Comença la sessió. [[Manifestació de condol i de condemna de la violència masclista]] Molt bon dia a totes i tots. Abans d'entrar en l'ordre del dia, he de comunicar-los que, malauradament, el darrer cap de setmana va morir una dona a Salou, a conseqüència de violència masclista. D'acord amb les dades oficials del Departament d'Interior i de l'Institut Català de les Dones, es tracta de la quarta víctima mortal de l'any per violència masclista a Catalunya. En nom de la cambra, lamento i condemno aquest crim i expresso el condol més sincer als seus familiars. Així mateix, reitero el compromís del Parlament en l'erradicació de qualsevol forma de violència contra les dones. La llista de les preguntes a respondre està inclosa en el dossier del Ple. D'acord amb l'article 161 del Reglament, se substanciaran aquest matí, com a primer punt de l'ordre del dia. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la no reclamació per part del Govern de l'Estat dels diners del rescat bancari]] [[317-00167/11]] I, tal com es va anunciar en la darrera reunió de la Junta de Portaveus, iniciarem aquest punt amb les preguntes al president de la Generalitat. La primera pregunta, sobre la situació política i social, la formula el senyor Carles Riera, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Presidenta..., bon dia president. Vagi per endavant, en aquests moments, la nostra màxima preocupació per les febleses i mancances que nosaltres, francament, estem observant en el procés d'organització del referèndum i per les notícies que, sobre aquesta qüestió estan sortint que, hi insisteixo, ens generen la màxima preocupació pel que puguin indicar, potser, d'una certa mancança d'iniciativa, de fermesa i de determinació del Govern en aquesta qüestió. Tanmateix, aquest no és l'únic tema que ens preocupa i, per tant, avui la pregunta que li farem va sobre una altra qüestió, per nosaltres, també de la màxima importància. President, la setmana passada vàrem saber que l'Estat espanyol considera irrecuperable el 78 per cent del capital públic aportat pel rescat a la banca espanyola en la proppassada crisi financera. A la vegada, entre altres dades de context, també coneixíem, per exemple, que l'Estat espanyol es troba a la cua europea en recuperació salarial amb relació al període de la crisi. Fantàstic!, la banca, que va ser una de les principals responsables de la crisi econòmica, que tantes famílies, empreses i llocs de treball es va endur per endavant, ara resulta que és reflotada amb els diners de tothom per a continuar fent el seu negoci privat i especulatiu al servei dels mercats financers, inflant les butxaques dels seus directius i estafant i desnonant persones. Perfecta connivència entre l'Estat i la màfia bancària espanyola, a costa de la vida de les persones i a costa dels serveis públics, pels quals no hi havia –i resulta que no hi ha, encara– els recursos mínims. I ara es queden impunement els diners de totes, i encara més, l'Estat ni reclama, ni jutja, ni condemna, ni embarga: portes giratòries endèmiques i estructurals President, què en pensa, el seu Govern, d'aquesta estafa a gran escala, amb la implicació directa de l'Estat?
Gràcies, senyor Riera. Contesta el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, d'entrada, deixi'm que agraeixi a la Mesa i a la cambra l'amabilitat i la cortesia de poder permetre aquesta lleugera alteració de l'ordre del dia perquè jo pugui atendre un compromís important, doncs, cap aquesta sessió de control. Senyor Riera, quan vostè me parlava de preocupació, d'inquietud, efectivament, després ha situat, crec, el tema que preocupa veritablement a la ciutadania i és que, mentre hi ha un estat que té un gran interès a demanar testimoni a empreses que poden ser fabricants d'urnes o que poden ser elaboradors d'un sistema informàtic, no té cap –cap–, cap interès a rescatar els més de 60.000 milions d'euros dels contribuents, de tots els contribuents, per rescatar..., que es van destinar per rescatar la banca. Vostè ha parlat d'estafa? Sí, ho és. Que amb diners públics es rescati un sistema bancari, quan el ministre garanteix davant de tothom, en seu parlamentària, que això no costarà un euro als ciutadans, i al final sabem, perquè tenen almenys..., ja no tenen, diguéssim, la possibilitat d'ocultar-ho, que el mateix Govern que ens garanteix que aquells diners es recuperaran admet que són irrecuperables, la sensació d'estafa és, com a mínim, el mínim que podem experimentar. És una vergonya, a més a més. És una vergonya si es compara amb quina ha estat l'actitud d'altres bancs; de fet, de tots els bancs europeus, dels països europeus que han estat objecte de rescat. Tots han tornat amb interessos els diners que els van prestar els seus governs. Perquè els governs eren conscients que aquells diners sortien de les butxaques dels ciutadans; ciutadans que han estat sotmesos a tot tipus de restriccions, a tot tipus de..., diguem-ne, privacions, com a conseqüència de la crisi més devastadora que ens ha afectat. Evidentment, des d'aquest punt de vista, no només podem expressar la nostra..., diguem-ne, incredulitat, sinó la nostra més profunda indignació.
Gràcies, president. Té la paraula el senyor Riera.
Gràcies, presidenta. President, entre els bancs rescatats no només hi havia Bankia, també hi havia Catalunya Caixa, entre d'altres. Els governs de la Generalitat del moment i els partits que els donaven suport no es varen oposar contundentment a aquest robatori, ni tampoc es van plantejar la possibilitat que aquella situació fos una oportunitat per a la creació d'una banca pública a Catalunya. A la vegada, era aprovada una reforma exprés de la Constitució Espanyola, sense referendament democràtic, que prioritzava el pagament del deute financer per sobre dels serveis públics. Tampoc els vàrem veure comparèixer en la confrontació, aquest cop «debitocràtic, perpetrat per la troica i per l'Estat. President, ara i el dia 2 d'octubre, podem comptar amb vostè i amb el seu Govern perquè aquest acte de violència no es torni a produir mai més? Per fer justícia, revertir els danys causats sobre les persones i els serveis públics i reclamar el retorn d'allò que és del poble i que ha estat criminalment lliurat a la banca?
Gràcies, senyor Riera. Té la paraula el president.
Efectivament, senyor diputat. Vostè, el seu grup, aquest Parlament i la ciutadania de Catalunya podrà comptar amb aquest Govern i espero que amb la majoria, també, d'aquest Parlament, si cal, per exigir el retorn als ciutadans i a la part que ens pertoca als catalans –que, per cert, és una part bastant més gran que el pes de la població sobre el conjunt de l'Estat espanyol–, d'aquests més de 60.000 milions d'euros que es van cedir per rescatar un sistema bancari que, un cop rescatat, un cop entrat ja en la senda dels beneficis i la sostenibilitat, és incapaç de retornar aquell préstec. Cosa que, si passés en les vides de cadascun de nosaltres, que tenim una hipoteca signada, no ens passaria.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el resultat de la licitació per a la compra d'urnes per a la celebració del referèndum de l'1 d'octubre]] [[317-00166/11]] Segona pregunta al president de la Generalitat sobre la situació política, formulada pel senyor Xavier García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies. Senyor president, ahir vàrem tindre coneixement que cap empresa catalana, ni de la resta d'Espanya, amb garanties, ha presentat oferta per vendre a la Generalitat les urnes per celebrar el referèndum que vostè vol convocar, aquest referèndum que és il·legal i antidemocràtic. Com valora, senyor president, que cap empresari estigui disposat a participar i donar suport a aquest acte il·legítim? Pensa desistir de la compra? En cas negatiu, quin és el procediment que seguiran a partir d'ara?
Gràcies, senyor García. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor García Albiol, no és veritat que cap empresa catalana hagi presentat oferta per fabricar urnes, perquè el concurs no era per això, era per homologar empreses que tinguin interès després, entre altres coses, per fabricar urnes; per tant, això no és veritat. Segona, se n'han presentat. Tercera, com en tots els procediments, almenys els que estan sota la responsabilitat de la Generalitat, s'han d'exigir les màximes garanties, tots, també en aquest cas, en tots els casos. I no és la primera vegada, ni serà l'última, que en un concurs on s'exigeixen garanties –perquè se'ns demanen garanties, i les exigim nosaltres, les garanties–, si les ofertes presentades no les compleixen, nosaltres, sense cap tipus de problema, iniciem el procediment a través de totes les vies que el sistema administratiu ens permet per poder aconseguir l'objectiu, que és irrenunciable, i és que el dia 1 d'octubre, en el referèndum que es convocarà, hi haurà efectivament, entre moltes altres coses, urnes.
Gràcies, president. Té la paraula el senyor García.
Gràcies. Señor presidente, como mínimo, no me ha contestado a la pregunta, pero sí que hemos logrado algo, y es que sea..., aunque sea subliminalmente, reconozca que la licitación de la compra de urnas es para celebrar un referéndum ilegal en Cataluña. Por tanto, yo creo que algo sí que hemos avanzado. Mire, su respuesta lo que pone en evidencia es que intentar dialogar con alguien que está fanatizado –porque usted está fanatizado, el Gobierno que usted preside está fanatizado– es imposible o muy difícil, es como en el futbol, no puedes discutir con un fanático. En su caso, pues, es lo mismo: se niegan a dar explicaciones, no dan explicaciones porque constantemente se dedican a improvisar. El ridículo que hemos conocido ayer con el tema de las urnas es el mejor de los ejemplos de esa improvisación, y lamentamos con toda sinceridad la imagen que está dando al resto de España, al resto del mundo, la Generalitat de Catalunya. Llevan cinco años con esta comedia y pretenden alargarla. Señor president, el proceso independentista es un proceso, es un movimiento de las élites políticas y sociales de Cataluña contra el sentimiento mayoritario de la clase media catalana, una clase media que quiere vivir con naturalidad y con normalidad su doble sentimiento de ser catalanes y españoles y para eso estamos nosotros, para defenderlos, a todos estos ciudadanos, más allá que sean de derechas o sean de izquierdas. No tienen censo, no tienen junta electoral, no tienen urnas y mendigan voluntarios para que les saquen las castañas del fuego. Está poniendo en riesgo ya no tan solo la credibilidad –que hace tiempo, señor president, que la ha perdido usted y su Gobierno–, sino que está poniendo en riesgo el prestigio de las instituciones catalanas y, sobre todo, el futuro de la misma. Señor president, le pido que intente, aunque sé que es muy difícil, pero que intente recuperar el sentido de la prudencia y el sentido común. Tenga la absoluta garantía que ni usted ni su Gobierno van a convocar....
Diputat, ha exhaurit el temps.
...ni van a celebrar un golpe de estado en Cataluña... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments. Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula el president.
Senyor Albiol, considerar que l'altre, perquè no comparteix les seves idees, està fanatitzat i és un radical, no crec que descrigui el que se'n podria entendre com rigor, moderació, seny, el que vostè diu que en fa tanta gala. Miri, la mala imatge que està donant algú en el món, precisament, és l'Estat espanyol. L'Estat espanyol, que ha estat objecte d'una editorial en un dels diaris més importants del món, el New York Times, en, precisament, que li deia exactament coses contràries a les que vostè està dient. Aquest diari, que no és pas radical, que no està fanatitzat... –per cert, en el qual no hem invertit ni un euro–, els està dient, a vostès, que estan fent el ridícul. Que això de fer un cop d'estat amb urnes no ho compra ningú. Que això l'hi poden comprar la seva parròquia, l'hi poden comprar la gent que creu la seva pròpia propaganda, però que quan surts pel món civilitzat, endreçat, generalment la gent el que sol fer és resoldre les seves discrepàncies, ep!, almenys en democràcia, davant d'una urna. Fixi's, en les elits... –vostè diu que aquest és un procés d'elits–, deu ser el país que deu entrar al Guinness de rècords per tenir les elits més nombroses del món, perquè en els darrers sis anys, milions de persones, segons vostè, deuen formar part d'aquesta elit poderosa de Catalunya, que només vol la independència per als seus interessos. Fem una cosa, senyor García Albiol: si vostè té tan clar que no hi haurà urnes, i, per tant, que no és cap problema, i que no hi haurà referèndum, digui que si hi ha urnes, vostè anirà a votar. I, segona, que si hi ha urnes, vostè acceptarà el resultat. Té el valor de dir-ho, de comprometre-s'hi? Jo sí. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els motius pels quals no presenta en seu parlamentària els detalls del referèndum de l'1 d'octubre, en lloc de fer-ho en una altra seu]] [[317-00168/11]] Tercera pregunta al president de la Generalitat sobre la situació política, formulada pel senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. President, més enllà d'aquests episodis circumstancials, la nostra pregunta voldria anar més al fons del problema que ens ocupa aquests dies. Per la premsa, pels mitjans de comunicació hem sabut que el proper dia 4, el seu Govern té la intenció de fer un acte per explicar, per desvelar quins seran els preparatius de l'1 d'octubre. A nosaltres, ens agradaria preguntar-li per què no desvela aquests preparatius allí on correspondria fer-ho, que és en seu parlamentària, davant de la qual és responsable el seu Govern?
Gràcies, senyor Rabell. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Lluís Rabell, vostè el dia 4, si ho vol, està convocat a un acte que organitza un grup parlamentari, que té tot el dret del món a organitzar, el grup parlamentari, com el seu suposo que deu organitzar actes, en els quals explica, a la gent que té interès a conèixer, quines són les activitats polítiques, les iniciatives polítiques que després es traduiran –i en aquell moment, efectivament, és quan haurem de comparèixer en aquest Parlament– en iniciativa parlamentària. Està convidat i espero veure'l allà.
Gràcies, president. Té la paraula el senyor Rabell.
Jo espero veure'l aquí explicant-ho, en seu parlamentària, que és on s'han de debatre les coses i els afers polítics i on un govern responsable ha de respondre. I l'hi dic perquè ens preocupa una certa deriva, una certa deriva de menysteniment cap al Parlament de Catalunya. En aquest Ple parlarem del Consell de Garanties Estatutàries; tenim damunt de la taula una reforma del Reglament que al nostre entendre rebrega els drets de les minories parlamentàries, i tenim una manera de funcionar en què el Govern vol explicar les seves coses d'una manera propagandística, però no debatre-les seriosament allà a on pot rebre crítiques, on pot rebre opinions, on pot ser realment examinat. Perquè, president, a tres mesos de la data anunciada per al referèndum, encara no sabem res sobre el cens, no sabem res sobre la normativa que empararà aquesta convocatòria, no sabem res sobre les garanties que revestirà, sobre l'autoritat electoral que la regirà, ni sobre la imparcialitat i l'equilibri en el desenvolupament d'aquesta convocatòria. Per tant, hi ha fortes sospites en l'opinió pública de que l'1 d'octubre hi poden haver moltes coses, però difícilment –difícilment– alguna cosa que s'anomeni «un referèndum, un referèndum amb garanties, amb reconeixement, amb susceptibilitat de ser reconegut a escala internacional i, per tant, de ser susceptible de comprometre i de vincular ningú, començant per la mateixa societat catalana. Nosaltres el que li fem aquí és una crida formal a que aquest debat sigui portat allí on correspon fer-ho, amb el rigor i amb la importància política que té el Parlament de Catalunya, com una conquesta democràtica del poble de Catalunya, que no pot ser tractat d'una manera instrumental, ni menystingut. Nosaltres li demanem, president, que restitueixi al Parlament de Catalunya la seva funció política primordial. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Rabell. Té la paraula el president.
Senyor Rabell, al Parlament de Catalunya qui li ha de restituir les seves funcions són aquells grups que, primer, impedeixen que es debati o que quan es debat es porta al Constitucional i després..., no parlo per vostès en aquest cas, però sí que puc parlar per vostès per participar o no en la comissió, en la ponència conjunta en què es proposa debatre tot això que vostès ara troben a faltar que no es debati. Cregui'm, aquest Govern té tot l'interès del món a explicar en aquest Parlament, quan pertoqui, tots els detalls que vostè ara esmentava. Això no és incompatible amb que el grup parlamentari i les forces que donen suport al Govern puguin explicar a la ciutadania, perquè també té el dret a saber-ho i té el dret a preguntar-ho i, a més a més, té el dret a que l'hi portem al més proper a ell, a través d'una campanya arreu del país, tots els dubtes i a recollir totes les aportacions, perquè aquest és un procés que té una base, diguem-ne, de democràcia de base al qual no pensem renunciar. I a això li correspondrà després una formalitat parlamentària, i tant que sí. I espero que quan arribi aquella formalitat parlamentària..., estic convençut que vostès hi seran, aquí. Jo espero que tots els grups que ara diuen que el Govern fa un menysteniment, perquè no porta al Parlament, quan ells voldrien que es portés al Parlament..., quan ho porti, espero veure'ls aquí discutint-ho. Perquè aleshores tots podrem practicar això que ara diem que trobem a faltar en el Govern. I espero que aquí hi hagi tot el debat parlamentari que el poble de Catalunya espera tenir a l'entorn no només de la celebració i com es garanteix el referèndum, sinó del que vindrà després en els dos escenaris possibles: que guanyi el sí a la independència o que guanyi el no a la independència. Perquè això és el que busquem. Les garanties de veritat, qui les donarà? El poble de Catalunya. La validesa del resultat, qui la donarà? El poble de Catalunya. Cregui'm: ni apriorismes polítics, ni ordres de partits polítics, ni amenaces dels aparells judicials, ni ambigüitats en la comunitat internacional, no són suficients perquè, si el poble de Catalunya vol, el referèndum no només sigui vàlid, sinó que tingui efectes vinculants.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la necessitat de debatre en seu parlamentària els termes del procés i els detalls del referèndum de l'1 d'octubre]] [[317-00165/11]] Quarta pregunta al president de la Generalitat, sobre la situació política, formulada pel senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, jo pensava formular-li, i pràcticament en els mateixos termes, la pregunta que li ha formulat el company Lluís Rabell; però després d'escoltar les seves dues respostes, segueixo convençut que la pregunta és adient. La república de la que vostès parlen deu ser una república parlamentària, el Parlament deu ser la casa on els representants del poble expressen la seva sobirania i decideixen les seves..., les voluntats, les actuacions polítiques, prenen les decisions. Vostès han decidit que tot això que en diuen «procés es parli a molts llocs, però mai en primer lloc en el Parlament, que és on resideix la voluntat popular expressada a través de les urnes. I per això jo li demano: no creu que seria molt millor, molt més respectuós amb les institucions d'autogovern, que els anuncis que vostès faran, amb el format que vulguin, es produïssin en seu parlamentària?
Gràcies, senyor Iceta. Té la paraula el president.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Iceta, cregui'm que em sorprèn la seva preocupació, perquè quan ho hem intentat fer vostès han anat al Constitucional. Per tant, ja no sé si el que vol és tornar a anar al Constitucional o veritablement diu la veritat quan diu que vol que es debati aquí en el Parlament. [[Aplaudiments.]] En el Parlament es debatrà. Per tant, jo espero –jo espero– veure-ho en aquest Parlament, quan el Govern vingui a presentar tot el marc legislatiu i legal que garanteix totes les garanties que ens exigim nosaltres mateixos i que exigeix la ciutadania perquè aquest procés es faci bé.
Gràcies, president. Té la paraula el senyor Iceta.
Miri, senyor president, nosaltres hem anat al Tribunal Constitucional sempre en defensa dels nostres drets, que vostès trepitgen [[aplaudiments]] i que volen seguir trepitjant a través d'una reforma al Parlament que li treu a l'oposició aquelles prerrogatives i aquelles possibilitats per controlar l'actuació del Govern. I de control de l'actuació del Govern és del que estem parlant. Vostès haurien de venir aquí a explicar el que fan. I li penso donar dues dades. Una: vam intentar que es creés una comissió d'investigació per parlar d'aquests temes; vostès l'han bloquejat. Però el més curiós: nosaltres li vam preguntar al Govern el 22 de setembre què estava fent per la independència. Ens van dir que re, que tot el que feien ja estava contingut a la qüestió de confiança. Mesos després, el mes de maig, reiterem la pregunta, i vostès es remeten a la resposta que ens van donar el setembre de l'any passat. I, per tant, una de dues: o no estan fent res –i això explicaria per què no tenen ni urnes– o estan furtant a la cambra informació crucial sobre el que vostès mateixos diuen que és la iniciativa política més important dels darrers tres-cents anys de la història de Catalunya. I nosaltres, en defensa dels drets dels catalans, en defensa dels drets dels diputats, en defensa dels drets dels grups parlamentaris i de la seva actuació, recorrerem allà on calgui quan considerem que són trepitjats. I vostès, negant aquesta informació de forma sistemàtica, estan trepitjant un dels drets bàsics de l'oposició parlamentària en aquest país. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Iceta. Té la paraula el president.
Moltes gràcies. Senyor Iceta, jo suposo que les iniciatives polítiques que ben legítimament el seu grup impulsa en aquest Parlament, la primera vegada que les impulsa no crec que sigui en seu parlamentària. Sovint en un consell nacional, en un congrés del partit, en un acte públic, a la Festa de la Rosa..., en totes aquestes activitats que vostès legítimament fan, allà expliquen: «Impulsarem un seguit de millores i a més a més farem un procés perquè les nostres agrupacions puguin participar i puguem portar al Parlament el resultat d'un treball previ per tal que allò que va al Parlament tingui les màximes garanties per obtenir el màxim suport. És veritat que ho fan, això? Sí. Nosaltres també. I tenim el dret a fer-ho. Per què nosaltres no tenim el dret a intentar explicar a tanta gent com sigui possible, gent que ens demana saber –el dret a saber–, gent que demana participar...? Què més democràtic hi ha que escoltar la gent abans de poder elevar un text al Parlament? I segona cosa, senyor Iceta, que l'he vist defensar amb molta vehemència els drets dels catalans. Em pot dir exactament els drets dels 2 milions de catalans que volen la independència, com els defensa vostè, si no és capaç ni de defensar [[aplaudiments]] els drets dels seus alcaldes que volen participar en el referèndum, que els amenaça de sancionar? [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre si pot descartar que l'1 d'octubre convocarà eleccions al Parlament de Catalunya]] [[317-00164/11]] Cinquena pregunta al president de la Generalitat, sobre la situació política, formulada per la senyora Inés Arrimadas, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Señor presidente, usted afirmó ayer categóricamente que el día 1 de octubre habrá urnas. ¿Puede usted descartar categóricamente que el 1 de octubre usted no va a convocar elecciones catalanas? Gracias.
Gràcies, senyora Arrimadas. Té la paraula el president.
Moltes gràcies, senyora Forcadell, senyora presidenta. Senyora Arrimadas, ho descarto absolutament. Jo el dia 1 d'octubre no convocaré eleccions autonòmiques a Catalunya.
Gràcies, president. [[Algú aplaudeix.]] Té la paraula la senyora Arrimadas. [[Remor de veus i rialles.]]
Gracias, señora presidenta. Señor presidente, ya sabe que le pregunto si las convocará antes para que el 1 de octubre haya urnas. Y me encanta que usted no haya negado categóricamente que el 1 de octubre no se van a celebrar elecciones. [[Remor de veus.]] Porque no contestar es también dar una respuesta. [[Remor de veus.]] Además...
Silenci, si us plau.
Tranquils –tranquils–, que no passa re. Además, es que la única vez que usted va a poner urnas con garantías, urnas de verdad, va a ser el día de las elecciones. Cuanto más tarde, peor. Y además yo le digo una cosa: cuando usted hace promesas sobre temas relacionados con fechas, no sé si tenemos que creerle. Porque, mire, el próximo 10 de julio va a ser una fecha muy importante: no solo porque se va a celebrar, por fin, la Junta de Seguridad –cosa que..., quiero aprovechar para felicitar al conseller Jané por ello–, sino porque se cumplen los famosos dieciocho meses para declarar la independencia, ¿se acuerda, señor Puigdemont? ¿O es que no se acuerda de su gran promesa cuando accedió al Gobierno? ¿No se acuerda de que en su programa electoral, en su acuerdo de gobierno, no aparece ni una sola vez el referéndum de independencia, porque supuestamente ya se había hecho y ahora solo quedaba eso de declararla? Mire, usted, recién llegado al cargo dijo: «En divuit mesos, tindrem el nostre estat. Això és el que farem, que ningú en tingui dubte. Hombre, tenía la misma contundencia prometiendo la independencia en dieciocho meses que la que tiene hoy hablando del 1 de octubre, y no va a cumplir ninguna de las dos cosas, señor Puigdemont. Por eso, deje de gastarse el dinero de los catalanes y su tiempo en un monotema que no nos lleva a ninguna parte, que no van a cumplir ni ustedes. Deje, sobre todo –y esto sí que se lo pido–, de faltar al respeto a todos los catalanes que no comparten su plan del 1 de octubre, diciendo que no son demócratas; se lo pido por favor. Deje de poner más barracones en los colegios, mientras pone a más altos cargos a dedo en las administraciones. Deje de buscar excusas ante la situación de la dependencia en Cataluña, que tenemos una situación muy grave, con las listas de espera peores de toda España. En definitiva, señor Puigdemont, deje de defraudar a los catalanes, a todos. Porque usted no es solo que esté gobernando para los independentistas, es que usted no gobierna ni para los independentistas. Y, después de la chapuza de ayer de las urnas y ver a la señora Meritxell Borràs escribir al TSJ diciendo que es que las urnas supuestamente son para las elecciones de las AMPA de los colegios [[remor de veus]] , yo creo que ya está bien –ya está bien– del fiasco, como dicen los señores de la CUP. Mire, si usted quiere apurar el último cartucho que le queda de este procés agotado y agotador, vaya al Congreso de los Diputados, defienda su propuesta, acepte el resultado de la votación. Y cuando vuelva, señor Puigdemont, por favor, convoque elecciones, que va a ser la única vez que usted va a poner urnas de verdad en Cataluña. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Arrimadas. Té la paraula el president.
Moltes gràcies. Senyora Arrimadas, jo li celebro que finalment vostè reconegui el que quatre mesos després de ser investit president deia que no passaria, i és que arribaríem al final de la legislatura. Ara, finalment, ja està dient: «No, no, és que estan arribant al final! Sí, és clar, és que jo ja els hi vaig dir, que arribaríem al final. Però vostè, quatre mesos després, la seva pregunta parlamentària que em va fer en aquesta mateixa sessió de control, quatre mesos després, és quan pensava convocar eleccions al Parlament de Catalunya. Doncs, miri, divuit mesos després de la nostra investidura, de la presa de possessió, aquest Govern ha estat culminant –culminant– el procés que es va comprometre a fer. Algú s'ho deu haver cregut, perquè, fixi's, tenim la fiscalia fins i tot allà on tenim tot el dret a actuar, i està, diguem-ne, posant-se a les ordres dels grups polítics, entre els quals segurament hi deu ser el de vostè, que s'han convertit en espantafuncionaris i espanta treballadors públics, perquè no se'ls ocorri ni tan sols participar en processos absolutament legals que algun dia algú pogués fer servir per fer el que vostès en diuen «un referèndum il·legal. Miri, el dia 1 d'octubre no hi haurà eleccions al Parlament de Catalunya i no convocaré eleccions al Parlament de Catalunya. Ho té clar? [[Pausa.]] Doncs, ara espero que la propera vegada no digui que el dia 1 d'octubre hi haurà allò que efectivament no hi pot ser. Hi posarem urnes, efectivament; hi posarem paperetes. Però no els preocupin les urnes, els preocupi el contingut, lluitin perquè la seva posició guanyi. Perquè a les urnes que hi haurà el dia 1 d'octubre allò més important no seran les urnes, seran les paperetes que hi haurà dins. I sap qui posarà les paperetes? No les posaran els comitès executius dels partits polítics, ni els mitjans de comunicació amics, ni les empreses de l'IBEX 35, ni la banca amb 60.000 milions d'euros a la butxaca, sinó que les posaran tots i cadascun –tots i cadascun– dels ciutadans de Catalunya que anònimament, però amb molt de coratge, tenen tot el dret del món a poder votar i decidir el seu futur. Què els costa tant d'entendre? Parlem d'acceptació de resultats? Jo els proposo que acceptin el resultat que sortirà l'1 d'octubre. És fàcil per a vostès. Vostès diuen: «No hi haurà urnes. Està convençuda que no hi haurà urnes? Doncs, miri, comprometi's a dir: «Si hi ha urnes, acceptaré el resultat. Com que vostè diu que no hi haurà urnes, aquest és un compromís que li pot sortir gratis. Tingui el coratge de dir: «No, no, si hi ha urnes, que jo crec que no hi seran –diu vostè–, «doncs, miri, acceptaré el resultat. És més, fins i tot, aniré a votar. Perquè com que això, segons vostè, no passarà, doncs, és una promesa, és un compromís que li pot sortir gratuït. Jo li garanteixo que les urnes hi seran, però que no ens preocupen les urnes, ens preocupa que hi hagi les paperetes amb el vot i la decisió, que aquesta sí que és inviolable, dels catalans i catalanes d'aquest país. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre si el procés independentista perjudica l'economia]] [[317-00169/11]] Sisena pregunta al president de la Generalitat, sobre la situació política, formulada pel senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, avui, més que una pregunta ens agradaria fer-n'hi unes quantes, si ens ho permet, però que es relliguen totes en una mateixa qüestió. I ho trobem molt oportú, perquè estem ja a menys de cent dies per al referèndum, i coincideix també aquests dies que arriben tot un seguit de dades que poden confirmar o desmentir un seguit de relats que hi ha sectors que han intentat i que intenten a cops de martell que es vagin introduint en la societat catalana; sectors polítics, sectors mediàtics, sectors econòmics determinats, no? Fa temps que sentim a dir que el procés independentista i que la determinació de fer el referèndum espanta l'economia. Frases del tipus «el independentismo ha provocado que el 44 por ciento de las empresas se hayan ido de Cataluña el 2016, «los empresarios huyen de Cataluña como de la peste, «Cataluña pierde el 60 por ciento de las inversiones extranjeras, etcètera, i podríem seguir, no?, un relat polític per part d'institucions, però amb perfecta cobertura mediàtica. Ara bé, resulta que les dades van arribant, i ja no és un tema d'opinió, sinó de constatació. I per això, president, nosaltres li voldríem preguntar: segons les dades que hi han definitives a menys de cent dies per al referèndum, creu que tot aquest procés ha espantat l'economia? El pes del PIB català dins de l'Estat espanyol ha pujat o ha baixat? L'ocupació puja o baixa? L'atur s'incrementa o disminueix? La inversió estrangera a Catalunya puja o baixa? Les perspectives de creixement econòmic són millors o pitjors que les inicials? Creiem que és molt oportú, hi insisteixo, a pocs dies, a pocs mesos, del referèndum..., si ens pot contestar, doncs, això que alguns..., i que diuen que és «aquello que interesa a la gente, que és el creixement econòmic perquè les classes mitjanes puguin viure millor i que aquells més vulnerables..., hi hagin més recursos per a ells... President, ens interessaria, doncs, que ens respongués aquestes dades i saber si el procés independentista espanta o no espanta l'economia. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Turull. Té la paraula el president.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, fa molts anys que sentim aquesta banda sonora, aquesta lletania –exactament igual com darrerament hem sentit la lletania que posar urnes és igual a cop d'estat– en el sentit que el procés d'independència de Catalunya espanta les inversions i afecta l'economia. I he dit en més d'una ocasió, i ho vull reiterar aquí, que si haguéssim de treure alguna conclusió, alguna conseqüència, en la relació causa-efecte, potser seria la contrària. Perquè en el període de l'anomenat «procés és quan s'ha batut el rècord, i parlo també del 2016 i del primer trimestre del 17, per exemple d'empreses exportadores de Catalunya. Tenim avui una economia més internacionalitzada de la que teníem a l'època de l'Estatut. La Catalunya preindependència resulta que atrau més inversió estrangera directa que la Catalunya autonòmica. És més: hem batut el rècord històric de tota les sèries històriques en inversió estrangera directa a Catalunya. Resulta que creem més ocupació... Ja ho sé, que això els preocupa i no els agrada, senyors de Ciutadans, que a Catalunya les coses vagin bé, però a Catalunya resulta que reduïm l'atur a més velocitat de la que el redueix Espanya, i creem ocupació, més ocupació de la que crea Espanya. I cregui'm que, a més a més, som la factoria d'empreses de l'Estat espanyol. Ja ho sé, a vostès els preocupa molt quan senten dades positives, perquè no encaixa amb el relat aquest que l'economia fuig del procés d'independència. I quan les dades els desmenteixen, llavors fan soroll, perquè diuen..., no acaba d'agradar-los. Doncs miri: és veritat. Què volen que els digui? La realitat és tossuda, i resulta que avui Catalunya, la Catalunya d'avui, la Catalunya que vostès maleeixen i de la qual malparlen tant dient que està governada per fanàtics... [[Remor de veus.]] Escolti'm, tranquils!
Silenci, si us plau. Silenci.
Estiguin tranquils, home. Deixin-me acabar –deixin-me acabar. La Catalunya que vostès diuen que està tan mal governada avui és una de les regions que atrau més inversió estrangera d'Europa. És el territori de l'Estat espanyol on més creix la inversió estrangera directa. És més: tan són, les perspectives, favorables que les dades que va presentar la Cambra de Comerç la setmana passada, que els convido a tots vostès a conèixer, en què veuran que el PIB català creix en el conjunt d'Espanya, en què veuran que la inversió directa de l'Estat és del 8,9, en què veuran que la recaptació de tributs a Catalunya representa el 21 per cent de tot l'Estat espanyol..., que les informacions darreres, del BBVA en aquest cas, assenyalaven que les perspectives han millorat fins i tot per a aquest 2017: 3,3 per cent del PIB, 2,8 per al 2018, i una taxa d'atur per al 2018 del 9,3 per cent, amb la creació de 230.000 llocs...
President, ha exhaurit el temps.
...de treball. Escolti'm, crec que això són dades de les quals ens podem sentir molt satisfets.
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al Govern sobre el projecte de llei de fórmules de gestió de l'assistència sanitària amb càrrec a fons públics]] [[310-00248/11]] Pregunta al Govern sobre el projecte de llei de fórmules de gestió de l'assistència sanitària amb càrrec a fons públics. Formula la pregunta la senyora Àngels Martínez, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Senyor Comín, davant de l'avantprojecte de llei de fórmules de gestió d'assistència sanitària amb càrrec a fons públics, jo li voldria preguntar la seva valoració, sobretot arran de les reaccions que ja ha desvetllat la urgència de tramitació d'aquest avantprojecte, i com veu vostè que han de ser els propers passos que des de la conselleria s'han de fer. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Martínez. Respon el senyor Antoni Comín, conseller de Salut.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, li agraeixo la pregunta. Primer de tot, clarificar que aquest avantprojecte de llei és una obligació que té el Govern de la Generalitat de transposar una directiva europea, i de fet hem ja incomplert el termini que determina la Comissió Europea per transposar aquesta directiva. Per tant, tenim una obligació, i quan jo vaig arribar al capdavant del departament ja incomplíem el termini previst. Altres comunitats autònomes, com l'Aragó o València, ja han fet la transposició d'aquesta directiva europea. El procés d'elaboració d'aquesta llei segueix tots els passos previstos. Vostès saben que les lleis, en el cas del Departament de Salut, necessiten primer una aprovació prèvia del Consell de Direcció del Servei Català de la Salut, on hi ha tots els agents socials. En aquell consell de direcció es va posar sobre la taula una proposta de text articulat i es va votar per immensa majoria, amb representació, per exemple, dels sindicats majoritaris, que estan asseguts en aquell consell de direcció. I, per tant, s'ha fet tot amb el procediment previst i amb màxima transparència. És més: arran de l'aprovació d'aquesta primera proposta d'articulat en el Consell de Direcció del Servei Català de la Salut, s'han fet alguns debats públics..., aquelles entitats que ho han sol·licitat: la Taula del Tercer Sector, un debat amb una nombrosíssima assistència; el Cercle de Salut, un altre debat amb una nombrosíssima assistència. I ara, d'acord amb el procediment, entrem en la fase de tramitació en el si del Govern, i per aquesta raó el Govern va aprovar la memòria preliminar, que és un tràmit preceptiu per a qualsevol projecte de llei, i properament es presentarà el text articulat de l'avantprojecte. Tot es fa perquè tenim el deure de fer-ho, i es fa amb la màxima transparència.
Gràcies, conseller. Té la paraula la senyora Martínez.
Sí; moltes gràcies, senyor Comín. Miri, fa quinze dies, aproximadament, aquí celebràvem la universalització de la sanitat, uns amb més entusiasme, altres amb menys, però en qualsevol cas tots intentàvem agafar forces per seguir amb la defensa de la sanitat pública. I ens calia. Perquè al cap de poc temps vostè ja ens ha portat aquest avantprojecte, ens hem trobat aquest avantprojecte, que de fet el que fa és anar en contra de la universalització de la sanitat. No ens excusem en transposicions europees. El que no podem fer és fer-ne una de freda i una de calenta, i en definitiva posar per davant del que vostè considerava que era l'ADN de Catalunya.., en universalització de la salut els interessos privats. Miri, aquest és el primer punt. El segon punt és que penso que vostè és sord al que li diu el síndic de comptes. El síndic de comptes es queixa precisament una i altra i mil vegades de que les irregularitats que veu en els seus informes venen justament dels continguts del que vostè en aquests moments impulsa. Però, a més a més, i aquest seria el tercer, aquest avantprojecte atempta contra l'equitat i fomenta les desigualtats. Per exemple, quan nosaltres fèiem, crèiem, una aposta conjunta forta per la primària, el que fa aquesta llei, o aquest avantprojecte, és induir les desigualtats en la primària. I legalitza fraus i robatoris, com per exemple..., intenta legalitzar Barnaclínic, que, en fi, tots sabem el que significa, però a més a més CAP que estan en situació de diferència i dificultat. El quart punt és que, per exemple, en cap moment vostès fan una tria entre el dret privat i el dret públic, en aquestes institucions. I què és el que fan? Incrementen les tensions, com ja li recorda el síndic de comptes. Miri, vostès el que fan amb aquest projecte és fer la sanitat pública menys pública i emmascarar...
Senyora Martínez, ha exhaurit el temps.
Sí, acabo de seguida. Emmascarar la sanitat privada... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments.]]
Gràcies, senyora Martínez. Té la paraula el conseller Comín.
Sí, ràpidament. Senyora diputada, vostès han vist una intencionalitat política en una coincidència de calendari. No n'hi ha hagut cap. És una mera coincidència, l'aprovació de la Llei d'universalitat..., amb l'avantprojecte. Res del que vostè ha dit és cert –res del que vostè ha dit és cert. No passa res, perquè jo sé que amb el diàleg i amb temps –ara no disposem de temps suficient– li podré explicar i demostrar que cap de les intencions que vostè ara atribuïa a aquesta llei no són certes. Aquesta llei el que fa és consolidar el plantejament de la LOSC, que és la preferència pels proveïdors públics per davant dels privats, i dintre dels privats la preferència per aquells sense afany de lucre per davant dels proveïdors amb afany de lucre. Per tant, l'únic que fa és reblar el clau d'una llei que és la que defineix el model sanitari català i que vam votar en el seu moment tots els grups parlamentaris que hi han en aquesta cambra. Tots. Per tant, no ens movem ni un mil·límetre del que són les regles del joc actuals del sistema sanitari català. Ara, també li he de dir...
Conseller, ha exhaurit el temps.
Bé, gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre el servei de menjador escolar]] [[310-00247/11]] Vuitena pregunta al Govern, sobre el servei de menjador escolar, formulada per la senyora Esther Niubó, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta; bon dia. Honorable consellera Ruiz, com vostè sap, el pas de primària a secundària suposa per a molts nens i nenes perdre no només el servei de menjador, sinó també els ajuts vinculats a aquest servei, que permeten, per una banda, garantir la suficiència alimentària, però especialment també la igualtat d'oportunitats. L'ESO representa una etapa fonamental on es manifesten els primers símptomes de trastorns alimentaris, i si compartim, com fem, amb la comunitat educativa que el servei de menjador forma part del projecte educatiu és important transmetre valors vinculats a una alimentació saludable i equilibrada. Fa poques setmanes l'enquesta de factors de risc en estudiants de secundària publicada per l'Agència de Salut Pública de Barcelona recollia que un 11 per cent d'adolescents passen gana. I aquí no parlem d'adolescents que no esmorzen, que pot ser una pràctica, si es vol, més o menys estesa, i que fins i tot pot no obeir a motius econòmics. Aquí parlem de joves que pateixen insuficiència alimentària, i ho fan ara, en un context de recuperació econòmica, però que evidentment no arriba a tothom. Consellera, quin és el capteniment del Govern amb relació al compliment del mandat d'aquest Parlament que l'instava a recuperar el servei de menjador als instituts el proper curs, i especialment quan sabem que només disposen de servei de menjador menys del 10 per cent dels instituts? Gràcies.
Gràcies, senyora Niubó. Respon la senyora Meritxell Ruiz, consellera d'Ensenyament.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, justament ahir parlàvem d'aquest tema en la Comissió d'Educació, i m'hi reiteraré. En primer lloc, la jornada intensiva, com s'ha dit a vegades, no és cap imposició del Departament d'Ensenyament. És a demanda dels centres. Els centres han de demanar-ho. I, a més, vostè ha de saber que requereixen uns requisits i el consens de la comunitat educativa. Això vol dir del centre, de la família i de l'ajuntament. I això es renova cada any. Per tant, no és que la jornada compactada hagi sigut una imposició. I reitero el que vaig dir: escolti'm, a Catalunya no és cert que hi hagi nens que no mengen o que tenen insuficiència alimentària. Perquè si fos així, em pot explicar què fan els serveis socials? El serveis socials atenen les insuficiències alimentàries, perquè, com diu aquest Parlament, són els serveis socials els que tenen la competència per fer-ho, i així ho fan. I poden seguir carregant sobre el Departament d'Ensenyament i vincular-ho a la suficiència alimentària, però creiem que és una política erràtica, i ahir els hi vam dir: els àpats escolars representen un 10 per cent dels àpats que ha de fer un alumne. Quan vostès governaven, a les tardes a l'ESO no s'hi anava cada dia, i tampoc es donaven beques cada dia. Per tant, si volem parlar seriosament d'aquest tema posem les dades sobre la taula i no vulguem carregar al Departament d'Ensenyament, primer, la responsabilitat de la jornada intensiva, que és una jornada demanda pels centres i aprovada pel consell escolar, i, en tot cas, parlem de com a Catalunya es garanteix, perquè es garanteix, la suficiència alimentària de tots els alumnes d'aquest país.
Moltes gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Niubó.
Gràcies, presidenta. Consellera, suposo que no cal que aprofundeixi en l'estigma que suposa per a un nen de dotze anys haver de menjar en un menjador social, ni l'impacte que té això en la seva educació en els casos d'insuficiència alimentària. Vostè, efectivament, deia ahir en sessió informativa que aquesta problemàtica, doncs, la derivava a serveis socials, en el sentit que no era un problema estrictament educatiu, sinó que transcendia el seu departament. Però hi vull insistir: és un tema d'igualtat d'oportunitats. I suposo que no m'està dient que tots els nens i nenes que reben un ajut de menjador en primària han de ser atesos directament pels serveis socials a secundària. Però, de fet, el Síndic de Greuges, el 2013, recomanava garantir el funcionament del servei de menjador als instituts de secundària els cinc dies a la setmana, tinguessin jornada compactada o no. Per tant, no podem dir precisament que ens hagi agafat desprevinguts. El tema és un altre: vostès no donen importància ni al valor educatiu que té el servei de menjador. Sap que no som partidaris de la jornada compactada, però avui no els demanàvem això. Simplement diem que treballi des d'avui mateix per tenir a punt les instal·lacions dels instituts per habilitar el servei de menjador el mes de setembre. De moment, la realitat és que s'han tancat les matriculacions i l'alumnat que s'ha matriculat de secundària no ha tingut cap informació sobre cap tipus d'ajut. Però no ens resignem. No ens resignem a que aquest servei estigui restringit només a centres concertats la majoria dels quals segueixen mantenint l'horari partit, o a menys del 10 per cent dels centres públics. I tampoc ens resignem a que en alguns casos, com està passant, siguin les ONG o empreses via mecenatge que ofereixin aquest servei. Aquest Govern no es pot seguir desentenent d'aquest servei educatiu fonamental i ha de complir amb el mandat d'aquest Parlament. I no oblidem, tampoc, la garantia alimentària en períodes no lectius. Què faran, consellera, per garantir la suficiència alimentària a l'alumnat que té concedit l'ajut durant tot el curs, ara que aquest curs s'ha acabat? Quines mesures té previstes el seu Govern per a períodes no lectius? Esperem, consellera, que compleixin. Tenim data d'inici de curs, tenim el mandat parlamentari. No ens decebin. Facin els deures i, si pot ser, no els deixin per a última hora. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Niubó. Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, no és cert que a secundària no hi hagin ajuts. N'hi ha. Li hem contestat en reiterades vegades que hi ha ajuts de menjador a secundària. No és cert que estiguin tancats tots els menjadors escolars de secundària. Escolti'm, en aquest país hi ha més de dos-cents centres d'educació secundària que tenen cantina o menjador. I, finalment, i sobre l'estiu, escolti'm, vostè em pregunta: «Què faran per garantir que els nens mengin? Doncs, el que fem sempre, que és parlar amb els serveis socials, i és atendre les necessitats. Perquè, hi insisteixo, els nens només han de menjar el dia que van a l'escola? Els nens no han d'esmorzar? No han de sopar? No han de berenar? I els dissabtes, i els diumenges, i les festes i les vacances? I això qui ho cobreix, en aquest país? Els serveis socials, a través dels serveis socials municipals, a través de les entitats, a través dels casals, a través de centres oberts. Sí, escolti'm, no és cap estigma que un nano hagi d'anar a un casal o a un centre obert. Sap qui els envia a un casal o a un centre obert? Els serveis socials, perquè consideren que és la millor resposta per a aquell alumne. Per tant, deixin de dir que estigmatitza. No estigmatitza. Aquests nanos reben un suport; són entitats socials, són casals, són esplais oberts que donen aquest servei. Escolti'm, en aquest país no s'està desatenent els nens. I si no, expliqui'm una cosa: la pobresa infantil l'any 2009, sap quin percentatge era? El 30,7 per cent. Sap quina és, actualment, el 2016, després de les transferències? El 24 per cent. Em pot explicar com pot ser que en aquest país, quan hi havia recursos, hi hagués un 30 per cent de pobresa infantil, i en aquest moment que n'hi ha menys, n'hi ha un 24? Doncs, perquè aquest Govern fa la seva feina. [[Aplaudiments.]]
Consellera, ha exhaurit el temps. [[Pregunta al Govern sobre l'estat de l'atenció sanitària]] [[310-00252/11]] Novena pregunta, al Govern, sobre l'atenció sanitària. Formulada pel senyor Jorge Soler, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputades i diputats. Conseller Comín, ahir llegia amb molta sorpresa que els metges de l'atenció primària de Tarragona no tenen càrrega de treball. Això ho afirma el gerent territorial de l'Institut Català de la Salut al Diari de Tarragona, com pot veure. Està d'acord amb ell, conseller? Perquè precisament ha arribat l'estiu i els treballadors del sistema sanitari expliquen que les seves direccions novament mantindran les retallades. No contractaran pràcticament substitucions i tancaran agendes de visites, quiròfans programats i, com ja és un costum consolidat a Catalunya, també es tancaran algunes plantes hospitalàries. Els treballadors, conseller, no tenen càrrega de treball?
Gràcies, senyor Soler. Respon el senyor Antoni Comín, conseller de Salut.
Gràcies, senyora presidenta. No, no comparteixo aquest titular i, de fet, és un titular en una entrevista que no comptava amb l'autorització expressa del gabinet de comunicació del departament, quan tot el sistema sanitari català té instruccions de no concedir entrevistes als mitjans de comunicació sense l'autorització prèvia del gabinet. Per aquesta raó hem demanat explicacions per aquesta entrevista, pel fet que s'hagi produït i pel seu contingut.
Gràcies, conseller. Té la paraula el senyor Soler.
Celebro que vostè no estigui d'acord, perquè si hi ha alguna cosa clara és que aquests treballadors estan ofegats, i ho podem afirmar aquí en cambra parlamentària sense cap problema. Conseller, és sorprenent, sovint, aquests tipus de declaracions i respostes que s'estan fent, sovint contradictòries amb el que diuen els treballadors, sovint contradictòries amb les societats científiques i amb els col·legis professionals. L'altre dia, al faristol, li vaig comentar la gran inquietud que hi ha entre els treballadors sanitaris per totes les promeses incomplertes que ha tingut la legislatura. Li vaig comentar, per exemple, els problemes que hi ha pel col·lapse de l'Hospital de Terrassa; el mateix passa a Vall d'Hebron, a l'Arnau de Vilanova; així, etcètera, en qualsevol hospital. Hem tingut una legislatura atapeïda de promeses que ara tots reconeixen impossibles. També coneixeu que l'atenció primària s'està revolucionant. Els treballadors han patit temps d'injustes retallades i els centres de primària no tenen esperances de millora per als propers mesos. De fet, fins i tot el Síndic de Greuges ha obert una investigació. No podem demanar més esforços als treballadors i menys dir que no tenen càrrega de treball. Calien reformes i no s'han fet. Arriba l'estiu, conseller. Hem conegut molts plans, però què els pot dir als treballadors perquè puguin estar tranquils? Què ha canviat per a aquest estiu? Ciutadans volem millorar Catalunya amb una millor i nova Catalunya per a tothom –en resposta a un comentari previ. Perquè, conseller, vull aprofitar per donar les gràcies als treballadors sanitaris i desitjar-los un bon estiu. M'agradaria que vostè faci tot el possible perquè així el tinguin, que puguin passar les seves consultes amb dignitat i que puguin veure que els polítics –especialment vostè, com a cap, màxim responsable– han de fer totes aquestes reformes per poder tractar els pacients com es mereixen. Faci, si us plau, alguna acció per millorar l'estiu sanitari. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Soler. Té la paraula el conseller Comín.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, d'aquí a pocs dies –aquesta mateixa setmana, si no ho tinc mal entès– donarem tota la informació detallada del pla d'estiu, però ja li avanço que, a banda que tots els sistemes sanitaris públics del món a l'estiu redueixen activitat i redueixen professionals i redueixen llits disponibles –tots–, perquè està en la lògica mateixa de l'estacionalitat del sistema, aquest any al sistema sanitari català tancarem menys llits que l'any passat, tancarem menys plantes i hi hauran més professionals de reforç que l'any passat. Per tant, cada any el pla d'estiu és millor que l'anterior, i aquest any, hi insisteixo, menys llits tancats i més professionals de reforç a les zones on posem nous professionals. Com sap vostè, el pla d'estiu consisteix en posar l'activitat allà on hi ha els ciutadans; per tant, es tracta d'un trasllat d'activitat de zones on la demanda baixa a zones on la demanda augmenta. I aquest any es farà millor, fins i tot, que l'any passat. I després vostè em diu: «Aquesta legislatura, promeses incomplertes. M'obliga a tornar-li a dir una cosa que li he explicat repetidíssimes vegades; jo no voldria tornar-ho a dir, però li he de dir. Miri, el 14 de febrer de l'any 2016, jo –i vostè hi era– vaig anar a la Comissió de Salut i vaig assumir quaranta compromisos davant de la Comissió de Salut –quaranta compromisos. Estic en condició de dir..., estan escrits –estan escrits– i és un document públic. Estic en condicions de dir-li que a finals del mes de juliol el Departament de Salut els haurà complert tots fil per randa. Vostè agafa aquell document, els va repassant i va fent. Escolti, ho pot verificar, és molt fàcil, ho pot fer qualsevol. Agafa: compromís 1, check; compromís 2, check; compromís 3, check. Tots els plans, tots els projectes de llei, totes les inversions que s'anunciaven en aquell document, totes han estat rigorosament i religiosament complertes. I n'estic satisfet perquè em semblava que era la meva obligació davant dels ciutadans de Catalunya posar compromisos ambiciosos que estan escrits –estan escrits del 14 de febrer– i haver-los complert tots, que és la nostra obligació. No em faci que li torni a explicar això per enèsima vegada. El compliment dels compromisos del Departament de Salut a finals del mes de juliol serà del cent per cent.
Gràcies, conseller Comín. [[Pregunta al Govern sobre el sistema impositiu]] [[310-00253/11]] Desena pregunta, al Govern, sobre el sistema impositiu. Formula la pregunta el senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Señor Junqueras, buenos días. Sabe usted que hemos pedido al presidente Rajoy que baje el impuesto de la renta a las clases medias y trabajadoras. Ahora se lo pedimos a usted, al Gobierno de la Generalitat de Catalunya. Ustedes, que son tan propensos a fijar fechas para anuncios del monotema, le pido: ¿tienen una fecha fijada para anunciar bajada de impuestos a los catalanes?
Gràcies, senyor Carrizosa. Respon el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bon dia a tothom. Gràcies, presidenta. Senyor Carrizosa, si la seva exigència al president Rajoy en aquest àmbit que vostè comenta és la mateixa que han tingut en l'àmbit dels autònoms, pobres classes mitjanes i treballadores de l'Estat espanyol. I pel que fa a nosaltres, com sap vostè perfectament –li'n poso un exemple, eh?–, l'esforç fiscal que està fent aquest país –entre altres coses, perquè l'aportació que reben els ciutadans per capita és molt inferior a la que reben a la mitjana de l'Estat espanyol–, l'esforç que estem fent és un esforç que es traduirà en un valor de gairebé 1.282 milions d'euros, fruit de les decisions que s'han pres des del 2012. Per tant, aquest país està fent un esforç molt important. Si, per exemple, l'impost de dipòsits bancaris no hagués estat bloquejat, segur que tindríem marge suficient moltes de les coses que vostè diu que voldria fer i que quan té oportunitats de fer-les no les fa.
Gràcies, vicepresident. Té la paraula el senyor Carrizosa.
Sí. Señor vicepresidente, no sé por qué me dice lo de autónomos cuando la ley que nosotros presentamos tiene el apoyo de la ATA, que es la principal asociación de autónomos de España y de todas las principales asociaciones de España. Pero ya le digo, de momento, en Cataluña son ustedes los campeones en exprimir a aquellos ciudadanos que ganan los sueldos medios y bajos. Entre los catorce mil euros de renta y los treinta mil euros de renta, en la comunidad autónoma de Cataluña tenemos el tramo impositivo más alto de toda España –más alto de toda España. Aquellos que sufren para pagar la hipoteca, para llegar a fin de mes, son tres de cada cuatro catalanes comprendidos en esa franja; a esos tres de cada cuatro contribuyentes son a los que ustedes hacen pagar más que a ningún otro español en el impuesto de la renta en su tramo autonómico. Son pensionistas, son asalariados, son autónomos con pequeños negocios que pagan los viajes del señor Romeva, las duplicidades, las ineficiencias y los chiringuitos de estat que ustedes montan como, por ejemplo, la Agencia Tributaria de Cataluña, a la que usted ha multiplicado por tres el presupuesto, ha multiplicado por tres el personal, para cobrar un 0,2 exiguo de esos nuevos impuestos que ha aprobado este Parlamento. Un 300 por ciento de subida para un incremento de recaudación de un 0,2 por ciento. Mire, el año pasado, en La Vanguardia, cuando se finalizó la campaña de la renta, se dijo que 178 catalanes, de los 3 millones y medio de contribuyentes, habían ingresado el dinero del IRPF en la agencia tributaria catalana. Y ustedes tienen cuatrocientos altos cargos, y son casi quince personas del Gobierno; ni la mitad de sus altos cargos han ingresado el dinero en la agencia tributaria catalana. [[Aplaudiments.]] Pero yo lo entiendo, no sé qué habrán hecho ahora que finaliza esta renta los miembros de su Gobierno, pero entiendo que ustedes con su propio dinero no jueguen, pero juegan con el dinero de tres de cada cuatro catalanes, ustedes están jugando con el dinero de todos ellos. Tenemos prisa, señor Junqueras, para que haya elecciones y haya un nuevo gobierno que respete el esfuerzo impositivo de las clases medias y trabajadoras de Cataluña y lo aplique en una mejora de los asuntos sociales. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Carrizosa. Té la paraula el vicepresident Junqueras.
