Poštovane kolege, povodom strašne tragedije koja je zadesila Norvešku i norveški narod, molim vas da minutom ćutanja odamo poštu svim nastradalima. Slava im. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Devetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, sednici prisustvuje 81 narodni poslanik, a da bismo utvrdili broj narodnih poslanika prisutnih u sali, molim da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali 95 poslanika, odnosno da ima uslova za rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici: Milan Dimitrijević, Aleksandra Janković i Mladen Grujić. Saglasno članu 86. stav 2. i članu 87. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvala u roku kraćem od roka utvrđenog članom 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, izuzetno za ponedeljak, dakle i mimo dana utvrđenih članom 87. stav 1. Poslovnika, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri Predlog odluke iz dnevnog reda koji je određen u zahtevu Vlade za održavanje vanrednog zasedanja. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam pozvala da današnjoj sednici prisustvuje predstavnik predlagača Milutin Mrkonjić, ministar za infrastrukturu i energetiku. Uz saziv Devetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini, koje je sazvano na zahtev Vlade, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 248. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje Devetog vanrednog zasedanja, sa određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite za Deveto vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini određen je sledeći dnevni red: D n e v n i r e d: Prelazimo na rad po dnevnom redu. Primili ste Predlog odluke o izboru predsednika i članova Saveta Agencije za energetiku Republike Srbije, koju je podnela Vlada. Primili ste Izveštaj Odbora za industriju. Pre otvaranja jedinstvenog pretresa, podsećam vas da prema članu 193. shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova i raspodeljuje se na sledeći način: poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju pripada jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslaničkoj grupi SRS - jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; poslaničkoj grupi Ujedinjeni regioni Srbije - 28 minuta i 48 sekundi; poslaničkoj grupi Napred Srbijo - 25 minuta i 12 sekundi; poslaničkoj grupi DSS - Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslaničkoj grupi SPS - JS - 18 minuta; poslaničkoj grupi LDP - 14 minuta i 24 sekunde; poslaničkoj grupi Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;poslaničkoj grupi Manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslaničkoj grupi PUPS - šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi ni jedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Dragan Stevanović, poslaničku grupu SRS i nemamo drugih obaveštenja. Saglasno članu 192. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram jedinstveni pretres o Predlogu odluka o izboru predsednika i članova Saveta za energetiku Republike Srbije. Da li predstavnik predlagača, Milutin Mrkonjić, ministar za infrastrukturu i energetiku želi reč? Ne. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Mislim na Odbor za industriju i Zakonodavni odbor? Ne. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Gospodin Miloš Aligrudić. Izvolite.
Nemoguće je da se ne prokomentriše ovaj predlog iz jednog ključnog razloga. Dakle, razlog nije personalne prirode, kad pogledamo ova rešenja koja su ovde predložena, koliko je i formalne i sadržinske prirode. Dakle, mi imamo predlog, pred nama, ovi članovi Saveta se biraju na period od pet godina. Prethodni izbor je bio 2005. godine. Sad je 2011. godina i to jul. Znači, prvo i osnovno pitanje koje se postavlja – šta se desilo u međuvremenu? Zbog čega nije došao predlog pred ovu skupštinu da se u momentu kad je istekao rok članovima Saveta izabere novi Savet? Razumeo bih da se rok prekrši zbog toga što bi se sačekalo sa usvajanjem Zakona o energetici, koji je na dnevnom redu ovog zasedanja, da bi se novi članovi Saveta izabrali po proceduri i po pravilima predviđenim ovim zakonom. Vi to ne činite. Vi članove Saveta birate po starim pravilima, bez konkursa. Ovaj zakon, koji vi predlažete i koji se danas usvaja u ovoj skupštini, mislim za neki dan biće usvojen, predviđate konkurs. To je pitanje elementarne logike. Ako ste čekali ovoliko za izbor članova saveta, čemu telefonske sednice Vlade, čemu na brzinu stavljanje ove tačke na dnevni red? Čemu? Naravno, odgovor je jasan, nameće se sam po sebi, vi to radite zbog toga, javnost to mora da čuje, to je jedini razlog zbog čega sam se javio za reč, to radite zbog toga da ne biste birali članove saveta prema novom zakonu, da ne biste morali da idete na konkurs. Sada će oni biti izabrani na pet godina i pet godina će ovi članovi saveta biti članovi saveta koji nisu izabrani na konkursu. Rešenje izbora članova saveta putem konkursa je bolje od onog rešenja koje je ranije bilo. Biću vrlo pošten i reći ću vam otvoreno. Dakle, rešenje po kojem je pretprošla Vlada postupala, Vlada u kojoj je DSS imala većinu, je bilo lošije rešenje kada je reč o izboru članova saveta, nego ovo koje ste vi predložili. Evo, došli smo do neke tačke gde ću da vas pohvalim. Ali, onda se postavlja logično pitanje – ako je to već tako, ako već imate ideju da napravite nešto što je za jedan korak bolje od onoga što je bilo ranije, pa ste već prekardašili rokove za izbor članova saveta, a to je činjenica, što ne možete da osporite da su ti rokovi prošli, što onda niste smogli snage pa niste onda ove nove članove saveta birali po konkursu kako predviđa ovaj predlog zakona? To je jedno vrlo prosto pitanje. Drugo, ne bih ulazio detaljno u personalna rešenja. Meni je jasno da ste vi neka personalna rešenja prosto kroz ovaj predlog ponovili, a koja su bila i ranije, što nama koji smo tada imali većinu u Vladi služi na čast, zato što ste prihvatili i shvatili da su određena rešenja koja su tada bila predložena dovoljno stručna i utemeljena da bi mogla biti ponovljena, čak u jednoj političkoj konstelaciji, koja ne odgovara DSS-u. Mi smo vrlo zadovoljni zbog toga. Postoji samo jedan drugi problem, što procedura i način na koji se ovo radi očigledno ostavlja znak pitanja. Odmah da raščistimo stvari, niti mi kukamo za našim kadrovskim rešenjima, niti bi nam bilo nešto naročito žao da ste vi to promenili ako ste našli bolje, a dokaz za to da ste mogli naći bolje bi se krio isključivo i samo u primeni odredaba novopredloženog zakona koji govori o konkursu. Ne vidim na koji drugi način biste vi to mogli napraviti, a da imamo garanciju da ste našli bolja rešenja. Ovako vam ne verujemo, bez obzira na kvalitet par imena koja se ovde nalaze. Ne znam da li da ulazimo u konkretne primere, hteo sam to izbegnem, ali prosto ako čovek govori, prosto mu ide. Evo, imate, recimo, primer ljudi koji su imali neke veze sa ovom pričom, ali mi nismo ubeđeni da je veza koja se uspostavila sa ovom pričom o savetu za energetiku toliko dobra da bi se ti ljudi našli na mestu člana saveta. Uzmite, recimo, čoveka čiji biografski podaci govore, neću ime izgovoriti namerno, nema smisla, ali čiji biografski podaci govore o tome da je bio u Ministarstvu šuma i vodoprivrede, pa je onda radio u saveznom Ministarstvu za poljoprivredu, pa onda na nekakvim pravnim poslovima od 2000. do 2004. godine, pa se nađe na mestu sekretara u Ministarstvu rudarstva i energetike 2007. godine, naravno kao pravnik, to je čovek završio, da bi ga sad to navodno kvalifikovalo da bude, ni manje ni više, nego član Saveta Agencije za energetiku Republike Srbije. Uopšte nije bitno ko je tog čoveka doveo, koja je to politička stranka, mogla je biti i DSS, uopšte nije važno, a nije, odmah da znate da nije, već neka druga. Postavlja se pitanje vrlo principijelno – koji su bili kriterijumi? Ko je radio ovo? Da li je primenjen isti sistem, isti kriterijumi kao kada ste pisali Zakon o energetici? Ja sam vam pohvalio jednu odredbu. Ta odredba koju sam vam pohvalio je osnov moje diskusije sada o ovom pitanju. Ne mogu da se suzdržim a da vam ne pomenem i neke druge stvari koje nisu dobre i što će novoizabrani članovi Saveta za energetiku morate da znaju u svom poslu ubuduće. Prvo, svi znaju kako ste pisali zakon. Bila je radna grupa za pravljenje zakona, pa je profesor Nikola Rajaković radio, odnosno vodio tu radnu grupu, pa je ta radna grupa razvejana nikuda, otišli su bestraga. Na kraju je profesor Nikola Rajaković radio sam sa nekim pravnicima iz vašeg ministarstva. Tako je došlo do toga da se zakon menja i da se odbiju neke neverovatne odredbe. Vi ste, recimo, u uvodnom izlaganju i kasnije tokom diskusije govorili o novoj efikasnosti, o administrativnom prepričavanju puta, olakšavanju postupka, a vidimo da sve to nije tako. Dozvola energetska ide sa 30 na 60 dana, iako se zna, sve vreme se zna da energetska dozvola nije građevinska dozvola, nego ona govori samo o tome da li je projekat energetski u skladu sa strategijom energetike Srbije. Zar je potrebno 60 dana da se utvrdi ta prosta činjenica? Naravno da nije. Da li je potrebno davati saglasnost za hidroelektrane manje od jednog megavata? To je krajnje sporno pitanje, zato što se tu takođe usložuje procedura. Interesantne stvari su se dešavale i dosada kada je reč o voluntarističkom pristupu. Recimo, imate jedno preduzeće koje se zove "Enervoda" i umesto da se ispoštuje program ostvarivanja strategije razvoja i energetike i katastar koji predviđa da se hidroelektrana Prijepolje može napraviti snage 22 megavata, ovde se daje "Enervodi" preduzeću da napravi dve manje hidorelektrane koje sve zajedno imaju ukupnu snagu 15,3. Znači, ne dolazi do potpunog iskorišćavanja kapaciteta. Ne iskorišćava se u potpunosti kapacitet, a završava se posao na volšeban način, sa jednom firmom čiju pozadinu posla mi ne znamo. Ako dobijete ovakve podatke, vi ništa drugo ne možete nego da sumnjate. Ja bih rado saslušao argumente protiv ovakve sumnje, rado bi ih saslušao, ali ovo otvara određene sumnje. Da se vratim ja na našu glavnu temu. Kada je reč o kriterijumima, prosto se pitam kako je moguće da u situaciji u kojoj ste se našli niste sačekali još nedelju dana da stupi ovaj zakon na snagu, pa lepo u septembru dođete u Skupštinu Srbije sa predlogom o imenima sa članove Saveta Agencije za energetiku? Kako je to moguće? Ako je argument da se sa tim kasni, pa kasnilo se mesecima. Znači, šta bi tu bitno promenilo? Postavljam još jedno prosto pitanje - vidim da vam je to manira, a hoće li to biti i ubuduće dok ova Vlada bude trajala? Hoćete li i direktore tako da postavljate? Hoćete i njih bez konkursa, direktivom partijskom i ne znam na koji način? To je ključno pitanje, nema tu mnogo diskusije. Ovo je nešto zbog čega sam se javio za reč i ovo je nešto što samo po sebi postavlja pitanje koje traži odgovor.
Narodni Poslanik Dragan Stevanović ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS zaista neće osporavati personalni kredibilitet nijednog čoveka koji se nalazi na spisku ove odluke, ne zato što oni to možda ne zaslužuju, nego zato što je to u ovoj situaciji, u ovom slučaju manje bitno od onoga o čemu ćemo mi kao težište priče da govorimo. Mislim da je i prethodni govornik dotakao nešto što otvara u najvećoj meri pitanje šta se ovde dešava i zašto se ide ovako kako se ide? Ono što takođe hoćemo da kažemo jeste da ljudi iz struke gospodina koji treba da bude predsednik ovog saveta, sa profesionalnog aspekta, zaista ne osporavaju i SRS smatra da kada je sektor energetike u pitanju, suština problema u ovom trenutku sada nije u agenciji, nego je u ministarstvu, odnosno u Vladi koja je svojim odnosom prema sektoru energetike sa jedne strane indolentnošću, a sa druge strane bahatošću i nekim uzurpatorskim postupcima gotovo marginalizovala ili potpuno obesmislila rad i smisao u stvari postojanja ove agencije. Prvo što je za SRS sporno jeste naš principijelni stav koji se odnosi i tiče se agencija koje ste osnivali. Mi smatramo da smo i u ovom sektoru i kroz ovu agenciju u stvari taoci bolesne evrofanatičke koncepcije zato što su agencije u Srbiji osnovane, ne zato što imaju svoj smisao ili su one koje su osnovano opravdale smisao svog postojanja, u Srbiji su se agencije formirale zato što je to uobičajena praksa u EU. U Srbiji one nisu dale nikakve rezultate i efekte. Ono što je dobro jeste da su pojedini članovi Vlade počeli da dele mišljenje SRS, a to je da su agencije neustavna kategorija, s tim što ti ljudi kojiosporavaju javne agencije zaista nemaju kredibilitet da to rade zato što učestvuju vlasti koje su agencije promovisale, koje su im omogućile da rade i koje ni jednim svojim aktivnostima ili delovanjima nisu opravdale smisao svog postojanja. Ova agencija, gospodine ministre, za razliku od drugih agencija, ne finansira se direktno iz budžeta Republike Srbije, ali to ne znači da je ne finansiraju građani Republike Srbije. Ona, zbog usluga koje pruža, delatnosti koje ima i delatnosti koje će joj biti poverene kroz novi zakon, u principu, naplaćuje usluge koje će se u krajnjem ishodu i krajnjoj liniji preslikati na potrošača, tako da će,u principu, opet građani kroz plaćanje nekih drugih roba i usluga finansirati ovu agenciju. Ono što treba reći kada je ova agencija u pitanju jeste da nisu bahati kada je novac u pitanju i da su sredstva koja su trošili u prethodnom periodu bila manja od onih koja su projektovana. Isto tako je tačno da su efekti njenog delovanja i smisao postojanja i funkcionisanja upravo manji od onoga koji su trebali da imaju, odnosno koji je ta agencija trebalo da ima i da da. Sada dolazimo do onoga što ovde predstavlja suštinsko pitanje. Zašto, gospodine ministre, ne čujemo od vas, kao predstavnika Vlade, zašto se agencija bira po starom modelu usred rasprave o novom zakonu o energetici? Pogledajte šta piše ovde u obrazloženju: "Kako je predsedniku i članovima Saveta istekao prvi mandat, predlaže se izbor za nesmetano funkcionisanje agencije. (Predsednik: Gospodo poslanici, molim samo malo tiše, da bismo mogli da čujemo gospodina Stevanovića.) Najpre, gospodine ministre, mandat ovom savetu je istekao. Mogli ste da birate agenciju, odnosno savet neposredno po isticanju tog mandata. To je jedna stvar. Druga stvar,gospodine ministre, pogledajte šta nas je u izveštaju obavestila Agencija, čije članove Saveta danas birate. Od sredine 2009. godine Agencija funkcioniše bez dva člana Saveta. Sada zamislite kredibilitet odluka koje su doneli, zato što je umesto pet o tim odlukama odlučivalo troje ljudi, pa im za odluku više nisu bila potrebna tri glasa nego samo dva, ako ih je i bilo. Vi nas sada ubeđujete kroz ovo obrazloženje da se ovo mora desiti kako bi oni nastavili nesmetano funkcioniše. Vidite koliko kroz neke banalne stvari vi potvrđujete priču i konstataciju SRS da je ova evropska politika u Srbiji obesmislila sve. Vi više nemate smislenu sprovedenu jednu jedinu proceduru, pa da se bar postidite, da napišete ovakve stvari u obrazloženju. Jok! Nas zaista interesuje do kada će to da ide ovako? Nadamo se do sledećih izbora. To vas ne amnestira, ne oslobađa odgovornosti da se drugačije ponašate u narednih šest ili sedam meseci. Još jednom pitam, gospodine ministre, vi ste sticajem okolnosti dobili ovo kao vašu nadležnost, kao vaš resor, ali vas pitam zašto 2009. godine nije popunjen Savet Agencije, kako bi bio legitiman, kako bi imao legitimitet, kako bi odluke koje donose, jer one nisu ni malo nevažne, imale svoj pun značaj i smisao? Zašto nas sada ubeđujete da je ovo neophodno da bi Savet Agencije funkcionisao u punom svom smislu i sastavu? Novi zakon, o kome raspravljamo, gospodin Aligrudić je to rekao, predviđa nešto što vi vrlo mudro eksploatišete u medijima, a to su javni konkursi. Pogledajte koliko bedno i na perfidan način bežite od toga, zato što javni konkursi, kakvi god da su u vašim rukama, insistiraju na određenom vidu javnosti i transparentnosti. Pogledajte koliko perfidno hoćete od toga da pobegnete zato što mora da se formira komisija, da tu da i Vlada svoje predstavnike i struka da da svoje predstavnike, pa da ta komisija izabere, u skladu sa određenim principima, članove Saveta ove agencije. Jedan od zadnjih članova ovog zakona kaže da sve radnje koje su se preuzele po starom zakonu, važiće i posle usvajanja novog zakona o energetici. Nadam se da ćemo, gospodine Mrkonjiću, čuti šta vi mislite o tome. Ne stavljam to vama na teret, možda vi nemate veze sa ovim, možda je neko drugi u Ministarstvu kriv zbog svega ovoga, ali ako je politika uzrok ovom problemu, onda zaista zaslužujemo odgovor –šta je problem, ko je problem i gde je iniciran ovaj problem? U obrazloženju dalje piše da je Agencija za energetiku u potpunosti ostvarila ciljeve radi kojih je i osnovana. Ponavljam, ne želimo da osporimo kredibilitet ljudi iz Agencije, ali ne mislimo da je ovo tako. Evo zašto, gospodine Mrkonjiću. Danas, kada se bavite analizom energetike u Srbiji i kada imate jedan kritički odnos prema stanju energetike u Srbiji, jedan od prvih problema jeste politika cena, a politiku cena u sektoru energetike u pravo vodi ova agencija. Zašto je problem politika cena? Zato što cene u sektoru energetike nisu ekonomska kategorija nego su, pre svega politička i socijalna kategorija. Onda ta agencija, koja se bavi tim cenama, ne može da kaže da je opravdala smisao svog postojanja i funkcionisanja. Šta je tu problem, gospodine ministre? Politika cena koju u sektoru energetike danas imamo nije ekonomska, nije obezbedila u Srbiji poslednjih 10 godina ni prostu ekonomsku reprodukciju, a kamoli nešto više. To je svakoga u sektoru energetike uskratilo za investicije, za revitalizaciju, za nove projekte, za ulaganja, za sve ono što su vam ovi evropski dušebrižnici projektovali kroz razne strategije i dokumenta poslednjih 10 godina. Ne znamo ni koliko su strategija i dokumenata usvojili. Kad saldirate i kad pogledate šta u Srbiji sektor energetike danas podrazumeva, zaključak je duplo golo. Zašto, ministre? Zato što njih ništa ne obavezuje, jer da ih nešto obavezuje, danas ovu tačku ne bismo raspravljali nego biste sačekali da se usvoji novi zakon o energetici pa, u skladu sa novim zakonom o energetici, po novim pravilima birali Savet Agencije za energetiku. Šta je sa energetskom efikasnošću, koja je na neki način u rukama ove agencije, na kom nivou je danas u Srbiji? Potpuno neefikasno. Šta je sa potrošnjom električne energije? Potpuno neracionalno. U priči o zakonu o energetici smo rekli – struktura potrošnje energenata u Srbiji je potpuno neracionalna. To se poslednjih 10 godina , uz sve evropske priče i sva evropska prijateljstva, ni za jednu jotu nije pomaklo napred. Gospodine ministre, šta je sa restruktuiranjem? Obraćam se vama zato što sedite tu ispred Vlade, ali pitanja su za Vladu i nosioce politike u poslednjih 10 godina. Za 10 godina samo su NIS privatizovali i to je dalo određene rezultate – uvođenje principa korporativnog upravljanja je pokazalo da ima svoj smisao. Iz jedne godine u kojoj ste bili i poslovali sa gubicima, u narednoj godini poslovali ste i ostvarili dobit. Uvođenje privatnog kapitala i privatnog novca u ovom sektoru zaista ima smisao. Kome je to smetalo poslednjih 10 godina? Onima koji su 10 godina vodili ekonomsku politiku, a pored ostalog, odnosno u okviru toga i energetsku politiku ove države. Svesni ste da su 90-te godine kada je energetski sektor u pitanju bile vrlo nezahvalne. Kada smo bili pod sankcijama ovih evropskih prijatelja aktuelne većine nije bilo prostora ni za investicije, ni za revitalizaciju, ni za razvoj tržišta, niti za razvoj izvoza, niti za razvoj uvoza. Kada je sektor energetike u pitanju, 90-ih godina, sve je rađeno iz nužde i tačku na tu nuždu stavilo je bombardovanje EU i NATO pakta. Sada se postavlja pitanje – šta se dešavalo posle toga i zašto energetski sektor nije doživeo promene, reforme i restrukturiranje koje su nam gospoda, došavši na vlast 2000. godine, obećala? Danas slušate o standardima, o direktivama, o vrednostima, a kada se okrenete i osvrnete oko sebe vidite da je sve duplo golo. Ono što je problem za SRS jeste da za 10 proteklih godina od kako su došli na vlast nisu stvorili ni ekonomske, ni energetske pretpostavke da se ovaj sistem energetike promeni. Ali, ajde što to oni nisu stvorili i uradili za vreme njihovog mandata, zbog činjenice da ovo nije ostvareno ni oni koji posle njih dođu narednih pet ili 10 godina vidljive promene u energetskom sektoru neće moći da urade. Znate zašto je problem? Zato što to nisu prepoznali kao jednu od razvojnih šansi Srbije, zato što Srbija ima interes da se bavi ovim, jer će paralelno to da podržava razvoj privrede i ukupnog ekonomskog rasta i obrnuto, Srbija je energetski potpuno zavisna država. To je bio glavni motiv da se stvari u sektoru energetike menjaju. Uvozno smo potpuno zavisni, ali i u ovom sektoru odnos prema uvozu imaju kao i u ostalim privrednim sektorima. U ovoj državi je lakše uvoziti nego proizvoditi nešto. Posao se tu lakše završi, lakše je kupiti i završiti posao sa par ljudi koji predstavljaju određeni lobi, nego se mukotrpno baviti revitalizacijom i obnavljanjem. Zato mora da se raskrsti sa tom politikom. To je politika koja je otrovala i energetski i ekonomski i svaki drugi sistem i segment ovog društva i države i sa njima mora da se raščisti na sledećim izborima, jer jedino sa njima izvesna je agonija. Malo pre sam rekao, gomilu dokumenata su doneli i usvojili. Izanalizirajte šta je ostvareno i sprovedeno iz tih dokumenata, pa izanalizirajte kakva su mišljenja davali ljudi iz Agencije za energetiku. Ljudi iz Agencije za energetiku vam govore i upućuju vas na gomilu zakone koje morate da menjate da biste uspostavili tržišnu politiku, tržišne principe u sektoru energetike. Vi kada usvajate te zakone ubeđujete nas da su oni kvalitetni, evropski i dobri i da će oni obezbediti nešto novo i nešto bolje. Vrtimo se u krug kao mačka u džaku. Šta je sa elektroenergetskom infrastrukturom? Tu je donet znate koji dokument – Strategija perspektivnog razvoja prenosne mreže do 2020. godine, doneto 2007. godine. Ministre, ako ste imali priliku da se u tom ministarstvu upoznate, kažite nam šta je od toga sprovedeno? Šta je u tom kontekstu urađeno, koliko je obnovljena ili proširena energetska infrastruktura u Srbiji za poslednjih pet godina, ne mora da bude za 10? Od svih onih projekata koje su navodili, od budžeta pa do raznih strategija, ova vlast će moći da se pohvali samo sa jednim, a to je brana "Prvonek" kod Vranja. Zamislite ironiju i apsurd, drago mi je što je na jugu Srbije, ali pogledajte sada ovo. Njena ukupna snaga je ispod jednog megavata, a njena pumpna postrojenja u sistemu vlasinskih hidroelektrana na Lisini troše 23 megavata. Koliko je to malo i koliko je to beznačajno? To je slika i prilika 10-godišnje vlasti evropskih snaga. Gospodin Aligrudić se malo pre pita zašto rokovi 60 dana, zašto ne adekvatni rokovi? Zato što se i ovakve pojave danas u Srbiji dešavaju, a odnose se na sektor obnovljivih izvora energije, onoga što je najinteresantnije za perspektivu i budućnost. Da dođe kompanija i kaže – izvolite projekat, tražimo saglasnost, da gospoda iz ministarstva ili iz nadležnih institucija prelista projekat, pa vidi da je projekat dobar i smislen, pozovu svoju ekipu koja je na terenu i kažu im – idi tamo i kupi njivu iznad te. Ti dođu i kupe njivu iznad te, pa oni podnesu sličan projekat i oni koji odlučuju saglasnost daju svojoj ekipi ili nameravaju da daju. To su pojave koje dominantno oslikavaju i govore o sektoru energetike danas u Srbiji. Da ne govorim o katastru mini hidroelektrana itd, koji papirološki i na terenu potpuno ne odgovara situacija jedna drugoj, da ne govorim o tome koliko u ministarstvima, koliko nadležnim državnim organima postoje ljudi koji nisu imuni na uticaje pojedinih grupa, pojedinih ljudi ili pojedinih finansijskih lobija danas u Srbiji. I ova agencija za energetiku, kukaju ljudi kako im stručne ljude otimaju kompanije koje se pojavljuju u Srbiji i bave se sektorom energetike. Kako ćete da ih zadržite, kako ćemo te ljude da zadržimo, kako domaću pamet da zadržimo da radi za ovu državu, za interes energetskog sektora ove države i ovog društva? Čime ste ih motivisali da to urade, kakav ste im vi kao vlast primer dali? Tako što u sred rasprave o zakonu o energetici prekidamo taj zakon, da po starom zakonu usvojimo novu komisiju, odnosno novi savet Agencije za energetiku kako bi funkcionisao, jer novi zakon donosi nove odgovorne i koliko-toliko u ovom segmentu transparentne procedure. Zato što ste takvi, zato nam ovako u državi i društvu ide. Mi ponavljamo, SRS ovo neće podržati zbog načina na koji ovo gurate pred nas poslanike i verujemo da će ovo biti još jedan razlog zbog kojeg će građani sa vama da raskrste na sledećim izborima. Hvala.
