Bé, bon dia a tothom. Si us plau, diputats, diputades, vagin seient als seus escons. Comença la sessió. [[Remor de veus.]] Silenci si us plau. [[Compareixença del president de la Generalitat per a informar sobre els darrers esdeveniments de l'actualitat política i judicial]] [[350-00011/12]] L'únic punt de l'ordre del dia d'aquesta sessió plenària és la compareixença del president de la Generalitat davant del Ple per informar sobre els darrers esdeveniments de l'actualitat política i judicial. D'acord amb l'article 172 del Reglament i atès que el president de la Generalitat ha sol·licitat comparèixer davant del Ple del Parlament per informar sobre els darrers esdeveniments de l'actualitat política i judicial, té la paraula el president de la Generalitat, el molt honorable Quim Torra i Pla. Quan vulguis.
Molt bon dia a tothom. Benvolgudes diputades i diputats, president, conselleres i consellers..., honestedat: aquest és el valor més preuat de les persones. Podem ser més bons o més dolents, més ràpids o més lents, més atrevits o més porucs, però allò que jo vull preservar per sempre és l'honestedat. El dia que per fer allò que vull hagi de deixar de ser honest, aquell dia no podré continuar. El dia que no pugui explicar-me amb sinceritat al poble de Catalunya, aquell dia no podré continuar. I dic això, perquè som en un moment important del nostre país, molt important. Aquesta setmana va començar, dilluns, amb la notícia d'una sentència que no s'hauria d'haver escrit mai. Una sentència que és el resultat d'una gran farsa, que només tenia un objectiu: venjança i escarment. L'Estat espanyol no va digerir correctament l'esclat de democràcia i l'expressió cívica i digna d'un poble que se sabia lliure aquell primer d'octubre de fa dos anys. Aquella victòria de la voluntat popular per damunt de l'amenaça, la intimidació i, finalment, la força i la violència desbordada va ser el preludi d'una onada de repressió que encara no ha acabat. La presó, l'exili, les multes, les amenaces constants, les condemnes preventives, tot ha anat confegint un paisatge devastador per a la democràcia i els drets humans, civils i polítics de l'Estat espanyol. El Regne d'Espanya, lluny de respondre a una demanda legítima i democràtica amb el diàleg i el vot, ha respost amb el Codi penal i la repressió. I és així com s'ha allunyat dels estàndards democràtics dels estats del nostre entorn. Ara, dos anys després d'empresonar dos líders cívics, pacífics i demòcrates inqüestionables, en Jordi Sànchez i en Jordi Cuixart, ja tenim una sentència infame, que els condemna a ells, i a la presidenta d'aquest Parlament i a sis membres del Govern a molts anys de presó. És una sentència que enterra els fonaments del dret per molts anys. Amb la sentència hem passat d'un estat de dret a l'aplicació d'un dret d'estat contra la dissidència, que tan sols es basa en la sagrada unitat d'Espanya. És una sentència que no només ens condemna a tots a viure sota les cadenes d'una constitució que ha quedat vella i caduca, perquè ja va néixer coixa i condicionada pel règim que no ha acabat mai de morir, com encara veiem aquests dies, sinó que, a més a més, limita, a partir d'ara, de manera vergonyant, molts dels drets que tant, a tantes generacions de catalans abans nostre i d'espanyols abans nostre, els havien costat de conquerir. Amb en Jordi Sànchez i en Jordi Cuixart condemnats a nou anys de presó cadascun, en Josep Rull i en Joaquim Forn condemnats a deu anys i sis mesos de reclusió, la Carme Forcadell –tots, gairebé tots els que sou aquí la coneixeu i sabeu que tan sols us va deixar debatre, sense limitacions imposades– ha estat condemnada a onze anys i mig de presó. Dolors Bassa, Jordi Turull i Raül Romeva, a dotze anys de privació de llibertat, i Oriol Junqueras, a tretze anys entre reixes. Cent anys en total. Què dirà de nosaltres un historiador, quan d'aquí a uns anys llegeixi aquest diari oficial d'aquesta sessió? En som conscients, de la gravetat que tot això suposa? Algú de vosaltres pot acceptar aquesta venjança cruel i injusta sense tenir remordiments? N'esteu segurs, que no és l'hora de fer un pas endavant i dir que ja n'hi ha prou? No cal ser independentista, ni sobiranista, ni tan sols catalanista per veure que això és una vergonya inaguantable. Només en tenir una mica de sentit de justícia, ja n'hi hauria d'haver prou. Sabeu què passa? Que aquest judici, aquest procés aparentment judicial, acabarà condemnat als tribunals europeus algun dia. Aleshores es destaparan totes les vulneracions processals i totes les mentides que s'han imposat. Es demostrarà que el judici va ser una escenificació per anar confirmant una sentència que ja estava escrita. Tot això passarà, però els nostres companys i companyes, persones innocents i pacífiques, demòcrates i honorables, ja hauran sofert anys, sense poder estar amb els seus fills, els seus pares i germans, i amb totes les seves persones estimades. Encara que s'acabi fent justícia, el mal ja s'haurà fet. Aquests anys de presó ja no els tornarà ningú. Entenc que tots vosaltres, tots els que som aquí, volem que els nostres objectius polítics triomfin. És legítim, és normal, però no hi ha cap projecte polític, per legítim que sigui, que mereixi tancar ningú a la presó per guanyar. Això no és legítim. La repressió per ofegar un moviment polític, democràtic i pacífic no és legítim. És més, els que utilitzen la repressió per guanyar