Veig que el volum dels aplaudiments és proporcional al nivell apocalíptic del discurs. Escoltin una cosa: la informació que jo li donava sobre els autònoms està àmpliament contrastada i, per tant, no la repetiré. De la mateixa manera que vostè hauria de ser conscient, per exemple, que l'OCDE, l'any 2015, i la Comissió Europea, al febrer d'aquest mateix any, han recriminat contundentment a l'Estat espanyol, per exemple, perquè no desplega fiscalitat de caràcter ambiental, i vostès, quan tenen l'oportunitat de corregir-ho, tampoc no ho corregeixen. Per tant, vostès, durant molt de temps, s'han acostumat a donar lliçons a tothom valent-se del fet de que mai no assumien responsabilitats enlloc, i la primera vegada que tenen l'oportunitat d'assumir aquestes responsabilitats, doncs, deceben també a tothom. Per tant, escolti, aquest Govern fa un esforç, fa un esforç rellevant; a mi em passa exactament igual que al senyor Comín, que les seves preguntes són tan reiterades que sempre ens donen l'oportunitat de tornar a explicar el que hem explicat tantes vegades, i és que l'esforç que estem fent, per exemple, en l'agència tributària ens ha permès aixecar 360 milions d'euros de frau fiscal en els últims dos anys, que, com vostè sap, és una quantitat molt superior a tots els recursos que hi hem posat, uns recursos que, a més a més, ens estalviem dels que es posaven anteriorment, perquè ara es gestionen amb molta més eficàcia. Per tant, continuarem fent aquesta feina de lluitar contra el frau fiscal, i ens agradaria que vostè no només no se'n lamentés sinó que fes el que li pertoca en els àmbits en els quals té oportunitat de decidir. Gràcies.
Moltes gràcies, vicepresident Junqueras. [[Pregunta al Govern sobre l'ampliació de la línia 1 del metro]] [[310-00245/11]] Onzena pregunta, al Govern, sobre l'ampliació de la línia 1 del metro, formulada pel senyor Alberto Villagrasa, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Señor conseller, ¿cuál es el grado de compromiso del Govern para finalizar las obras de prolongación de la línea 1 de metro y su llegada a Badalona antes de finalizar el año 2020?
Gràcies, senyor Villagrasa. Respon el senyor Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat.
Gràcies, senyora presidenta. Em desorienten una mica els termes de la seva pregunta: abans del 2020, evidentment, aquestes obres no es poden acabar. Què diu el Pla director urbanístic, el Pla director d'infraestructures? Diu que el projecte constructiu s'ha d'acabar abans del 2020. Això és el que diu. I nosaltres ho complirem. Gràcies.
Gràcies, conseller. Té la paraula el senyor Villagrasa.
Señor conseller, desde el Grupo Popular le hemos reclamado varias veces que nos hagan saber cuáles son sus prioridades de inversión en infraestructuras, por parte del Gobierno, y siempre recibimos el silencio por respuesta. Lo que sí sabemos que es para ustedes..., lo que no es una prioridad es la obra de la prolongación de la línea 1 de metro hasta Badalona, lo que supone un agravio para los vecinos de Badalona y Santa Coloma de Gramenet: siete años de retraso y de engaño por parte de la Generalitat. Mire, la ciudad de Badalona es la tercera ciudad de Cataluña en número de habitantes, y tiene siete paradas de metro, lo mismo que Santa Coloma de Gramenet, que tiene cien mil habitantes menos, y muy por debajo de Hospitalet, que solo tiene cuarenta mil habitantes más. Está claro que para ustedes Badalona no es una prioridad; si no, ahora mismo ustedes hubiesen sacado ya a exposición pública el estudio informativo de impacto ambiental de la primera fase de la obra de la L1 de metro, porque, si no, sin este paso, sin este primer paso, la obra, es imposible realizarla. Luego ustedes quieren gestionar las obras y las inversiones que hace el Estado en Cataluña, y luego son incapaces de cumplir con sus propios compromisos. Luego dirán que es culpa de la financiación que da el Estado, pero luego sí son capaces de presupuestar 120 millones para crear estructuras de estado. Dejen de perder el tiempo y dedíquenlo a resolver los problemas reales de la gente. Y en Badalona hay un problema real con el transporte público de metro, y solo depende de ustedes solucionarlo y atender a la promesa de los barrios de Badalona..., de Montigalà, Bufalà y Lloreda; es decir, a atender el compromiso con los setenta mil vecinos que viven en estos tres barrios. Si usted de verdad se quiere comprometer, saquen ya a exposición pública el estudio informativo de impacto ambiental de la primera fase de la L1 de metro, porque, repito, sin este primer paso, la obra es imposible. Y, desde luego, al 2020, ustedes no llegan.
Moltes gràcies, senyor Villagrasa. Té la paraula el conseller Rull.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, agafo la recomanació del clàssic: respiro fondo i compto fins a deu. Perquè una pregunta amb els termes que vostè l'ha plantejat des del partit polític que l'ha plantejat és simplement inaudita. Primer element: què no ha entès? Li hem dit que el projecte constructiu, tal com estableix el Pla director d'infraestructures de l'Autoritat del Transport Metropolità, estarà acabat l'any 2020. Però, segon, home, un senyor que seu una mica davant seu, que ha estat l'alcalde de Badalona durant quatre anys, mentre era alcalde de Badalona mai –mai, ho subratllo: mai– va posar aquest tema com a prioritat sobre la taula. I en aquests moments vostès es desperten, fa una intervenció barrejant-ho tot, una intervenció carregada de demagògia, confonent termes, confonent terminis, confonent conceptes... I ara ens ve a explicar això? Miri, en aquests moments nosaltres el que posem és..., sincronitzem els estudis informatius, busquem consens amb l'actual equip de govern de l'Ajuntament de Badalona, amb l'actual consistori de Badalona –això és el que nosaltres estem fent–; estem responent a una plataforma creada per veïns per parlar-ne i per parlar-ne a fons, després d'haver passat una situació d'una dificultat financera i econòmica de primera magnitud de la Generalitat de Catalunya, desbloquejant projectes –l'L5 a l'Hospitalet, la línia 9–, tots aquests elements, i ara anem per la línia 1. Però que vostès, des del Partit Popular, avui, fent aquesta intervenció, ens vinguin a parlar de la línia 1, després que el seu alcalde, el seu president de grup parlamentari, no hagués dit absolutament res..., «ignominiós jo crec que és un adjectiu que queda curt. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller Rull. [[Pregunta al Govern sobre el Cos d'Agents Rurals]] [[310-00246/11]] Dotzena pregunta, al Govern, sobre el Cos d'Agents Rurals, formulada pel senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Molt bé. Gràcies, presidenta. Consellera Serret, ja fa cinc mesos de l'assassinat de dos agents rurals a Aspa, i en acabat d'aquell fatídic succés un dels compromisos immediats del departament va ser crear un grup de treball d'experts que haurien d'elaborar un informe en matèria de seguretat per tal de millorar les condicions laborals del Cos d'Agents Rurals. Mos pot dir si aquest informe ja està conclòs i si se n'ha informat del seu contingut al Cos d'Agents Rurals? Gràcies.
Gràcies, senyor Saladié. Respon la senyora Meritxell Serret, consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació.
Gràcies, presidenta. Diputat, agraeixo la pregunta. Certament, sí, avui ja fa cinc mesos d'aquell fatídic dia. Des del primer moment som conscients..., i estàvem treballant amb el cos per elaborar tot un pla estratègic per millorar el funcionament i l'estructuració del cos. Des de l'assassinat dels dos agents rurals el tema de la seguretat va entrar en el focus del debat, i a partir d'allí es va decidir crear aquest grup d'experts. Aquest grup d'experts ha estat treballant, no ha acabat la seva feina; tenim uns resultats preliminars, un informe preliminar; el dia 30 es torna a reunir i continuarà amb els debats i les seves propostes i recomanacions. I fruit d'aquest informe preliminar hem tirat endavant ja unes primeres actuacions, com és l'inici, l'inici del curs de formació en temes de seguretat i autoprotecció, i hem tirat endavant ja unes primeres instruccions i comandes de materials i elements de cara a millorar tot el que és sobretot la seguretat en un sentit ampli, eh?, el que és la pròpia autoseguretat i autoprotecció dels agents rurals.
Gràcies, consellera. Té la paraula el senyor Saladié.
Gràcies. Doncs, bé, segons mos han dit diversos sindicats del Cos d'Agents Rurals, aquest informe sí que està acabat i que el departament no n'ha informat degudament els agents. Com vostè ha dit, sí que van anunciar des del departament que es faria aquest curs, aquest curs que inicialment havia de ser de trenta hores, i que de moment..., i que havia de començar a principis de juny, que en principi ha començat aquestes setmanes i que en lloc de trenta només serà de vint-i-quatre hores, bàsicament perquè no hi ha l'habilitació de la inspecció d'armes de la Guàrdia Civil. Aquest curs, que s'anomena «d'autoprotecció, bàsicament és per introduir els agents en lo maneig de porra extensible i manilles, elements que, segons va informar..., o segons se va informar al Comitè de Seguretat i Salut Laboral, ja tenen l'expedient de compra iniciat juntament amb les armilles antibales. Considera la consellera que amb aquest curs de vint-i-quatre hores los agents podran fer les inspeccions, incloses les de caça, amb major seguretat de la que tenien fins ara? Considera la consellera que amb una mitjana d'edat del CAR de quasi cinquanta anys aquest curs aporta als seus treballadors i treballadores una major seguretat o, per contra, aporta uns increments dels riscos associats a aquests elements? Se creu realment la consellera que los agents d'aquest cos estan preparats per emmanillar les persones en lo transcurs de la seua jornada laboral? La porra extensible, o «element de defensa, com n'hi diu eufemísticament la Direcció General del CAR, en realitat és una arma, i com he dit abans, se necessita de la habilitació d'inspecció d'armes, que és una competència, ara per ara, en mans de la Guàrdia Civil. Mos pot dir la consellera quina ha estat la resposta per part de la Guàrdia Civil referent a aquesta petició? No creu la consellera que una especialització dels agents en aquelles tasques de risc com la caça aportaria més seguretat real als agents? Davant aquestes preguntes, creu realment que el departament està fent tot lo possible per millorar les condicions laborals del Cos d'Agents Rurals i evitar en la mesura del possible un nou succés tràgic? Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Saladié. Té la paraula la consellera Serret.
Gràcies, presidenta. Diputat, començo pel final. Sí, estic convençuda que estem fent tot el que és a les mans ara mateix del Govern per, hi insisteixo, estructurar i millorar el cos de manera integral i tenint en compte l'històric que tenia el cos. I per això estem treballant diferents línies de manera simultània i complementària. Hi insisteixo, el fet de l'assassinat dels dos agents rurals ha ficat en el focus la seguretat, però no és l'únic element. I, com bé heu dit vós mateix en la intervenció, és evident que ens trobem amb un cos molt divers, un cos molt vocacional, però amb moltes vocacions, un cos que fa una diversitat àmplia de funcions, i que, per tant, requereix poder arribar en la mesura que sigui possible a aquestes especialitzacions. Però aquestes especialitzacions requereixen també poder avançar en aquest necessari dimensionament i estructuració del cos. Per tant, el treball en paral·lel és: aquest grup d'experts continua el seu treball, continua el seu treball intentant fent recomanacions tenint en compte aquesta visió àmplia. El fet de donar més seguretat és una estratègia d'autoprotecció, dissuasió per poder fer front a la diversitat de situacions, no unes específiques –el control de caça és un servei específic. I sobretot el que tenim molt clar també és continuar avançant en lo que és el dimensionament. Estem..., a l'octubre traurem la convocatòria dels sotsinspectors, cinquanta sotsinspectors, més endavant cinquanta agents rurals, i sobretot ja estem tirant endavant la contractació de vint-i-nou interins; dotze ja s'han nomenat. Per tant, els passos són ferms i endavant.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les darreres actuacions en matèria d'LGTBI]] [[310-00249/11]] Tretzena pregunta, al Govern, sobre les darreres actuacions en matèria d'LGTBI, formulada per la senyora Natàlia Figueras, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Consellera, avui 28 de juny, Dia Internacional per l'Alliberament LGTBI. Si avui llegim el diari veurem que hi han notícies molt destacades, com un ciberatac, com el projecte de la Diagonal, com l'operació contra l'Estat Islàmic, la cimera Palau, etcètera. Però per a moltes persones avui és un dia important i diferent. És una reivindicació important. Avui és un dia que mirem amb un somriure un 28 de juny del 1969 on qui patia discriminació va decidir dir prou. Avui és un dia que es reconeixen uns drets, un dia que recorda que hem de ser lliures de discriminacions. Avui som contents de ser on estem, però preocupats perquè encara en la nostra societat hi han moltes mostres clares d'homofòbia que impedeixen que les persones LGTBI puguin expressar-se i viure la vida com ells i elles desitgen. A aquest Parlament el passat 2014 es va aprovar la Llei 11/2014, del 10 d'octubre, per garantir els drets de les lesbianes, gais, bisexuals, transgèneres, intersexuals, i per erradicar l'homofòbia, la bifòbia i la transfòbia. La llei recull la demanda història del ric teixit associatiu que ha liderat durant aquestes dècades la reivindicació d'aquests drets. Però les polítiques públiques d'LGTBI no van dirigides exclusivament a unes persones en concret sinó a tota la societat, perquè encara estem lluny d'aquesta plena normalització. Volem construir un país d'alta qualitat, una república que ofereixi oportunitats a tothom, i per fer-ho necessitem un govern del país que doni resposta. Consellera, quines són les actuacions i mesures que el seu departament està impulsant per construir a casa nostra la república dels drets i llibertats en l'àmbit d'LGTBI? Perquè en aquesta societat, com ens diu el periodista Bassas, per al bo i per al dolent gairebé no hi ha res increïble; per al dolent, perquè el mal, fruit de mil causes socials i personals, és l'altra cara del bé, i per al bo, perquè, amb l'esforç i el talent, es poden guanyar, només com a societat, moltes maratons de la vida.
Moltes gràcies, senyora Figueras. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada, per l'oportunitat avui de fer-me la pregunta aquesta. Perquè, com vostè molt bé ha dit, es compleixen quaranta anys. I avui, dia 28, es commemora, per tant, el que són les manifestacions del Front d'Alliberament Gai, d'aquests quaranta anys, que vull recordar que eren persones que en aquell moment no eren considerades legals, que eren socialment tretes, per tant, no eren ben considerades, i que gràcies al seu moviment social varen convertir la legitimitat que tenien en legalitat, com molts altres estem fent amb altres temes. Volem i som un govern que donem resposta ara, però també donarem resposta a la república de drets i llibertats per a totes les persones. En aquests moments estem articulant nacionalment les polítiques d'LGTBI amb impuls a la creació de la xarxa de serveis d'atenció integral en els municipis. Més de cent persones ja s'han format com a referents del món local, amb suport del contracte programa per primera vegada. Per tant, catorze serveis d'atenció integral. Aquesta setmana mateix n'hi hauran dos de nous. Segon. Hem fet formació a personal d'entitats, a treballadors públics de les administracions, a les residències de gent gran, al professorat, per dur a terme assessorament en tots els temes d'LGTBI; un reforç important a les entitats perquè tinguin visibilitat i poder-se apoderar perfectament com a peça clau de la defensa de tots els drets del col·lectiu. Hem millorat el Consell Nacional LGTBI, que passa de vint-i-tres a trenta-cinc entitats. A més a més, hem millorat la representativitat a nivell de tot Catalunya, aconseguint així una mirada polièdrica de tots els sectors i, sobretot, transversal. Aquest mateix juliol ja finalitza la tramitació del nou reglament, i properament tindrem l'acord de govern. Hem donat suport econòmic als convenis a diferentes entitats per a projectes associatius, com el conveni per a l'Observatori contra l'Homofòbia, i finançat entitats per a les 267 mesures de la llei; desplegat protocols d'LGTfòbia; accions puntuals: setanta-vuit expedients informatius, denúncies..., per tant, tolerància zero, per exemple, en la circulació de l'autocar Hazte Oír, llibres d'homòfob..., la primera sanció; sensibilitzacions i fets puntuals, com avui la bandera a totes les parts del departament, però també al Palau de la Generalitat, o el photocall que trobareu aquí a baix, avui mateix, al Parlament, per a tots aquells que vulgueu fer sensibilització i difusió de tots els temes. Per tant, treballem l'ara, però treballem també per una república amb tots els drets per a totes les persones del nostre país.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les actuacions relatives al Pacte nacional per a la universitat]] [[310-00250/11]] Catorzena pregunta, al Govern, sobre les actuacions relatives al Pacte nacional per a la Universitat, formulada pel senyor Jordi Munell, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, bon dia. Honorable conseller, al nostre país podem dir, i amb un cert orgull, que tenim un bon sistema universitari de recerca. Des de la primera assumpció de competències fins avui, s'ha pogut desplegar un sistema consolidat, amb universitats distribuïdes per tot el país, per tot el territori, i amb una llei d'universitats pròpia. Unes polítiques de qualitat han permès arribar fins a on som avui. Algunes dades i xifres així ho testimonien; en destaco dues. Un 44 per cent dels nostres estudiants universitaris de Catalunya estan matriculats en universitats que es consideren entre les cent millors d'Europa. Som un dels països amb major productivitat científica. Cada any s'incrementa el nombre d'articles publicats en revistes indexades, especialitzades, i articles fets amb col·laboració internacional. Amb només el 0,1 per cent de la població mundial –som un país petit–, publiquem més de l'1 per cent de la producció científica global; amb només l'1,5 per cent de la població europea, tenim més del 3 per cent de la producció científica a Europa. Tot i això, el nostre sistema universitari de recerca segur que té encara molts més i importants reptes per assolir, i més tenint en compte que estem en una societat canviant, com l'actual. Cal arribar a les inquietuds de totes les persones i institucions que formen part del sistema societari, del sistema universitari. Lligat amb el que li he exposat, aquesta setmana s'han conegut dos temes importants per part del departament que vostè encapçala: per un costat, el Pacte nacional per a la universitat, i per l'altre, el Decret de preus per al curs 2017-2018. El Pacte nacional per a la universitat és un exemple d'aquesta voluntat del Govern per arribar a un consens en temes clau i, al mateix temps, per abordar totes aquelles oportunitats i reptes que el sistema universitari i d'universitats i de recerca ens ofereix. Per altra part, el nou Decret de preus per al curs 2017-2018 contempla i incorpora rebaixes importants per a les rendes més baixes. En relació amb aquests dos anuncis del seu departament, honorable conseller, quines són les actuacions que pot concretar per part del Govern en relació amb el Pacte nacional per a la universitat i quines són les novetats més importants d'aquest decret que incorpora, doncs, per al curs 2017-2018, pel que fa als preus. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Munell. Respon el senyor Jordi Baiget, conseller d'Empresa i Coneixement.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, com vostè ha dit, amb les dades que vostè ha presentat, el sistema universitari de recerca català és un model que ha tingut una evolució molt positiva. I, si hi ha algun actiu que ha contribuït a aquesta positiva evolució ha estat la continuïtat en totes les polítiques durant el temps, perquè unes polítiques que es van basar en el consens i que han permès que hi hagi la seva continuïtat..., donin uns bons resultats. Llavors, partint d'aquesta base, partint de la base d'uns bons fonaments, hem d'afrontar el repte de deixar la universitat i continuar apostant per aquelles polítiques que són essencials per al nostre país –i la universitat és una d'elles–, hem de continuar apostant pel consens, per treballar i per garantir que la universitat continuarà sent una eina important. I és per això que amb la voluntat de tots, amb la voluntat de la comunitat universitària, a través dels rectors, a través dels presidents dels consells socials, a través dels representants dels estudiants universitaris vinculats a la Ceucat, a través de les organitzacions empresarials més representatives i dels sindicats, i també dels grups parlamentaris, i òbviament amb el Govern, s'han volgut impulsar els treballs d'un pacte nacional per a les universitats que volen, amb el temps –perquè ens hem donat un any de treball–, posar aquestes bases perquè el model universitari català continuï sent un èxit de cara al futur. I no només un èxit, sinó que a més a més, com vostè deia, també ha de garantir aquesta igualtat d'oportunitats a l'accés a l'ensenyament superior, que aquesta ha de ser una de les bases que ha de contemplar aquest Pacte nacional per a les universitats, a través de les beques i la tarificació social. I en aquest sentit i recollint la voluntat majoritària del Parlament de Catalunya, expressada en la llei d'acompanyament de pressupostos, el Govern ha començat a tramitar el nou Decret de preus, que per a aquells estudiants amb famílies amb rendes –per exemple, amb quatre membres– de 38.000 euros nets els suposarà, per a aquest curs vinent, una reducció del 80 per cent del cost de la matrícula de les universitats; per als del grup 2, que és fins a 42.000 euros, els suposarà una rebaixa del 70 per cent. I per primera vegada s'introduiran les beques Equitat [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] en els màsters que habiliten per a una professió.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les actuacions relatives al Pla de fosses 2017-2018]] [[310-00251/11]] Quinzena pregunta, al Govern, sobre les actuacions relatives al Pla de fosses 2017-2018, formulada per la senyora Carmina Castellví, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Honorable conseller Romeva, la Transició espanyola és fruit d'una reforma de les institucions de la Dictadura, portada a terme com si la democràcia fos l'evolució natural de la dictadura, i no la seva antítesi. Tot això, però, comportà la impunitat de molts crims i la desmemòria col·lectiva, que arribà fins i tot al revisionisme històric i al negacionisme de tot el que té a veure amb les víctimes de la Guerra Civil i de la repressió franquista. La nova Catalunya que volem construir entre tots ha de recuperar i mantenir el record de les víctimes, aprofundir en la recuperació de la memòria històrica i reparar en termes democràtics els individus i els col·lectius que més han patit la injustícia i l'oblit. Per aquest motiu, conseller, considerem que el Pla de fosses 2017-2018, juntament amb el Programa d'identificació genètica de desapareguts durant la Guerra Civil i la Dictadura franquista, són un gran pas cap a la recuperació de la dignitat individual i col·lectiva. Sabem que és una tasca complexa, que requereix la col·laboració de diversos departaments i que implica posar en funcionament tot un seguit de mitjans humans, tècnics i tecnològics per poder fer un encreuament exhaustiu de perfils genètics, per establir-hi relacions de parentiu i determinar identificacions personals de les restes. Però cal fer-ho. És de justícia, en el sentit més profund de la paraula. Hi ha moltes famílies que tenen el dret a recuperar els seus avis, pares, germans... La setmana passada, a Figuerola d'Orcau, al Pallars, es van exhumar disset cossos de la primera fossa oberta dins d'aquest Pla de fosses. La datació d'aquesta fossa és de 1938, per la qual cosa han hagut de passar vuitanta anys per a reparar la memòria històrica i, hi insisteixo, fer justícia. Anem tard, conseller, vuitanta anys des de l'acabament de la guerra, quaranta anys des de la Transició, i encara hi ha dirigents polítics a l'Estat que volen que els desapareguts ho segueixin sent. No parlaré de tornar la dignitat a aquells que no la van perdre mai, però sí que nosaltres encarem el futur amb dignitat, amb el ple compromís que la justícia i la reparació que els fou negada no quedin mai més en l'oblit. No ens resignem a que la nostra gent continue escampada pels vorals de les carreteres en tombes anònimes o en encofrats del Valle de los Caídos. És per tot això que interessa saber a aquesta diputada i al seu grup parlamentari com s'està desenvolupant el pla d'identificació genètica i el de desenvolupament i les actuacions del Pla de fosses 2017-2018, de desapareguts durant la Guerra Civil i la Dictadura franquista. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Castellví. Respon el senyor Raül Romeva, conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència.
[[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats els primers mots de la intervenció del conseller.]] ...moltes gràcies, diputada. Efectivament, com vostè sap i molt bé ha esmentat, el compromís d'aquest Govern des del primer dia és precisament posar al dia les polítiques de memòria. Des de fa un any que duem a terme un programa en el marc del vuitantè aniversari, de la commemoració dels vuitanta anys de l'esclat de la Guerra Civil, i bàsicament amb tot un seguit d'actes, de propostes, d'iniciatives, entre les quals les dues que vostè ha esmentat, que són el Programa d'identificació genètica i el Pla de fosses. Pel que fa al Pla de fosses, hi ha tot un seguit d'actuacions –Pla de fosses 17-18–, que corresponen, en primer lloc, a una feina que és importantíssima, que és la geolocalització. Des de ja fa uns mesos, disposem d'una informació crucial: hem pogut, gràcies a aquest Pla de geolocalització de fosses, conèixer que hi ha 123 noves fosses detectades a la zona de les Terres de l'Ebre i al Priorat; això eleva fins a cinc-centes, més de cinc-centes, les fosses que tenim en aquests moments localitzades, entre probables i confirmades, i, òbviament, és una feina que no s'acaba aquí, és una feina que continuarà. L'altra feina que s'està fent en aquest marc és la recollida de restes òssies en superfície, precisament a les Terres de l'Ebre, al Priorat, però també a la Noguera i al Pallars, hem pogut recollir proves que corresponen aproximadament a trenta persones. Seguim fent-ho. És, en aquests moments, una de les urgències, com molt bé vostè deia, que reclama més celeritat. I, finalment, l'obertura de fosses. L'any 2017, tenim previst, com a mínim –com a mínim–, obrir-ne vint, d'aquestes que ja tenim localitzades; si poden ser més, així serà. La primera va ser a Figuerola d'Orcau, justament la setmana passada, amb les restes exhumades de disset persones. Això demostra la voluntat d'aquest Govern, però sobretot la necessitat d'aquesta societat. L'objectiu és que puguem detectar la informació genètica d'aquestes restes i creuar-la amb la informació genètica que estem acumulant en un altre programa, que és el Programa d'informació genètica. Aquest Programa d'identificació genètica, que fem conjuntament precisament amb la intervenció del Departament de Salut i del Departament de Justícia, demostra efectivament que hi ha una demanda, una demanda social. El registre de familiars de desapareguts en aquests moments s'eleva a sis mil i segueix augmentant. És a aquestes persones que prenem les mostres d'ADN, que ens permeten creuar-les, òbviament, amb les mostres que anem recuperant de l'obertura de fosses i de la recollida en superfície. Això demostra, efectivament, que s'estan fent passos lents, complicats, d'una extremada laboriositat, però que reclamen una enorme sensibilitat. I, per tant, s'estan fent amb una responsabilitat gran, però també amb una determinació ineludible. I vull acabar donant les gràcies als grups d'aquesta cambra i, òbviament, a les entitats, particularment a la Comissió de la Dignitat i a la Montserrat Palau, perquè demà puguem aprovar finalment la Llei de la reparació jurídica de les víctimes del franquisme, que ens permetrà, en definitiva, anul·lar judicis sumaríssims...
Conseller...
...de 63.961 persones...
...em sap greu, però ha exhaurit el temps. Gràcies, conseller. [[Aplaudiments.]] [[Comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions (art. 49.2 del Reglament)]] El segon punt de l'ordre del dia és: comunicació al Ple de la composició de les meses de les comissions. D'acord amb l'article 49.2 del Reglament, la composició de les meses de les comissions ha de ser comunicada al Ple, però, atès que està inclòs en el dossier del Ple i, a més, ha estat distribuït a tots els diputats i diputades, els demano si podem..., els prego que se n'eximeixi la lectura. [[Pausa.]] D'acord. Acomplert així el que estableix l'article 49.2 del Reglament, passem al següent punt de l'ordre del dia. [[Projecte de llei de l'arquitectura]] [[200-00003/11]] El tercer punt de l'ordre del dia és: debat i votació del Dictamen de la Comissió de Territori sobre el Projecte de llei de l'arquitectura. Els faig avinent que el termini per a presentar..., per a fer petició perquè vagi al Consell de Garanties acaba a les dotze del migdia. Per tant, falta encara una hora, però, si no hi ha inconvenient, farem el debat igualment. [[Pausa.]] D'acord, doncs. D'acord amb l'article 121 del Reglament i atesa la petició del Govern, iniciarem el debat amb la intervenció del conseller de Territori i Sostenibilitat. [[Remor de veus. Pausa.]] Si us plau, surtin de pressa i en silenci, perquè el conseller Rull pugui iniciar el debat. [[Pausa llarga.]]
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats..., conseller Vila, que, de fet, va ser en l'anterior legislatura l'impulsor d'aquesta Llei de l'arquitectura. En primer terme, expressar la satisfacció del Govern de Catalunya per poder arribar en aquest moment. Aquesta és una llei important. Aquesta és una llei de país. És una llei que esdevé la resposta adequada a una pregunta clau, que és: quina mena de país volem ser? I nosaltres hem decidit, a través d'aquesta Llei de l'arquitectura, ser un país que abraci una agenda modernitzadora, per una banda, i, per altra banda, que incorpori en tots els elements de l'acció de govern, de transformació del país, la base del desenvolupament sostenible. I ho fem a través de l'arquitectura. L'arquitectura i el patrimoni construït són un element clau per a la història i el desenvolupament de qualsevol país. La seva qualitat defineix la identitat del passat, les condicions de vida del present i les oportunitats individuals i col·lectives del futur. Posar en relleu aquesta dimensió transcendental de l'arquitectura i de la qualitat arquitectònica és el que motiva i justifica la raó d'ésser d'aquesta llei, una llei de l'arquitectura que vol ser-ho en el sentit holístic del terme. Avui no aprovarem una llei només per als arquitectes, aprovarem una llei de l'arquitectura en tots els seus vessants, en totes les declinacions que empren l'arquitectura. Una llei, per tant, per a tots els professionals que intervenen en el procés de la creació arquitectònica. Aquesta és la base i aquesta és la clau: una llei per a tots els professionals que intervenen en el procés de creació arquitectònica. La creació arquitectònica és el resultat d'un procés en el qual intervenen una multitud de disciplines professionals. Aquesta llei no intervé a valorar i condicionar quines són les disciplines que configuren el marc competencial per participar en el procés de creació arquitectònica. La llei no deixa de fer referències a la pluridisciplinarietat, presència pluridisciplinària d'experts, participació de totes les disciplines professionals que participen en el procés constructiu. Tot i així, permetin-me, tanmateix, fer..., expressar uns mots específics cap als arquitectes. Catalunya compta amb uns referents excel·lents d'arquitectura que han projectat internacionalment el país. Això no és cap gran revelació. Tenim un extraordinari llegat històric repartit per tot el territori, del que en el darrer segle podem destacar des del Modernisme de principis..., de l'inici de segle XX –Puig i Cadafalch, Jujol, Domènech i Montaner, Gaudí...–, l'arquitectura de la República –de Sert, el GATCPAC– i, posteriorment, superada la primera part del règim dictatorial, una eclosió de l'arquitectura moderna focalitzada en el Grup R, a l'entorn de figures com Josep Maria Sostres, Joan Antoni Coderch, Bonet i d'altres, i continuant amb l'Escola de Barcelona, amb referents com Oriol Bohigas, fins als nostres dies, amb el recent reconeixement internacional de l'arquitectura de l'estudi RCR, premiats amb el Premi Pritzker. Dels desconeguts avantpassats que van fer les nostres esglésies i masies als darrers premis Pritzker d'arquitectura, els garrotxins d'RCR. També fem aquesta llei d'arquitectura per als projectes en què ells estiguin treballant o també per a una Sagrada Família inacabada. Per què fem aquesta llei? Els darrers anys hi ha hagut una creixent priorització dels aspectes econòmics i qüestions materials i normatives de l'edificació que estan prevalent per sobre els valors immaterials i la dimensió social, mediambiental i cultural a l'hora de valorar les propostes arquitectòniques, amb mecanismes d'actuació que prioritzen els resultats a curt termini, molts allunyats de l'interès general, del bé comú i de la transcendència que aquests puguin tenir en el llarg termini de les properes generacions. En bona mesura allò que va passar a la Sagrera..., recorden aquell projecte?, en el qual hi ha una priorització evident, rotunda, claríssima del factor econòmic, que torpedina tots els elements de referència de la qualitat. Per tant, hem de ser capaços, en l'actual context, de fer un replantejament d'instruments que ens permetin adaptar-nos a l'actual canvi de paradigma, i que afecta aspectes socials, econòmics i ambientals. En aquest sentit, des del Govern s'estan portant a terme diverses iniciatives que es troben en diverses fases d'elaboració, com és el cas de la nova agenda urbana de Catalunya, la llei de territori o aquesta mateixa Llei de l'arquitectura. Aquestes iniciatives tendeixen a instrumentar mecanismes que ens permetin posar les persones com a centre de les polítiques de desenvolupament urbà. Per què, doncs, fem aquesta Llei de l'arquitectura? Els objectius són molt simples: posar en valor l'arquitectura com a bé d'interès públic i distingir-la com a bé fonamental per garantir el benestar de les persones i la cohesió social. La llei també vol preservar l'arquitectura com a bé immaterial d'interès social i d'interès cultural. Volem trencar aquesta tendència que ens ha portat cada vegada més a prioritzar, com els deia, aspectes econòmics per sobre dels aspectes qualitatius. Quins són els punts forts d'aquesta llei? Molt ràpidament: que es reconegui valor a la participació simultània i coordinada de totes les disciplines professionals que participen en el procés projectual i constructiu necessaris per garantir la màxima qualitat. Aquesta també és una llei pionera. Serà la primera llei que en aquests termes s'aprovi a l'Estat espanyol. I a Europa només França, només l'Estat francès, just l'any passat va incorporar la seva Llei de llibertat de creació, arquitectura i patrimoni, l'enfocament que nosaltres ara plantegem aquí. La llei també reforça la transparència, la concurrència i la publicitat en els processos de contractació pública. Per exemple, obrint l'opció a participar en concursos a col·lectius que fins ara trobaven dificultats per accedir-hi, com els joves professionals. I, en darrera instancia, potencia una visió completa del cicle de vida de les construccions i els seus requeriments, com els deia, mediambientals, articulant mecanismes que comportaran un estalvi econòmic en les fases d'execució i explotació dels edificis. Aquests són els elements bàsics sobre els quals construïm aquesta llei. Una llei feta des del consens; el consens a dins i el consens fora del Parlament. I és veritat que el projecte de llei que inicialment vam posar sobre la taula no complia amb aquest requisit, però és imprescindible que aquesta llei tingui durada en el temps; que els diversos actors i els grups parlamentaris s'hi sentin reflectits en aquests termes. Volem una llei estructural de país que tingui durada en el temps a partir de la legitimitat, de la força de la seva tramitació: una llei inclusiva, una llei modernitzadora, una llei que ens fa ser més sostenibles, una llei per a la societat dels nostres temps. Aquest és l'element clau i l'element fonamental. Nosaltres, com a país, com a govern, hem volgut impulsar un triangle, en aquest sentit: tot allò que fa referència a la sostenibilitat a l'entorn del canvi climàtic, la Llei de territori i la Llei de l'arquitectura, que dona completesa a aquesta visió i a aquest plantejament. Aquest país, avui, aprovant aquesta llei, hi insisteixo –i acabo tal com començava–, pretén abraçar aquest paradigma de modernitat, de modernització del país. I, per acabar, només vull expressar alguns agraïments: a Agustí Serra, director general d'Ordenació del Territori i Urbanisme i al seu equip per la feina feta; a tos els grups parlamentaris per la seva disponibilitat i la seva col·laboració; a la relatora de la llei, la diputada Meritxell Roigé; al conseller Vila, al qual li devem l'impuls d'aquesta llei, i als col·legis professionals que són part de la llei, pel procés de diàleg i contribucions. I, en reconeixement del caràcter pluridisciplinari de l'arquitectura, m'agradaria no deixar-me'n cap –ja que aquesta llei no és la llei dels arquitectes, com deia, sinó que és la Llei de l'arquitectura–: al Col·legi d'Arquitectes de Catalunya, amb el seu degà, l'insistent, tenaç, infatigable, Lluís Comerón; al Col·legi d'Aparelladors, Arquitectes Tècnics i Enginyers de l'Edificació de Catalunya, amb els seu president el senyor Jordi Gosalves; al Col·legi i Associació d'Enginyers Industrials de Catalunya, amb el seu degà Pere Palacín i el malaguanyat Jordi Guix; al Col·legi d'Enginyers, Graduats, Enginyers, Tècnics Industrials de Barcelona, amb el senyor Miquel Darnés, el seu degà; al Col·legi d'Economistes de Catalunya, amb el senyor Joan Baptista Casas, el seu degà; al Col·legi d'Enginyers Tècnics d'Obres Públiques de Catalunya, amb el senyor Xavier Font, el seu degà; al Col·legi de Geògrafs, el senyor David Mongil, el seu president; al Col·legi d'Enginyers de Camins, Canals i Ports, amb el senyor Oriol Altisench, degà, i als membres de l'equip redactor: Lluís Laguna, Josep Armengol, Josep González, Jordi Foz, Josep Casas, Sebastià Jornet, Pere Pons, Pere Muntanya, Josep Donés, Ignacio Paricio. Simplement, avui ens mirem al mirall, ens mirem a l'espill i ens agradaria, quan ens mirem a l'espill, poder-nos agradar com a país, però, sobretot, llegar a les properes generacions una manera de fer les coses millor per al seu futur i per al nostre present. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller Rull. A continuació té la paraula la diputada Meritxell Roigé, que fou designada ponent relatora.
Gràcies presidenta. Conseller Rull, director general d'Ordenació del Territori i Urbanisme, senyor Agustí Serra, tècnics del departament que l'acompanyeu..., saludar a tots els convidats que avui ens acompanyeu, en primer lloc, al degà del Col·legi d'Arquitectes; també a la resta d'arquitectes d'arreu del país que avui ens acompanyeu –em permetran una salutació especial als que venen de Tortosa, de la demarcació de l'Ebre–; també a la resta de convidats que ens acompanyeu avui: al president del Col·legi d'Aparelladors, Arquitectes Tècnics i Enginyers de l'Edificació de Catalunya; al degà del Col·legi i Associació d'Enginyers Industrials de Catalunya; al president del Col·legi d'Economistes; al degà del Col·legi d'Enginyers Tècnic d'Obres Públiques de Catalunya; al president del Col·legi de Geògrafs; al degà del Col·legi d'Enginyers de Camins, Canals i Ports; al director de l'Escola Tècnica Superior d'Arquitectura de Barcelona; al president d'Arquitectes per l'Arquitectura, i també als membres de l'equip redactor que avui ens acompanyeu. Companys i companyes diputats, intervinc en aquest primer torn com a ponent relatora de la Llei de l'arquitectura, una llei que arriba al Parlament, avui, després d'un tràmit una mica més llarg del que pensàvem en el seu origen, però que ens permet avui portar al plenari, com ha dit el conseller, una llei que gaudeix d'un ampli consens, no només polític, sinó de tot el teixit al qual va dirigit. Una llei que va néixer al seu moment al Departament de Territori liderat pel conseller Vila, a qui aprofito per reconèixer la seva iniciativa i el fet de valorar en aquell moment la importància de tenir una llei, al nostre país, una llei que aprovarem en aquest plenari. Ha estat el conseller Rull, en aquesta legislatura, qui n'ha fet possible l'aprovació. Ens ha instat en tot moment a cercar el consens que ens permet portar aquesta llei avui amb moltes més millores introduïdes arran de tot el debat i tot el treball parlamentari. Perquè la voluntat del Govern, la voluntat del conseller, la voluntat d'aquest grup parlamentari que els parla ha estat en tot moment assolir una bona llei: una llei que fos efectiva, una llei que els diferents col·legis professionals se la sentissin seva, una llei que els diferents àmbits –i concretament l'Administració i també el món local– trobessin en aquesta llei una eina que els permetés facilitats en els diferents aspectes del procés arquitectònic. El resultat ha estat, per tant, una llei que arriba avui al final del debat parlamentari, fruit d'un treball conjunt amb els diferents col·legis professionals, i també amb la resta de formacions polítiques, a qui vull agrair la confiança i la voluntat d'arribar a acords per fer possible aquesta llei. Al seu moment ens vau donar un vot de confiança i vam poder continuar el tràmit parlamentari, i avui aprovem una llei que compta amb un ampli suport de tots. I per això agraeixo la feina que ens ha permès arribar fins aquí a tots els ponents, en especial als que heu fet possible el text que avui portem a aprovació, i que avui, de forma parcial o total, donareu suport a la llei. Agrair-vos, per tant, la vostra feina en ponència, i també el fet d'acceptar un ritme de propostes que reconec que de vegades ha estat una mica accelerat, però que ens ha permès que avui la llei pogués ser una realitat. Gràcies, en primer lloc, a la companya Hortènsia Grau; també als companys Jordi Terrades i Santi Rodríguez, companys ja d'unes quantes ponències de llei, d'aquesta i d'anteriors legislatures; també un agraïment al senyor Sergio Sanz, que ara no el veig... –ah!, aquí–, i també al company Sergi Saladié, tot i no compartir el text de la llei. I, evidentment, també un agraïment al company de grup parlamentari, el Marc Sanglas, per comptar sempre amb el seu suport en tots els tràmits. Voldria destacar en aquesta llei el paper dels diferents compareixents que ens van exposar el seu criteri respecte a la llei. No els puc citar tots, però sí cal dir que ens han ajudat, i molt, a millorar el text i a enriquir-lo. Arran de les compareixences dels diferents col·legis, de tota aquella gent que va comparèixer, vam veure que podíem arribar a millorar i a enfortir el text de la llei. I en especial, un agraïment a tots els col·legis professionals que van comparèixer i que ens han aportat el seu punt de vista. Alguns sou avui presents. I vull donar les gràcies a tots els que vau comparèixer en el seu moment: evidentment, al Col·legi d'Arquitectes, però també al Col·legi d'Arquitectes Tècnics i Enginyers de l'Edificació; d'Enginyers de Camins, Canals i Ports; als enginyers tècnics; als enginyers industrials; als ambientòlegs; als geògrafs; al Col·legi d'Enginyers Graduats i Enginyers Tècnics Industrials; al Col·legi de Biòlegs; al Col·legi de Politòlegs i Sociòlegs, i també al Col·legi d'Economistes, que sou tots els que al llarg de les diferents compareixences ens vau poder aportar el vostre punt de vista de la llei i que ens va permetre als diferents grups parlamentaris poder anar millorant el text a la ponència. I també una referència al món local, a l'Associació Catalana de Municipis i Comarques, a la Federació de Municipis de Catalunya, i a tota aquella gent que des del món local –els diferents alcaldes, regidors...– ens heu anat fent arribar els vostres comentaris i suggeriments que ens porta avui, també, a tenir una llei pensada i feta per aquesta primera línia que són els ajuntaments. Assolim així una llei que compta amb un articulat que principalment estableix mesures de foment i impuls de la qualitat arquitectònica i urbanística; de la contractació; de la redacció de projectes; de la direcció i execució de les edificacions, i de la urbanització dels espais públics. Un marc, per tant, prou ampli, per definir el que entenem com a arquitectura i els valors que aquesta ens aporta, com tot seguit definim als diferents articles de la llei. La llei ens estableix, a més, mesures per a l'impuls de la qualitat arquitectònica, que, en definitiva, en fou l'origen. L'origen va ser això: poder preservar aquesta qualitat i poder-li donar encara més valor, per tal de que ens portessin a una major excel·lència pel que fa a l'arquitectura i a tot el seu procés. En la meva intervenció posterior exposaré amb més detall el que aquesta llei recull, el que el nostre grup parlamentari hem volgut que acabi sent aquesta llei. Ara, com a ponent relator, només em queda, de nou, agrair als grups parlamentaris el seu suport, al departament, al conseller Rull, al director general d'Urbanisme i a tot el seu equip, el seu acompanyament, i la feina feta, que després també m'hi referiré. I acabo aquesta primera intervenció agraint la feina feta als serveis del Parlament. Al lletrat, el senyor Pere Sol. Pere, moltes gràcies, una vegada més, per la teva feina, pel teu suport, pel teu saber ben fer, que ens ha permès en molts moments arribar a acords i poder anar desencallant els diferents aspectes. I un agraïment també a la senyora Eva Vendrell, gestora, i a la senyora Rosa Galvany, lingüista. Gràcies una vegada més per la vostra feina en aquesta llei. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Roigé. Tot seguit intervindran els grups parlamentaris que han reservat esmenes per a defensar en el Ple; posteriorment, la resta de grups parlamentaris, per a fixar el seu posicionament. En primer lloc, té la paraula, per a defensar les esmenes presentades pel Grup Parlamentari de Ciutadans, el senyor Sergio Sanz.
Gràcies, presidenta. Consellers, diputats, diputades, representants dels col·legis..., desde Ciutadans, durante el debate a la totalidad que mantuvimos, sobre el proyecto de ley que nos presentó el Govern, manifestamos nuestro escepticismo sobre la necesidad de la misma. Lo hicimos porque pensamos que, más que nuevas leyes, son necesarias políticas públicas acertadas y sostenidas en el tiempo, que permitan alcanzar los objetivos que esta plantea. No consideramos que para disponer de una arquitectura de calidad sea necesaria una nueva ley. De hecho, la historia nos ha legado grandes obras de arquitectura que se realizaron en épocas en las que apenas había legislación y que hoy forman parte de nuestro patrimonio. Pero no decimos que una ley no pueda contribuir a mejorar la calidad arquitectónica. Por esa razón no presentamos enmienda a la totalidad. Participamos en la ponencia y presentamos un buen número de enmiendas que tenían como objetivo mejorar el texto definitivo. En la primera parte, la de las disposiciones generales y las medidas de fomento e impulso de la arquitectura, tratando de clarificar el texto y buscando una mayor eficiencia en el uso del lenguaje. Una de las paradojas de esta ley es que se anuncia diciendo que quiere servir para divulgar e impulsar la arquitectura, pero en buena parte de su texto evita hacer referencia a la arquitectura. Por ejemplo, en el proyecto original se hablaba del «Premio de Arquitectura de Cataluña, que se ha convertido en el «Premio de Cataluña en el Ámbito de la Arquitectura. Y aparecen expresiones como «servicios de creación arquitectónica o «servicios de procesos arquitectónicos, con las que se evita hacer referencia a la forma convencional de «servicios de arquitectura. ¿Por qué sucede esto? ¿Es posible impulsar aquello que no nos atrevemos ni a nombrar? Miren, antes de explicar por qué su utilizan esas expresiones les voy a leer una nota publicada recientemente en la página web del COAC: «Ara fa quatre anys el Col·legi d'Arquitectes iniciava una campanya que, amb el nom “Sí a l'arquitectura”, tenia per objectiu renovar el valor de l'arquitectura per a la societat i enfront de l'aprovació de la Llei de col·legis i serveis professionals. Des del 2013 el Departament de Territori i Sostenibilitat, amb l'impuls del Col·legi d'Arquitectes, iniciava el procés de redacció de la futura llei d'arquitectura amb l'objectiu comú d'establir un nou marc jurídic que fixi les mesures de foment i d'impuls de l'arquitectura com a bé d'interès públic i promoure la qualitat arquitectònica en la planificació, projecció i execució de les edificacions i urbanització dels espais públics. Esta ley se impulsó en un momento de incertidumbre y de desconfianza sobre los efectos que podía tener la Ley de colegios y servicios profesionales y su liberalización. Especialmente preocupaba la ruptura con el reparto tradicional de las atribuciones entre los distintos profesionales en el sector de la edificación y el urbanismo, ya que existe una cierta confusión acerca del nivel de competencia de los mismos a la hora de desarrollar o dirigir las obras de esta índole. Entonces, vuelvo a decir, ¿por qué en esta ley no se llaman las cosas por su nombre? Pues precisamente porque se mantiene esa desconfianza entre los representantes de los profesionales. Y, al final, la ley no centra tanto la mirada en la arquitectura, sino que realiza una serie de acrobacias terminológicas para tratar de satisfacer a la vez a distintos colegios que compiten entre ellos en la defensa de los legítimos intereses de sus colegiados y profesionales. Pero si buscan en Google «servicios de procesos arquitectónicos no encontrarán nada, porque no forma parte de la convención lingüística y de la normalidad, de lo común. Y eso merece una reflexión no solo ya sobre el contenido de la ley, sino sobre la forma de legislar en sí misma. Existe el principio de in claris non fit interpretatio, que nos indica que cuando las cosas son claras no hace falta interpretarlas. En algunas partes de esta ley, sin embargo, se emplea un lenguaje que no es el empleado de forma común en la sociedad. ¿A qué cabe atribuir esta diacronía lingüística? Bueno, es algo que se ha comentado durante la ponencia: «És que ho hem acordat així amb altres col·legis professionals. Nuestra obligación como legisladores debe ser hacer buenas leyes, leyes claras, sencillas, útiles. Y eso puede conllevar asumir un coste político, que es el de no dar satisfacción a las demandas de todos los colectivos. Las leyes no deben responder a la presión ejercida por ningún colectivo, sino a la reflexión, al análisis y al interés general. Si se impulsa una ley de arquitectura debe ser porque consideramos que la arquitectura aporta bienestar a la sociedad y es de interés general. Aunque cabe decir que la definición de arquitectura como valor, no como disciplina profesional, tiene componentes ideológicos y subjetivos. Para William Morris, en el siglo XIX, «la arquitectura abarca la consideración de todo el ambiente físico que rodea la vida humana y que «es el conjunto de modificaciones y alteraciones introducidas en la superficie terrestre con objeto de satisfacer las necesidades humanas. Más tarde, Le Corbusier diría que «la arquitectura es el juego sabio, correcto y magnífico de los volúmenes bajo la luz. Existe un debate abierto sobre qué es y qué no es arquitectura, y seguirá abierto, con independencia de cuáles sean las atribuciones profesionales, que no competen a esta ley, como ya se ha dicho. En todo caso, la arquitectura es el resultado de un trabajo que se inicia en la fase de diseño del proyecto y concluye con la ejecución de una obra. En ese proceso intervienen distintos profesionales y distintos oficios, y en Cataluña, como en el conjunto de España, tenemos grandes profesionales muy bien formados y muy competentes. Ya lo ha indicado antes el conseller, el último premio Pritzker lo ha ganado un estudio catalán, que es el estudio RCR, y eso da muestra de que esa calidad y esa competencia de nuestros profesionales es bien reconocida. Sin embargo, la imagen que durante muchos años los gestores políticos han proyectado de la arquitectura ha sido superficial, diría que pirotécnica, más cargada de simbolismo que de utilidad. Las inauguraciones de las obras realizadas por arquitectos estrella, símbolos del despilfarro de una época, han creado una imagen de frivolidad y elitismo de la arquitectura que en lugar de contribuir a poner en valor esa disciplina y a los profesionales que participan en ella, le han brindado carácter de artificiosidad innecesaria, errores que tienen más que ver con las malas decisiones políticas de los distintos gobiernos que con el marco legislativo. Quizá por eso parece que esta ley, en el capítulo de disposiciones generales, pretende enmendar los abusos del pasado haciendo referencia a los valores positivos que tiene la arquitectura. Pero tanto en este apartado como las propuestas que contienen los artículos 6 y 7, de divulgación de la arquitectura y de impulso de la calidad arquitectónica, no dejan de tener un carácter más programático que regulatorio. Y, por tanto, no dejan de ser una declaración de buenas intenciones. De hecho, si esto, en lugar..., esta ley, en lugar de tener forma de proyecto de ley, tuviese forma de propuesta de resolución, la enmienda que nos hubiese presentado el grupo que apoya al Gobierno consistiría en pasar los infinitivos a gerundios, esto que los grupos parlamentarios ya conocen: allí donde se pone «promover, «continuar promoviendo; allí donde se pone «impulsar, «continuar impulsando. Al final, buena parte de los artículos de esta ley podrían ser una propuesta de resolución, con lo cual, bueno, es eso, una declaración de intenciones y es una cosa que ya se podría estar haciendo, sin necesidad de esta ley. Por eso, nosotros, desde Ciutadans, pensamos que más que declaraciones de intenciones, lo que hacen falta son compromisos políticos y presupuestarios. ¿Vamos a mejorar la calidad arquitectónica de nuestros barrios y ciudades declarando buenas intenciones o invirtiendo recursos económicos a proyectos concretos? Nosotros pensamos que invirtiendo recursos, así que les voy a recordar unas cifras: en 2011, los presupuestos que se destinaban a la mejora de barrios y núcleos antiguos era superior a 85 millones de euros. En el presupuesto que se aprobó este año, Convergencia, Esquerra Republicana y la CUP dedicaron 50 millones menos a esos objetivos; menos de la mitad de lo que se dedicaba hace seis años. Cincuenta millones de diferencia que son, por cierto, los que han destinado a la hisenda propia suya, esa a la que ni siquiera ustedes ingresan los impuestos, ¿no? Porque la mejora de los barrios donde viven mayoritariamente personas de clase trabajadora no es una de sus prioridades. Tienen otras prioridades. Una detracción de recursos que nos recuerda el enorme cinismo que separa los objetivos que el Govern dice tener de los que persigue en realidad. Por último, comentar que hemos mantenido vivas las enmiendas a los artículos referidos a la creación de nuevos organismos consultivos como el Consell de Qualitat Arquitectònica de Catalunya y de las Administraciones Locales, así como aquellos referidos a las normas complementarias de contratación. Lo primero, porque pensamos que el Gobierno autonómico dispone de instrumentos suficientes para alcanzar los objetivos de la ley sin necesidad de crear nuevos organismos consultivos, a la vez que pensamos que podría impulsar una mayor participación de los profesionales del sector, sus asociaciones y colegios profesionales para alcanzarlos. En cuanto a lo segundo, lo referido a la contratación, consideramos que es mejor que la ley haga referencia a la normativa básica de contratos del sector público, cuya modificación se está debatiendo actualmente en el Congreso de los Diputados y que ya permite contratar de acuerdo con los criterios establecidos en este proyecto de ley. Tanto es así que en la presentación que hicieron el conseller de Territori y la consellera de Habitatge en el COAC, sobre los nuevos concursos del Incasòl, se indicó que se iban a realizar de acuerdo con estos criterios. Consideramos que, en aras de evitar la dispersión normativa, la fragmentación legislativa y la inseguridad jurídica, es conveniente que todo lo referido a los contratos del sector público esté recogido en textos unitarios y no en legislaciones sectoriales. Y no cabe duda de que esa legislación sobre contratos públicos debe mejorar. La percepción que tienen los arquitectos y otros profesionales del sector es que los concursos obedecen, acaban obedeciendo a redes clientelares y oligopolios que impiden una concurrencia justa y equitativa. Para finalizar, reiterar la disposición de Ciutadans para trabajar a favor de mejorar la calidad arquitectónica de los edificios, pueblos y ciudades. Por eso no nos vamos a oponer a esta ley, porque defendemos la arquitectura, aunque esta sea fundamentalmente una declaración de intenciones; intenciones y objetivos que es necesario trasladar a las leyes que regulan la planificación territorial y urbanística que han permitido los grandes desastres urbanísticos. Precisamente por esa preocupación seguiremos denunciando desde esta tribuna el cinismo de un govern que manifiesta preocuparse por la calidad arquitectónica y al tiempo detrae recursos de los barrios humildes para destinarlos a su proyecto separatista. Porque está muy bien que el Govern, que ha impulsado esta ley, diga que le preocupa la calidad arquitectónica de los lugares que habitan nuestros conciudadanos, pero, ¿es eso coherente con su presupuesto? ¿Van a dejar de dilapidar recursos creando lo que llaman «estructures d'estat o repitiendo un nuevo 9-N? No, no lo van a hacer. El Govern de Puigdemont y Junqueras va a seguir dilapidando nuestro dinero en un proyecto político que divide a la sociedad, dinero que podrían destinar a mejorar las condiciones en las que los arquitectos y otros profesionales desarrollan su labor, y, por tanto, la mejora de la calidad arquitectónica, o la calidad de los servicios de salud, o la calidad de la educación; sin necesidad de nuevas leyes, basta con un cambio en las prioridades, y, por tanto, en las políticas públicas. Tan sencillo como eso. Por último, quiero agradecer la buena disposición y el trabajo del resto de diputados que han contribuido y han participado en la ponencia, y la de las personas, entidades y representantes de los colegios profesionales que comparecieron para opinar sobre el proyecto de ley durante su tramitación. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Sanz. A continuació, per defensar les esmenes presentades pel Grup Parlamentari Socialista, té la paraula el senyor Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. Conseller, director general, representants dels diversos col·legis professionals, els primers moments d'aquesta intervenció els volia fer servir, tot i que el conseller Santi Vila ha sortit un moment, per agrair-li al conseller Santi Vila..., en base que va ser l'anterior conseller de Territori i Sostenibilitat, li volem reconèixer la iniciativa d'haver impulsat aquest avantprojecte de llei; un avantprojecte que ha tornat a entrar en el Parlament de la mà del conseller Rull i que al llarg d'aquests mesos creiem que ha millorat substancialment el seu contingut, eh?, gràcies a les aportacions també d'altres col·legis professionals, gràcies també a les aportacions que han fet les entitats municipalistes del nostre país i al treball de tots els diputats i diputades que han format part de la ponència que al final ha portat a aquest plenari el projecte de llei que avui aprovarem. Queda clar amb el text que finalment es sotmetrà a votació que l'arquitectura és una activitat multidisciplinària. Avui no parlem en aquest projecte de llei d'atribucions professionals, estem parlant d'una altra cosa, no? Perquè la llei té, des del nostre punt de vista, un clar objectiu, que és establir i definir l'interès públic de l'arquitectura com un dels fonaments per a l'estat del benestar i la cohesió social; també el desenvolupament sostenible, perquè creiem que aquests tres vectors avui en dia són vectors indissociables. Per tant, es desenvolupen a la llei, ho ha dit el conseller, la diputada ponent..., desenvolupa mesures per a la divulgació, per a la promoció, per a l'educació envers la qualitat arquitectònica, com són la creació d'aquest Consell de Qualitat Arquitectònica de Catalunya, que en el redactat final que té nosaltres ens sentim reconeguts, o per exemple, el Premi Catalunya d'Arquitectura, no?, o l'impuls específic de polítiques concretes; posa en valor l'interès públic de l'arquitectura, i incorpora objectius de qualitat arquitectònica tant en els projectes públics com en els projectes privats, com en determinats concursos d'obra pública. Nosaltres creiem que l'objectiu de disposar d'un marc jurídic òptim que ajudi a construir un millor futur per a les nostres ciutats, establint mesures de foment i d'impuls a l'arquitectura com a bé d'interès públic, promovent justament la qualitat arquitectònica en la planificació, la projecció i en l'execució de les edificacions i urbanització en els espais públics condueix justament a aquests objectius. I tot això jo crec que es fa en col·laboració amb d'altres col·legis professionals, que els primers «reparaments que hi van haver a l'avantprojecte justament van ser perquè hi havia una certa suspicàcia sobre una certa reserva d'atribucions professionals cap al Col·legi d'Arquitectes, cosa que no es produeix i que crec que no era la intenció tampoc inicial de l'avantprojecte, no? De fet, la Unió Europea, em sembla que ho deia el conseller Rull en la seva intervenció, en els darrers anys ha elaborat diverses directives i resolucions que posen en valor l'aportació que fa l'arquitectura en els entorns urbans i rurals dels països, no? I recomanava introduir en la legislació aquestes qüestions, en les legislacions específiques de cada estat. De moment només França ho ha regulat, i avui el Parlament de Catalunya també ho farà. I hem de reconèixer, i jo vull fer-ho des del faristol del Parlament, l'impuls, l'esforç i la tossuderia del Col·legi d'Arquitectes de Catalunya, i en especial del seu degà, perquè aquesta llei avui pugui aprovar-se en el Parlament de Catalunya. És cert que al llarg d'aquests mesos hem donat voltes sobre la utilitat o no d'una llei d'arquitectura a Catalunya; si tenia sentit, si les demandes plantejades es podien articular amb aquesta llei o a través de modificacions d'algunes altres normes que ja estan vigents. El cert és que l'interès general de l'arquitectura, tal com ha quedat regulat, o com quedarà regulat avui aquí, un cop es voti, no estava cobert per les altres legislacions vigents. Aquesta llei haurà d'ajudar a posar en valor la qualitat arquitectònica i que el conjunt dels ciutadans, també de les administracions, tinguin..., i aquí sí que voldria fer referència a la intervenció que el degà del Col·legi d'Arquitectes en la seva compareixença en la ponència, el senyor Comerón, va emfatitzar: que les administracions, que el conjunt de ciutadans tinguin arguments de judici que ens ajudin a valorar els edificis, els espais, les ciutats, no amb criteris d'inversió, sinó amb criteris de millora de la nostra manera de viure. Jo crec que aquest és el reflex d'aquesta llei, o podríem definir el conjunt dels vint-i-dos articles més les addicionals que té la llei amb aquesta definició. Aquesta llei també fa èmfasi en la importància de millorar els concursos públics, posant les eines perquè el criteri econòmic no sigui el principal indicador. A aquest tema em permetran que m'hi refereixi un pèl més tard, de seguida, d'aquí a uns moments, perquè saben que era un dels punts de discrepància que el meu grup tenia respecte a aquesta llei. Aquesta llei també busca –i a nosaltres ens sembla que ho aconsegueix– contribuir a reduir la precarietat professional, no només dels arquitectes, sinó del conjunt de professionals que tenen a veure amb l'arquitectura, eh? Dir-los, de totes maneres, que el..., em sembla que ho deia el diputat Sergio Sanz, en la seva intervenció, que la gènesi d'aquesta llei va sorgir en un moment d'incerteses, d'incerteses professionals, d'incerteses econòmiques, que ha afectat molts col·lectius laborals, eh?, jo crec que tots els col·lectius laborals d'aquest país, i que sortosament sembla que ens n'estem sortint. Voldria destacar que, dins dels procediments que regula aquesta llei, ha de permetre l'accés a les professions o a la professió de joves titulats, que a vegades tenen moltes dificultats per accedir sobretot a bona part dels concursos que les administracions públiques fan en aquest país. I deixi'm tornar als temes de contractació. És cert que es busca reforçar la transparència i la publicitat en la contractació i que es vetlla per la incorporació en els plecs dels concursos d'obra pública d'urbanització i d'edificació de criteris de qualitat, creativitat i funcionalitat respecte als temes més economicistes. Nosaltres hem defensat, el Grup Socialista ha defensat en tot el debat que, tot i compartint aquests criteris, seguim sent més partidaris que totes aquestes qüestions es regulin en la nova legislació de contractes del sector públic que en aquests moments està en debat en aquesta cambra i en el Congrés dels Diputats. Malgrat mantenir aquestes discrepàncies i que manteníem esmenes vives a l'articulat, ja li anuncio, presidenta, que retirarem les esmenes que seguien vives. I hem demanat un parell de votacions separades d'alguns articles respecte a aquestes qüestions, en les que farem una abstenció, eh?; és una abstenció pensant que aquests temes s'han de regular amb un cos únic en la Llei de contractes del sector públic. Per anar acabant..., i agafo unes paraules del conseller Rull, diu: «Ens volem agradar com a país. Doncs, sí, ens volem agradar com a país. Des del nostre punt de vista, avui els valors socials i culturals de l'arquitectura no poden anar separats dels grans reptes que tenim totes les societats. I un dels grans reptes és com fer front al canvi climàtic i com ens adaptem a les seves conseqüències. Ja no es tracta només de pensar en els nous barris de les nostres ciutats, com construïm els nous edificis residencials i industrials, com fem els nous equipaments per aconseguir que siguin edificis d'emissions zero pel que fa als gasos d'efecte hivernacle. Esperem que en la Llei de canvi climàtic que aprovarem al llarg, també, de les properes setmanes, aquest objectiu que hem fixat en la Llei de canvi climàtic, que és que l'any 2025 tots els projectes de nous edificis incorporin aquests preceptes i que siguin edificis d'emissions zero, quedin acordats en la llei. Però es tracta, sobretot, no de pensar, que segur que ho farem, en com construïm les noves ciutats, com construïm els nous edificis, sinó que es tracta sobretot d'abaixar les emissions del conjunt del sector residencial, pensant en els objectius 2050 fixats a les cimeres del canvi climàtic, als acords de Nacions Unides que van conduir a Kyoto. I és aquí on tenim feina a fer: aconseguir la rehabilitació del parc construït perquè esdevinguin també edificis eficients des d'un punt de vista energètic. Avui la qualitat també passa per aquesta política, no?, per aquesta visió ampla que ens ha de portar a tenir uns nous pobles, unes noves ciutats, uns nous barris a les nostres ciutats; per tant, l'impuls de les polítiques actives que fomentin la rehabilitació energètica del parc d'habitatges existents. L'Estratègia catalana per a la renovació energètica dels edificis haurà de prioritzar, des del nostre punt de vista, l'accessibilitat i l'eficiència energètica d'edificis i habitatges amb aprofitament d'energia renovable, i cobrir la necessitat d'actuació, com a mínim, de cinquanta mil habitatges anuals, tal com indiquen diverses resolucions d'aquest Parlament i l'esmentada Llei de canvi climàtic tal com està redactada en aquests moments. I esperem que d'aquí a la seva aprovació no es modifiqui a la baixa, com ha passat en alguns..., o com es pretén en alguns altres articles d'aquella llei. I és aquí, diputades, diputats, conseller, on el sector de l'arquitectura i de la construcció tenen un paper fonamental en el disseny i execució d'aquestes polítiques. I ara sí, finalment, desitgem que aquesta llei serveixi per a tots els objectius que ens proposem, que s'han esmentat des d'aquest faristol, que queden reflectits de manera clara en el preàmbul de la llei i en el seu articulat, i que sobretot ajudi a tenir uns entorns de més qualitat en el nostre país. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Terrades. A continuació, per a defensar les esmenes reservades del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, té la paraula la senyora Hortènsia Grau.