Zahvaljujem. Prelazimo na učešće poslanika prema redosledu prijavljenih za reč u jedinstvenom pretresu o Predlogu odluke o izboru predsednika i članova Saveta Agencije za energetiku Republike Srbije. Dajem reč narodnom poslaniku Milovanu Radovanoviću, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, odluka Narodne skupštine o izboru članova Saveta Agencije za energetiku doneta je 23. maja 2005. godine. Period od pet godina njihovog mandata istekao je 23. maja prošle, odnosno 2010. godine. Šta je bilo nadalje sa njihovim legitimnim radom u Savetu Agencije za energetiku? Očigledno je da od tog dana 23. maja 2010. godine na dalje postoji pravna praznina, nelegalnost ilinelegitimnost njihovog obavljanja poslova i zadataka u Savetu Agencije. Kao narodni poslanik Srpske radikalne stranke ne ulazim u to da li su predloženi kandidati dostojni da obavljaju poslove za koje su predloženi ovim predlogom Vlade. Da pođemo od pretpostavke da su dostojni. Po struci su svi predloženi kandidatiispunjavali uslove, ili su tehničke, pravne ili ekonomske struke. Njih četvoro su tehničke struke, jedan je pravnik. Znači, oni ispunjavaju uslove iz člana 18. stava 2. Zakona o energetici, koji važi, znači, Zakon o energetici, koji je donet i usvojen u ovoj skupštini 2004. godine, objavljen u "Službenom glasniku" 84/2004 godine. Međutim, gospodine ministre, ovde postoji jedna veliki problem. Molim vas, znam da vam je teško da pratite nas poslanike koji govorimo, treba da imate pažnju i koncentraciju celog dana, a ovde se radi o jednoj nepravilnosti, na koju bi trebalo da obratite pažnju. Pozivam se na stav 2. člana 19. Zakona o energetici, koji još uvek važi, gde piše doslovce – prvi mandat dva člana Saveta traje tri godine, prvi mandat druga dva člana Saveta traje četiri godine, a prvi mandat predsednika Saveta traje pet godina, što se utvrđuje aktom Narodne skupštine o izboru predsednika i članova Saveta. Šta sada imamo? Koju situaciju? Vlada, čiji ste vi predstavnik ovde u Narodnoj skupštini, predložila je Skupštini odluku o izboru predsednika i članova Saveta Agencije za energetiku Republike Srbije, da ne čitam imena. Za predsednika je predložen Ljubo Maćić, koji je ranije bio predsednik Saveta. Po odredbama člana 19. on može biti ponovo predložen za predsednika sa mandatom od pet godina. Međutim, raniji članovi Saveta Ljiljana Hadžibabić i Predrag Makar, u drugom mandatu takođe mogu biti predloženi na pet godina za članove Saveta. Međutim, kada se radi o novim kandidatima, oni ne mogu da budu predloženi na mandatni period od pet godina. Radi se znači o ovoj dvojici Dejanu Stojanoviću i Goranu Petkoviću. Njih dvojica, prema stavu 2. člana 19. Zakona o energetici, mogu da budu izabrani, što se utvrđuje po Zakonu o energetici, aktom Narodne skupštine u odluci o izboru ili na tri godine mandata ili na četiri godine mandata. Vama u Vladi je bilo rešenje, da li će ih predložiti na mandatni period od tri godine ili na četiri godine, tako da je pravno manjkav ovaj predlog. U suprotnosti je sa članom 19. Zakona o energetici, zbog čije primene ste sada požurili, potrudili se da pre usvajanja novog zakona o energeticiizvršite izbor članova Saveta Agencije za energetiku. Ovo je veoma sporno. Vi stvarate ovde problem sebi, jer može neko pokrenuti inicijativu za poništavanje eventualne vaše odluke, ako u međuvremenu, u slučaju da postoji pravno-tehnička mogućnost izvršite izmenu Predloga odluke. Imate stručne službe i u Skupštini i u Vladu pa predlažem da se pozabave ovim problemom, ovim pitanjem, jer očigledno po tumačenju i po slovu odredaba stava 2. člana 19. ovo nije u redu, pravno nije u redu. Još nešto, vi ste omogućili da u Skupštinu dođe izveštaj o radu Agencije za 2010. godinu. Izveštaj je u Skupštinu Srbije stigao 6. jula 2011. godine. Potpisao ga je predsednik Saveta Ljubo Maćić. Njemu je mandat istekao 23. maja 2010. godine i od tog datuma na dalje on nije mogao, niti može da bude predsednik Saveta, sve dok ne bude eventualno ponovo izabran. Pogledajte izveštaj, tu je, u proceduri pred Narodnom skupštinom Republike Srbije. Nije ni on mogao da potpiše izveštaj kao predsednik Saveta i to je isto problem o kome govorim i koji je ovde prisutan. Znači, njima je mandat istekao jednu godinu, dva meseca i dva dana, od 23. maja 2010. godine na dalje. Dalje, ako budete izvršili pravno-tehničku ispravku ovog predloga, postavlja se pitanje Saveta za Agenciju za energetiku, da li može i da li želi da se suprotstavi energetskom lobiju u Srbiji, koji još, nažalost, postoji? Mi u SRS se ne ustručavamo da pomenemo imena i nazive tog energetskog lobija, kako Vuka Hamovića, Vojina Lazarevića, bivšeg ministra u Đinđićevoj Vladi, Gorana Novakovića, bivšeg direktora EPS-a Ljubomira Gerića ili firme "Energic Finansing team interface" i druge firme koje su se bavile raznim manipulacija u prodaji i kupovini struje. Njima su u ogromnoj meri pomagali određeni članovi Vlade i predstavnici stranaka od 2010. godine pa na dalje, kada su im omogućavali da kupe struju u Srbiji za 2,4 centi po kilovat času, pa istu tu struju prodaju Republici Srbiji za četiri centi po kilovat času. U tom jednom poslu država je bila oštećena za 1.200.000 evra. Vi gospodine Mrkonjiću, sada ste ministar u Vladi, tada niste bili ni član Vlade, niti je vaša partija, SPS, bila u Vladi, ali sam siguran da znate o postojanju češkog duga i manipulacije i štete države od 12 miliona na ime isplate tog češkog duga. Francuska banka je nudila EPS otkup tog češkog duga za 36 miliona evra, a EPS je izabrala jednu mađarsku firmu da otplati taj češki dug za 48 miliona evra. Razlika od 12 miliona evra je za koliko je oštećena Srbija. Siguran sam da znate to. Mnogo je pitanja, da li će raspraviti Savet Agencije za energetiku, da li će sprečiti? Ne sumnjam u ispravnost, poštenje, stručnost i predsednika Saveta i eventualno novih članova Saveta i ranijih članova Saveta, da li imaju volju, da li imaju mogućnost? Pravnu da. Da li imaju moć da se suprotstave svemu tome? Vi takođe znate, sa postojanjem Anketnog odbora radi utvrđivanja činjenica i okolnosti u trgovini električnom energijom i finansijsko bankarskim poslovima u vezi sa tim. Šta je sa tim izveštajem u 2004. godini? Tu je utvrđeno puno nepravilnosti. Da li je tačna informacija koju su preneli neki stranački listovi, a izvori su iz SNS da su potkupili Aleksandra Vučića, predsednika tadašnjeg Anketnog odbora? Ustvari, mi znamo da jeste. Tržište kriminala u Srbiji je podeljeno i oni se štite među sobom, mafija putna, drumska, finansijska, narko, energetska, privatizaciona i politička i da li je jučerašnja izjava ovog Gandija iz Bajčetine, odnosno Tomislava Nikolića, predsednika SNS da je Milan Beko neophodan Srbiji, izjava o zaštiti jednog od tajkuna u Srbiji? Mi znamo, gospodine ministre, da je stvarni razlog hitnog postupka, to je već rečeno ovde, izbegavanje izbora Saveta konkursom, kako se predviđa sadašnjim Predlogom zakona, o čemu je jedan kolega već govorio na početku sednice. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Božidar Delić.
Uvažena predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, SRS iz principijelnih razloga ne može podržati ovaj predlog. Iako smo dobro proučili personalno svih pet kandidata koji se ovde predlažu, ne možemo glasati za ovaj predlog i ne možemo ga prihvatiti upravo zbog toga što je ovaj predložen hitni postupak, što je prekinuto zasedanje Narodne skupštine i što se praktično cela Narodna skupština ovde dovodi u situaciju da glasanjem za jedan ovakav predlog može jednostavno i svoj ugled narušiti, jer trebalo je da vodite računa, ne o nama koji smo iz opozicije, pogotovo ne o poslanicima SRS, jer oni uvek vode računa da kad za nešto glasaju da to bude i po zakonu i po Ustavu, ali trebali ste da vodite računa i o predstavnicima i o poslanicima vladajuće većine, jer kada budu glasali za ovaj predlog glasaće za nešto nezakonito. Na ovaj način i Skupština dovodi sebe u situaciju da bude prozvana od strane stručne javnosti. Možda bi najbolje bilo, gospodine ministre, kada biste povukli ovaj predlog, pa kada usvojimo novi zakon, da se onda na jedan transparentan način izabere savet agencije. Ovde ne govorimo personalno, mogu to biti isti ovi ljudi koji ste ovde predložili, ali dovoditi nas tada u situaciju da jednostavno član 19. zakona koji je još uvek na snazi i biće na snazi sve dok ovaj novi ne bude usvojen, jednostavno zbog toga nećemo glasati o ovom predlogu. Međutim, za ovih pet godina koliko ovaj savet postoji i koliko postoji agencija mogli bi da razgovaramo o onome o čemu smo govorili o Zakonu o energetici, o licencama za koje je inače nadležna agencija, kao i o oduzimanju licenci za koje je takođe nadležna agencija. Nismo imali i nismo tada raspravljali o tome, ali sam pokrenuo drugo pitanje, pokrenuo sam pitanje blendovanja goriva, gde država gubi 270 miliona evra svake godine. Tada ste rekli da je to nešto što spada u domen tržišne inspekcije, međutim, ako se ovde, govorim o novom zakonu jer smo tada raspravljali o novom zakonu, za kvalitet goriva svi oni koji dobiju energetsku saglasnost, svi oni koji dobiju licence dužni su da, kada je u pitanju kvalitet goriva, svoje podatke dostavljaju ministarstvu. Kada kažemo blendovanje goriva, bez obzira da li je u pitanju benzin ili je u pitanju nafta, svima je jasno da, pored određenih nus proizvoda koji izlaze iz naših rafinerija, velika količina energenata se uvozi i koristi se za blendovanje goriva i ima takvih nedodirljivih proizvođača energenata, možda svega dvadesetak u Srbiji, ali šteta koju ima Naftna industrija i posebno šteta koju ima budžet, jer se ta goriva prodaju na tržištu po cenama koje su umanjene za PDV, je ogromna. Kada smo ispred SRS govorili o tome u petak prvenstveno smo imali za cilj da vam skrenemo pažnju jer ministarstvo je, na kraju krajeva, za to odgovorno a isto tako da skrenemo pažnju i agenciji koja u ovom momentu ne postoji po ako se pridržavamo člana 19. Zakona o energetici koji je danas važeći, da u svom radu istraži ove situacije i da praktično oduzme licence kompanijama koje se bave transportom, prodajom nafte jer, na kraju krajeva, ne bi mogli da dobiju, koliko mislim, neku licencu za proizvodnju nafte, ali se ući u trag ovim kompanijama može i javna je tajna kome je to u Srbiji dozvoljeno da od, raznih ulja i drugih energenata pravi naftu koja je lošijeg kvaliteta, pravi benzin koji je lošijeg kvaliteta, a onda to u određenoj meri popravlja sa energetntima koje uzima iz rafinerija NIS. Gospodine ministre, na kraju, da bi sve bilo transparentno, mislim da je najbolje da se ovaj predlog za jedno određeno vreme povuče iz procedure pa kada se usvoji novi zakon da onda na jednoj od narednih sednica raspravljamo o izboru članova saveta Agencije za energetiku. Hvala.
Iskorišćeno je šest minuta i 50 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Vladan Jeremić, a posle njega narodni poslanik Sreto Perić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, uz već generalne zamerke koje su moje kolege iznele povodom Predloga odluke o izboru predsednika i članova saveta Agencije za energetiku Republike Srbije, ono što bih želeo u svojoj diskusiji da istaknem jeste da bi svakako valjalo imati na umu da jednu osnovu energetske strategije treba da predstavlja i stabilno pravno okruženje. Ono što je osnovni problem u celoj toj priči oko energetske reforme jeste da pravni sistem u Srbiji očigledno ne pruža dovoljno smernica o tome kako treba postupati sa energijom kao javnim dobrom. Naravno, Ustav Srbije propisuje da se prirodni resursi smatraju dobrim od javnog interesa i da shodno tome predstavljaju državnu svojinu. Usled toga, javna dobra se smatraju dobrima u svojini države i predmetom potencijalnih ugovornih aranžmana između Vlade i drugih subjekata, u skladu sa zakonom. Međutim, u Srbiji kada se radi o nadležnicima za distribuciju, praktično ni jedna institucija nije odgovorna za sprovođenje nacionalne energetske politike. Ministarstvo koje je odgovorno za kreiranje politike nije pri tom nadležno i za formiranje cena, dok Ministarstvo finansija, recimo koje nije odgovorno za politiku određuje i cene i plate u tom sektoru. Primera radi, u sklopu teze da je ta energetska intenzivnost u Srbiji veoma visoka i da se vremenom pogoršava, pokazuje i podatak da srpsku privredu odlikuju visoke emisije ugljenika sa odnosom emisija koji 6,6 puta veći od svetskog proseka i negde oko 11 puta veći od proseka u OCD. Međutim potrošnja energije po glavi stanovnika je skoro dva i po puta manja od proseka u OCD. Ovo ukazuje na činjenicu da je potrošnja električne energije neefikasna u smislu stvaranja vrednosti. Još očitije o tome govori i činjenica da je energetska neefikasnost grupisana oko najgušće naseljenih područja u kojima se nalazi ta najveća koncentracija proizvodnog potencija, teče u lukama, železnicama itd.Pri tome, dinamika potrošnje pokazuje da energetska efikasnost opada dok potrošnja potencijalno najprodukitvnijihvidova energije raste. Šta ovo u kolokvijalnom izrazu znači? To znači da Srbija troši sve više i više visokokvalitetne energije, električne energije i naftnih derivata za nesrazmerno mala povećanja BDP. U Srbiji energetska politika obuhvata period do 2015. godine. Međutim, činjenica je da je na tu energetsku politiku uticalo, odnosno da je zavisilo od spoljnih interesa rukovođena, na žalost, pre političkim nego ekonomskim razlozima i uglavnom se odnosila na kratak period. Tehnički aspekti vezani za pitanje koji izvor energije je efikasniji, ekonomičniji i čistiji jesu istini za volju dokumentovana u određenom broju međunarodnih studija. Međutim, neka detaljna analiza stvarnog sadržaja tih politika otkriva da one zapravo sadrže mnoge nedostatke u pogledu primenjivosti sagledavanja procesa ostvarenja tih međunarodnih obaveza i unutrašnjih ciljeva. Naravno, ono što je sada najbitnije, jeste zapravo, kako uklopiti sve ove tehničke planove u nekakve šire ekonomske razvojne ciljeve, odnosno kako i na koji način obezbediti da proces dostizanja te energetske bezbednosti kojoj težimo, istovremeno bude dakle, saglasnosti sa drugim tokovima, odnosno reformama koje bi trebalo da doprinesu njihovoj većoj delotvornosti. Ono što je činjenica, jeste da Srbiji nedostaju energetski resursi i kako u pogledu tih raspoloživih količina, tako i u pogledu kvaliteta i praktično prema nekakvim pokazateljima jedino su hidroenergija i bio masa raspoloživi u količinama i kvalitetu koji bi mogli da budu konkurentni sa sličnim resursima u drugim delovima Evrope. Kada je reč o prirodnom gasu, nafti i uglju ograničeni su i po kvalitetu i po količini, a imajući u vidu tu nedovoljnost domaćih izvora energije jasno je dakle, da Srbija nema drugih mogućnosti, već da na žalost, bude zavisna od uvoza, a pored toga s obzirom da nema izlaza na more troškovi obezbeđivanja energije su za Srbiju relativno visoki. Jedan od osnovnih ciljeva srpske energetske politike u proteklom periodu jeste bio smanjivanje zavisnosti od uvoza, upravo, dakle, putem većeg korišćenja tih domaćih izvora energije, i ako je taj cilj blizu ostvarenja, to je dakle, postignuto uz jednu vrlo visoku cenu u pogledu te međunarodne konkurentnosti nacionalne privrede. Sa stanovišta raspoloživih transportnih kapaciteta Srbija je ostala relativno zatvorena. Količine uvoza i izvoza su male u poređenju sa domaćim prometom materijala i taj trend je sve izraženiji. Posebno ukazujem, dakle, i ovoj novoj strategiji razvoja energetike Republike Srbije, zavisnost od domaćeg lignita je samo donekle preusmeren na stvaranje dodatnih kapaciteta za proizvodnju električne energije iz hidroenergije putem rekonstrukcije postojećih i najave izgradnje novih hidrocentrala do 2012. godine. Bez obzira na to dakle, očekuje se da će dobar deo električne energije upravo biti proizveden korišćenjem tih postojećih i novo otvorenih ugljenookopa iz kojeg će se snabdevati postojeće termocentrale i ove dodatne nove proizvodne jedinice. Politika postojećih resursa, odnosno politika koju bi trebalo voditi, dakle, predviđa nekoliko mogućnosti za bolje korišćenje tih postojećih resursa i povećanje energetske efikasnosti, ali naravno nije jasno da li je to rezultat samo nekakve pažljive analize racionalizacije troškova ili nekakvog naprednijeg razmišljanja ili su jednostavno unete tek neke male izmene u odnosu na tu energetsku politiku koja je vođena u proteklim godinama. Ono što je 2004. godine doneto dakle, kao energetska politika Srbije, do sada nije bilo ozbiljnijeg pokušaja da dođe do nekakvog revidiranja njenih postavki i ciljeva u smislu nekakve šire energetske perspektive i ukupne nacionalne razvojne strategije. U Srbiji, primera radi energetska intezivnost je visoka u poređenju sa savremenim evropskim standardima, skoro polovina primarnih energetskih potreba se zadovoljava pomoću domaćeg lignita, oko jedna četvrtina sirovom naftom, nešto malo više od 10% prirodnim gasom, isto toliko ogrevnim drvetom i oko 7% obnovljivim energetskim izvorima, uključujući hidroenergiju i u ovom trenutku ponavljam, dakle, zavisnost Srbije od uvoza, praktično pokriva nekih 30% ukupnih energetskih potreba. Međutim, uvoz sirove nafte, prirodnog gasa pokriva 85% potreba za tečinim gorivom, odnosno prirodnim gasom. Osim toga, najveći deo teške opreme, ključnih tehnologija u centralama, električnim centralama, rafinerijama, rudnicima potiče iz uvoza i veoma je zavisan od uvoznih rezervnih delova za potrebe redovnog održavanja. Ukoliko se predviđa još pri tom i sprovođenje ekoloških zahteva i sporazuma u energetskoj zajednici istovremeno zadržavanje, čak i povećavanje učešće lignita u strukturi energetske potrošnje, jasno daće Srbija morati da uveze dodatne tehnologije i opremu. Dakle, da rezimiram stanje u energetskom sektoru Srbije, otprilike bi moglo da se svede i na onu narodnu "da bi moglo da bude, ali ne mora da znači", zavisiće mnogo od onih koji upravljaju sektorom energetike, čini mi se da se do sada nije na dovoljno dobar način rukovodilo time što, kao država imamo potencijala, a period koji je pred nama pokazaće da li ćemo uspeti da budemo dovoljno pametni da ovo polje delovanja uradimo na znatno kvalitetniji način. hvala.
Devet minuta i dvadeset sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. reč ima narodni poslanik Sreto Perić, posle njega narodni poslanik Mirko Munjić.
Uvažene dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, zbog vas, zbog javnosti mi danas raspravljamo, odnosno održava se Deveta vanredna sednica na kojoj je jedna tačka dnevnog reda Izbor predsednika i članova Saveta Agencije za energetiku Republike Srbije. Mislim da je predsednik Skupštine, prilikom zakazivanja ove sednice trebala da ima u vidu okolnosti pod kojima se saziva ova sednica, da ima u vidu činjenicu u toku Osma vanredna sednica na kojoj narodni poslanici raspravljaju o Zakonu o energetici koji reguliše i izbor ovog tela. Principijelno SRS više puta do sada, onako temeljito objašnjavala, zbog čega smatra da su ove agencije nepotrebne i zbog čega opterećuju građane Srbije. Ali da bi preneo kakva je atmosfera u Skupštini, znači svoj lični utisak, pa to je od prilike kao kad se vrši izbor članova kućnog saveta. Osim poslanika SRS koji će da govore o ovoj temi, odnosno o ovoj tački dnevnog reda, drugi i ne pokazuju interesovanje. Mi nismo napravili listu govornika zbog toga što želimo da govorimo, nego zbog toga što osećamo odgovornost i obavezu pred građanima Srbije da im ukažemo o čemu se radi. Gospodine Mrkonjiću, mnogo puta sam razmišljao zbog čega se pristupilo rekonstrukciji Vlade. Ova tačka mi je pomogla na sjajan način da dođem do odgovora, odnosno do rešenja, a vi ćete se složiti, a iz jednog prostog razloga, da bi se Ministarstvo za energetiku koje je veoma važno i vitalno, imali smo u nazad, jedno dve ili tri godine kada je jedan političar kojim je nuđeno u nekim preliminarnirazgovorima da bude predsednik Skupštine, rekao: " Nemojte mi to, ja bih više voleo da budem ministar za energetiku". Mogu da vam kažem kasnije o kom političaru je reč, to nije bitno za javnost Srbije, ali samo je bitno, da vidite koliko je ovaj sektor veoma važan. Šta se onda dešava, gospodine Mrkonjiću, onda vama koji ste objektivno tolerantan čovek, okupiran koridorom deset i drugim radovima iz oblasti građevinarstva, pridodaju energetiku i vi hteli to ili ne, ma koliko bili kapacitativni, što bi rekao moj kolega Stevanović, ne možete da postignete da pročešljate, da vidite šta se to tamo nalazi i šta je suština izbora ove agencije. Dakle, mi imamo jednu agenciju koja je postojala ne pet nego šest godina. Šest godina postoji a da je mandat istekao pre godinu dana. To vam je slično, kao ovo direktor policije, sad doneta je odluka da se produži njemu mandat i ona ima neki broj koji je manji od broja, ovo je delovodni protokol, od broja gde se on razrešava sa te funkcije. Praktično nemamo direktora policije sad. Mi imamo situaciju da mandat traje po zakonu važećem, mandat članovima agencije traje, pet godina i taj mandat je istekao u maju, tačnije 23. maja 2010. godine. Nije mi poznato da su ti imenovani za vršioce dužnosti, članovi saveta agencije nego imamo sad, u vreme kada raspravljamo o Zakonu o energetici da izvršimo izbor članova saveta Agencije, pa to u najmanju ruku posmatrano u skladu sa zakonom je u redu, ali u najmanju ruku to nije moralno. Ako se vi zalažete za depolitizaciju, zalažete se za instituciju konkursa, pa ovo vam je najbolji primer kako bežite od toga a u suštini je cilj da se na što više mesta postave ljudi na koji će moći neko da utiče. Poznato vam je, sada neću imati toliko vremena da o tome govorim detaljnije, da izbor ministra za energetiku, da izbor članova regulatornog saveta, nema neki ozbiljniji uticaj ni premijer Vlade, pa rekao bih pak ni predsednik države iako je on pustio svoje pipke na sve strane, nego to radi energetska hobotnica. Oni su ti koji predlažu i odlučuju kada će da se smeni, kako i na koji način da se to podeli, a sve u cilju da bi infrastrukturu, koju gradile generacije pre nas, jel tako gospodine Čolakoviću, da bi sada što jeftinije, što lakše rasparčali, a samim tim i neko to preuzeo za vrlo male ili sitne pare. Ko će im to omogućiti? Omogući će ovi članovi Saveta Agencije. Ne može se reći da oni do sada nisu mogli da pokažu, i nemamo nameru i čuli ste od mojih kolega prethodnika iz SRS personalno se nismo ozbiljnije, iako nam je sve poznato, osvrtali na članove Savete ove Agencije, ali gospodin Maćić je mogao da se pokaže kao vrstan borac za ono za što ga vi ovde birate. SRS neće za ovo glasati, da se pokaže, kad u ovoj državi cena gasa otišla u jednom momentu. Dakle jednokratno za 60%. Gde je tada bio on, gde je bila ova Agencija da rešava te probleme? Poštovani građani od 2013. godine, ovo telo, koje mi biramo ovde i po Zakonu o energetici, ono dobija mnogo samostalnost. Čini mi se da je to negde pandam predsedniku Republike, naravno ova ima šira ovlašćenja. Čini mi se da će ova Agencija biti u mogućnosti da donosi i kalendar, da kaže – sada će biti proleće, sada će biti malo jesen i slično. Oni ni od koga ne zavise. Oni kada budu izabrani danas, na sednici ove Skupštine, oni više ni od koga neće da zavise. Nikom neće morati da polažu račune, osim naravno ovoj energetskoj hobotnici. Nije specijalnost energetske mafije, nešto što je, moram da budem korektan i politički korektan da priznam, šta je izmislila DS ili DOS od 2000. godine. Ovo je postojalo i ranije. Samo neka imena mogu da se pomenu, kao što je Siniša Ćirić, dugogodišnji finansijski direktor EPS, koji vrlo često voli da ode 21. sprata u bivšoj zgradi Centralnog komiteta. Znate li šta je tamo? Tamo je kabinet Vojina Lazarevića, jer naravno radi i sarađuje sa tom firmom, pa Bogdan Đurđević, pa Slobodan Babić i mnogi drugi. Sve su to imena koja su i ranije bila u Elektroprivredi Srbije, koji su na najbolji način i jedan se od njih hvalio, kako je za kratko vreme zaradio 28 miliona američkih dolara i sada ih ulaže u građevinarstvo i bavi se građevinom ovde u Beogradu. Sve su to činjenice i nije to novotarija sada, ali je problem što mi ništa nismo uspeli, odnosno vi kao Vlada, ništa niste uspeli da presečete taj lanac, nego, nažalost, vi mu podpomažete, vi mu dajete vetar u leđa da i danas neki ljudi mogu to da nastave. Tako da Vojin Lazarević, Vuk Hamović, nisu plod samo DOS, to je postojalo i od ranije, ali vi nemate, čini mi se, ozbiljnu političku odgovornost da se suprotstavite tome da ozbiljno dignete svoj glas, da kažete – ne to više tako ne može. Evo još jedan podatak gospodine Mrkonjiću, da li govorim istinu. Znači, kada je gas u Srbiji poskupeo 60% jednokratno, odjednom, mi smo imali tada 37 distributera gasa. Od toga 29 je imalo licencu, a osam je radilo bez licence. Čini mi se da je predsednik Agencije, ne mogu sve ni da kažem, da je za sve u ovoj zemlji što se dešava, odgovoran Ljubo Maćić, on je, čini mi se, slao neke dopise Ministarstvu energetike i Sekretarijatu za energetiku, ili već kako se to zove, u Vojvodini. Slao je i upozoravao da osam firmi vrši distribuciju gasa bez licence i nije dalo nikakve rezultate. Evo nam dovoljno dokaza, odnosno ide u prilog tvrdnji SRS, da su ove agencije, nisu one besmislene. One su besmislene za građane Srbije ali za pojedince i za energetsku hobotnicu, koja to davi i steže i otežava život građanima Srbije. Oni imaju i te kako veliki značaj da završe taj deo posla, koji niko drugi nije mogao pre njih da uradi.Kroz amandmane ću vam postaviti neka pitanja. Da li će ova Agencija to da reši. Nedavno se bivši ministar energetike, koji je bio korektan ovde, hvalio kako je rok za izgradnju mini elektrana smanjen i prosečno iznosi od šest meseci do dve godine. Izneću vam primer jedne firme koja zapošljava oko 17 radnika, a od toga 80% visokostručnih, čak sa doktorima nauka u toj oblasti. Poznato nam je da u ovoj oblasti moraju biti angažovani stručnjaci. Nijednu, iako dve godine se bavi na području određene opštine u fazi inženjeringa, konsaltinga, nijedna mini elektrana, nisu makli dalje od 12 – og dokumenta, a vi znate da je potrebno 27 da bi jedna mini elektrana bila izgrađena i puštena u rad. Hvala vam.