Presidenta, conseller... Bé, en primer lloc, donem la benvinguda i els agraïments al director general d'Ordenació, el senyor Agustí Serra, i el seu equip; a tots els representants dels col·legis professionals –que no us anomenaré a tots, perquè sou molts– que heu vingut avui, però també ens heu ajudat al llarg..., ens vau ajudar molt en les compareixences; als professionals del sector que ens acompanyeu. També especialment al senyor Lluís Comerón, amb qui durant tot aquest temps hem mantingut una relació fluida, ens ha aclarit dubtes i hem pogut anar treballant. També vull donar les gràcies especialment a la relatora i al correlator, la Meritxell Roigé i el Marc Sanglas, que han funcionat molt com a equip, amb la voluntat d'arribar a acords. I a la resta de ponents: el Sergio Sanz, que a més és de l'ofici, i crec que ens ha ajudat molt en dubtes tècnics; el Jordi Terrades, companys d'altres lleis aquesta legislatura; el Santi Rodríguez, que amb la seva veterania i rigor crec que..., bé, també ha estat..., bé, a mi m'ha ajudat molt. I crec que ha estat un luxe gaudir dels coneixements i la bonhomia del Pere Sol, el nostre lletrat, que ens ha facilitat en tot moment que poguéssim arribar a acords i a transaccions amb les mínimes renúncies. També l'eficàcia i la bona feina de l'assessora lingüística, la Rosa Galvany, i la gestora, l'Eva Vendrell. Fets els agraïments pertinents, intentaré explicar, en essència, quina ha estat la nostra aportació, la de Catalunya Sí que es Pot, a aquest projecte de llei i el nostre posicionament i sentit de vot a les esmenes de la resta de grups que no han estat recomanades i que encara queden vives. Mirin, s'ha dit, no?, però jo crec que és important fer aquest procés històric. Durant la tramitació d'aquesta llei, en un primer moment, al març del 2016, nosaltres no hi vam donar suport, perquè consideràvem que era una llei que s'havia fet molt al dictat d'uns interessos en concret i que hi havia faltat potser participació, tot i que li reconeixem al conseller Vila aquest esforç per tirar-ho endavant, no? En aquell moment nosaltres no vèiem la necessitat de la llei ni la seva justificació pública, d'alguns dels continguts. Per això vàrem valorar molt positivament que el Govern retirés i encetés un procés de consultes i negociació amb els diferents col·legis que havien expressat el malestar; no els repetiré: economistes, geòlegs, ambientòlegs, politòlegs, aparelladors, etcètera. I va portar, l'octubre del 2016, va tornar el text aquí, amb una proposta diferent, que havia suavitzat aquest caràcter corporativista, més modernitzat, i sobretot amb la voluntat –que ho ha dit el conseller– de que durant la tramitació poguéssim millorar-lo i dotar-lo de més elements d'utilitat pública. Nosaltres, durant el tràmit de compareixences, vam escoltar totes les aportacions dels experts en contractació pública, dels col·legis..., vam aprendre molt, i amb aquestes aportacions i les de la gent del nostre entorn vam presentar seixanta esmenes al text que presentava el Govern. D'aquestes seixanta esmenes, durant els treballs de ponència, n'hem retirat setze, i crec que és important explicar-ho, perquè algunes creiem que... Per exemple, incorporàvem sempre el concepte de sostenibilitat, no?; doncs, bé, al final quedava redundant, perquè ja quedava incorporat en el preàmbul. O també el concepte aquest, de qualitat del procés arquitectònic. Bé, doncs, aquests els vam anar suprimint. Altres que vam retirar eren articles de supressió, perquè durant els treballs, doncs, vam poder arribar a transaccions que recollien en bona mesura les nostres voluntats. Perquè, bé, en una llei, doncs, bé..., mai tens al cent per cent el que tu vols, no? I es tracta, doncs, d'arribar a aquests acords possibles. Per nosaltres, perquè és important, la resta d'esmenes han quedat incorporades al projecte, i fins a l'últim moment hem pogut transaccionar..., bé, avui mateix hem pogut arribar a una transacció. Nosaltres creiem que són importants, les aportacions que hem fet, perquè, per exemple, incorporen amb molta força les qüestions ambientals i el concepte de sostenibilitat lligat a l'edificació, construcció i manteniment dels edificis, i perquè a més, inclouen també, pel que fa a les qüestions energètiques i amb coherència amb el projecte de llei que estem fent, de canvi climàtic, que esperem que puguem aprovar aviat, incorporen allò de les directives europees per tal que els nous edificis, el 2020, siguin de consum gairebé nul. Aquestes qüestions, l'important és que a la llei aquestes qüestions apareixen com un valor inherent a l'arquitectura. Per tant, ja no estem parlant de valors d'aquests, subjectius, no?, que, bé, ja està bé, com la bellesa i tal. No, no, aquí tenim valors concrets, moderns, com són aquests, i que a més són, d'alguna manera, quantificables. També un valor que es tindrà en compte a l'hora de considerar els processos de licitació dels contractes públics i, per tant, que es tindran en compte a l'hora de valorar la relació qualitat-preu. En el capítol segon, també hem incorporat millores, hem introduït millores en el Consell de Qualitat Arquitectònica, doncs, incorporant més professionals, la paritat, etcètera. Pel que fa al capítol tercer, que és el que molts hi s'han referit i que és relatiu a les normes de contractació... I que també ho hem de dir: aquest va ser un dels temes més controvertits durant la ponència, durant els treballs, perquè tots els grups tenien prevencions respecte a que aquest capítol no acabés suposant una sobrecàrrega administrativa o afegís complexitat als processos de contractació, que ja de per si, els processos de licitació arquitectònica, ja de per si són complexos. I, a més, que no entrés en contradicció, justament, amb tota la normativa de contractació pública que avui s'està debatent en el Congrés, per exemple. Jo crec que el text, al final, amb les transaccions, ha millorat. O sigui, ha millorat: aclarim les modalitats de contractació, concretem els criteris de valoració de les proposicions tècniques i els valors orientatius que s'han de tenir en compte; millora tot el tema de composició del jurat i normes de funcionament; la interdisciplinarietat; reforça la publicitat i transparència, i, sobretot, deixa més marge als ajuntaments, al donar caràcter preferent i no obligatori –que això ha sigut una cosa que vam debatre molt en la ponència– a la licitació conjunta de la redacció de projecte i direcció d'obres. Per tant, crec que el text ha millorat. També s'han millorat les condicions de participació en els procediments de licitació, perquè hi hagi una competència real i efectiva i que puguin participar en igualtat de condicions, doncs, joves professionals, cooperatives o els petits despatxos que comencen. La nostra voluntat respecte a aquestes qüestions ha sigut, sobretot, preservar l'autonomia local; no afegir més càrrega de treball i complexitat i mesures que poguessin discriminar els ajuntaments petits, i que al mateix temps es pogués desenvolupar la directiva europea de que el preu no sigui l'únic i determinant criteri, que ha donat nyaps, com ha comentat el conseller, i, per tant, es poguessin posar en valor altres aspectes qualitatius, com demanàveu tots els professionals. Si aquests objectius i això funcionarà a la pràctica, doncs, no ho podrem saber fins que s'implementi la llei. Si quan s'aprovi la Llei de contractació pública hem de canviar-ho, doncs, escolta, lleis canvien lleis, i no passa re. Nosaltres ho hem fet perquè creiem que això millora, i és aquesta la voluntat. En definitiva, crec que el Grup Catalunya Sí que es Pot crec que hem aportat el nostre gra de sorra per fer una llei d'arquitectura millor, no només per als professionals del sector, que també, sinó per avançar, tal com es va convenir a la Conferència mundial Hàbitat, per fer unes ciutats més equitatives, sostenibles, que recuperin allò públic, que recuperin el bé comú, en definitiva, unes ciutats o tots puguem viure més còmodament. I, amb el temps que em queda –ràpid, presidenta–, em posiciono respecte a les esmenes dels altres grups, perquè sí que vull explicar-ho. Nosaltres no votarem a favor de les esmenes de Ciutadans que entren en contradicció o bé proposen continguts diferents, que, al nostre entendre, no milloren el text transaccionat. I, en canvi, ens abstindrem en aquelles que considerem que, tot i que no són contradictòries, creiem que s'hi haurien pogut incorporar i al final no s'hi han incorporat. No..., bé, anava a dir que no votàvem les dues esmenes del PSC, però ha dit el Jordi Terrades que les han retirat; per tant, res a dir. Perquè nosaltres creiem que..., el que deia jo de contractació pública, no?: que, ara per ara, la llei dona resposta a les demandes dels col·lectius i pot ajudar a clarificar els processos de contractació arquitectònica en les diferents modalitats. Si més endavant s'ha de canviar, doncs, ja adaptarem la llei. Per últim –i això sí que ho vull explicar, perquè ningú s'estranyi–, votarem a favor de totes les esmenes reservades del PP, perquè..., atès que aquestes fan referència, dins de les mesures de divulgació de l'arquitectura..., afegeixen el concepte aquest, de l'adjectiu de qualitat arquitectònica, i ens agradava aquesta idea. I també perquè en els premis ells incorporen una modalitat per a joves projectistes, que a nosaltres, doncs, també ens agrada la idea i creiem que és interessant. Potser més endavant, Santi, doncs, s'acaba fent, això dels joves projectistes. I per últim, també, dir-los que a l'últim moment hem fet una transacció –agrair-l'hi a la ponent, a la Meritxell Roigé– per tal que el nou Consell de Qualitat Arquitectònica de Catalunya es pugui coordinar amb el consell que ja existia, de Qualitat, Sostenibilitat i Innovació de l'Habitatge, que es va crear durant el segon Govern tripartit i que, per tant, una mica, ens consi..., bé, considero que és una herència, i, per tant, crec que estava bé que els dos ens es poguessin coordinar. Així que, bé, molta sort, moltes gràcies, i esperem que la llei funcioni per a tots i totes. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Grau. A continuació, per a defensar les esmenes reservades del Grup Parlamentari Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, director general, representants dels col·legis professionals, persones que ens acompanyen i les que no ens acompanyen però que també han participat en l'elaboració i en el debat d'aquest projecte de llei..., doncs, també va adreçat a ells, tot aquest debat. Aquest és un projecte de llei que, des de que es va presentar, el nostre grup sempre el vam valorar de forma positiva. Vam intentar entendre i interpretar què és el que pretenia el Govern amb l'impuls d'aquest projecte de llei; vam escoltar també els diferents col·lectius professionals, especialment el Col·legi d'Arquitectes, el seu degà, que, d'alguna manera, n'era l'impulsor, i crec que vam entendre perfectament quin era l'objectiu que es perseguia amb l'impuls d'aquest projecte de llei. Estem convençuts de que aquesta segurament és una iniciativa que no introdueix grans novetats des del punt de vista legislatiu, especialment en els seus dos primers capítols; en el capítol tercer, en el capítol que introdueix elements per a la contractació pública o criteris per a la contractació pública sí que s'estableix algun element nou, però segurament no hauria estat necessària una llei per tal d'intentar perseguir els objectius que es persegueix amb aquesta norma, és a dir, s'haurien pogut adoptar acords del Govern amb diferents rangs per tal d'assolir l'objectiu que persegueix la llei, que, d'alguna manera, no és altre que intentar fomentar i impulsar el procés de qualitat arquitectònica. Però, en qualsevol cas, sí que valorem el fet de que és una llei que entenem que és oportuna; oportuna segurament pel moment en el que es va començar a impulsar aquesta llei, des del punt de vista de que la conjuntura per la que travessava el sector de la construcció en general i, per tant, també el sector de la creació arquitectònica –i no em refereixo només a la situació per la qual passava un determinat col·lectiu professional, sinó tots els col·lectius professionals que participen d'aquest procés constructiu–..., doncs, el projecte de llei el que pretenia, d'alguna manera, és posar un element addicional al damunt de la taula, que permetés visualitzar uns nous horitzons i, per tant, també donar un nou impuls als aspectes professionals que giren entorn de la construcció i de la creació arquitectònica. Per nosaltres, si ens ho permeten, i de forma simplificadora..., perquè jo crec que també és el que hem intentat perseguir amb les esmenes que s'han presentat, amb una quantitat important de les esmenes que s'han presentat i amb algunes de les que continuaran pendents –si m'ho permeten, anecdòticament o simbòlicament, les hem volgut mantenir precisament per reforçar el caràcter que nosaltres li volíem donar i li volem donar, a aquesta llei, i que creiem que, efectivament, en el seu redactat final té aquesta llei–, és precisament fomentar la qualitat i incentivar la creativitat arquitectònica, per tant, defugir una mica –defugir una mica– el concepte «arquitectura, que era interpretat, i és interpretat, segurament, per una part de col·lectius professionals, com un àmbit professional molt determinat. No estem parlant d'això. No es pretén parlar d'això. Es pretén parlar d'un sector d'activitat, d'un àmbit d'activitat que no correspon únicament i exclusivament a un col·legi professional, no correspon exclusivament a una especialitat professional, sinó que correspon a un conjunt, a un ventall d'especialitats professionals que són les que participen d'aquest procés –procés arquitectònic, eh?, no s'entengui malament. Precisament –precisament– la creativitat arquitectònica i el patrimoni arquitectònic és molt característic de Catalunya i també molt particularment de Barcelona. I amb la llei el que es pretén, precisament, és projectar cap al futur noves iniciatives arquitectòniques que permetin seguir en aquesta tradició. Jo deia en el debat de totalitat... Ara hi és i no hi és, però valoro també la seva presència, del conseller de Cultura, en aquest debat; com a impulsor de la llei quan ell era conseller de Territori, sí, però jo crec que més encara vinculat amb les seves actuals responsabilitats com a conseller de Cultura, perquè, en definitiva, el que estem, d'alguna manera, és promocionant una activitat que després, amb el temps, acaba formant part de la cultura, de la cultura de la nostra societat, de la cultura arquitectònica i, per tant, també ho valorem des d'aquest punt de vista. I el que és més rellevant d'aquesta llei, com deia, és l'impuls de noves iniciatives arquitectòniques i, si m'ho permeten, dintre del ventall de característiques que té el patrimoni arquitectònic, jo en vull destacar un, que és aquell que entenem que és més innovador, segurament és aquell que pot ser més discutible –no per polèmic, sinó per subjectiu–, que és precisament la bellesa i l'interès artístic de l'arquitectura. I això és el que contribueix a enriquir, precisament, la cultura arquitectònica. Entre d'altres característiques més comunes que formen part de la creació arquitectònica, doncs, ja s'han citat la innovació, la funcionalitat, l'accessibilitat, la sostenibilitat del procés arquitectònic, la sostenibilitat del manteniment futur de les noves construccions, però nosaltres ressaltem, hi insisteixo, per damunt de tot, l'enriquiment de la cultura arquitectònica. I és precisament aquest fet, totes aquestes característiques, que exigeix que aquests processos arquitectònics siguin professionalment pluridisciplinaris, de forma necessària. I ho diem i ho remarquem, perquè és precisament la crítica que ha rebut, o la crítica més important que ha rebut aquesta llei per part de diferents col·lectius, perquè s'ha interpretat, algú ha vist que el que es pretenia era intentar afavorir un determinat col·lectiu professional, que és el dels arquitectes, i nosaltres entenem, des del nostre grup parlamentari hem entès des del primer moment que ni pot ser ni és així, i a més a més ho dic pertanyent a un col·lectiu professional dels que es poden considerar susceptiblement afectats per una llei que tingui un determinat objectiu envers un col·lectiu professional. Al contrari, veiem la llei adreçada al conjunt de col·lectius professionals que participen dels processos arquitectònics i, en definitiva, una llei que ha d'anar en benefici del conjunt de la societat. I perquè això quedi rotundament clar, celebrem la incorporació d'una esmena que va presentar el nostre grup parlamentari però que en qualsevol cas forma part de la llei, i crec que és prou aclaridora, prou concisa i prou rotunda per dir taxativament el que diu, que és: «Aquesta llei –ho llegeixo literalment: disposició final– «no implica, en cap cas, ni reserva d'activitat, ni ampliació o restricció de competències a cap col·lectiu professional, ni altera les atribucions que les lleis vigents els confereixen. I jo crec que amb aquesta disposició final, amb aquesta redacció, queden aclarits tots els dubtes que hi poguessin haver amb relació a l'impuls d'aquesta llei. Nosaltres donarem suport íntegre al text sorgit del debat i amb les esmenes incorporades. Compartim al cent per cent tot el text de la llei? No. És possible que hi hagin alguns elements que puguin ser més o menys discutibles. Poso un cas, i a més a més, d'un article que hem transaccionat amb una esmena del nostre grup parlamentari, que és el fet que el Govern pugui establir valors orientatius a la construcció i que..., també amb la col·laboració del col·legi professional. Nosaltres demanàvem la supressió de l'establiment de valors d'orientatius, però amb la col·laboració també del Col·legi d'Arquitectes, doncs, hem arribat a aquesta transacció, de dir: «Escoltin, d'acord amb els preus de referència, que ja estan publicats en el mercat i, per tant, no es tracta d'inventar absolutament res, sinó que es tracta de seguir l'orientació que ja existeix actualment en el mercat, no? I, per tant, crec que hi ha hagut aquesta bona voluntat, hi ha hagut aquesta bona entesa, la qual cosa en els moments actuals, doncs, ja és de destacar i té un valor intrínsec en si mateix. I per aquest motiu el nostre grup donarà suport íntegre, com els deia, al conjunt de la llei. Mantenim alguna esmena; els ho deia abans, gairebé és anecdòtica, era quan la senyora Grau ha dit que donaria suport a les nostres esmenes, i les he repassat i dic: «A veure si això em provoca algun problema en concret. No, cap ni un. Però el que pretenen posar en evidencia aquestes esmenes, hi insisteixo, de forma simbòlica, és precisament aquest reforç del caràcter de que allò que persegueix aquesta llei és la qualitat arquitectònica, i les esmenes van en aquest sentit. I és cert que també les esmenes fan referència al premi Catalunya Arquitectura o de qualitat arquitectònica, que és com nosaltres proposem posar-li. I, fins i tot, amb aquesta variant jove. Però, en qualsevol cas, en la mesura en què la llei el que fa és derivar cap a un reglament l'establiment de les bases per a la creació d'aquest premi, estem convençuts –i així també se'ns ha dit– que hi ha la possibilitat, certa, d'establir variants d'aquest premi, i una d'elles, evidentment, és la jove, que nosaltres havíem incorporat en una esmena. Per tant, hi insisteixo, mantenim les esmenes, però considerem que el text de la llei és prou encertat. Per acabar, agraïm les contribucions de tots els col·legis professionals –tots–, tant els que han estat contribucions favorables i han estat contribucions per enriquir el text de la llei com les contribucions d'aquells que han estat més reticents, d'aquells que han vist més problemes en l'aprovació d'aquesta llei. Estic convençut de que tots els col·legis professionals, totes les veus que hem anat sentint han contribuït a millorar aquesta llei i, doncs, per una vegada que el Govern ens porta una llei que no va ni de procés ni d'estructures d'estat ni de coses d'aquestes, no seré jo qui ho espatlli i, per tant, amb això acabo el posicionament del nostre grup parlamentari. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Molt bé; gràcies, presidenta. Bon dia a tothom. Nosaltres ja vam dir al debat a la totalitat com a CUP - Crida Constituent que no acabàvem de veure aquest projecte de llei ni clar ni útil. I, en acabat de les compareixences i del debat en ponència –aquí menys, perquè no vam presentar esmenes i no vam participar gairebé gens d'aquest debat–, mos hi reiterem, d'aquests posicionaments. De les compareixences, llevat dels promotors –lo Col·legi d'Arquitectes més alguns altres col·legis que més tard s'hi van acabar adherint–, no vam percebre cap mena d'entusiasme amb la llei ni tampoc vam detectar que fos un aspecte ni urgent ni necessari i, per tant, com dèiem, mos reiterem en aquests posicionaments inicials. Primer, perquè entenem que no s'integra, aquesta llei, dins de la lògica del planejament territorial. No pot ser o no entenem que en un moment que aquí al Parlament hauríem d'estar tramitant la Llei de territori, que hauria d'englobar aspectes de planificació territorial, de planificació urbanística, tot considerant també la dimensió paisatgística, estem aquí tractant una part petita de tota aquesta lògica del procés planificador, la part diguem-ne final, la part dels acabats, la part de la qualitat de les nostres construccions. I nosaltres entenem que aquest debat hauria d'estar totalment imbricat dins d'aquest debat macro que hauríem d'estar tenint i que no tenim aquí, al Parlament, perquè el Govern no ha portat aquesta llei, tot i que ara fa poc ha presentat l'avantprojecte. Perquè, com sabrem si hi ha bona qualitat arquitectònica si prèviament no hem definit quina és la qualitat territorial i la qualitat urbanística? Segon, tot i que nosaltres siguem més de cooperació, l'Autoritat Catalana de la Competència va advertir, amb l'Informe de regulació 23/2016, de la contradicció que podria suposar aquesta llei amb altres procediments de contractació pública, i no hem vist pas que hagi fet una altre informe de reconsideració d'aquells posicionaments. Tercer, en un moment que tendim cap a la simplificació administrativa, aquesta llei entenem que introduirà elements de confusió. Per exemple, amb lo Codi tècnic de l'edificació, que és de matriu i de competència espanyola, on part d'aquesta llei hi entronca. I la pregunta és: per què en un moment de desconnexió amb l'Estat espanyol lo Govern no ha apostat per tramitar una llei pròpia d'ordenació de l'edificació amb lo seu propi codi tècnic de l'edificació? Potser encara són, no?, aquests romanents de tics autonomistes que tenim al Govern. Quatre, mos sembla excessiu que s'hagi de crear una llei o que hàgim de fer una llei per crear lo premi d'arquitectura o fins i tot per crear el Consell de la Qualitat Arquitectònica. Pensem que això amb un decret o una ordre seria suficient i que per si sol pot tindre un cert sentit, però no pensem que s'hagi de tramitar una llei per plantejar aquestes dos qüestions. Cinquè, mantenim lo posicionament de que pensem que aquesta llei pot fomentar los concursos restringits per als projectes clau en mà amb lo risc d'exclusió d'arquitectes o col·lectius professionals amb menors capacitats econòmiques, afavorint així les elits professionals. Sisè, com vam comprovar durant les compareixences, és una llei que no compta amb lo suport, o com a mínim amb tot l'entusiasme de tots els col·lectius professionals implicats en lo procés de la qualitat arquitectònica. I en aquest sentit, doncs, diversos col·legis com lo de Geògrafs, o de Biòlegs, Ambientòlegs, lo de Politòlegs i Sociòlegs i el d'Enginyers Tècnics Industrials van ser molt crítics amb les seues intervencions. Així, doncs, potser aquesta serà una llei que millorarà l'autoestima d'alguns arquitectes molt tocats per la crisi, però que difícilment contribuirà, entenem des del nostre punt de vista, a resoldre los problemes territorials, urbans i arquitectònics que tenim al país. Alhora, també pensem que s'obre un perillós precedent a donar cobertura a una demanda d'un col·lectiu concret –inicialment això, diguem-ne, només estava sustentat pel Col·legi d'Arquitectes; com hem dit, després s'hi van anar adherint altres col·legis professionals– i, a partir d'ara –ja ho vam dir el dia del debat a la totalitat–, potser començaran a entrar demandes per fer lleis a mida, doncs, de l'enginyeria, de la biologia, de la medecina o fins i tot de la pastisseria o de la fusteria. Per nosaltres aquesta llei no taparà tampoc la manca d'autocrítica d'allò que s'ha fet malament fins al dia d'avui. Des del nostre punt de vista, aquesta llei no servirà ni ha de servir per passar pàgina ni de puntetes i, com dèiem, sense autocrítica de la mala qualitat arquitectònica de tots aquests anys passats. Per tant, des del nostre punt de vista i des de la nostra acció política, continuarem insistint en la necessitat de projectar territoris des del decreixement, la desconstrucció, la rehabilitació, lo reciclatge i la reparació. No avalarem lo continuar creixent urbanísticament per molt que sigui ara sota la pàtina de la qualitat arquitectònica. Perquè resulta molt curiós que la qualitat arquitectònica es reivindiqui ara, el 2017, i no el 2001 quan se va aprovar la Resolució del Consell d'Europa, de 12 de febrer, sobre la qualitat arquitectònica. Per què no es va reivindicar llavors aquesta qualitat arquitectònica? Potser és que estàveu o estàvem tots plegats immiscits en la bombolla immobiliària que no mos deixava pensar ni veure clar. En resum, continuem afirmant que mos sembla una llei poc oportuna, vaga, confusa, injustificada, innecessària, incoherent i que introdueix més dubtes, més que no pas en soluciona. Reiterem, doncs, així la nostra posició a una llei que no considerem ni necessària ni útil i per això votarem «no al dictamen i al conjunt de les esmenes reservades, llevat d'aquelles que són de supressió d'articles, òbviament, per mantindre la nostra coherència. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Saladié. A continuació té la paraula la senyora Meritxell Roigé, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Intervinc ara en representació del meu grup parlamentari i començo, evidentment, mostrant la meua satisfacció per l'aprovació avui d'aquesta llei, una llei que, com he exposat anteriorment, no va tenir un inici fàcil, però que ha acabat sent una realitat gràcies al treball conjunt portat a terme els darrers mesos. I, per tant, fruit d'aquell treball, avui tenim una llei que compta amb un ampli consens. Torno a agrair aquest consens, no només polític, sinó també dels diferents col·legis professionals que heu participat. I és una llei que, com ha exposat el conseller, té com a objectiu principal posar en valor l'arquitectura com a bé d'interès públic; una llei que distingeix l'arquitectura com un bé fonamental per al progrés del nostre país, i a la vegada una llei que vol preservar l'arquitectura en tant que bé immaterial d'interès social i cultural. Per tant, estem davant d'una llei que ens exposa el resultat del procés arquitectònic i a on queda evidenciat que en aquest procés hi poden intervindre diferents disciplines. Per això volíem que quedés clar que aquesta llei, i el conseller també ho ha dit, en cap cas era ni és una llei dels arquitectes ni una llei només per als arquitectes; és una llei pensada per a tots els àmbits, per a totes les disciplines professionals que participen en l'àmbit del procés constructiu. Per això al seu moment vam aturar-ho, vam repensar-ho, vam tornar a parlar-ne amb tots els col·legis professionals, i aquí hi va tindre una tasca important el conseller, per tal d'arribar a acords puntuals amb tots els col·legis professionals per tal de millorar i incorporar aquelles coses que se'ns demanava. Per això també hem volgut deixar clar al text, a l'articulat, que en cap cas aquesta llei ni implica ni implicarà cap reserva d'activitat, ni ampliació, ni restriccions de competències a cap col·lectiu professional. Perquè això és el que buscàvem i això és el que hem fet definitivament. Per tant, esta és una llei que hem volgut que respongui principalment a un compromís del Govern, de l'Administració, amb les bones pràctiques del procés arquitectònic, un compromís real amb la qualitat. El conseller abans ha posat exemples del que és la mala arquitectura. I això és el repte que hem de deixar enrere: no ens podem permetre projectes que ens deixen les ciutats, els pobles en pèssimes condicions per als ciutadans d'ara i per als ciutadans del futur. L'objectiu del text que avui portem a aprovació, per tant, posa en valor l'interès públic de l'arquitectura, n'assegura la preservació com a patrimoni cultural i social i també com un bé fonamental per garantir el benestar de les persones i la cohesió social. Es pretén, per tant, donar importància a allò que construïm, a allò que es rehabilita des d'una vessant de qualitat. Estem parlant de millorar els espais, les edificacions, el lloc on viuen les persones i on s'hi relacionen, on es desenvolupa l'activitat humana dels pobles i ciutats del nostre país. Per tant, la llei se preocupa de la correcta definició dels espais públics, de les dimensions socials, culturals, ambientals dels carrers i places, i de la relació amb els espais privats. Per a assolir aquesta situació la llei posa en valor el procés arquitectònic com un bé d'interès públic per tal de preservar l'arquitectura. D'esta manera, la llei pretén canviar la situació que estem vivint en moltes actuacions públiques, fent que siguen prioritaris els criteris quantitatius, qualitatius i donant importància també als criteris ambientals i socials de l'arquitectura. I no hem volgut oblidar, més enllà de ressaltar i valorar el paper públic de l'arquitectura i de l'urbanisme, el fet que aquests valors han d'esdevenir fonamentals per al benestar i la cohesió social, introduint a la llei aquells conceptes que també van sorgir de les compareixences, com és el fet de la millora ambiental, l'eficiència energètica, la reducció de gasos amb efecte d'hivernacle com a elements propis de la nostra identitat com a país. La Llei de l'arquitectura, per tant, que portem avui a consideració ha quedat estructurada, finalment, en tres capítols. Al primer d'ells, relatiu a les disposicions generals, se'n relata l'objecte de la llei, es determina el seu interès públic. I en aquest sentit, ressaltar l'article 4, on reiterem que les administracions públiques de Catalunya tenen el deure de divulgar i impulsar la creació arquitectònica des d'esta vessant d'interès públic. I això no només sorgeix per aquesta voluntat de cercar la qualitat i l'interès públic del nostre país, una voluntat del Govern, sinó també neix a partir de les diferents resolucions i recomanacions de la Unió Europea, que aconsellen fomentar la qualitat arquitectònica com a eina de cohesió, destacant el valor afegit que aporta el sector. I en això també, abans s'ha comentat, hem volgut ser pioners. Només França, dintre del marc europeu, ens va al davant. I, per tant, una vegada més des de Catalunya ens hem de sentir orgullosos de tindre, de ser pioners, de liderar aquest projecte. El capítol segon ens estableix les mesures de divulgació de l'arquitectura, l'impuls de la qualitat arquitectònica a partir de mesures de difusió, de sensibilització, de coneixement de l'arquitectura per part de l'Administració. I, per tant, s'estableixen instruments per optimitzar el procés arquitectònic des del punt de vista qualitatiu. I es reconeix les millors aportacions a l'arquitectura amb la creació d'aquests premis Catalunya en l'àmbit de l'arquitectura i del patrimoni construït. També destaquem l'establiment de jurats, de comitès d'experts que han d'actuar en els processos de contractació, amb el Consell de la Qualitat Arquitectònica i Urbanística de Catalunya, i també aquells organismes consultius que actuaran després en l'àmbit de l'Administració local. I en darrer lloc hi trobem el capítol tercer, que s'ocupa de les disposicions generals de la contractació i estableix la composició, el funcionament dels jurats i els comitès dels concursos d'idees per tal de garantir esta presència pluridisciplinària que hem dit des del principi. Per tant, este projecte reforça també la transparència en la publicitat i en la contractació, vetlla per la incorporació en els plecs de l'obra pública d'urbanització i edificació de criteris de qualitat, de creativitat, de funcionalitat, que seran avaluats per un jurat, i també de bellesa, com se n'ha parlat. Per tant, aquesta llei aposta per fer prevaldre els criteris qualitatius per sobre dels econòmics a l'hora de valorar els concursos, els processos de contractació i els àmbits de l'arquitectura i de la contractació pública, seguint així un dels objectius de la llei. I això ho trobem dintre també de tot el procés de contractació. Entenem que hi havia d'haure una especificitat, i, per tant, si se'ns permetia, nosaltres volíem fer aquest pas, de que hi hagués una contractació pròpia regulant les especificitats pel que fa, per exemple, a l'admissibilitat de variants o millores del projecte arquitectònic en els contractes d'obres; també en la contractació conjunta, en l'elaboració de projectes i execució d'obra, i en la concessió de la construcció i execució d'obra del procés arquitectònic. Per tant, estes modalitats tenen l'objectiu de garantir i propiciar una licitació i afavorint així la qualitat arquitectònica que s'estableix en la llei. I també voldria destacar en aquest punt que hem fet una aportació per tal de poder..., que hi hagi fomentar esta competència efectiva, real, este lliure accés a la igualtat real de condicions mitjançant la participació d'aquells petits despatxos, d'aquella gent que comença just acabada la llicenciatura, el grau, joves professionals i d'altres col·lectius. I avui crec que no respondré els diputats que m'han precedit, especialment el diputat Sergio Sanz o el diputat Sergi Saladié, crec que no és el dia, no pertoca; avui és temps, un dia, per tal de celebrar que tenim una llei. Però, en tot cas, crec que no pertocava lligar aquesta llei a cap procés que no fos el procés de creació arquitectònica. I en cap cas entenem que aquesta llei al final no hagi comptat amb prou consensos; només cal veure tota la gent que hi ha comparegut i tota la gent que ens hi ha fet aportacions. Per tant, per acabar, aquesta és una llei necessària per molts dels aspectes ja explicats, però per sobre de tot perquè creiem que ens cal mirar endavant quan intervenim en un espai públic; ens cal pensar en termes de qualitat i en termes de futur; què i com serà un edifici, un espai en un futur; què pensaran d'aquells que ho van crear. I per això ens calen eines, ens calen eines que ens dotin a l'Administració de possibilitats de dotar l'arquitectura i l'urbanisme d'uns valors que avui més que mai ens cal preservar. L'objectiu de tota llei ha de ser millorar la qualitat de vida de les persones, i en aquest cas fem un pas més procurant un entorn idoni, segur, accessible, compatible amb la bellesa i amb l'interès artístic. I per aquest motiu centrem el discurs pel que fa a aquesta llei en l'interès públic de l'arquitectura, amb l'objectiu, en definitiva, d'avançar en un país que es fonamenti sobretot en criteris de qualitat, perquè la qualitat ha de ser el camí si volem construir unes viles, unes ciutats i uns pobles amables per als ciutadans. I ara sí, vaig acabant amb els agraïments que m'he deixat per al final de la meua intervenció. Gràcies, conseller Rull; gràcies, director, Agustí Serra; a tot l'equip del departament, per creure, per impulsar, per portar a terme una llei com esta; una llei com esta, com la Llei d'arquitectura, no hauria estat possible sense la voluntat d'un govern, d'un conseller, que es creu que l'Administració ha de vetllar per la qualitat i ha d'impulsar una arquitectura i un patrimoni construït basat en esta qualitat si volem tindre un país que actuï en termes de futur i que busca preservar el seu entorn. Gràcies també, director, a tot el teu equip, que ha estat a disposició. I aquí voldria fer una menció especial a l'arquitecte Lluís Laguna, que es troba també avui aquí, que n'ha estat una part essencial, de la llei, i que, sense la seva ajuda, sense el seu suport diari, sobretot els últims dies que hem anat tancant les diferents esmenes, transaccions, articulat, avui no tindríem el text que portem a aprovació. Gràcies, per tant, pel teu suport al llarg de tots estos mesos. I deixo per al final el Col·legi d'Arquitectes, amb un agraïment especial al seu degà, al senyor Lluís Comerón. Gràcies, Lluís, per la teva feina, insistència, perseverança i sobretot per la passió portada a terme en esta llei, que n'ha estat molta, moltíssima. Quan semblava que no ens en sortíem, tornàvem a començar i seguíem treballant juntament, tots plegats, amb tots els col·legis, per tal de poder tirar endavant esta llei; una llei que ha acabat veient la llum, una llei que és fruit del treball conjunt de tots i que és una llei de tots i per a tots. Gràcies també a la teua junta. Enhorabona a tots plegats per aquesta llei, una llei que, per sobre de tot, ens permetrà construir un país millor. Moltes gràcies, senyores i senyors diputats; gràcies, conseller. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Roigé. Un cop acabat el debat, cridem a votació. [[Pausa llarga.]] Atenent a la votació separada que han formulat els grups parlamentaris, votarem en primer lloc les esmenes reservades del Grup Parlamentari de Ciutadans. Votem l'esmena número 30. Comença la votació. L'esmena número 30 ha estat rebutjada per 36 vots a favor, 86 en contra i 11 abstencions. A continuació votarem les esmenes número 31, 46, 78, 83, 86 i 100. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 25 vots a favor, 97 en contra i 11 abstencions. A continuació votarem l'esmena número 71. Comença la votació. L'esmena 71 ha estat rebutjada per 25 vots a favor, 86 en contra i 22 abstencions. A continuació votarem les esmenes número 66, 103, 110, 125, 127 i 132. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 34 vots a favor, 99 en contra i cap abstenció. A continuació votarem les esmenes número 57, 73 i 93. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 25 vots a favor, 108 en contra i cap abstenció. A continuació votem l'esmena transaccional amb l'esmena número 53, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Comença la votació. L'esmena ha estat aprovada per 99 vots a favor, 34 en contra i cap abstenció. A continuació votarem l'esmena número 171, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 22 vots a favor, 95 en contra i 16 abstencions. A continuació votarem ara les esmenes reservades, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Votem, doncs, les esmenes número 49, 50, 52, 54, 61 i 172. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 22 vots a favor, 71 en contra i 40 abstencions. I, a continuació, votarem el text del dictamen. Votem, en primer lloc, els articles 12 i 14 del dictamen. Comença la votació. Els articles han estat aprovats per 82 vots a favor, 34 en contra i 16 abstencions. Votem ara els articles 9, 10, 15, 18, 19, 20, 21 i 22 del dictamen. Comença la votació. Els articles han estat aprovats per 98 vots a favor, 34 en contra i cap abstenció. I, per acabar, votem ara la resta del text del dictamen. Comença la votació. El Projecte de llei de l'arquitectura ha estat aprovat per 98 vots a favor, 9 en contra i 25 abstencions. [[Aplaudiments perllongats.]] [[Interpel·lació al Govern sobre l'Agència Tributària de Catalunya]] [[300-00185/11]] El vuitè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre l'Agència Tributària de Catalunya, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Alícia Romero. [[Remor de veus.]] Silenci, si us plau, perquè puguem començar o continuar. [[Pausa.]] Senyora Romero, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Bon dia, vicepresident, diputats i diputades. Avui, el Grup Parlamentari Socialista, el meu grup, vol interpel·lar el Govern sobre l'Agència Tributària de Catalunya. És un tema que hem tractat en altres ocasions, ens sembla un tema molt important perquè, al final, d'això depèn la recaptació que fa o que té la Generalitat de Catalunya amb relació als impostos cedits i als impostos propis, que són les competències, doncs, que en aquests moments té l'agència. Són 1.400 milions d'euros que recaptem anualment, i ens sembla que és una xifra prou important com perquè donem la màxima rellevància a aquest tema. La Llei de l'Agència Tributària de Catalunya es va aprovar l'any 2007 –perquè ens posem tots en situació– perquè aquesta agència gestionés els impostos propis i cedits; els propis són, entre altres, per exemple, el que es va aprovar de les begudes ensucrades, que s'haurà de gestionar des de l'1 de juliol –veurem com, de quina manera i si ens en sortim–, i l'altre són els impostos cedits, són aquells que ens cedeix l'Estat: impost de successions, transmissions patrimonials, etcètera. Aquests es va decidir en el seu moment que els gestionàvem indirectament a través de les oficines liquidadores dels registradors de la propietat, que ja venien d'una història, no? Bé. A la modificació que es va fer l'any 2015 d'aquesta llei ja vam acceptar i vam voler, molts grups parlamentaris, que aquesta gestió indirecta que es feia a través de les oficines liquidadores s'anés internalitzant. És a dir, l'anés gestionant progressivament –crec que deia, fins i tot, aquell article, «progressivament– l'Agència Tributària de Catalunya. Bé. El Govern, que, des del 2010 –el Govern de Convergència i Unió, amb el suport d'Esquerra Republicana– no havia fet res per al desplegament de l'agència, no havia assumit més competències, ara li ha agafat la pressa; tenim pressa, ja ho sabeu, que és un hashtag molt conegut. Doncs, amb aquesta pressa, el Govern decideix trencar l'acord, el conveni amb les oficines liquidadores, cosa que ha generat un contenciós administratiu entre els registradors de la propietat i l'agència tributària i aquest Govern, i gestionar-ho directament per part de l'agència tributària. I a això, d'entrada, hi estem d'acord, no podem estar en contra d'això; amb el que no estem d'acord és en com es fan les coses en aquest Govern, i ho hem dit moltes vegades: no és el què, és el com. És que hi havia aquell eslògan tan fantàstic que compartim tots de «la feina ben feta no té fronteres, un eslògan molt català, i resulta que vostès, senyor Junqueras, l'han tirat per terra. Perquè, si hi ha alguna cosa que no fan bé són les coses. No fan bé les coses? No les fan bé, no les fan amb rigor, no les fan amb pulcritud. I, per descomptat, dins de la legalitat, ja comencem a dubtar-ho d'una manera molt clara. Però, bé, ens preocupa aquesta part, del que vostès estan fent, i ens preocupa la part del que fan i no ens expliquen. Ja ho ha dit abans el president, que és molt normal que no expliquin les coses aquí, al Parlament. Ho expliquen a tot arreu: a conferències de l'ANC, a conferències i a presentacions de llibres, però aquí, al Parlament, no. I sembla que vostès volen, el 2 d'octubre, peti qui peti, passi el que passi, que l'agència tributària passi a gestionar tots els impostos que es recapten a Catalunya. I diu, el senyor Turull: «Sí, i tant, sí, sí. Si em sembla estupend el seu objectiu. Com ho farem això? Com? Perquè el que no deixen de fer vostès és enganyar la gent. I ja no em vull ficar amb el no referèndum, diguéssim, no?, però el que fan és enganyar la gent d'una manera sistemàtica. I, sincerament, creiem que en seu parlamentària vostès haurien de ser, com a mínim, una mica més seriosos. Deien vostès..., diuen vostès que la voluntat del Govern és que l'1 de setembre l'agència tributària gestioni tots els impostos cedits. Això és el que ens han dit per activa i per passiva. Per gestionar-los, en aquests moments, aquestes tasques les fan tres-centes persones a les oficines liquidadores, que, d'alguna manera o altra, doncs, vostès les han de contractar. Fins avui, amb una resposta que em fa el secretari d'Hisenda del Govern, fa uns dies, em diu que només han proveït setanta places de les tres-centes que hauríem de tenir per poder fer aquesta gestió, i és veritat que ara s'ha obert un nou procés de selecció per contractar-ne 270 més. I aquí em vull aturar una mica, perquè després ja parlaré de la seva voluntat del 2 d'octubre, però ara vull centrar-me en la de l'1 de setembre, que em sembla molt rellevant. Miri, vostès estan fent uns processos d'interinatge, analitzen el currículum i fan una petita prova. I aquí la gent entra com a interins a l'agència tributària. No creiem que sigui el millor sistema per entrar a l'agència, sobretot per incorporar més de tres-centes persones, però vostès han decidit això. No tenim..., no hi ha publicitat ni hi ha transparència dels resultats de les proves. Ens agradaria –espero que a la moció ho puguem concretar– que vostès siguin transparents, que quan hi ha una prova hi hagin els resultats, que la gent sàpiga qui són els que han superat les proves i no. No hi ha informació des de l'agència tributària a la web i no hi ha informació, els sindicats ens diuen que no se'ls informa; però, més enllà d'això, és que les persones que es presenten tampoc tenen coneixement. Miri, no s'ha fet concurs de trasllat. Per què no s'ha fet concurs de trasllat? És a dir, jo soc una persona que visc a Sant Feliu de Guíxols i treballo a la Zona Franca i ara em posen una oficina més a prop de casa, per què no em poden fer un procés de...?, un concurs de trasllat perquè jo pugui treballar més a prop de casa meva, i tinc una prioritat com a funcionària de l'agència tributària. Ah, doncs, no han fet concurs de trasllat. No sabem massa per què. Després hi ha un altre tema que ens preocupa molt i que té a veure amb aquesta llei, que segurament, probablement, s'aprovi en els propers plens, que és la Llei del Codi tributari. Vostès aquí insisteixen en que faran processos entre el 2008 i el 2014 a cossos tributaris i que només es poden presentar funcionaris de la Generalitat. I la meva pregunta és: aquests tres-cents interins que ara entraran, que els formarem... –també ara entraré en com–, que els formarem, que agafaran una expertesa, els acomiadarem després perquè no els deixarem presentar perquè el que diu la llei és que «només es poden presentar exclusivament funcionaris de la Generalitat a aquests cossos tributaris? A mi, que m'expliquin tota aquesta feina que farem amb aquestes persones de formació, de coneixement, d'expertesa..., on la tirarem? A la brossa? Jo, sincerament... A més a més, hi ha una sentència del Tribunal Constitucional, però com que vostès no li fan cas, que diu que no es pot fer això, que vostès no poden decidir que exclusivament a unes places es presenten només uns cossos determinats, però com que no li fan cas, ho han tornat a posar a la llei. Doncs, estupend! Però m'agradaria que em respongués a això, senyor Junqueras, que no sé..., espero que m'estigui escoltant, perquè veig que està llegint –espero que m'estigui escoltant–, perquè voldria respostes, perquè li faig preguntes molt clares: aquestes tres-centes persones que ara entren com a interines i després no es podran presentar a processos, les acomiadarem? I tirarem a la brossa aquest talent, aquesta expertesa i aquesta formació que hem fet? I entro amb la formació. Amb la resposta que em donava el senyor Salvadó diu que el 17 de juliol començaran a treballar aquestes quasi tres-centes persones. Algunes vindran preparades, perquè vindran segurament de les oficines liquidadores, alguns d'ells segurament passaran els processos, però uns altres potser no. Han dit vostès, també d'amagatotis, perquè no ho sabem oficialment, tampoc m'ho diu aquesta resposta del senyor Salvadó, que faran una formació online. Li sembla, o sigui, la millor fórmula per fer una formació a aquells que han d'atendre persones que van amb la seva autoliquidació de l'impost de successions o de transmissions, fer una formació online perquè l'1 de setembre estiguin preparats per atendre la gent? M'agradaria també que això m'ho expliqués. El 31 d'agost vostès tancaran l'accés, la clau d'accés a les oficines liquidadores dels programes. És a dir que l'1 de setembre els únics que podran accedir, per tant, rebre autoliquidacions, etcètera, són les noves oficines que vostès creen, molt menys de les que hi havien: de cinquanta-tres passem a dinou. Vostès ens podran garantir que l'1 de setembre estarà tot a punt –tot a punt? I dos, vostè em podrà garantir que comprovaran el cent per cent dels expedients, com comprova ara les oficines liquidadores? Podrem comprovar al cent per cent? Perquè si hi ha una cosa molt efectiva per lluitar contra el frau és comprovar el cent per cent dels expedients; és a dir, les autoliquidacions. Podem garantir que això ho farà l'agència tributària? Són unes preguntes claretes, eh?, que m'agradaria que vostè em pogués contestar. També han dit vostès en mitjans, conferències, etcètera, que els agradaria que molt..., en un període de temps molt breu les presentacions siguin telemàtiques. Jo..., a mi m'agradaria saber..., al meu grup li agradaria saber quan posen aquesta data, quan posen la data que les presentacions siguin telemàtiques? Perquè això és molt rellevant. Primer, perquè en aquests moments –parlo de les oficines, perquè són les que fan la feina– les oficines assessoren la gent. És a dir, imagineu-vos una vídua de vuitanta anys que porta la seva autoliquidació del seu impost de successions, aquesta persona normalment demana un assessorament, l'atenen, li expliquen..., aquella senyora se sent confortada amb aquella atenció que se li dona. Ara resulta que ho farem telemàtic i aquella persona perdrà aquest assessorament? No, eh?, senyor Junqueras, no, clar que no, perquè vostès han creat, amb la Llei del Codi tributari, unes figures que són els intermediaris fiscals, els assessors fiscals, a qui vostès els donen un paper molt rellevant en tot aquest procés. Al final, sabeu, és que teníem una sospita i l'hem acabat de confirmar amb tota la tramitació d'aquest codi: vostès el que fan és privatitzar un servei com l'assessorament. És a dir, les oficines liquidadores feien un assessorament; ara vostès l'internalitzen. No faran aquest assessorament perquè, entre altres coses, telemàticament faran presentar les autoliquidacions. Alguns assessoraments potser sí, però molt pocs, no els que feien a les cinquanta-tres oficines que hi havia repartides pel territori, i li diran a aquesta senyora de vuitanta anys vídua que el que ha de fer és anar a un assessor fiscal i que ell l'assessori, i que li pagui, és clar. Per tant, privatitzem un servei. Aquest és el dubte que teníem i cada vegada –cada vegada– el tenim més confirmat. M'agradaria que vostè també es pronunciés sobre aquest element telemàtic, perquè és clau –és clau– per veure si realment aquests assessors fiscals, aquests intermediaris fiscals tindran el paper clau que vostès els donen en aquesta llei. Diu vostè: «És que hem de passar d'un model –diu– «no punitiu a un de col·laboratiu. A un de col·laboratiu per fer què? Perquè hi han assessors fiscals bons, sí, però n'hi han alguns que han portat gent a Soto del Real. Per tant, compte –compte–, perquè aquests intermediaris fiscals els fiquem en el consell fiscal mentre eliminem de la composició del consell fiscal sindicats i patronals. No sé si és que les patronals i els sindicats són més sospitosos que els assessors fiscals. En tot cas, aquestes eren algunes preguntes. En tinc moltes més, però m'agradaria, de veritat, senyor Junqueras, que en aquesta interpel·lació vostè fos concret. Li costa, a vegades, però m'agradaria que fos concret perquè, a partir d'aquí, podrem també actuar i seguir preguntant i, en tot cas, si no, doncs, felicitar-lo, sí és que realment les coses s'estan fent molt millor del que nosaltres sospitem. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Romero. Respon el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bon dia a tothom una altra vegada. Gràcies, presidenta. Senyora Romero, deixi'm començar la intervenció dient que així, doncs, em dono per felicitat, perquè efectivament ho estem fent molt millor del que vostè afirma. Perquè vostè ve aquí, ens fa una bateria de preguntes, dona la resposta que li sembla més oportuna a aquestes preguntes i llavors, com si jo li hagués donat aquelles respostes, vostè diu: «Veu –veu– com jo tinc raó! Però si encara no li he contestat el que vostè preguntava. En tot cas, malgrat que ho hem fet en infinitat d'ocasions, perquè aquest debat l'hem tingut i l'hem tornat a tenir en interpel·lacions, preguntes, etcètera. Per tant, el primer que volem fer és reprendre el debat sobre el desplegament de l'agència tributària en matèria de liquidació dels impostos cedits. Ens sembla que és un moment molt oportú per reprendre aquest debat, perquè ens trobem en la recta final d'aquesta fase del procés de desplegament de la hisenda catalana, que ja li hem anat explicant en moltes ocasions i que s'ha anat confirmant exactament el que li explicàvem des del primer dia. Per tant, li agraïm l'interès per la qüestió, sabem que és una qüestió molt rellevant i que vostè, doncs, identifica la importància d'aquesta qüestió, i celebrem que tinguem l'oportunitat, doncs, d'explicar-nos i de tornar-ho a debatre. El Govern es va proposar –vostè ja ho sap, perquè insisteixo que ho hem discutit en moltes ocasions–, es va proposar com a objectiu per a aquesta legislatura transformar la hisenda catalana en una eina estratègica per al país, fent-la créixer dins del marc competencial vigent i alhora transformant-la en una agència altament eficient i competitiva per gestionar qualsevol tipus d'impost, que és el que estem fent. Era un calendari molt ajustat, i vostè, justament per això, perquè era molt ajustat, deia: «Vigileu, que és molt ajustat. I nosaltres dèiem: «Sí, és ajustat però estem segurs que el complirem. I efectivament l'hem complert, diguem-ne. Per tant, el calendari era molt ajustat. L'estem complint, no era fàcil de complir. Ha estat possible gràcies a l'esforç de molta gent, també del seu, que amb les seves preguntes sempre ens ha ajudat i ens ha estimulat, doncs, a fer la feina com vostè desitja, estic convençut que és així, al compromís del Govern, de tot el Govern, de les àrees de l'Administració que s'han abocat a fer-ho possible. De fet, vostè sap, tothom sap que fins fa poc, a diferència del que passava a la majoria de comunitats autònomes, el Govern de la Generalitat per desplegar les seves funcions, que li són competencialment pròpies, destinava més recursos a l'Administració de l'Estat que a l'Administració pròpia. En concret, el 2014, per exemple, l'Agència Tributària de Catalunya executava un pressupost de 25 milions d'euros, mentre que per desenvolupar les seves funcions en pagava 35 a l'Administració de l'Estat, sumant l'agència tributària estatal i els registradors de la propietat. I una altra dada també en aquesta mateixa línia: el 2014 l'ATC tenia tres-cents treballadors mentre que l'Estat en destinava quatre-cents a fer les funcions pròpies de la Generalitat de Catalunya, de l'agència tributària. Per tant, ens plantegem alhora tres grans reptes, tres grans objectius amb aquest caràcter estratègic, i vostès també ja han tingut ocasió de debatre-ho en diverses ocasions. El primer, esdevenir l'Administració tributària de referència en el nostre país, amb una administració que és proveïdora de serveis de caràcter tributari cap al conjunt de les administracions catalanes; una administració que genera sinergies i que impulsa una xarxa cooperativa d'administracions tributàries que ens permeten, com a país, ser més propers, més eficients i més eficaços en el cobrament d'impostos, que estic convençut que és l'objectiu que tots hem de tenir plantejat. En aquest context, estem ampliant la cobertura de Tributs de Catalunya, incorporant noves administracions tributàries locals. Per exemple, treballem amb l'objectiu que l'1 de setembre la cobertura de Tributs de Catalunya passi del 55 per cent que teníem amb les quatre diputacions fins al 85 per cent de la població catalana, amb 160 oficines dins del paraigua de la finestreta tributària compartida. Treballem també perquè al setembre l'agència tributària esdevingui l'ens tramitador dels impostos del sector públic de la Generalitat i de totes les institucions públiques del país que així ho sol·licitin, perquè ens sembla que és molt rellevant, gairebé imprescindible, que una corporació com el Govern de Catalunya, que és majoritari amb cent vuitanta entitats i empreses públiques i que té un total de 230.000 treballadors, disposi d'una política corporativa i centralitzada en la gestió tributària El segon objectiu és el de fer el salt al segle XXI pel que fa a la tecnologia i a la cultura organitzativa. En aquest sentit, volem implementar la transformació digital de l'agència tributària, així com esdevenir un òrgan referent en la lluita contra el frau. I avui hem tingut ocasió de recordar-ho a pregunta del Grup de Ciudadanos; els hem pogut tornar a recordar la bona feina que estem fent en aquest sentit. La lluita contra el frau, deia, i l'impuls d'un nou model de relació amb el contribuent i amb la societat, per tal de fer-ho amb major proximitat. Per implementar aquest objectiu s'està desplegant un nou sistema informàtic –vostè també n'és coneixedora; de fet, tota la cambra n'és, perquè ho hem explicat aquí en innombrables ocasions– i millores en el que ja existeix, que ens ha de permetre fer un salt molt important en la relació amb els ciutadans i amb l'Administració tributària, a partir d'un front office dissenyat sobre els requeriments específics de cada segment de contribuents, amb l'objectiu de fer més senzill el compliment de les obligacions tributàries, eh? Vostè posava un exemple, que entenc que era un exemple que volia tocar-nos, d'alguna manera, la fibra; efectivament, ens la toca, perquè sempre la tenim molt sensible en totes les qüestions socials i personals i, per tant, celebro poder-li dir que precisament ho estem dissenyant per respondre a això que vostè plantejava, donant un impuls important a la tramitació i al pagament telemàtic dels impostos, a partir de la millora de la plataforma tecnològica, així com de les eines analítiques i predictives fonamentals en la lluita i en la detecció del frau. En tercer lloc –tercer objectiu–, volem esgotar el marc competencial autonòmic i preparar l'Administració catalana per assumir en el futur nous reptes en matèria tributària. En aquest eix, l'objectiu del Govern és el de tenir desplegada a la tardor una part fonamental del sistema tributari, com la recaptació executiva, i per assolir aquest objectiu estem desenvolupant un nou software fet a mida, incorporant i formant nou personal –vostè hi feia referència–, hem aprovat una nova estructura organitzativa per assumir les noves funcions i el desplegament territorial, i al setembre començarem a gestionar l'executiva del Servei Català de Trànsit –cosa que vostè també sap perquè també hem tingut ocasió d'explicar-ho aquí en diverses ocasions–, de tot el sector públic de l'Administració de la Generalitat i d'aquelles administracions locals que voluntàriament ens l'encarreguin, com és el cas de l'Ajuntament de Barcelona, que, d'altra banda, és un exemple ben significatiu. Per assolir aquests tres objectius que li acabo de recordar, necessitem impulsar quatre grans processos de transformació. La cambra també n'és coneixedora, perquè els hem anat seguint amb tota mena de detall al llarg d'aquests mesos. El primer, el desplegament dels recursos humans, el desplegament territorial, la transformació tecnològica, el desplegament tecnològic i, finalment, el desplegament del conjunt d'eines que ens permeten gestionar el canvi. Pel que fa als recursos humans, vostè hi feia referència i jo voldria aportar-li dades molt concretes, perquè no trobi a faltar, en cap cas, concreció en la intervenció. Pel que fa al desplegament de recursos humans, deia, es duu a terme per tal de cobrir les noves funcions a desenvolupar per part de l'agència tributària i per la mateixa Secretaria d'Hisenda i per l'Àrea Tributària del CTiTI. L'ATC ha passat dels 320 treballadors de principis del desplegament del projecte als 470 actuals, i a disposar-ne de 750 al setembre i de 800 a la tardor. Més enllà d'incorporar la plantilla per assumir la recaptació executiva i per reforçar les estructures transversals de l'agència, el gruix del personal que estem incorporant ve a cobrir la gestió d'impostos cedits sobre el territori, funció que fins a finals d'agots desenvoluparan els registradors de la propietat, com vostè també sap. Vam incorporar, durant el primer trimestre, quinze dels divuit treballadors previstos en el centre de gravació de Valldoreix del registre de la propietat. Als processos de selecció previs al desplegament territorial, duts a terme durant el primer semestre del 2017, s'han incorporat de forma anticipada vint-i-dos treballadors més a les oficines liquidadores per cobrir funcions de reforç, estructura o de recaptació executiva. Durant les properes setmanes tindrem els resultats de les proves de selecció del personal –vostè hi feia referència– que incorporarem a finals de juliol per cobrir les noves oficines mitjançant 276 noves places per a les quals hem tingut 4.800 sol·licituds –276 places que cobrirem a partit de les 4.800 sol·licituds rebudes. D'aquestes, i atenent a la possibilitat de participar en diverses ofertes de treball, 220 candidatures provenen del personal de les oficines liquidadores, pel qual, en global, de les 200 persones que treballaran, 290 que treballaran liquidant impostos, comprovant i gravant des dels registres de la propietat i mercantils, se n'hauran presentat per treballar a l'ATC unes 250 –un 85 per cent–, una xifra molt alta tenint present que alguns d'ells per edat no els convenia aquest trànsit, o d'altres que han rebut ofertes per quedar-se on estaven com a conseqüència de l'increment de l'activitat pròpia dels registres de la propietat en aquest moment actual, diguem-ne, eh? Segur que vostè voldrà algun aclariment afegit, ho intueixo, encara que també intueixo que tots han tingut resposta en diverses ocasions; però, en tot cas, serà un plaer, com sempre, poder-li tornar aclarir qualsevol dubte que tingui al respecte. Moltes gràcies.