Devet minuta iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić, a posle njega narodni poslanik Goran Mihajlović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, da je izbor ovog saveta bio po novom zakonu, a od donošenja odnosno tog novog zakona o energetici, koji je u proceduri, deli nas samo par dana. Mi ovde danas ne bismo imali sigurno ministra Mrkonjića, kao predstavnika ispred Vlade. Pošto je gospodin Mrkonjić tu i imam utisak da pažljivo sluša poslanike SRS koji govore na ovu temu, na početku ću mu postaviti jedno pitanje – da li ste gospodine ministre vi razmišljali o jednoj stvari, vaša ingerencija, kao ministra energetike, po ovom pitanju, po pitanju Saveta, je još samo dva dana. Još samo dva dana vi ste nadležni da kažem, kad se danas izabere ovaj savet, za njega. Onih osam dana koji je rok za stupanje na snagu zakona. Dakle, posle toga, vi nemate, kao ministar i vaše Ministarstvo, nikakve ingerencije nad ovim Savetom. To je, uostalom, predviđeno članom 37. Predloga zakona o energetici, gde vi predlažete da ovaj savet bude, da Agencije bude samostalan organ. Organ koji je nezavistan od svakog državnog organa, nezavistan od svake institucije i od svakog pojedinca čak koji se bavi ovom oblašću, energetikom. Dakle, propisano je u tom predlogu novog Zakona o energetici da članove ovog Saveta bira Narodna skupština na osnovu javnog konkursa, da li je tako, koga raspisuje i sprovodi komisija, koju opet obrazuje Vlada na predlog Ministarstva. Toga normalno ovde nema, jer to radite po starom zakonu. Nema ni konkursa ni komisije. Ovo se radi po tom starom zakonu. Kakve ćete ingerencije vi imati posle ovog, rekao sam prethodno. Od ovih pet kandidata, koje ste predložili ovde, negde oko dve trećine radne biografije odnosi se na jednu ličnost. Zaista vidimo po ovom da je to impresivna radna biografija, da je to impresivna karijera u trajanju od 33 godine. Iskreno bih voleo, pošto je već to tako, da u sastavu ovog saveta, koji vi predlažete, ima bar dva učenika od ove gospođe koja ima tako dobru i tako impresivnu karijeru. Nisam siguran da je to tako. Međutim, ono što iritira malo jeste jedna činjenica, na kraju ove impozantne radne karijere postoji jedna stavka, koja kaže koje su kontakt osobe i poslednja u nizu kontakt osoba jeste Kori Udovički. To je ista ona gospođa, da podsetim građane Srbije, koja je svojevremeno rekla i poručila penzionerima, da ako nemaju para da plate struju, neka prodaju stanove. Sećate se toga. Ovde je, čini mi se, posle tog rednog broja šest, rekao bih gde se govori o kontakt osobama, trebalo da ima još par rednih brojeva. Čini mi se da je pod rednim brojem trebao da bude Goran Novaković, a pod rednim brojem osam na primer Dimitrije Vukčević. Sećate se Goran Novaković, to je onaj koga je SRS još 2003. godine prozivala da je član energetske mafije. Dimitrije Vukčević, to je ona osoba koju je Kori Udovički te iste 2003. godine predložila na čelo NIS. Zašto je ovaj trio važan koji se pominje ovde? Zašto on može da bude interesantan i kakve su njihove veze bile ili će biti sa članovima ovog saveta koji se danas predlaže, čiji sastav vi danas branite? Tvrdim na osnovu dosadašnjih saznanja da će ova družina pokupiti glavni deo kajmaka od energije koja se bude proizvodila u narednom periodu od 12 godina u tzv. vetroparkovima. Dakle, država će u nekom periodu od narodnih 12 godina vršiti subvencionisanje cene, odnosno subvencionisanje otkupa električne energije koja se proizvodi u ovim vetroparkovima, kako sam ja razumeo, po nekih 9,5 evro centi za kilovat čas. Dakle, iz državne kase po ovom osnovu biće izdvojeno negde oko milijardu i 300 miliona evra. Milijardu i 300 miliona evra će se subvencionisati cena električne energije, ali samo određenim osobama, osobama koje su već unapred određene, osobama koje su privilegovane. Koliko može da se sazna, u ovoj igri je negde oko devet kompanija. Tu se pominje malo pre pomenuti Goran Novaković, pa se pominje sestra Kori Udovički, pa se pominje Miodrag Kostić, kralj šećera, pa se pominje Dimitrije Vukčević, bivši direktor NIS. Ima ih još, ali rekao bih da ova grupa izgleda predstavlja one kapitalce u ovoj oblasti, u oblasti energetike. Pazite sad ovo, kvota za celu Srbiju, kada je u pitanju obnovljiva energija, iznosi oko 450 megavati. Od toga "Energovint", tako se zove firma, čiji je jedan od vlasnika gospodin Novaković, treba da izgradi vetroelektranu kapaciteta 100 megavati. Pazite, jednom čoveku daje se četvrtina kvote, ostalo je još dve trećine, a vidite koliko krokodila ima u ovoj barici. Kada se bude zamešala ta barica, mislim da će biti zlo, da će onda ovaj savet za energiju imati puno posla. Međutim, obzirom da ovde vidimo da je kontakt osoba koju članovi saveta predlažu u ovom izveštaju Kori Udovički, uopšte nemam iluziju ko će od njih dobiti preostale dve trećine ove kvote od 450 miliona megavati. Dalje, samo ću da vam kažem jednu frapantnu činjenicu, zamislite, ova grupa koja treba da dobije ove kvote tražila je od države, gospodine ministre, mislim da ste vi upoznati sa tim, tražila je da se period od 12 godina, koji će država subvencionisati povlašćenu cenu od 9,5 evro centi za kilovat čas, razlika je negde blizu tri evro centa, tražila je da se ova poveća na 20 godina, sa 12 na 20 godina. Malo ljudima 1,3 milijardi evra, treba im još jedno milijardu. Treba ih možda i razumeti, toliko im treba. Osnovna zloupotreba monopola do sada u ovoj oblasti jeste, kada je EPS u pitanju, tzv. blok tarifa, jer su cene u toj zelenoj, plavoj i u crvenoj zoni, odnosno tarifi određene u tim relativnim iznosima. Plaćanje obračunske snage na bazi limitatora, dakle, sada na bazi limitatora, i to osigurača koji su na brojilima, bilo bi u stvari svih 12 meseci, bez obzira što je potrošnja električne energije manja u letnjem periodu. To je sad nova zloupotreba. Mislim da bi to bila nova pljačka građana, taj način obračuna električne energije. Ovde se apsolutno ne vodi računa o prosečnom korišćenju snage na bazi ostvarene potrošnji kilovat časova. Predstavnici vlasti u narednom periodu najavljuju poskupljenje električne energije od 100 % u nekom narednom periodu, da bi se cena električne energije usaglasila sa okolnim zemljama. Građani Srbije moraju ovo da znaju, šta im se sprema, građani Srbije trebaju da budu jako oprezni na sve šarene laže koje im aktuelna vlast predlaže u narednom periodu, a pogotovo u periodu do narednih izbora. Hvala.
Iskorišćeno je devet minuta i 40 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Goran Mihajlović, a posle njega narodni poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre par dana kada smo vodili načelnu raspravu o Predlogu zakona o energetici, rekao sam da je prvi utisak koji se stiče nakon iščitavanja ovog predloga zakona taj da se nekome jako mnogo žurilo sa donošenjem ovog zakona. Evo, današnja sednica na najbolji načni to potvrđuje, prethodno izrečenu činjenicu, jer očito je da neko želi da izbegne instituciju konkursa i da izabere članove Saveta Agencije za energetiku nekakvom politikom dogovora, što je u suprotnosti sa onim što je propisano u ovom predlogu zakona. Naime, razlog je više nego očigledan, želi se da se uhvate pozicije pre narednih republičkih izbora i da se te privilegije koje sada postoje zadrže, a sa druge strane da se opet udovolji gazdama iz Brisela i Vašingtona, da se pojedine njihove odredbe implementiraju u ovaj zakon. Ovaj zakon je ništa drugo nego jedna klackalica između starih težnji za privilegijama i novih zahteva od kojih se teže implementirati u ovaj zakon. Agencija za energetiku Republike Srbije ima organ upravljanja koji, kao što je rečeno, se zove Savet Agencije i isti broji pet članova, jednog predsednika i četiri člana. Vidite, kada pročitate ovaj novi predlog zakona, odmah vidite jednu nelogičnost. Predloženo je da mandat dva člana Saveta traje tri godine, a mandat preostala dva člana četiri godine, a mandat predsednika pet godina. Koja je to logika sada, da u Savetu koji broji pet ljudi, imamo tri, četiri i pet godina mandata? Valjda je logično da mandat za sve bude isti i da traje onoliko koliko je uobičajeno, a to je četiri godine. Uostalom, mi smo na to i podneli amandman koji će biti izložen u danu kada bude bilo rasprave u pojedinostima. Dalje, naša velika zamerka na ovaj predlog zakona, u delu koji se odnosi na Agenciju i Savet, je ta što su data prevelika ovlašćenja Agenciji. Ako pogledate član 46. Predloga zakona videćete da ima bar 20-30 nadležnosti Agencije. Suština je ta da će cenu energenata određivati Agencija. To je od 2012. godine obaveza, koliko smo mogli da vidimo, za sve vrste energenata. Zašto je naša zamerka da to radi Agencija? Lakše je uticati na pet ljudi iz Saveta Agencije nego na ministarstvo. Ipak je poslove oko cene i strategije energetske politike trebalo da vode ljudi iz ministarstva, na koje je mnogo teže izvršiti uticaj, nego što će to biti na pet članova Agencije za energetiku. Mi se bojimo da ne dođe do toga da ova agencija bude samo mrtvo slovo na papiru, jer ona po zakonu treba da podnosi izveštaj o svom radu Narodnoj skupštini, pa da se ne desi, kao što je npr. u prosveti osnovan Nacionalni prosvetni savet, da prve dve godine uopšte nije ni podneo izveštaj, a kasnije je podneo nekakav izveštaj formalnog karaktera, da bismo mi to usvojili. Vi ćete sigurno ovo izglasati, jer imate potrebnu većinu za to. Međutim, da li će građanima Srbije biti bolje kad se ova agencija oformi? Sigurno je da neće. Shodno odredbama ovog predloga zakona, očigledno je razbijanje na više delova jedne velike energetske celine, a to je posebno vidljivo u oblasti električne energije, gde je posebno preduzeće za proizvodnju, posebno za distribuciju i prodaju energije. Gde ima mnogo karika u lancu koje manipulišu energentima, sigurno je mnogo veća mogućnost da tu dođe i do manipulacija. Dalje, još nešto što bih želeo da istaknem, o čemu sam kratko rekao kada je bila rasprava u načelu, to je stanje energenata na KiM. U ovom predlogu zakona uopšte ne vidimo da Agencija za energetiku, niti Savet, imaju nekakav uticaj na kosovske energente. Podsetiću vas, Kosovo je izuzetno bogato energetskim potencijalima, imamo velike mineralne rezerve, pre svega lignita, oko 15 milijardi tona, olova, cinka, boksita itd. Kao što znamo, od juna 1999. godine, od kako je osnovana privremena institucija samouprave na Kosovu, a kasnije i kosovska elektro-energetska korporacija, praktično, država Srbija nema nikakvog upliva u dešavanja na Kosovu. Kao što znamo, tamo su suspendovani svi srpski zakoni, uključujući i Zakon o elektroprivredi. Stanje je očajno, restrikcije struje traju i po nekoliko dana, a u strukturi potrošnje 70% čine domaćinstva, dok 7,5% potrošnje električne energije je privreda, odnosno industrija. Nepisano je pravilo u najrazvijenijim državama sveta, odnos je pola-pola, približno, koliko troše domaćinstva, toliko troši i industrija. Odavde možemo jasno videti kakvo je stanje privrede na Kosovu, čim 10 puta manje struje troši privreda nego domaćinstva. To znači da je situacija katastrofalna. Ove druge primedbe koje imamo na rad Agencije i Saveta agencije mi ćemo izneti u danu kada bude bila rasprava u pojedinostima. Još jednom želim da naglasim da SRS ne može glasati za ovaj predlog zakona, jer smatramo da će rešenja sadržana u njemu biti mnogo gora nego što su postojeća rešenja.
Iskorišćeno je sedam minuta. Obaveštenje da je u toku jedinstveni pretres, tako da ova tačka nema raspravu u pojedinostima, pa molim narodne poslanike da vode računa o tome. Reč ima narodni poslanik Milorad Buha.
Dame i gospodo, uvaženi građani Srbije, za SRS je neprihvatljiv ovakav način razmatranja ove tačke, a imali smo do sada u praksi puno situacija da prekidamo sednicu, ubacujemo u jedan kontekst, a ovo jeste jedan kontekst, ali je neprihvatljivo da prekinemo sednicu, gde raspravljamo jedan vrlo bitan zakon, suštinski, strateški zakon koji će u osnovu promeniti mnogo na polju energetike i energetske delatnosti. SRS, pored ovoga, smatra da iz pravno-tehničkih razloga nije se smelo rešavati i predlagati ovako kao što se predlaže. Zbog čega? Ako pogledamo samo formu odluke, onda vidimo da imamo predlog za izbor pet članova Saveta. U pravno-tehničkom smislu nekoga moramo razrešiti, bez obzira što je njima vreme na koje su izabrani isteklo, nekima pre tri godine, nekima pre dve, neki su otišli na neke druge funkcije itd. Po automatizmu je to trebalo ranije brisati. Neprihvatljivo je da se to rešava tek danas, a moglo se rešiti daleko ranije, pre šest meseci, godinu, dve, kada su nastali pravni razlozi i suštinski razlozi odlaska tih ljudi na druge funkcije. Trebalo je tada inovirati članove Saveta. Sa druge strane, postoji još više pravno-tehničkih razloga zbog čega je neprihvatljivo ovakvo rešenje. Moramo sagledati Predlog zakona o energetici u celini i onda videti način kako je ustrojen sistem upravljanja i rukovođenja u Agenciji za energetiku i onda vidimo jedno heterogeno postupanje državnih organa. Imamo Zakon o javnim agencijama koji jasno kaže koji su to organi upravljanja i rukovođenja u agencijama. To su upravni odbor, nadzorni odbor i direktor. Tako kaže matični zakon o javnim agencijama. Trebalo je po tome da se izvrši harmonizacija svih drugih propisa, shodno matičnom, strateškom zakonu, a to je Zakon o javnim agencijama. Ovde imamo situaciju da imamo Savet, nemamo direktora. Predsednik Saveta automatski obavlja dve funkcije. Jedna je upravljanje, kao predsednik Saveta, a drugo je opet predsednik Saveta u ulozi direktora Agencije, jer on obavlja i one individualne poslove, kao direktor, a obavlja i kolektivne poslove, kao predsednik Saveta. Neprihvatljivo je u pravnom sistemu da u jednom licu imamo dve funkcije, u ovom slučaju predsednika Saveta, kao predstavnika kolektivnog organa i predsednika Saveta, kao individualnu ličnost koja će obavljati sve poslove koje ima direktor. Ova vlast ne poštuje samu sebe, jer da poštuje samu sebe ona bi izvršila harmonizaciju ovih propisa i rešila bi to jednoobrazno. Ako matični zakon kaže da postoji direktor, da postoji upravni odbor, nadzorni odbor, onda shodno tome trebamo prilagoditi sve. U Predlogu zakona to niste učinili. To je bila prilika i šansa da se izvrši harmonizacija ali, nažalost, to tako rešavate. Kada govorimo o suštinskim stvarima, a to je da izbegavate konkurs, predstavnici SRS su otvoreno rekli da je cilj da se izbegne konkurs. Zašto izbegavati konkurs? Na konkursu će biti 15 molbi, 55 molbi i vi ćete opet izabrati onoga koga vi hoćete. Deklarativno se zalažete za depolitizaciju, departizaciju sistema, a na ovaj način pokazujete koliko je to stvarna iskrena borba za departizaciju i depolitizaciju sistema. Znači, konkurs vam nije smetnja. Ni u jednom sistemu konkurs nije smetnja, zadovoljite formu i izaberete koga vi hoćete. Ali, bežite. To je sramno i to je licemerno. Bežati na ovaj način, prekidati jednu redovnu sednicu gde govorimo o energetici, prekinuti je i nastaviti ovako, to je po malo licemerno, ali i tako radite. Kada govorimo o suštinskim razlozima, onda se dešavaju ogromne promene u ovom zakonu, a i u ovom predlogu odluke o izboru predsednika i članova Saveta. Savet, po odredbama Predloga zakona, dobija daleko veća ovlašćenja nego što su bila ranije. On iskače iz sistema regulacionog tela, iskače iz sistema Zakona o javnim agencijama, a on suštinski u pravnom sistemu Republike Srbije nema tu snagu. Zašto? Kao regulaciono telo, telo koje reguliše određene odnose u energetici, on nema suštinsku snagu kakvu ima ministarstvo. Šta je učinila ova vlast? Ova vlast je pre šest meseci ukinula ministarstvo i sada nam u obrazloženju zakona kaže – ulazimo u reformu, strateški zaokret u ovoj oblasti. Kako bez ministarstva, kako bez najvišeg izvršnog organa? Sada tu dolazimo do suštinskog pitanja. Suštinsko pitanje ovde jeste mesto i pozicija ministarstva u odnosu na regulatorno telo, a to je Agencija. Da li Agencija može zameniti ministarstvo? Ne može. Ne može zato što nema instrumentarij, nema inspekcije, nema mogućnosti da vrši kontrolu. Vi kažete, u odredbama kod nadležnosti i poslovima Agencije, da će obavljati određene poslove, u smislu davanja zadataka energetskim subjektima da dostavljaju određena dokumenta, ali to nije kontrola. U Ministarstvu ostaje kontrola i mogućnost suočavanja određenih problema u praktičnom životu, koje će sagledati to ministarstvo i preduzimati sankcije, ali to regulatorno telo nema. Onda tu dolazimo do dvojnosti funkcija. Jedno je Ministarstvo koje je izgubilo sve one ingerencije koje je po pravnom sistemu Republike Srbije mora da ima i ima, u drugim situacijama, a ovde to nema, to dobija neku drugu. U praksi ćemo imati ogromne probleme, svesni ste vi toga, međutim, to je nalog zapada. Ovo je nalog zapada, ovo je nalog Brisela. Ali, nije problem izvršiti nalog, ali ga morate prilagoditi shodno pravnom sistemu Republike Srbije. Pravni sistem Republike Srbije vas obavezuje, da kao najviši organ izvršne vlasti Ministarstvo, ima sve ingerencije koje imaju i sva ostala ministarstva. U ovom slučaju Ministarstvo infrastrukture i energetike neće imati ta ovlašćenja, to će biti preneto na Agenciju, ali će poslovi koje će obavljati ova agencija biti takođe osakaćeni zato što nema kontrolnu funkciju. Ne može kontrolisati, ne može kažnjavati i ne može preduzimati sve izvršne aktivnosti, koje ima nadležni državni organ, odnosno Ministarstvo. Šta je još bojazan Srpske radikalne stranke? Predstavnici EPS-a, kao najvećeg privrednog subjekta u oblasti energetike već godinama najavljuju povećanje cena električne energije i kažu, cene će se povećati za otprilike šezdesetak posto u odnosu na ovaj nivo cena do 2013. godine. To su opet određeni sporazumi na nivou Evrope, u smislu prilagođavanja harmonizacije, itd. Dalje, što je opet vezano za Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju, koji nas obavezuje na određene stvari. Šta će značiti kada mi ovaj nivo cena podignemo za 60%. Ko će to plaćati? Mi danas imamo tu situaciju da 30% potrošene električne energije se ne plaća. Socijalna situacija građana je takva da je nemoguće kod tih kategorija izvršiti plaćanje potrošene električne energije, a nismo učinili ništa da stvorimo socijalne karte i oslobodimo one koji to ne mogu plaćati. Zadatak ove države i državnih institucija je bio da se stvore socijalne karte, da se stvore preduslovi za oslobođenja, za umanjenja i omogućavanja svim subjektima, pre svega fizičkim licima i određenim kategorijama koje ne mogu da plaćaju, da budu u toj kategoriji privilegovani građani, koji neće moći izmirivati obaveze, ili delimično, ili u potpunosti oslobođeni. Što se tiče finansiranja Agencije, ponovo kršite odredbe Zakona, dovodite Agenciju u poziciju da sama donosi, to je član 46. On je u suprotnosti sa pravnim sistemom Republike Srbije jer ne može se o jednom subjektu steći ovlašćenje da utvrđuje visinu naknade za licence, utvrđuje kriterijume i mere za određivanje visine naknade za licence, a sa druge strane, da celokupan iznos sredstava odlazi i pripada toj agenciji. Stav Srpske radikalne stranke koji stalno iznosimo, da svi prihodi koji se ostvaruju od straneregulatornih tela, uđu prvo u budžet, ide se na temelju finansijskog plana povlače i daju toj agenciji. Znači, neko vrši kontrole. Šta znači licenca? Licenca znači jedan dokument, jedan akt kojim se odobrava, kojim se daje mogućnost da određeni privredni subjekt deluje u oblasti energetike. Zašto se plaća naknada? To je njegovo pravo. Da li ispunjavamo uslove? Ispunjavamo. Zašto bih ja plaćao tu naknadu? Plaćam poreze i doprinose shodno zakonskom sistemu. U ovoj situaciji vi ste omogućili da Agencija sama odredi nivo naknada za licence. To može biti u nekim situacijama za neke subjekte iks, za druge ipsilon, itd, itd. Agencija ta prava nema. Shodno našem pravnom sistemu Agencija to ne može obavljati, to može obavljati isključivo Vlada, isključivo najviši izvršni organ. Sve prihode koje po tom osnovu dobije Agencija koriste se za redovno poslovanje Agencije, pa je u interesu Agencije da ima što više prihoda, da te naknade budu što više. Ako dignemo nivo naknada za licence na onoliki koliki nama treba, imaćemodobre plate, imaćemo mogućnosti da sebi obezbedimo infrastrukturu, da stvorimo preduslove da se obrazujemo, da putujemo, itd. Ako nivo naknada bude niži, nećemo to imati. Ko nas kontroliše? Niko, sami određuje. Sami određujemo svoj finansijski plan, niko ne utiče na njega, sami određujemo nivo naknada, itd. Tu je suprotnost, to je sukob interesa. Direktno ste ga vi kroz ovo inaugurisali, kroz ovakve odredbe. Agencija ovog trenutka nema ni administrativni ni personalni ni nivo stručnosti, ni kadrova, ni tehničko-tehnoloških mogućnosti da obavlja sve ovo što je ovde preduzeto. Kakva je razlika između svih ovih poslova koje ste dali u članu 46. da to obavlja Ministarstvo? Mi smo osakatili Ministarstvo. Ministre, vi nemate nikakve ingerencije, niste ih imali ni do sada, ni prethodno Ministarstvo kada je bio samostalan organ nije imao najosnovnije pokazatelje u energetskom sektoru. U više navrata kao predsednik Odbora za industriju koji obavlja poslove energetike, tražio sam određene stvari i na samom Odboru i u neposrednoj komunikaciji sa ministrom. Kaže on – mi te podatke nemamo. Najosnovnije stvari o tome koliki je dnevni bilans potrošnje i proizvodnje električne energije to nema ministar. Kakvo je to Ministarstvo? Sada će još manje imati te podatke. Jedan kolega iz SRS rekao je da je Ministarstvo svedeno na ministra, sekretaricu, kafe kuvaricu i vozača. To je stvarno tako, ali problem je u tome što ni Agencija ne može stvoriti ljude. Zašto u Agenciji imaju probleme da reše pitanje kvalitetnih stručnih kadrova i da ih zadrže duže od dve do tri godine? Odlaze. Struka nam odlazi u privredne subjekte, prevashodno privatne privredne subjekte, koji daleko bolje plaćaju. Da li možemo sačuvati struku? Ne možemo. Da li to onda liči na jednu državu? Ne liči, da nema ozbiljnih kadrova, da nema školovanih kadrova, da nema odgovornih ljudi koji će ozbiljno postavljati pitanje celokupnog sistema, voditi računa, pratiti, analizirati, rešavati probleme koji se javljaju u praksi. Tu nema države. Mi smo sa ovim ukupnim stanjem u ovoj oblasti došli u tu poziciju da najviši državni organ, izvršni organ, nema podatke i ne može pratiti, ne može vršiti kontrolu i sankcionisati sve ono što je štetno u ovoj oblasti. Kada govorimo o upravljanju i rukovođenju u ovoj agenciji, onda moramo reći da ovoga trenutka, predsednik saveta, bez obzira na sva ova ovlašćenja, neće biti u mogućnosti da, zato što nema potpunu sliku energetskog sistema, on ima u teoretskom smislu, ima kroz određene analize koje su rađene, koje je radio. Trebaće godina da stvori jedna kvalitetna ekipa ljudi koji će se baviti isključivo ovim poslovima, koji će imati sveobuhvatni sistem praćenja i kontrole i svih podataka koji su neophodni za energetski sistem. Strah je SRS da ćemo u tom intervalu, dok stvarno ne zaživi ta agencija ovako kako ste je vi nacrtali u pravnom sistemu, pogrešno, ali ste vi tako postavili, imati mnoge probleme koje neće moći rešiti ova agencija. Agencija nema političku snagu kakvu ima Ministarstvo i kakvu ima …
Narodni poslaniče, vreme koje je na raspolaganju poslaničkoj grupi je iskorišćeno. Zahvaljujem. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika Narodne skupštine? Nema prijavljenih. U tom slučaju, zaključujem jedinstveni pretres. Pošto smo obavili jedinstveni pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu odluke. (Milutin Mrkonjić, sa mesta: Hteo bih nešto da kažem.) Ministre, zaključen je pretres. Ministar mora kao i svaki drugi učesnik sednice da prati tok zasedanja. Molim vas da ne dobacujete. Tok sednice je išao uz vođenje reda, tako da je većina diskusija koje su narodni poslanici želeli da podele sa nama bile na ivici primene člana 106. Dva puta sam pitala i onda zaključila jedinstveni pretres i molim vas da bez dobacivanja završimo rad. Pošto je Narodna skupština završila rasprava o jedinoj tački dnevnog reda sednice, saglasno članu 87. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine određujem četvrtak 28. jul 2011. godine sa početkom u 11,30 časova kao dan za glasanje o tački dnevnog reda sednice Devetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Ovim završavamo prepodnevni deo rada. Određujem pauzu. Rad nastavljamo u 13,00 časova, nastavkom Osmog vanrednog zasedanja, odnosno zajedničkim jedinstvenim pretresom o preostaloj tački dnevnog reda. Hvala. [[Sednica je prekinuta u 12,05 časova.]]