Gràcies, vicepresident. A continuació té la paraula la senyora Alícia Romero.
Miri, senyor Junqueras, m'ha fet vostè un Rajoy. [[Rialles.]] Que és que parlo, parlo, parlo per no dir res, diguem-ne, no? [[Veus de fons.]] No, jo no li he faltat. Home, el senyor Rajoy, perdoni, és un senyor seriós i respectable, eh?, però té una manera de fer en la que parla molt i no explica res. No passa re. És el mateix que fa vostè. Miri, no m'ha contestat per què els interinatges, si després es podran presentar a les proves definitives de places de l'agència tributària. No m‘ha explicat per què no ho publiquen i tenen més transparència en els processos; per què no s'han fet concursos de trasllat. No m'ha explicat el que li he demanat sobre la formació online, sobre si vostès garantiran el cent per cent de la comprovació dels expedients, sobre si tot estarà a punt l'1 de setembre. En fi, diu vostè que m'ha contestat moltes coses. Li deuen haver preparat moltes coses, però les respostes concretes a les meves preguntes no me las ha fet. Em sap greu, senyor Junqueras, l'aprecio molt, però no m'ha contestat. Miri, tenim uns quants dubtes; molts, ja li he dit, moltes preguntes que han estat sense contestar. I és veritat que hem anant debatent i hem anat contestant coses, però seguim tenint molts i molts dubtes. Miri, més enllà del que passarà l'1 de setembre, que nosaltres creiem que no hi serem a temps, que no estarem preparats i que això significarà problemes de recaptació greus, ja dic, recaptem a l'entorn de 1.200, 1.400 milions d'euros, i no recaptar-ho tot pot ser un problema. Vostè parla molt de lluita contra el frau fiscal, però no hi ha millor lluita contra el frau que comprovar el cent per cent dels expedients que entren a l'agència. Tampoc m'està dient si això ho garantirem. Això és lluitar contra el frau; no dir que farem l'objectiu o... No, escolti'm, «comprovarem el cent per cent dels expedients, com fan les oficines liquidadores ara. Per això entre altres coses aconsegueixen més recursos a través d'elusions fiscals que fan alguns dels contribuents. Per tant, escolti'm, fem això bé –fem això bé. Perquè jo sempre dic: «Si hem de fer una cosa nosaltres per fer-la pitjor del que la feien uns altres, mal negoci. Si la fem nosaltres és perquè l'hem de fer millor. I aquí sí que tinc raonables dubtes, perquè probablement havent-ho fet molt més a poc a poc i amb molta més seguretat aniríem a un 1 de setembre amb la certesa de que ho farem millor. I jo aquesta certesa avui no la tinc. Però és que a més a més vostès diuen que a partir del 2 d'octubre volen tenir una hisenda pròpia, volen recaptar tots els impostos que es recapten Catalunya; tots, fins i tot aquells en què no tenim competències. I, escolti'm, aquí ja tenim alguns problemes, perquè, és clar, nosaltres no tenim competències sobre tots els impostos, i això genera unes incerteses molt grans. Hi ha experts, ja no el meu grup, hi ha molts experts que estan dient darrerament que generar incerteses i inseguretat jurídica amb la creació de dues legalitats no és una bona cosa per a la tributació, perquè el ciutadà ha de saber qui li reclama l'impost, si l'Agència Tributària de Catalunya o l'agència tributària espanyola. Ha de saber-ho, ha de tenir la certesa que el seu impost l'ha de pagar aquí o allà. Perquè, escolti'm, no pot ser que li demanem a la gent que per fe faci una cosa; no, perquè allò després significarà tenir problemes amb la hisenda, i, per tant, la gent ha de saber on ha d'ingressar els seus tributs. I això no és una «tonteria; no només són els ciutadans, són les empreses, són els professionals, i em sembla que això és molt rellevant. Aleshores vostès diuen: «No, però el 2 d'octubre nosaltres ja ho farem, això. Clar, diu: «Bé, doncs, es podria fer amb un acord amb l'Estat. El tenen? No, no el tenen. Vostès diuen: «Bé, encara que no hi hagi un acord amb l'Estat, l'altre dia deien, en un acte, «en quatre mesos ho tindrem tot preparat. Per dos motius, sembla. El senyor Salvadó deia que com que –i ho tornava a repetir– si guanyem per golejada el referèndum l'Estat acabarà negociant amb nosaltres el tema fiscal i, per tant, acordar i traspassar-nos les bases de dades fiscals i tot el que necessitem, personal... Perquè, clar, necessitaríem cinc mil treballadors per gestionar tots els impostos que recaptem a Catalunya. Vostè està parlant de vuit-cents. Home, sembla que no és possible; per què no ho diem? Un acord amb l'Estat en quatre mesos sembla que no seria possible, per molt que guanyin per golejada el no referèndum. Escolti'm, jo, sincerament, no els entenc. I l'altra possibilitat és que, bé, ho facin amb el favor dels assessors fiscals, els que ja han anat a buscar per a la privatització de l'assessorament. I diuen: «No, que ells ens ajudin, que són els que tenen la relació amb els ciutadans, home!, per convèncer els ciutadans i les empreses que ingressin els impostos a l'agència tributària. Déu-n'hi-do! Això ho diuen vostès, eh? Home, déu-n'hi-do, anar a buscar uns privats perquè convencin els ciutadans i les empreses de que ingressin els impostos a l'Agència Tributària de Catalunya. Sincerament, així hem d'anar?, així construïm un país? Home, jo, de veritat, pensava que Catalunya era un país més seriós, sincerament, eh? Cada dia vostès tenen la capacitat de sorprendre'm. Escolti'm, per fer una hisenda pròpia i gestionar tot el que recaptem aquí, necessitaríem unes bases de dades que no tenim, per molt que tinguem algunes dades fiscals; programes informàtics que no tenim preparats; més de cinc mil persones... Escolti'm, i a més no ho dic jo: hi ha alguns periodistes experts que no són, diguéssim, propers al Partit Socialista que estan dient aquestes coses. I a mi el que m'agradaria, senyor Junqueras, és: u, que em respongui aquestes preguntes sobre l'1 de setembre, que està a la cantonada, i que és important perquè és recaptació dels impostos que podem gestionar, i dos, el 2 d'octubre, que vostès diuen que volen fer això. Home, doncs, sincerament, no sembla que estiguem preparats. I ens agradaria que deixessin de fabular, que toquessin més de peus a terra i fessin la feina per a la que vostès han estat elegits, i no per a una cosa que fins i tot, no?, no sabem ni si passarà, perquè, si hi hagués un no referèndum, primer l'haurien de guanyar, la voluntat del poble, vostès ja han decidit quina és... Home, sí, de veritat, siguin seriosos. Els recursos de tothom són molt importants, perquè és el que paga la sanitat, l'educació, les infraestructures...
Senyora Romero, ha exhaurit el temps.
...i amb això no hi podem jugar. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Romero. A continuació té la paraula el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Una altra vegada, bon dia a tothom, moltes gràcies. Per esvair qualsevol possible dubte, voldria començar aquesta rèplica aclarint que jo també li tinc molt d'«apreci a vostè; aclarint també que la meva opinió sobre el senyor Rajoy no és tan favorable com la que vostè té, però que és normal que sigui així –em sembla–; en tercer lloc, que de la mateixa manera que en matemàtiques existeix un concepte que s'anomena «el número imaginari, que és l'arrel quadrada d'un número negatiu i, per tant, un número que no pot existir, vostè es munta el debat que a vostè li convé i em fa dir coses que jo no he dit: assegura que..., dona per suposades les respostes que jo li hauria de donar, que a vostè li agradaria que jo li donés, i jo li estic explicant el que estem fent, i a vostè sembla que li dolgui que li expliquem el que fem. I així portem un any que cada vegada que li expliquem el que fem a vostè sembla que li dolgui que ho estiguem fent. Vostè sempre ens diu que no aconseguirem fer el que li diem que farem, i en canvi nosaltres cada vegada fem el que havíem dit que faríem. Encara que només fos per l'experiència, estaria bé que vostè ens en fes un reconeixement. Ja sé que no ho pot fer, encara que vostè és conscient que ho hauria de fer. En tot cas, jo no li exigiré pas que ho faci, òbviament, eh? Nosaltres continuarem fent la feina. Vostè ens diu: «Escolti, és que jo vull que es lluiti contra el frau. Ja ho entenc, que..., només faltaria que vostè sortís aquí i ens digués que no vol que es lluiti contra el frau. D'acord, vostè vol que es lluiti contra el frau. La millor prova que ho fem és precisament que hem aixecat 360 milions de frau fiscal en els últims dos anys. Per tant, escolti... Vostè ens diu: «Comprometi's, assegurin que ho faran. No, no només ho farem, sinó que ho estem fent, i que ho hem explicat també reiteradament, i a bastament. I, per tant, la resposta a les preguntes que vostè planteja, òbviament, és la resposta que vostè es pot imaginar que és: és evident que nosaltres farem la nostra feina, que utilitzarem totes les eines que tinguem al nostre abast, que comprovarem tot allò que sigui comprovable, igual que es fa fins ara... Jo li acabo d'explicar que bona part dels treballadors que treballaran en aquestes funcions són els mateixos que hi estaven treballant ara, amb la diferència que ho faran dintre del paraigua de l'Agència Tributària de Catalunya, en lloc de fer-ho per uns registradors de la propietat; que aquests recursos, en lloc de ser pagats a l'Administració de l'Estat, de ser pagats al ministeri del senyor Montoro, seran invertits en els treballadors de la Generalitat de Catalunya; que aquests recursos, per tant, seran més eficients, que seran menys, que seran més útils, que seran més propers al servei de la ciutadania, i que desplegarem les eines que tenim i noves eines per tal d'ajustar-nos als perfils dels contribuents. L'hi acabo d'explicar, i vostè em diu: «És que no em contesta si atendrem els... Sí: atendrem els perfils i, per tant, les eines que dissenyem i que implementarem, i que implementarem, en alguns casos, doncs, des de l'1 de juliol en l'àmbit de l'impost sobre el sucre afegit, etcètera, o a partir de l'1 de setembre en l'àmbit del cobrament per via executiva del Servei Català de Trànsit, d'altres administracions públiques, tot això, òbviament que ho farem, i és exactament el que ens vam comprometre a fer, i és el que continuarem fent. I em sembla que, com tantes altres vegades a la vida, el millor dels discursos possibles és els fets, la feina feta. I a mi em sembla que la feina feta al llarg d'aquest any, d'aquest any i mig gairebé, doncs, avala àmpliament l'eficàcia d'aquesta feina que estem fent i que continuarem fent. En tot cas, segur que tindrem ocasió de seguir-ne parlant, perquè tindrem un debat en algun dels propers plens al voltant d'aquestes qüestions i, en tot cas, també tindrem l'ocasió d'anar-ho seguint, el desplegament d'aquest 1 de juliol, de l'1 de setembre, i, per tant, d'anar responent els dubtes que es puguin anar plantejant, que jo entenc que queden sobradament ben explicats, eh? Gràcies.
Moltes gràcies, vicepresident. Moltes gràcies a totes i a tots. Es suspèn la sessió fins a les tres de la tarda.
Es reprèn la sessió. [[Proposició de llei de les associacions de persones consumidores de cànnabis]] [[202-00090/10]] Molt bona tarda a totes i a tots. El quart punt de l'ordre del dia és: debat i votació del Dictamen de la Comissió de Salut sobre la Proposició de llei de les associacions de persones consumidores de cànnabis. D'acord amb els articles 121.1 i 138.2 del Reglament, presenta aquesta iniciativa el representant de la comissió promotora de la iniciativa legislativa popular. Té la paraula, doncs, el senyor David Martínez Oró.
Moltes gràcies, presidenta. Moltes gràcies a tothom. Primer de tot, uns agraïments a totes les persones que han fet possible la tramitació d'aquesta llei d'un llarg camí que ha suposat arribar fins al dia d'avui. Donar les gràcies a la comissió promotora per la ingent tasca executada i a la Comissió de Salut i als diputats que la conformen per escoltar tantes veus i fer possible que aquesta llei arribi a bon port. Una especial menció, com no podia ser d'altra manera, a la presidenta de la comissió, la diputada Alba Vergés. També, a l'Observatori Civil de Polítiques de Drogues per ser l'alma mater i impulsar la ILP La Rosa Verda. També al moviment cannàbic, associacions, clubs i usuaris i usuàries de cànnabis pel suport donat. Moltes gràcies a tothom. Dit això, és un moment de canvi. Avui és un dia d'enhorabona per a la societat catalana. Avui realitzem un pas ferm per aconseguir una societat més justa i igualitària. Amb la llei de les associacions de persones que consumeixen cànnabis apuntalem més fermament els fonaments democràtics, perquè el Parlament de Catalunya, mitjançant l'impuls d'una ILP de consens, comença a esmenar l'error històric que ha suposat les polítiques prohibicionistes en matèria de drogues. Confiem que aquesta llei sigui un nou impuls per defensar els drets de les persones consumidores de drogues, especialment dels de cànnabis, i vetllar per les seves llibertats, entre elles la llibertat farmacològica, però també per delimitar-los les obligacions i els deures que implica exercir tal llibertat. La present llei té un «talant netament democràtic, que aparca la via penal i criminalitzadora i comença a circular per la via de la regulació. Catalunya pren l'únic camí possible en matèria de polítiques de drogues, la seva reforma en clau normalitzadora, que no s'ha de confondre en cap moment amb la banalització. El cànnabis és una realitat social innegable i indeleble. Tots els esforços realitzats per erradicar-ne el seu ús han fracassat estrepitosament. La lògica prohibicionista compta en el seu haver uns minsos resultats, però ingents fracassos en el seu deure, i ho sabem perquè l'evidència científica és aclaparadora, tots els esforços per dinamitar qualsevol intent seriós d'avaluació d'impacte de les seues polítiques. Les conseqüències no previstes del prohibicionisme, reconegudes des del 2008 per l'Oficina de les Nacions Unides contra la Droga i el Delicte, fan insostenible perpetuar-lo i representa una vulneració dels drets humans, la persecució, l'estigmatització i l'expulsió als marges socials de les persones usuàries. Redoblar els esforços en polítiques prohibicionistes, com així ho demanen les veus més intransigents, redobla també els danys, com, per exemple, en el reforçament del crim organitzat; rentat de capitals; la corrupció policial; l'erosió dels fonaments de l'Estat de dret, com estan observant esparverats a Mèxic; vulneració dels drets humans i les llibertats individuals en forma de condemnes desproporcionades de presó; també tortura i pena de mort. El cas més dramàtic en l'actualitat és a les Filipines de Duterte; estela de fracàs que, per sort, els països netament democràtics estan deixant enrere. En l'actualitat són multitud els agents, des dels representants del món local fins a organismes internacionals, que clamen per les reformes de les polítiques. El camí que emprenem segueix l'alternativa política dels països que ja han començat a esquerdar el mur prohibicionista. Més enllà del model imperfecte dels Països Baixos, l'Uruguai i vuit estats dels Estats Units ja han regulat el cànnabis amb finalitats recreatives, i vint-i-nou estats dels Estats Units ho han fet amb finalitats exclusivament terapèutiques, així com Països Baixos, Alemanya i altres països de l'entorn europeu. En aquest sentit, l'esmentada Oficina de les Nacions Unides contra la Droga i el Delicte, en el seu recent informe sobre drogues 2017, publicat fa just una setmana, reconeix explícitament la viabilitat de noves formes de regulació del cànnabis. Per tant, enterra la bel·ligerància contra les propostes reformistes. Això ens evidencia que, tot i que tímidament, les agències internacionals responsables de la fiscalització són conscients que la innovació de les polítiques de drogues esdevenen una necessitat. Catalunya veia néixer les associacions cannàbiques, en primera instància de la mà d'Arsec i, posteriorment, de l'Associació de Tastadors de Cànnabis de Barcelona. Des de llavors el moviment cannàbic ha estat persistent i perseverant per aconseguir la regulació del cànnabis; un moviment fortament implementat en el nostre país del qual les associacions cannàbiques en són un producte més genuí. Associacions que entronquen nítidament amb l'arrelada tradició associativa catalana. Sabem que la societat catalana ha impulsat i, també, liderat molts canvis legislatius, i aquest n'és un exemple més. A falta d'una regulació legal els clubs socials de cànnabis, a través de les seves federacions Fedcac i CatFAC, han treballat incansablement per autoregular-se, i també per aconseguir un consens, reflectit en les seves bones pràctiques. L'autoregulació ha permès fonamentar sòlidament el model de clubs socials de cànnabis, exportat a Mèxic, a altres països, tant de forma legal, com és el cas de l'Uruguai, com en l'alegalitat, com el cas de Bèlgica, model que ja ha mostrat certa efectivitat tant per reduir riscos derivats del consum com per defensar les llibertats dels usuaris de cànnabis. Amb la llei que avui presentem arriba el moment d'establir una regulació ferma dels clubs socials de cànnabis; regulació que elimina ambigüitats, zones grises i inseguretat jurídica, terrenys pantanosos que han estat aprofitats per camuflar sota l'aparença de clubs socials de cànnabis pràctiques allunyades de l'esperit genuí de les associacions cannàbiques. Per tant, s'ha d'aplaudir el Parlament de Catalunya perquè, per fi, reguli les associacions cannàbiques i així poder esmenar el greuge històric que han patit els conciutadans consumidors de cànnabis i consumidores de cànnabis. El nou escenari que possibilita la llei ens fa preveure, sense cap mena de dubte, una millora substancial en tots els àmbits. Aquesta llei segueix la via reformista, llei pionera a Europa i la primera del món a l'hora de regular amb tots els ets i uts les associacions cannàbiques, condemnades fins al moment a la inseguretat jurídica. Llei com la que discutim avui permet posar sota control el cànnabis. Aquesta substància, com bé sabem, no és innòcua i per això l'hem de regular i controlar. Si les substàncies psicoactives les abandonem als marges socials, el seu control és impossible i els danys augmenten inevitablement. Per tant, aquesta llei permet a la societat catalana prendre el control. Les associacions cannàbiques a partir d'ara es convertiran en un actor clau a l'hora de preservar la salut col·lectiva. Apostar per polítiques de drogues en clau normalitzadora és una oportunitat per posar llum a un fenomen amagat en la foscor de la clandestinitat. Entre les conseqüències positives de la regulació destaquem els avenços previstos en la recerca, tant en clau biomèdica com en clau sociocultural. Més enllà de fonamentar l'estat de dret i democràtic, i democràtic de dret, la llei permetrà la protecció dels drets del conjunt de la població i no només de l'11,1 per cent de la població que, d'entre quinze i seixanta-quatre anys, s'estima que ha utilitzat cànnabis en l'últim any, sinó també del 89 per cent restant, que no té cap contacte amb el cànnabis. També possibilitarà preservar la salut pública, ja sigui degut a la dispensació de productes amb totes les garanties sanitàries, ja sigui per la implementació de programes de prevenció, sensibilització o assistencials. Permetrà millorar la convivència cívica, i també la seguretat ciutadana, i confiem que disminueixi la delinqüència i el crim organitzat. I quan s'estableixin els mecanismes legals oportuns, serà una font d'ingressos per a l'erari públic. Perquè, més enllà de certs gravàmens, formalitzarà feines que en aquests moments es troben en la informalitat i en la precarietat. Tramitar una iniciativa legislativa popular, com bé sabem, no és una tasca fàcil. Sense la voluntat d'una comissió promotora potent l'empresa hauria esdevingut una quimera. Aconseguir cinquanta mil firmes en un país de més de 7 milions i mig d'habitants ha precisat d'una quantitat considerable de recursos humans i econòmics, així com d'ingents esforços per part de tots els agents implicats, i més fer-ho en només nou mesos. Es presentaren més de 65.000 firmes, de les quals foren validades més de 56.000, i tenim el convenciment que haurien sigut moltes més si haguéssim tingut més temps i més recursos. Perquè hi ha un detall que vull subratllar: a les persones que se'ls presentava l'oportunitat de signar per donar suport a la ILP, això ho feren, només una minoria s'hi negava; un clar indicador que la ciutadania catalana dona suport a la regulació dels clubs de cànnabis. És a dir, una mostra innegable de la voluntat social per fer un pas endavant en la reforma de les polítiques de drogues i avançar cap a societats, hi insisteixo, netament democràtiques i lliures. I hem de reconèixer que la ILP Verda ha estat i és un referent per a altres estratègies polítiques que persegueixen la regulació del cànnabis en el nostre entorn, com és el cas de la ILP a nivell estatal, anomenada «Tu Papel Importa, que necessita la quantitat ingent de 500.000 signatures. Des d'aquí, oferir l'experiència de La Rosa Verda a tots els agents que vulguin començar un procés regulador. La llei de les persones que consumeixen cànnabis gaudeix d'un ampli consens i la comissió promotora està satisfeta amb el redactat proposat avui a l'hemicicle. La llei garanteix els drets i les llibertats fonamentals, en consonància de l'article 5 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, on es reconeix que les persones tenen dret al lliure desenvolupament de llur personalitat i capacitat personal. Posar punt i final a la societat jurídica i sanitària que suposa una injusta discriminació i vulneració dels drets fonamentals dels consumidors de cànnabis. Una llei que té les següents objectius, destaco els següents objectius: l'abastiment i la distribució de cànnabis entre els associats; la prevenció de riscos i la reducció de danys associats als mercats informals; la informació als associats relativa a la substància, als consums i als riscos, i també el control de qualitat del cànnabis. La llei contempla unes condicions d'ingrés als clubs: ser major d'edat, ser consumidor de cànnabis, un aval d'un altre soci. És cert, en el cas dels casos terapèutics, que, al llarg del redactat, se'ls contempla unes característiques especials. Marca uns drets clars, i també uns deures, a tots els associats. A més, les associacions de cànnabis tindran unes obligacions documentals amb diferents llibres, com el d'associats, el d'autoabastament, transport i distribució. Estableix quantitats màximes de producció de clubs, uns cent cinquanta quilos per any i seixanta grams per soci; vetlla per evitar la distribució a terceres persones, amb una especial atenció als menors; especial protecció a la salut pública, amb prohibició del consum d'alcohol, i també de consumibles –productes elaborats amb principis actius que, en ocasions, estan relacionats amb problemes de salut pública–; i també, per descomptat, estableix un règim regulador. Tal vegada, arribats en aquest moment, les veus que critiquen la reforma de les polítiques del cànnabis articularan diferents formes per tirar enrere la que és aquesta realitat social innegable. Sens dubte, i ho vull subratllar, en cap moment aquesta substància és una substància innòcua, sinó que representa els seus riscos i s'ha de treballar per reduir-los al màxim. Això no vol dir que es vulgui potenciar el consum; tot el contrari, es vol ficar sota control. Per tant, no hem de caure sota les pors de la reforma, sinó que som conscients que diferents veus intentaran desvirtuar els avenços socials, polítics i sanitaris que aquesta llei pretén aconseguir: despertar les pors irracionals i la visibilitat del rebuig contra tot allò que remet a drogues fins al moment fiscalitzades. En ocasions, tal vegada s'utilitzaran «burdes caricatures, com la teoria de l'escalada que pregona infundadament que l'inici del cànnabis comporta el salt a substàncies potencialment més addictives, com l'heroïna. La ciència ens evidencia que això no és així. També s'apuntarà l'augment dels consums de cànnabis. Els primers resultats de les avaluacions d'impacte a un estat dels Estats Units que ja ho té regulat, com és el cas de Colorado, on es permet el consum recreatiu, mostren que la legalització no implica un augment del consum, sinó que les tendències que es donaven en els darrers anys continuen en la seua línia. Tal vegada es pot dir que la major oferta no augmentarà el consum, això depèn de com es produeix i com es dona l'oferta. En aquest cas, el control de l'oferta estarà ben regulat i, per tant, podem estar tranquils de que no es desviarà a terceres persones ni tampoc es farà un ús inadequat ni un ús indegut del que és el cànnabis. El mode proposat per la llei contempla una dispensació controlada. A més, en el nostre context l'oferta de cànnabis és gairebé total, com així ens ho mostra l'enquesta a població escolar i a la població general. I qui en vol, en consumeix sense cap tipus de garanties, ni sanitàries ni personals. Les polítiques prohibicionistes no han impedit l'oferta, per tant, controlar sensatament l'oferta no té per què correlacionar-se amb l'augment del consum. Un altre aspecte que, a vegades, es parla quan es vol reformar les polítiques de drogues, les polítiques del cànnabis, és l'augment del fracàs escolar i els consums en menors. També es presentarà com una conseqüència no desitjada de la regulació dels clubs de cànnabis. No hi haurà millor manera de controlar els menors i els seus consums en un escenari que miri de cara a la realitat i no que tiri pilotes fora, com ha fet fins ara, expulsant i negant una realitat social que tenim ben present en el nostre context. Per tant, s'ha de controlar d'una manera perseverant, com així ho demostra la llei, la dispensació del cànnabis. I, com bé sabem, el fracàs escolar és producte dels factors contextuals, no podem atribuir al cànnabis el que és producte de problemes de sociabilització, que normalment entronquen amb casos de pobresa perenne. També trobarem veus contràries a les reformes de les polítiques del cànnabis, que a voltes invoquen estudis científics per a desacreditar qualsevol procés de reforma, però en el cas que ens presentin tals estudis ràpidament observem mancances metodològiques, problemes de mostra o fins i tot biaixos ideològics, el que comporta que dits estudis científics derivin en documents totalment ideològics. Per tant, dit això, creiem que la llei que tenim avui, que presentem, és un avanç cap a unes societats per fonamentar els estats de dret; a més, és una llei que proposa regular una realitat innegable, present en el nostre context, i, per tant, animar tots els parlamentaris que hi donin suport, i així agrair a totes les persones del moviment cannàbic que han patit durant aquests anys, que avui és un dia de celebració per a ells, avui és un dia que realment es restitueixen certes mancances que havien tingut i certs greuges, i, per tant, és un dia d'enhorabona, i continuem treballant perquè les polítiques de drogues particularment continuïn fonamentant els drets de les persones individuals. Per tant, només donar les gràcies a la comissió promotora per donar-me l'oportunitat de defensar la llei i a tots vostès per aquest temps. I confiem que això arribi a molt bon port. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltíssimes gràcies, senyor David Martínez. A continuació, d'acord amb els articles 118.4 i 121.1 del Reglament, té la paraula per a presentar els treballs de la comissió la diputada Alba Vergés, que en fou designada relatora.
Gràcies, presidenta. Bona tarda a totes i a tots, a les diputades i als diputats, evidentment, conseller, però sobretot a la gent que tenim aquí al públic i als representants de la comissió promotora. Molts de vosaltres sou impulsors o signants de la ILP..., que el Parlament de Catalunya va recollir aquest testimoni d'una feina bàsica, clau, imprescindible i important que vosaltres ja vau fer, que és posar-vos d'acord, que és unir-vos, que és treballar per aconseguir les signatures que avalen la voluntat ciutadana de la societat catalana per regular les associacions de persones consumidores de cànnabis. Nosaltres vam agafar aquest testimoni, aquesta responsabilitat, aquesta voluntat amb molta responsabilitat, i avui us retornem aquest testimoni amb l'aprovació de la llei, que és en gran part vostra, i la posem al servei de tota la societat. La primera cosa que vull expressar és que ha estat un plaer enorme poder treballar en aquesta llei des del principi fins avui. Conèixer el moviment associatiu del cànnabis a Catalunya, diferents associacions, les federacions i sobretot persones diverses de l'àmbit jurídic o acadèmic que fa molts anys que hi són i hi treballen, que hi estan compromeses i que han cregut sempre que unes noves polítiques, com bé ens deia el David Pere, que traspassin el gran mur del prohibicionisme, han de servir per regular una realitat social existent al nostre país..., tot això ha estat enriquidor. Això ve de lluny i aquí només en fem l'últim trosset, un trosset d'un camí que només és l'entrada d'un altre camí més llarg que haurem de continuar recorrent, esperem, amb un pas una mica més lleuger que el que hem tingut fins ara. Tot i només fer aquest trosset, que ara és del que em toca parlar, ha estat molt intens: més de quaranta compareixences en vuit sessions entre l'octubre i el novembre de l'any passat, algunes més que ens van respondre per escrit, acabant amb les últimes compareixences en la Comissió de Salut per part dels representants de les mateixes associacions i per part del subdirector general de Drogodependències del Govern de la Generalitat de Catalunya, el senyor Joan Colom, que també tenim aquí i ens acompanya. Totes, totes, totes van ser molt interessants, segur que ho compartiu la resta de diputats que hi vau ser presents, i des d'aquí vull agrair a totes les persones que van venir a comparèixer haver-nos traslladat la seva expertesa per poder fer una bona llei, la llei que aprovem avui. Algunes d'elles esteu avui aquí i us hem pogut convidar, donat que viviu a prop; però també vam tenir molta gent que venia de fora i que ens volia també acompanyar en aquest procés legislatiu. En aquestes més de quaranta compareixences vam tenir juristes, magistrats o exmagistrats, experts en dret internacional, experts en salut pública, de l'àmbit de la psiquiatria, de la farmacologia, persones de l'àmbit de l'agricultura, dels Mossos d'Esquadra, del Departament d'Interior, experts acadèmics de l'àmbit de polítiques públiques, sindicats, investigadors sobre el cànnabis, entitats municipalistes, antropòlegs, referents internacionals en polítiques de drogues, referents d'altres països per exposar la seva pròpia experiència en la regulació que havien tingut al seu propi país, àmbit de la prevenció de riscos i la reducció de danys, i, evidentment, les associacions i tot l'àmbit associatiu i el moviment cannàbic català. Un cop les diputades i diputats vam poder escoltar tots aquests experts en ponència, alguns per videoconferència, per escrit i en comissió, els ben asseguro que ja ens havíem apassionat amb aquesta tramitació i vam poder fer les esmenes al text inicial de la ILP amb molt més criteri i coneixement. Per tant, moltíssimes gràcies. Aprofito per agrair també als departaments d'Interior, d'Agricultura i de Salut haver-nos facilitat incorporar compareixents des dels tres àmbits per aportar-nos també el seu coneixement, i al Departament de Justícia, a qui també hem pogut consultar diverses vegades sobre el contingut i la tramitació de la llei. Al final van ser cent vint esmenes en total que els grups vam posar a disposició de la ponència. Des del mes de febrer al mes de maig hem fet onze sessions de ponència per anar acordant i recomanant el text definitiu que avui es posa a votació. Em toca agrair..., com no podia ser d'altra manera –no veia el Raúl ara [[l'oradora riu]] –, em toca agrair a la resta de diputats amb qui he compartit les sessions de ponència de la llei haver mantingut sempre aquesta voluntat d'enriquir i de no defugir el debat. Perquè de debat n'hi ha hagut moltíssim, a les sessions de ponència. I aquí tenim l'Oriol Casals i algunes de les persones de la comissió promotora que han pogut assistir a les ponències que ho poden corroborar. Hem tingut molts debats, en cada punt, per intentar el millor text possible per fer la millor llei possible. Voluntat de millorar el text, de qüestionar-nos constantment per exercir la nostra responsabilitat com a ponents, amb rigor, i per saber escoltar també la comissió promotora de la iniciativa legislativa popular. Moltes gràcies a tots els diputats i diputades. Crec sincerament que el fet que aquesta llei arribi al Parlament a través d'una ILP li dona un punt de força més. Per una banda, a nosaltres com a ponents ens ha permès no sentir-nos soles, o sols, regulant una activitat que no coneixíem en detall, alhora que hem intentat tenir tot el respecte a la tasca de l'elaboració del text i de recollir les signatures de suport que havíeu fet vosaltres. Això ens ha permès poder treballar colze a colze també amb la comissió promotora. I aquí també vull afegir una cosa i vull parar-me un moment a remarcar l'ajuda que hem obtingut per part dels serveis parlamentaris, que ens han donat confiança en refermar tècnicament els acords polítics. Em refereixo a la gestora, també a la lingüista i, per descomptat, a la lletrada. Moltes gràcies per ajudar-nos amb la vostra feina a aconseguir que puguem aprovar avui una llei ambiciosa i precisa. Hi ha aspectes de la llei que no estaven desenvolupats al text inicial, o esmenes que necessitaven assessorament jurídic, que la lletrada no ha dubtat a buscar, a treballar, a explicar-nos i a portar, perquè puguem decidir i acordar entre tots les transaccions a les que hem arribat, que són moltes. Vull destacar que moltes transaccions han estat entre els grups parlamentaris, en aquest cas, de Junts pel Sí i del Grup Socialista. El diputat Raúl Moreno, del Grup Socialista, ha fet una feina excel·lent i ho vull reconèixer avui aquí. Se n'han signat moltes també amb el Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, al qual també agraeixo, al diputat Albano Dante, la molt bona disposició. I, tot i no tenir transaccions amb el Grup del Partit Popular, m'agradaria dir que, malgrat que el seu grup no compartia els acords als que hem anat arribant en la ponència, la participació del diputat del Partit Popular Alberto Villagrasa durant les sessions ha estat constant, i aportava un punt de vista diferent als debats que anàvem tenint que també jo crec que per part dels diputats i diputades, també, hem escoltat amb atenció. I aquesta ha estat la tasca que va culminar en l'aprovació del dictamen per part de la Comissió de Salut del Parlament el passat 8 de juny, i avui acabem aquest trosset de camí. Remarco també que és una llei que no ha volgut passar per alt aspectes rellevants de l'activitat de les associacions, perquè la ILP no ho feia i perquè la ponència han volgut complementar tot allò que no quedava prou ben definit. Per aquest motiu aquesta llei estableix un règim jurídic clar per a les associacions, que és el que ens vau venir a demanar. No només la constitució i l'organització de les associacions, sinó les condicions d'ingrés com a associat, els drets i deures dels associats, així com la pèrdua de condició d'associat també; les obligacions documentals de les associacions; l'autoabastament complet –«complet vull dir des de la producció i emmagatzematge al transport i la distribució. No volíem deixar portes del darrere obertes; volíem fer una cosa completa, perquè aquesta crec que és la voluntat dels ciutadans de Catalunya i crec que és el que ens expressaven a través de la ILP. També els condicionants i l'activitat dels clubs, la limitació de publicitat, la informació, les mesures de control i prevenció de riscos, la col·laboració amb altres organismes, des de salut pública als ens locals, molt important i bàsic per l'activitat de les associacions, i les potestats d'inspecció i control i el règim sancionador. Per tant, crec que hem intentat no deixar-nos res per fer una llei que sigui completa. I una sèrie de disposicions addicionals respecte a la implementació i al reglament posterior. Però aquesta llei també vol transmetre un missatge, que és el missatge de confiança i també de solvència, i el vull dirigir sobretot a aquelles persones que encara no s'han plantejat que és possible un abordatge de les polítiques de drogues diferent a la prohibició. Si una cosa està demostrada, i ens ho deia abans des de la comissió promotora, és que les polítiques prohibicionistes han fracassat, que no han assolit els seus objectius ni de reducció de consums ni d'acabar amb el mercat il·legal i els danys que té. Davant d'aquest fracàs és moment d'encetar aquest camí de les oportunitats, no és un camí fàcil ni és obrir simplement una porta, sinó que és teixir una nova manera d'afrontar els reptes i els canvis que la societat ens posa davant. Avui aprovem la Llei d'associacions de persones consumidores de cànnabis, diputats i diputades, i em sento orgullosa que el Parlament de Catalunya aprovi aquesta llei amb l'ambició amb la que ens ho demanaven des de la societat i amb la seriositat que pertoca per part del Parlament. Em sento orgullosa dels debats ciutadans que hi ha hagut per arribar fins aquí i que necessàriament hi haurà després, de la responsabilitat amb què les persones que van impulsar la ILP la van portar aquí, de la feina dels diputats i diputades i dels serveis del Parlament de Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Vergés. A continuació, per defensar les esmenes reservades pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la senyora Noemí de la Calle.
Gracias. Buenas tardes a todos. En primer ligar quiero saludar a todas las personas que están siguiendo este debate, tanto las que están aquí, que forman parte del grupo promotor de esta ILP La Rosa Verda y las diversas federaciones catalanas..., a personas del mundo cannábico, que también han venido de otras partes de España, como representantes de Regulación Responsable, y, bueno, tenía que estar también hoy con nosotros, pues, Ramón Morcillo, promotor de la ILP Tu Papel Importa, que ha comentado David Pere que acaba de entrar en el Congreso de los Diputados, que ya se encuentran recogiendo firmas en todo el territorio nacional, pero, bueno, ha tenido un percance con el coche y se ha quedado tirado a la entrada de Barcelona y de momento no ha podido llegar. Saludar también a los que nos siguen desde casa, que me consta que son muchos; una gran parte de ellos, pacientes que reclaman el acceso al cannabis terapéutico y que más necesidad tienen de que se aborde con urgencia y de una vez por todas el estudio de las propiedades terapéuticas del cannabis y el acceso al mismo. Como he dicho, son muchas las personas que hoy nos siguen, y hay que reconocer que las iniciativas que buscan regular el acceso al cannabis tienen un gran apoyo de una parte de la sociedad. En segundo lugar, querría destacar el buen ambiente que ha habido en la ponencia, la implicación y las aportaciones de todos los grupos parlamentarios sin excepción, y la estupenda labor que ha realizado la letrada Anna Casas. Ha sido una ponencia en la que a pesar de las bromas que nos hacían los compañeros..., porque el cachondeo ha sido generalizado, pues, fumar no hemos fumado, pero nos hemos reído mucho y también hemos disfrutado muchísimo. Entrando en materia, y para contextualizar, quiero remitirme a mi anterior intervención en la admisión a trámite de esta iniciativa. Desde Ciudadanos entendemos que esta sustancia está regulada con criterios más restrictivos que otras sustancias, como el alcohol o el tabaco, cuyo abuso puede ser más perjudicial para la salud. Y no vamos a negar que puede llegar a ser perjudicial, porque, entre otras cosas, como substancia o actividad que implica placer, pues, puede generar dependencia. Y quiero volver a citar a Antonio Escohotado, escritor y filósofo incluido en la lista de los setenta pensadores más importantes del siglo XXI, porque daba en la clave cuando hablaba del «arte de dosificar. Pero también hay evidencia científica de las propiedades beneficiosas y demostradas científicamente: el cannabis, entre otros, se utiliza para aliviar el sufrimiento de enfermedades como la esclerosis, la artritis, reumatismos, distintos tipos de cáncer, ayuda con la anorexia nerviosa y a superar el insomnio. Es una de las medicinas más antiguas de la humanidad y con usos terapéuticos más segura. No se conoce ningún caso de intoxicación letal por vía inhalatoria, y este es un dato que cobra real importancia si tenemos en cuenta la gran cantidad de usuarios cotidianos que hay. En este sentido, desde Ciudadanos entendimos la urgencia de poder facilitar el acceso a la investigación, a las terapias con cannabis medicinal por parte de los pacientes, y regular el cultivo del cannabis, y por ello presentamos una propuesta de regulación en el Congreso de los Diputados, porque creemos que el dolor de los pacientes no puede esperar más, es una cuestión de derechos humanos, y, como he dicho, no pueden esperar a que los distintos grupos parlamentarios, pues, discutamos sobre el modelo y usos de regulación del cannabis. Y creímos que la necesidad de regular ese uso medicinal es indiscutible, y también que esa regulación debía alejarse de prácticas monopolistas. En lo relativo a la ley que hoy nos ocupa, la de las asociaciones de consumidores de cannabis, ya lo dijimos en su momento, no la entendíamos como un intento de legalización de la marihuana porque esta es una cuestión de importancia y competencia nacional que debe ser debatida en el Congreso de los Diputados, pero también es cierto que son muchas las sentencias judiciales que respaldan el consumo y abastecimiento privado en los que basan estas asociaciones su existencia, y que, no lo olvidemos, son principalmente el canal por el que esos consumidores terapéuticos acceden a una sustancia controlada, analizada y salubre. Según la jurisprudencia, el autoconsumo compartido de drogas no tiene relevancia penal si la cantidad corresponde a un consumo normal y esporádico entre un pequeño grupo perfectamente identificado, ya que cuentan con un límite de socios y se realiza en un lugar cerrado. Además, el Tribunal Supremo ha dictado que son conductas penalmente inocuas las prácticas de consumo compartido de drogas no gravemente nocivas para la salud, en lugares determinados, cerrados a la presencia de terceros, de manera que se excluya la participación en un circuito de difusión de las sustancias estupefacientes. En su momento, y en base a los datos que acabo de dar, consideramos que esta iniciativa legislativa popular podría llegar a tener encaje autonómico si tras pasar por la fase de ponencia se diese solución a los problemas que tenía la ley de Navarra, cuyo articulado carecía de ciertas medidas para permitir la actividad de las asociaciones cannábicas con el grado de seguridad exigible, que era el argumento dado para la suspensión de aquella ley. Por ejemplo, en aquella ley no se preveía la prevención de conductas que incurriesen en un delito contra la salud pública, pues, incluyendo un capítulo de deberes de los socios que acompañase al que sí existía de derechos, y por ello parte de nuestras enmiendas iban encaminadas a, por un lado, que la ley no corriese el peligro de ser suspendida a los dos días eliminando todos aquellos artículos que con probabilidad serían suspendidos, como todos los relativos al cultivo fuera del club, el transporte y la distribución, que no reparto, porque este último entendíamos que sí se podía hacer si la substancia era cultivada dentro del propio centro por los propios asociados. También las enmiendas iban encaminadas a dotar de mayor seguridad jurídica el ejercicio de los miembros de estas asociaciones; a incluir medidas de diligencia debida por parte de los clubs; a asegurar que los gestores de estos clubs cumpliesen con la legalidad vigente aplicable; a que, tal y como nos recomendaron muchos de los expertos que comparecieron en la fase de ponencia, el número de asociados no desvirtuase la finalidad de permitir el consumo compartido de este tipo de asociaciones, y a garantizar el carácter asambleario y que se rindiesen cuentas a los socios de las remuneraciones que pudieran tener los órganos de gestión de los clubs. En este sentido, lamentamos que gran parte de ellas no hayan sido incluidas, porque creemos que el resultado, o sea el dictamen recomendado, no dotará de seguridad jurídica a los clubs ni será garante completamente de los derechos y libertades de los ciudadanos, porque una ley no puede entrar en contra de una norma superior. Y los ciudadanos lo que se van a encontrar es que van a seguir sin saber previamente cuándo y por qué un poder público va a considerar que están realizando un acto ilegal y cuándo no. Desde Ciudadanos no podemos compartir el mantener y añadir unos artículos que entran en contradicción con legislación superior con el argumento de ser ambiciosos con la ley, porque es una..., bueno, por una cuestión de respeto a la legalidad vigente; legalidad que si se quiere cambiar se puede hacer en el Congreso de los Diputados, donde prácticamente todos los partidos de este hemiciclo, a excepción de la CUP, pues, tenemos representación, ¿no?, y..., bien, que estos partidos cobran sus subvenciones y deberían hacer el trabajo también allí. De igual modo que una panadería no puede vender lenguado o rape, o un ayuntamiento no puede decidir sobre el modelo educativo para toda la sociedad, este Parlamento no puede saltarse las leyes. Más aún cuando hay mecanismos para hacerlo y algunos que ya se han puesto en marcha, como varias PNL de diversos partidos, una de ellas aprobada –la de Ciudadanos, por cierto–, que reunirá a expertos para debatir el modelo de acceso al cannabis medicinal, y una iniciativa legislativa popular para regular el autocultivo y las asociaciones cannábicas. Pero no puedo pasar de largo ese argumento, el de saltarse la legalidad por una cuestión de ambición, sin destacar que en él radica una gran contradicción, que es la que me preocupa. Porque se esgrimía como excusa para saltarse la legalidad vigente la voluntad de ser ambiciosos. Y si realmente se quiere ser ambicioso, aun sabiendo que lo que estás legislando se va a suspender, entendemos que esa regulación ambiciosa debería haber abarcado todo el espectro del consumo del cannabis, como es el autocultivo, que representa la base del movimiento cannábico en España; la regulación que hoy tratamos, que es..., las asociaciones de personas consumidoras de cannabis que se organizan para autoabastecerse sin recurrir al mercado informal, sobre la base de que el simple consumo personal y privado no tiene relevancia penal ni administrativa en el ordenamiento jurídico español; el comercio con licencia de una forma controlada por el Estado para evitar el narcotráfico; acompañado de una propuesta educativa basada en la información real sobre los riesgos y beneficios, promoviendo la responsabilidad individual y la reflexión crítica para facilitar el trabajo en red, entre otras cosas, pues, de las entidades, colectivos y organizaciones del tercer sector social –como, pues, es conocido Energy Control– que han trabajado desde hace años desde la reducción de riesgos y daños. Y sin olvidarnos también del acceso al cannabis terapéutico para que se incentive la investigación y los ensayos clínicos para que se pueda aumentar el número de indicaciones médicas. Eso sí que hubiese sido ambicioso. Pero al no ser así, no entendemos ese argumento y creemos que la inclusión de contenido que adolece de trazas de inconstitucionalidad convierte esta ley en un instrumento que no va a dotar de seguridad jurídica a los clubs y que va a generar mucha frustración cuando los problemas que tiene empiecen a surgir. Y esa frustración ya dijimos en su día que será utilizada para alimentar, pues, la frustración que algunos necesitan para sostener su proyecto político y que no tardaremos en escuchar lo de que «Madrid no nos deja fumar porros; tiempo al tiempo. Y tampoco no dejamos de lamentar lo que entendemos como la pérdida de una oportunidad muy valiosa para que estas asociaciones avanzasen en seguridad jurídica, diseñando un modelo que sí tenía cabida en el ordenamiento jurídico vigente, que hemos repetido hasta la saciedad que se podía hacer. Lo hemos repetido en la ponencia y lo vamos a seguir repitiendo, esperando y deseando que alguien lo recoja para poder hacerlo realidad. Solo hay que buscar las enmiendas originales que presentó mi grupo parlamentario; creemos que en ellas está la clave. Por ello, mi grupo parlamentario mantendrá las enmiendas que consideramos que dotarían a esta ley y a los usuarios de las asociaciones de consumidores de cannabis de seguridad jurídica, votará en contra de los artículos cuyo contenido entendemos que está fuera del ordenamiento jurídico vigente, pero al estar de acuerdo con el fondo de la ley, anunciamos que votaremos a favor del contenido de la ley, que entendemos que no contraviene ningún ordenamiento jurídico superior, que ayuda a mantener abierto el debate, que da a conocer el papel y la ya reconocida labor que realizan muchas de estas asociaciones, de reducción de daños, asociados al mercado clandestino y a determinados usos. E insistimos en que esta es una materia de trascendencia nacional e internacional, y que creemos adecuado que se substancie en el ámbito nacional con la participación de la sociedad civil y los representantes políticos en el Congreso. Y así, pues, resumiendo y finalizando ya mi intervención, votaremos a favor de esta ley, con algunos peros y excepciones en las que no podemos ser partícipes. Y quiero volver a agradecer a todos los compañeros de ponencia: Alba Vergés, Albano Dante, Raúl Moreno, Alberto Villagrasa y Sergi Saladié; a la letrada Anna Casas; a todos los gestores que han intervenido; a los asesores de los grupos parlamentarios que también se han implicado, el buen ambiente que ha habido, y que he aprendido muchísimo de cada uno de mis compañeros. Y agradecer también al grupo promotor y a todas las personas que se implicaron en la recogida de firmas por traer este debate a esta institución, por la oportunidad de conocer a expertos, a personas de la talla de Antonio Escohotado, de Raquel Peyraube o de David Pere Martínez Oró. Son muchos los expertos que comparecieron y aportaron todo su conocimiento sobre este tema, que creo que nos ha enriquecido a todos los que hemos podido participar en esta ponencia, así que no puedo dejar de dar las gracias por la experiencia y los conocimientos adquiridos. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora De la Calle. A continuació, per a defensar les esmenes presentades pel Grup Parlamentari Socialista, té la paraula el senyor Raúl Moreno.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, conseller, aprofito en primer lloc per saludar totes les persones que ens acompanyen avui en aquest plenari: les federacions d'associacions cannàbiques, els representants també..., els membres de Regulación Responsable, també els representants de la Joventut Socialista de Catalunya i altres representants de diferents entitats relacionades amb el tema, i també, per descomptat, els mitjans de comunicació que ens segueixen avui en aquest interessant Ple del Parlament de Catalunya. Per a totes elles, per a tots ells, per a molts de nosaltres, avui és un dia de celebració, és el punt final a un llarg procés que va començar amb la recollida de 65.000 signatures i amb un tràmit parlamentari que jo considero que ha estat efectiu. Vull començar aquesta intervenció amb un reconeixement especial per a tots els membres, els clubs, els socis de les federacions cannàbiques de Catalunya. La vostra ha estat una lluita de molts anys, amb molts entrebancs. Vint-i-sis anys després de la fundació de l'Associació Ramon Santos d'Estudis sobre el Cànnabis, reconeguda com la primera associació de persones consumidores de cànnabis, la vostra reivindicació arriba al Parlament, a la més alta institució d'aquest país, mitjançant la recollida de signatures, mitjançant un procés de participació ciutadana i amb una proposta seriosa ja des de l'inici. Heu mantingut durant tot el procés un respecte cap als partits polítics que han defensat posicions diferents i heu col·laborat amb una actitud constructiva durant tota la ponència. Si avui tenim una llei d'aquestes característiques és perquè heu fet bé la feina. Heu estat capaços de convèncer no només els partits polítics, sinó una bona part de la població de Catalunya. També, evidentment, felicitar a tots els ponents que han participat en aquesta llei; l'Oriol Casals, com a representant portaveu de La Rosa Verda; la lletrada Anna Casas, que ha fet una feina excel·lent; també la relatora, l'Alba Vergés, que jo crec que ha fet una gran feina davant d'aquesta ponència. D'aquí a poques setmanes farà un any que aquest Ple del Parlament va aprovar l'inici del procés que ens ha portat a tenir una llei que regula una activitat present avui dia en moltes ciutats i poble de Catalunya. Una activitat, la dels clubs cannàbics, que no és nova, que ja existeix de forma notable a les nostres ciutats i pobles: més de quatre-cents clubs cannàbics repartits per tot Catalunya, i cent cinquanta, que s'han triplicat en els darrers anys, només a la ciutat de Barcelona. Regular allò que ja existeix, que ja es produeix, és el millor mecanisme per endreçar-ho i per controlar-ho. No fer-ho significa deixar via lliure al mercat negre, amb les repercussions socials, econòmiques i de salut que això comporta. No regular-ho és voler tapar-se els ulls davant una realitat que afecta centenars de milers de ciutadans joves, adults, malalts, que han de proveir-se en el mercat negre per manca d'una regulació que doni cobertura tant a qui dispensa com a qui consumeix. El necessari debat del cànnabis no el resoldrem amb l'aprovació d'aquesta llei, però contribuïm a expressar de forma clara la voluntat del Parlament de Catalunya d'iniciar un canvi de paradigma en la concepció històrica del consum del cànnabis, que posi punt i a part a les polítiques basades en el prohibicionisme, que, com hem pogut comprovar, no han obtingut els resultats que s'esperaven. Cinquanta anys de prohibició, de repressió als consumidors de cànnabis que han provocat l'efecte contrari: Espanya és avui dia un dels països de la Unió Europea que més cànnabis consumeix. Les darreres dades aportades per l'enquesta sobre alcohol i drogues del Ministeri de Sanitat ens indiquen que un 7,3 per cent de la població, és a dir, gairebé 2,2 milions de persones entre quinze i seixanta-quatre anys han consumit cànnabis en el darrer mes. La mateixa enquesta indica que l'alcohol continua sent la droga més consumida, seguida del tabac, els hipnosedants –amb o sense recepta– i finalment el cànnabis. Mentre que existeix una regulació en les tres primeres, els consumidors i consumidores de cànnabis ho fan en una situació d'inseguretat jurídica i sanitària que vulnera una part dels seus drets fonamentals. Tot mentre el mercat negre continua enriquint-se mitjançant el tràfic de substàncies que no passen cap tipus de control de qualitat i sense informació prèvia al consumidor. Una realitat social, la del cànnabis, plena de buits legals; cal recordar que per consumir cànnabis només és necessari plantar una llavor a casa, en l'àmbit privat. Sembla absurd continuar amb una política prohibicionista amb l'excusa de la preservació de la salut del conjunt de la població quan convivim amb altres drogues legalitzades o, fins i tot, amb fàrmacs amb efectes molt més nocius del que pot tenir el consum responsable de cànnabis, productes que estan a l'abast de tothom, en establiments autoritzats, i que són consumits diàriament per una àmplia majoria de la població. Sembla també absurd continuar amb una política prohibicionista quan les intervencions policials fetes des del compliment de la llei no han estat capaces d'aturar un mercat negre que fa anys que va venir a quedar-se, ni tampoc de reduir el consum de la substància per part de la població. Regular els clubs cannàbics no vol dir estar d'acord amb plantacions de cànnabis indiscriminades utilitzades pel mercat negre; no vol dir estar d'acord amb punxar la llum en locals o pisos per mantenir una producció. Tot just reclamem una regulació global per acabar amb aquesta manera d'entendre la producció i la distribució del cànnabis. Amb aquesta regulació volem donar sentit a la manera com les associacions s'han anat formant a partir de l'ús compartit, de l'autoconreu i de l'autoconsum compartit entre persones del mateix club. Amb aquesta regulació volem posar per damunt el principi del dret a la llibertat de consciència i a la lliure disposició del propi cos, és a dir, a que cadascú de nosaltres sigui responsable d'allò que consumeix, protegir aquells que no volen consumir-ho i fer-ho amb tota la informació i no des de l'opacitat, des de la prevenció de riscos i no des de la llunyania amb els serveis de salut. Durant aquests mesos de treball en comissió, hem rebut molts posicionaments de col·lectius, d'entitats associatives i professionals. Una bona part d'aquells professionals de la salut reclamen també regular-ho per poder atendre millor la manera i els efectes nocius d'un consum irresponsable de la substància, d'aquesta i de qualsevol altra. Els clubs cannàbics, amb aquesta llei, es convertiran en agents centrals del nostre sistema de prevenció i d'informació envers el cànnabis, connectats amb el Departament de Salut, amb els recursos sanitaris de prevenció del territori, amb una necessària formació a aquells que decideixen formar-ne part. Regular-ho ens permetrà també detectar aquells clubs que no ho fan bé, perquè és un compromís de tots plegats, també de les federacions cannàbiques, fer complir la llei. Si no som capaços de crear un sistema eficient, si no som capaços de discernir entre aquells que compleixen la norma i aquells que no, tot l'esforç legislatiu no servirà per a res. Per aquest motiu, la llei també preveu un període d'adaptació dels clubs ja existents a la norma i un règim sancionador per a aquells que no la compleixin. La posició del Grup Parlamentari Socialista fa un any va ser la de recolzar el tràmit parlamentari d'aquesta ILP. I ho vam fer atenent a quatre criteris bàsics que considerem que queden reflectits en la proposta que avui posarem a consideració del Ple del Parlament. Aquests quatre criteris eren: primer, que la llei havia de permetre als governs locals un marc jurídic per a la regulació de l'activitat dels clubs a tot Catalunya –per tant, protecció jurídica de les administracions, aclarir les competències de cadascú, la reducció dels conflictes amb el veïnatge i la protecció també dels consumidors–; que la llei havia de recollir aspectes relacionats amb la protecció de la salut i establir els mecanismes d'informació i prevenció; que havia de defensar els drets dels consumidors i acabar amb l'estigmatització de les persones consumidores de cànnabis, i que havia de basar-se en la llibertat de consciència i la lliure disposició del propi cos de les persones. Com deia, des del Grup Parlamentari Socialista, considerem que aquests aspectes queden recollits a la llei, tot i que deixem viva una esmena, que encara reforça més el paper dels ajuntaments, a la que em referiré més endavant. Tot i que la relatora, l'Alba Vergés, ha fet un repàs de la llei, voldria destacar alguns aspectes que considero que són claus per entendre quina ha estat la tasca legislativa que hem fet. En primer lloc, regulem les associacions de consumidors de cànnabis i els seus clubs; cal no confondre això amb el debat de la legalització del cànnabis, que pertoca i reclamem també al Govern de l'Estat. Protegim el consumidor mitjançant una política orientada a advertir els riscos i els danys del consum, garantint que disposi de tota la informació d'allò que consumeix, i impulsem programes específics de salut pública. Establim el règim jurídic de les activitats de les associacions, les condicions per ser-ne soci, la necessitat de limitar el nombre d'avaladors per entrar a formar part d'un club, i també, com deia abans, el règim sancionador. Els clubs cannàbics hauran de ser transparents. L'Administració competent podrà saber en cada moment quants socis hi ha, quina quantitat de cànnabis s'ha de distribuir i es pot emmagatzemar o el tipus de substància subministrada, mitjançant els llibres de registre. El consum només pot fer-se en l'àmbit privat. Es prohibeix la transmissió a terceres persones i s'estableixen els elements necessaris per lluitar contra el turisme cannàbic, establint un decalatge de quinze dies entre la inscripció al club i l'inici del consum. Es limita l'autoabastament associatiu a seixanta grams mensuals per persona, una quantitat que es redueix a vint grams entre els associats d'entre divuit i vint-i-un anys, que, a més, hauran de passar per una formació amb relació al consum de cànnabis. Es regulen els espais dels clubs i les activitats que poden fer; no es podran vendre begudes alcohòliques ni altres productes derivats del cànnabis ni cap altra droga no institucionalitzada. Per reglament, es detallarà la distància entre clubs, entre aquests i altres equipaments ciutadans, o els seus horaris, sempre respectant l'autonomia municipal, que tindrà possibilitat d'adaptar-los a la seva realitat, tal com ens han demanat les dues entitats municipalistes. S'estableixen, a més a més, mesures de control higiènic i sanitari, així com programes de gestió i de prevenció de riscos i reducció de danys. S'estableix també l'estreta relació que els clubs i els seus associats han de tenir amb altres organismes i entitats de salut pública, així com la col·laboració d'altres administracions. I és just amb la relació que els clubs cànnabis han de tenir amb els ajuntaments que des del Grup Parlamentari Socialista hem volgut mantenir, com us deia, una esmena viva, que votarem tot seguit. Una esmena que demana recursos tècnics i humans per fer front a la gestió dels clubs cànnabis de les nostres ciutats, d'aquells que ja existeixen i d'aquells que estan per venir. La vinculació entre els clubs i els programes de prevenció de riscos obliguen a fer una tasca de dinamització i de treball comunitari que assumeixen, sí o sí, els ajuntaments. Les competències municipals en salut són molt limitades, i pensem que cal destinar-hi personal ad hoc i recursos econòmics si volem garantir una bona implantació d'aquesta llei i un alt grau de compliment d'aquesta a les nostres ciutats i pobles. Per això demanem a la resta de grups el vot positiu a l'esmena 102.5. Aquesta llei es tradueix, de fet, en un fet real; parlem de persones, de locals, parlem d'activitat, i cal que els ajuntaments tinguin els recursos per gestionar-ho des de la proximitat. Regular els clubs cannàbics ens permetrà conèixer de millor manera la realitat del fenomen. Creem un nou òrgan de seguiment d'aquesta llei on seran presents totes les parts competents: des del Govern, les federacions, els departaments implicats, les entitats municipalistes..., un òrgan de seguiment que no només ha de vetllar pel compliment de la llei o per la redacció del seu reglament, sinó també per augmentar el coneixement de la substància, la formació dels professionals dels clubs i tots aquells aspectes que es puguin derivar d'una llei nova com la que avui posem a consideració del Parlament. El Grup Parlamentari Socialista votarà a favor d'aquesta llei, en coherència amb la resolució impulsada per la Joventut Socialista de Catalunya i aprovada al darrer congrés del PSC, a favor de la regulació del consum de cànnabis; també amb els posicionaments defensats pels diferents congressos i seminaris als quals hem estat convidats. Des del Congrés dels Diputats també hem donat recolzament a la creació d'una comissió parlamentària per estudiar la regulació del cànnabis medicinal. Però fonamentalment donem el nostre vot positiu a aquesta llei perquè l'articulat, molt treballat, molt transaccionat durant els darrers mesos..., perquè volem empènyer el conjunt de forces polítiques de l'Estat a que encetin un debat seriós, modern, amb amplitud de mires, defugint prejudicis històrics, per tal de regular l'ús del cànnabis en un sentit semblant al que incorpora aquesta llei, des d'una mirada de llibertat, d'informació, d'interrelació directa entre el consum i la prevenció i gestió de riscos, un canvi de paradigma en la gestió del consum de cànnabis, tal com han fet altres països d'arreu del món. Aquesta és una lluita legal per un canvi respecte a la concepció del cànnabis. I el Parlament de Catalunya hi posa el seu gra de sorra amb aquesta llei. Sabem que el Tribunal Constitucional se la mirarà de prop i que emetrà, doncs, la seva resolució, la que consideri oportuna, que acatarem, com no pot ser d'una altra manera. Ens ho van advertir ja a l'inici d'aquest procés amb l'informe de la Direcció General de Coordinació de Competències amb les Comunitats Autònomes i Entitats Locals, adscrita al Ministeri d'Hisenda i d'Administracions Públiques. Sigui quin sigui el resultat, el Parlament de Catalunya, les federacions cannàbiques del nostre país i una bona part del conjunt de la ciutadania de Catalunya haurem expressat allò que considerem que cal fer: regular per protegir, regular per informar, regular per combatre el mercat negre, regular per construir una societat valenta i responsable, regular per empènyer el conjunt de la ciutadania i de forces polítiques a canviar la seva mirada envers els consumidors i consumidores de cànnabis. Personalment, aquest ha estat un exercici fantàstic, després de molts anys de lluita per aconseguir el reconeixement i la regulació del consum de cànnabis. Vull felicitar les entitats, les federacions, totes les persones que han passat per la ponència, que ens han ajudat a enriquir el nostre coneixement sobre el cànnabis, i també a conèixer-vos a molts de vosaltres, persones com nosaltres, tots iguals, tots diferents a la vegada, que volen fer de la seva lluita una manera de viure, una manera també de canviar la societat, i que aquest Parlament de Catalunya, gràcies a una ILP, ho ha fet possible. Moltes felicitats a tots, i enhorabona. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Moreno. A continuació, per a defensar les esmenes reservades pel Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, té la paraula el senyor Albano Fachin.
Gràcies, presidenta. Bona tarda a tothom. Me toca parlar últim, i dir un altre cop que avui és un dia especial és reiterar-se, però crec que és important. No sempre –no sempre– els parlaments aproven lleis que milloren el marc de convivència de totes les persones que integren una societat. Aquesta llei que aprovem avui és una d'aquestes lleis. I, a més a més, hi ha un altre factor important: si avui aquest Parlament està a l'alçada del que passa a la societat, si avui estem a punt d'aprovar aquesta llei, és perquè milers de persones s'han mobilitzat i han portat aquest debat perquè finalment arribi el moment en què l'aprovarem. I és una alegria especial, perquè ens recorda que aquesta institució està al servei del que passa fora d'aquestes parets, està al servei de la gent que viu les seves vides com vol, i ens recorda que aquestes institucions són nostres. Aquesta llei ha arribat com a ILP. És una cosa que neix des de baix, com tantes altres coses que neixen des de baix, com per exemple les plantes de marihuana, que neixen des de baix, i, a més a més, és una alegria, és una alegria perquè, si les coses van com sembla que aniran, aquesta serà l'única llei que aprovarem fruit d'una ILP. Per tant, això fa aquest moment especialment alegre. [[Veus de fons.]] Me diuen que no. [[Veus de fons.]] La renda garantida. Bé; dos de tres, perquè n'hi ha una tercera –n'hi ha una tercera. Avui és un dia alegre perquè aprovem una llei que neix d'una ILP. Tan alegre és el dia d'avui com trist va ser el dia que en aquest mateix Parlament vam tombar una ILP: Junts pel Sí i el Partit Popular van tombar la ILP d'educació. I, com ens explicava el primer ponent, aquí també estem parlant d'educació, aquí també estem parlant de drets: els drets de les persones que fumen, els drets de les persones que van a l'escola..., els drets col·lectius són de tots. Lamentablement, no sempre tenim l'alegria que avui tenim, de donar resposta als milers de persones que treballen per adreçar-se a aquest Parlament i trobar una resposta. És una alegria també el fet de que no només ho aprovarem, sinó que ho aprovarem per una amplíssima majoria. Una amplíssima majoria parlamentària que fruit, primer, de la gent que des de la societat civil ha compartit amb tota la societat..., perquè sabem que moltes d'aquestes signatures que han portat aquesta proposta aquí són de gent que no fuma però que està disposada a reconèixer la llibertat dels altres a fer el que considerin amb les seves vides. Una majoria parlamentària àmplia que també..., des dels impulsors –La Rosa Verda, la Federació d'Associacions Cannàbiques–, que ens han acompanyat al llarg de tot aquest procés, que no ens han deixat sols, que no ens han portat una demanda i s'han quedat esperant a veure què fèiem, sinó que hi han participat –vull donar les gràcies especialment a Oriol Casals, que ha fet que avui aquesta llei que aprovem contingui coses d'aquesta realitat que tantes vegades es queda fora de les lleis que aprovem. Una majoria àmplia que també ha estat construïda gràcies a aquestes ponències de les quals ens parlaven l'Alba i el Raúl, aquestes ponències on un munt de gent amb perspectives diverses, coincidents gairebé sempre, i que sempre ens obligaven a fer un debat d'alçada..., ens han parlat de salut, ens han parlat de seguretat, ens han parlat de processos administratius, hem sentit la veu del món local i hem parlat sobretot –sobretot– de llibertats i de drets fonamentals, que és el motor d'allò que estem fent aquí, i crec que tot això, tota aquesta feina i totes aquestes aportacions de la fase de ponències en gran mesura estan contingudes en la llei que aprovarem avui. I, per últim, una enorme majoria..., gràcies al treball, deixeu-me dir-ho, sembla un formalisme, però al gran treball de l'Alba Vergés com a relatora, que ens ha portat a tots i ens ha ajudat a tots i a totes a fer el camí que avui arriba a quest punt, i a la guia, imprescindible també, de la lletrada Anna Casas, que ens ha ajudat a que aquesta llei no siguin lletres, que aquesta llei respongui a un munt de motivacions profundes del que significa viure en una societat i escoltar-nos els uns als altres, més enllà de les nostres diferències. Jo crec que en la lletra d'aquesta llei està tot això i és gràcies a tota aquesta feina que he descrit. Aquesta llei regula una activitat, però a la vegada juga un paper molt important en un context internacional on hi ha un debat obert al voltant de les polítiques de drogues. Amb aquesta llei regulem una activitat, però aquest Parlament llença un missatge a la resta de l'Estat i a la resta del món. Un missatge que diu que els reptes de les societats es resolen mirant-los a la cara; es resolen debatent sense por; es resolen no tenint por que la gent exerceixi com a ciutadans, i entenent –i crec que ho hem d'entendre– la importància del missatge que enviem avui amb relació a la constatació del fracàs d'anys de repressió, d'anys d'errors gravíssims que han portat patiment a moltíssimes persones, moltíssimes persones entre les quals n'hi han unes quantes que han treballat perquè aquesta llei avui sigui una realitat. És important també tenir present aquesta dimensió que va més enllà de la regulació concreta que estem fent, davant la possibilitat que abans s'ha posat sobre la taula, la possibilitat de que això que aprovem avui xoqui amb altres instàncies, el Tribunal Constitucional, per exemple. Deia la Noemí que això podia generar frustració. Nosaltres creiem que no. De fet, si estem aquí avui és perquè hi ha moltíssima gent que durant anys, davant unes lleis que reprimien..., tota aquesta gent no s'ha rendit, no s'ha frustrat i ha continuat empenyent perquè això fos realitat. Per tant, és probable, és probable que algun aspecte d'aquesta llei pugui, doncs, entrar en conflicte amb altres instàncies, però, bé, esperem a veure què diuen les altres instàncies, però sobretot mantinguem viu el motor que ens ha portat fins aquí. I aquest motor és una sèrie de gent que reclama uns drets, malgrat que aquests drets durant anys i anys els hagin estat negats. Per tant, tenir en compte això també ens ajudarà a que aquest camí continuï cap endavant. Abans l'Alba ho deia, no és un punt final, sens dubte és un punt de partida, un altre punt de partida. Per tant, davant aquest possible xoc, davant aquest possible problema administratiu, per dir-ho d'alguna manera, doncs, igual que la gent ha mantingut i ha fet arribar aquesta llei aquí, la gent haurà de continuar sent propietària de la llei i defensant-la. També serà important aquesta implicació de la gent que ha portat la llei aquí a l'hora de fer tota la feina que ara segueix, fruit d'aquesta llei. Caldrà desenvolupar reglaments, caldrà fer que els observatoris i els diversos espais de treball funcionin, i no funcionin autònomament sinó que segueixin funcionant amb la participació de la gent. I aquesta participació de la gent és la que haurà de garantir que aquesta llei segueixi en mans de la gent, com hauria de ser sempre quan s'han conquerit drets que ens apropen a una societat més justa i sobretot més feliç, perquè al final del que es tracta és de fer una societat on la gent estigui contenta i estigui feliç. Acabo. Fa una estona el nostre grup ha retirat les esmenes que havíem presentat. Entenem que al text final, fruit de tot aquest treball magnífic que hem fet en aquesta fase de ponència, assessorats per la gent que ens ha portat la llei..., aquestes esmenes que havíem presentat estan incloses, el seu esperit, al text final, per tant, hi votarem a favor. Votarem a favor de l'esmena que fa el Partit Socialista i que posa el focus al món local i al seu paper protagonista en el desenvolupament d'aquesta llei. Votarem en contra de les esmenes del Grup de Ciutadans, però, atenció, votarem en contra de les esmenes que han quedat vives. Vull reconèixer que en el text final hi ha moltíssim material i moltíssimes aportacions que han enriquit el text provinent de la Noemí, que ha fet un gran treball també. Votarem en contra de les esmenes presentades pel Partit Popular. I, bé, i vull acabar dient i remarcant una cosa que pot semblar òbvia. Avui hi ha un munt de gent, usuaris, consumidors de cànnabis, que guanyen drets, però hem d'insistir moltíssim en una qüestió: quan un grup, quan un col·lectiu en una societat guanya drets, els drets els guanya tothom, qui fuma i qui no fuma. I això ho hem de repetir, perquè avui hem d'estar..., hem de tenir la sensació de viure en una societat una mica millor. Ara sí que acabo. Un plaer haver participat en aquest procés. Tornar a felicitar els artífexs, que són la gent organitzada que ha portat aquesta llei fins aquí i desitjar que ho celebrin, que ho celebrin als seus clubs, òbviament respectant els límits que ha marcat aquesta llei que avui aprovarem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Fachin. A continuació, per a defensar les esmenes presentades pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Alberto Villagrasa.
Presidenta, consellers, diputados... Dar la bienvenida también a las personas que nos acompañan hoy en esta sala de plenos. Primero, dos agradecimientos. Uno, agradecer todas las comparecencias que se han producido, por el debate producido, que además yo creo que han sido unos debates muy interesantes, y la otra, pues, agradecer a los compañeros de ponencia el trabajo realizado, a la letrada, a la ponente, a la relatora y también a l'Oriol, que hemos tenido discusiones muy amables a nivel jurídico y yo creo que ha sido un debate muy enriquecedor. Y luego mis siguientes palabras, desde la discrepancia, es hacer un reconocimiento al trabajo llevado por la ponencia, que ha intentado en todo momento realizar la propuesta de ley que fuese lo más rigurosa posible. Y, por lo tanto, vaya por delante este reconocimiento. Pero intentar que una propuesta de ley sea lo más rigurosa posible no quiere decir que se consiga que sea legal. Y, luego, con esta propuesta de ley intentan normalizar algo que nosotros entendemos que no se puede consentir, que es que se vea como normal el consumo de droga, en este caso, del cannabis. Y volvemos a cometer los mismos errores que con el tabaco y con el alcohol. En los años sesenta, setenta y ochenta, pues, era muy moderno fumar y beber alcohol. Y los estereotipos y los referentes estaban equivocados. El tabaco, dando muestras en la publicidad, pues, del típico hombre duro –todos se acordarán del vaquero del anuncio– o de mujeres modernas que identificaban el ser independiente con el fumar. Hoy sabemos que el tabaco, además de su adicción, es uno de los principales causantes de muchos tipos de cáncer que hacen perder la vida a personas de todas las edades. Y con el alcohol pasa lo mismo, solo que además de su adicción y ser causante de varios tipos de enfermedades, el alcoholismo puede ser la ruina y el drama de muchas familias. Precisamente por estas causas la legislación restringe cada vez más su consumo y su venta, ya sea por edad o por su consumo en lugares públicos o recintos deportivos, por ejemplo. Y ahora ustedes quieren cometer el mismo error con el cannabis. Políticamente, creen que esto les puede dar una imagen más abierta o más moderna. Puede que ustedes lo crean, pero no quiere decir que sea una actitud adecuada y responsable. También era muy moderno consumir tabaco y alcohol en los años setenta y ochenta. Como también era muy moderno, en el mundo jipi, en los años sesenta y setemta, el consumo de LSD. Y a nadie se le escapa lo nocivo que es el consumo de este tipo de droga. Querer dar una imagen de legalidad y normalidad sobre el consumo del cannabis lo único que puede generar es una visión distorsionada de la realidad, de la realidad del cannabis. ¿Cuál es esa realidad? Veamos la experiencia de Europa. Holanda está comenzando a legislar de forma muy restrictiva la actividad de los coffee shops, entre otros motivos porque están cansados de ser un destino turístico cannábico y por los problemas que se han ido dando de altercados en los alrededores de estos clubs, tanto por su consumo como por la adquisición de marihuana. Las experiencias de algunos estados en Estados Unidos y Uruguay podrán decir que son positivas, pero a día de hoy no tienen recorrido suficiente como para poder valorar la experiencia con suficientes datos cualitativos. Eso sí, nos llegan noticias de que, por ejemplo, en Colorado, esto ha provocado un acceso más fácil del cannabis a los más jóvenes y que es una puerta de entrada a las mafias hacia los estados vecinos. Vamos a ver otras fuentes, a ver qué es lo que dicen. Primera, la encuesta de edades del Ministerio de Sanidad, Asuntos Sociales e Igualdad sobre el consumo de alcohol y drogas que se realiza en toda España y que en Cataluña es de las comunidades donde más encuestas de realizan. Las encuestas de los años 2015 y 2016 nos dicen que las drogas más consumidas son las legales, el alcohol y el tabaco. ¿Recuerda lo que yo le decía antes de normalizar de forma errónea? Esas son las consecuencias. En cuarto lugar, está el cannabis, que es la primera entre las drogas ilegales. Y entre los que más consumen, que es lo que preocupa, es el grupo de edad entre los quince y los treinta y cuatro años. Segunda fuente: datos del Proyecto Hombre. Nos dicen que el mayor problema entre los adolescentes se da con el alcohol y el consumo de cannabis. Y nos explican que las edades de inicio son: en el alcohol a los trece años, en la marihuana a los catorce, en la cocaína a los dieciséis y diecisiete años. Y en muchos de estos casos el consumo continuo va asociado a causas sociales, conflictividad familiar y problemas escolares como el absentismo y el fracaso escolar. Según datos de esta misma fundación, la demanda de tratamiento por consumo de cannabis del 2012 al 2015 ha aumentado un 4 por ciento, con una media, entre los demandantes del tratamiento, de inicio del consumo a los dieciséis años y de solicitud de tratamiento a los veintiocho. Y, según los datos del año 2016, entre los catorce y los dieciocho años la droga más consumida es el cannabis. ¿Por qué hacía referencia a estos datos? Porque viendo todo eso que le explico, nos ponemos a legislar para normalizar el consumo de cannabis. Y más cuando vemos que es un auténtico problema entre el sector de edad más joven de nuestra sociedad. Cuando lo que se tendría que hacer es trabajar con mayor intensidad para, primero, detectar los casos de consumo; segundo, trabajar para ver las causas del consumo; tercero, trabajar con los consumidores para explicar esos efectos; cuarto, intensificar las políticas y las campañas de prevención, especialmente entre los más jóvenes, y quinto, conociendo, a grandes rasgos, las causas del consumo inicial entre los más jóvenes, ir a la raíz del problema en lugar de legislar para confundirlos. Y digo esto porque, respetando todas las comparecencias, hubo una intervención de uno de los expertos que me preocupó. Recuerdo que le pregunté si entre el porcentaje de jóvenes que sufren fracaso escolar, si su consumo, el consumo de cannabis tenía alguna relación directa con este hecho. Y su respuesta fue tan sorprendente como decir: «No, no hay relación directa; eso sí, si el joven antes de entrar en la clase se fuma un porro, seguramente no se entere de nada de lo que le expliquen en clase. Yo creo que los comentarios sobran, pues, el hecho habla por sí solo. Y ahora entremos en el contenido de la propuesta de ley. La primera observación que le haría va relacionada con lo que le comentaba del tema de la publicidad. Dicen que la propuesta que presentan..., que desde las asociaciones y clubs cannábicos no se hará promoción o publicidad del consumo del cannabis. Pero el siguiente artículo dice que queda excluido del anterior artículo la participación en congresos, foros, redes sociales, etcétera; es decir que la supuesta prohibición no lo es en realidad. Luego mezclan algo que no nos parece responsable, que es mezclar el consumo de ocio del cannabis con el cannabis terapéutico, en la misma ley, en los clubs y en sociedades cannábicas. El cannabis terapéutico tiene que ser recetado por un profesional médico; el cannabis terapéutico nunca es fumado, y ni los clubs ni el supuesto reglamento de la ley pueden reglamentar lo que no se puede sustituir: a un profesional de la medicina. Y no se puede recurrir al cannabis de uso terapéutico como excusa para intentar hacer ver lo que quieren hacer ver que es: con normalidad, fumar marihuana. Mire, la morfina también tiene usos terapéuticos, también los tiene, y no por eso hay que ver con normalidad su consumo voluntario –de esta droga. Con esta medida tampoco acabarán con el tráfico ilegal de marihuana. En la ley hablan de medidas fiscales, y en eso estaríamos de acuerdo, porque, si hay una actividad comercial en los clubs, estos tendrían que pagar sus correspondientes tasas e impuestos, lo que repercute en el precio final del producto. Por lo tanto, la marihuana en el mercado negro siempre será más barata que la del club, y por ese motivo el mercado negro de la droga de cannabis nunca va a desaparecer. Y no solo eso –y así coincidirían algunos comparecientes de Mossos d'Esquadra–, sino que se podría dar, en algunos casos, que, con la excusa de la legalización, utilizarían Cataluña como foco de cultivo y traslado del cannabis al mercado negro, al resto de España y al sur de Francia, como está pasando en Colorado, en Estados Unidos. Finalmente, presentan un texto que saben que tiene muchas posibilidades de no prosperar porque choca frontalmente con el Código penal. Y ustedes lo saben. Cuando hablan del cannabis, hablan de cultivo y transporte de una sustancia ilegal. Por mucho que hablen de transporte seguro, mercancía precintada, de sellar la mercancía, como una persona, llevando esta mercancía..., si es interceptada por un policía, lo primero que va hacer es requisarle la mercancía. Lo segundo, no lo sé; pero lo primero, requisar la mercancía. Han hecho una ley que saben que es ilegal y que creemos que no tendrá mucho recorrido, pero intentar legislar la ilegalidad no lleva a ninguna parte y sí crea frustración a quienes tenían algunas expectativas sobre su aprobación. Mire –y voy acabando–, yo me considero liberal. Pero ser liberal no quiere decir que me guste que desde la Administración se quiera dar normalidad al consumo de cualquier tipo de sustancia adictiva o de droga; que, al final, todas ellas perjudican a la persona que las consume y muchas veces afecta también a la convivencia en su entorno más inmediato y familiar. Cada uno puede hacer con su vida lo que quiera –lo que quiera–, pero desde la Administración no se puede permitir el lujo de potenciar el consumo de cualquier tipo de droga; si acaso, hacer todo lo contrario. La buena calidad de vida, la vida, vale mucho más que cualquier tipo de droga, sea legal, ilegal, dura o blanda. Por todos estos motivos, nuestro voto no puede ser favorable. Gracias. [[Remor de veus.]]
Silenci, si us plau. Moltes gràcies, senyor Villagrasa. [[Alguns aplaudiments.]] A continuació, per a defensar les esmenes presentades pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí, té la paraula la senyora Alba Vergés.
Disculpeu, em pensava que em tocava parlar l'última. Gràcies, presidenta. Voldria començar donant les gràcies als companys i companyes del meu grup parlamentari per la confiança dipositada en mi per poder portar aquesta llei, a la qual he intentat correspondre aportant tota la informació i intentant aclarir tots els dubtes que sorgien a totes les persones que m'ho han demanat. Ja ho he dit abans, ha estat un plaer i una experiència magnífica poder portar aquesta llei. Li robo les paraules, dues paraules que ha dit el diputat Albano Dante: «debat d'alçada; n'hem tingut molt durant les compareixences, intensament, de tota la gent experta en molts àmbits, com ja he pogut detallar abans, i durant la ponència, també, de llei, a la qual també ha participat la comissió promotora. Que la realitat social ens passa per sobre moltes vegades, això és evident; que en aquest cas ja fa molts que existeixen les associacions cannàbiques a Catalunya, també; ara bé, que les mateixes associacions ens demanin a través d'una ILP que els donem un marc jurídic clar, demanant una regulació, i que el Parlament de Catalunya ho estigui fent, és rellevant. Arribem aquí després d'anys d'autoregulació per part de les mateixes associacions, que cercaven també el seu encaix dins la societat i el marc legal existent. I ara som davant d'una regulació que ha comptat no només amb les mateixes associacions, sinó també amb la participació per part de tots els àmbits que afecta o té aplicació aquesta regulació; ho he detallat abans: diferents departaments de govern, des de l'àmbit no només jurídic i del dret, sinó de l'àmbit de salut pública, de l'àmbit d'agricultura i de tots els altres àmbits en els quals té aplicació aquesta regulació. M'agradaria posar una mica de context dels debats que ja hi han hagut al Parlament de Catalunya, previs a la tramitació d'aquesta llei. Tots ells podien semblar fútils, però avui demostrem que no és així, que s'havien de fer, que calien debats previs, que calia posar oli, engegar màquines dins el Parlament, com ha calgut fora, també, per poder portar la llei aquí. El Parlament de Catalunya ja havia aprovat diverses vegades també iniciatives parlamentàries que instaven la regulació de les associacions de persones consumidores de cànnabis; resolucions en matèria de salut pública –el Departament de Salut va aprovar la resolució, el 2015, sobre els criteris en matèria de salut pública per a les associacions– que servien als ajuntaments per saber on estaven i quin marc hi podien aplicar les seves ordenances; s'ha anat obrint el debat cap a la prevenció de riscos i la reducció de danys, i, tal com s'ha dit, finalment acabem amb la societat catalana portant al Parlament de Catalunya una iniciativa recolzada per moltíssimes signatures. Creiem –i no només ho penso jo, i l'hi vull adreçar directament també a la diputada de Ciutadans– que sí, que aquesta llei aporta un marc de seguretat, confiança i tranquil·litat: per a les associacions, per als seus associats, per a l'Administració, també per als ajuntaments i per als diferents àmbits dels serveis públics que s'hi veuen d'una manera o altra implicats, des de la policia fins a la justícia, també. I ha de ser un llençol, des d'aquesta confiança i tranquil·litat, per a la població en general. És cert –i no ho podem negar–, diputat del Partit Popular, que és un tema que pot generar i genera neguit. Perquè obertament podem dir que estem parlant de polítiques sobre drogues. I no ens n'amaguem, i estem fugint dels tabús que teníem. Aquest neguit, però, no és dolent de per si; probablement ens fa estar més alerta i no caure en errors que s'han pogut cometre pel que fa a altres substàncies com poden ser l'alcohol i el tabac. Per tant, no puc estar en absolut d'acord amb vostè, en absolut, quan diu que aquesta llei comet els mateixos errors que s'han comés amb l'alcohol i el tabac. Perquè sap vostè que els treballs de la ponència s'han preocupat perquè així no sigui, sap vostè que la ILP tampoc tenia aquesta voluntat i sap vostè que el text final no comet els errors que s'han comés històricament amb l'alcohol i el tabac. Ens ho va deixar molt clar el subdirector general de Drogodependències de la Generalitat de Catalunya: des d'un marc liberalitzat en un extrem fins a un marc prohibicionista en l'altre, es dibuixa una paràbola on els dos extrems presenten riscos elevats i a la part del mig, que és ampla –que és ampla–, amb riscos inferiors, és on trobem totes les possibilitats i totes les oportunitats per a una regulació que gestioni aquests riscos, amb prevenció de tots els possibles, i també plantegi la reducció de danys com a premissa per a la regulació. I en aquest ample del mig és on es troba aquesta llei, diputat del Partit Popular; en aquest ample del mig és on es troba aquesta llei. Hi ha una majoria molt clara en aquest Parlament que diu que és on ha de ser. Per això creiem que l'aportació que el Parlament de Catalunya pot fer avui en introduir una nova experiència de regulació en un context global, on ens mirem entre diferents països i regions on s'estan duent a terme processos de regulació i aprenem els uns dels altres, no només serà benvinguda per la ciutadania de Catalunya, sinó també per la ciutadania de molts altres indrets. No estem fent res que no s'estigui fent o que no s'estigui plantejant cada vegada a més indrets del món, però sí que fem un pas per contribuir a aquest nou corrent des de Catalunya. I, a més a més, ho fem de manera solvent. Retornem, amb aquesta contribució, aquella que ens han aportat compareixences que també hem tingut des d'altres països i que ens han explicat la seva experiència en la regulació, des d'Uruguai, des de Mèxic, des d'Holanda, des de Colorado, i també experts en dret internacional. Ens deien que la Comissió Mundial sobre Polítiques de Drogues està recolzant la flexibilitat; que aquest enfocament que abasta la flexibilitat és crucial, a diferència de les prohibicions generals, i que els models de regulació exitosos seran aquells que siguin capaços d'adaptar-se i evolucionar en resposta a les circumstàncies canviants. I per això cal una regulació que pugui monitoritzar i avaluar aquestes polítiques en tot l'ampli espectre, el positiu i el negatiu. Afegia la contribució, en aquest cas per escrit, de la investigadora del Departament de Dret de la Queen Mary, de la Universitat de Londres, que els detalls precisos de qualsevol marc i com evolucionen hauran de decidir-se localment. En aquest cas, «localment no es refereix a municipis, sinó que no ha de ser a través d'estats sinó de realitats; basant-se en realitats especifiques, oportunitats i reptes, en lloc d'imposades des de dalt. Aquest és el corrent que està agafant més força a nivell internacional, i aquest és el que estem aplicant avui al Parlament de Catalunya: una interpretació flexible de les convencions internacionals de fiscalització de drogues amb els principis de drets humans i reducció de danys per facilitar una regulació de l'abastament de cànnabis fora dels mercats il·lícits. Això és el que estem fent avui. Això ens ho van remarcar moltes de les compareixences que vam tenir en ponència. I la ILP i nosaltres i la majoria d'aquest Parlament respectem la realitat que avui tenim a Catalunya amb aquesta llei. Els drets humans es basen en la dignitat de les persones. Tots els drets fonamentals d'identitat personal, llibertat i lliure desenvolupament de la personalitat es deriven del reconeixement de la dignitat humana. Això ho tenim recollit també a l'Estatut, i en aquest marc és on som avui per regular. I aquí, senyora diputada de Ciutadans, hi tenim totes les competències, em sap molt greu dir-l'hi. Però vostè ha basat la seva intervenció en la inconstitucionalitat, i em sembla que frases frívoles com «Madrid no nos deja fumar porros no pertoquen al debat d'alçada que sí que hem tingut en aquesta ponència i al respecte de les persones que ens van portar aquí una ILP que era ambiciosa però seriosa. Vostè diu que el dictamen no dotarà de seguretat jurídica perquè una llei no pot contradir una legislació superior, i que hem de tenir..., que no ens podem saltar les lleis i que hem de tenir respecte a la legalitat vigent. I a sobre diu, després, que volem..., que el que busquem és la participació de la societat civil. La té aquí, la participació de la societat civil, senyora diputada. Eren 65.000 signatures que es van entrar en forma d'iniciativa legislativa popular al Parlament de Catalunya, i a les que vostès els estan girant la cara, posant-se al costat en aquest cas del Partit Popular. I a més a més ens diu –i a més a més ens diu; ho sento, diputada– que ens n'anem al Congres dels Diputats, tots menys la CUP perquè no hi té representació, a fer feina allà. Li dirà vostè això a la cara dels diputats... –i em sap molt greu, per companys del grup parlamentari que ara em posi un barret, per un segon només, que no és de Junts pel Sí–, li dirà vostè a la cara dels diputats Joan Tardà, Alfred Bosch i altres diputats d'Esquerra Republicana que fa molts anys que estan portant iniciatives al Congrés dels Diputats, en aquest aspecte? Em sembla que no s'hi atrevirà. La frustració, jo crec que la porta vostè en la intervenció que ha fet avui aquí. I em sap greu ser tan dura, perquè realment volia que fos un dia de celebració. Jo crec que s'ho mereixen les persones que van portar la ILP al Parlament i s'ho mereix la majoria parlamentària que hem aconseguit aquí. I ho tenim. I la base de la ILP ho sap que està recollida en l'Estatut de Catalunya i en totes les lleis, i basada en els drets humans. El missatge del que he parlat abans, de confiança cap a la ciutadania en general, es referma amb les dades actuals, on el cànnabis –sí, diputat del Partit Popular– és la substància que més recursos ocupa per la maquinària de control de drogues en termes d'interpretacions actuals per l'aplicació d'unes lleis i d'un sistema judicial i penal, donat que és una de les substàncies no institucionalitzades més extenses. Totes les dades que vostè ens ha presentat aquí al final el que ens mostren és que les polítiques que hem tingut fins ara no funcionen. I jo el que he dit abans és: «Obrim aquest camí d'oportunitats. I sap vostè que la llei l'hem feta amb molta responsabilitat i que hi posem control, i que és veritat que no ho abraça tot, i que és veritat que aquesta llei no acabarà amb el mercat il·lícit, perquè de moment estem respectant una ILP que regula les associacions cannàbiques, i no és una regulació integral. Però no tanquin la porta. De la mateixa manera que abans jo no he tingut cap inconvenient en reconèixer, de veritat, que la seva aportació a la ponència ha estat molt bé i que els altres diputats també se l'han escoltat i hem tingut en compte moltes coses del que vostès ens deien, també soc vehement per dir-li que serà un error enorme si el Govern del Partit Popular a Madrid, com ens té acostumats últimament, no escolta allò que arriba amb una aprovació majoritària del Parlament de Catalunya i que, a sobre, prové d'una iniciativa legislativa popular. Jo em sento amb l'obligació de dir-li que serà un error enorme per part vostra. I espero que no ho facin, que no hi posin fre i que el Partit Popular d'allà l'escolti a vostè i vostè pugui compartir que ha estat un debat seriós i d'alçada. Volem girar aquestes dades, volem girar aquesta manera de fer política i assumir que en un context regulat la reducció de danys derivats no només del seu consum, sinó de l'existència de tots aquests mercats il·lícits, pot gestionar-se molt millor. Aquest és el camí de les oportunitats. Introduir la perspectiva d'aquesta gestió i prevenció dels riscos és clau per a una regulació efectiva. Per això ha imposat l'òrgan de seguiment de l'aplicació d'aquesta llei, que també remarcava el diputat Raúl Moreno i que crec que ha exposat molt bé en la seva exposició, que hem regulat a la llei. No és cert que haguem obert la porta a tot. I jo li he dit, i ens ho van ensenyar amb una gràfica: des de la liberalització fins al prohibicionisme, tenim tot aquest camí ample del mig. Nosaltres estem en aquest camí ample. Em sembla que aquestes persones que estan avui aquí, que van lluitar i que van recollir 65.000 signatures ho van fer d'una forma molt responsable, sabent que també ens trobàvem en aquest camí ample. Nosaltres anirem on sigui, i no ens fa cap vergonya dir que podem anar al Congrés dels Diputats a demanar una regulació, perquè ho hem fet sempre i perquè creiem que aquest camí ample que tenim aquí entremig ens pot donar una solució a unes dades que, tal com deia el diputat del PP, no ens enorgulleixen a ningú. Res més. Em sap greu, al final, aquesta vehemència. Realment estic satisfeta i molt contenta [[l'oradora s'emociona]] ... de poder aprovar aquesta llei. [[Aplaudiments. Pausa.]] Els dono moltes gràcies. Crec que aquesta vegada el Parlament de Catalunya està a l'alçada del respecte de la societat civil, i retorno tot el que vosaltres ens heu donat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Vergés. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Molt bé; gràcies, presidenta. Primer de tot, bones tardes a tothom. I en nom de la CUP - Crida Constituent volem felicitar la feina feta a les més de dos-centes entitats, tres-cents fedataris implicats en la recollida de signatures, i les més de seixanta mil signatures que han permès obrir aquest debat parlamentari de la ILP de les associacions de persones consumidores de cànnabis. Gràcies a aquesta feinada que heu fet, s'ha propiciat un avenç en lo reconeixement dels drets fonamentals de les persones a Catalunya i que segur que esdevindrà un referent a nivell internacional. Tot i que els tràmits d'una ILP són una miqueta, diguem-ne, arcaics i que, per tant, caldria simplificar-los per a fer de l'exercici de la democràcia un camí, diguéssim, menys complicat, aquesta ha arribat a completar lo seu camí, i, per tant, mos n'alegrem. Com deia lo company Bernat Pellisa, ara fa quasi un any, quan se va exposar aquesta ILP en nom dels promotors aquí en seu parlamentària, era convenient tramitar aquesta llei, que portarà de ben segur beneficis a la ciutadania de Catalunya i que portarà també una major protecció de la salut de les persones. Efectivament, l'aprovació d'aquesta llei entenem que reflectirà un major coneixement de la realitat cannàbica i un efectiu reconeixement dels drets i llibertats individuals i col·lectives. I, com deia el Bernat, també esperem que l'aprovació d'aquesta llei sigui l'inici de la superació d'una política dogmàtica i ineficient en matèria de drogues i que d'una vegada per totes s'acabi amb lo prohibicionisme i els costos que aquestes polítiques suposen a la societat. Amb relació al posicionament nostre, com a CUP - Crida Constituent, sobre aquesta ILP, i recollint les reflexions que al seu moment va fer lo company Benet en lo debat de totalitat de ara fa un any, nosaltres hem tractat aquesta llei com lo que és, una iniciativa que ve del carrer, i com a tal hem interferit zero en la seua tramitació i hem obeït lo mandat democràtic que dona suport a aquesta iniciativa. Perquè així és com nosaltres entenem lo fet d'estar en aquestes institucions: corretja de transmissió, un peu al Parlament i milers al carrer. Tot i que el posicionament de la CUP és frontalment contrari al prohibicionisme i estem a favor de la legalització plena..., de forma clara i plena del cànnabis, no mos ha semblat adient ni oportú obrir aquest debat en lo si d'aquesta tramitació parlamentària. Tal com vam informar als promotors des de l'inici de la tramitació parlamentària, lo nostre paper ha estat de donar suport íntegre a la ILP tal com la vau entrar los proponents, i per això no hi hem presentat esmenes. En tot moment mos hem guiat per les vostres indicacions a la ponència. Nosaltres sempre diem: «Lo que diguin els proponents, eh, Alba?, nosaltres sempre tenim aquest paper. I així mos hem comportat durant aquesta tramitació, intentant que no es desvirtuessen ni aigualissen lo sentit ni l'objectiu final d'aquesta iniciativa legislativa popular. I d'aquesta manera, seguint les vostres indicacions, donarem ple suport al dictamen d'aquesta llei, així com a les esmenes reservades, que entenem que si s'aproven avui, doncs, millorarien encara més aquest text. Pel que mos heu dit, amb la gent que he pogut anar parlant, n'esteu força satisfetes, de com ha quedat la llei. Sabem que han quedat algunes molt petites coses pel camí, d'altres no s'han acabat de perfilar potser com voldríem; que la llei segurament no dona una resposta a totes les realitats dels consumidors i consumidores, però sí que és un reconeixement per a tots los col·lectius i persones que en formeu part. I entenem, pel que mos heu dit, que el gruix de la vostra proposta ha quedat intacte, quan no millorada en alguns aspectes. I això, tenint en compte la configuració parlamentària actual i amb los extraterrestres del PP recordant cada dos per tres que aquesta llei va de cap al Tribunal Constitucional, doncs, se pot considerar tot un èxit. Esperem que amb aquesta llei s'iniciï, doncs, lo camí per a desterrar la molta hipocresia social i institucional que permet que algunes drogues estiguin legalitzades i d'altres no. Una hipocresia, com ho recordava el Benet, que mos ha situat en uns laberints sobre l'ús del cànnabis mentre les màfies del narcotràfic, mentrestant, van campant a l'ample. Autotutela de drets, autogestió, autoconsum, autoabastiment i projectes personals o territorials vinculats a l'aprofitament del cànnabis, com al seu dia va impulsar el mateix Bernat a Rasquera, esperem que passin a formar part de la nova normalitat. Entenen, doncs, aquesta llei com un primer pas per a la plena legalització del cànnabis, un primer pas que caldrà defensar desobedientment davant dels embats de l'Estat espanyol en forma de tribunal constitucional. Una defensa que esperem, però, que sigui per pocs mesos i que aquesta llei sigui de plena norma i vigència a la nova república catalana. Visca Catalunya lliure i cannàbica. Salut, companyes! [[Forts aplaudiments i xiulets.]]
Moltes gràcies, senyor Saladié. Un cop acabat el debat, cridem a votació. Senyora De la Calle, per què em demana la paraula?
Sí, por alusiones.
Trenta segons.
Sí. Me gustaría decirle a la señora Vergés que por gritar más no tiene más razón. Y lo que realmente es una falta de respeto es intentar vender la moto a esas personas que van a confiar en una ley que usted ha vendido como garante de derechos sin reconocer que hay una parte que traerá muchos problemas precisamente a aquellos que pretende proteger, y mi obligación era recordarlo. Aun así, me alegro, pese al tono que usted ha utilizado, de que, bueno, pues, nos hayamos podido poner de acuerdo en la mayoría de las..., en la mayor parte de la ley, y que, bueno, se haya abierto el debate y se haya puesto el foco en un tema que tiene tanto apoyo social. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora De la Calle. [[Pausa llarga.]] Senyora Vergés, per què em demana la paraula?
Per al·lusions, presidenta.
Trenta segons.
Ho sento molt, diputada. És que no..., no la veig. Ah, allà. Diputada Noemí de la Calle, ho sento molt, no puc estar d'acord en que vostè digui que aquest Parlament i aquests grups parlamentaris venem una moto, quan això és una iniciativa legislativa popular, portada per la societat civil, amb 65.000 signatures, diputada. I els parlaments estan per legislar i generar drets, i això és precisament el que fem avui. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
En primer lloc, passem a la votació de l'esmena transaccional sobre l'esmena número 90, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, i les esmenes número 94 i 114, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot. Comença la votació. Les esmenes han estat aprovades per 120 vots a favor, 8 en contra i 1 abstenció. Passem ara a la votació de les esmenes reservades del Grup Parlamentari de Ciutadans. Votem les esmenes número 14, 18, 27, 32, 41, 43, 50, 63, 66, 99 i 107. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 25 vots a favor, 103 en contra i cap abstenció. A continuació votarem, ara, l'esmena reservada del Grup Parlamentari Socialista, la número 102, apartat 5. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 61 vots a favor, 67 en contra i cap abstenció. Passem ara a la votació de les esmenes del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot. Votem l'esmena... [[Veus de fons.]] Les han retirat. D'acord. Del Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, votem les esmenes número 3, 4, 20, 81, 82, 85 i 93. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 8 vots a favor, 120 en contra i 1 abstenció. A continuació votarem, ara, l'esmena número 31. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per cap vot a favor, 103 en contra i 25 abstencions. [[Remor de veus.]] Votem ara l'esmena número 55. Comença la votació. L'esmena ha estat rebutjada per 23 vots a favor, 96 en contra i cap abstenció. I, a continuació, votarem el text del dictamen de la proposició de llei. En primer lloc, votem els apartats i articles següents: les lletres a i c de l'article 4; les lletres a i d de l'article 7; l'article 11 ter; els apartats 1, 2, 3, 4 i 6 de l'article 11 quater; l'article 11 quinquies; els apartats 1, 1 bis, 2 i 4 de l'article 12; els apartats 1, 2, 4 i 5 de l'article 12 bis; l'apartat 2 de l'article 13. Comença la votació. Els articles han estat aprovats per 94 vots a favor, 32 en contra i 1 abstenció. A continuació votarem, ara, la resta del text del dictamen de la proposició de llei. Comença la votació. La Proposició de llei de les persones consumidores de cànnabis ha estat aprovada per 118 vots a favor, 8 en contra i 1 abstenció. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] [[Declaració del Parlament de Catalunya de suport als defensors dels drets humans a Colòmbia]] [[401-00028/11]] Lectura de la Declaració del Parlament de Catalunya de suport i per a la protecció dels defensors dels drets humans a Colòmbia. A continuació, d'acord amb l'article 166 del Reglament, donarem lectura de la Declaració del Parlament de Catalunya de suport i per a la protecció dels defensors dels drets humans a Colòmbia, que ha estat signada per tots el grups parlamentaris. Abans d'iniciar la lectura em plau saludar, en nom de la cambra, els representants de les diferents entitats en defensa dels drets humans a Colòmbia que avui ens acompanyen en aquesta sessió plenària. [[Aplaudiments.]] Passo la paraula al secretari tercer, al senyor Joan Josep Nuet, perquè pugui iniciar la lectura de la declaració.