OSMO VANREDNO ZASEDANJE 25. jul 2011. godine (Četvrti dan rada) (Sednica je počela u 13,05 časova. Sednicom predsedava Gordana Čomić, potpredsednik Narodne skupštine.)
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Osmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 81narodni poslanik. Radi utvrđivanja kvoruma, potrebnog za rad sednice Narodne skupštine molim vas da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema, utvrđeno da u elektronskom sistemu ima 85 narodnih poslanika, kao i da je u sali još jedan broj narodnih poslanika koji nisu identifikovani u elektronskom sistemu za glasanje, što znači da postoje uslovi za rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Milan Dimitrijević, Aleksandra Janković i Mladen Grujić. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović. a povodom zajedničkog jedinstvenog pretresa Predloga zakona iz tačaka 5, 6, 7. i 8. dnevnog reda, pored predstavnika predlagača Ivice Dačića, prvog potpredsednika Vlade, zamenika predsednika Vlade i ministra Unutrašnjih poslova, zatim Dragana Šutanovca, ministra odbrane i Milana Markovića, ministra za ljudska i manjinska prava, državnu upravu i lokalnu samoupravu, pozvala da današnjoj sednici prisustvuju i: Tanja Mišević, državni sekretarka u Ministarstvu odbrane, Ilija Pilipović, pomoćnik ministra odbrane, Milorad Todorović, sekretar MUP, Milorad Perić, načelnik Uprave za međunarodnu vojnu saradnju u Ministarstvu odbrane, pukovnik Predrag Kraljević, zastupnik načelnika Uprave za međunarodnu vojnu saradnju u Ministarstvu odbrane, Vladimira Ateljević, savetnik za politiku odbrane u Ministarstvu odbrane, Ljerka Aćimović, pomoćnica direktora Uprave za ljuska i manjinska prava u Ministarstvu za ljudska i manjinska prava, državnu upravu i lokalnu samoupravu, Jasminu Stanojević, načelnica Odeljenja za normativne poslove u MUPi Vesnu Šćepanivić-Radojković, šefica Odseka za sprovođenje Sporazuma o readmisiji u Upravi za upravne poslove MUP. Nastavljamo rad i prelazimo na zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz tač. 5, 6, 7. i 8.dnevnog reda. Tačke 5, 6, 7. i 8. dnevnog reda predstavljaju zajednički jedinstveni pretres o Predlogu zakona o dopuni Zakona o ratifikaciji Opcionog protokola uz konvenciju protiv torture i drugih surovih, neljudskih ili ponižavajućih kazni i postupaka, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipra o saradnji u oblasti odbrane, Predlogu zakona o potvrđivanju Memoranduma o razumevanju između Vlade Republike Srbije, koju predstavlja Ministarstvo odbrane i Vlade države Kuvajt, koju predstavlja Ministarstvo odbrane, o zajedničkoj saradnji u oblasti odbrane i o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Republike Albanije o readmisiji lica koja ne zakonito borave sa Protokolom između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Republike Albanije o sprovođenju Sporazuma između Vlade Republike Saveta ministara Republike Albanije o readmisiji lica koja ne zakonito borave. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni jedinstveni pretres o predlozima zakona po tačkama 5, 6, 7, i 8. dnevnog reda,a pre otvaranja zajedničkog jedinstvenog pretresa, podsećam vas da, prema članu 193, a shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke srazmerno broju narodnih poslanika u pojedinim poslaničkim grupama i to: poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju pripada jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslaničkoj grupi SRS - jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; poslaničkoj grupi Ujedinjeni regioni Srbije (G17 plus i Zajedno za Šumadiju) - 28 minuta i 48 sekundi; poslaničkoj grupi Napred Srbijo - 25 minuta i 12 sekundi; poslaničkoj grupi DSS - Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslaničkoj grupi SPS - JS - 18 minuta; poslaničkoj grupi LDP - 14 minuta i 24 sekunde; poslaničkoj grupi Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;poslaničkoj grupi Manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslaničkoj grupi PUPS - šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi poslaničkih grupa imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, a sa redosledom narodnih poslanika, na osnovu člana 96. stav 4. Poslovnika. Obaveštavam vas, takođe, da će poslaničke grupe po ovim tačkama dnevnog reda predstavljati: narodni poslanik Jovan Palalić – poslanička grupa DSS- Vojisalv Koštunica i narodni poslanik Božidara Delić – poslanička grupa SRS. Ako neko od poslaničkih grupa još bude imao informaciju o ovlašćenom predstavniku, molim vas da nam tu informaciju dostavite, da možemo da obavestimo Narodnu skupštinu. Saglasno članu 170, a shodno članu 157. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički jedinstveni pretres o: Predlogu zakona o dopuni Zakona o ratifikaciji Opcionog protokola uz Konvenciju protiv torture i drugih surovih, neljudskih ili ponižavajućih kazni i postupaka, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipra o saradnji u oblasti odbrane, Predlogu zakona o potvrđivanju Memoranduma o razumevanju između Vlade Republike Srbije, koju predstavlja Ministarstvo odbrane i Vlade države Kuvajt, koju predstavlja Ministarstvo odbrane, o zajedničkoj saradnji u oblasti odbrane i o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Republike Albanije o readmisiji lica koja ne zakonito borave, a sa Protokolom između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Republike Albanije o sprovođenju Sporazuma između Vlade Republike Saveta ministara Republike Albanije o readmisiji lica koja ne zakonito borave. (13,10 časova.) Da li predstavnik predlagača, gospodin Dragan Šutanovac, ministar odbrane želi reč? (Da.) Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, sva četiri zakona su od velike važnosti, ali mislim da nisam odavno prisustvovao na sednici parlamenta na kojoj su vrlo jasni i precizni predlozi zakona, gde očekujemo da će praktično sve poslaničke grupe u parlamentu Srbije podržati ove predloge zakona i glasati za njih. Želim da kratko istaknem da sa dva predloga zakona, o potvrđivanju Sporazuma sa Kuvajtom i sa Kiprom, praktično Srbija dobija zaokružen prostor od Kuvajta preko Iraka, Turske, Kipra, Grčke, pa sve do Austrije. Sa svim zemljama smo potpisali Sporazum o saradnji u oblasti odbrane i to je jedan veliki doprinos sistema odbrane na međunarodnoj političkoj poziciji naše zemlje. Smatramo da je izuzetno važno ukoliko bude bilo saglasnosti da se ovi ugovori potvrde u parlamentu bez glasova protiv, jer mislimo da je to nešto što će podići naš kredibilitet i u tim zemljama. Ovi ugovori su praktično legalna osnova za dalji vid saradnje. Ovo je tek početak, a nadamo se da će oni biti dovoljni da se razvije kako vojno - ekonomska saradnja, tako i saradnja u oblasti odbrane. Hvala.
Da li izvestilac Odbora za pravosuđe i upravu, narodni poslanik Boško Ristić, želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za odbranu i bezbednost, narodni poslanik Dušan Bajatović, želi reč? (Ne.) Da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa? (Da.) Reč ima narodna poslanica Judita Popović.
Gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, od ovih zakona koji su trenutno na dnevnom redu skupštine, čini mi se da je jedan od najvažnijih Predlog zakona o dopuni Zakona o ratifikaciji opcionog protokola, uz konvenciju protiv torture i drugih surovih, neljudskih ili ponižavajućih postupaka. Punih šest godina je trebalo da prođe kako bi stigao na dnevni red ovaj zakonski predlog koji predviđa nacionalni mehanizam prevencije protiv torture. Zaista, Srbija se presporo menja, presporo menja te svoje standarde i mislim da je to nedopustivo. Međutim, s obzirom da je na današnjem dnevnom redu formiranje tog nacionalnog mehanizma, to je za pohvalu, ako nije moglo ranije, dobro je što je sada. Nažalost, u roku od godinu dana nakon ratifikacije tog opcionog protokola, uzkonvencije protiv torture, trebalo je da se formira i ovaj nacionalni mehanizam. Dakle, mi smo prekoračili sve rokove, i one koji su predviđeni međunarodnim sporazumima, kao i onaj rok koji nas obavezuje kao člana ovoga društva da menjamo ovo društvo i da menjamo vrednosne sisteme. Nažalost, nasilje je ukorenjeno u ovom društvu, i u politici, i u školi, i u porodici. Jeste da država ima određeni monopol u pogledu represije, u pogledu sile, međutim, ukoliko se ta represija, ta sila, ne stavi u određene kontekste, u određene zakonom predviđene okvire i procedure, u tom slučaju dolazi do torture i tada imamo ozbiljan problem u pogledu onih izdržavanja kazni po zatvorima, po vaspitno-popravnim ustanovama, kao i prilikom izvođenja određenih dokaza, odnosno određene procedure pred policijom ili u zatvoru. Šta je prevashodno cilj i koji je zadatak ovog nacionalnog mehanizma za prevenciju protiv torture? To je da obrati pažnju i da kontroliše tretman lica koja se nalaze u pritvoru, kao i tretman svih onih lica koja su lišena slobode. Dakle, to se odnosi na sva lica koja se nalaze na izdržavanju zatvorske kazne, na lica koja se nalaze prinudno na nekom lečenju pri određenim ustanovama, na maloletna lica koja se nalaze u vaspitno-popravnim ustanovama, kao i da pri tom onaj koji je preuzeo na sebe tu funkciju nacionalnog mehanizma prevencije daje određena mišljenja i predloge u pogledu već postojećih zakona, kao i zakona koji su u proceduri donošenja, a tiču se u stvari torture, odnosno prevencije te torture i drugih neljudskih i ponižavajućihtretmana, odnosno postupaka. Posebno bih se osvrnula sada na nasilje generalno, kao nasilje koje je toliko izražajno i toliko sveprisutno u Srbiji u svakodnevnom životu, dakle, ne isključivo na ovu specifičnu vrstu nasilja koju vrši država preko svojih organa koja se zove tortura, nego uopšte i nasilja koje je toliko pogubno za dalji razvoj društva i države. Nasilje je posebno izraženo prema ženama, prema marginalizovanim grupama kao što su siromašni, stari, Romi. Nasilje je izraženo prema deci, dakle, prema onom delu populacije koje je na neki način manje zaštićeno i na neki način diskriminisano zbog određenih svojih svojstava i zbog svog određenog položaja u društvu i državi. Jako jezabrinjavajuća situacija ta da je u Srbiji tokom protekle godine 30 žena ubijeno od strane svojih partnera, muževa, vanbračnih supruga i to je zaista opasno i govori puno o tome na koji način se ovo društvo odnosi prema nasilju uopšte. Međutim, još pogubnije je to što je za prvih šest meseci ove godine ubijeno 28 žena, takođe od njihovih partnera. Dakle, to nasilje eskalira i uzima sve većeg maha, a ne vidimo da se država nešto naročito potrudila oko toga da to nasilje spreči, da do tog nasilja ne dođe ili da adekvatno preduzima one mere koje mogu da zaštite žrtve u tim nasiljima. Nije dovoljno samo da se donose zakoni, potrebno je mnogo više od toga, između ostalog i da se adekvatno reaguje, odnosno da svi oni koji imaju tu nadležnost, da prilikom prijavljivanja nasilja u porodici i odgovore blagovremeno i na pravi način. Predložila bih da se posebno obrati pažnja na to na koji način su povezani svi ti elementi za borbu protiv nasilja. Dakle, radi se o sudovima, o parlamentu, o tužilaštvu, o policiji, o centrima za socijalni rad. Da li između svih ovih grana vlasti kao što je izvršna vlast, parlament i sudska vlast napravljena određena koordinacija? Da li je napravljena koordinacija na lokalnu između tužilaštva, policije, centara za socijalni rad i sudova? Da li postoji određena saradnja i da li postoje protokoli koji tu saradnju regulišu, odnosno organizuju odgovor na prijavljeno nasilje? Ne postoji. Ne postoje ni odgovarajući protokoli, ne postoji ni odgovarajuća praksa, a gubi se vreme u tome da se ograničavamo samo na zakonima. To je jedan od razloga zašto je dobro da se na današnjem dnevnom redu Skupštine našao i ovaj nacionalni mehanizam za prevenciju protiv torture. Navela bih jedan jako loš i tragičan primer koji se desio prošle nedelje u Zrenjaninu kada je poginuo jedan mladi policajac prilikom vršenja svoje dužnosti, a izvršilac krivičnog dela ubistva je jedan mladić koji se nalazio u recidivu, dakle, ovo mu je treće ubistvo za njegovih 30 godina, a policajac koji je podlegao ranama takođe je tu negde u svojim godinama života 30-im. Dakle, šta govori ovaj tragičan primer? Govori pre svega nešto o tome na koji način je država reagovala kada se prvi put pojavio taj maloletnik u vreme prvog krivičnog dela ubistva. Mladić koji je sada ubio policajca bio je maloletan. On je bio osuđen, odnosno predviđena mu je kazna zatvora u maloletničkom kazneno-popravnojustanovi. Šta se dešavalo tada, da je on nedugo posle izlaska iz te ustanove ponovio to krivično delo ubistva, a da je na kraju završio sa ovim krivičnim delom prošle nedelje u Zrenjaninu? Šta se dešavalo u pogledu rada nadležnih u svim tim ustanovama sa tim mladićem koji je izvršio tako ozbiljna krivična dela? Da li se radilo nešto u pogledu njegove resocijalizacije? Očigledno je da se nije radilo, zato što je on ponovio dva puta to krivično delo koje je prvi put uradio. Ukoliko se ne radi resocijalizacija, ukoliko se ne stavi težište na resocijalizaciju prilikom odsluženja zatvorske kazne, u tom slučaju dolazi do zatvorske inkluzije, odnosno jednostavno se prihvata taj model kriminalnog ponašanja i onaj koji je ušao u tu ustanovu kao izvršilac krivičnog dela izlazi iz nje samo potvrđujući taj svoj status i ni u kom slučaju ne može postati deo društva koji će moći da se odupre nekim budućim iskušenjima i jednostavno će ponoviti krivično delo. Ovaj nacionalni mehanizam protiv torture, između ostalog, predviđa i kontrolu na koji način se radi ta resocijalizacija onih osoba koje su lišene slobode, dakle, da li se postupa onako kako je to zakonom predviđeno i internim propisima tih ustanova. Jako je bitno da se blagovremeno uoče nedostaci i da se blagovremeno reaguje na to. Očekujem od ovog nacionalnog mehanizma da se na taj način i odnosi i ponese kada bude krenuo u kontrolu svih tih zavodskih ustanova, zatvora, psihijatrijskih klinika i svega ostalog što je vezano za ograničavanje slobode određenih osoba, određenih lica. U zatvorima je evidentno da postoji određeno nasilje koje je nasilje vršeno od strane drugih osoba koje izdržavaju kaznu. Pored tog nasilja, koje je moguće i koje se prepoznaje da se vrši od strane osoblja, odnosno onih koji su zaposleni u toj ustanovi. Pored tog nasilja koje je očigledno i koje može da se detektuje i lako uočava, postoji i neko latentno nasilje koje nije toliko lako da se uoči i da se prepozna a to nasilje je prevashodno vezano za korupciju. Ta korupcija je opet vezana za položaj svog tog osoblja i svih tih službenika koji su zaposleni u zavodima u zatvorima i drugim ustanovama. Prema tome, mi se ponovo vraćamo na istu tu temu šta se dešava u pogledu strategije borbe protiv korupcije, jer i sama ta korupcija u zatvorima može da generiše određenu vrstu torture, jer ukoliko se ta korupcija ne namiri u smislu kupovine nekog blažeg tretmana ili privilegija u korist zatvorenika, u tom slučaju, može da trpi određene posledice i često se ne prepoznaje taj vid torture a bilo bi dobro da se i o tome povede računa. Prema tome, kada govorimo o torturi ne smemo zaboraviti nekoliko bitnih činilaca, a to je da se učini transparentnim ponašanje same te uprave koja je na čelu određenih zavoda, ustanova i zatvora, da se učini transparentnim sam život u tim ustanovama i zavodima, odnosno zatvorima, da se učini transparentnim postupci svi koji su na dnevnom redu svakodnevnog života tih kažnjenika i izdržavalaca zatvorskih kazni. Dakle, transparentnost je jedna od bitnih činilaca koja može dati određene rezultate protiv torture. Pored te transparentnosti jako je bitno da se i učini nešto, kada se dođe do određenih podataka, da li u pogledu torture, da li u pogledu korupcije ili svakog drugog nezakonitog ponašanja prekoračenja službenog položaja, a to je u stvari ono što je jako bitno za nacionalni mehanizam prevencije protiv torture. Jer u slučaju da se blagovremeno reaguje i za slučaj da se blagovremeno preduzmu određeni koraci, tada se situacija neće ni skalirati i neće doći u stvari do ozbiljnije torture koja narušava ljudska prava i tih ljudi koji se nalaze na lišavanju slobode odnosno na izdržavanju zatvorske kazne. Dakle, prevencija je uvek bolja od one torture a nažalost, kod nas organi najčešće reaguju i deluju kada se već desi neka šteta, kada se već desi ta tortura i tada je to zakasneli postupak i zakasnela reakcija jer ne može da popravi ono što je pokvareno, ono što je učinjeno. Šteta postoji i može samo da se kazni ili da se samo medijski proprati nešto što je ugrozilo nečija ljudska prava. Zbog toga je dobro da smo napokon odlučili da se i ovaj nacionalni mehanizam prevencije protiv torture, napokon formira. Dobro je to što je ta nadležnost data Zaštitniku građana, koji već ima određene ingerencije u pogledu kontrole dešavanja po svim ovim zavodima, zatvorima i policijskim stanicama. Ukoliko se ozbiljno pristupi tom poslu, možemo očekivati i dobre rezultate. Dakle, neće to biti samo isključivo u domenu torture jer tortura nije nešto što je odvojeno i nezavisno uopšte od nasilja koje je toliko dominantno u Srbiji i rešavajući problematiku u jednom segmentu mi ćemo u stvari moći da rešimo i generalno problem nasilja u društvu. Bitno je samo da se prepozna potreba da se sve to ne zaustavi na nekoj medijskoj promociji, da se ne zaustavi na jednoj opštoj propagandi, odnosno slavodobivnoj priči, eto koliko smo mi uznapredovali u pogledu približavanja evropskim standardima nego da se ti evropski standardi ugrade, pored toga što seugrađuje u zakone, da se ugrađuju i u primenu svih tih zakona i propisa tih konvencija i opcionih protokola protiv torture. Jako je dobro da taj deo bude i osnovni element u ponašanju i onih ljudi koji su na terenu i po policijskim stanicama i prilikom lišavanja slobode lica koja se stavljaju u pritvor kao i onih koji odlaze na zatvorske kazne, a normalno tu se podrazumeva i ona lica koja su upućena na obavezno lečenje u određene neuro-psihijatrijske bolnice. Dakle, jako je dobro da mi kao društvo postanemo senzitivni, visoko senzitivni u pogledu ove vrste ugrožavanja ljudskih prava.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, uvek je prilika kada su pred nama sporazumi koji definišu bilateralne odnose između Republike Srbije i drugih država u oblasti odbrane, da se naravno porazgovara i generalno o stanju u sistem odbrane, ali naravno i politici koju vodi Ministarstvo odbrane kada su u pitanju međunarodni odnosi i uopšte saradnja Republike Srbije u oblasti odbrane sa drugim i državama ali i drugim organizacijama. Nema sumnje da međunarodna saradnja u oblasti odbrane predstavlja važan segment bezbednosti politike, jer sasvim sigurno takvom jednom saradnjom RS treba da štiti svoje bezbednosne interese i može da ih štiti kvalitetnom saradnjom. Kao što se zna, evo i ovi nesrećni događaji u Norveškoj su potvrdili da jeste bezbednost nedeljiva, jeste da problemi koji se javljaju u svetu je nešto što zahteva zajednički napor svih država radi njihovog rešavanja. Naravno, pored tog segmenta i opštih bezbednosnih izazova i pretnji koji na sve države utiču, postoje i oni konkretni državni bezbednosni interesi koje svaka država treba da realizuje i da o njima vodi računa, naravno kad stupa u različite međunarodne odnose po pitanju odbrane i bezbednosti. Republika Srbija u prethodnom periodu je vodila jednu, hajde da kažemo aktivnu politiku kad su u pitanju zaključivanje različitih vrsta ugovora o saradnji i ono što se postavlja kao pitanje jesu ustvari posledice ili efekti tih ugovora, jeste ustvari pitanje i kvaliteta tih ugovora i realizacija tih ugovora i svega onog što to podrazumeva. U tom kontekstu, treba posmatrati i današnji ugovor i kvalitet tih ugovora i sadržaj i činjenice u kojoj meri će oni, obzirom na najave, a pogotovo u odnosu na jedan od ova dva ugovora, memorandum, očekivanja, da li će oni dati one efekte koji se očekuju. U krajnjoj liniji, zašto to što se najavljivalo i što je bio osnovni motiv, o tome ćemo verovatno pričati i nešto će ministar reći, nije se našlo u ovom ugovoru. Osvrnuo bih se na nekoliko segmenata generalno bezbednosne politike kad su u pitanju odnosi RS i međunarodnoj saradnji. Tu možemo posmatrati kako bilateralne ugovore, tako i učešće RS u različitim mirovnim misijama i odnose RS prema drugim vojnim savezima i organizacijama. Ono što jeste bilo često predmet rasprave ovde u Narodnoj skupštini, jeste pitanje - u kojoj meri su realizovani ili su postavljeni naši bezbednosni interesi kad se sagledaju svi ovi aspekti međunarodne saradnje. Počećemo od bilateralnih ugovora, koji je, kao što sam rekao, bilo zaista mnogo u prethodnom periodu. Ono što pada u oči jeste činjenica da je realizacija tih ugovora, tj. stepen saradnje u oblasti odbrane bio takav da se prosto izdvojio jedan broj zemlja sa kojima Srbija je intenzivirala saradnju u oblasti odbrane. Postoji broj zemalja sa kojima je ta saradnja faktički rudimentarna ili na vrlo niskom nivou. Naravno, kad se sagledaju ukupni bezbednosni interesi, onda se postavlja pitanje, koji su naši bili interesi da produbljujemo ili intenziviramo tu saradnju u oblasti odbrane sa određenim zemljama, a sa drugim zemljama tu saradnju ili nemamo ili se ona tek najavljuje ili se ustvari sa strane naše države i drugih zemalja konstatuje da saradnja je na vrlo niskom nivou. Ono što pada u oči jeste da je vrlo velika intenzivan saradnja bila sa SAD i Turskom. To je ono što je dominiralo u prethodnom periodu. Pogotovo, evo recimo nekoliko zadnjih meseci, saradnja sa SAD. Mi smo imali nekoliko različitih obuka, vežbi, učešća naše Vojske u vežbama koje su organizovane kako od strane evropske komande, SAD, tako i predstavnika iz Garde Ohajo, tako i zajedničkim vežbama koje su organizovane od strane Amerike i Bugarske. Znači, s druge strane, imali smo veoma veliki broj realizovanih i sastanaka i planova. Evo, usvojen je jedan plan od sto tačaka, koji će pospešiti i produbiti saradnju sa SAD. Uz potrebu RS, kao vojno neutralne države, da ima što širu saradnju sa svim zemljama, postavlja se pitanje uz neraspravljene probleme koje imamo sa SAD oko pitanja Kosova i Metohije, koji je naš interes ako smo proglašenje nezavisnosti KiM definisali kao najveću pretnju bezbednosti RS, da te odnose na ovaj način produbljujemo. Tako isto i sa Turskom. Naravno, tu su različite vrste donacija, SAD bila je i različitih vrsta izvoza. Kad je u pitanju Turska, takođe, nekoliko godišnjih planova saradnje je potpisano i prosto se izdvajaju te dve države u odnosu čak i neke druge države koje su se promovisale, kao da su imale veliku saradnju sa njima, kao što su Italija, Nemačka. Ove dve države su izuzetno prisutne u bilateralnoj saradnji RS. Lično iznosim ovde i stav naše poslaničke grupe, uz činjenicu da imamo tu vrstu problema koji se tiče našeg teritorijalnog integriteta i naše bezbednosti, pitanje je, zašto ovakvo intenzivno i koji su konkretni interesi da ovako intenzivno ovu saradnju razvijamo. S druge strane, kad je u pitanju Ruska Federacija, ta saradnja je skoro na krajnjem minimumu. Imamo najave poslednjih sastanaka koji su bili, da će doći do produbljivanja te saradnje. Imamo najavu dolaska načelnika generalštaba. Do sad jednostavno ta saradnja je bila apsolutno minimalna. Može se reći da je od strane RS, nije se pokazivala posebna zainteresovanost. Što se tiče učešća RS u odnosima sa drugim bezbednosnim savezima i vojnim organizacijama, mi smo ovde više puta o tome pričali i prosto nikad nije na odmet pomenuti, a pogotovo kad su u pitanju ovi međunarodni ugovori. Činjenica da u okviru Partnerstva za mir, znači, saradnje sa NATO paktom imamo nekoliko problematičnih stvari koje RS nije sa tim vojnim savezom raščistila. S jedne strane, jeste obuka kosovskih bezbednosnih snaga, kako najveće pretnje po bezbednost RS. S druge strane imamo, evo, direktno protivno Kumanovskom sporazumu povlačenja KFOR sa granica RS, konkretno sa granice Makedonije. S druge strane, imamo izjave komandanta KFOR, faktički u duhu onog što govore političari u okviru EU, da je sever Kosova nekakva bezbednosna pretnja koja treba da se rešava. Znači, sve ono što sasvim sigurno nije u i bezbednosnom, ali i nacionalnom interesu RS. Pre nego što se ta sva pitanja rasprave, teško da mi možemo krenuti dublje u tu saradnju. Videli smo pre neki dan u izjavama koje se odnose na proces planiranja i revizije, u okviru koga Srbija učestvuje, da mi tu zaista produbljujemo saradnju. To je jedna tema o kojoj nismo do sad mnogo razgovarali… (Predsedavajuća:Narodni poslaniče, ne sporim da je tema zanimljiva, ali nije tema dnevnog reda. Molim vas, član 106. ) (Zoran Nikolić: Otkud vi to znate?) (Predsedavajuća: Molim narodnog poslanika Zorana Nikolića da ne dobacuje. To je, takođe, zabranjeno odredbama Poslovnika Narodne skupštine. Ja vrlo pažljivo slušam…) (Zoran Nikolić: Zato što ste nepristojni.) (Predsedavajuća:Molim narodnog poslanika da ne remeti red na sednici i da ne promoviše prostotu, bezobrazluk i nevaspitanje tokom sednice Narodne skupštine. To nije definitivno zabranjeno odredbama Poslovnika, ali se podrazumeva da neko ko je narodni poslanik to ne radi. Psovke i uvredljivi izrazi tokom izlaženja iz sale su nedopustivi svakom ko sebe smatra pristojnim čovekom. Vas molim o dnevnom redu. Član 106. Na dnevnom redu su četiri sporazuma.) U svakom slučaju, tema jesu međunarodni sporazumi i tema jeste pitanje koje se odnosi na međunarodnu vojnu saradnju. Ova dva sporazuma koja su danas pred nama jesu važna, ali sasvim sigurno imaju određene nedostatke ili, u krajnjoj liniji, nisu definisala ova pitanja koja su uobičajena da se definišu. Kada je u pitanju Sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipra o saradnji u oblasti odbrane, u članu 4. koji se odnosi na potraživanje štete "u slučaju smrti ili povrede koje mogu biti nanete osoblju ili imovini u slučaju smrti ili povrede koje mogu biti nanete osoblju ili imovini koja je rezultat bilo kog dela ili propusta osoblja druge strane tokom realizacije ovog sporazuma", smatrali smo da je bilo neophodno da se precizira način realizacije ove štete koja bi se mogla pojaviti u ovom slučaju. Ovde je vrlo neprecizno i vrlo nekonkretno navedeno da će faktički tu štetu snositi ona strana čije je osoblje. Mislimo da različiti razlozi mogu dovesti do prouzrokovanja štete u ovom slučaju i to je trebalo na neki konkretan način ovde precizirati. Ceo taj deo koji se odnosi na naknadu štete je vrlo loš i vrlo nepovoljan i sasvim sigurno da nije bio jasan motiv zašto se na ovaj način realizovao. Što se tiče Memoranduma o razumevanju između Vlade Republike Srbije koju predstavlja Ministarstvo odbrane i Vlade države Kuvajt, ovaj memorandum je najavljivan kao sporazum koji će doneti Srbiji veliki posao. Neki su ga zvali – tzv. tenkovski sporazum. Znači, treba da otvori mogućnost Republici Srbiji da učestvuje u modernizaciji i remontu 149 tenkove u Republici Kuvajt. Taj sporazum je potpisan, u Kuvajt je išao predsednik Republike, ovde prisutni ministar, u svim medijima je najavljeno da je taj sporazum faktički dogovoren, da je taj posao dogovoren, itd. Mi smo ovde dobili jedan krajnje uopšten sporazum koji ni na koji način ne definiše konkretan interes Republike Srbije obzirom na najavu koja je bila. Znači, mediji su pisali o tome da je taj posao vredan 400 miliona dolara i da će Republika Srbija vrlo brzo krenuti u upošljavanje svojih industrijskih kapaciteta i svoju odbrambenu industriju i u realizaciju ovog sporazuma. Znači, otvaram ovo pitanje zato što su mediji govorili da sama Republika Srbija neće učestvovati u čitavom ovom poslu nego je pominjan niz drugih država. Konkretno, i list "Odbrana" je pisao da će u tome učestvovati i sve bivše republike SFRJ, kao i Rusija i Francuska. Naravno, bilo bi bitno, obzirom na najavu tog posla, da ministar kaže nešto o tome jer je predstavljeno da je ovaj posao faktički dobijen kad smo dobili ugovor. Mi u ovom ugovoru od tog posla nismo videli ništa. U krajnjoj liniji, nisu samo mediji pisali o tome nego je pisao i list "Odbrana", koji je pod konkretnim uticajem samog Ministarstva odbrane. Znači, pitanje je kakav je status tog posla i da li se tu nešto realizovalo? U krajnjoj liniji, ako je tačno da će učestvovati i druge države, kakav će konkretno biti profit Republike Srbije od ovog posla? Pitanje je vezano za kompletnu ovu problematiku a uz to imamo i činjenicu da je najavljeno i da je saopšteno da je Srbija ostvarila, kada je u pitanju saradnja u oblasti odbrane i izvoz naoružanja, profit od milijardu i 200 miliona dolara. Suštinsko pitanje jeste – u kojoj meri su ti poslovi realizovani, koliko je tu sredstava naplaćeno i na koji način i gde su ta sredstva plasirana? Jer, to je jako važno. Ako mi zaključujemo različite vrste međunarodnih sporazuma u oblasti odbrane ili na osnovu toga se prave poslovi ili, u krajnjoj liniji, pravimo niz sporazuma a nemamo informaciju o tome da li su poslovi realizovani i gde su sredstva usmerena obzirom na informacije koje smo dobili ovde u Narodnoj skupštini, razmatrajući niz dokumenata, da je stanje naoružanja i vojne opreme Vojske Republike Srbije loše. Mi znamo da je Republika Srbija zakinula kroz budžet i kroz rebalans budžeta sredstva Vojsci Republike Srbije. Ali, poslovi koji su pravljeni i koji su najavljivani od strane Ministarstva, trebali su sasvim sigurno u određenoj meri da pomognu da se rešavaju ti problemi. Jer, jedno je da govorimo o tome da su poslovi u izgledu, jedno je kad su poslovi zaključeni a jedno je da su poslovi realizovani. Ako su realizovani, gde su sredstva završila? To su suštinske primedbe na međunarodne sporazume koji se zaključuju. Mi nemamo informaciju o tome šta i na koji način se ti sporazumi realizuju. To je suštinsko i ključno pitanje, a sve sagledavajući bezbednosne interese Vojske Republike Srbije. Svima nam je interes da Vojska Republike Srbije bude jaka i da bude bezbednost i odbrana Republike Srbije stabilna i jaka. Ali, imamo niz problema koje ne govore samo predstavnici opozicije. U poslednjem intervjuu, koji je vrlo interesantan, direktora Inspektorata za odbranu koji se nalazi na samom sajtu Ministarstva odbrane govori se o propustima na koje smo i mi ovde više puta ukazivali. Govori se da projekat aktivne rezerve nije zaživeo. Kaže se: "Obuka jedinica za obavljanje zadataka Treće misije nije obuhvaćena programom obuke". Znači, Treće misije Vojske Republike Srbije, a to je faktički pomoć civilnim organima kad su u pitanju vanredne situacije. Kaže se: "Retko se izvodi obuka u noćnim uslovima i upotrebe NHB oružja". Znači, prosto, problemi koji se ističu ovde u Narodnoj skupštini nisu samo nešto što ističu poslanici opozicije nego ističu i predstavnici Ministarstva odbrane ili najviših organa unutar Ministarstva odbrane. U tom smislu treba sagledati čitav taj proces. Dobro je da imamo puno poslova. Dobro je da ih realizujemo. Ali, bitno je da li ih realizujemo i ta sredstva koja dobijamo da li se usmeravaju u modernizaciju našeg naoružanja i vojne opreme? To je ključno pitanje kojim mi ovde treba da se bavimo i treba o tome da razgovaramo. Mi te informacije, kao i saradnju sa NATO paktom u okviru Partnerstva za mir, nemamo. Nigde ne možete naći podatak ili informaciju o bezbednosnim sporazumima koji su potpisani sa EU. To nigde ne postoji. Ja ne vidim zašto je to tajna i zašto to nijedno ministarstvo ni Vlada Republike Srbije nije istaklo? To je vrlo bitno jer oni stvaraju pravnu osnovu za učešće pripadnika Vojske Republike Srbije u mirovnim misijama EU. Zašto se to krije? Postoji niz problema koje mi ovde često ističemo i želimo o tome da pričamo u Narodnoj skupštini. Opet kažem, uvažavamo činjenicu da je potrebna međunarodna saradnja, da Srbija treba da jača svoju međunarodnu saradnju, ali efekat sporazuma, efekat toga, kvalitet ovih sporazuma je takav da mi ne možemo da govorimo da su oni u krajnjoj liniji bili uspešni. Hvala.