«Declaració del Parlament de Catalunya de suport als defensors dels drets humans a Colòmbia. A Colòmbia, malgrat el procés de pau, el darrer any s'ha produït un alarmant augment dels homicidis i dels atacs de grups armats contra els defensors dels drets humans. Mentre que el nombre de víctimes civils per combats directes entre les parts bel·ligerants ha disminuït, s'ha desencadenat un preocupant augment dels atacs selectius contra els defensors dels drets humans, especialment contra líders de les comunitats i activistes que defensen el dret a la terra i el medi ambient i que fan campanya a favor del procés de pau o lluiten contra la impunitat dels abusos contra els drets humans. Segons l'organització colombiana Somos Defensores, l'any 2016 es van assassinar vuitanta defensors dels drets humans. Davant aquesta situació, les autoritats colombianes han adoptat mecanismes de protecció més efectius i exhaustius que garanteixin la seguretat de les comunitats en risc. Si les autoritats no asseguren la protecció urgent d'aquestes comunitats, es poden perdre moltes més vides. Darrere d'atacs hi ha grups armats, inclosos grups paramilitars, que han augmentat llur activitat per apoderar-se dels territoris abans controlats per les Forces Armades Revolucionàries de Colòmbia, FARC, territoris que són rics en recursos i que es poden explotar amb fins econòmics. L'Oficina a Colòmbia de l'Alt Comissionat de les Nacions Unides pels Drets Humans ha alertat en reiterades ocasions de l'augment de l'activitat paramilitar i dels riscos que comporta. Entre els nombrosos casos de persones i organitzacions que es troben en risc per llur treball a favor dels drets humans, el Parlament de Catalunya expressa un suport especial a l'organització Movice-Sucre, Moviment Nacional de Víctimes de Crims d'Estat, per la seva vinculació amb la societat civil catalana, i a les altres associacions que treballen pels drets humans a Colòmbia. Colòmbia es troba en un moment històric de construcció de la pau, però aquesta pau no pot implicar més impunitat. Sense justícia no hi haurà pau real. És per això que s'ha de garantir a les víctimes llur dret a la veritat, la justícia i a la reparació. En aquest sentit, el paper dels defensors és fonamental per a la construcció de la pau. Però aquesta pau no es pot construir amb la impunitat dels abusos i les violacions dels drets humans. Per aquest motiu, el Parlament de Catalunya manifesta el seu suport a la tasca d'activistes i líders de les comunitats i demana a les autoritats colombianes que els protegeixi de manera efectiva perquè puguin continuar treballant per la defensa dels drets humans. Palau del Parlament, 28 de juny de l'any 2017. [[Aplaudiments perllongats.]]
Moltes gràcies, senyor Nuet. [[Proposició de llei de creació de la comarca del Lluçanès (debat de totalitat)]] [[202-00045/11]] El sisè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat sobre la Proposició de llei de creació de la comarca del Lluçanès. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, i atès que es tracta d'una iniciativa legislativa impulsada per una ponència conjunta, pot intervenir la diputada que fou designada ponent relatora per a fer-ne la presentació. Té la paraula la senyora Adriana Delgado.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, consellers, diputats. Una salutació als alcaldes i a l'alcaldessa dels pobles del Lluçanès que avui ens acompanyen, també al secretari d'Administracions locals i a la directora general d'Administració Local del Departament de Governació. Primer de tot, un agraïment a tots els diputats dels grups parlamentaris que han format part de la ponència conjunta, que amb posicionaments diversos però clars han facilitat la feina que teníem encomanada. Tot i la presentació d'esmenes a la totalitat d'alguns grups he d'agrair l'actitud sincera i constructiva de tots, la bona entesa i la feina feta. També un agraïment al gestor, el senyor Principal, i especialment al lletrat, el senyor Bayona, per la seva feina, paciència i ajuda, i, evidentment, als alcaldes i alcaldessa, amb qui també ens hem reunit i van explicar-nos les seves diferents opinions i als quals esperem en les properes compareixences. Gràcies a tots ells. Bé, com saben, el Lluçanès és una comarca formada per tretze municipis, que fa temps que reclamen poder afrontar conjuntament el reptes de present que ja tenen sobre la taula i també els reptes majúsculs de futur que han de poder encarar amb garanties d'èxit. Per això també en la meva intervenció parlaré d'on venim per entendre millor on som i també cap a on volem anar, cap a aquesta aprovació de llei de reconeixement jurídic de la comarca. Parlem d'un territori geogràficament diferenciat de les comarques que l'envolten, de municipis petits que, a part de característiques geogràfiques, de la història o les relacions socials comunes, poden compartir els mateixos projectes, optimitzar recursos, mancomunar serveis i gestionar-los des de la proximitat necessària, i poden generar i compartir estratègies de desenvolupament, sostenibilitat, ocupació, dinamització econòmica, turística, etcètera. I, si no ho fan conjuntament, ho tenen molt més difícil. I no partim de zero, el Lluçanès va decidir, ja fa anys, treballar conjuntament a partir d'un ens del qual els tretze ajuntaments formarien part. Primer, va ser l'organisme autònom El Grau, en el llunyà 1999, que immediatament després es va transformar en el Consorci per a la Promoció dels Municipis del Lluçanès, el 2001. Anys, doncs, d'establiment de sinergies, amb èpoques més prolíferes que d'altres, però amb resultats econòmicament, políticament i socialment positius per a les persones i per al territori. Una feina, doncs, que està avalada pels bons resultats. Malgrat això, a partir de la polèmica LRSAL espanyola, la Llei de racionalització de l'Administració local, el consorci pateix perquè s'ha d'adscriure a l'Ajuntament de Prats i per la no consolidació ni jurídica ni política d'aquest òrgan, el qual, al mateix temps, doncs, li van creixent els reptes a afrontar: despoblació del territori, manca de capacitat per aplicar estratègies de desenvolupament, de fer inversions, accés a programes, ajuts, inversions, etcètera. Bé. Senyores i senyors, diputats i diputades i representants polítics en general, tenim l'obligació de donar respostes a les necessitats dels territoris i de la seva gent. Tenim el repte de complir amb aquesta responsabilitat. Al mateix temps, a Catalunya també hi ha l'encàrrec i el compromís de construir un nou model d'organització territorial, un nou marc de competències que ens ha d'apropar encara més a la gent, que hem d'aconseguir aportar solucions, optimitzar recursos i millorar serveis, com deia anteriorment. Hem de vetllar per l'equilibri territorial i no podem desemparar el món rural. Aquest és un país asimètric, tots ho sabem, i necessitem donar respostes adequades als diversos territoris i als seus condicionants. En el cas del Lluçanès, després ja d'anys de reivindicació, oficialment es va iniciar el procediment per tirar endavant la llei de creació de la comarca, l'any 2010, a partir d'acords de plens municipals. A partir d'aquest pas, que van fer els ajuntaments, el Departament de Governació va obrir l'expedient que va ser completat pels informes positius de la comissió de delimitació territorial i de la comissió jurídica assessora. Així, doncs, es van anar fent els passos cap al reconeixement de la comarca i va ser a partir d'una moció aprovada en aquest Parlament, el 2014, sobre la creació de les comarques del Moianès i el Lluçanès, que es va instar el Govern a iniciar el tràmit per a la realització d'una consulta ciutadana a aquestes comarques perquè la ciutadania ho pogués referendar, encara que la llei de creació de les comarques no ho preveia. Al Lluçanès, en aquest cas, la consulta va tenir lloc el 26 de juliol del 2015, ara..., d'aquí a pocs dies ja farà dos anys. Bé. La consulta i els seus resultats van complir els requisits acordats prèviament per Governació, pels alcaldes i alcaldesses del territori, per acabar fent la llei de creació de la comarca. D'aquella convocatòria, cal destacar-ne la participació: va ser de més del 55 per cent, quan es va fixar un mínim del 35 per cent, i evidentment la victòria del sí, amb el 70,73 per cent dels vots. I tot això malgrat ser ple estiu, just després d'unes eleccions municipals i a les portes de la dissolució del Parlament. Bé. Més enllà d'aquests resultats globals, és veritat que, si fem un zoom als resultats per pobles, en cinc municipis va resultar més votat el «no, però en vuit municipis, doncs, va sortir el «sí, que és el resultat que posem en relleu. En l'intent de buscar l'equilibri i gestionar aquests resultats de la millor manera possible, després de reunions, de trobades, doncs, es va optar pel procediment parlamentari que estem vivint, que estem fent avui, via ponència conjunta, més lent però alhora més obert i amb més debat, tot i que hi ha qui diu el contrari. Han estat, doncs, mesos de negociacions, més reunions i més trobades. I després del debat a la totalitat que té lloc ara mateix, doncs, el procediment continuarà, farà un pas més, amb les compareixences, amb esmenes a l'articulat, i, en definitiva, i ho torno a repetir, més debat per poder reconèixer oficialment, per fi, la comarca del Lluçanès. Durant els treballs de redacció, la ponència es va reunir també amb els alcaldes i alcaldesses dels municipis, on es va poder veure que hi ha, evidentment, diverses opinions. I així, arran d'aquella trobada, vam incloure dos canvis a la proposició de llei inicial. Al preàmbul, el text expressa de forma diferenciada la voluntat de crear una comarca específica, singular, adaptada al territori i a la societat en xarxa, àgil, flexible, eficient, poc burocràtica i amb els pressupostos necessaris i els costos mínims de funcionament. I que tingui en compte els reptes del món local i de la població d'avui dia en benefici de tots els habitants. I, com a disposició addicional, la possibilitat de quedar fora de la comarca per als cinc municipis que no vulguin formar-ne part, els cinc municipis on va sortir el «no, precisament buscant que no s'hi sentin obligats d'inici i puguin prendre aquesta decisió. Era la millor forma jurídica de fer-ho, perquè no es poden introduir noves vies de modificació comarcal si no és passant per una decisió legislativa, tenint en compte que aquest requisit és el que estableix la Llei d'organització comarcal de Catalunya. Ara, com he dit, doncs, hi ha lloc per a més debat. Avui, en definitiva, el que fem és seguir donant compliment al que la gent va votar, al que el Parlament va aprovar i a la feina que tenia encarregada la ponència conjunta. Aquest Parlament, doncs, no pot donar-hi l'esquena, tot al contrari. Donem suport a la creació de la comarca del Lluçanès i al que la seva ciutadania majoritàriament va decidir. I seguirem fent el procés legislatiu ordinari, que abans esmentava, amb celeritat, donant veu a tots els implicats i donant resposta a la voluntat majoritària. Com en tot aquest procés, del qual avui fem un pas més, hem de treballar per aquesta realitat i per donar solucions en benefici de tothom, sense oblidar mai que això ho fem per a les persones, que en definitiva és el més important. Moltes gràcies. I visca el Lluçanès. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. S'han presentat tres esmenes a la totalitat, per part dels grups parlamentaris de Ciutadans, Partit Popular i Socialista. En primer terme, té la paraula la representant del Partit Socialista, la senyora Eva Martínez, per defensar l'esmena a la totalitat.
Moltes gràcies. Diputats, diputades, consellera, en primer lloc vull saludar les persones del Lluçanès que avui ens acompanyen –alcaldes, regidors–, també aquella gent que ens està seguint des del Canal Parlament, també els representants que tenim avui del Departament de Governació i també aquelles persones que han decidit conscientment no venir avui. El moviment a favor de la creació de la comarca del Lluçanès és un procés, ja ho ha explicat molt bé l'Adriana, la nostra relatora, que neix fa més de disset anys. Ha estat recolzat per diferents forces polítiques, per entitats, ciutadans i ciutadanes, que van expressar els seus neguits en una consulta no vinculant realitzada ara fa pràcticament dos anys. Per tant, en primer lloc, des del Grup Socialista volem reconèixer la tasca feta, i felicitar els promotors, perquè avui podem estar aquí al Parlament debatent aquesta qüestió. I no és la primera vegada, aquest Parlament ja es va manifestar a favor de la creació de la comarca en una moció aprovada el 2014. No obstant, el text que es presenta, el text presentat per la ponència, no recull la voluntat dels tretze municipis, i, sobretot, no genera els consensos necessaris per a una modificació de la realitat comarcal. I la prova més palpable és que avui hauria de ser una votació, doncs, històrica, un primer pas, i no ho serà, no? I, si hi hagués consens, crec que hi haurien representants de tots els municipis de la futura comarca, i no és així. Des del Grup Socialista no creiem que la creació d'una comarca de forma calcada a la creació de la comarca del Moianès sigui la solució a les expectatives que es van generar al territori i que van ser explicades durant la consulta a la comarca. Són molts els errors que no es solucionaran amb el text presentat i que des del primer moment el nostre grup ha intentat, sense èxit, solucionar. De fet, avui fem el debat de les esmenes a la totalitat d'aquesta proposició, que és des del mes de gener al calaix. No entenem per què se'ns presenta ara que des del Govern de la Generalitat s'havia fet una proposta de prova pilot que a la major part dels municipis els semblava bé. Creiem que la nostra feina com a parlamentaris és buscar el màxim consens en la fórmula. La prioritat haurien de ser els ciutadans i que es poguessin tenir els millors serveis. En un moment històric on s'ha posat en qüestió la despesa de les administracions, caldria fer un exercici d'avaluació, d'anàlisi de costos i eficiència; i està clar que els costos d'establiment d'un nou consell comarcal són obvis, per això no creiem que s'hagin de crear noves institucions, amb uns costos, i que generen, a més, falses expectatives. Per tant, des del nostre grup mantenim l'esmena a la totalitat i demanem a la resta de grups que s'hi sumin per no iniciar un procés en contra de la voluntat expressada a les urnes. Demanem als diputats i diputades que redireccionem els esforços a millorar els serveis i oportunitats d'aquests municipis, i no iniciem un tràmit parlamentari que neix amb un únic consens: que aquest text presentat per la ponència no acontenta a ningú. Davant d'això, voldria destacar cinc elements que sustenten el nostre posicionament i que voldria que la resta de grups consideressin. En primer lloc, la falta de transparència i informació del procés participatiu, ja que les regles específiques de la consulta del 26 de juliol del 2015 no van ser transparents i van canviar sobre la marxa. En els acords previs a la realització de la consulta s'especificava que qualsevol municipi on el resultat del procés fos negatiu, en quedaria exclòs. De fet, el diari El Punt Avui, el mateix dia de la consulta –aquí en tinc una còpia–, doncs, aquest diari, deia: «Si el “no” s'imposés en algun municipi de la perifèria aquest poble continuaria pertanyent a la comarca actual i la del Lluçanès podria continuar endavant. Però això no ha sigut així. I pensem: i aquesta informació d'El Punt Avui, d'on sortia? Doncs, d'una nota de premsa emesa per la conselleria de Governació del 17 de juliol del 2015, on s'explicaven els acords arribats amb els alcaldes del Lluçanès. En aquesta nota podem llegir: «El document acordat avui estableix que qualsevol municipi on el resultat del procés sigui negatiu continuarà adscrit a la seva comarca actual. Inexplicablement, el dia 21 de juliol, a cinc dies de la consulta, es canvien les regles. Per cert, en el preàmbul de la llei es diu que tots els ajuntaments del Lluçanès van aprovar en sessió plenària la convocatòria i les regles específiques del procediment de participació. Nosaltres no hem tingut accés a aquestes actes, ja que al dossier que està disponible a la web del Parlament només hi ha els acords dels plens de l'inici del procés, és a dir, les actes dels plens del 2010, però no les del 2015. Per tant, si tot el procés d'aprovació i difusió de les regles específiques del procés participatiu i les conseqüències d'aquest no eren prou conegudes pels consistoris, podem concloure que menys conegudes encara eren per la ciutadania, que si van llegir el diari El Punt Avui aquell dia tenien una informació falsa. El segon element és el resultat de la consulta, que no deixa dubtes. No hi ha voluntat dels tretze municipis de formar part d'una única comarca. Hi ha cinc municipis on va guanyar el «no: Sant Agustí de Lluçanès, Sant Boi de Lluçanès, Sant Bartomeu del Grau, Santa Maria de Merlès i Sant Feliu Sasserra. A més, aquests cinc municipis no representen una continuïtat geogràfica; com podem observar, doncs, en el mapa, els cinc municipis estan..., formen una discontinuïtat geogràfica de la comarca de vuit municipis. La pregunta era clara: «Vols que el teu municipi formi part de la comarca del Lluçanès? Cinc municipis van dir que no. I els consistoris reclamen que s'acompleixi la voluntat expressada a les urnes, que no volen formar part de la comarca. De fet, van votar afirmativament 2.656 electors majors de setze anys, que representen un 39 per cent dels 6.810 electors totals. El resultat va ser ajustat i només s'acompleix una de les condicions que marca l'article 8 del text refós de la Llei d'organització comarcal de Catalunya: el consentiment expressat de la meitat dels municipis afectats, els quals han de representar com a mínim dues terceres parts de la població de la comarca. En concret, serien 5.543 persones, habitants, que són un 70 per cent. És a dir, s'hi arriba, però sobre un 66 per cent que és molt..., bé, creiem que és un resultat ajustat. I el que és més important, la diferència d'aquest procés amb el del Moianès és molt clara. Allà tots els deu municipis que formen la comarca del Moianès, a tots –a tots– va guanyar el sí. El tercer element per a la presentació de l'esmena a la totalitat és la manca d'implicació del Govern de la Generalitat en el procés i l'incompliment dels acords als que havia arribat. El Govern a través de la consellera de Governació s'havia compromès a presentar un pla d'actuació per a la futura comarca i quantificar quins serien els recursos amb els que comptaria la nova comarca i d'on els trauria. Aquest pla d'actuació havia d'especificar els mecanismes de transició conjuntament amb un consell d'alcaldes i els consells comarcals d'Osona, el Berguedà i el Bages. I havia de concretar com quedarien els serveis que actualment es doten des d'altres consells comarcals. Com sabem els últims mesos hem viscut un procés participatiu al Governslocals.cat per definir l'organització territorial i el marc local català. Un procés participatiu que va coincidir en part amb la ponència. Allò lògic hauria estat finalitzar el procés participatiu, definir la Llei de governs locals i definir la Llei de fiançament local. Allò rigorós hauria estat tenir clar això i després modificar el mapa de l'organització territorial. I, per tant, no entenem que hi hagin tantes presses per crear una comarca que no entrarà en ple funcionament fins a les eleccions municipals del 2019. De fet, el dictamen emès per la comissió juridicoassessora alertava de la incongruència de crear comarques quan l'actual marc normatiu estableix la vegueria i els municipis com a organitzacions territorials bàsiques. Així mateix, aquest informe qüestiona que la comarca plantejada del Lluçanès sigui l'àmbit territorial més adequat per fer efectius els principis d'eficàcia, descentralització, participació i subsidiarietat amb la prestació dels serveis públics. Aquest informe també alerta de la necessitat de subrogació de personal dels consells comarcals d'Osona, el Bages i el Berguedà, o que serveis com els menjadors escolars, la recollida de residus, la prestació de serveis socials o l'abastament o depuració d'aigües deixarien de ser aplicables en els municipis de la nova comarca. Per tant, s'està començant la casa per la teulada. L'única realitat és que el Govern havia de presentar un projecte de llei de governs locals i de finançament local durant el primer trimestre del 2017 i això no s'ha complert. Com ja he explicat altres vegades en aquest faristol, hi ha un doble raser sobre quins són els manaments parlamentaris que s'han de complir i quins no. I el món local, per aquest Govern, pot esperar. El quart element és el mateix text presentat per la ponència. El text és una «burda còpia de la Llei de creació del Moianès. Aquesta ha estat una ponència que s'ha reunit poc, que no ha volgut entrar en el detall de les necessitats i problemàtiques del territori, ni atendre les demandes dels consistoris. De fet, un cop creada la comissió vam tenir coneixement que des del Consorci del Lluçanès s'havia emès una carta al president de la Comissió de Governació, Administracions Públiques i Habitatge en la que tots els alcaldes de la zona es dirigien a la ponència redactora, reunits l'1 d'octubre de 2016. En aquesta carta es demanava que la nova comarca anés més enllà de les lleis actuals, que fos específica, singular i adaptada al territori. També es demanava que els alcaldes i ajuntaments del Lluçanès tinguessin una major implicació en la ponència i redacció, i ens convidaven a fer trobades al territori per traslladar-nos les seves diverses i variades inquietuds. I davant d'això, la ponència volia tirar endavant el text sí o sí, sense escoltar ningú del territori, sense informes del Govern, sense debats sobre fórmules alternatives, sense analitzar l'impacte amb els serveis existents. Però, finalment i després de molta insistència, es va aconseguir que la ponència es reunís amb els alcaldes, que ens van traslladar que els municipis..., que volien modificar el text, en el sentit de que els municipis que van votar que no inicialment no formessin part de la comarca, i que la nova comarca anés més enllà de les lleis actuals. Tot i aquesta reunió, tot i les paraules dels electes, les seves demandes no van ser escoltades. Això sí, es va afegir un article que permet la sortida dels municipis que van votar que no, amb una disposició transitòria de modificació de la comarca, però amb una fórmula que implica fer una modificació de la llei. És a dir, fer el mateix procediment que s'està fent ara, però en una futura legislatura. No té cap sentit incorporar uns municipis que ja han manifestat, per les urnes i pels seus consistoris, que no volen formar-ne part. Per tant, duplicar feina amb la incertesa de quina serà la composició del Parlament en properes legislatures. L'última consideració són les notícies aparegudes aquest mes de juny en premsa, i rebudes pels consistoris, de la proposta feta pel Departament de Governació, una proposta de resolució lliurada a Junts pel Sí de reconeixement de l'àmbit del Lluçanès; una proposta per a fer una prova pilot de creació d'un consell d'alcaldes com a òrgan de govern i el Consorci del Lluçanès com a òrgan executor; una proposta que no tenim els grups parlamentaris però que des del territori ha estat ben acollida. Realment, quin embolic –quin embolic–: quin sentit té presentar una proposta de prova pilot i a la vegada continuar el tràmit parlamentari de creació d'una comarca? Quin sentit té? Jo els ho diré: cap sentit. El tràmit d'avui és un tràmit de cara a la galeria. Només s'explica per la composició de Junts pel Sí. Encara que avui continuï el tràmit de la proposició de llei, creiem que no dona temps, en aquesta legislatura, de poder aprovar-la, si és cert i es compleixen les dates que dona el mateix Govern. Per tant, i resumint: falta de transparència i informació del procés participatiu. El resultat de la consulta no deixa dubtes: cinc municipis no en volen formar part. Manca d'implicació del Govern de la Generalitat i incompliment dels manaments del Parlament. Imposició d'un text que no recull les propostes del territori i incapacitat de cercar el consens, tot i la proposta in extremis del Govern d'una prova pilot. I jo em pregunto: si som incapaços de donar garanties en un procés democràtic que afecta tretze municipis i vuit mil habitants, hem de creure que aquesta majoria parlamentària donarà garanties a un procés de 948 municipis i 7 milions i mig d'habitants? Una còpia del Moianès no és una bona solució, i tots els diputats i diputades de la cambra ho saben. Cal buscar el màxim consens en la fórmula. La prioritat són els ciutadans, i que puguin tenir els millors serveis. El PSC ha estat al costat de la voluntat popular, que, en aquest cas, no és unànime. Un parlament no hauria d'imposar una comarca als municipis que han votat que no volen formar-ne part. En tot cas, si el text avança treballarem, com ara, per reclamar transparència, rigor, eficàcia i eficiència en la gestió dels serveis públics, i donar veu al territori, i perquè les veus de les minories no siguin esclafades pel pes de les urnes. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Martínez. A continuació, per a defensar l'esmena presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el senyor Joan García.
Presidenta, diputats, diputades, alcaldes del «sí del Lluçanès, ciutadans del Lluçanès, fa uns dies vam tenir l'oportunitat de debatre la Proposició de llei de supressió de la comarca del Barcelonès en aquesta cambra, donant un pas en la reordenació territorial de Catalunya, una comarca de 2.205.803 habitants. Ens trobem avui davant d'un debat a la totalitat a la proposició de llei de tot el contrari: la creació d'una nova comarca. Per coherència, hem presentat una esmena a la totalitat a la Proposició de llei de creació de la comarca del Lluçanès, que argumentaré a continuació, intentant afegir nous arguments als que ja s'han expressat. El Lluçanès –permetin-me una petita introducció– és una comarca –perquè és una comarca natural– natural i històrica. És un altiplà que es troba en la transició entre dues conques, la del Ter i la del Llobregat, entre dos espais geogràfics que són la plana de Vic i el Prepirineu, i que ha servit d'espai de connexió entre tres comarques administratives actuals: el Bages, Osona i el Berguedà. Compta actualment amb 400 quilòmetres quadrats i una població aproximada de vuit mil habitants. Això suposa una baixa densitat de població –vint habitants per quilòmetre quadrat–, per sobre només d'algunes comarques catalanes d'alta muntanya i lluny de la densitat de població de les comarques d'Osona o el Bages, amb 125 o 129 habitants per quilòmetre quadrat. En termes absoluts, la nova comarca seria la tercera amb menys població de tot Catalunya, darrere de l'Alta Ribagorça i del Pallars Sobirà. Per què introdueixo aquestes dades? Perquè hem d'assumir la realitat territorial de la qual estem parlant abans de prendre decisions en canvis administratius que determinen la governació de Catalunya. A nosaltres aquestes dades ens fan dubtar clarament sobre la viabilitat d'una nova unitat administrativa que ha de realitzar una gestió territorial amb una llei comarcal que li dona les mateixes competències que consells propers com el del Vallès Oriental, amb una població de 400.000 habitants, o Osona, que té 155.000 habitants. Precisament constatem el contrast amb aquest últim consell, del qual sortirien bona part dels municipis que integrarien la nova comarca. Pensen que la nova comarca pot millorar en eficiència l'actual treball que fan consells comarcals i l'actual consorci? Nosaltres creiem que no. Primer motiu. Crec que aquest és el primer motiu pel qual presentem l'esmena a la totalitat. Però ja que hi estem i tinc temps –perquè potser podria acabar aquí, però crec que tinc temps–, faré una breu revisió històrica del propòsit que avui ens ocupa. La comarcalització de Catalunya va tenir diferents propostes a l'inici del segle XX, però vull incidir en dues: una primera, realitzada durant la Mancomunitat per Pere Blasi, que feia referència a les comarques històriques i naturals, i allà sí, hi apareixia el Lluçanès. Ho feia, tal com he dit abans –i per això hi vull incidir–, com a comarca natural i històrica. La segona –i molt important– és la que va sorgir de la ponència encarregada per la Generalitat al sabadellenc Pau Vila el 1931. La ponència tenia com a objectiu realitzar una proposta de governació allunyada de la tendència a descriure l'espai natural que realitzaven molts geògrafs, i destinant-la a la millora de la gestió administrativa del territori. Per aquest motiu es va fer la gestió comarcal basada en aspectes diferents, moderns per a l'època i per al moment: establien les relacions socioeconòmiques i els fluxos comercials com a eixos determinants per sobre de les propostes com la que va fer Blasi. Amb aquestes variables, els municipis, tots els municipis del Lluçanès, quedaven ubicats en diferents comarques administratives, i així va quedar plasmat al Decret d'implantació de la comarcalització que es va aprovar el 1936. Comarca natural versus comarca administrativa. La recuperació de la democràcia i l'aprovació de la Constitució de 1978 i l'Estatut de Catalunya van portar la recuperació d'aquell projecte de comercialització, i així es va fer el 1987. Però s'implementava una proposta basada en una argumentació territorial dels anys trenta i, per tant, creàvem una llei que ja naixia obsoleta. Es va tenir la possibilitat d'implementar un model territorial diferent, però al final vam mantenir un sistema de duplicitats entre diputacions i consells comarcals, agreujat amb la Llei de vegueries. Sortosament han aparegut noves fórmules més modernes d'administració territorial, com l'Àrea Metropolitana de Barcelona, però que en el desordre administratiu existent aporta poc més que unes certes esperances per trobar un camí a una Administració moderna del segle XXI. En aquest ecosistema que he definit, històric i de realitat, s'han anat generant noves fragmentacions territorials, i una d'elles, per nosaltres, és la proposta que avui tenim sobre la taula. Si la divisió de 1936 no ho contemplava, pensem que no hi ha motius actualment per fer-ho. Al contrari, els nous fluxos socials, econòmics i de serveis generats per les capitalitats d'Osona, Berguedà i Bages des de 1987 han allunyat encara més les raons per crear aquesta comarca administrativa. Però és que, de fet, creiem que l'actual sistema administratiu no serveix, tampoc, per millorar la qualitat dels serveis que es presten al territori. Per tant, esmena a la totalitat d'aquesta llei i esmena, com repetim moltes vegades, a bona part del nostre model territorial. A Ciutadans defensem l'existència d'un sol nivell administratiu supramunicipal, un nivell que es trobi entre uns municipis reforçats en la seva autonomia i el seu finançament, i la comunitat autònoma. Un nivell que no té perquè ser homogeni i amb les mateixes competències a tot el territori, sinó que s'ha de poder adaptar a aquest territori, generant espais, quan calgui, metropolitans, on sigui necessari, com passa o ha passat a Barcelona o com es demana al Vallès, i mantenint models més propers a les mancomunitats, a altres realitats territorials, però, això sí, en unitats territorials que, per nosaltres, han de ser més grans que les actuals comarques, ja que hem d'adaptar l'Administració a una realitat que ha millorat l'accessibilitat al territori en diferents aspectes en aquest segle XXI. Perquè és evident que, per exemple, no es triga el mateix temps a accedir a una capital comarcal avui que el 1936, o que no ens costa el mateix comunicar-nos avui entre dos punts a un territori que el 1936. Per tant, la reducció del temps d'accessibilitat al territori ens permet eixamplar l'espai que es gestiona per unitat administrativa. Necessitem sintetitzar aquesta realitat a una llei de governs locals, una llei de governs locals que tampoc farà el Govern aquesta legislatura –això ja s'ha dit–, tot i mantenir un mandat, o uns quants mandats d'aquest Parlament, amb diferents resolucions aprovades al Ple i a comissions, mandats democràtics que per a alguns segurament són de segona, però que per nosaltres tenen una gran legitimitat democràtica. De fet, per nosaltres tenen una legitimitat democràtica potser insuperable. Creiem, per tant, que serà el marc d'aquesta llei, d'aquesta futura llei de governs locals on trobarem la fórmula administrativa de futur adequada al Lluçanès. Sabem que queda, evidentment, el legítim sentiment de pertinença, que no discutiré, però que per nosaltres no és suficient i, de fet, tampoc ho és, crec, per a una bona part dels municipis del Lluçanès. Perquè tampoc hi ha consens polític per crear la comarca en els termes tradicionals d'aquesta. El procés consultiu que es va produir –i això ja s'ha dit i ho torno a repetir– el 26 de juliol de 2015 va donar un resultat poc clarificador sobre la voluntat real de constituir una nova realitat comarcal. Com a mínim, es va allunyar de l'ampli consens que es buscava i que era desitjable. Cinc municipis van votar en contra de formar part de la comarca i vuit, en canvi, hi van votar a favor. El 22 de novembre de 2016, en la reunió dels alcaldes que es va realitzar dins de la ponència, creiem que aquesta realitat es va veure o va quedar prou reflectida, o almenys aquesta és la nostra visió. Aquesta realitat no es va ni s'ha recollit al text del qual avui votem aquest primer tràmit, perquè al final el text obliga tots els municipis, els tretze, a formar part de la comarca, independentment de la seva posició en la consulta realitzada. S'està obligant a formar part d'una nova unitat administrativa, com és la del Lluçanès, municipis que potser no volen abandonar els seus vincles actuals, sinó només una forma eficient de col·laboració. Creiem que no podem obligar cap ciutadà del territori del Lluçanès a formar part d'una entitat que per gestionar els mateixos serveis que ara gestiona requerirà de forma deficitària uns recursos que a dia d'avui només el Govern de la Generalitat podrà garantir i que, en definitiva, pagarem tots els catalans. Per sort, hi ha vegades que l'actualitat proporciona inesperats recolzaments. Deia la consellera Borràs fa unes setmanes, dues setmanes, que potser era el moment de fer una prova pilot al Lluçanès. Proposava la creació d'un consell d'alcaldes d'adscripció voluntària, que seria l'òrgan de govern de l'actual Consorci del Lluçanès, amb un finançament assegurat per part del departament, tot això a canvi de renunciar a aquest projecte de comarca pròpia. Imagino que els alcaldes ja ho saben i ho coneixen millor que els parlamentaris. De fet, a nosaltres no ens ha arribat aquesta proposta. Imaginem que el Govern serà capaç d'explicar-los amb molta pedagogia que Ciutadans tenia raó, que potser no feia falta una proposició de llei com la que votem avui. Per tant, agraïm que la conselleria ens estigui acompanyant, agraïm el seu suport –això sí, de manera encoberta– en aquesta esmena a la totalitat que avui presentem. Realment el Govern, el departament, està creant una escola en el món de l'il·lusionisme polític. Jo crec que encara, de totes formes, podem afegir una afirmació més: crec –i ho puc afirmar aquí– que no hi ha hagut una voluntat real per part de la conselleria de Governació de facilitar la creació de la comarca del Lluçanès. Tots sabem que el departament la podria haver impulsat. No ho va fer. Va deixar-ho en mans del grup que dona suport al Govern i en mans del Parlament, i aquí aquests grups han fet tot el possible per fer passar el temps, «apurar la legislatura, per pressionar el territori que accepti aquesta proposta pilot que ara, curiosament, coincideix temporalment amb la presentació que fem avui. En definitiva, tot molt confús. I, com veuen, nosaltres, crec que tenim suficients arguments per defensar haver presentat l'esmena o aquesta esmena a la totalitat. Fins i tot el que sospitem que pot passar, o acabar passant: que el que estem fent avui és votar un text que acabarà mutant o aparcat en un calaix. Crec que alguns haurien de fer una reflexió, la següent reflexió. Penso que tot, amb una mica de valentia, hauria sigut més fàcil, perquè s'haurà recorregut un camí, un estrany procés, al final del qual només hi ha una frustració que no sé si sabran gestionar. Hem perdut temps i oportunitats. Pensin-ho. És possible que aquesta reflexió la puguin fer servir en uns mesos un altre cop. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor García. A continuació, per a defensar les esmenes presentades pel Partit Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Alberto Villagrasa.
Señora presidenta, diputados, representantes de El Lluçanès... Muy brevemente. Lo que hoy exponemos aquí no es ni más ni menos, pues, que el fracaso de un dibujo territorial que se hizo en su día por parte de la Generalitat de las comarcas de Cataluña. ¿Y por qué hablamos de fracaso? Hace poco aquí debatimos la supresión del Consell Comarcal del Barcelonès para crear una gran área metropolitana que dé servicios a 2.800.000 personas. Los dos Valleses, el Oriental y el Occidental, hablan de intentar aglutinar o consorciarse para dar servicio a 1 millón y medio de habitantes. Y aquí se nos plantea una comarca de apenas nueve mil personas, como es El Lluçanès. Algo falla. Algunos quieren ampliar su estructura territorial y otros la quieren limitar. ¿Estamos en contra de que se cree la comarca de El Lluçanès? No, la verdad es que no. Pero, ¿hay consenso territorial? No. Se ha dicho aquí: de trece municipios, ocho dicen que sí, cinco dicen que no. Lo más curioso es que de estos municipios que dicen que sí, uno, el alcalde, defiende el no, y otro municipio donde sale el no, el alcalde defiende el sí. Es decir, ni en los propios municipios hay consenso. ¿Hay división de opiniones? Evidentemente. ¿Se da el escenario idóneo para crear una comarca con consenso? No. Y, además, sin consenso para una comarca de nueve mil personas que va a afectar territorialmente a tres comarcas –se ha dicho aquí–: Osona, El Bages y El Berguedà. Por lo tanto, el dibujo territorial que ustedes quieren realizar hoy aquí..., pues, ni hay consenso, y además puede perjudicar a otras comarcas. Quizás la línea a seguir sería otra, que sería agruparse en un municipio, crear un municipio nuevo, por ejemplo. Pero, claro, yo entiendo que cada municipio quiere defender su propia personalidad. Y eso lo entiendo. Pero no, van por la vía difícil, que es la de la comarca; eso sí, de nueve mil personas. Lo que no se puede hacer es obligar a ningún pueblo a modificar sus límites territoriales si no tiene consenso absoluto de la ciudadanía. Traer esa propuesta de ley sin consenso territorial no es la mejor manera de empezar a crear la comarca de El Lluçanès. Lo que mal empieza, mal acaba. Y como yo creo que ha quedado muy clara nuestra propuesta voy finalizando. Porque ahora ustedes lo que proponían era hacer una prueba piloto. Hombre, los experimentos, con gaseosa, no con los territorios ni con las personas, aunque parece ser que ustedes ya están muy acostumbrados a esto. Gracias.
Moltes gràcies, senyor Villagrasa. A continuació té la paraula, ara, la senyora Marta Ribas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, per fixar la seva posició.
Bé, bona tarda. Des de Catalunya Sí que es Pot, hem fet suport a aquest text resultant de la ponència conjunta i fem suport a la seva tramitació per tres motius principals, que són els que intentaré explicar en la meva intervenció. Primer de tot per donar compliment a allò que la gent del Lluçanès va votar en consulta ara fa dos anys. En segon lloc, per coherència amb el nostre posicionament en aquests temes, en temes d'organització territorial i de municipalisme. I, en tercer lloc, per facilitar que es faci un debat obert i necessari sobre una divisió d'opinions existent sobre el tema: com s'ha vist en aquest Parlament, com segurament existeix al país i com evidentment també existeix al territori. I m'explico. En primer lloc, deia: «Per donar compliment a allò votat per la gent del Lluçanès. I jo també vull fer una mica d'història, segurament complementària a la que ha fet abans la relatora. L'any 2010, el Lluçanès demanava formalment a la Generalitat poder ser constituït com una nova comarca dins del mapa català. Aquesta proposta de comarcalitat no va rebre resposta per part del Govern català. Això evidentment va provocar protestes i mobilitzacions de gent en el territori, de gent en el Lluçanès, i queixes. Tres anys després d'allò, el Govern català aprovava un projecte de llei de governs locals que tancava les portes a la creació d'aquesta comarca pels criteris que posava per a creació de comarques. El projecte va sorprendre i va molestar la gent del Lluçanès, que continuaven esperant una resposta a aquella sol·licitud que havien fet tres anys abans. I la plataforma «Lluçanès és comarca es va mobilitzar per tornar a posar a l'agenda política la reivindicació de ser comarca. Finalment, el 2014 hi va haver una moció –s'ha recordat abans per part de la relatora. I de tot plegat en va acabar sorgint l'acord amb la Generalitat per, aleshores sí, fer una consulta ciutadana a la gent del Lluçanès, que es va fer just ara fa dos anys: al juny de 2015. Els criteris que es van pactar per a aquella consulta es van complir. No va sortir unanimitat de «sí en tot el territori, però s'havien fixat uns criteris determinats i aquells criteris es van complir. I, per tant, des de fa dos anys, el que hi ha és un mandat per legislar sobre el tema; un mandat, per cert, al Govern de la Generalitat de Catalunya. La sorpresa ha estat com ha anat passant el temps i el Govern de la Generalitat de Catalunya, una vegada més, no ha complert la seva part i no ha fet un text de llei per dur-lo al Parlament. Va ser aleshores quan se'ns va demanar als grups parlamentaris que prenguéssim la iniciativa des del Parlament per donar resposta a aquella petició i a aquell mandat en una consulta. I així és com es va acordar acabar creant una ponència conjunta per aprovar un text base, que era el que hauria d'haver fer el Govern de la Generalitat, per poder-lo dur a tramitació i a debat. I aquí és on estem ara. El que hem fet és una ponència conjunta per crear un text base i, ara sí, obrir la tramitació i el debat amb detall sobre la creació de la comarca del Lluçanès. Els deia: «Segon motiu pel qual nosaltres fem suport a la tramitació d'aquesta llei: pel nostre posicionament i la coherència amb el que hem anat dient en aquests temes. Per nosaltres els criteris de creació de noves comarques no s'haurien de basar exclusivament en la població ni en criteris tècnics, caldria posar en valor voluntat associativa dels municipis, garantia de serveis, eficiència, accessibilitat als serveis i la voluntat de la ciutadania. I això és el que entenem que hauria d'estar a debat a l'hora de crear o no crear una comarca d'una mida o d'una altra. Defensem un model de governs locals de proximitat, flexible, adaptable a les singularitats i peculiaritats del nostre mapa local, i que asseguri l'equilibri territorial del país i del seu desenvolupament sostenible. Tenim un país molt divers, molt diferent, on a vegades cal una administració petita i altres vegades cal una administració més gran. Per nosaltres la comarca ha d'esdevenir l'espai institucional mancomunat i complementari als municipis, per incrementar l'eficàcia i la qualitat dels serveis públics municipals des de la plena autonomia local i la voluntat associativa, sense duplicitats, però amb els recursos suficients per garantir els serveis públics de la proximitat. El problema és que aquest model que nosaltres defensem el volem regular per a tot el país; un model flexible, que s'adapti a les singularitats territorials, però un model aplicable a tot el territori de Catalunya. Ens farem un flac favor els qui defensem aquest tipus de model adaptable i amb singularitats..., crear-lo peça a peça, ad hoc, sense visió global. Això requereix, per tant, una llei de governs locals, una llei de finances locals i una reforma de les lleis d'organització territorial; un debat de model territorial global; un debat sobre el paper que han de jugar o no han de jugar els consells comarcals, i sobre l'organització territorial de les institucions supramunicipals en general; un model que nosaltres volem que jugui a l'equilibri territorial, que atansi les decisions al territori, que llegeixi el país de manera no radial, sinó com a xarxa de ciutats i pobles, i que permeti una simplificació administrativa. Aquí, de nou, el més calent està a l'aigüera. I això, de nou, és responsabilitat del Govern de la Generalitat. Perquè el Govern, aquest Govern que s'omple la boca cada dia de parlar de sobirania i d'estructures d'estat, encara ha estat incapaç de fer cap proposta negre sobre blanc sobre el tema. Però sobretot –i els deia: «Tercer motiu pel que fem suport a aquesta tramitació de la llei– és perquè es tingui el debat que fa falta, i amb llum i taquígrafs, sobre si cal o no cal crear la comarca del Lluçanès. Som conscients que tant el resultat de la consulta feta el 2015 com les voluntats expressades a posteriori per alcaldes i ajuntaments afectats mostren que no hi ha unanimitat al Lluçanès i entre la gent del Lluçanès en constituir-se en nova comarca. També som conscients que no tothom comparteix el mateix concepte, ni tan sols dins el Lluçanès, sobre quina ha de ser la utilitat de la comarca, i com ha de ser aquesta comarca, i com han de ser formalment els òrgans de govern d'aquesta comarca. Ens sembla un debat molt lícit, un debat molt convenient de fer. I, de fet, lamentem que haguem arribat a aquest punt sense aquest debat ben fet. Però aquest és el punt en què estem. I, arribats aquí, amb aquell mandat de consulta ciutadana, i havent-nos traslladat aquell mandat al Parlament de Catalunya, nosaltres considerem que la millor forma de fer aquest debat és amb la tramitació d'aquesta llei, amb transparència, escoltant totes les veus, dedicant-li el temps que calgui. I això ho podem fer durant la tramitació d'aquesta llei amb millors condicions del que s'hauria pogut fer en una ponència conjunta a porta tancada. És per això que aquest grup parlamentari va ser molt clar en la fase de ponència conjunta; la tasca a fer en aquella fase només podia ser tancar un text base –sí: corta, pega, del de la creació de la comarca del Moianès, exacte– per començar a fer el debat, introduint, si calia, alguna especificitat clara –i així ho vam fer, després d'escoltar els alcaldes i alcaldesses de la comarca; el mecanisme de despenjar-se, alcaldessa–, i permetent que el debat de la tramitació es faci en el que serà aquest debat pautat de tramitació d'una llei, amb llums i taquígrafs, no a porta tancada, i que es faci el debat posant totes les inquietuds, les diferències i les opinions que calgui damunt la taula. És cert, tal com deia la ponent del PSC, que això ha estat un embolic. I més que ho pot ser. Per començar, perquè dins de Junts pel Sí no es posen d'acord entre ells, no tenen el mateix posicionament. Per tant, està clar que és un tema gens senzill i amb moltes diferències. El que no creiem que calgui per part del Parlament de Catalunya és esquivar el «bulto. I nosaltres hem entomat el tema i l'hem pres amb responsabilitat. I ara desitgem que el pas que fem avui permeti l'inici de la tramitació d'aquesta llei amb un esperit determinat per part de tots, que és fer els debats necessaris per trobar la millor solució possible per a la gent del Lluçanès, sense perdre la perspectiva necessària i la coherència d'un projecte que ha de ser de país, pensat per a tot el país, que s'ha d'imaginar sencer i unit i no a trossos. I, de fet, volem ser clars: serà difícil que la reivindicació que el Lluçanès sigui comarca i, per tant, aquesta llei arribin a bon port si no som capaços de trobar una fórmula que sumi consensos al territori i un model sostenible de comarca. Amb aquest nou mandat i esperit és amb el que treballarem en aquesta nova fase de la tramitació, que avui, sí, tirarem endavant, i aquest és l'esperit amb el que treballarem la gent de Catalunya Sí que es Pot. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. A continuació té la paraula la senyora Gabriela Serra, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bona tarda. Estem en família, eh? Som poquets, també. Avui, dèiem abans, deia el nostre company Sergi –i també ho ha dit l'Albano, que ara no hi és–, és un dia alegre i és un dia de felicitacions. Hi estic d'acord. Mirin la meva samarreta. Avui fa quaranta anys que la comunitat LGTBI d'aquest país ha aconseguit i ha lluitat per estimar qui vulgui, com vulgui i quan vulgui. I això és importantíssim. [[Aplaudiments.]] Dit això –dit això–, hem sentit coses dures, eh?, respecte a la Proposició de llei de la creació de la comarca del Lluçanès. Hem sentit els companys socialistes i els companys de Ciutadans, també del PP, parlar d'imposició, d'obligació... Jo penso que s'han fet molts antecedents, però possiblement caldria recordar-ne alguns. Caldria dir que ja a l'octubre del 2012 van ser dotze ajuntaments de la zona els que van sol·licitar la creació de la comarca del Lluçanès; d'aquests, nou demanaven la creació de la nova comarca i formar-ne part directament, i tres demanaven la creació de la nova comarca manifestant la voluntat de posar a consulta de la població, en el moment que es decidís, formar-ne part. Només un dels ajuntaments, Sant Bartomeu del Grau, no es va pronunciar sobre aquesta petició. Aquesta sol·licitud, aquesta petició va seguir els tràmits requerits per a la formalització de la nova comarca, i entre el 2010 i el 2014 l'expedient es va sotmetre a l'informe de la Comissió de Delimitació Territorial, i que va ser substanciat el 2014. De la mateixa manera que va ser substanciat l'informe a la Comissió Jurídica Assessora el juny del 14, i, com ja s'ha dit, l'octubre del 14 el Parlament va aprovar una moció on es donava llum verda, es donava peu a la proposta del Lluçanès. No sé quines dades tindrà la companya socialista, però a nosaltres ens consta que van ser tots els ajuntaments que van aprovar per Ple la convocatòria de la consulta, el document de regles específiques, així com els llocs de votació o el nomenament dels membres dels òrgans de control, els gestors de la Mesa, el banc per demanar voluntaris, la pregunta, el període de la campanya informativa, la reserva de llocs, els espais públics per a la informació... –semblava un 4 del mes que ve, això, eh? En aquest sentit, l'acord i el compromís va ser total. Això era el juny del 2015. I sí, el procés participatiu va començar. És cert –és cert–, va haver-hi una participació del 55,15 de les persones cridades i un «sí del 70,73 per cent d'aquests vots. Si aquestes dades no confirmen la voluntat majoritària del Lluçanès per ser comarca oficial i que s'han ajustat als preceptes pactats per donar validesa al resultat, quins resultats són els que avalen aquesta decisió de la comarca del Lluçanès? Per què? Perquè els requisits fixats s'han complert tots, ho deia la companya de Catalunya Sí que es Pot. La participació mínima va ser establerta en 35 per cent i vam tenir el 55 per cent. Es va acordar que en el cas de resultat de la votació algun municipi digués «no es seguiria endavant amb el procés, sempre que aquest fet no generés una disconformitat geogràfica important. No es va obligar. També es va acordar el consentiment de les dues terceres parts dels municipis que l'haurien de constituir i que han de representar, com a mínim, la meitat de la població de la comarca. També es va respectar. Per tant, el procés ha de continuar. És cert –és cert–, hem de ser crítics amb l'excessiva demora que ha transcorregut des de la celebració de la consulta fins a hores d'ara, així com també, i s'ha dit, amb la manca de transparència i una informació moltes vegades confusa que s'ha facilitat. Una demora i una opacitat que ha generat frustració i incredulitat al veïnatge del Lluçanès. Ara bé, les mancances de la consulta no poden ser avui exposades de manera d'enfrontar-les amb les voluntats de ser comarca. Som coneixedors..., la CUP - Crida Constituent som coneixedors d'aquestes mancances, com dels interessos polítics partidaris, com de les competències entre alcaldies, com de la manca d'un procés de debat realment participatiu i amb una visió esbiaixada des del poder que ha anat alimentant cert desengany. Ara bé, aquest projecte, que inicialment semblava un sentiment majoritari i que podia resultar atractiu per a tothom, no es va desenvolupar com a tal. I això ha donat lloc, com ja s'ha dit, a magnificar encara més la possible rivalitat entre els pobles i el paper que cada un d'aquests ha de jugar en el seu territori. Que des del Lluçanès es vulgui ser comarca no respon exclusivament al sentiment de pertinença a una comunitat, a un territori o a allò que podríem referenciar com un valor sentimental. Totes aquestes motivacions serien del tot insuficients si darrere no hi hagués... –i aquí torno a dir que no és un tràmit de cara a la galeria, sinó que és un posicionament clar–, que totes aquestes motivacions serien del tot insuficients si darrere no hi hagués la necessitat pràctica de poder oferir més i millors serveis a les persones d'aquest territori. I fer-ho, com ja s'ha dit, des de la proximitat i el coneixement de la realitat socioeconòmica i idiosincràtica del Lluçanès. Les característiques comunes dels tretze municipis que formen part de la comarca emfatitzen encara més la necessitat i l'oportunitat d'autoorganització amb la mancomunació de serveis per fer-los més eficients, més eficaços i efectius, contribuint a la viabilitat d'aquestes poblacions davant del risc de despoblament. Ser una comarca ha de suposar una oportunitat, a més a més, per gestionar millor els propis recursos i els problemes del territori, no pas per afegir dubtes, recels, opacitat i interrogants oberts avui que alguna gent té, sobre, per exemple, el Consorci del Lluçanès, un ens que algú ha volgut que fos substitut de la comarca però que en cap moment pot assumir aquesta funció; un òrgan que des de la CUP - Crida Constituent entenem poc democratitzat i que ha de saber explicar el seu motiu i el seu funcionament. Ara bé, portar a bon terme, a port, aquesta voluntat, aquesta iniciativa, implica també donar sortida a l'atzucac amb què alguns volen abocar el projecte de la creació de la comarca del Lluçanès. És cert, la sensació de la gent és que la situació està estancada, ja fa gairebé dos anys de la consulta i estem al mateix punt, almenys a nivell visible. Més enllà del posicionament a favor o en contra de la comarca, han entrat en joc interessos molt llunyans de les voluntats populars i molt propers a particularismes i a jocs partidistes. Tot això suposa un estira-i-arronsa polític i mediàtic que té la gent cansada i que desvirtua el projecte d'una nova comarca. I des del nostre grup parlamentari no volem ser corresponsables d'aquest cansament, ans al contrari, estem per al Lluçanès com a comarca, però pensem que s'ha de fer un exercici de relativització que ens pot portar, fins i tot, a posar a debat el model territorial del nou país que estem construint, que és obvi que és un debat cabdal. Però això no poden fer-ho des de l'abandó dels nostres compromisos, des de guardar les propostes, com ja s'ha dit, en un calaix i deixar que es morin o des de posicions egoistes. Cal fer-ho, pensem, obrint processos de debat participatius i d'informació, cosa que des de la consulta no s'ha produït. Pensem que la reivindicació de la comarca del Lluçanès amb la qual més ens podem identificar nosaltres és aquella que va néixer fa molts anys, amb una lluita veïnal i popular. Veiem interessant contribuir a realçar aquesta vessant i a reconduir el procés de la comarca cap a una decisió popular desvinculant-lo, en la mesura que es pugui, d'interessos particulars aliens a aquestes voluntats. No tenim cap fórmula màgica per com tirar això endavant. Veiem que la creació d'una comarca de només vuit municipis trenca una mica amb l'essència de la reivindicació inicial, és cert; però, per altra banda, creiem que, ara per ara, és la forma més justa de desencallar la situació respectant la voluntat de la gent que va votar a la consulta, i que el Parlament hauria de vetllar perquè es respectin aquests resultats, més enllà del desmanec polític que estan observant en el territori. Donant, això sí, totes les facilitats possibles perquè la resta de pobles s'hi puguin afegir més endavant a partir d'un nou procés participatiu més ben treballat o de la fórmula que es cregui convenient. I aquesta manera de veure i entendre el nostre posicionament polític passa per no obstaculitzar el debat parlamentari, per tramitar la proposició de llei i així acordar un text definitiu de llei de creació de la comarca del Lluçanès; un text respectuós amb el territori, amb la seva gent; que faci un reconeixement històric i present de l'existència de la realitat comarcal del Lluçanès, i que faciliti, sobretot, i promogui la participació dels tretze municipis. Estem d'acord: volem la tramitació de la llei, volem posar-nos a treballar, volem impulsar aquest debat i volem que finalment la comarca del Lluçanès sigui una realitat. No havia saludat l'alcalde i les alcaldesses que estan aquí, disculpin. Gràcies per haver vingut. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Serra. A continuació té la paraula el senyor Lluís Guinó, del Grup Parlamentari Junts pel Sí. [[Pausa.]]
Gràcies, presidenta. Alcaldes i alcaldessa del Lluçanès, senyor Ferrer, senyora Mundi, del Departament de Governació, deixin-me, en primer lloc, assenyalar el següent, que em sembla interessant i, a més a més, és especialment reconfortant per als diputats, i és que una de les virtualitats que tindrà el debat avui, aquí, al Parlament de Catalunya és que tots els grups parlamentaris s'han pogut posicionar. I, certament, des d'una perspectiva així aïllada totes les intervencions tenen el seu punt d'aprofitament conceptual, i d'alguna manera intentaré fixar el posicionament del Grup de Junts pel Sí, i, per altra banda, també, faré algun esment o algun comentari respecte als posicionaments dels altres grups polítics. Som aquí bàsicament..., cap dels grups parlamentaris ha discutit la configuració del Lluçanès com a comarca des d'una perspectiva històrica, des d'una perspectiva natural, paisatgística, fins i tot sociològica de relació de veïnatge entre municipis, i, per tant, aquesta qüestió sembla indiscutida. El que és més complicat i és més difícil de configurar i de planificar és com..., en aquest moment i en el context en el que som, que cal assenyalar que és un context en què des d'un punt de vista competencial tenim una llei de governs locals en la que hi havia un gran consens que s'havia de modificar, i, per tant, en un moment determinat i en l'anterior legislatura no va quallar la proposta i està avui pendent; tenint en compte a més a més que aquesta serà una de les lleis prioritàries, estratègiques, bàsiques que tindrà el proper Parlament de Catalunya a l'hora de desenvolupar el seu futur des d'un punt de vista polític, però, volia comentar certament que sense valorar i tenir en compte el context en el que es desenvolupa aquesta proposta difícilment es poden fer consideracions de caire definitiu. Junts pel Sí buscava la transversalitat i la transversalitat en aquest cas és escoltar-se, en primer lloc, els municipis que representen la ciutadania de cada un d'ells; des d'una perspectiva de participació ja es va fer, de 13 municipis de la comarca o de la pretesa comarca 8 van votar positivament la proposta, 5 van votar que no. I un dels aspectes que a Junts pel Sí ens preocupava i ens continua preocupant certament no només inicial..., en la proposta inicial, sinó fins i tot quan els alcaldes van comparèixer en el mes de gener - febrer en ponència, una de les qüestions que ens va preocupar és què succeïa i quin futur tenien i com podien encabir-se tots aquells municipis que, de fet, els seus ciutadans en més o menys mesura..., perquè, de fet, valorar la quantificació del suport a cada un dels municipis és complexa, és difícil, i, per tant, d'alguna manera el que buscàvem és quina solució havien de tenir aquells municipis que havien votat que no. I hem treballat diferents alternatives i la proposta que avui hem configurat i que motiva que nosaltres precisament no donem suport a l'esmena la totalitat és que el Parlament, de fet, el que necessita i el que ha de fer és debatre; que cada grup parlamentari presenti les seves propostes, i que amb la tramitació de la llei entenem que acabarem aconseguint aquest projecte transversal de reconeixement històric i de realitat comarcal que cal, i a més a més donar una solució i fer-ho fàcil als municipis que vulguin, d'alguna manera, incorporar-se en aquest projecte. Perquè, de fet, tenim l'obligació no només el Govern, sinó el Parlament, de facilitar les coses. El Govern ha d'assumir i escoltar les propostes que arribin dels municipis, i una de les darreres propostes que ha estat majoritàriament coincident –que és perfectament compatible desenvolupar-la tot i la tramitació d'aquesta llei– és el pla pilot per tal de que aquesta comarca o els municipis que configuren aquesta comarca puguin, d'alguna manera, desenvolupar dues activitats que em semblen transcendents. Una, la dinàmica de treball mancomunat, coordinat i col·laboratiu és un dels eixos bàsics del que han de ser els governs locals del futur. I, per tant, si des d'una perspectiva del pilotatge això es pot començar a desenvolupar hi estaríem absolutament d'acord i ho defensaríem, a més a més. I que es poguessin d'alguna manera portar a terme les propostes de forma simultània. I aquest és un prec que fem des del Grup Parlamentari de Junts pel Sí –suposo que amb el suport de la resta–: que el Departament de Governació tiri endavant aquesta proposta de projecte pilot, perquè, de fet, aquesta també és una reclamació majoritària dels municipis en una reunió que es va fer fa relativament poc, l'1 d'octubre del 2016, per tant, de que a aquesta proposta a més a més s'hi incorporessin tots els municipis. És difícil justificar avui, ja s'ha dit, una comarca de vuit municipis només, en aquesta proposta seria dificultosa, seria complex i de difícil gestió i justificació. Defensem, des de Junts pel Sí, una comarca de tretze municipis. I el que hem de posar a l'abast d'aquests municipis són, precisament, totes les eines per poder tirar endavant aquest projecte. Deia que era una tasca complexa, i és una tasca que necessita flexibilitat en la dialèctica i també flexibilitat fins i tot en la configuració de l'estructura bàsica d'aquesta futura comarca. Perquè també som capaços, des de Junts pel Sí, d'acceptar l'autocrítica respecte al funcionament dels consells comarcals clàssics. Nosaltres defensem les comarques, altres partits polítics tenen diferents plantejaments, que respectem i que, a més a més, són legítims, però el fet comarcal i l'estructura comarcal ens sembla que és una bona estructura per definir els municipis i, a més a més, les zones naturals i paisatgístiques que configuren aquests municipis. De fet, Catalunya és un país de grans ciutats, però és un país també de municipis mitjans i petits. I, a més a més, són municipis de realitats comarcals que han funcionat i que han de continuar funcionant. Per tant, nosaltres defensem, hi insisteixo, aquest projecte de comarca de tretze municipis, sempre que, i com que hem de considerar necessàriament l'autonomia municipal com un principi bàsic de funcionament de les administracions, és obvi..., si realment aquests municipis assumeixen i d'alguna manera tenen o no tenen interès en formar part d'aquesta comarca, evidentment això serà una dificultat que haurem també de saber gestionar. El Departament de Governació, hi insisteixo, ha tingut fins ara la voluntat d'escoltar absolutament a tothom. Això ha estat relativament fàcil, i ara el més complex és com ho articulem des d'un punt de vista jurídic i formal, aquesta realitat. Perquè certament estem amb una llei de governs locals que d'alguna manera ens delimita jurídicament com ho hem de configurar, i, per tant, tots els efectes que es puguin esdevenir amb aquesta proposta estan condicionats, per una banda, a la Llei de governs locals que avui és vigent a Catalunya i, per altra banda, també, a la futura llei de governs locals que s'haurà d'aprovar properament. Respecte a la transparència dels processos participatius, que ha estat criticada per algun dels grups parlamentaris, a mi em fa l'efecte que el Departament de Governació, a més, els darrers mesos, ha estat treballant a fons tot el que és la proposta dels Ajuntaments.cat. Els Ajuntaments.cat el que pretenia, bàsicament, era ser un instrument de participació, de donar opinió als ajuntaments i, de forma indirecta, també a la ciutadania. I aquests objectius sembla, o ens fa la impressió, des de Junts pel Sí, que s'han aconseguit. Aquest debat permetrà debatre encara més. I l'obertura del tràmit d'aquesta llei permetrà que tots els grups parlamentaris, que tenim moltíssimes coincidències..., perquè, certament, escoltant avui els grups parlamentaris podria fer la sensació que destaquem sempre les divergències per fixar el nostre posicionament. Jo, avui, faria una altra cosa. Hi ha molta coincidència amb tots els grups parlamentaris, fins i tot amb els més crítics amb el procés de creació d'aquesta comarca..., que són coincidents. I, per tant, segurament el que hem de fer en la ponència que s'obrirà i amb les compareixences que hi haurà és extreure el que tenen de coincident tots els posicionaments dels grups. Defensem un nou fet comarcal, bàsicament en el que és l'estructuració bàsica, perquè pensem que la implementació d'un mateix sistema genera certes disfuncions. Defensem que hi pot haver diferents maneres de funcionar dels consells, i donant més importància als consells d'alcaldes, i en aquest cas concret apoderant el Consorci del Lluçanès, mentrestant no estigui configurada i aprovada la corresponent llei, per tal de començar a treballar en l'àmbit de la prova pilot. Volíem destacar, en darrer terme, que tenim l'obligació des d'una perspectiva parlamentària de rebutjar aquesta esmena a la totalitat, perquè considerem que el debat és positiu, que, a més a més, és necessari, que tenim la necessitat de tirar endavant aquestes iniciatives, sobretot pensant en el que això suposa per a la comarca, que algú ha dit que avui certament era un dia històric, no només pel que deia la diputada de la CUP, sinó que, ja, avui, tenim molts motius per sentir-nos satisfets de la nostra tasca parlamentària; però sí que és cert que avui és un primer pas. Avui no acaba absolutament res; haurem de treballar més del que hem treballat ara, ens haurem de reunir més del que ens hem reunit –que ja ens hem reunit molt– amb tots els alcaldes i els representants del territori, i hem de fer una llei que sigui el màxim de propera a les necessitats de la ciutadania. Que, a més a més, sigui més eficient des d'un punt de vista econòmic, que sigui capaç de treballar en xarxa, que evidentment, totes les que són les necessitats bàsiques dels municipis es puguin satisfer i, a més, es facin en unes condicions econòmiques millors, i que siguem capaços de ser el màxim d'eficients. I, en l'àmbit de l'eficiència i en l'àmbit de facilitar les coses a la ciutadania, hem de, nosaltres, configurar les estructures bàsiques institucionals perquè això sigui possible. Creiem en el Lluçanès, creiem en les comarques...
Senyor Guinó, ha exhaurit el temps.
...i creiem en una millora –gràcies, presidenta, estic a punt d'acabar, diríem.
Hauria d'acabar. [[Veus de fons.]]
Creiem, hi insisteixo, i per acabar, en les comarques, en el Lluçanès, en la manera eficient de treballar. I és bo que des d'un punt de vista parlamentari siguem capaços de continuar fent-ho. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Guinó. Un cop acabat el debat, estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Procedim a la votació. Farem la votació conjunta de les tres esmenes a la totalitat, presentades pel Grup Parlamentari Socialista, pel Grup Parlamentari de Ciutadans i pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Comença la votació. Atès que les esmenes a la totalitat han estat rebutjades, la Proposició de llei de creació de la comarca del Lluçanès continua la seva tramitació per 49 vots a favor, 78 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Declaració del Parlament de Catalunya de suport als defensors dels drets humans a Colòmbia (continuació)]] [[401-00028/11]] Els faig avinent que hi ha hagut un error en la lectura de la Declaració del Parlament de Catalunya de suport i per la protecció dels defensors dels drets humans a Colòmbia. Només en la lectura, però la que sortirà publicada i la que resta és la que s'ha acordat i la que està signada per tots els grups parlamentaris. [[Proposició de llei de reforma de la Llei del Consell de Garanties Estatutàries (debat de totalitat)]] [[202-00051/11]] El següent punt, el setè punt, de l'ordre del dia és: debat de totalitat sobre la Proposició de llei de reforma de la Llei del Consell de Garanties Estatutàries. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, el senyor Joan Coscubiela. [[Remor de veus.]] Si us plau, ja saben que els demano sempre que surtin de pressa i en silenci per poder continuar amb el Ple. [[Remor de veus. Pausa.]] Silenci, si us plau. Senyor Coscubiela, quan vulgui.
Gràcies, senyora presidenta. Bona tarda. La proposició de llei que avui presentem Catalunya Sí que es Pot té dos objectius molt evidents: primer, reaccionar davant dels canvis en el Reglament del Parlament, que Junts pel Sí i la CUP volen imposar per la via de la reforma exprés, i en segon lloc, reforçar els drets de les minories parlamentàries i facilitar la intervenció al Consell de Garanties Estatutàries en les tramitacions de llei de lectura única. Es tracta, doncs, d'evitar que la reforma exprés del Reglament, sense una reforma en paral·lel de la Llei del Consell de Garanties Estatutàries, deteriori encara més el drets de les minories i les garanties dels grups parlamentaris, en aquest cas per accedir al Consell de Garanties Estatutàries. Vull destacar que crec que, posades de manifest les observacions i les propostes jurídiques de la junta de lletrats sobre aquesta reforma del Reglament, avui correm un risc de normalitzar la vulneració als drets de les minories i de negar-los, de negar a aquestes minories, les funcions pròpies de la funció representativa. Un reglament, el Reglament del Parlament és el marc, el terreny de joc, la principal norma configuradora d'allò que s'anomena el ius in officium parlamentari, garanteix el dret fonamental de l'article 23 de la Constitució que, en definitiva, és l'essència bàsica de la democràcia i també, en aquest aspecte, de l'aportació dels drets de les minories. Si la reforma del Reglament prospera en els termes que està plantejada, sense atendre les observacions i les propostes tècniques i jurídiques dels lletrats del Parlament, i sense la reforma en paral·lel de la Llei del Consell de Garanties Estatutàries, s'estarà dificultant l'accés al Consell de Garanties Estatutàries i s'estarà entrant en un terreny pantanós de vulneració dels drets de les minories. I això és el que pretén evitar en part aquesta proposició de llei. Voldria recordar aquí que el Consell de Garanties Estatutàries el crea l'Estatut d'autonomia del 2006, en el marc d'un procés de reforçament de les estructures d'autogovern de Catalunya. Tot i que és continuïtat del Consell Consultiu, el seu abast, les competències, la dimensió institucional..., és molt més reforçat, com es desprèn del mateix debat parlamentari del preàmbul de la mateixa llei. Durant anys el Consell de Garanties ha jugat un paper clau en el desenvolupament de l'autogovern. I la llei, en el seu moment, del Consell de Garanties del 2009 ja va ser, en el seu moment, objecte d'una primera modificació. Vull recordar que aquella modificació del 2010 sobre el text del 2009, entre altres coses, i referits al text i al tema que avui ens porta, va introduir un procediment específic per als dictàmens sol·licitats en la tramitació de les lleis de lectura única, pel procediment de lectura única, entre altres coses, perquè era un supòsit que no havia estat previst en la llei inicial del 2009, havia estat un descuit del legislador. La reforma del 2010, en aquest sentit, té tota la lògica. En consonància amb el caràcter sumari dels procediments legislatius de lectura única i amb el fet que en aquells moments, i encara fins a data d'avui, aquests procediments quan es tracta de proposicions de llei només són viables a partir d'una proposició de llei presentada per tots els grups, la reforma del 2010 va incorporar un procediment més ràpid, amb terminis més breus per accedir al Consell de Garanties Estatutàries. Lògic, des d'un punt de vista jurídic i des d'un punt de vista democràtic. El termini per sol·licitar el dictamen amb els casos de lectura única és de dos dies, quan en termes generals és de tres. I el termini d'emissió del dictamen pel Consell de Garanties Estatutàries és de set dies, en lloc del mes establert en caràcter general. Aquesta regulació, hi insisteixo, fruit de la reforma del 2010, era coherent i tenia tota la lògica en el marc del Reglament del Parlament actualment vigent; tractant-se d'una proposició de llei de lectura única presentada per tots els grups parlamentaris, sotmesa, a més, a criteris de simplicitat, res objecta a establir criteris..., terminis més reduïts. Però ara ens trobem amb una situació diferent, i és que la reforma exprés del Reglament, presentada per Junts pel Sí i votada per la CUP, obre la possibilitat de que la lectura única pugui ser proposada per un sol grup, ser debatuda, a més, alterant de manera «sorpresiva l'ordre del dia, i, a més, sense limitacions amb relació a la simplicitat del seu contingut. Aquesta és una reforma que s'ha presentat en moltes ocasions, mediàticament, justificada amb l'argument de que així es burlarà la bel·ligerància de l'Estat espanyol contra el referèndum, enganyant el Govern espanyol en les seves estratègies d'oposició a aquest referèndum. La veritat sigui dita que, a hores d'ara, el primer i únic efecte que ha produït aquesta reforma, o que pot produir aquesta reforma, aquesta estratègia, és sens dubte la degradació de la funció del Parlament, i està afectant de manera notòria els drets de les minories. De moment, pretenent burlar l'Estat espanyol el que s'està fent és enganyar la ciutadania i trepitjar els drets de les minories, que és un dels factors clau del sistema democràtic. Perquè només des de la perspectiva de la burla i de l'engany es pot pretendre que una llei de transitorietat jurídica o una llei de convocatòria del referèndum, la que en el seu moment s'arribi a presentar, puguin ser aprovades a través d'un procediment de doble excepcionalitat: el de la lectura única a proposta d'un sol grup i mitjançant l'alteració de l'ordre del dia del Ple de manera abrupta i sense respectar els procediments reglamentaris i els drets de les minories. Es podria arribar a l'absurd, si les coses no s'aturen, en termes democràtics, que, mentre la reforma de l'Estatut d'autonomia requereix un procediment de democràcia reforçada i unes majories molt qualificades de dos terços al Parlament, en canvi, una llei que el que pretén és crear el marc legislatiu per a la independència de Catalunya es podria aprovar pel procediment de majoria simple, per un procediment de lectura única i, a més, per la via d'alteració excepcional de l'ordre del dia del Ple. Això sense oblidar una cosa important: aquesta llei que s'anuncia, aquestes lleis que s'anuncien tenen un contingut clarament..., amb una part important electoral. I vull recordar-los que durant trenta anys aquest Parlament no ha pogut aprovar la llei electoral de Catalunya perquè mai s'ha aconseguit la majoria qualificada de dos terços –noranta diputats, diputades– per fer-ho. I ara es pretén que, a través de la llei de transitorietat o amb la llei de convocatòria del referèndum, que tindran un clar contingut electoral, es pugui fer exactament el mateix amb una majoria de setanta-dos vots i, arribat el cas, fins i tot una majoria simple de seixanta-vuit. És evident que això no és possible; però aquesta és una realitat que es pot produir en aquests moments. Des de Catalunya Sí que es Pot els hem dit moltes vegades que compartim i som els primers en denunciar les formes autoritàries del Govern espanyol i les seves pràctiques de degradació democràtica. Alguns ja ho fem des de fa temps i de manera continuada i no interrompuda, com altres. Ho vàrem fer darrerament, en la darrera legislatura espanyola, en el tema de la Llei de reforma del Tribunal Constitucional. Però precisament perquè denunciem aquestes pràctiques autoritàries que degraden la democràcia quan les fa l'Estat espanyol, no les podem avalar quan es practiquen des d'institucions catalanes. La batalla contra la degradació democràtica no es pot donar, i molt menys guanyar, amb més degradació democràtica, sinó al contrari. Res de positiu es pot construir a partir de la devaluació del Parlament de Catalunya. I, òbviament, no serveixen les píndoles informatives, més publicitàries que informatives, que pretenen substituir el paper fonamental del Parlament de Catalunya. Falten noranta-quatre dies per a l'1 d'octubre. La cambra, mentre, el Parlament, la cambra que representa la ciutadania de Catalunya, desconeix aspectes bàsics del referèndum que es pretén convocar. Però, en canvi, sí que sabem la manera en què es pretén fer, que, hi insisteixo, suposa una degradació democràtica important. Des d'aquesta perspectiva, el nostre grup planteja aquesta proposició de llei perquè en la part que correspon al Consell de Garanties Estatutàries això no es pugui consumar plenament. Que el Govern i els grups que hi donen suport –és bàsic– hagin de renunciar ja d'una vegada per totes a procediments d'excepcionalitat. És bàsic també que s'escoltin les observacions i les propostes tècniques i jurídiques de la Junta de Lletrats del Parlament perquè es garanteixi que la reforma del Reglament no es farà trepitjant els drets de les minories. I, modestament, nosaltres aportem aquesta reforma de la Llei del Consell de Garanties Estatutàries. És en aquest punt que el nostre grup hem presentat aquesta proposta i esperem que tiri endavant, perquè té com a objectiu, hi insisteixo, garantir i reforçar els drets de les minories i les garanties que aporta aquest Consell de Garanties Estatutàries. El seu contingut és senzill: és plantejar que el termini de dos dies per presentar un dictamen pugui ser de tres. No té cap sentit que una proposició de llei que fa mesos que es discuteix pel tràmit ordinari, que a més a més és coneguda per tothom, que s'ha debatut, tingui un termini de tres dies, i una proposició de llei que es pretén tramitar pel tràmit de lectura única, que es coneix en aquell moment, només tingui un termini de dos dies per presentar-se. No té cap lògica. No té cap lògica que una proposició de llei que pugui ser simple des del punt de vista del seu contingut pugui tenir un termini de resolució del Consell de Garanties Estatutàries d'un mes, i, en canvi, per exemple, un possible dictamen al voltant de la llei de transitorietat s'hagi de resoldre en un termini sumari de set dies. Els terminis, en aquest cas, també formen part de les garanties de qualitat democràtica. En aquest sentit, insisteixo en el que són els elements que venen a justificar la nostra proposta. I tot i que crec que hi ha hagut un problema de temps, perquè crec que tenia quinze minuts i no són els que s'han plantejat, per evitar conflictes procedimentals, acabo amb una qüestió que em sembla important. És legítim que tothom s'oposi a una proposició de llei, i, per tant, des d'aquest punt de vista, res a dir. Deixin-me que els digui, de totes maneres, que l'esmena a la totalitat presentada per la CUP ens ha situat en un nivell d'estupefacció, per entendre'ns, perquè, si s'hi han fixat vostès, el que plantegen és la suspensió del funcionament del Consell de Garanties Estatutàries; en definitiva, ve a dir: «Com que el Consell de Garanties Estatutàries aplica la legalitat i dona uns dictàmens que a nosaltres no ens interessen, la solució és deixar en suspens el Consell de Garanties Estatutàries. La veritat és que durant aquesta legislatura hem vist moltes coses curioses, especialment en el debat de l'aprovació dels pressupostos, però el que personalment no em podia imaginar mai és que la primera proposta per suspendre el funcionament de les institucions catalanes no vingués del Govern de Rajoy o del Partit Popular, sinó que la presentés un grup d'aquesta cambra, concretament la CUP. Espero que, almenys, no surti endavant. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Coscubiela. A continuació, per a la defensa de l'esmena a la totalitat amb text alternatiu, presentada per la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, té la paraula el senyor Benet Salellas.
Bona tarda a tothom. Vicepresident, diputades, diputats, bé, faré uns apunts, primer, a la intervenció que ha fet el diputat proposant de la iniciativa, perquè crec que hauríem de situar una mica el que és el debat d'aquesta tarda. Aquesta tarda no estem discutint la reforma del Reglament, em sembla, sinó que estem discutint una modificació de la Llei del Consell de Garanties Estatutàries. És així, crec; almenys, jo he vingut a parlar concretament d'això. Ho dic, perquè ara s'ha fet un discurs, s'ha construït una..., s'ha invocat el dret de les minories –que, de fet, és una concepció particular del concepte «dret de minories; són els drets de les minories parlamentàries, eh?, que són, em sembla, les úniques minories que cal tutelar–, però que sembla que s'invoquen en aquest moment per modificar una llei del Consell de Garanties Estatutàries. Però, que jo sàpiga, quan es va fer aquesta llei el 2009, Iniciativa per Catalunya Verds hi va votar a favor. O no hi va a votar a favor, en aquell moment? Què passa?, que les minories l'any 2009 no existien? Que les minories l'any 2009 no tenien drets? O que aquestes minories no s'havien de tutelar l'any 2009? Ah!, resulta que aquesta necessitat ha aparegut de cop, ara, en aquest moment, i és la que d'alguna manera centra, sembla, la intervenció de Catalunya Sí que es Pot. Miri, nosaltres no hem volgut enfocar aquesta qüestió com un tema de dret de les minories parlamentàries –és una qüestió relativa a la suspensió de les institucions–, sinó que hem volgut plantejar un debat profund sobre l'Estatut. Perquè el Consell de Garanties Estatutàries, si no ens equivoquem, parteix de la idea que acceptem i combreguem amb un híbrid molt peculiar que es diu Estatut d'autonomia de Catalunya, i que no és ni l'Estatut que va fer aquesta cambra, ni l'Estatut que posteriorment va ser retallat a les Corts espanyoles, ni l'Estatut que va ser referendat pel poble de Catalunya, sinó que és un text que ha estat elaborat pel Tribunal Constitucional. I, per tant, a mi, que tota la iniciativa legislativa d'aquesta cambra quedi supeditada a un text que no ha estat ratificat pel poble de Catalunya, doncs, miri, jo..., perdó, eh?, des de la perspectiva de la legitimitat democràtica, de la garantia de drets de minories i de majories, i des de la perspectiva del que ha sigut la tradició democràtica de l'esquerra, em sembla, com a mínim, discutible. I nosaltres ho plantegem des d'aquí, no perquè vulguem suspendre el Consell de Garanties. El que plantegem és que, mentre no es resol que l'estatus jurídic de Catalunya no ha estat referendat pel poble de Catalunya, ja sigui per aquest Estatut que va ser retallat, ja sigui per un referèndum d'independència, que nosaltres plantegem per la via del sí o per la via del no, ens sembla que el coherent, el democràtic és precisament deixar en suspens, que no es continuï utilitzant aquest tap de la sobirania d'aquest Parlament, que és aquest híbrid d'estatut que no ha estat ratificat per ningú més que pels dotze magistrats del Tribunal Constitucional. De fet –i li diré, diguem-ne...–, el que jo venia a fer aquesta legislatura és un procés constituent. En aquesta legislatura hi ha com a mínim tres forces polítiques, que sumem majoria en aquesta cambra, que són Junts pel Sí, la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent i Catalunya Sí que es Pot, que en la campanya electoral vam dir que faríem, si obteníem la majoria suficient, un procés constituent. I a l'inici de la legislatura vam fer una declaració, que és la 1/XI, on vam introduir un punt específic, separat, per votar-lo separadament, en què es demanava l'obertura i l'inici d'un procés constituent no subordinat. Ja sabem què va votar Catalunya Sí que es Pot, malauradament, en aquell moment, i per tant..., que des del primer moment de la legislatura no va estar construint el que, ho repeteixo, per nosaltres és un dels objectius principals de la legislatura, i és el debat i obertura d'un procés destituent i constituent. En aquet debat la pregunta és: quin paper tenen el Tribunal Constitucional i el Consell de Garanties Estatutàries? És a dir, jo ara m'imagino: si jo volgués obrir un procés constituent, què fa el Consell de Garanties Estatutàries?, m'ajuda en el procés constituent o em dificulta el procés constituent? Perquè penso que la resposta a aquesta pregunta potser ens ajudarà a entendre si el que hem de fer com a cambra és reforçar el Consell de Garanties, augmentar les possibilitats d'anar-hi i, d'alguna manera, blindar-lo perquè continuï fent de tap a la sobirania d'aquest Parlament, o, en canvi, com que entenem que s'ha d'obrir un procés constituent, el que no nosaltres fem és: «Mireu, mentre no haguem resolt la qüestió destituent-constituent, fem que aquest Consell de Garanties, que el que fa és aplicar un estatut que no ha votat ningú, doncs, quedi..., no afecti aquesta sobirania o aquest plantejament. Ja he parlat de la Declaració del 9-N, que parlava de procés constituent i que vostès no van votar. Concretament parlava d'un procés constituent, ciutadà, participatiu, obert, integrador i actiu. I vostès van votar-hi en contra perquè entenien que això formava part d'una estratègia, bla-bla-bla, i que no tenia sentit votar a favor de l'obertura d'aquest procés constituent. Després va venir la comissió del procés constituent, que nosaltres volíem que fos legislativa, però que vostès no van voler que fos legislativa, i perquè hi participessin, perquè, si no, van dir que no participarien en aquesta constitució, la vam haver de fer d'estudi, una comissió d'estudi. No sé si, en aquesta voluntat, en aquest compromís polític electoral de procés constituent no subordinat, el que era més lògic era la comissió legislativa o la comissió d'estudi. En qualsevol cas, va quedar degradada a la comissió d'estudi. Però després va venir la fase de conclusions d'aquesta Comissió d'Estudi del Procés Constituent, i el Grup de Catalunya Sí que es Pot no va voler assumir ni subscriure –de fet, hi van votar en contra en el moment en què es van sotmetre a votació en aquest Ple– les conclusions d'aquella comissi, a partir, doncs, de tota una lògica que deia que nosaltres ja havíem decidit no les conclusions d'aquella comissió, que nosaltres ja havíem decidit el que sortiria del procés constituent, com si aquest procés constituent s'hagués fet a la sala tancada d'aquella Comissió d'Estudi del Procés Constituent. I, de fet, el diari de sessions, que avui l'he estat revisant, recull quina va ser la proposta de conclusió que vostès plantejaven. Miri, jo estic parlant de procés constituent. Saben què plantegen vostès, o què plantejaven en aquell moment, sobre el procés constituent? Van dir: «Mirin, com que no sembla viable un acord amb el poder constituït de l'Estat espanyol ni la unilateralitat, el que hem de fer és posar en marxa mecanismes que permetin un procés constituent. Ho deien vostès a les conclusions. I com es concretava aquest procés constituent que no anava ni per la via pactada ni per la via de la unilateralitat? Doncs, deien: «Una aposta unitària àmplia per augmentar les mobilitzacions a partir d'un objectiu compartit. I quin era aquest objectiu compartit? El referèndum pactat. És a dir, la fórmula, l'única vàlida, que vostès plantejaven perquè aquest Parlament obrís un procés constituent no subordinat tal com van defensar –vam defensar– en la campanya electoral era un referèndum pactat, que ja sabem que, en la conjuntura actual, és absolutament impossible. Volta al món i torna al Born. Doncs, jo vull continuar parlant de procés constituent, perquè jo he vingut aquesta legislatura –jo i totes les companyes i companys de la Candidatura d'Unitat Popular, com a mínim, i, entenc, també, de Junts pel Sí– a demanar, a treballar, a forçar, a pressionar, a construir un procés constituent. I em referiré a un manifest per la convocatòria d'un procés constituent, un text importantíssim plantejat per l'Arcadi Oliveres i la Teresa Forcades, que penso que va situar un seguit de qüestions en la centralitat política d'aquest país, doncs, ja fa uns anys. Vostès ho deuen recordar: aquest text va ser subscrit per moltes persones que avui ostenten càrrecs a Catalunya en Comú, com per exemple en Xavier Domènech o Gerardo Pisarello. En aquest text, que parlava precisament de com treballaríem per convocar un procés constituent a Catalunya, es deia –i en puc llegir el text–: «un procés constituent a Catalunya que permeti que el poble català decideixi de forma democràtica i pacífica quin model d'estat i de país és el que desitja, i deia concretament: «L'actual model econòmic, institucional i d'ordenament polític ha fracassat. Si l'actual ordenament econòmic, institucional i polític ha fracassat, quin model tenim a l'Estatut retallat, no ratificat, que defensa aquest Consell de Garanties Estatutàries que vostès ara volen blindar i augmentar el seu paper d'intervenció amb relació a l'activitat d'aquest Parlament? Com podem estar defensant al mateix moment la idea que l'actual model econòmic, institucional i d'ordenament polític ha fracassat i defensar l'Estatut d'autonomia? Costa una mica d'entendre, perquè per aplicar els objectius que tenia aquest manifest, alguns plenament compartits, com l'expropiació de la banca privada, com la reconversió ecològica i socialització de les empreses energètiques i la sobirania alimentària, la derogació de la legislació d'estrangeria, una Catalunya fora de l'OTAN, etcètera..., són impossibles d'aconseguir amb l'Estatut d'autonomia a la mà. Per tant, la meva pregunta és: companyes i companys de Catalunya en Comú, què defensem?, tot això, totes aquestes opcions de sobirania?, o defensem el Consell de Garanties Estatutàries? Perquè defensar-los conjuntament és impossible, és antitètic, perquè el Consell de Garanties Estatutàries és l'antítesi de la sobirania, és precisament el manteniment de l'statu quo, la garantia de manteniment de l'statu quo, de tirar la pilota endavant i qui dies passa anys empeny. Aquesta setmana ha fet quaranta anys del 25 de juny de 1977 i d'una assemblea de parlamentaris que va constituir-se de forma unilateral en aquesta sala, en què demanaven precisament un estatus específic per a Catalunya, no? El conjunt de diputats electes que havien sortit en aquelles eleccions constituents van venir aquí de forma unilateral i es van constituir en assemblea parlamentària per rebutjar la proposta que feia en aquell moment el Govern de Madrid i per reclamar el retorn de la Generalitat republicana, cosa que va produir-se precisament aquella tardor. Penso que aquella era una assemblea de parlamentaris amb gent, alguns d'ells, referents per a l'esquerra d'aquest país, com Lluís Maria Xirinacs, com Dolors Calvet o com Josep Benet. I, d'alguna manera, nosaltres volem reivindicar, quaranta anys després, aquell gest d'unilateralitat democràtica que va realitzar aquella assemblea parlamentària. Per què? Doncs, perquè, més enllà del projecte polític de cadascun d'ells, allò va ser un acte de sobirania; un acte de sobirania que no es va sotmetre a cap comissió de Venècia, a cap llei vigent del règim, a cap tribunal o a cap consell de garanties estatutàries. Hi havia legitimitat democràtica i hi havia voluntat i determinació política. Per això ens serveix aquell referent, per reivindicar que, si hi ha legitimitat democràtica i hi ha determinació política, nosaltres podem anar fins on vulguem. Que és arriscat, aquest procés amb el que nosaltres ens hem compromès? Probablement. Ningú ha dit que haguem guanyat res ni que haguem de guanyar res, però nosaltres no ens volem resignar a ser l'esquerra d'un parlament de fireta. Que hem fet una aliança i una aposta complexa i delicada? És cert. Correm el risc que el PDECAT, d'alguna manera, en un moment determinat, ens arribi a vendre per un plat de llenties, per un pacte fiscal? És possible. Sempre hi haurà aquesta possibilitat. Però no només des d'aquesta convicció, sinó també des de la necessitat d'entendre que l'esquerra ve obligada a construir nous marcs polítics que permetin una sobirania que ens permeti construir alternatives reals al capitalisme –sí, nosaltres volem reivindicar que hi ha alternativa, perquè no ens volem resignar a continuar vivint en aquest sistema injust–, venim obligats a construir un procés constituent en el que l'esquerra d'aquest país guanyi l'hegemonia i que construïm una independència real, molt més enllà fins i tot de la mateixa construcció d'un estat, perquè la independència avui no només té a veure amb els estats, sinó que té a veure amb la lògica dels mercats i amb la lògica del capital internacionalitzat. Evidentment, hi ha esquerres en aquest país que estaven més còmodes en l'autonomisme, en els debats que es produïen en aquell moment, en una mena de que «contra Pujol lluitàvem millor. Som conscients d'això, però aquell moment ja ha passat; el moment d'ara és complex i ens demana uns nous compromisos polítics. Alguns, des de la nostra humilitat però des de la nostra determinació política, pensem, hem assentat les bases o els elements perquè pugui construir-se un procés constituent. Fa només unes setmanes alguns partits, per nosaltres referents de l'esquerra europea, com Die Linke, com Antarsya, com el Sinn Féin, eren a Barcelona per acompanyar-nos, per explicar-nos les expectatives que tenen en que aquest procés constituent que ha de venir després del referèndum, de construcció republicana, sigui una porta oberta per al conjunt de l'esquerra alternativa europea. Aquesta és la nostra aposta. I tot això difícilment pot tenir a veure amb el Consell de Garanties Estatutàries. Nosaltres vivim aquesta oposició. Defensar avui el Consell de Garanties Estatutàries és emmordassar la sobirania d'aquest país. I en aquesta dialèctica nosaltres tenim molt clar en quin costat estem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Benet. A continuació, per a defensar l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Junts pel Sí, té la paraula el senyor Jordi Orobitg.
Bé, moltes gràcies, senyora presidenta. Vicepresident, diputades i diputats..., bé, senyor Coscubiela, sempre que hem compartit faristol hem intervingut en termes de transacció. Jo crec que és la primera vegada que no és així, eh?, en aquest cas vinc a defensar una esmena a la totalitat. I hom diria que se nos acabó el amor de tanto usarlo, però jo estic convençut de que no és així, eh? Jo crec que al llarg del temps i abans de l'1 d'octubre els nostres grups parlamentaris tindran l'ocasió de decidir conjuntament quines han de ser les eines que hem de posar a disposició del poble de Catalunya perquè pugui prendre les decisions adients i millors per al seu futur. En aquest cas ens trobem davant una proposició de llei que presenta Catalunya Sí que es Pot i que, com bé ha explicitat en aquest cas el seu portaveu, rau en una modificació de la Llei del Consell de Garanties Estatutàries, i explícitament en tres paràmetres, eh? Un és reduir el nombre de diputats necessaris per poder sol·licitar el dictamen; en aquest cas es demana que s'estableixi el nombre de dos grups parlamentaris o deu diputats, casualment el mateix nombre... o en aquest cas un nombre que habilita el seu grup perquè pugui demanar-lo, cosa, circumstància que a dia d'avui no passa [[veus de fons]] –ja ho sé, ja ho sé; sí, sí, ja ho sé. Ampliar el termini de comunicació a la Mesa de la voluntat de demanar aquest dictamen; en aquest cas, ampliar-ho de dos a tres dies. I, tanmateix, ampliar el termini amb el que compta el Consell de Garanties per emetre aquest dictamen, de set dies a un mes. Bé, en primer lloc, jo crec que hi ha una referència que hem de fer que és tècnica: en qualsevol cas, en aquest cas, aquest nombre de diputats no guarda paral·lelisme amb cap dels paràmetres numèrics que consten en el Reglament del Parlament, i que, per tant, que establim un coeficient del 7,4 per cent dels diputats d'aquest Parlament per poder instar l'emissió de dictamen ja no lliga gaire amb, hi insisteixo, la resta de quòrums que es demanen per a totes les tramitacions. Pel que respecta als terminis per a l'emissió de dictamen, també des d'un punt de vista tècnic entenem que si tots els grups, en aquest cas, i els diputats s'han d'ajustar, en tots aquells procediments que es vehiculen d'una manera més diligent o amb més celeritat, com puguin ser els tràmits d'urgència..., tots els seus terminis, no entenem per què en aquest cas una institució parlamentària, com pugui ser el Consell de Garanties Estatutàries, no pugui fer el mateix i, per tant, emetre els seus dictàmens en el termini que precisament s'ha plantejat. En aquest cas, lògicament, des de Catalunya Sí que es Pot se'ns planteja un canvi de les regles del joc, eh?, i específicament per al Consell de Garanties Estatutàries. I li vull recordar que precisament vostè, quan es va plantejar des del Grup de Junts pel Sí la modificació del Reglament..., es va titllar aquest grup d'antidemocràtic pel fet de que canviava les regles del joc a mitja partida. Per tant, entenem que no és lícit, eh?, acusar els altres, assenyalar els altres, i no veure en aquest cas la palla en el propi ull. Si tan antidemocràtic era aquest procedir, també ho hauria de ser el seu, i més quan en la filosofia d'aquesta proposició de llei, quan un llegeix el seu text i la seva pròpia exposició... Jo crec que en aquest cas ho ha exposat bé el portaveu de la CUP, vostè ha començat a parlar de la modificació del Reglament quan no veníem a parlar d'això; aquí del que veníem a parlar és de la modificació de la Llei del Consell de Garanties Estatutàries. I vostè s'ha limitat o, deixi'm que l'hi digui en termes afectuosos, només ha vingut a parlar del seu llibre. I el seu llibre quin és? La modificació del Reglament del Parlament de Catalunya que s'ha instat per Junts pel Sí trenca tots els drets i totes les garanties que s'articulaven en aquest cas des del mateix Reglament per garantir els drets de les minories i dels diputats. I jo li he de dir que això no és cert, no és cert de cap manera, al contrari. Jo entenc que en aquest cas la modificació del Reglament que s'està plantejant per Junts pel Sí el que fa precisament és dotar de més garanties i de més drets els ciutadans. En aquest cas, vostè sap que els procediments de lectura única només es podien instar, únicament, en el cas d'un projecte de llei, presentat i vehiculat per una iniciativa legislativa que partia del Govern de la Generalitat o, en tot cas, per una proposició de llei que estava avalada o signada per tots els grups parlamentaris representats a la cambra. Des del nostre punt de vista, una modificació legislativa que fa que pugui vehicular-se una lectura única a instància d'un únic grup el que fa és obrir les possibilitats de que es presentin iniciatives, que es puguin substanciar i que es puguin conèixer. I, en definitiva, el que fem és evitar un vet tècnic, que a dia d'avui en el Reglament s'articulava en la fase reglamentària de tramitació, l'estem diferint a una decisió plenària. És a dir, tot el Ple, constituït, tot el Ple del Parlament, tots els diputats conjuntament, haurem de decidir si aquesta iniciativa legislativa és mereixedora de que sigui tramitada amb una lectura única o ha de seguir un altre procediment. Des d'aquest punt de vista, jo no veig quines garanties estem restant. El que vostè entenc que vol primar és el vet de les minories sobre la majoria, que és, sincerament, el règim que probablement..., és el que tenim en el Reglament actual. Però és que, quan fem aquesta anàlisi de la nostra situació reglamentària, jo crec que l'hem de fer en un marc de dret comparat; nosaltres ens hauríem de remetre al dret parlamentari més proper. I no faci que sí amb el cap, senyor Rabell: si ens remetem al dret parlamentari més proper, al Congrés dels Diputats, al Senat, a totes les cambres legislatives, a les assemblees autònomes de l'Estat espanyol, es permet aquest procediment tal com s'està instant en aquest cas des del grup majoritari en aquest Parlament. Aquí és antidemocràtic i allí és democràtic? Han fet cap mena d'iniciativa legislativa [[remor de veus]] , han fet cap mena d'iniciativa legislativa, vostès, en el Congrés dels Diputats, per canviar aquesta situació? Probablement sí, jo no ho sé; vostè hi és, eh? Però el que sí que és cert és que la cambra, també majoritàriament i, per tant, de forma democràtica, haurà entès que els seus arguments no eren vàlids. I de la mateixa manera en aquest cas la majoria parlamentària que està representada en aquest Parlament entén que no és així. Però és que vostè, al llarg del temps, a més ha fet un discurs, si m'ho permet, intentant..., pel que respecta a l'article 135, és a dir, aquelles iniciatives legislatives que puguin ser tramitades segons el Reglament per aquesta via, com si fossin iniciatives legislatives menors, és a dir, temes sense importància. En definitiva, quelcom que en termes col·loquials sembla una qüestió de compadreo entre grups, no?: «Vinga, un tema kumbaià, el portem al Ple i l'aprovem entre tots i s'ha acabat. I de la mateixa redacció de l'article 135 no és així, eh?, perquè l'article 135 parla de projectes de llei quan la naturalesa del projecte ho aconsella o la simplicitat de la formulació ho permet. Per tant, estem parlant d'una conjunció disjuntiva, eh?, no parlem d'una copulativa, eh?, no es tracta de que la naturalesa ho aconselli i la simplicitat ho permeti. No, no; podem parlar de temes molt substancials, perquè estem parlant de projectes que ho aconselli la seva naturalesa. Per tant, les disquisicions, les discussions les podem tenir respecte de quina naturalesa han de tenir, en aquest cas, els projectes o proposicions de llei perquè es puguin tramitar per la via de lectura única, però en cap cas que la temàtica hagi de ser menor, com, hi insisteixo, moltes vegades sembla, de les seves intervencions..., hagi de ser... Hi insisteixo, i potser no és un bon exemple, probablement no ho és, però altres parlaments, altres cambres legislatives han fet ús d'aquestes eines per a modificacions transcendents a la seva legislació. I en aquest cas al Congrés dels Diputats es van permetre per aquesta via, amb nocturnitat i traïdoria, canviar, fer una modificació de la Constitució espanyola per privilegiar el pagament del deute respecte..., als mercats, respecte dels drets dels seus ciutadans. Que no és un exemple a seguir? Certament que no; però probablement tampoc necessitarà una educació..., una participació en aquelles que han de ser les normes del nostre país, totes aquelles que tenen a veure amb el nostre dret a decidir, com la que, hi insisteixo, va presidir aquella iniciativa legislativa. Per tant, aquesta modificació del Reglament, aquella que vostè assenyala, acusa com a perversa, com a antidemocràtica, com a alienant, no ho és en absolut, hi insisteixo: el que fa és dotar tots els grups parlamentaris de la mateixa eina amb la que compta el Govern del nostre país. Perquè, hi insisteixo, el Govern pot tramitar projectes de llei per lectura única i, en aquest cas, qui decideix és el plenari. Doncs, en aquest cas, el que estem fent, hi insisteixo, és que donem aquesta eina a tots els grups que, en qualsevol cas, el que hauran de fer és guanyar davant del plenari aquest suport que els permeti tramitar-ho. Però és que, és clar, en el seu argumentari vostè ja ens ha explicat com anirà el Ple de la independència, perquè ens ha dit: «No, perquè, és clar, vostès faran això i amb aquesta modificació del Reglament ho faran d'aquesta manera, després faran una... A més, han preparat una modificació de l'ordre del dia... Perdoni, la modificació de l'ordre del dia ja estava prevista al Reglament del Parlament de Catalunya, no és quelcom que hagi format part de la modificació que s'està tramitant i, per tant, en cap cas, no li accepto, tot i que pot ser, eh?, una cronologia parlamentària que pugui ser creïble. Home, el que no és lícit a aquestes alçades és que vostè ja ens vingui a explicar aquí com tramitarà, en aquest cas, el grup parlamentari que té la majoria en aquesta cambra, tots aquests processos. Perquè, és clar, al grup parlamentari d'aquesta cambra no li calia fer una modificació del Reglament per fer tot això, ho sap perfectament. Aquí, s'hi presenta un projecte de llei per part del Govern i, en definitiva, aquí no cal fer cap modificació de cap tipus. Aquest tema ve a plenari, es vota i es tira endavant. Per tant, en qualsevol cas, a aquesta modificació del Reglament, el que s'ha fet, més enllà d'aquests apartats específics, molts altres, d'una naturalesa, entenc, generosa i que respon a la demanda ciutadana, com pugui ser la tramitació de les ILP, i en cap cas està focalitzat, hi insisteixo, a coartar o restringir els drets dels ciutadans i, en especial, dels diputats. Però, és clar, és que aquí fem un discurs conforme..., o pel que semblaria que aquesta cambra legislativa o el grup parlamentari majoritari o, fins i tot, en aquest cas la CUP, que, en aquest cas, també ha presentat una esmena a la totalitat, estem contra les garanties, estem contra els drets de tothom. Escolti'm, aquí ningú ha plantejat que no puguem comptar amb l'aval del Consell de Garanties Estatutàries en els termes en els que està plantejat el Reglament del Parlament. Ho ha fet ara el portaveu de la Candidatura d'Unitat Popular amb un argument que li semblarà més encertat o no, però que és intel·ligible i és defensable; té bastanta coherència: un estatut –un estatut– com el que tenim a dia d'avui, que no és el resultat de la votació dels ciutadans de Catalunya, certament, que hagi de ser interpretat..., o si estem interpretant la interpretació judicial d'allò que van votar els ciutadans de Catalunya. Doncs, certament, en aquest cas, el diputat de la CUP té certa raó. Però, en aquest cas, la nostra esmena a la totalitat no va en aquesta línia; nosaltres no estem, en aquest cas, per prescindir del Consell de Garanties Estatutàries. Però és que tampoc hem plantejat mai que n'haguem de prescindir. I és clar, quan es diu que aquest Parlament no té garanties, aquest Parlament no és democràtic, perdoni, vostè em podria explicar quin altre parlament, quina altra cambra legislativa existeix a l'Estat espanyol que compti amb una eina com és el Consell de Garanties Estatutàries? Cap ni un –cap ni un. [[Veus de fons.]] No, no, aquí existirà el Consejo de Estado, consells consultius autonòmics que, en aquest cas, l'únic que fan són tasques consultives per als respectius governs, però en cap cas són una eina al servei dels grups parlamentaris representats en un parlament. Per tant, escolti'm, neguem la major; en cap cas, aquest Parlament no té garanties; en cap cas, el grup majoritari en aquest Parlament no està per la democràcia i les garanties i, per tant, lògicament, hem de diferir totalment del seu plantejament. Perquè el més trist de tot això és que aquesta iniciativa legislativa no obeeix a una percepció d'una necessitat d'un canvi legislatiu perquè tot funcioni d'una manera més adient. El trist d'aquesta iniciativa legislativa és que sembla una rebequeria; l'hi dic així de planerament. Davant de la voluntat de fer una modificació del Reglament que beneficia a tothom, però en tant que estic predisposat a pensar que és una eina que es fa al servei d'uns interessos polítics determinats, plantejo aquesta modificació no per protegir els drets de ningú, per emparar –si m'ho permet–, per arribar a emparar, que no dic que sigui la seva voluntat, però mal utilitzat podria ser-ho, per arribar a emparar el filibusterisme parlamentari; així de clar. És una eina que no serveix per garantir drets; és una eina que serveix per obstaculitzar el vehicular iniciatives legislatives en favor dels ciutadans de Catalunya. Perquè jo li recordo que aquí, suposadament, estem tots per vetllar pels interessos dels nostres ciutadans. Per tant, escolti'm, amb l'argument que també s'ha utilitzat abans, en el sentit de que el grup al que pertanyien alguns de vostès el seu dia van aprovar de manera entusiasta aquest apartat del Reglament i que a l'exposició de motius de la proposició de llei que avui ens porten a votació no veiem una fonamentació jurídica tècnica argumentativa que ens justifiqui per què hauríem de fer-ne un canvi com vostès estan plantejant, lògicament, nosaltres mantindrem la nostra esmena a la totalitat i, per tant, esperem que, ja sigui sol, ja sigui amb el consentiment d'altres grups d'aquesta cambra, finalment aquesta iniciativa legislativa no prosperi. Moltes gràcies, senyora presidenta. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Orobitg. A continuació, per al torn en contra, té la paraula el senyor Joan Coscubiela.
Gràcies, senyora presidenta. Bé, gràcies, amic Orobitg, per haver entès la nostra proposició de llei. Sí, és una resposta clara a la reforma del Reglament, i es planteja ara perquè heu plantejat la reforma del Reglament. Per què? Perquè en la mesura que s'incorpora una nova modalitat de tramitació, que és la lectura única a proposta d'un sol grup i sense el condicionant de la simplicitat d'aquesta proposta, al nostre entendre creiem que cal modificar l'accés al Consell de Garanties Estatutàries per reforçar les garanties dels grups i d'aquesta realitat que és el consell. La veritat és que m'ha sorprès, i li he de dir amb «carinyo però amb claredat a l'amic Benet Salellas que, si llegint la proposició estava estupefacte, escoltant la seva preocupació he quedat absolutament preocupadíssim. Perquè, si jo ho he entès bé, la raó per la qual es demana la suspensió al Consell de Garanties Estatutàries és perquè l'Estatut d'autonomia està viciat democràticament. No sé si sou conscients que amb aquest mateix argument algú podria dir que deixem en suspens també el conjunt de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, o que deixem en suspens aquest mateix Parlament, que, en definitiva, deriva també d'aquest mateix Estatut. És clar, l'argument aquest pel qual algú s'ha inventat una legitimitat que ningú li ha donat, que declara la situació d'excepcionalitat pel fet ruïnós de que el Tribunal Constitucional matxuqués un estatut aprovat en referèndum, que va ser un veritable drama des del punt de vista democràtic que no està resolt i que és una de les causes de que estiguem aquí, no pot justificar que algú s'autoatorgui la legitimitat de dir: «I a partir d'ara l'excepcionalitat consisteix en que jo decidiré quines són les institucions que continuen vigents o no continuen vigents. La veritat és que és preocupant, des d'aquesta perspectiva. És preocupant, perquè ningú –ni la CUP, ni nosaltres, ni ningú– té la capacitat, fora de la ciutadania, de decidir en cada moment quines són les institucions que tenen legitimitat o no. Això és just precisament en què recau la sobirania popular, que s'expressa de moltes maneres, però també a través de les institucions. La veritat és que ha aparegut aquí un tema..., jo crec que el debat està bastant clar. Si nosaltres hem plantejat aquest tema com a reacció al Reglament és perquè estem profundament convençuts de que el Reglament, en els termes que avui està plantejat, suposa un risc evident de minvar els drets de les minories parlamentàries. Però és que no ho hem dit nosaltres. Acaba de sortir un informe..., perdó, no és un informe, són unes observacions i unes propostes de la Junta de Lletrats que, si em permeteu, des d'un punt de vista jurídic i polític, són demolidores, amb relació a aquesta mateixa reforma del Reglament. És clar, no ho diem nosaltres, ho diu la Junta de Lletrats del Parlament. És clar, com ha passat altres vegades, si el que diu la junta, si el que diuen els lletrats no interessa, senzillament diu que no és vinculant, i llavors, si te he visto, no me acuerdo. Ah, però això ens porta a un debat que jo no nego, accepto –no dona temps ara– mantenir amb tu, Benet, sobre aquesta qüestió –l'hem fet en algunes altres ocasions–, i és quin tipus de societat es pot construir amb aquests paràmetres. És clar que sí –és clar que sí– que és legítim un procés constituent. És clar que sí que vam participar en el debat del procés constituent. Però no podem estar d'acord amb un concepte de procés constituent que diu literalment, a l'últim apartat de les seves conclusions: «Les decisions d'aquesta assemblea constituent seran de compliment obligatori per a la resta de poders públics, per a totes les persones físiques i jurídiques. Cap de les decisions de l'assemblea no serà tampoc susceptible de control, suspensió o impugnació de cap altre poder, jutjat o tribunal. Bé, ho sento. Això ho ha firmat Junts pel Sí, en un atac de soviet, de soviet de les classes mitjanes precaritzades, indignades i no sé què. Però, jo, perdoneu, eh?, aquest és un concepte de sobirania absoluta i absolutista que no existeix enlloc i no ha existit mai al llarg de la història. Fins i tot les monarquies absolutes tenien alguns elements de contrapoder que limitaven el seu poder. I per això no podem coincidir amb aquest plantejament. I és això el que ens porta, claríssimament, a negar aquesta esmena a la totalitat, que planteja que quan una institució no ens agrada la deixem en suspens. No podem fer les coses així. Perquè, fins i tot si un procés constituent triomfés, el primer que faria seria instaurar una nova legalitat que hauria de complir tothom. El que no pot ser és que cadascú pensi que la legalitat és un menú a la carta, que cada dia escull quina part de la carta li agrada o no li agrada, i aquesta és la qüestió. I parlant de procés constituent, no només és legítim. Sabeu que ho hem discutit molt, però ens hauríem d'aclarir. Un procés constituent al llarg de tota la història de la humanitat només ha vingut de dues maneres: amb un pacte amb el poder constituït o amb una insubmissió davant del poder constituït. El pacte no sembla possible i la insubmissió requereix força. Perquè, en definitiva, un poder constituent és senzillament que hi ha una força superior a una altra i estableix un altre estat. L'estat és l'ús legítim de la força. Ara, si us plau, jo no he dit que ningú estigui enganyant ningú. Però, algú creu que a aquest procés constituent s'arribarà dirigit no des de la societat civil sinó des de les institucions i, a més a més, subalternament amb estratègies partidàries i, per si fos poc, depenent d'una llei de transitorietat jurídica? Però qui –qui– es pot creure aquesta situació? Llavors, el debat no és sobre el procés constituent, que hi estem d'acord, sinó sobre el que alguns entenen què és això. I sobretot per una cosa bàsica mentre no arribem a aquest...
Senyor Coscubiela, ha exhaurit el temps.
...–acabo–, mentre no arribem a aquesta situació que ha d'arribar perquè el sistema polític de l'any 78 està més que esgotat, hem de posar-nos d'acord en alguna cosa; i és que mentrestant no hi pot haver ningú que se senti legitimat per dir: «Aquesta institució m'agrada i aquesta no, i la que no m'agrada la deixo en suspens. És per això que ens oposem a la vostra esmena a la totalitat.
Senyor Coscubiela...
I espero que no s'aprovi...
...ha exhaurit el temps.