Ministar Šutanovac ima reč. Izvolite, gospodine ministre.
Mislim da je ključno elementarno nerazumevanje šta je sporazum a šta je ugovor i koji deo posla u svemu tome sprovodi Vlada Republike Srbije a koji deo posla sprovode preduzeća, bilo javno preduzeće bilo druga preduzeća koja su u većinskom državnom vlasništvu. Ne mogu da vam govorim kao predstavnik medija jer ja nisam predstavnik medija o tome šta su sve mediji pisali i mislim da bi bilo neprirodno da o tome govorim. S druge strane, ne uređujem časopis "Odbrana", a verujte mi, čak ni ne utičem na uređivačku politiku. Drago mi je da koristite informacije sa sajta Ministarstva odbrane i iz časopisa "Odbrana", što pokazuje jedan visok stepen transparentnosti u radu Ministarstva odbrane, čime ste i vi, kao narodni poslanik, po prvi put došli u situaciju da možete dobiti saznanja za koja ste sumnjali, postojale su indicije, a sada već imate ljude koji su pozvani da o tim indicijama govore na efikasan i pravi način. Ono što je važno reći – ovo nisu ugovori Ministarstva odbrane. Ovo su sporazumi dve vlade, gde Ministarstvo odbrane potpisuje određene sporazume i na osnovu ovih sporazuma neće biti poslova. Znači, ovo nisu biznis sporazumi. Žao mi je što niste imali priliku da pročitate sporazume od ranije, na osnovu kojih nikad nisu pravljeni poslovi, u smislu da oni definišu poslove, već su pravljene legalne osnove da se stvaraju poslovi između dve države, dve vlade ili čak dve vojske, odnosno proizvođački kapaciteti i onih koji su kupci. S druge strane, mogli biste znati kao poslanik da Ministarstvo odbrane, sem što vrši promociju naše odbrambeneindustrije kroz sporazume koje pravi i kroz naše posete koje su u proteklom vremenu, vidim da ste i vi zadovoljni, veoma aktivne, ne ostvaruje prihod od ugovora koje realizuju državne kompanije. Tako je bilo i pre 20 godina, tako je i sad, tako će biti verovatno i za 10 godina. Ministarstvo odbrane nema prihod ukoliko "Krušik", ili "Sloboda", ili "Jugoimport" zaključe određeni ugovor, na osnovu koga su uposlili desetak hiljada ljudiširom Srbije, koji dobijaju platu, koji rade itd. Bilo bi jako dobro kada bi mi raspolagali sa tim novcem, ali ta vrsta ekonomije više ne postoji u Srbiji zato što postoji tržišna ekonomija i mi nismo oni koji imaju pravo da raspolažu sa tim novcem i to je negde sasvim logično i nadam se da se i vi zalažete za to. Ono što meni danas nije jasno ovde, a svakako bi želeo da bude jasno, to je odnos koji će poslaničke grupe imati prema sporazumima sa Kiprom i Kuvajtom. Imam priliku da na raznim prijemima i Kipra i Kuvajta vidim predstavnike svih parlamentarnih delegacija koje dolaze na te prijeme i mene će svakako pitati da li je Srbija podržala ugovor o saradnji i ko nije podržao ugovor o saradnji, odnosno koji je to deo prijateljskog, bratskog naroda u Srbiji koji ne podržava ugovor o saradnji u o oblasti odbrane, recimo, sa Kiprom? Ukoliko je to DSS, a vidim da je naznačeno da ste vi protiv toga u redosledu narodnih poslanika, gde ste rekli da je DSS protiv, voleo bih da to kažete jasno i glasno i da predstavnici kiparskih vlasti koje su ovde u vidu ambasadora, dobiju to saznanje, upravo ko je taj koji priča o saradnji, ko zamera nama neku drugu saradnju, a onemogućava saradnju sa prijateljskom zemljom Kipar. Sa druge strane, u više navrata sam pokušao da apelujem na ovaj visoki dom da nam dozvolite da održimo jedno, neću reći predavanje, jednu prezentaciju u kojoj biste imali mogućnosti da se sveobuhvatno informišete šta se sve radi u Ministarstvu odbrane i sa kim, kako, koliko sarađujemo, koje smo posete imali, koja smo vrata otvorili, ko nam je dolazio, gde smo odlazili, da sami vidite da je ono što govorite jedna manifestacija velike zablude, jer to što pričate ne stoji. Najveća saradnja sa Amerikom i Turskom u obimu, nije, veća je bila i sa Austrijom. Drago mi je kada, recimo, danski ili norveški premijer kažu da su stubovi saradnje dve zemlje upravo saradnja u oblasti odbrane, ili Irak, Alžir i mnoge druge zemlje. Podsetiću vas da smo ovakav sporazum potpisali i sa Kinom. Verujem da biste vi našli neku zamerku i u tom sporazumu, ali to nas nije omelo da to učinimo. Sa druge strane, često govorimo o međunarodnoj saradnji. Po prvi put u istoriji Srbije ili Beograda, kako hoćete, došao je ministar odbrane Brazila da potpiše jedan takav sporazum. Rekli smo da se koncentrišemo u ovoj godini na podsaharsku Afriku, imali smo Nigeriju, Namibiju, planiramo Angolu. Znači, planiramo da širimo naš uticaj, koji nije samo važan sa aspekta sistema odbrane, već je važan sa aspekta pozicioniranja naše cele države i naše industrije. Kada kažem industrija, ne mislim samo na odbrambenu industriju, mislim, nadam se i verujem da ću dobiti vašu podršku i na građevinsku industriju. Memorandum sa Kuvajtom je vrlo jednozačan, vrlo jednostavan, nema mnogo članova. Ako ste čitali član 3. mogli ste vrlo lako da shvatite šta se tu otvara kao mogućnost, a polje je toliko široko da, ukoliko na adekvatan način budemo imali mogućnost da odgovorimo njihovim potrebama, sigurno je da će se nešto od toga što su pisali mediji ispuniti. Moram da vam kažem, ni na koji način ne kontrolišem ni jedan medij. Drago mi je kada mediji daju podršku, žao mi je kada u parlamentu Srbije nemamo podršku da uposlimo Srbiju na način na koji je to neophodno, od onih koji upravo brinu najviše o građanima, ali se nadam da ćete do kraja rasprave shvatiti da je u interesu, na kraju krajeva i vas, građana Srbije i Ministarstva odbrane, države Srbije, ali i onih koji rade u odbrambenoj industriji, da se ovaj memorandum potvrdi u parlamentu u što je moguće većoj podršci i da se otvori mogućnost da se uposli veliki broj građana Srbije. Sa druge strane, ne želim da komentarišem biznis planove, da ja vama sada iznosim sa kim ćemo da radimo modernizaciju tenka i ko će to da radi. Prvo, nisam pozvan to da radim, nisam direktor preduzeća, niti upravnik nekog sektora, ja sam ministar odbrane i kao takav brinem o nekim drugim stvarima, a dajem podršku da, u onoj meri u kojoj je moguće, naša privreda učini sve, a i ukoliko nije moguće, da se angažuju oni privredni kapaciteti koji postoje i koji će pod određenim kvalitetima, cena i rokovima, biti najpristupačniji i omogućiti da mi napravimo i uštedu i zaradu u isto vreme i mislim da je to nešto što je sasvim prirodno. Oba sporazuma za mene nisu sporazumi koji treba na bilo koji način da izazovu debatu u parlamentu Srbije. Naprotiv, mislim da su ovo sporazumi kojima treba svi da aplaudiramo, nevezano od toga ko je na vlasti, ko nije. Druga stvar, morate znati da su oba sporazuma zaključena sporazumno sa obe strane, da ne možete stavljati ono što vi želite, već i druga strana ima svoje zahteve. Naravno da je ovo jedna, da kažem fina linija na kojoj smo se našli u zajedničkom interesu i nije to moglo da bude bolje po Srbiju. Verujemo da je to najveći interes i jedne i druge strane. Na kraju krajeva, sporazum podrazumeva da obe strane budu zadovoljne. `To je nešto što bih vas molio da imate u vidu i kada pričate generalno o privredi u Srbiji ili odbrambenoj industriji, da shvatite da ministar odbrane, činjenica jeste da se ponašamo često kao trgovačkih putnici, ali mi ne upravljamo tim sistemima, ne raspolažemo tim novcem, taj novac se uliva u neku zajedničku kasu, da li u budžet kroz dobit ili plate radnika, investicije itd, ali to nije nešto što ja direktno, lično ili indirektno kontrolišem. Mislim da je sasvim prirodno i najnormalnije da upravo oni koji su u tim fabrikama prave svoje planove, dobiju odobrenje i da se po njima stvari i realizaciju. Hvala.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Gospodine Palaliću, nema osnova za repliku. Ministar je samo argumentovano obrazložio sve ono što su bile vaše dileme, nedoumice ili ne informacije ili neadekvatne informacije. Gospodin Božidar Delić ima reč. Izvolite.
Uvažena predsedavajuća, gospodine ministre, gospodo iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, danas na dnevnom redu imamo četiri zakona o potvrđivanju sporazuma i memoranduma. Kao prvi zakon koji je stavljen na dnevni red, to je Predlog zakona o dopuni Zakona o ratifikaciji opcionog protokola, uz Konvenciju protiv torture i drugih surovih, neljudskih ili ponižavajućih kazni i postupaka. Što se tiče SRS, ovde ništa ne bi bilo sporno. Ovaj zakon ima samo tri člana. Međutim, ipak moramo skrenuti pažnju na upotrebu nekih rogobatnih termina, verovatno kod prevođenja. Nikako se ne bismo mogli složiti da naš Zaštitnik građana obavlja poslove nacionalnog mehanizma. Ipak je umesto ovog "mehanizma" trebalo u našem jeziku neki primereniji izraz da se upotrebi. Sa druge strane, ovde su date neke cifre koliko će to i u ovoj i u sledećoj godini koštati građane Srbije. Slažemo se da Zaštitniku građana treba dati dovoljno sredstava da može da radi svoj posao. Pre nekoliko dana, kada je bio ovde, rekli smo kako od njega očekujemo da taj posao radi. U izveštaju se na jednom mestu spominje angažovanje eksperata i predviđene su dnevnice za te eksperte. Mi se tome protivimo, jer ako će dobiti ovaj nacionalni mehanizam još četiri člana i, uz sve ono što ima Zaštitnik građana, angažovanje lekara, angažovanje psihologa itd, mislim da to nije dobro i da bi to bilo razbacivanje parama. Ali, imamo drugu, mnogo ozbiljniju primedbu kada je u pitanju ovaj zakon. Razlozi za donošenje ovog zakona po hitnom postupku, mi se uvek inače protivimo jer kod nas hitni postupak izgubio svaki smisao, jer kod nas je sve hitno u državi Srbiji. Srbija je 1. decembra 2005. godine ratifikovala opcioni protokol uz konvenciju protiv torture i drugih surovih neljudskih ponižavajućih kazni i postupaka. Kao i sve druge države potpisnice, bila je dužna da za godinu dana, najkasnije za godinu dana nakon stupanja na snagu tog protokola i njegove ratifikacije uspostavi ili odredi jedno ili više tela koja će vršiti praktično nadzor nad ovim. Ona to nije učinila. Gospodo ko i svaki dan ovde govorite o ljudskim pravima i koji govorite o evropskom putu kako možete sebi da dozvolite da napravite takav jedan propust i da šest godina ne uradite jednu osnovnu stvar. U opcionom planu za ispunjavanje preporuka iz Godišnjeg izveštaja Evropske komisije za 2010. godinu radi ubrzanog sticanja statusa kandidata preporukom 18 u poglavlju dva "Ljudska prava i zaštita manjina" takođe vam je skrenuta pažnja da je predviđeno i da treba da se izvrši osnivanje nacionalnog mehanizma prevencije. Tek kada je ove godine, posle dolaska ekspertske misije za ljudska i manjinska prava, koja je boravila u Srbiji od 14. do 18. marta ove godine, preporučeno, u stvari skrenuta je pažnja da nismo izvršili jednu tako važnu obavezu. Onda je to došlo na dnevni red. Mislim da je ovakvo ponašanje nedopustivo da se šest godina ne uradi nešto što je tako jednostavno, što zahteva samo pisanje ta tri člana i naša najveća primedba je upravo u ovome, u načinu postupanja državnih organa koji su ovu problematiku trebali davno da stave na dnevni red. Dalje, imamo dva zakona koji govore o sporazumu, odnosno memorandumu koji su između Vlade Republike Srbije i Republike Kipar i Republike Kuvajt. Prvo, kada je u pitanju Zakon o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipra u saradnji u oblasti odbrane. Ovo izgleda da je gospodin ministar, jer ipak mislim da je ovo radilo ministarstvo za potrebe Vlade, uvažio sugestije SRS i imamo dva sporazuma sa državama koje nisu priznale KiM, koje su prijateljske države i sa kojima imamo zajedničke interese. Moram reći za prvi zakon da je to dobar zakon, odnosno dobar sporazum, da je urađen i zasnovan na principima ravnopravnosti i reciprociteta zajedničkih interesa i u skladu sa nacionalnim zakonodavstvom i principima međunarodnog prava. Voleli bismo i da su drugi sporazumi sa nekim drugim državama napravljeni na sličan način. Recimo, uvek se setim SOFA sporazuma. Kada uporedimo SOFA sporazum i kada uporedimo ovo, to je nebo i zemlja. U ovom sporazumu su zaštićeni interesi Republike Srbije i apsolutno sve je urađeno na ravnopravnoj osnovi. Oblasti u kojima će se ostvarivati član 5. apsolutno podržavamo. Navedene su praktično sve oblasti, ali je na kraju rečeno da u svim drugim oblastima koje su od zajedničkog interesa, takođe i način ostvarivanja saradnje je nešto što mi ovaj put pozdravljamo, jer smatramo da sa svim državama se to treba raditi na taj način. Međutim, kada je u pitanju član 10, kada smo bili na Odboru za odbranu i bezbednost, tu nije bio gospodin ministar, verovatno da bi on još na Odboru dao odgovor na to pitanje, dao sam primedbu na stav 1, pa ću sada to pročitati: "Osoblje strane pošiljaoca je obavezno da poštuje zakone, procedure, propise i običaje strane pošiljaoca tokom njihovog učešća u aktivnostima koje se realizuju na teritorije strane primaoca u skladu sa ovim sporazumom". Smatramo da je ovde greška, da treba da bude kada se drugi put u tekstu pominje strana pošiljaoca u stvari treba da bude strana primaoca, jer ovo ako bi bilo ovako je nelogično. Ovako nešto ima u SOFA sporazumu gde se demonstrira snaga, itd, a ako radimo u obostranom interesu onda ovde mora da stoji strana primaoca. Ako se čitaju dalje tačke 2. i 3. logično se dolazi do toga da jedino ovako bi bilo ispravno. Očekujem da će to gospodin ministar da ispravi, ali pošto mi to smatramo greškom, a ovo je suštinska, ipak ako ovo pogledate ovo nije samo tehnička greška, jer ako bi ovo ovako ostalo onda je to suštinska greška. Gospodine ministre, napominjem da gotovo u svakom dokumentu koji smo dobili u poslednje vreme svaki put smo ukazali na određene greške. Nedopustivo je da se u Skupštinu šalju dokumenti u kojima grešaka, jer, moja ocena, to je nepoštovanje Skupštine. Ako u prvom čitanju mi otkrijemo da se radi o greškama, to bi svakako vaši saradnici ili oni koji pišu ove zakone i druge akte morali više puta da pročitaju i na različitim nivoima i da se ostvari ubuduće više ne dešavaju. Očigledno je, kada je u pitanju sporazum sa Kiprom, kada ga pogledate on je urađen i zbog toga što na toj teritoriji borave naši vojnici, tako da je i sa te strane dobro što odredbe ovog sporazuma rešavaju i sve te moguće koji mogu da se dese prilikom mirovne misije. Što se tiče drugog zakona o potvrđivanju memoranduma, takođe smatramo da je on urađen onako kako bi inače trebalo da se radi, da je i ovde apsolutno na jednoj ravnopravnoj osnovi i u interesu obe strane, znači da su praktično svi članovi da su kroz ove ciljeve, ovde je jedan od kolega govorio o toj nekoj saradnji u oblasti vojne industrije, itd. Možda se kroz ovaj sporazum i vidi da sporazum daje određene osnove da se mogu zaključiti i ti ugovori i ide u tom pravcu, što je u svakom slučaju dobro. Takođe i način realizacije sporazuma smatramo, koji će se kroz zvanične posete, konsultacije, izvođenje obuke, seminare, radionice, itd, smatramo da je to takođe jedna od metoda, odnosno načina na koji se ovi ciljevi mogu ostvariti. Osim ove jedne primedbe na prethodni zakon za koju smatramo da je suštinska i za koju očekujemo da mora biti ispravljena, ovaj put kažemo da pred sobom imamo memorandum i zakon koji su urađeni i na adekvatan način štite interese Republike Srbije. Uvek napominjemo da bi bilo dobro da kada su u pitanju i neke druge veće, moćnije zemlje imamo i sa njima slične sporazume. Kad se radi o četvrtom zakonu, to je Predlog zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Republike Albanije o readmisiji lica koja nezakonito borave na teritoriji Srbije. Mi smo na Odboru za odbranu i bezbednost postavili i pitanje o tome - koliko lica iz Republike Albanije boravi na teritoriji Republike Srbije, odnosno koliko je takvih lica uhvaćeno u tom nezakonitom boravku? Ali, gospodo mi teritorijom Republike Srbije smatramo i teritoriju KiM, i onda smatramo da je ovaj sporazum sa Republikom Albanijom preuranjen, pogotovo mi kad ovo kažemo imao u vidu da je 1999. godine, što naša aktuelna vlast nikada neće da spomene, na strani agresora i NATO pakta bila i Republika Albanija. Po međunarodnom pravu ona se svakako svrstava u agresore, a i bila je agresor, jer je albanska vojska direktno učestvovala u napadima na našu zemlju. I zbog toga što nismo na kraju krajeva dobili iz MUP odgovor na pitanje - koliko imamo lica iz Albanije. Mi znamo da vi ovde kroz ovaj zakon razmatrate samo lica koja su uhvaćena ovde na teritoriji Srbije, bez KiM. Smatram da je nedopustivo, jer na taj način vi već teritoriju KiM ne smatrate teritorijom Republike Srbije, ali za mene bi bilo još interesantnije koliko je to u Albaniji uhvaćeno državljana Srbije u nezakonitom boravku? Očekujem da ćete, posle ove moje diskusije, nam dati odgovore na ta pitanja. Ali, pošto nam na jedno pitanje nikako neće dati odgovor, a to je koliko državljana Albanije nezakonito boravi na KiM? Evo, neke moje kolege kažu 300.000, znam da ih je verovatno desetine i desetine hiljada. Onda smatramo da jednostavno ne možemo glasati za ovaj zakon. Smatramo da on nije trebao da se nađe na dnevnom redu. S jedne strane, dobro je da u poslednje vreme mi o svim sporazumima, memorandumima, raspravljamo možda u vremenskom periodu od šest meseci do godinu dana kada se oni potpišu. Još koliko prošle ili pretprošle godine mi smo ratifikovali neke sporazume iz SFRJ, pa zatim iz SRJ, tako da su neki bili i po 15 godina stari, što je nedopustivo. Svakako podržavam da moramo na tom planu biti mnogo ažurniji, ali kada je u pitanju ovaj sporazum, ovaj sporazum bi trebao da čeka dok na adekvatan način ne rešimo pitanje KiM. Hvala.
Gospodine ministre, imate reč. Izvolite.