Era pel temps que m'ha pres abans, presidenta. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Coscubiela. A continuació, per a fixar el seu posicionament, té la paraula el senyor José María Espejo-Saavedra, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Señoras y señores diputados, hoy, aunque parezca lo contrario y aunque se haya dicho aquí que no, pues, no vamos a hablar tanto del Consejo de Garantías Estatutarias, que tendríamos mucho que hablar también del Consejo de Garantías Estatutarias, también de su despolitización, de sus funciones, etcétera, hoy venimos a hablar otra vez de Reglamento. Y, efectivamente, sí, de Reglamento. Y yo no sé por qué se espantan algunos, porque es que yo me he leído la exposición de motivos de la ley que ha presentado Catalunya Sí que es Pot y habla claramente del Reglamento. Por lo tanto, yo no sé quién ahora se espanta de: «Huy, ¿pero no íbamos a hablar del Consejo de Garantías Estatutarias? Sí, pero evidentemente a colación de la modificación del Reglamento del Parlamento y la reforma que Junqueras y Puigdemont, Convergència y Esquerra, quieren hacer en contra de toda la oposición democrática de Cataluña. Estamos anticipando un debate que posiblemente tendremos también en uno de los próximos plenos y un debate que, en definitiva –en definitiva–, más que de cuestiones técnicas, va de democracia. «Això va de democràcia, ¿eh? «Això va de democràcia, que decían algunos. Porque, como digo, no vamos a hablar de cuestiones técnicas –de plazos, de trámites. Vamos a hablar, y este es el debate clave, de democracia. En concreto –en concreto–, de cómo el señor Junqueras y el señor Puigdemont, Convergència y Esquerra, quieren anular a toda la oposición democrática representada en el Parlament, de cómo los representantes de una minoría social quieren anular a los representantes de una mayoría social plural, con todas las diferencias que se quieran, diferencias profundas, sustanciales, que van incluso sobre el tema del referéndum que algunos quieren, otros consideramos que no es la solución, pero una mayoría social aquí representada y una minoría social que quiere –que quiere– pisar los derechos de esta mayoría social cambiando las reglas del juego. ¿Por qué? Porque no les convienen –porque no les convienen–, y modificándolas por la puerta de atrás, ¿eh?, en una falta de respeto tremenda a todos los ciudadanos catalanes que no están de acuerdo con sus tesis. Como las reglas de la democracia civilizada, las que reconocen los países avanzados, vaya, pues, no pueden hacerlo con esas reglas, pues, directamente, ¿qué hacen?, se inventan otras reglas –se inventan otras reglas. Ni un solo organismo internacional, ni un solo país, salvo la Venezuela de Maduro, avala esta estrategia de ruptura unilateral, ¿eh?, con normas inventadas y ocultas, por otra parte. Y ello a pesar de las enormes cantidades de dinero de los catalanes que se ha gastado también el señor Romeva en promocionar todo esto. Pero es que, además, esas normas inventadas, en un alarde de democracia sin precedentes, ni siquiera las conocemos a los tres meses..., a tres meses vista del supuesto referéndum que se quiere celebrar. No hay urnas, no hay normas que lo avalen, no hay Administración electoral, no hay funcionarios para cumplir las tareas logísticas y operativas, no hay censo, no quieren colaborar todas las administraciones implicadas –entre ellas los ayuntamientos más importantes de Cataluña–, no cumple ningún estándar internacional, se opone toda la oposición democrática de Cataluña; en fin, no hay nada, a tres meses vista, más que un anuncio de una fecha y una pregunta. Yo tengo que reconocer que el 9-N estaba mucho mejor organizado –el 9-N estaba mucho mejor organizado– que el referéndum supuesto del 1 de octubre. Yo creo que esto..., si algo es el 1 de octubre, será un 9-N pero en cutre, porque es que no hay nada y quedan tres meses. Y como también tienen a la oposición, en bloque, de Cataluña... [[Remor de veus.]] Tranquilos. Como tienen a la oposición en bloque, toda... –la que representa a la mayoría social, no a la minoría social–, como tienen a todos en contra, pues, ¿qué se hace? La anulamos –la anulamos–, y de esta forma, pues, ya, tema solucionado. Es bastante evidente: lo hacen otros líderes políticos de otros países que tienen problemas con una oposición plural, pero unida en contra de formas, digamos, antidemocráticas, y ustedes, pues, lo copian –lo copian. Y no solo tienen en contra a toda la oposición de este Parlament, tampoco tienen a su favor, lógicamente, al Consejo de Garantías Estatutarias, que les dice que el Govern o incluso el Parlament no pueden hacer cosas que no sean de su competencia. ¿Y qué hacen? Pues intentar anularlo –intentar anularlo–, además, a saco. Es decir –yo agradezco, como siempre, la claridad con la que plantea la CUP sus enmiendas y sus propuestas–, tampoco los funcionarios parecen muy a favor de ayudarles en sus planes. ¿Y qué hacen? Pues, o les amenazan o les desprecian, como hacen con los letrados del Parlament. En fin, todo es muy democrático. Això va de democràcia. Ustedes, que han ido en una lista todos juntos –los de Esquerra con el partido del 3 por ciento, los del partido que más presume de limpieza en Cataluña en la misma lista y en el mismo Gobierno que el partido más corrupto de Cataluña y sin exigir nada a cambio–, han conseguido que toda la oposición democrática del Parlament, insisto, con sus diferencias ideológicas sustanciales, profundísimas sobre la misma idea del referéndum, se pongan de acuerdo en una cosa: que ustedes quieren pisar los derechos de los catalanes que no están de acuerdo con su forma de actuar. Se han puesto de acuerdo..., nos hemos puesto de acuerdo en que la aprobación de leyes por lectura única sin posibilidad de debate, sin posibilidad de pronunciamiento del Consell de Garanties, sin discusión profunda en la cámara, por una simple mayoría parlamentaria que no representa la mayoría social, nos hemos puesto de acuerdo en que eso no es democrático. Oiga, es que se lo ha dicho también el señor Coscubiela, pero, en fin, es que es obvio: para modificar el Estatuto de Cataluña necesitan noventa diputados, y ustedes con setenta y dos diputados, o setenta y uno más uno, quieren declarar que Cataluña no se somete a la legalidad internacional, que es un estado independiente, etcétera. Se lo dicen en la oposición, se lo dicen los letrados cuando tienen que informar, por cierto, por su cuenta, porque cuando tienen que cumplir la obligación de hacer ese informe ustedes les dicen que no, que no lo pueden hacer, votan en contra de que hagan ese informe. Y, además, todo esto ¿por qué lo hacen, a pesar...? Y yo reconozco siempre los esfuerzos, en fin, dialécticos del señor Orobitg por defender algo que él mismo sabe que no tiene defensa. Lo hacen por la falta de valentía del Govern. Si usted ha declarado, efectivamente..., si esto de la lectura única lo pueden hacer –lo pueden hacer–, pueden presentar un proyecto de ley, el proyecto de ley de transitoriedad. Pero no, tiene que venir Junts pel Sí a decirnos que por nosotros –por nosotros–, por todos los grupos parlamentarios, proponen esta reforma del Reglamento para que podamos presentar proposiciones de ley. Y toda la oposición le dice: «–No, no, que yo no quiero..., esa reforma del Reglamento no nos interesa. –Da igual, que lo hacemos por vosotros; de verdad, creednos, lo hacemos por vosotros. [[Aplaudiments.]] No, no, lo hacen porque el Gobierno no tiene la valentía suficiente de firmar un proyecto de ley de transitoriedad jurídica. [[Aplaudiments.]] Lo hacen por eso –lo hacen por eso–, porque no tienen la valentía suficiente de hacerlo, porque saben –porque saben– lo que pasaría –saben lo que pasaría. Saben que el Consejo de Garantías Estatutarias no va a avalar esa ley de transitoriedad, y por eso quieren anular el Consejo de Garantías Estatutarias. Lo que quieren hacer, mediante lectura única, ya les han dicho los letrados de este Parlamento, de manera tan elegante como categórica, diría yo, que limita los derechos de las minorías y que eso altera sustancialmente el proceso de formación de la voluntad de esta cámara. Sin embargo, eso les da igual. Les da igual lo que diga el Tribunal Constitucional –eso ya, digamos, ya lo sabíamos, va de suyo desde el inicio de la legislatura–, pero les da igual –y esto es lo novedoso– eso: lo que digan los letrados del Parlament, cuyo informe rechazan; lo que diga el Consejo de Garantías, al que ya han desoído cuando se ha pronunciado en anteriores ocasiones; les da igual la Comisión de Venecia, y, en general, todo –todo, todo– lo que contradiga sus tesis, les da absolutamente igual. Y, miren, hoy la mayoría de los catalanes representados en este Parlamento van a votar contra sus enmiendas. Y fíjense qué paradoja: sin embargo a esta votación, a pesar de esta votación de los que representan a la mayoría social de los catalanes, la ley española que más le gusta a Esquerra, a Convergencia y a la CUP, que es la Ley electoral, hará que sus enmiendas prosperen. Pero, miren, afortunadamente, cada vez queda menos para que por fin los catalanes se independicen por las urnas, pero para que se independicen de ustedes en las urnas de unas elecciones autonómicas. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Espejo. A continuació té la paraula el senyor Ferran Pedret, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, bé, anem a pams. En primer lloc, pel que fa a la proposta en si mateixa que ens planteja el Grup de Catalunya Sí que es Pot, que, si no, correm el risc de perdre-la de vista, eh? Des del punt de vista dels continguts que se'ns proposa modificar, és una modificació parcial de la Llei del Consell de Garanties Estatutàries que bàsicament el que fa és proposar una reducció del llindar de legitimació per tal d'accedir a la sol·licitud de..., a poder fer una sol·licitud de dictamen al Consell de Garanties Estatutàries, i, per altra banda, amplia un parell de terminis pel que fa a la petició d'aquest dictamen, en el cas d'una tramitació per lectura única, i també pel que fa al termini del que disposa el mateix consell en els casos de lectura única, que ampliaria de set dies a un mes en els supòsits en què quedés justificat, entenc que per raó de la complexitat del text legislatiu, que fos així, que fos aquest el termini que tingués o del que disposés el Consell de Garanties Estatutàries. He de dir que –analitzant estrictament el contingut, i fins i tot fent abstracció del context, que apareix també en l'exposició de motius– és una proposta amb la que podríem estar d'acord, perquè, diguem-ne, entenem que en aquestes circumstàncies el que cal és fer l'exercici de situar-se, diguem-ne, amb el vel d'ignorància rawlsià respecte a quins podrien ser uns hipotètics resultats al Parlament de Catalunya, diguem-ne, en futures eleccions. Hem de convenir amb que l'ampliació del ventall de formacions que accedeixen a la representació parlamentària aconsella rebaixar el llindar d'accés a la sol·licitud de dictamen al Consell de Garanties Estatutàries per igualar la capacitat de totes les formacions que han obtingut representació parlamentària d'anar a sol·licitar un dictamen, cosa que considerem que és una eina no només important, sinó també una eina bastant potent en mans dels grups parlamentaris. Per tant, diguem-ne, fent aquest exercici sense saber quina seria la representació que el meu grup parlamentari o d'altres obtinguessin en unes futures eleccions, consideraríem que això és una bona proposta en si mateixa. Pel que fa a l'ampliació de terminis, tot i que no són..., en un cas, de dos a tres dies, no és especialment significatiu, quant al temps que es guanya, em sembla raonable equiparar els terminis, especialment sentint l'argument que avui ha donat el senyor Coscubiela. I, pel que fa a l'ampliació del termini per elaborar el dictamen, em sembla, diguem-ne, una precaució raonable; aquí sí, ja entrant en les qüestions que puguin tenir a veure amb l'oportunitat de la proposta, perquè quan hem tingut el debat sobre la qüestió de la reforma del Reglament, crec que hem tingut sobretot un debat sobre l'oportunitat de la proposta de Catalunya Sí que es Pot. Miri, jo li he de dir, senyor Coscubiela, que soc poc optimista respecte al que vostè plantejava quan parlava de la tramitació paral·lela d'aquesta proposta que avui ens fa i de la proposta de reforma del Reglament. Em sembla que, fent un càlcul de terminis parlamentaris, les opcions reals de que aquestes tramitacions vagin en paral·lel són més aviat escasses. Però, en qualsevol cas, li reconec l'oportunitat de plantejar el debat polític sobre el que suposaria la reforma del Reglament en els termes en què s'ha plantejat pels grups parlamentaris que han format majoria per aquesta qüestió. Perquè, s'ha dit aquí per part del senyor Orobitg, i després hi ha fet menció el diputat de Ciutadans que m'ha antecedit en l'ús de la paraula, s'ha argumentat que en realitat és una reforma que..., en termes de dret comparat, doncs, hi ha exemples que, respecte a la lectura única, permetrien adduir que aquesta és una bona reforma, que en realitat això beneficia els grups parlamentaris de les minories. Bé, és bastant discutible. Seria llarg aquí i no és la qüestió a la que estem cridats a debatre, però és bastant discutible que fins i tot el text estrictament de l'article 135 sigui realment un text que faciliti la tasca a les minories, sobretot perquè la combinació de les majories que són necessàries per aprovar-ho fa que estigui en mans exclusivament de la majoria parlamentària, en cada moment, permetre aquesta tramitació o no. Però més enllà d'això..., és que quan mirem la reforma del Reglament que vostès pretenen, efectivament no hem de mirar només el que vostès pretenen reformar, sinó, a més, allò que no es modifica. Perquè si es volgués produir un canvi efectivament en favor de les minories parlamentàries, segurament el que pretenen fer, pel que fa a la lectura única, exigiria, per allò que en diuen dels checks and balances, fer alguna altra modificació que equilibrés el Reglament. I no ha estat així, en absolut. De fet, la seqüència que descrivia el senyor Coscubiela, sigui o no la intenció de la majoria parlamentària..., que tampoc és que tinguem nosaltres una gran capacitat d'inventiva, és que portaveus tant de Junts pel Sí com de la CUP han manifestat en diverses ocasions quina és l'estratègia per introduir la llei de transitorietat jurídica, que en diuen; per tant, tampoc és que nosaltres siguem especialment hàbils per endevinar-los les intencions, és que les han manifestat. Però aquesta seqüència seria perfectament possible amb la combinació dels elements no modificats i dels que pretenen modificar del Reglament. I és una seqüència que efectivament va en detriment dels grups de l'oposició i de les persones que no pensem que vostès tinguin legitimitat per operar un canvi tan transcendent com el que pretenen operar, diguem-ne, anticipant la secessió, almenys pel que fa a l'ordenament jurídic, que jo entenc que és, a la pràctica, una secessió a través d'aquesta aprovació d'una llei de transitorietat jurídica. És que, a més, no els ho diem nosaltres –això també s'ha manifestat en aquest faristol–, s'ha dit també per part d'aquest..., no informe, sinó seguit d'observacions tècniques i jurídiques que els han fet els lletrats de la cambra. Si l'interès és de debò millorar les tramitacions parlamentàries d'aquesta cambra i protegir els drets de les minories, ho tenen tan fàcil com atendre les consideracions que els han fet els lletrats. Atenguin-les i segurament esvairem alguns dels dubtes sobre..., vaja, la degradació de la qualitat democràtica d'aquest Parlament; que, alerta –ho dic, perquè algun portaveu també ha fet menció d'això–, nosaltres no estem pretenent dir que aquest no sigui un parlament democràtic i no ho deixarà de ser pel fet de que vostès reformin el Reglament en el sentit amb què el volen reformar, el que tindrà és pitjor qualitat democràtica. I amb el que pretenen introduir amb el Reglament probablement ens trobarem amb que els drets dels grups parlamentaris..., que, no ho oblidem, són els drets de les persones a les que representem, eh?, perquè s'exerceix el dret de participació política també a través de representants; no únicament, però també a través de representants, aquests drets quedarien trepitjats. I ja sé que això, diguem-ne, pot preocupar poc a aquells que defensen que aquestes institucions, com el Consell de Garanties Estatutàries, i òbviament també el TC, el que són són obstacles en el camí d'un poble viu, alegre i combatiu que avança amb determinació i de manera inexorable cap a la seva independència. El que passa és que aquesta operació de veure's d'aquesta manera exigeix expulsar del poble a tota una sèrie de gent que ho som tant com vostès, eh? Aquesta és l'operació mental que han de fer per veure aquests organismes com a obstacles en aquest camí. Perquè es diu Consell de Garanties Estatutàries per alguna cosa, i es diu així perquè garanteix els meus drets, els de vostè i els dels ciutadans que ens puguin estar veient per la televisió i els dels que no. I si el que es pretén és argumentar-nos que aquest organisme ja no està dotat de legitimitat, per, efectivament, el drama que va suposar que un text referendat per la ciutadania de Catalunya es veiés posteriorment modificat pel TC, aleshores, efectivament, això es podria al·legar respecte a tots els òrgans estatutaris, inclòs el Parlament, el Govern, totes les institucions del Parlament. És quelcom en què val la pena aturar-se. Tinc tan sols dos minuts per fer-ho. Què és el que el Tribunal Constitucional va canviar del Consell de Garanties Estatutàries? Únicament el fet que els seus dictàmens no podien ser vinculants. Jo diria que gairebé hi haurien d'estar agraïts, perquè, si no, algunes de les qüestions que vostès han estat tramitant, doncs, ja no seria possible que tinguessin efectivitat. I el que ens està dient la CUP és que, en el fons, no en tenen prou amb que els dictàmens del Consell de Garanties Estatutàries no siguin vinculants, és que no volen ni sentir-lo; vaja, ni llegir-lo, eh? No volen ni això, perquè, efectivament, un dictamen del Consell de Garanties Estatutàries és tan impeditiu del que vostès volen fer com ho han estat els dictàmens previs contraris a les seves tesis dels que han fet un cas més aviat escàs. Per tant, és que no volen ni sentir-lo. Si aquí algú vol emmordassar algú és la CUP que vol emmordassar el Consell de Garanties Estatutàries, que és l'òrgan que ha de vetllar perquè el Govern, en aquest cas, o la majoria parlamentària, no trepitgi drets de grups parlamentaris i dels ciutadans als que representen. És una cosa bastant notable, certament. I, a més, hi ha un element a assenyalar també de l'argument a través del qual això es vol defensar, que és que –i s'ha d'agrair, almenys, que no se n'amaguin– s'argumenta, sobre el Reglament, per exemple, que el moment és excepcional i ho justifica, i sobre la seva intenció d'emmordassar el Consell de Garanties Estatutàries, ponderen la qüestió en funció de si el Consell de Garanties Estatutàries ajuda o dificulta la consecució dels seus objectius, en una deriva que nosaltres considerem perillosament schmittiana, i nosaltres som més del normativisme kelsenià, que crec que ha permès la discussió civilitzada dels assumptes públics durant els darrers dos segles en els països que han tingut democràcies parlamentàries. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Pedret. A continuació té la paraula la senyora Esperanza García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades..., bien, a pesar del aire acondicionado que nos tiene hoy casi con un frío polar en la cámara, y que han intervenido todos los grupos parlamentarios, y que prácticamente está casi todo dicho, yo creo que poner de relieve los puntos y los lugares en común que hemos encontrado todos los grupos de la oposición con respecto a las dos enmiendas que han presentado, tanto Junts pel Sí como la CUP, creo que es suficientemente alarmante. Nosotros, desde luego, estamos de acuerdo en que esta proposición tire hacia adelante, a pesar de que creemos que la misma..., pues, hombre, ¿qué quieren que les diga, señores de Catalunya Sí que es Pot?, consideramos que es un tanto árida, escueta y reactiva. Y voy a explicar por qué. Consideramos que es árida y escueta porque faltan muchísimos elementos. Ya sé que es casi..., no en trámite de urgencia, porque es posible que no salga adelante esta votación, pero entendemos que faltan muchos elementos; entendemos que no se profundiza en una reforma del modo de funcionamiento del Consell de Garanties Estatutàries. Hay que tener en cuenta que la última reforma no es de hace muchos años, pero se pueden mejorar muchas cuestiones de funcionamiento en él. Y entendemos que es reactiva –y nos parece bien, ¿eh?, quiero decir que no nos parece mal– porque reacciona ante el riesgo de la aprobación de un reglamento que nacerá viciado y claramente vulnerando y retorciendo el Reglamento hasta extremos tales..., donde al final lo que se hará es vulnerar derechos absolutamente fundamentales de todos los diputados que formamos parte de la oposición al Govern en este Parlamento. Lo cual, en términos de democracia, debería alertarnos, a pesar de que a este Govern poco o nada le avergüenza. A pesar de eso, nosotros consideramos que es necesario, que sí, que es necesario mejorar, aunque sea por reacción. Y consideramos que estaría bien que hubiéramos ampliado según qué cuestiones; por ejemplo, en el caso de la ampliación de plazos, ¿no?, que se contiene en esta propuesta de reforma, de plazos para acudir a la Mesa por parte de aquellos diputados o grupos parlamentarios que consideren que se requiere un informe de ese Consell de Garanties. Bien, nos parece muy bien que se haga esa excepcionalidad de ampliación de términos y de plazos, especialmente cuando se hace un uso abusivo, que es lo que hace este Govern permanentemente con ese rodillo de la tramitación de urgencia de determinadas leyes; urgencia que, desde luego, no se justifica en muchas de las ocasiones y que, luego, cuando entra en ponencia de ley, pues resulta que una vez incluso dictadas..., hecho el dictamen e incluso votadas las enmiendas de esas propuestas, de esos proyectos de ley..., pues, luego, resulta que la tienen para llegar al Pleno en congelador; es decir, esa urgencia luego queda paralizada a la hora de traerlas al Pleno. Por tanto, esa ampliación nos parece muy correcta; es más, nos parece absolutamente acertado que ustedes sean muy generosos, son un grupo parlamentario muy generoso. Y digo esto porque han fijado ustedes, digamos, como el límite mínimo para acceder a solicitar esos informes al Consell de Garanties Estatutàries en diez diputados, lo cual dice mucho de ustedes, ¿no?, porque ustedes tienen uno más, y quisieron ampliarles la posibilidad a estos señores de la CUP, a estos señores que presentan una enmienda como la que nos traen aquí; una enmienda donde precisamente lo que dicen..., ustedes no les han convencido para que estos señores sean capaces de entender que reforzar el Consell de Garanties Estatutàries es reforzar la calidad democrática que tenemos en Cataluña, estos señores lo que proponen es una enmienda a la totalidad donde, de hecho, eso de no solicitar informes, eso –digo yo, ¿eh?, digo yo que es un poco metafórico, ¿no?–, eso de no solicitar informes es una derogación de facto del Consell de Garanties Estatutàries. Y yo entiendo que, ustedes, esto de las leyes, la Constitución, en fin, el Estatut, no vaya con ustedes, sea del 79 o sea la última reforma, ya lo entendemos, pero es que al final ustedes siempre acaban poniendo negro sobre blanco qué tipo de democracia en la que ustedes creen, esa donde los derechos quedan suspendidos para que ustedes cumplan sus sueños, ¿no? Y, por tanto, esa generosidad que ha tenido el grupo proponente, pues, ha quedado claramente rechazada por ese grupo que tenía diez diputados que precisamente lo que pretende es todo lo contrario: poner en suspenso la democracia para ver si así cumplen sus sueños, ¿no? También hubiéramos deseado, creo yo, que esta reforma hubiera planteado incluso la propia composición del consell, porque hay nueve miembros, y el consell, en teoría y según Estatut, no depende del Govern. Y, por tanto, ¿por qué va a tener el Govern el privilegio de nombrar tres miembros de ese Consell de Garanties Estatutàries? Yo creo que estaría bien que, si no es a través de la aprobación de esta propuesta –que ya sabemos que no va a ser así–, pues, que en un futuro pudiéramos hablar e incluso plantear ese refuerzo a la independencia del Consell de Garanties Estatutàries, que creemos que puede ser incluso bueno, ¿no? Al final, es muy probable que esta propuesta no salga adelante; lo que pasa, que eso no nos va a evitar que en determinados momentos nos sonroje el cinismo de Junts pel Sí. Y es que el señor representante de Junts pel Sí, explicando el contenido de su enmienda, en este faristol, pues, en fin, ha hecho uso del cinismo pero de una forma muy ostentosa. Entre otras cosas, porque criticaba la reforma constitucional del 135 –¿verdad que sí, señor Orobitg?–, vamos, con un ímpetu espectacular, ¿no?, que es esa reforma del Gobierno de ZP, donde, con acuerdo del Partido Popular, lo que se limita es la capacidad de gastar, es decir, la estabilidad presupuestaria. Y dice usted: «Vaya, es que claro, es que esta reforma se hizo con alevosía y con nocturnidad. Oiga, ¿qué hicieron, ustedes?, ¿qué hicieron ustedes con esa votación? Porque yo tengo que recordarles que ustedes no se opusieron. ¿Ustedes qué hicieron? Lo mismo que hizo UPyD, lo mismo que hizo el PNV; no votaron, ni siquiera se fueron del hemiciclo, como sí que hicieron otros grupos parlamentarios. ¿Por qué? Porque yo creo que en el fondo ustedes compartían el sentido de esa reforma; es decir, no se puede gastar más de lo que se ingresa. Y eso es exactamente lo que pasó. Así que eso del cinismo, en fin, háganselo mirar. Por cierto, esa reforma, ¿saben por dónde pasó antes de que se votara en el Congreso de los Diputados? Por el Consejo de Estado; pasó por un informe del Consejo de Estado, que le dio el okay a la viabilidad constitucional de dicha reforma. Miren, al final –es verdad que se lo han dicho varios grupos de la oposición, pero nosotros también se lo vamos a decir–, ustedes lo que hacen es instrumentalizar el Reglamento para aprobar leyes de transitoriedad jurídica, con fines ilegales y antidemocráticos, y, eso sí, dan lecciones de calidad democrática; es más: de legitimidad moral y democrática. Tienen ustedes una ley en un cajón oculta a todos los grupos de la oposición, que solo sabemos aquellos contenidos que se filtran a determinados medios de comunicación, y cuyas aristas y cuyos detalles lo que señalan es que ustedes, al final, tienen leyes para cometer actos absolutamente ilegales y con aristas que demuestran que lo que quieren casi casi es una suspensión del régimen de libertades y derechos que tenemos todos los ciudadanos en Cataluña desde la llegada de la democracia. Y eso –eso– es de aurora boreal, se lo tengo que decir así. Miren, al final, a mí me gustaría hacer un apunte. Como la propuesta es posible que no salga adelante, casi seguro, al final el hecho de que esas enmiendas prosperen... –la de retorno, es decir que el Consejo de Garantías Estatutarias no se pueda mejorar, porque espero que la propuesta y la enmienda de la CUP no resulte aprobada–, al final lo que se demuestra es que ustedes lo de reforzar los derechos, las instituciones de autogobierno, en fin, todo eso, queda en papel mojado. Y si eso –y si eso– no es una pérdida de calidad democrática que venga aquí el síndic de greuges y que lo vea.
Moltes gràcies, senyora García. Acabat el debat, estem cridant a votació. Senyor Orobitg, per què em demana la paraula?
Per al·lusions i contradiccions, senyora presidenta.
Trenta segons. Endavant.
Molt bé. Primer –és que he de repartir bastant, eh? [[rialles]] –, pel que respecta al senyor Espejo, escolti'm, jo crec..., puc parlar en nom de tot el grup parlamentari quan dic que no tinc cap dubte de que el president, el vicepresident i el Govern en ple de la Generalitat faran tot el possible i, en definitiva, faran realitat tot aquell encàrrec rebut de la ciutadania de Catalunya. Per tant, que tingui por el Govern de la Generalitat no l'hi admeto. Pel que respecta a la senyora Aguirre, o jo m'explico molt malament... [[Remor de veus.]] Ai, perdó, García. [[Rialles.]] O jo m'explico molt malament...
Silenci, si us plau.
...o vostè no m'escolta. Jo no he parlat en cap cas de la reforma de la Constitució espanyola en els termes que vostè ho ha fet. Però, en definitiva, que vostè em digui que avala aquella reforma un dictamen del Consejo de Estado..., són els mateixos dictàmens que serveixen perquè el senyor Rajoy i tots aquests no vinguin a comparèixer i donar la cara a la Comissió d'Investigació sobre l'Operació Catalunya. I, per tant, aquest dictamen, com tots els altres que pugui emetre, com a mínim per a aquest diputat, no té cap mena de credibilitat. I, per acabar, novament, senyor Espejo, vostè diu que no respectem el Consell de Garanties Estatutàries. Jo crec que el que no ho fa és qui demana que emeti un dictamen i quan aquest dictamina que la iniciativa legislativa s'ajusta plenament a l'Estatut, tot i això, presenta un recurs d'inconstitucionalitat. Això nosaltres no ho hem fet mai. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Senyor Espejo, per què em demana la paraula?
Por alusiones del señor Orobitg.
Trenta segons.
Vale. Intentaré no ser tan extenso como el señor Orobitg, que me ha aludido dos veces. Pero, en todo caso, si no me admite lo del Gobierno, porque dice que no va a tal, pues no pasa nada: que firmen el proyecto de ley de transitoriedad y nos ahorramos todo este debate del Reglamento, porque no hace falta la reforma del Reglamento si el Gobierno firma el proyecto de ley de transitoriedad. Y vuelvo a decir que, si no lo hace, es por una evidente falta de valentía política. Muchas gracias. [[Aplaudiments. Pausa llarga.]]
D'acord amb l'article 114.5 del Reglament, en primer lloc, sotmetrem a votació l'esmena a la totalitat que proposa la devolució de la proposició de llei. En segon lloc votaríem l'esmena a la totalitat amb text alternatiu, si l'esmena a la totalitat de devolució fos rebutjada. D'acord? [[Pausa.]] Per tant, ara anem a votar l'esmena presentada per Junts pel Sí. Comença la votació. L'esmena a la totalitat ha estat aprovada per 65 vots a favor, 57 en contra i cap abstenció. Per tant, aquesta iniciativa queda rebutjada. Tal com he dit abans, ja no votem la segona esmena amb text alternatiu. [[Interpel·lació al Govern sobre el control de plagues als conreus]] [[300-00189/11]] El següent punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre el control de plagues als conreus, presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Marisa Xandri. [[Remor de veus.]] Si us plau, silenci. [[Pausa.]] Senyora Xandri, quan vulgui.
Gràcies, consellera. Ai, gràcies, presidenta. [[Rialles.]] Consellera, bé, gràcies també per estar aquí. [[Rialles.]] Bé, avui la interpel·lo, consellera, sobre una espècie invasora que tenim a les Terres de l'Ebre o, millor dit, sobre la mala gestió per controlar el cargol poma, i és que el 2010, per primer cop, doncs, es va trobar en els camps de l'Aldea. Bé, un any abans ja es movia per canals i desguassos. I dic de bon començament que la gestió del Govern des d'aleshores ha estat dolenta, entre altres coses perquè, des de llavors ençà, han passat no sé quants directors generals per aquesta conselleria. Ens ho recordaven ahir a la Comissió d'Agricultura els representants de la Federació de Productors de Mol·luscos del Delta de l'Ebre: vuit directors generals en deu anys. I precisament atribuïen en gran part la mala gestió a l'hora d'abordar aquest problema a la inestabilitat política d'aquest Govern, on es canvien consellers, directors generals, membres del departament així com així, com si això no afectés el sector. I avui parlem del cargol poma, però, consellera, l'hi puc garantir, i vostè ho sap, que el sector agrícola, ramader i pesquer es troba desubicat cada vegada que hi ha canvis de lideratge i, sobretot, desconeixen la durada de les polítiques que s'apliquen en cada moment depenent del conseller de torn i l'equip, doncs, que té al capdavant, no? Resumint, aquesta conselleria sembla la casa dels embolics, on s'actua sobre la marxa, improvisant contínuament. I un exemple..., un exemple clar d'aquesta disbauxa és com s'està tractant aquesta epidèmia del cargol poma i se'ns va reafirmar amb la compareixença en comissió de la directora general Teresa Masjuan el passat mes de febrer per parlar del tema que avui ens ocupa i que sincerament ens va deixar més preocupats del que estàvem. Som conscients de que estem davant d'una espècie invasora que és molt complicada de tractar, en som conscients; que és una espècie que només es troba a Sud-amèrica, a algunes zones d'Àsia i a la Unió Europea només a les Terres de l'Ebre. És a dir, les Terres de l'Ebre són l'únic lloc d'Europa on tenim aquesta desgràcia de patir-lo. Des que es va detectar la seva afectació en els camps fins a dia d'avui han estat diverses les ordres i resolucions que s'han aprovat amb l'objectiu de fer-hi front. I vull recordar de forma especial la primera ordre publicada al BOE, el juliol del 2011, i on s'establien mesures provisionals de protecció i es determinava que les comunitats autònomes havien d'adoptar les mesures necessàries per erradicar la plaga. Per tant, si algú encara té dubtes de qui en té la competència, qui n'ha de fer front, les competències d'erradicació i control són del Govern de Catalunya. Una altra cosa són els exemplars i les postes que es troben al riu, i que aquí sí que la Confederació Hidrográfica del Ebro és qui ha de realitzar, doncs, les tasques oportunes per evitar la seva expansió. I, en aquest sentit, els puc dir que el passat mes de novembre la CHE va concloure una nova campanya de prospeccions a Xerta i a Amposta, van fer una mesura preventiva per reduir el risc d'introducció en el domini públic hidràulic. Unes prospeccions periòdiques que porta a terme des de finals de 2013. En total, la CHE va retirar 6.863 exemplars adults i 8.509 postes. A més, des de la confederación s'ha instal·lat una nova cartellera divulgativa sobre espècies invasores amb dos panells informatius a la resclosa de l'Assut de Xerta i un cartell informatiu en el nou embarcador de Tortosa. És evident que des del Govern de l'Estat s'han d'incrementar les mesures de control, i així ho demanarem. Però aquí, en aquest Parlament, estem per demanar responsabilitats a aquest Govern. Unes responsabilitats, consellera, que vostès han delegat als agricultors, als pagesos i regants del Delta. I, en aquest sentit, vostès van crear, a través de la resolució de 2015, aquella comissió tècnica del cargol poma, formada per agricultors, regants, sindicats i altres entitats afectades. El 2015 el Govern va tirar la tovallola i va traspassar les seves competències als productors, a les comunitats de regants, als empresaris, etcètera. I, l'hi dic amb tota franquesa, la sensació que tenen la gent del Delta és que el Govern no se'n pot sortir. En una primera fase el departament es va mostrar inoperant, i posteriorment, després de veure la magnitud del problema, s'ha actuat de forma descoordinada a l'hora de buscar solucions. I aquesta problemàtica requereix tenir molt clar què es vol fer, com s'ha de fer i quines obligacions implica als qui es troben afectats. I anem a dades objectives, que la mateixa directora general ens va presentar el dia de la comissió: a finals de 2015 tenien 3.000 hectàrees infestades i es van començar a trobar postes al marge dret del Delta, quan fins aleshores el cargol poma només havia estat present a la part esquerra. Tres mil hectàrees que es van duplicar el 2016 amb camps i canals envaïts. Tenim un problema molt seriós, consellera, que s'està carregant una zona molt rica des del punt de vista mediambiental, però també que destaca pel seu turisme i per la seva economia local. Parlem del Pla d'acció 2017. I, com deia la mateixa directora general, és un pla que s'està treballant per afrontar la collita d'enguany. En aquest pla el que es preveu és, per una banda, contenció en l'hemidelta esquerre, evitant la propagació de l'hemidelta dret i altres zones d'Espanya. I, per una altra banda, erradicar la plaga en l'hemidelta dret. Davant aquest pla, vostès, consellera, ja donen per perdut el marge esquerre del Delta? Perquè, clar, parlen de contenció, i em sembla una barbaritat que no parlin d'erradicar, de que ja donin per perdut aquest marge esquerre del Delta. Vostès no poden abdicar de la seva responsabilitat. I la seva obligació és posar tots els mitjans de forma coordinada per erradicar la plaga, tant en un costat com en l'altre. Ho repeteixo, no poden deixar tirats els pagesos, els arrossaires, que viuen d'aquesta activitat. A banda d'aquest pla d'acció, que no és més que una declaració de bones intencions i que, sota el nostre punt de vista, es queda curt, hi ha una nova resolució, del 5 de maig, que introdueix el fet de que sigui obligatori netejar la maquinària abans de passar d'un costat a l'altre del Delta o sortir de les zones demarcades. Em sembla correcte, però qui costeja la despesa que suposa netejar aquesta maquinària? Perquè, miri, consellera, li diré una cosa que no li agradarà, però que té molt emprenyat –molt emprenyat– el sector, i és que, a dia d'avui –i em consta que hi havia un compromís per part del Govern de fer-ho–, encara no s'han pagat les subvencions corresponents a les saponines del 2015 i 2016, aquell 25 per cent del total que es gasten els pagesos en aquest producte, que, si s'utilitza com cal, està demostrat que és efectiu. Consellera, quan pensen pagar als pagesos que es van acollir a aquests ajuts? I li faig aquesta pregunta quan justament ahir es publicava en el DOGC la resolució per la qual s'aproven les bases per a obtenir l'ajut d'aquests productes fitosanitaris per a la collita d'octubre. Però si encara no han cobrat l'ajut del 2015 i 2016! Per favor, consellera, siguin rigorosos i paguin allò que es deu. Vostès reben finançament d'Europa i del ministeri, concretament –i rectifiqui'm si m'equivoco, eh?– del PDR reben 5 milions d'euros fins al 2020; és a dir, compten amb 1 milió d'euros anuals des del 2016, i 400.000 euros del Ministeri d'Agricultura. Com s'estan gestionant aquests 1,4 milions d'euros i qui els gestiona exactament? I, a banda d'aquests ajuts de les saponines, s'està compensant d'alguna altra manera els principals perjudicats, agricultors i regants, davant les mesures de control que s'estan aplicant? Parlem d'una altra mesura que s'està duent a terme per frenar el cargol poma: la sectorització. Consellera, ens pot fer una valoració de quins han estat els resultats de la campanya 2016 quan es va dur a terme per primer cop? I què s'està fent actualment? Ha funcionat? Està donant els fruits que s'esperaven? Una altra de les mesures que s'estan duent a terme són els tractaments amb aigua de mar. L'article 7, concretament, de la darrera resolució diu que les comunitats de regants que vulguin aplicar aquest tractament hauran d'adjuntar en la sol·licitud un pla d'actuació on s'especifiquin les infraestructures hidràuliques i les zones tractades. A més, hauran d'incloure un informe tècnic que especifiqui les condicions en què es realitzaran els tractaments i les possibles afectacions negatives, així com el possible augment de la salinitat a les parcel·les adjacents. Un exemple més de que al final qui ha de moure's i s'ha de fer responsable d'una situació sobrevinguda i fins ara imparable són els qui pateixen aquesta invasió. Consellera, fer aquest tractament, què suposa per als regants des del punt de vista econòmic? Bé. En el torn de rèplica aprofitaré per incidir una mica més en aquest tipus de tractament, no?, que és veritat que ha generat polèmica, però que, com dic, tornaré a fer-li una sèrie de preguntes. I, per cert, li volia fer..., quina és la valoració que té el sector sobre aquesta resolució, doncs, que s'ha tret fa pocs dies? Resumint –acabo–, estem davant un problema de difícil solució, en som molt conscients, bàsicament perquè es va desatendre en la seva fase inicial. Set anys després de veure que això va in crescendo, el departament és responsable d'actuar de forma seriosa i contundent d'acord amb el sector; però, sobretot, de forma ferma i coordinada, no sobre la marxa. I, sobretot, paguin el que deuen i compensin els perjudicats. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Xandri. Respon la senyora Meritxell Serret, consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació.
Gràcies, presidenta. Diputada Xandri, molt bona tarda. Com sempre, eh?, agrair poder portar en aquest plenari, en aquest Parlament temes del Departament d'Agricultura, del sector primari del nostre país, i, en concret, un tema prou interessant i prou ampli, que és el que plantejàveu quan vau anunciar la interpel·lació, sobre sanitat vegetal, sobre sanitat dels conreus. A la vostra exposició us heu centrat específicament en el cargol poma, però jo sí que voldria fer un plantejament general, perquè tampoc no s'entendrà com s'està actuant amb el cargol poma, segurament, si no sabem realment com funciona el sistema de sanitat vegetal d'aquest país. Primer de tot, fer molt èmfasi en què la sanitat vegetal és bàsica –és bàsica– per a la seguretat alimentària del país. És bàsic fer front a les plagues i a les malalties dels conreus, perquè tenen una afectació directa, i vostè ho deia molt clarament, l'afectació que té sobre els pagesos, però no és només sobre els pagesos. Té afectació sobre les rendes, sobre les rendes perquè afecten negativament en la producció en quantitat i en qualitat, les plagues i les malalties; afecta sobre la confiança dels mercats i del consumidor; a ningú li agrada poder tenir una plaga en la seva producció, perquè això genera desconfiança sobre els proveïments i, per tant, en els clients, i això pot fer perdre comandes. I això genera desconfiança també en el consumidor perquè pot arribar a desconfiar de la salubritat d'aquell producte. I evidentment afecta també el medi, el medi i la mateixa evolució dels recursos naturals necessaris per tirar endavant la producció agrícola. En els darrers anys, a més a més, en el context en el qual estem vivint hi ha dos elements fonamentals que ens estan fent créixer el risc, el risc de contaminació per plagues i per malalties, eh?: la propagació a través de la globalització en tots els moviments que suposa de mercaderies, de material vegetal, fins i tot de persones, i també el canvi climàtic, la manera com està afectant el canvi climàtic en la propagació, sigui per espècies noves, sigui per la debilitat que genera en els ecosistemes i que, per tant, facilita la propagació de malalties. Per tant, tenim més riscos. Això vol dir..., i evidentment són fonamentals els efectes d'una mala sanitat vegetal. Per tant, l'objectiu quin ha de ser? Ha de ser millorar sempre el control, la prevenció i l'erradicació; sí, erradicació de plagues i malalties, tant velles, és a dir, algunes amb les quals el nostre sector està convivint i treballant-hi i afrontant-les per arribar algun dia a erradicar-les, però mentrestant convivint-hi per poder mantenir al mínim, a ratlla, els efectes negatius d'aquestes plagues, i aquelles noves plagues, cas del cargol poma, per exemple. I evidentment l'objectiu és també anar sempre cap a sistemes més eficients i més sostenibles, eficients perquè reduïm al màxim els recursos que hi destinem, i que siguin, no?, amb repercussions positives, i sobretot sostenibles per insistir també en els efectes sobre el medi, perquè en el passat hi havien hagut, doncs, excessos en alguns usos. En aquest sentit, el departament destinem anualment recursos tant econòmics com humans al que és l'estratègia de sanitat vegetal. De manera global, per al 2017, hi havien pressupostats més de 2 milions i mig d'euros per al conjunt de mesures de sanitat vegetal. I aquí vull també ficar èmfasi en recursos humans dels mateixos serveis de sanitat vegetal del departament, no només serveis centrals sinó també en el territori, les oficines comarcals i serveis territorials, i sobretot també les funcions del Cos d'Agents Rurals. Importants, doncs, aquestes estratègies, per impulsar el que és la prevenció, vigilància, control i erradicació de plagues i males herbes. I aquí també insistir-hi: a Catalunya som pioners i som capdavanters en el que és la prevenció i la innovació, i tenim tècnics i especialistes experts a dintre el sistema, a dintre el Departament d'Agricultura, funcionaris que fa anys que estan treballant-hi, fent un seguiment exhaustiu de tot aquest sistema i tota aquesta estratègia de prevenció, i que no només són bons aquí a nivell de Catalunya sinó que participen també activament en les comissions que hi ha a nivell europeu en tant que experts de referència. Per tant, aquí tenim un bon puntal, al mateix Departament d'Agricultura. I, a més a més, estem desenvolupant l'excel·lència també en el que és el Pla de gestió integrada de plagues, aplicant mètodes alternatius als químics, millorant la reducció de residus per fitosanitaris i incrementant l'ús sostenible de plaguicides. Per tant, estem avançant perquè el més important, el que tenim clar també, a part de tota aquesta estratègia, el més important és tenir un sistema de defensa vegetal al màxim de participat, amb tota la implicació i coordinació amb els diferents agents d'aquest sistema. I en aquest sistema hi ha l'Administració –Departament d'Agricultura i altres administracions–, productors, comercialitzadors i obtentors –sobretot quan parlem de materials vegetals–, i sobretot un puntal fonamental, que és el sistema de recerca, tots els agents de recerca. Per tant, aquí a Catalunya podem sentir-nos orgullosos de que tenim cent divuit ADV, associacions de defensa vegetals, organitzades per productors, però amb participació de tècnics i especialistes; tenim l'IRTA com a referència amb les estacions experimentals, com Mas Badia; tenim universitats; tenim professionals que s'han tret el carnet d'aplicadors de fitosanitaris –més de 64.000–; tenim 1.500 assessors de la gestió integrada de plagues, i, sobretot, tenim aquests comitès tècnics els quals estan participats per tots aquests agents del sistema, que són els que vetllen per fer el seguiment i totes les actuacions, i en tenim per al cargol poma, però també per al foc bacterià, de fa anys, per a la Xylella, per a la sharka, per al míldiu i per a tota una sèrie de riscos que estem patint en els diferents sectors, també per a la fruita. Principals línies de treball que estem impulsant al departament en aquest sistema participat per tots els agents i amb aquest objectiu de millorar tot el que és el control i la prevenció: tenim des de mètodes respectuosos amb el medi i la salut, amb tot el suport i els ajuts a les ADV, més d'1.800.000 euros l'any; tècniques alternatives; programes com Fruit.Net o Horta.net; mecanismes de control d'informació, vigilància i erradicació que impliquen més prospeccions oficials per a control de plagues; impliquen més diagnòstic i analítiques a través del Laboratori d'Agricultura i Sanitat Vegetal; impliquen estacions d'avisos que donen més de quatre-cents avisos anualment a tots els professionals agrícoles per fer un correcte seguiment de les plagues i les actuacions que han d'emprendre; controls de proveïdors materials; controls de productes fitosanitaris a través del Pla d'higiene i ús amb inspeccions; també inspeccions amb vigilància de la comercialització de tots els materials vegetals; com he dit abans, el que és l'expedició de carnets d'aplicadors, assessors... Per tant, tenim un sistema que és sòlid, que és eficient, que és de referència, que fa anys que està treballant per donar robustesa a un element necessari que és el sistema de sanitat vegetal. En el cas concret del cargol poma, vostè ho ha dit, és una plaga de les més recents que tenim i de les més agressives. Es va instaurar el 2009 i l'evolució que ha fet és exponencial des del 2009 fins ara. I el que és pitjor és que és una plaga que està en altres països del món i tampoc no hi ha enlloc un sistema, una estratègia clara, no?, i que sigui eficient i eficaç per erradicar-la. Per tant, el que sí que és certa és la història –i així ho ha demanat–: aquí hem anat una mica a prova i error. I és cert. I ha sigut aquesta història, però perquè la mateixa plaga ho implica. A partir d'aquí, des del primer moment es va generar la màxima alerta. Tots n'érem conscients, quan va arribar aquesta plaga, que no se sabia com podia evolucionar, i, de fet, les dades són bastant alarmants, perquè el 2010, que va ser l'any quan ja va sortir la primera norma, com vostè diu, que es va declarar d'utilitat pública, hi havien poc més de cinc-centes hectàrees; el 2015 ja eren tres mil hectàrees, tres mil, i no ha parat de créixer, està creixent. A partir d'aquí, és evident que s'ha de treballar, però aquí també vull insistir-hi: el sistema de sanitat vegetal català es basa en la participació de tots els agents, perquè és l'única manera que realment es poden fer actuacions adequades i generant aquestes necessàries sinergies positives entre l'expertesa de tots plegats, de l'Administració, els tècnics, dels mateixos professionals dels diferents àmbits i del món de la recerca. I, per tant, tenim una comissió tècnica que està treballant, vostè mateixa ho ha dit, i està participada per l'Administració –Departament d'Agricultura, Territori i Sostenibilitat, el Cos d'Agents Rurals, Forestal Catalana, el Parc Natural del Delta de l'Ebre, perquè és un ecosistema que està tot afectat per aquesta plaga, l'IRTA–, però també pel sector, i del sector hi ha Unió de Pagesos, JARC, ASAJA, IACSI, Provedella, l'ADV de l'arròs del delta de l'Ebre, els arrossaires del delta de l'Ebre, la Cambra Arrossera d'Amposta, les comunitats de regants –les dues, el Sindicat Agrícola de l'Ebre i el Canal de la Dreta de l'Ebre– i també SEO/BirdLife per la part conservacionista. Per tant, són tots aquests agents, tots aquests experts que, com vostè ha dit, fa anys que estan mirant com afrontar la plaga. Per tant, és una estratègia participada i és una estratègia que entre tots hem d'assumir. S'hi destinen recursos? Sí, s'hi destinen recursos, i, ho he dit abans, recursos econòmics i humans. D'econòmics hi ha la planificació a través del PDR, ja ho sap. Vam aprovar una mitjana d'1 milió d'euros anualment. El 57 per cent d'aquest milió d'euros l'aporta el Departament d'Agricultura; l'altre 43 ve de fons europeus. Hi ha pendents uns diners del Fons de Solidaritat Europeu i hi ha un ajut cofinançat del ministeri també pendent de cobrar, que ens han d'aportar uns 78.000 euros. El departament és l'Administració que més hi aporta, de llarg. I el que és més important, i vostè ho ha anunciat una mica: el riu, què fem amb el riu. I, sí, la CHE està fent prospeccions, però el que és important aquí és com actuem per frenar l'expansió de la plaga al riu, no només amb prospeccions, sinó amb actuacions. I aquí encara estem esperant que l'Estat ens digui qui té les competències per a fer què, i això és un limitant. I després, en la rèplica, concreto una mica més els comentaris que ha fet sobre les mesures concretes.
Gràcies, consellera. Té la paraula la senyora Xandri.
Gràcies, presidenta. Consellera, bé, agrair aquesta classe magistral que ens ha fet sobre sanitat vegetal. També agrair, doncs, la bona feina, la bona tasca que estan fent els professionals, els tècnics, els experts, que en cap moment he posat en dubte. Però, si li sembla, doncs, torno a la qüestió que ens ocupa, i que vostè crec que hi ha dedicat molt poc temps i poques preguntes, doncs, m'ha contestat. Bé, nosaltres sí que som conscients que aquest és un tema que preocupa una part important de la població, com són els veïns de les Terres de l'Ebre. L'hem tractat en diverses ocasions. S'han fet nombroses mocions, propostes de resolució; s'ha tractat en els monogràfics d'agricultura... Precisament ahir mateix –ahir mateix– a la Comissió d'Agricultura vam votar una PR on un dels punts precisament tractava d'això, però que malauradament no va poder prosperar, doncs, perquè Junts pel Sí i la CUP hi van votar en contra. Crec que els grups parlamentaris de l'oposició estem convençuts que les infestacions del cargol poma són i seran una xacra per al territori. No sé si pensa el mateix el Govern, quan veiem que des dels grups que hi donen suport, doncs, rebutgen o intenten aigualir propostes que van encaminades a millorar aquest assumpte. I, bé, m'agradaria tocar un parell o tres de temes que m'han quedat penjats. En primer lloc, consellera, li vull plantejar unes qüestions relacionades amb l'impacte de l'aigua salada sobre les infraestructures, perquè, com vostè sap, és una qüestió que genera polèmica. I en aquest sentit li vull formular una sèrie de preguntes, no? S'ha dut a terme o sap si s'ha dut a terme algun tipus d'estudi per reduir al mínim els efectes de la sal sobre les infraestructures del Delta i sobre els trams de canal on s'ha utilitzat? En cas de danys per corrosió als canals de reg, quina part de la reparació seria assumida pel Govern i quina part pels regants? S'ha adoptat algun tipus de mesura per protegir els canals de formigó de la corrosió causada per l'aigua del mar? I, si no s'ha fet, es pensa fer quelcom a partir d'ara? Des de 2013 hi ha una sèrie de convenis de col·laboració signats entre la Generalitat i Prodelta? Consellera, em sabria dir què diuen aquests convenis en relació amb l'ús de l'aigua de mar sobre les infraestructures? També s'ha de dir que davant els qui qüestionen l'aigua salada com a mesura de protecció trobem aquells que sí que ho veuen com una bona solució, abans de la utilització de fitosanitaris que poden acabar amb el col·lectiu d'espècies marines. Per tant, hi ha diverses visions al respecte; segurament totes tenen la seva part de raó. El que sí que pot perjudicar és que, davant una problemàtica com aquesta, afegida a la manca de lideratge del Govern, cadascú, doncs, apliqui la recepta que millor li sembli, perjudicant enormement el medi ambient i la biodiversitat. Per això és important que des de la conselleria es marquin unes pautes i s'obligui a complir-les, pautes que han de ser fruit d'estudis ben fonamentats i que expliquin clarament per què aporten beneficis o perjudicis. Una altra qüestió, consellera: la informació i divulgació arreu del territori. Ens consta que aquest és un dels objectius del departament. A banda dels cartells que posa la CHE, quines actuacions es duen a terme per tal que tant ebrencs com turistes siguin coneixedors de la plaga i els riscos que comporta? I, finalment, doncs, m'agradaria posar en relleu una mesura fiscal que està duent a terme el Govern de l'Estat, i penso que és important de destacar, i és la rebaixa de l'IRPF que s'ha fet, que s'està fent, als agricultors de l'Ampolla, l'Aldea, Camarles i Deltebre, amb onze mil hectàrees de camps on es cultiva l'arròs, per tal de pal·liar en certa manera els danys provocats per aquest depredador. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. També per al torn de rèplica, té ara la paraula la consellera senyora Meritxell Serret.
Gràcies, president i membres de la Mesa. Diputada, gràcies. Celebro la notícia que el ministeri hi aporti i redueixi els mòduls a l'IRPF. De fet, ho fan amb diverses plagues i quan hi han efectes de temporal. Per tant, és una bona mesura. Res a dir. El que sí que començaré és donant una mica de respostes de temes que ha dit en la seva primera intervenció i ara en la segona. Ja ho he dit al principi: el que és important és donar robustesa al sistema, donar una continuïtat i una lògica a la lluita d'aquesta plaga conforme es fa en les altres. I aquí el que hem intentat fer també des que vam assumir la conselleria el 2016 és incorporar novetats en la manera d'afrontar aquesta plaga. D'una banda, vam tenir clar que calia millorar la coordinació. I calia millorar la coordinació on feia més falta, que era al territori. A partir d'aquí, es va nomenar un coordinador tècnic al territori, que ha estat qui ha ajudat a millorar els diàlegs i les sinergies i les actuacions també informatives que s'estan desenvolupant al territori, i les necessàries negociacions entre tots els actors. Un altre dels elements que vam establir va ser que, els ajuts del PDR, el que se dona de línies d'ajuts, s'havia de decidir i acordar en la comissió tècnica com, no?, a què anaven destinats. Per tant, les mesures a les quals es destinen els ajuts són aprovades per la comissió tècnica, que ja he dit abans qui en forma part. I, després, és a través del grup ad hoc, que hi han una sèrie d'entitats, que cada entitat, en funció de les mesures assignades, realitza..., i, per tant, rep els diners d'acord amb aquelles mesures assignades, i, evidentment, havent justificat que s'ha fet realment l'actuació, tal com prescriu la normativa europea. A partir d'aquí també, i abans d'entrar en el tema del tractament de l'aigua salada..., algunes de les idees que llançava era el fet de si a l'hemidelta esquerre s'havia renunciat en l'erradicació perquè la prioritat de cara a aquest pla del 2017 estipulava clarament que per l'hemidelta dret anàvem a l'erradicació i a l'hemidelta esquerre a la contenció. Ho he dit al principi, n'hi han algunes amb les quals hem de conviure mentre no som capaços d'assegurar l'erradicació, i en d'altres podem anar a erradicar. Per què a l'hemidelta dret es va a l'erradicació? Doncs, perquè no s'ha estès encara la plaga, i, per tant, estem en plenes condicions de poder actuar, suficientment, ara, si som prou intensius, com per erradicar-la de l'hemidelta dret, i en l'hemidelta esquerre tenim un nivell tan alt d'expansió del moment que el que hem de fer és millorar al màxim les actuacions que ens permetin contenir i després mirar de minorar i anar erradicant. Però l'objectiu d'aquest any és contenir per, en els següents anys, anar erradicant; sobretot, que no se'ns dispari més, però prioritzant allà on podem erradicar-ho. Pel que fa a les saponines, ja ho heu dit, hi van haver una sèrie de males interpretacions diferents entre els diferents actors sobre com s'havia de procedir al pagament de les saponines, i a partir d'aquí, un cop resolt, hem aprovat les bases, i d'aquí a pocs dies sortirà la convocatòria, i es pagaran els ajuts de la convocatòria de l'any passat, que es deu, i sortirà també la següent. Per tant, pagarem el 25 per cent que correspon als pagesos per aquests ajuts. Pel que fa al tema de l'aigua del mar, el primer que vam fer, també, una de les primeres coses que vam fer, enguany, en aquesta legislatura va ser fer un grup de treball; un grup de treball que expliqués molt bé què passava amb el tractament d'aigua salada, que intentéssim anar a analitzar pros i contres. Pel que fa al tema de les infraestructures que em deia, algunes de les conclusions, i breument –i això ho podrem desenvolupar més–, és que aquelles infraestructures que estaven ben mantingudes no presentaven molts efectes de corrosió; en canvi, infraestructures, no?, més deteriorades, amb més porus, sí que patien més l'efecte de l'aigua salada. El que sí que tenim clar és que s'ha d'avaluar molt bé on i com es fa aquest tractament pels efectes que també té de cara a la salinització. I aquí el que s'està apostant cada vegada més, i el mateix sector hi està apostant, és per l'estratègia de la sembra en sec. I aquí, també, s'estan impulsant estudis junt amb el mateix IRTA per millorar tot el que són les varietats més adaptades, per millorar tot el que és el sistema de maneig, perquè el fet que funciona ho demostra que si al 2016 teníem de manera més experimental unes 40 hectàrees al marge dret i unes 90 hectàrees al marge esquerre que feien sembra en sec, al 2017 s'estipula que podrien arribar a les 1.500 o 2.000 hectàrees de sembra en sec. Per tant, és un sistema que està funcionant per controlar l'expansió de la plaga, i hi volem apostar, des del departament, acompanyant, això sí, el que necessite el sector per millorar la capacitat de no perdre més rendes del que cal, i trobar les maneres de compensar les pèrdues. Moltes gràcies.
Gràcies, consellera. Suspenem la sessió. La reprendrem demà al matí a les nou, amb el punt número 10 de l'ordre del dia. [[Aplaudiments.]]