Samo kratko. Imajući u vidu da imate zamerku za koju kažete da je suštinska, moram da kažem da je zaista tehnička greška, jer ako pogledate sporazum koji je potpisan, odnosno Memorandum sa Kuvajtom, videćete u istom članu 10. na engleskom jeziku kako izgleda originalno potpisan sporazum. Svakako da je neko u prekucavanju ili prevođenju pogrešio, ali ne mislim da taj neko treba da sada strada zbog nekog suštinskog poremećaja prevoda sporazuma koji je na engleskom jeziku originalan i onakav kako vi kažete da treba da bude, takav već i jeste. S druge strane, zbog manipulacije javnosti koju ste pokušali na početku napravite, moram da vam kažem da mi nismo podstaknuti vašim idejama o potpisivanju sporazuma sa nekim zemljama više ili manje. Pretpostavljam da ne znate kad su ovi sporazumi potpisani, 2010. godine sa Kiprom, sa Kuvajtom u aprilu ove godine. Ali takođe, pošto će doći na ratifikaciju i neki drugi sporazumi kao što je Brazil, Španija, Grčka, Kina, ima još zemalja koje nisu priznale KiM, mi smo uveliko sa tim zemljama u nekom prošlom periodu, pre nego što ste vi to pričali u parlamentu potpali sporazume i otvorili mogućnost naše saradnje. S druge strane, nešto na šta bih želeo da skrenem pažnju, profesionalcima pre svega, ovi sporazumi se odnose na bilatelarnu saradnju, a ne na multilateralnu saradnju, odnosno ne odnose se na pripadnike naše vojske koji su na Kipru pod srpskim oznakama i zastavom UN. Mi imamo Sporazum sa UN preko koga smo mi prisutni u mirovnim misijama, a ne bilateralne sporazume sa zemljama u kojima smo prisutni sa mirovnim misijama. Tako da, ovaj sporazum ni na koji način ne tretira pitanje naših mirovnjaka. Pitanje readmisije, mislim da je to za Srbiju izuzetno važno pitanje. Pitanje – koliko je ljudi ušlo na Kosovo neovlašćeno 1999. godine, verovatno znate najbolje, u to vreme ste bili visoko pozicionirani u državnom aparatu u to vreme i pretpostavljam da te podatke znate bolje. Ali, ovo pitanje tretira upravo one koji neovlašćeno borave na našoj teritoriji. Ako bi se analiziralo koliko boravi neovlašćeno državljana Srbije na teritoriji Albanije, onda bi ušli u situaciju da Nemačka ne potpiše ovakav sporazum sa nama, a njihov je interes da se oni koji borave na njihovoj teritoriji neovlašćeno vrate svojoj kući, mnogo veći nego što je naš interes da vratimo Nemce koji su došli u Srbiju, u Nemačku. Pretpostavljam da takvih slučajeva i nema. Tako da, teško da to može da se upoređuje, čiji je veći interes, ali budite sigurni da sam ubeđen da je MUPnašlo veliki interes u potpisivanju tog sporazuma, bez obzira što zahvaljujući Kumanovskom sporazumu mi nemamo policijsku bezbednost i autoritet na prostoru KiM i ne možemo da pristupimo bilo kakvom legitimisanju, na osnovu utvrđivanja koliki je tačan broj ljudi koji neovlašćeno borave na tom prostoru. To je jedno nasleđe iz 1999. godine, jedno nasleđe koje očigledno ne možemo da promenimo, pa ukoliko bi čekali da se to promeni, bojim se da bi u međuvremenu Srbija došla u velike probleme upravo na način na koje su neke druge zemlje bile u problemima. Podsećam da u evropskoj perspektivi Srbija kao zemlja koja se ubrzanim koracima približava EU će biti zasigurno destinacija velikog broja upravo onih koji žele da idu u pravcu EU, mogućnost povećanja broja azilanata u Srbiji će biti mnogo veći nego što je sada, odnosno sigurno će se to desiti u budućem vremenu i što budemo više imali ovakvih ugovora o readmisiji sa zemljama od kojih pretpostavljamo da će njihovi građani dolaziti u Srbiju, u želji da produže dalje na zapadnu Evropu, to će nam biti lakše da rešavamo te probleme ljudi koji će se naći na našoj teritoriji, jer ovo je jedan legalni i legitimni način da se rešavaju ti problemi i svaki drugi način na koji, pretpostavljam, bi nekim radikalnim metodama ga vršili, naprosto nije prihvatljiv i ne može da se izvrši. Imam razumevanje ukoliko za nešto ne glasate, ali samo nisam razumeo da li glasate za Memorandum za saradnju u oblasti odbrane sa Kuvajtom i da li glasate za Sporazum sa Kiprom, jer nama je izuzetno važno da znamo da li Srpska radikalna strankapodržava saradnju sa ove dve prijateljske i bratske zemlje našoj Srbiji. Hvala.
Gospodine Deliću, vama je ostalo još dva i po minuta. Možete u okviru tog vremena.
Gospodine ministre, kada je u pitanju ovaj Sporazum sa Kuvajtom, kada sam rekao suštinska greška, ona je suštinska, iako je, kako vi kažete, tehnička. Mi ovaj put nismo imali englesku verziju, već smo imali samo srpski prevod. I sami morate da zaključite da je to suštinska greška, koja se desila tehničkom omaškom. Kada vi to tako kažete, onda to prihvatamo i svakako nismo da neko ko je to samo prevodio ili kucao da njemu ide glava, ali taj poslednji filter ovih dokumenta, posebno dokumenata koji dolaze u skupštinu, pa posle toga kada neko nešto otkuca, valjda neko treba to da pročita i da vidi da li je to u redu. Makar u moje vreme je to bila praksa. Što se tiče ovoga ostalog, posebno što se tiče Albanije, mi se celo vreme pitamo koliko to Srba tamo boravi bez dokumenata? Znam da su mnogi Srbi boravili, ali da su svi završavali u žutoj kući, pa i taj podatak od MUP bi nama bio važan. Bilo je toliko Srba, ali nisu nam ih vratili ni u delovima. Što se tiče ovog podatka, nama je važno da znamo koliko Albanaca je uhvaćeno da nezakonito boravi na teritoriji Srbije, ali tek kada budemo… vi pominjete 1999. godinu, pa da, mi smo 1999. godine sve činili na KiM da sprečimo da iz Albanije ulaze njihovi državljani i u tome smo imali, kao što znate, uspeh, iako su bili podržani NATO paktom, iako je to ona čuvena operacija "Strela". Trebalo bi da pročitate "Njujork tajms" od 1. juna 1999. godine, pa ćete videti, naslov je "Operacija Strela pretvorena u kašu", a to je otprilike negde bilo u mojoj zoni. Mislim da, ipak, razumete o čemu mi ovde govorimo. Govorimo, bez obzira što mi imamo problem sa Albancima koji dolaze na teritoriju Srbije da bi preko Srbije otišli u neku drugu evropsku zemlju i postoji način kako se to rešava, ali potpisivati ovakav jedan sporazum, kada između Albanije i KiM, kao dela naše teritorije ne postoji nikakva granica, mislim da je preuranjeno i da to treba da čeka neko drugo vreme.
Ministre, izvolite.
Samo kratko i jednostavno. Poslednji filter koji, u stvari, treba da proverava dokumente iz Vlade koja stižu u parlament, upravo je parlament i ovde se zato i okupljate da promenite ukoliko nešto nije u redu, ukoliko nešto ne valja. Međutim, da bi pričali o suštinskim greškama morali bi da znamo koju suštinsku grešku bi nanela ta greška koja se nalazi na sudskom prevodu a koja ne bi bila tretirana između Kipra i Srbije, jer zvanični sporazum je potpisan na engleskom jeziku, u kome te greške nema, tako da suštinska greška ne postoji, ma ko je napravio. Mislim da dovođenje u zabludu parlamenta kako vi ispravljate suštinske greške naprosto nije korektna, jer to je greška u kojoj je samo neko sticajem okolnosti pogrešio u kucanju ili u prevođenju. Naravno, ukoliko želite da taj neko bude kažnjen, mislim da bi to bila velika šteta jer se svakome dešavaju takve greške. (Božidar Delić, sa mesta: Replika.)
Nema osnova za repliku. (Božidar Delić, sa mesta: Po Poslovniku onda.) Izvolite, nemojte samo zloupotrebiti, molim vas, javljanje po Poslovniku.
Molim vas, treba mi samo pet sekundi. Gospodine ministre, hoće li tekst na engleskom jeziku biti objavljen u "Službenom glasniku" ili na srpskom jeziku?
Prelazimo na raspored učešća u radu narodnih poslanika prema prijavama za reč u zajedničkom jedinstvenom pretresu o predlozima zakona iz tačaka 5, 6, 7. i 8. dnevnog reda. Dajem reč narodnoj poslanici Milici Radović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, za razliku od kolege Palalića, neću govoriti o konvencijama iz oblasti odbrane, zadržaću se na ovoj konvenciji protiv torture, dakle na ovom opcionom protokolu. Odmah na početku moram da kažem da je jako dobro što se dopunom Zakona o ratifikaciji opcionog protokola određuje Zaštitnik građana za obavljanje poslova nacionalnog mehanizma za prevenciju torture zbog toga što je to najprirodnije rešenje, jer se u opisu njegovih poslova i bavi ovom temom iz ovog delokruga. Po meni, kada govorimo o torturi, mislim da nema mesta da govorimo o tome da postoji uopšte tortura u našim zatvorima. Ne postoji ni kao institucionalna ni kao sistemska pojava, ali ono što postoji u našim zatvorima to su pojedinačne pojave nečovečnog odnosno nekad ponižavajućeg i surovog ponašanja. O tome ne izveštavaju samo sredstva javnog informisanja, o tome pišu u svojim analizama i izveštajima nevladine organizacije koje se bave ovom problematikom. Ono što je, po meni, najvažnije i što je najveći problem u zatvorima to je prenaseljenost i prilično neuslovni uslovi boravka lica lišenih slobode u našim zatvorima jer oni se, slobodno mogu da kažem, mogu podvestipod ponižavajućim. Danas je kapacitet naših zatvora negde oko 7.000 lica lišenih slobode. Ako se ne varam, u njima danas boravi negde oko 12.000 lica i pri tom uslovi za njihov boravak nisu adekvatni. Kada kažem ovo onda prvenstveno govorim o tome da masa lica lišenih slobode nema elementarne uslove. Znači, ne postoje kreveti, spavaju na dušecima. Nije retka pojava da čak postoje kreveti na tri sprata. Dodatni problem je što ova lica borave u prostorijama koje su vlažne, koje su neosvetljene, u kojima nema dovoljno dotoka ni svetlosti ni vazduha i ako bi primenili sve one norme koje su predložene zatvorskim standardima EU, a to bi značilo da na svako lice koje je lišeno slobode pripada četiri kvadratna metra i osam metara kubnih, to bi značilo da je kapacitet naših zatvora danas ne 12.000, koliko lica danas boravi, već je kapacitet 4.500 lica lišenih slobode. To je danas veliki problem sa kojim se Srbija suočava. Umesto toga, na svakog zatvorenika u zatvoru u Srbiji otpada oko dva metra kvadratna i nije retka situacija da u prostoriji od 20 kvadratnih metara boravi i do 10 lica. Pored manjka prostora, veliki problem kada govorimo o ovoj kategoriji lica jeste i manjak osposobljenih stručnih kadrova koji rade u zavodima za izvršavanje kazne zatvora. Tu prvenstveno mislim ne samo od stražara, već i od lekara. Nije redak slučaj da, recimo, na 1.300 zatvorenih lica dolazi samo jedan lekar. Imamo situaciju u Specijalističkoj zatvorskoj bolnici gde je njen kapacitet oko 300 pacijenata, a da u svakom trenutku u njoj boravi 700 pacijenata teških psihičkih bolesnika sa kojima dežura jedan lekar i tri medicinske sestre. To je situacija koja nije prihvatljiva, ali ovaj problem moramo da posmatramo i sa druge strane zato što su primanja lica koja rade u zatvorima izuzetno niska i nisu proporcionalna vrsti i težini poslova koji obavljaju i zbog toga je jako teško da se uopšte nađe adekvatan stručni kadar koji bi bio voljan da radi u ovakvim uslovima. U Godišnjem izveštaju Zaštitnika građana, o kojem smo raspravljali ovde pre nekoliko dana, imali smo priliku da čujemo da se mera pritvora u Srbiji potpuno pogrešno shvata i da se pritvor shvata kao kazna pre samog suđenja, da se vrlo često izriče i da su prostorije koje su namenjene za boravak lica koji su u pritvoru apsolutno neadekvatne i da ih ima nedovoljno. To je ono što je pisalo, nisam citirala, parafraziram, u Izveštaju zaštitnika građana. Koliko sepritvor učestalo određuje najbolje pokazuje podatak da je od 2008. godine, od ukupnog broja osuđenih lica i lica koja su primljena na izdržavanje kazne zatvora do tri godine, njih 34% je u toku krivičnog postupka bilo u pritvoru. Znači, ovde govorimo o prilično učestalom određivanju mere pritvora koja se kod nas, nažalost, potpuno pogrešno shvata. Naravno, govoriću o tome da je u izveštaju Zaštitnika građana rečeno i to da su lica koja su maloletna, a koja su pritvorena u isto vreme smeštena sa punoletnim pritvorenim licima, što je takođe nedopustivo ukoliko ne postoji odobrenje nadležnog sudije za maloletnike. Sve ovo ukazuje na nezavidan položaj lica koja su lišena slobode i naravno da ukazuje na to da su njihova osnovna ljudska prava ovakvim neuslovnim boravkom u ovakvim prostorijama apsolutno ugrožena. Vlada je donela 2010. godine strategiju o rasterećenju, ako se ne varam, kapaciteta u zatvorima, ali ta strategija se ne primenjuje, kao što se ne primenjuje ni niz onih drugih strategija od kojih ću samo pomenuti onu strategiju o podsticanju rađanja, primera radi, koja se takođe ne primenjuje, a predstavlja izuzetno dobru strategiju, ali ona se ne primenjuje i ona predstavlja, nažalost, mrtvo slovo na papiru. Ne primenjuje se zbog toga što su za nju potrebna određena sredstva. U toj strategiji se takođe navodi da je neophodno da dođe do izgradnje novih smeštajnih kapaciteta. Da bi došlo do izgradnje novih smeštajnih kapaciteta neophodno je da za to postoje pare. Pare ne postoje zbog toga što se finansiraju ili greške, zato što pare ili novac koji je namenjen prvenstveno ili za ovakve slučajeve odlazi na finansiranje raznih grešaka reforme pravosuđa i na postojanje nekih institucija u ovoj državi, poput Republičkog tužilaštava za ratne zločine, koje umesto da rade svoj posao čine niz grešaka u svom radu koji ih do sada kvalifikuje, ali za apsolutno ukidanje. Sada kada je i poslednji haški optuženik otišao u Hag, mislim da njihova misija treba da bude kompletno završena. Naravno, nikome, ni samoj stručnoj javnosti, pravničkoj javnosti ili uopšte srpskoj javnosti nije jasno šta je svrha njegovog postojanja, posle svih onih blamaža koje nam je nanelo. Setićemo se samo slučaja Purde, Jurišića, Ganića. Da li treba da pominjem sada poslednji slučaj Nade Šakić ili nedavno oslobađajuću presudu Šandoru Kepiru, koju je doneo mađarski sud, a doneo je zbog toga što je predmet koji je bio nadležnosti srpskog tužilaštva ustupljen mađarskom sudu? Dalje se postavlja pitanje, ukoliko to Republičko tužilaštvo za ratne zločine treba da ostvari misiju zbog koje postoji – zašto nije ništa uradilo na procesuiranju svih onih zločina pripadnika OVK koji su vršili pravu torturu nad srpskim žrtvama u privatnim logorima i u privatnim zatvorima na teritoriji KiM? Danas se već sasvim jasno zna, ovde imam podatke, da su privatni zatvori i logori u kojima su Srbi zlostavljani i mučeni, da se nalaze u selu Jezero kod Uroševca, u zgradi zemljoradničke zadruge sela Maćine kod Orahovca, u rejonu Batlovskog jezera kod Podujeva, u selu Mališevo, gde se tačno zna ko je upravnik tog zatvora bio. Bio je izvesni Jakob Foti iz Crnog Luga. Dalje, šta se dešava sa privatnim zatvorom u selu Labljane, gde su takođe upravnici tog zatvora bili braća Abdulji i Abazi? Znači, pored našeg Tužilaštva za ratne zločine, ovo apsolutno nisu zločini koji zaslužuju njihovu pažnju, niti zaslužuju uopšte da budu procesuirani. To tužilaštvo takođe ništa nije uradilo ni na procesuiranju ni povodom trgovine ljudskim organima na KiM, a priznaćemo svi ovde da se radi o jednom od najmonstruoznijih zločina koji se dogodio u novijoj našoj istoriji. Da li postoji uopšte gora tortura od one koja je vršena mahom nad Srbima kojima su vađeni organi i tako su puštani da umiru u najstrašnijim bolovima i mukama? Umesto da se sada, znači, kada već izveštaj Dika Martija postoji i da sada nakon izveštaja Dika Martija oni daju jedan određeni svoj podstrek i da prosto učine neki pomak u ovoj oblasti, ono šta radi? Ono sve glasnije zagovara da istragu za trgovinu ljudskim organima treba da preuzme EULEKS, iako sam zna da EULEKS nema nikakav kapacitet da procesuira ovakav zločin, niti ima bilo kakve nadležnosti da preuzima određene istražne radnje izvan KiM, niti ima bilo kakav program zaštite svedoka koji je ključan u ovom slučaju. Zato je neophodno da o ovom najmonstruoznijem zločinu koji je izvršen, gde se vodi jedna nezavisna istraga pod okriljem UN, tačnije Saveta bezbednosti. Potpuno sam uverena da bi, ukoliko bi EULEKS vodio ovakvu istragu, ishod te istrage bio apsolutno isti ishodu onog slučaja za koji smo imali priliku pre nekoliko dana da vidimo kako se završio. Radi se o slučaju Šandora Kepira, koji je nažalost oslobođen svake vrste odgovornosti za svaki zločin izvršen u Drugom svetskom ratu. Radi se o jednom mađarskom nacisti. Ako želimo da ishod te istrage koju bi EULEKS eventualno vodio bude isti ovakav, onda naše Tužilaštvo za ratne zločine treba i dalje da insistira na tome da oni preuzmu vođenje ovakve istrage. Naravno, ono što je mene šokiralo, kada je ovaj slučaj u pitanju, što niko od srpskih zvaničnika nije našao za shodno da reaguje povodom ovakve objavljene presude, već je predsednik Republike bukvalno bio nateran, nakon četiri dana od samog izricanja presude, da se ovim povodom oglasi. Ni za jednu ozbiljnu državu, za državu koja poštuje svoju istoriju, za državu koja drži do svog ugleda, kako u samoj državi, tako i izvan nje u međunarodnoj zajednici, ovakav ravnodušan stav prema sopstvenim žrtvama je apsolutno neprihvatljiv. Zato je neophodno da pokažemo odlučnost i ono što je mnogo važnije - volju da svi zajedno istrajemo na tome da pokušamo na sve moguće načine da utičemo da se o ovom najmonstruoznijem zločinu u najnovijoj srpskoj, ne samo srpskoj nego i evropskoj istoriji, vodi jedna nezavisna istraga pod okriljem Saveta bezbednosti UN. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mirović. Izvolite.
Dame i gospodo, iako je SRS verovatno jedina stranka u Republici Srbiji koja se zalaže za koncept bezbednosti koji se oslanja na ODKB i na koncept koji zastupa Ruska Federacija u smislu daljeg pregrupisanja u toj oblasti, mi smo vrlo neutralno i neostrašćeno proučili sve ove sporazume i ugovore i smatramo da se oni razlikuju i da jednostavno imate jedan loš sporazum, i to otvoreno kažemo, sa Albanijom i mislimo da je on i sa pravne i sa političke tačke gledišta loš. Imamo jedan sporazum, imamo Konvenciju–Opcioni protokol uz Konvenciju o torturi, koji je u suštini neprimenjiv. Zašto? Zato što, videli ste, pre nekoliko dana je ovde bio Zaštitnik građana koji je dužan da sprovede ovaj opcioni protokol i on jednostavno nema faktičkih mogućnosti, iako ima utemeljenje u zakonima, da i mnogo manje stvari istera, što se kaže, do kraja. Treći sporazum koji je dobar, ali koji neće moći zbog EU da bude u potpunosti realizovan kao što bi mi želeli je sporazum sa Kiprom. Konkretno, što se tiče opcionog protokola, uz Konvenciju protiv torture, vidimo da on nema mnogo veze sa evropskim pravom, sa akikomuniterom, uz ovu patetičnu izjavu o usklađenosti sa akikomuniterom, već se to pokušava privezati uz EU uz akcioni plan i podnošenje izveštaja Evropske komisije Republici Srbiji, što je, kao što znate, dužnost gospodina Dežera i mislim da je to neumesno jer, pre svega, ova konvencija se u pravnom smislu odnosi na instituciju koju pokrivaju UN. Dakle, mislim da malo EU ima veze sa tim i da je to neumesno objašnjavanje ovog opcionog protokola. Kao što smo rekli, ne bavimo se demagogijom i populizmom i smatramo da za budžet Republike Srbije ovo nisu velike pare koje će se odvojiti za ova četiri savetnika za vozila itd. Opet kažemo, naše iskustvo sa radom Zaštitnika građana i sa svim problemima sa kojima se on suočava u svom radu, videli ste pre nekoliko dana smo govorili kako jednostavno i pored nekoliko prijava gospodina Jankovića, nema nikakve šanse da se utiče na gospodina Aleksandra Vuksanovića, direktora Republičkog zavoda za osiguranje, ali o tome ćemo pričati kada dođu zakoni iz zdravstva. Dakle, sumnjamo i nažalost mislimo da, sigurni smo da to neće moći da se ispuni do kraja. Što se tiče Sporazuma sa Albanijom, moram reći sa pravne strane, on je više nego nerazumljiv. Nije jasna teritorija na koju se odnosi Sporazum, nije jasno da li je KiM u sastavu Republike Srbije? Da li je to nekakva kvazi država ili je to deo Albanije, prosto i sam naslov Sporazuma se ne izjašnjava o teritoriji na kojoj važi taj sporazum. Svaki student Pravnog fakulteta, već na prvoj godini ima dužnost da položi uvod u pravo i tada je dužan da nauči šta je definisanje granične linije između pojmova, verovatno imate pravnike u Ministarstvu odbrane i Ministarstvu policije i znate da gospodin Čavoški to definiše kao jednu razliku između srodnih pojmova. Ovde se uopšte ne zna na šta se odnosi Sporazum i sa pravne tačke gledišta to je, priznaćete, skandalozno i pokazuje da jednostavno ugovori koji se zaključuju u Republici Srbiji su sa pravne tačke gledišta nepotpuni, jer jednostavno postoji jedan pritisak EU, koji dovodi do toga jednostavno su nejasni zakoni, posebno ovaj Predlog zakona sa Albanijom. Takođe, što se tiče ovog Ugovora sa Albanijom, postoji u pravu statičko i evolucionističko tumačenje. Ovaj sporazume sa Albanijomje, koliko vidimo u članu 19. zaključen na neodređeno vreme. Dakle,postoji više mogućnosti za to da li će se on primenjivati na način kao što to misli EU, a odgovorno tvrdim i mi u SRS smo sigurni da EU, znači više od četiri petine država članica EU, smatraju tzv. državu Kosovo za nekoga ko će biti član EU i smatraju da je ta kvazi tvorevina država, naravno mi to ne smatramo, mi se oslanjamo na UN, oslanjamo se na preambulu našeg Ustava. Međutim, ako pogledate Lisabonski ugovor i u tom smislu možemo tumačiti ovaj sporazum sa Albanijom, videćete da od 2014. godine blokirajuća manjina za Savet ministara EU, će biti samo šest zemalja. Podsećam vas, da je samo pet zemalja protiv toga da se Kosovo prizna kao država. Posle 2017. godine Lisabonski ugovor propisuje da je blokirajuća većina u Savetu ministara, a vi znate sigurno i to je uostalom i vaš posao da nas vodite u tu EU, da je blokirajuća većina u Savetu ministara, koji je iznad Evropske komisije i iznad svih ovde tako glorifikovanih institucija i predstavnika da je blokirajuća većina 15 država članica. Dakle, desiće se da li 2014, 2017. to nije teško predvideti, desiće se da će Savet ministara EU doneti takvu odluku koja će faktički priznati Kosovo kao nezavisnu državu. To je realnost koja proizlazi iz Lisabonskog ugovora i koji ni jedan neutralan i neostrašćen pravnik neće moći da demantuje. Dakle, radi se o jednom ugovoru, koji verujte mi, za par godina će se vratiti kao bumerang pravnom i političkom sistemu Republike Srbije. Takođe, može se reći da postoji čvrst stav Republike Srbije da to ne dolazi u obzir, da nećemo priznati Kosovo itd. Međutim, moram primetiti da jednostavno potpisnik ovog sporazuma predlaže podelu Kosova i Metohije, naravno rekao da je to lični stav, a imamo i ovde jednu tzv. opozicionu stranku koja kaže da mi ne znamo šta ćemo da radimo sa Kosovom i Metohijom, nemamo stav. Ali, znate kada neko nema stav onda uzima stav od nekog drugog, od EU, od većine država EU, to znači da će oni uzeti ovaj stav ovih četiri petine država članica EU. Dakle, to je sasvim jasno i sve drugo su fraze, obmane o tzv. evropskom putu, evropskoj budućnosti i tome da ćemo da doživimo bolje itd. itd.Ovo su činjenice, ovo je jedno pravno tumačenje ovog ugovora sa Albanijom i mislim da jednostavno je to nešto što će se desiti u ubrzanom roku. Ministar nije bio tu, rekao sam da je taj ugovor sa Kiprom dobar, za razliku od ovog sa Albanijom, i mi se naravno ne slažemo sa ministrom u smislu strategijskog pravca, gde treba da ide Republika Srbija. Opet kažem, mi smo za ovu konvenciju o evropskoj bezbednosti, gospodina Medvedeva, ali smatramo da sa Kiprom, kao sa jednom prijateljskom zemljom, svakako treba održavati odnose. Međutim, dobronamerno izražavamo sumnju da se taj sporazum neće moći ispuniti do kraja jer jednostavno to neće dati EU. Smatramo da je već u preambuli ovog sporazume dobro, ne znam da li ste to vi ubacili ili kiparska strana, da se vrši jedno pozivanje na Povelju UN i to je dobro jer Povelja UN u članu 55. govori o ravnopravnosti svih naroda, što očigledno nije slučaj sa našim narodom, sa Republikom Srbijom, jer smo mi, najblaže rečeno drugorazredni partner tzv. EU. Obrazloženju ovog sporazuma sa Kiprom se govori da će to biti, i ministar je to tačno rekao, da to će to biti jedna vrsta sveobuhvatne saradnje, ne samo između Ministarstva odbrane nego između dve vlade i opet kažemo da je to dobro. Međutim, mi opet smatramo da je Kipar kao jedna zemlja koja ima dosta sličnih problema kao Republika Srbija može biti i poučan primer za to što će se dešavati u budućnosti i šta treba da bude pravac Republike Srbije u daljim događajima u kojima smo govorili u prethodnom delu. Na šta to konkretno mislim? Vi sigurno znate da je 1974. godine Turska izvršila invaziju na Republiku Kipar i proterale je tada negde oko 200 hiljada grka, stanovnika Kipra. Zauzeli su negde oko 36% teritorije, a 18% stanovnika slično kao što je slučaj sa Kosovom i Metohijom i SRJ je bilo turskog porekla, tj. bili su ta manjinakoja je u dobrom delu vršila separatističke pokret. Šta se desilo u međuvremenu? Kipar je ušao u EU 2004. godine, međutim nije došlo do ujedinjenja ostrva, naprotiv, vi sigurno znate ministre da je došlo do tzv. plana o ujedinjenju, 9900 stranica ako se ne varam koji je kiparskim Grcima, u Nikoziji, predložen tek jedan dan pre referenduma. Što, morate priznati neodoljivo podseća na Rambuje. Kiparski Grci su na referendumu 76% je odbacilo taj plan jer on, inače autora prava su Velika Britanija i Amerika, on predviđa da 40 hiljada turskih vojnika ostane na severnom delu ostrva, da 120 hiljada naseljenih ljudi iz Turske ostane na okupiranom delu ostrva i da bi skandal bio pravni i potpun da se ukine privremeno parlament kiparskih Grka, predsedničke savet ako se ne varam i Vrhovni sud. Dakle, katastrofalan plan koji su naravno kiparski Turci prihvatili velikom većinom, a kiparski Grci su to odbili. Da katastrofa ne bi bila potpuna i da taj plan o ponovnom ujedinjenju Kipra ne bi bio usvojen u Savetu bezbednosti UN pobrinula se ne jedna članica EU, ne ni SAD, nego je veto uloženo od strane Ruske federacije. To vam govori sve. Vi imate zemlju koja jeu EU, vi imate zemlju koja je maksimalno uključena u taj sistem EU, u evro atlansti sistem, naravno nije u NATO, ali kada je došlo pitanje da li će se zaštiti prava kiparskih Grka, da li će se legalizovati agresija od strane Turske, ostala je samo Ruska federacija da brani interese kiparskih Grka. Mislim i to je naš dobronameran savet za vas, da jednostavno to može biti jedno poučno iskustvoza Republiku Srbiju, za dalje korake oko Kosova i Metohije jer priznaćete da, mi možemo da govorimo o tzv. lobiranju, o tome šta je bilo devedesetih, ko je kriv, nije kriv, ali ovde treba da govorimo o budućnosti. Vi sigurno znate da jedan od najvećih lobija u SAD je upravo Grčki. Smatra se čak da je među prvih tri i ima više grčkih iseljenika u SAD nego svih iseljenika iz bivših republika Jugoslavije. Dakle, radi se o nečemu što jednostavno je neuporedivo sa svim našim naporima, sa vašim naporima, sa naporima pre i koji će biti jer, jednostavno, ako oni nisu uspeli, tu ću biti potpuno konkretan, da ujedine Kipar i da se ta agresija faktički neutralizuje od strane Turske, onda mi to nećemo nikada uspeti. Ja vam to garantujem. Vi sigurno znate da je potpredsednik SAD bio etnički Grk, da je šef CIA, 20 godina, gospodin Tene bio etnički Grk i oni uopšte nisu uspeli da urade bilo šta smisleno i bilo šta dobro za kiparske Grke. Ponavljam – to je uradila Ruska Federacija. To su neka iskustva i naša dobronamerna kritika i jedna realnost da jednostavno ovaj sporazum sa Kiprom neće biti ispunjen do kraja i nećemo moći ta korisna iskustva od strane grčkog dela Kipra da primenimo na KiM i na sadašnji položaj Republike Srbije. Zašto? Zato što to jednostavno EU neće dati. Opet se vraćam na onaj sporazum sa Albanijom, jednostavno, zagovornici nezavisnosti KiM imaju i imaće tek posle implementacije Lisabonskog ugovora apsolutnu većinu u Savetu ministara EU koji je faktički sa Evropskim savetom glavno telo EU. A ovo sada, da li je Štefan Lene rekao ili nije rekao, da li je gospodin Dežer napisao neki izveštaj pa je komisija usvojila, priznaćete da su to trećerazredne činjenice. Činjenica je da glavno telo EU će po Lisabonskom ugovoru imati pravo da nam postavi takve uslove koji će biti možda još gori od onih koji su postavljeni Kipru. Kažem – mi imamo mogućnost. Sve ima alternative, i u životu, i u pravu, i u politici, a to je jedna neostrašćena politika koja će pre svega gledati ekonomski i društveni interes Republike Srbije i koja će nam pomoći da prevaziđemo teška vremena koja nas očekuju. Zahvaljujem.
Poštovani narodni poslanici, u skladu sa članom 87. i 90, danas ćemo raditi do završetka ove tačke, odnosno ovih zajedničkih tačaka dnevnog reda. Dakle, ako bude bilo potrebno, i nakon 18,00 časova. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić-Marković.
Hvala gospođo predsednice. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ja ću u ime moje poslaničke grupe da govorim o dva ugovora ovde danas. Jedan od njih je Protokol između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Republike Albanije o sprovođenju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Republike Albanije o readmisiji i ovaj drugi je Opcioni protokol uz Konvenciju protiv torture i drugih surovih neljudskih ili ponižavajućih kazni i postupaka. Počeću od ovog za koji mi se čini da ima više da se kaže. Pre nekoliko nedelja Srbija je bila zgrožena kada je na "Ju tjubu" osvanuo snimak kako se u policijskoj stanici Vršac prebija jedan mladi Rom i umesto da se vrlo ozbiljno pokrene procedura, tog trenutka ministar policije je shvatio da je to jedan od boljih načina da se skrene pažnja medija i da po demokratiji, po modelu demokratije po meri "Grand parade" pozove mladog čoveka sa njegovim ocem da se slikaju, popričaju itd. Naravno, to je jedan od manira koji očigledno kako se približavaju izbori postaje sve moderniji – voze se kombajni, usisivači se pale u svaku kuću u koju se uđe, ali, to je jedan od modela koji očigledno ne može da se nazove demokratski. Zašto sam ja izabrala baš ovaj primer? Moram da podsetim sve u Srbiji da je Srbija vrlo davno usvojila Konvenciju protiv torture i drugih surovih, neljudskih ili ponižavajućih kazni i postupaka, kada se Srbija obavezala da će u dogledno vreme, a to dogledno vreme je bilo godinu dana, da oformi nacionalni mehanizam za prevenciju protiv torture i da formira jedno ili više tela koje bi radilo ovaj posao. Opcioni protokol uz Konvenciju se odnosio na sva mesta gde borave i gde mogu da se nađu lica lišena slobode, a to su zatvori, KPZ, KPZ za maloletnike, specijalne ustanove za psihijatrijske bolesti, psihijatrijske ustanove, centri za pritvaranje emigranata. Zakon koji je pred nama i koji se dugo čekao, predlaže da posao tog nacionalnog mehanizma obavlja Zaštitnik građana, što ne mogu da kažem da je loše rešenje, jer se Zaštitnik građana i do sada bavio i do sada je, između ostalog, imao nadležnost da se bavi pravima ljudi lišenih slobode. Zatim, da vrši kontrolu zakonitosti i pravilnosti rada organa javne uprave i institucija koje se ovim poslom bave i imao je, što je vrlo važno, nesmetani pristup svim mestima gde su boravila lica lišena slobode. Samo pre nekoliko dana, mislim prošle nedelje, pred poslanicima se nalazio Izveštaj Zaštitnika građana. Taj izveštaj je zaista bio vrlo korektno napisan, pokrivao je veliku oblast koju Zaštitnik građana ima. Jedan vrlo važan deo tog, jedna segment koji nije bio mali, upravo se odnosio na prava osoba lišenih slobode. Interesantno je da je Zaštitnik građana samoinicijativno ili po pritužbi zaista posetio veliki broj tih osoba i napisao nekoliko zamerki koje mogu da se, doduše, stave u nekoliko grupa. Prva grupa se odnosi na policijsko zadržavanje i on kaže, nekoliko slučajeva ukazao na nečovečno i ponižavajuće postupke prema uhapšenim licima u policijskom zadržavanju i naveo je tamo primere gde je sve mogao da komentariše. Jedan od tih primera drastičnih je Čukarica, gde je u potpuno neadekvatnom prostoru čovek pronašao neke kuke na koje se obesio. Zatim, kad je u pitanju pritvor, Zaštitnik građana je ukazao da su periodični obilasci pritvorenika od strane nadležnog suda letimični, a što, naravno, pokazuje da nadležno Ministarstvo nema ama baš nikakve izveštaje o tome, a da ti izveštaji kažu bilo koju stvar koja nije u redu ili neku nepravilnost uočenu tokom tih poseta. On je komentarisao i to što sudije za maloletnike ne obilaze redovno pritvorene maloletnike za koje su nadležni, niti odlučuju o njihovom smeštaju zajedno sa punoletnim licima. To je obaveza nadležnih sudija, ali nažalost stanje u zatvorima pokazuje da maloletna lica borave zajedno sa licima koja su punoletna. Zatim, ono što je Zaštitnik građana uočio, dakle, citiram njegov Izveštaj, "to su brojni propusti u radu Zavoda za izvršenje krivičnih sankcija", pa kaže "lekarski pregledi po prijemu u zavode su paušalni, protokoli ne postoje, ne vrše se laboratorijske analize, ne obavljaju se periodični lekarski pregledi osuđenih", a inače zakon je predvideo da mora u tri meseca da ima jedan takav pregled. "U najvećem broju zavoda ne postoje bolesničke sobe, u pojedinim zavodima ne postoje ambulante ili postoje potpuno neodgovarajuće ambulante. U mnogim zavodima prisustvo lekara je svedeno na dva sata dnevno". Govorimo o broju ljudi otprilike 1300, 1900, 2000, a u vreme vikenda ili praznika tamo i nema lekara. Kažu da je uobičajeno, kaže Zaštitnik građana, "da je uobičajeno da terapiju daje nemedicinsko osoblje". Tu su, dakle, samo neke od zamerki koje je Zaštitnik građana naveo ovde, a koje ja zbog svog vremena ne mogu da proširim. Jako bih volela, jer imam mnogo i trebalo bi o tome da govorimo. Kad se sve to što je sad izrečeno vrlo šturo i dosta opisno, jer takav je Izveštaj, mada Zaštitnik građana navodi vrlo konkretne primere sa imenima i prezimenima, hoću da govorim o jednom vrlo drastičnom primeru o kome se nisu nadležni organi izjasnili, nisu bilo šta rekli o tome, iako su mediji izveštavali o tome, iako je moju poslaničku grupu zamolila majka mladića da o tome govorim. Radi se o mladiću starom 21 godinu, Aleksi Filipoviću, koji je nekoliko meseci bio u Istražnom zatvoru u Smederevu. Mladić je imao psihičkih problema, imao je suicidne ideje. Nekoliko puta je pokušao samoubistvo. U vreme tog boravka je upućivan u bolnicu centralnog zatvora. U njegovom dosijeu pišu ovi pokušaji samoubistva. Zbog razbojništva mladić je osuđen na pet godina i devet meseci u Osnovnom sudu u Smederevu. Dakle, počinio, osuđen i tu nemamo komentar. Ali, majka je apelovala da ga smeste u ustanovu zatvorenog tipa radi lečenja i radi izdržavanja kazne. Međutim, veštak je utvrdio da za tim nema potrebe. Mladić je upućen u Kazneno-popravni zavod u Valjevo. Tamo nema uslova za smeštaj osoba lišenih slobode sa ovakvim problemima. Tamo nema adekvatnog lečenja. Tamo nema osoblja koje bi moglo da se bavi potrebama ovakvih osoba, kakav je bio pokojni Aleksa. Dana 24. maja 2011. godine u samici Kazneno-popravnog zavoda Aleksa se obesio. Nekoliko dana pre toga Apelacioni sud mu je smanjio kaznu na četiri godine. Zakon je ovde vrlo jasan - država je obavezna da preduzme potrebne i dostupne mere, kako bi zaštitila život ljudi na izdržavanju kazne. Tu nema komentara. Dalje, nesprečavanje samoubistva lica lišenih slobode predstavlja povredu prava na život. Tu je zakon vrlo jasan i vrlo je u vezi sa konvencijom koju smo potpisali. Ali, kako u ovom slučaju uopšte nije bilo bilo koje izjave, bilo kog postupka, niti bilo koje procedure koju je obavezan onaj ko je nadležan da izvrši, smatram da i ovim što ovde javno govori, a govorim u vezi sa Konvencijom protiv torture, neljudskih postupaka i surovih kazni, neko od nadležnih ipak treba da se izjasni i ipak treba da radi svoj posao. Nije valjda moguće da kada nam je neprijatno da onda nemamo potrebu da o tome govorimo. Dužni smo, zato što nas sve plaćaju građani Srbije. Ovog trenutka samo ću reći nekoliko reči o ovom drugom ugovoru, ako imam vremena, o protokolu između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Albanije o readmisiji. Readmisija kao proces i ugovori ove vrste zaista ne bi trebali da budu sporni, ali šta je sporno u ovom koji zaključujemo sa Republikom Albanijom? To je to što u oceni potrebnih finansijskih sredstava vi ovde kažete da vam finansijska sredstva uopšte ne trebaju. To mene uverava da, s obzirom da na teritoriji Kosova i Metohije, koji su integralni deo države, sastavni deo i neodvojivi deo države Srbije, živi 300.000 onih ljudi koji su došli iz Albanije i koji se ovde neovlašćeno nalaze na teritoriji Srbije. Dakle, ako vam ne trebaju dodatna sredstva, a budžetom su predviđena vrlo mala sredstva u vezi sa ovim, moram da vas pitam da li ste vi to rekli da teritorija Kosova i Metohije nije integralni deo Srbije? Volela bih da dobijemo odgovore na ovo, zato što ćemo se u odnosu na vaše odgovore mi opredeljivati sa li ćemo glasati ili ne. Hvala vam.
Ministar Šutanovac ima reč.
Teritorija Kosova i Metohije je integralni deo Srbije upravo onoliko koliko je i bila u vremenu kada je premijer Vlade bio gospodin Vojislav Koštunica, tako da se ta stvar nije promenila sa stanovišta našeg Ustava i našeg zakonodavstva. Činjenica da od Kumanovskog sporazuma Srbija nema mogućnost da kontroliše bezbednost ni na koji način na Kosovu i Metohiji je činjenica iz prošlog veka koju mi ne možemo da promenimo, jer to je jedan sporazum koji je i dalje na snazi. S druge strane, readmisija, kao što ste rekli, je nesporno neophodna. Ako mislite da jedan takav zakon treba da padne zato što sredstva nisu obezbeđena, uvek postoji takozvana budžetska rezerva i uvek se može pristupiti pomoću nje readmisiji onih koji se nalaze nezakonito na našem prostoru, tako da to ne treba da bude veliki strah. Čini mi se da imamo istovetno mišljenje i zahvaljujem se ukoliko dajete iskrenu podršku za jedan takav zakon koji je zaista neophodan. Hvala.
Gospodine Aligrudiću nemate osnova za repliku. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Kao šef poslaničke grupe. Pominjan je predsednik moje stranke.) Ne, nema osnova za repliku. Molim vas, u kontekstu iznošenja činjenica mogu se pominjati personalno sva lica. Nisu uvredljive i nisu neistinite, prosto, radi se o činjenicama. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Povreda Poslovnika, član 27.) Izvolite.
Član 27, reč je o vama, gospođo predsedavajuća. Dakle, uvažavam da imate pravo da vodite sednicu kako vi mislite da treba, ali moje je da se pobunim ako mislim da to dobro ne činite. Mislim da je vaša obaveza da pažljivo pratite tok sednice i ono što se izgovara. Kada je prethodni govornik izvukao paralelu između dve vlade, pominjući ime Vojislava Koštunice, tvrdeći da se teritorijalni integritet danas isto poštuje kao u vreme Vlade Vojislava Koštunice, tu je došlo do apsolutne zamene teza. Dakle, ovde se ne radi o tome. Ovde je vrlo konkretno pitanje tokom rasprave postavljeno i vi ste kao i predsedavajuća morali da pratite raspravu i vodite računa o onome što se ovde izgovara. Dakle, nemoguće je na taj način porediti stvari, tim pre što današnja Vlada čini faktičke poteze koje tadašnja Vlada nikada nije radila, koje negiraju teritorijalni integritet Srbije. O tome je ovde hiljadu puta govoreno u Skupštini. Mislim da vaše vođenje sednice sa vaše strane nije korektno. Pročitajte pažljivo član 27. i u vezi sa čime se sve on dovodi kada je reč o primeni Poslovnika.
I dalje procenjujem da je ministar iznosio samo činjenice, vrlo argumentovano, tako da mislim da nema povrede Poslovnika. Međutim, ako niste zadovoljni u danu za glasanje će se Skupština izjasniti. Zahvaljujem. (Miloš Aligrudića, sa mesta: Da, u danu za glasanje.) Narodni poslanik Dušan Marić ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo, pre usvajanja ovog sporazuma sa Albanijom o readmisiji treba rešiti nekoliko pitanja, bolje rečeno predpitanja, bez čijeg rešavanja ovaj sporazum nema smisla i vrlo lako umesto sporazuma može da postane nesporazum u odnosima između dve države. Prvo pitanje jeste na koju teritoriju se ovaj sporazum odnosi? Da li se odnosi na celovitu Republiku Srbiju ili na Srbiju bez Kosova i Metohije? Konkretnije, da li Albanija potpisuje sporazum sa celovitom Srbijom u njenim ustavnim granicama ili sa delom Srbije? Da li će se odredbe ovog sporazuma primenjivati u Prištini, Podujevu i Đakovici ili samo u Nišu i Beogradu? To se mora znati. Ovakva pitanja, izuzetno značajna u međunarodnim odnosima,ne smeju da ostanu bez odgovora, posebno u tako osetljivoj oblasti kao što je diplomatija, gde se mora voditi računa o svakom detalju. Naravno, Albanija je priznala Kosovo kao nezavisnu republiku i ona ima stav da potpisuje sporazum sa Srbijom bez Kosova i Metohije. Srbija, kao što ste vi rekli, ima stav da potpisuje sporazum sa Kosovom i Metohijom. Albanija tumači da se ovaj sporazum neće primenjivati, i vi i mi znamo da se neće primenjivati na teritoriji Kosova i Metohije, a Srbija tumači i vi ovde tvrdite da će se primenjivati na teritoriji Kosova i Metohije. Sve to ovaj sporazum u stvari čini potpuno besmislenim. Kako je moguće da dve strane, dve države potpisuju jedan međunarodni sporazum, potpisuju sporazum o nečemu, a nisu se usaglasile čak ni o tome na šta se taj sporazum odnosi? Praktično se nisu dogovorile oko najvažnijih pitanja. Tako nešto nije normalno i nije praksa čak i među pojedincima, a kamoli među državama. Da bi građanima koji prate ovaj prenos ovo bilo malo jasnije, navešću jedan naizgled banalan, ali vrlo slikovit primer jednog poređenja. Da li je moguće da dva lica potpisuju ugovor o kupoprodaji kuće, a da prethodno nisu razjasnila čak ni to da li se prodaje cela kuća ili deo kuće? Onaj što kupuje kuću misli da kupuje celu kuću, a onaj što je prodaje smatra da prodaje dva od tri sprata. Postavljam pitanje da li je to moguće? Jeste, moguće je u teoriji, ali u praksi je nerazumno i teško ostvarljivo, malo verovatno. Postavljam jedno hipotetičko pitanje – da li bi Republika Albanija pristala da potpiše ovakav sporazuma sa Republikom Srbijom da je srpski narod u Albaniji okupirao područje Skadra? Znate, da je Skadar stara srpska prestonica, da je to stanovništvo tamo proglasilo nezavisnu republiku Skadar i da je Republika Srbija priznala tu državu, da li bi Albanija potpisala ovaj sporazum? Naravno da ne bi. Kao što znate, Srbi polažu mnogo veća istorijska prava na Skadar nego Albanci na Prištinu ili Peć. Podsećam još jednom da je Skadar bio prestonica srpske države duži vremenski period nego što je Beograd. Kao što nam sada otimaju Peć i Prištinu, tako su nam pre sedam, osam vekova oteli Skadar. Isto jedno hipotetičko pitanje – da li bi sutra Republika Nemačka pristala da potpiše bilo kakav međunarodni bilateralni sporazum sa nekom državom koja Bavarsku ne priznaje kao deo nemačke države? Pre bi se moglo dogoditi da Osama Bin Laden vaskrsne i prihvati hrišćanstvo nego što bi Nemačka prihvatila da potpiše ovakav sporazum. Isto to važi i za Kanadu kada je u pitanju Kvebek ili za Španiju kada je u pitanju Baskija itd. Zbog čega onda Srbija čini ovaj presedan? Verovatno mnogi pretpostavljaju da ćemo mi od ovog sporazuma imati neku korist. Tvrdim da nećemo nikakvu. Ovaj sporazum neće biti primenjiv u praksi. Nema baš nikakvu praktičnu vrednost. Mi ćemo od njega imati samo štete. Podsećam da je nakon okupacije KiM od strane NATO pakta u južnu srpsku pokrajinu doselilo između 250.000 i 300.000 Albanaca iz Albanije, koji su dodatno promenili i onako nepovoljnu etničku sliku u južnoj srpskoj pokrajini. Praktično, oni su na taj način zacementirali etničko čišćenje koje će izvršiti proterivanjem srpskog naroda sa KiM. Najviše njih je doselilo u Prištinu, zauzeli su tamo napuštene srpske stanove, ali nekoliko hiljada njih je uzurpiralo srpske kuće i imanja po KiM i ta uzurpacija traje 11 godina posle završetka rata. Po ovom sporazumu svi oni bi trebalo da budu vraćeni u Albaniju, jer ne ispunjavaju uslove koje propisuje ovaj sporazum, koje propisuje ovaj protokol, za dalji boravak na teritoriji Republike Srbije. Da li će se to dogoditi, da li će oni biti proterani? Naravno da neće. Da li će Srbija zbog toga praviti problem, da li će protestvovati u Prištini, u Tirani, Euleksu, u međunarodnoj zajednici? Ubeđen sam da neće. Mi ćemo priznati faktičko stanje, kao i svaki put do sada, priznaćemo rezultate etničkog čišćenja u sopstvenoj državi, nad sopstvenim narodom. Takođe, nameće se pitanje da li će na osnovu ovog sporazuma iz Srbije biti proterano nekoliko stotina hiljada Albanaca koji su ovu državu doselili još u vreme SFRJ, nisu po međunarodnim standardima regulisali svoj status, pritiskom su podstakli iseljavanje srpskog stanovništva sa KiM, od srpskog naroda tamo napravili manjinu i stvorili uslove i preduslove da se sa KiM dogodi sve ovo što se dogodilo od 1998. godine do danas? Znači, postavljam pitanje da li će Srbija uopšte postaviti to pitanje? Po ovom sporazumu bi trebalo da postavi, ali ga neće postaviti, jednostavno, da ne bi kvarili dobrosusedske odnose ne samo sa Republikom Albanijom, nego i sa Alijom Berišom, nego, bojim se i sa ovom samoproglašenom republikom Kosovo, jer vidim da im dopuštamo neke stvari koje ni jedna druga država, koja drži malo do sebe, do svog samopoštovanja i obraza, ne bi dopuštala, posebno sada uoči izbora, kada se DS grčeviti bori za naklonost zapada i NATO pakta u utakmici sa SNS oko toga ko će, eventualno, da formira buduću prozapadnu vladu u Beogradu. Da li će Srbija imati neku materijalnu korist od ovog sporazuma? Neće apsolutno nikakvu. Već sam rekao da je on neprimenjiv, što znači da neće biti primenjivan u praksi. Onda se postavlja pitanje zbog čega mi uopšte treba da potvrdimo ovaj sporazum, zbog čega mi danas uopšte raspravljamo o ovom pitanju, zbog čega trošimo vreme, novac i živce građana Srbije? Zbog toga što Srbija i na ovaj način posredno priznaje nezavisnost KiM, priznaje da KiM nije u sastavu Republike Srbije. Jednostavno, smatram da je u pitanju realizacija dogovora vlasti u Beogradu sa Briselom i Vašingtonom, jedan u nizu poteza kojim vlast u Beogradu sprovodi svoju politiku puzećeg priznanja republike Kosova kao nezavisne države. S druge strane, za razliku od Srbije, Albanija će od ovog sporazuma imati veliku političku korist. Ovim sporazumom Albanija pere svoj obraz, pere se od svoje zločinačke politike koju je vodila prema Srbiji i prema srpskom narodu. Podsećam na nekoliko činjenica. Prvo, Albanija je imala presudnu ulogu u podsticanju separatizma na KiM. Druga činjenica, Albanija je imala značajnu ulogu u stvaranju OVK. Treće, Albanija je imala presudnu ulogu u naoružavanju OVK. Sledeće, sa teritorije Albanije izvršena je agresija na Republiku Srbiju. Kao što ste čuli i od generala Delića, jedinice albanske armije su učestvovale u pokušaju kopnene invazije na teritoriju KiM i Republike Srbije. Sledeće, Albanija je država u koju je odvedeno nekoliko stotina srpskih vojnika i civila, muškaraca u najboljem životnom dobu, da bi tamo bukvalno bili iskasapljeni, a njihovi vitalni organi prodati na pijaci svetske medicinske mafije. Albanija, kao što znate, nije odgovarala ni za jedan od ovih zločina. Iz Tirane nije stigla ni jedna jedinica reč izvinjenja, čak ni reč žaljenja. Naprotiv, oni tvrde da je njihova zločinačka politika bila ispravna, da su oni i da su Albanci na Kosovu bili u pravu. Tvrdim vam, gledano sa stanovišta nekoga sa strane, ko će tumačiti ovaj sporazum, da ovim sporazumom Srbija praktično priznaje da su Albanci bili u pravu. Mislim da, umesto što potpisujemo ovaj sporazum, mi iz principijelnog razloga čak treba u ovom domu da usvojimo jednu deklaraciju i da od međunarodne zajednice tražimo da rasvetli ulogu Albanije u zločinima koji su proteklih 15 godina počinjeni nad srpskom državom i srpskim narodom. Reći ću još nekoliko reči o Konvenciji o zaštiti lica koja su izložena torturi. Pošto će ovim pitanjem da se bavi Zaštitnik građana, trenutno gospodin Janković, predlažemo da svoj posao počne da obavlja sa zaštitom prava Vojislava Šešelja, koji se već osam godina nalazi u Haškom tribunalu i nesporno je izložen nesvakidašnjoj torturi. Podsećam, Vojislav Šešelj se u pritvoru Haškog tribunala nalazi osam godina, na osnovu lažne optužnice. To je, bez sumnje, svetski rekord u dužini pritvora. Za tih osam godina sudovanja Vojislava Šešelju su prekršena bukvalna sva ljudska i procesna prava. Svaka ozbiljna država koji drži do sebe, do svog dostojanstva, do međunarodnog kredibiliteta, ustala bi u zaštitu svog građana, tim pre što nije u pitanju, da kažem običan građanin, nego bivši potpredsednik Vlade ove države i predsednik najveće opozicione stranke u Srbiji. Postavlja se pitanje zbog čega Srbija ćuti? Ćuti zbog toga što je Vojislav Šešelj najveći politički protivnik sadašnjoj vlasti u Beogradu i najveći protivnik NATO pakta i zato što ni sadašnja vlast, ni NATO pakt ne žele da se Vojislav Šešelj vrati u Srbiju bar do okončanja sledećih izbora. Zbog toga još jednom koristim ovu priliku da pozovem gospodina Jankovića da pokaže da je zaštitnik svih građana Srbije, da svoj posao ne radi selektivno i da pozove na prekid torture Haškog tribunala nad predsednikom SRS dr Vojislavom Šešeljem. Hvala.
Narodni poslanik Mirko Munjić ima reč.
Dame i gospodo, gospodine ministre, u svom izlaganju ću se osvrnuti na nešto što nije konkretno vaš fah. Međutim, obzirom da ste ovde predstavnik Vlade i da na neki način branite sve ove protokole i predloge zakona, nadam se da ćete ipak pažljivo saslušati ono što bih hteo da kažem i o ovom predlogu zakona. Naime, radi se o Predlogu zakona o dopuni Zakona o ratifikaciji opcionog protokola, uz Konvenciju protiv torture i drugih surovih neljudskih ili ponižavajući kazni i postupaka. Svojevremeno je Zaštitnik građana, koji se ovde predlaže članom 2a da se određuje zaštitnik građana da obavlja poslove nacionalnog mehanizma za prevenciju torture, dakle gospodine Janković, izjavio da u Srbiji ne postoji sistemska tortura. Znate, oblik torture nad građanima Srbije je nešto što je izuzetno važno i nešto što je poprimilo vrlo široke razmere u državi Srbiji i zbog toga ova izjava data od strane Zaštitnika građana koji će se sutra baviti ovom celokupnom problematikom mislim da je pomalo data paušalno. Zaštitnik građana zvanično nije ni inaugurisan da radi ovaj posao koji će biti nadležan tek kad donesete takvu odluku o kontroli i prevenciji ove vrlo osetljive oblasti, a već daje izjavu da u Srbiji ne postoji sistemska korupcija. Kod mene se kaže da se na ovaj način neko u stvari "izuva pre broda", kada to činite, a kada nam na vidiku nije ona skela može se tu svašta dogoditi, čak i nekih neprijatnih stvari. Ako se ima u vidu da Zaštitnik građana na jednom mestu kaže, pokušaću da ga citiram – da su lišenja slobode loša u toj meri da se mogu okarakterisati kao ponižavajuća i da sadrže elemente zlostavljanja, to na neki način gospodine ministre govori u prilog mojoj činjenici da kada je on dakle uzeo samo ovaj jedan oblik torture nad građanima Srbije, da je u stvari ovo u velikoj meri sistemska pojava. Dalje, Zaštitnik građana utvrđuje da prevencija torture nije samo pitanje međunarodnog kredibiliteta naše zemlje, već je to kako on kaže – imperativ za očuvanje dostojanstva naših građana. Postavlja se jedno prosto pitanje. Koliki je raspon između ove dve stvari? Koliki je raspon između nečega što vas neko, EU tera da uradite, jer su to i oni isto uradili i navodno zbog toga imaju jači i bolji međunarodni kredibilitet s jedne strane, a sa druge strane nalazi se očuvanje dostojanstva svih naših građana po pitanju, dakle, svih onih koji su na neki način doživeli torturu. Raspon između ove dve stvari je ogroman i uopšte po ove dve stvari ne treba postavljati paralelu, po pitanju da vam je neko naredio nešto da uradite ili dao vam dao preporuku da to uradite i pitanje očuvanja dostojanstva građanina. Ne treba između to dvoje postavljati paralelu, jer jednostavno ako su vam građani važni prevencija torture nad svim građanima koji preživljavaju torturu u bilo kom obliku mora da bude prioritet, mora da bude sveto pismo, kažem – ako mislite o građanima Srbije. Šta je tortura o kojoj danas pričamo? Tortura je namerno nanošenje jakog mentalnog ili fizičkog bola ili patnje od strane službenog lica ili uz njegov pristanak i to u određenu svrhu. To bi bila neka najuža definicija pojma torture od strane službenog lica. Osnovna karakteristika svih tortura, zajednički imenitelj svih tortura koje građani doživljavaju jeste da se kod njih razvijaju određeni različiti psihološki poremećaji. Među tim poremećajima najvažniji je postraumatski stresni sindrom, a pore njega tu su još i depresija, alkoholizam, bolesti zavisnosti itd. Ono što je vrlo važno u ovoj situaciji jeste u stvari određen stepen popustljivosti koji mnogi, a posebno ti isti koji rade tu torturu imaju prema ovom problemu, čak da u pojedinim situacijama i opravdavaju. Setimo se samo slučaja onog momka koji je brutalno pretučen u policiji. Znate dame i gospodo, gospodine ministre, kada neko želi da se možda dodvori ili ministru ili nekome iz vlasti ili bilo kome, on sebi dozvoljava da u svojstvu npr. predstavnika sindikata te policije izjavi sledeće, pazite sada ovo, citiram: "Batinjanje mladiće je bilo po mišićima", kao ka mišići nisu delovi njegovog tela," i to je urađeno prema uvaženom članu našeg društva koji u svojoj karijeri ima oko 18 krivičnih dela krađe, teške krađe i razbojničke krađe". Izvinite, da li ovo možda nije opravdavanje torture ili je možda dodvoravanje nekom iz vlasti, možda ministru ili šta ja znam kome, ali opet dodvoravanje ili laskanje, ali opet se radi o torturi? Neki su nekada u istoriji naroda se na različite načine oslobađali ovih koji im laskaju, koji im govore da su najbolji, najpametniji, itd, bili oni predsednici država, bili oni carevi, kraljevi, ministri itd. Bilo je toga uvek u istoriji, tih laskavaca, tih koji se dodvoravaju vlastima i to je jedna pojava koja poprima i u ovom našem društvu ne tako zanemarljive oblike, a i ranije je bilo toga. Sećate se oni priče kada je budući car Irod bio mali, pa mu došao učitelj koji je istovremeno bio i učitelj Apostola Pavla, pa mu kaže – ti si predodređen da budeš car i ti ćeš to i postati, ali ti nećeš vladati po božjim zakonima, već isključivo po svojim zakonima i to torturom. Rekao mu je u lice, nije mu se ništa dodvoravao. Ovaj to vremenom postane, postane car, sećate iz priči kakav i počne da huli na boga, ne priznaje ni njega. Sa druge strane ovi drugi mu laskaju, baš kao i danas mnogi koji laskaju predstavnicima ove vlasti, laskaju mu da je on najpametniji, najbolji vladalac. On u jednom momentu, evo završavam sa ovom pričicom, naredi da se pobiju svi oni koji su mu laskali da se ostavi samo taj koji mu je rekao istinu. Jedna poučna pričicaza sve one koji laskaju – treba se osloboditi laskavaca, ne kao car Irod. Samo se vi smejte gospodine ministre, narod razume šta im ja pričam. Jako je širok spektar situacija u kojima se manifestuje tortura. Pomenuću samo neke.Tortura na licima lišenim slobode, takva lica nalaze se u situaciji potpune zavisnosti i to takva lica čini posebno ranjivim u odnosu na svaku vrstu zloupotrebe, bilo da su u pitanju samo policijska zadržavanja, bilo da su u pitanju pritvori, bilo da su u pitanju zatvori kao načini izdržavanja sankcija i kazni zatvora. To je jedno jako široko polje delovanja i veliko je pitanje koliko Zaštitnik građana koga ćete ovde postaviti da se bavi i ovim problemima može tu uraditi, makar sa četiri svoja pomoćnika. Podsećam da je kapacitet srpskih zatvora oko 6.000, a da u srpskim zatvorima često ih ima i do 12.000. Kako će Zaštitnik građana dalje adekvatno uticati na zdravstvenu zaštitu zatvorenika u našim zatvorima? Znate u našim zatvorima imamo situacije da se često kopiraju oni načini zdravstvene zaštite koja se primenjuje u Haškom kvazi sudu, a kakvi su načini zaštite u tom sudu, mislim da nam je svima jasno. Sledeće pitanje koje je vrlo značajno u oblasti tortrure nad građanima i mogućnosti zloupotreba, mogućnosti torture jeste pitanje fiksacije ili vezivanja jako uznemirenih pacijenata. Mislim gospođo Đukić-Dejanović da je ovo nešto iz vašeg faha i da ćete složiti sa mnom da i u ovoj oblasti nešto nije dorečeno, a to je koliko sam ja mogao da vidim, vi u ovoj oblasti te konkretne fiskacije pacijenata koliko sam mogao da pretražim nemamo konkretne zakonske propise. Tu nema propisa o načinu fiksacije, ko to određuje, ko naređuje, ko radi, do kada traje. Dalje, da li u ovim slučajevima to može da preraste u torturu, ili ne? Ili, sad stavimo u obratan kontekst, da li u torturumože da pređe i nešto drugo, a to je kako se štite oni koji obavljaju ove poslove, itd? Dakle, to je nešto što nije dorečeno u našim zakonskim propisima. Dalje, kod lišavanja poslovne sposobnosti velike su mogućnosti zloupotrebe i torture nad građanima. Zašto? Vi znate, ili možda ne znate, kod lišavanja poslovne sposobnosti stranka se ne poziva na ročište, njoj se čak ne obezbeđuje ni adekvatna pravna zaštita. Stranka čak ne biva saslušana. Tu su mogućnosti zloupotrebe zaista velike, da ne kažem da i vraćanje poslovne sposobnosti, takođe, podrazumeva velike zloupotrebe. Sledeće, hiljade ili desetine hiljada pojedinačnih slučajeva je tortura kod državnih organa. Izvinjavam se, hoćete li mi samo reći koliko ima poslanička grupa još vremena?
Još 23 minuta.
Dakle, sledeće pitanje je pitanje pojedinačnih slučajeva torture kod državnih organa, kod centara, npr. za socijalni rad i kod sudova. To su možda najdrastičniji primeri. Samo kratko ću vam reći jedan primer gde smatram da postoji velika tortura nad građanima, nad roditeljima konkretno u ovoj situaciji i nad detetom. Radi se o jednoj porodici Mijušković iz Ostre kod Čačka. Ta porodica, nažalost, ima dete koje je retardirano, kome je 19 godina i koje je u takvoj situaciji da na postoji apsolutno nijedna najprostija operacija koju to dete može samo i svesno da uradi. Roditelji su nudili i prvostepenoj i drugostepenoj komisiji tražeći tuđu negu i pomoć, da im oni daju jednu najprostiju operaciju i da će se odreći ukoliko to dete uspe da uradi bilo šta, da će se odreći tih 8.000 koje oni imaju za njega na osnovu te bedne socijalne pomoći. Prvostepena komisija je odredila, kaže da je retardiranost 90%, dalje kaže – a sa 100% se dobija tuđa nega i pomoć. Sledeće, drugostepena komisija kaže – koeficijent inteligencije je 35%, a sa 34% se dobija tuđa nega i pomoć. Završiću sa ovim slučajem. Upravni sud, kome su se oni obratili povodom ovog slučaja tužbom Upravnom sudu već godinu i po dana ne rešava slučaj, bilo na koji način, ne prejudicira niko na koji će način Upravni sud to rešiti. Neka reši negativno, da bi oni mogli dalje da se žale Centru za socijalni rad, jer njima treba 24 sata nega ovog deteta. To je jedan drastičan primer, kako se vrši tortura nad građanima Srbije. Hiljade i na desetine hiljada je drugih primera. Meni je žao što ne mogu da pomenem mnoge druge primere, kojih je zaista mnogo u ovoj državi. To je nešto što se radi sistemski u ovoj državi. Kada se radi sistemski, dame i gospodo, gospodine ministre, potrebno je sistemsko lečenje ovoga. Prvi lek u sistemskom lečenju torture nad građanima Srbije jeste da vi odete sa vlasti. Hvala.
Narodni poslanik Petar Jojić ima reč. Imate 20 minuta.
Gospođo predsedniče, gospodine ministre, ovaj predlog zakona dolazi sa velikim zakašnjenjem, posle šest godina kada je Srbija preuzela obavezu da uredi ovu oblast i da je uskladi sa međunarodnim pravnim aktima. To je nedopušteno. To je moglo da se dogodi u feudalnom periodu, ali nikako u vreme tzv. naše demokratije. Sam naziv nije adekvatan. Kolege iz SRS su ukazale, gospodin general Delić je to primetio i bio je u pravu. Ovo nije adekvatan naziv, niti izraz, da Zaštitnik građana obavlja poslove nacionalnog mehanizma za prevenciju torture. Tu je trebalo naći neko drugačije, primerenije rešenje, koje bi bilo u primeni jasno šta je to što spada u nadležnost Zaštitnika građana. Dame i gospodo, kada je u pitanju tortura i predlog ovog zakona, na latinskom jeziku to znači fizičko mučenje osumnjičenog i okrivljenoga da se od njega iznudi iskaz ili da se prinudi na pokornost. U političkom smislu, tortura je usko vezana i sa terorom. U političkom smislu teror je sejanje straha, što podrazumeva akciju nasilja, koja se podrazumeva i primenjuje u političke svrhe radi zastrašivanja bespoštednog slamanja otpora onoga prema kome se vrši. Izraz terora se prvi put javlja u vreme Francuske revolucije, kada su ovim terminom nazivani pojedini postupci Jakobinaca. Razni oblici terora i nasilja najšire su primenjivani u uslovima fašističkih režima i čemu su u provođenju mera nasilja, pritisaka i represija korišćena razna najgora sredstva za uništavanje i deformaciju ljudi. Tortura i teror kao terorizam imaju slična obeležja. Terorizam od latinske reči terior je strah i doktrina i metod borbe za ostvarivanje određenih ciljeva, sistematskom upotrebom sile i nasilja. Motivi za terorističke akcije mogu biti veoma različiti: reakcionarni revanšizam, preko individualnih akcija, ubistava, podmetanja eksploziva i sličnog. Sa pojavom nemačkog fašizma, terorizam i tortura dobijaju čudovišne razmere i postaju osnovni princip i metod nacističkog pokreta, a koji se razlikovao kroz hapšenja, zločinačka mučenja u koncentracionim logorima, prisilan rad, ubijanje žena i dece, streljanje talaca, medicinski eksperimenti sa živim ljudima, gnusno spaljivanje ljudi i slično. Imamo i tiraniju koja je isto tako usko vezana, ima ista obeležja sa torturom. U političkom smislu i u širem planu nastala je kao pojam od grčke reči tiraninus i ona označava jedan vid autokratskog režima i lične diktature, to jeste takvog vršenja državne vlasti u kome pojedinac sam ili nekolicina njih, zahvaljujući situaciji određenih okolnosti, ispunjavaju očiglednu samovolju, torturu, teror u neograničenim razmerama. Tirani putem torture vrše vlast u svom interesu, a ne u interesu građana od kojih su ponikli. Zato silom dolaze na vlast. Tiranoubistvo, vezano za i tiraniju i teror i torturu od strane nekog pojedinca, pojam tiranije kao zloupotrebe zločinačke vlasti, tiranoubistva kao opravdanog čina nalazimo još u latinskoj tradiciji. U srednjem veku opravdavala se privatna akcija protiv tiranina koji je vršio torturu nad stanovništvom. Primer iz tog svetog zaveta, poznati italijanski filozof Toma Akvinski, je zahtevao stroge kazne prema jereticima, dozvoljavao je i opravdavao ubistvo tiranina, dakle diktatora. U okviru normi koje predviđa protokol koji je Srbija ratifikovala pomenutim zakonom još 2005. godine, posebno želim da naglasim i da vas podsetim kao važan dokument koji predstavlja univerzalna deklaracija o pravima čoveka, koja je doneta na zasedanju UN još 1948. godine. Univerzalna deklaracija u osnovna prava čoveka ubraja upravo ono o čemu je i ovaj protokol, koji sadrži brojne odredbe koje se odnose na prava i slobode građana, pravo na život. Vidite, u Hagu se ne poštuje pravo na život, iako su UN donele Deklaraciju i usvojile je i obavezale članice UN da poštuju odredbe najvišeg dokumenta UN. Šta se događa u Hagu? U Hagu se događa tiranija, teror i događaju se ubistva, mučenja najgnusnija i najteža. Ubijen je predsednik Savezne Republike Jugoslavije, gospodin Slobodan Milošević, ubijeno je ukupno 11 Srba koji su zatočeni u tom Haškom zločinačkom kazamatu. Tamo nema pravde. To je mesto nepravde. Tamo je potrebno napraviti jednu razliku. Da li ima neke razlike i kakva je ta razlika između Haga i Nirberga? Razlika je ta što se u Hagu nalazi zatočen najveći srpski patriota i rodoljub, junak, intelektualac i najveći borac za srpski narod i srpsku državu,prof.dr Vojislav Šešelj, kao i najveća srpska žrtva. Međutim, dame i gospodo, u Nirbergu su ležali i njima sudilo kao najvećim ratnim zločincima u Drugom svetskom ratu, Nemcima. To je ta razlika. To je ono što SRS želi, da poštuje Međunarodno pravo, ali na bazi reciprociteta. Prema prof. dr Vojislavu Šešelju do sada ne zna se koje su sve metode pokušali da ubiju predsednika SRS, da se živ ne vrati u Srbiju. Međutim, dr Vojislav Šešelj jeste podvrgnut mučenjima, zlostavljanju, obespravljen je. Skoro devet godina je u pritvoru bez rešenja o određivanju pritvora, bez rešenja o produženju pritvora, bez suđenja u razumnom roku, iako UN tvrde i oni koji sude u Hagu, da poštuju međunarodno pravo i da se drže svoga statuta i nacionalnih zakonodavstava odakle dolaze osumnjičeni za ratne zločine. Međutim, taj Haški tribunal ne poštuje ni međunarodno pravo, sam piše svoj procesni postupak kako da se vodi postupak, bez UN, sam norme određuje, sam određuje rokove, ali taj sud niko ne kontroliše, osim što SAD i NATO pakt samo daju naloge koga treba ubiti, koga treba uhapsiti i koga treba doživotno osuditi. Bitno je da je 1400 godina Srbima izrečena kazna, a da je svega ostalima oko 180 godina. Gde je tu pravda? Nema tu pravde. Dame i gospodo, želim da podstaknem da stanje u našim zatvorima je apsolutno nezadovoljavajuće. Opšta zapažanja kada su u pitanju zatvori i ustanove u Srbiji, gde se izdržavaju kazne, vidite, nedavno je izveštaj podneo i Zaštitnik građana, samo Zaštitnik građana, ovo dopuna koja se donosi je formalno samo, ima neki formalni karakter, praktično u primeni on nikada doći neće. Taj zaštitnik građana nema instrumente. Imao je i do sada određena ovlašćenja. Da li znate koja su to ovlašćenja? Upućivao je preporuke MUP, sudovima i drugim institucijama, ali od svega toga nema ništa. Dakle, stanje u zatvorima, kao što je u Okružnom zatvoru u Beogradu, u Kruševcu, u Okružnom zatvoru u Novom Pazaru, u Šapcu, u Kragujevcu, u Pančevu, u Nišu, u Rumi i u drugim zatvorima, je nezadovoljavajuće. Kao što vidite, neću da nabrajam ovde, tu je u pitanju samo kada su u pitanju zavodi za izdržavanje kazni zatvora 28 u Srbiji. U kakvom stanju i u kakvim uslovima žive ti zatvorenici? Mi živimo u vremenu navodno uvedene nedavne demokratije. Evo, demokrate su već 11 godina na vlasti, da vidimo šta ta demokratija praktično, kada su u pitanju prava i slobode građana, čini? Čim je došla demokratija 12. marta 2003. godine uhapsiše 12.500 nedužnih građana. Šta uradiše? Protiv koliko tih nedužnih građana je podneto krivičnih prijava, koliko optužnica i koliko su osuđeni? Od svega toga nema ništa. Šta je bilo? Bila je odmazda i bilo je revanšizam prethodnom režimu odnosno prethodnoj vlasti. Kada su u pitanju pritvori i policijska zadržavanja, u nekim stanicama policijskim postoji prostorija za zadržavanje. Te prostorije su ne uslovne. U jednom slučaju dogodilo se i samoubistvo zbog toga što nije bilo uslova da lica koja se zadržavaju do 12, 24 i 48 časova nemaju osvetljenje, nemaju toalet, nemaju vodu, nemaju provetravanje i nemaju mesto gde će da budu izvedeni u toku 24 časa u šetnju. Nije to kriva policija. To je kriva država, to je kriva Vlada. Vlada dobro zna da mi imamo 150 policijskih uprava. Ako imamo 150 policijskih uprava moramo po zakonu i ako prihvatamo norme međunarodnog prava da u svih 150 policijskih uprava odnosno stanica policije mora da se izgrade prostorije u kojima će biti zadržavani građani. Nije dopušteno da se građani zadržavaju duže vreme u kancelarijama policijskih stanica jer to su ponižavajući i ne uslovni uslovi. Što se tiče zatvora, i zatvori su u veoma problematičnom stanju. Neki građani su za vreme Marije Terezije, kao slučaj Pančeva. U sred centra grada na korzou. Možete misliti, to vam je kao kada automobil kupite sa pet sedišta, a u njega uže 10. Tako vam je u zatvorima Republike Srbije. Ako je kapacitet 50 zatvorenika, tamo je 100 ili 150. To je nedopustivo, posebno kada je u pitanju Šabac i zatvor i posebno kada je u pitanju policijska uprava gde i Zaštitnik građana ukazuje na ove probleme i govori da su to ponižavajući uslovi gde nam zatvorenici žive. Drugo, u zatvorimanema selekcije. U srpskim zatvorima su u iste prostorije smeštena i maloletna lica, i lica koja su kažnjena prekršajno, i lica koja su kažnjena za saobraćajnu nezgodu, kao i lica koja odgovaraju za ubistva, za težak kriminal, za trgovinu drogom, itd. To mi prihvatimo kad je pre šest godina donet ovaj zakon. Međutim, to ne poštujemo, država to ne poštuje. Po pitanju rukovođenja zavodima, u svakom slučaju treba napraviti neki carski rez. Tamo se mora napraviti reda. Ti ljudi ne mogu da žive tako kako žive. To su ljudi koji zaslužuju pre svega da i oni imaju prava i na poslovni prostor, stambeni, gde će da borave i pravo na zdravstvenu zaštitu, da imaju pravo na ishranu, adekvatnu, da imaju pravo da mogu u toku dana da dva sata najmanje prošetaju na čistom vazduhu, a vi sigurno, gospođo predsednice, nemate saznanja o tome. Ja takvih saznanja imam. Šta nam radi Odbor za pravosuđe? Odbor za pravosuđe mora da izvrši uviđaj i kad izvrši uviđaj da sa Ministarstvom pravde preduzme odgovarajuće mere i da se problemi razrešavaju. Problemi su nagomilani. Tamo se trguje drogom. Tamo neki, kako kaže jedan bivši upravnik, zatvorenici zidaju vikendice pojedinim funkcionerima. Tamo ima kriminala. E, taj kriminal treba da se spreči. Kad to kažu ljudi iznutra, iz samog tog sistema, treba verovati i treba preduzimati odgovarajuće mere. Zatvorske jedinice – nedostaje 20 hiljada kvadratnih metara. Za ovaj kapacitet, kako je došla demokratija, šta mi imamo u porastu? U porastu imamo osuđenike koji se nalaze u zatvorima. Brojno stanje duplirano. Godine 2000, kada je DOS došao na vlast, bilo je šest i po hiljada, sada 12 i po hiljada. Što je mnogo, mnogo je. Kaznena politika je toliko otišla, videli ste slučaj u Norveškoj. Kažu – preti mu kazna od 20 godina, a kod nas 40. Vidite, kod nas se za svašta izriču drastične kazne. Mi smo sada izmislili da ćemo da očuvamo sistem državne vlasti u Srbiji samo ako sada budemo donosili represivne zakone i ako ćemo da izričimo kazne. Tu ćemo biti prvaci sveta. A o demokratiji, o pravima, o slobodama, nema ni govora. Gospođo predsedniče, parlament nema dovoljno saznanja. Vidite, sudije koje vrše obilazak zatvora, idu na pet minuta, ne podnose izveštaje o nađenom stanju u Ministarstvu pravde, što su dužni. Sudije za maloletnike ne idu da razgovaraju i da sa maloletnicima rade i da daju mere kako treba vršiti prevaspitanje maloletnika. Od toga nema ništa. Dakle, u našim zatvorima, a ova deklaracija ide pre svega u tom pravcu,cilj da lica koja se nalaze u zatvorima moraju biti obezbeđena sa svim onim što je Srbija preuzela kroz ovu deklaraciju. S druge strane, bolnice, neuropsihijatrijske bolnice, jao. Moram da vam kažem, vi jeste specijalista te oblasti, ali molim vas, kad biste vi otišli u kovinsku bolnicu, u vršačku bolnicu, u CZ bolnicu i kad bi došli u bolnicu u Pančevo na interno odeljenje, verujem da biste rekli da direktora treba uhapsiti odmah. To vam ja kažem. Da idete u toalet u bolnici u Pančevu na internom odeljenju, ne možete otići da izdržite ni minut. Tamo je rasulo, tamo je propast. Ispadaju prozori, ispadaju vrata, tamo nema toaleta. (Predsednik: Vreme.) Hvala vam najlepše.
U više navrata smo zaista čuli praktično vaš apel vezan za atmosferu i uslove u kojima se leče pacijenti u internom odeljenju u Pančevu i mislim da je to tema za ministra zdravlja pre svega, ne za ovu tačku dnevnog reda, ali razumem vašu potrebu da kroz stilske figure i na druge načine iskažete i svoje emocije. (Petar Jojić, s mesta: Gospođo predsedniče, niste u pravu.) Ne možete govoriti, nemate pravo na reč. (Petar Jojić, s mesta: Ali, hoću da vam kažem o čemu se radi. Rekao sam ministru, a ministar kaže dogovorio se sa Pajtićem, a Pajtić Pančevu ne da.) Poštovani narodni poslanici, pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre nego što zaključim zajednički jedinstveni pretres, pitam da li želi reč predsednik, odnosno predstavnik poslaničke grupe, a da nije iskoristio pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne) Zaključujem zajednički jedinstveni pretres o Predlogu zakona o dopuni Zakona o ratifikaciji Opcionog protokola uz Konvenciju protiv torture i drugih surovih, neljudskih i ponižavajućih kazni i postupaka, Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Republike Kipra o saradnji u oblasti odbrane, Predlogu zakona o potvrđivanju Memoranduma o razumevanju između Vlade Republike Srbije, koju predstavlja Ministarstvo odbrane i Vlade države Kuvajt, koju predstavlja Ministarstvo odbrane, o zajedničkoj saradnji u oblasti odbrane i o Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Republike Albanije o readmisiji lica koja nezakonito borave sa Protokolom između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Republike Albanije o sprovođenju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Saveta ministara Republike Albanije o readmisiji lica koja nezakonito borave. Pošto smo obavili zajednički jedinstveni pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o predlozima zakona. Sa radom ćemo nastaviti sutra u 10,00 časova. Zahvaljujem na učešću u radu.