els adversaris fan perdre tota legitimitat al seu projecte polític. En democràcia, més que en cap altre règim, cal ser valent. Perquè cal defensar els projectes, les propostes i les idees sense utilitzar dreceres, sense imposar, amb la paraula. I amb la paraula i amb l'única força dels vots, sabent que pots perdre si no tens la confiança o el suport de la gent, perquè és la gent qui et dona la confiança per tirar o no endavant els teus projectes polítics. És massa fàcil i és una falsa drecera voler guanyar imposant i reprimint. Deixeu, doncs, de reprimir, de perseguir, de judicialitzar. Sigueu valents. Per això comparec avui, davant vostre, amb consternació i amb indignació. Com milers, com milions de catalans senten i viuen, ara mateix, la reacció a aquestes sentències. Aquest és un moment greu per al país. Consternats i indignats, com han viscut el judici aquests darrers dos anys senadors i diputats de diversos països europeus, que han signat manifestos i han alçat la veu contra aquest judici farsa, i premis Nobel de la pau, escriptors i intel·lectuals de tot el món i de les principals organitzacions de drets humans, com l'Oficina de l'Alt Comissionat de les Nacions Unides per als Drets Humans o l'Organització Mundial contra la Tortura. O entitats com l'American Political Science Association, que representa més de deu mil professors universitaris americans, o l'Associació Internacional d'Advocats Demòcrates. I no puc oblidar els més de cinc-cents parlamentaris i exparlamentaris de vint-i-cinc països que van signar un manifest demanant la posada en llibertat de Carme Forcadell. O el PEN Club Internacional, l'Associació d'Advocats Europeus Demòcrates, o la Comissió Internacional de Juristes. Fins arribar al Grup de Treball sobre la Detenció Arbitrària de les Nacions Unides, que van exigir l'alliberament immediat dels presos polítics catalans. El cost per a la reputació de la democràcia espanyola ha estat enorme. El Consell d'Europa ha obert recentment una investigació a Espanya i Turquia sobre la utilització de la justícia contra els polítics dissidents, que qüestionen el poder i l'statu quo. El Consell d'Europa. I només cal veure la informació que els mitjans internacionals estan destacant, per adonar-se del pendent pel qual s'ha endinsat sense frens l'Estat espanyol. Un exemple, l'editorial del Financial Times de dimarts, demolidor. Aquesta sentència ens arriba després dels cops repressius de la tardor del 17; després dels mesos de suspensió democràtica propiciada per l'aliança del 155 entre el Partit Popular, el Partit Socialista i Ciutadans; després d'amenaces, querelles, impugnacions, prohibicions i suspensions, i després d'una brutal repressió i la involució autoritària de l'Estat. Aquests darrers dies, hem hagut de veure com l'Estat espanyol ha desplegat un enorme dispositiu a Catalunya per detenir nou independentistes i tancar-ne set en presó incondicional. De manera irregular, tal com denuncien els advocats d'Alerta Solidària, en un sumari secret, que és filtrat a conveniència, amb l'objectiu d'anar implementant un relat fals, segons el qual l'independentisme és violent. Hem hagut de veure el desplegament de militars i guàrdies civils a Catalunya, ordenat pel Govern de Pedro Sánchez, amb un clar objectiu intimidatori. Les declaracions del general de la Guàrdia Civil, amenaçant-nos i, a més a més, haver d'aguantar les contínues apel·lacions de la pràctica totalitat dels polítics espanyols a l'aplicació de la Llei de seguretat nacional, o ja directament, a l'article 155 de manera constant, diària. Doncs no. No acceptem la sentència de la ignomínia, la rebutgem. Perquè, a més a més, amb aquesta sentència no s'ha condemnat tan sols els nostres representants polítics i socials; amb aquesta sentència, s'ha condemnat la democràcia, i han condemnat els més de dos milions de persones que vam participar en aquell referèndum. Aquesta sentència és, a més, un atac directe a l'exercici dels drets fonamentals de les persones, i és el cop a la democràcia més important que ha tingut lloc des del 1978. Aquesta sentència vulnera els drets de reunió i manifestació, d'associació, d'expressió i d'opinió, de pensament, de participació política, de no discriminació i el dret a la llibertat. Doncs sí, cada dret prohibit caldrà tornar-lo a exercir; cada llibertat emmordassada, caldrà tornar a ser defensada. Si per posar les urnes per a l'autodeterminació ens condemnen a cent anys, la resposta és clara: s'hauran de tornar a posar urnes per a l'autodeterminació. Un dels pocs plaers que encara em permeto és llegir una estona abans d'anar a dormir. Aquests dies llegeixo la biografia de Václav Havel, un polític que, suposo que com la majoria de vosaltres, admiro molt. Altres vegades he citat Havel, que va encapçalar la revolució de vellut txeca i va ser un dels líders europeus del moviment pels drets civils, la no-violència i la resistència civil. Havel defensava que cal viure en la veritat, en tant que acte de resistència, de rebel·lió contra la mentida de la qual el mateix poder totalitari n'és presoner; viure en la veritat permet als ciutadans crear una situació que confon tot el règim i el fa reaccionar de manera inadequada. Per Havel, el poder que té la vida en la veritat és el poder d'acabar amb les estructures repressives, és el poder de retrobar la identitat i la dignitat reprimida. I aquest enorme poder rau en el si de cada persona. I aquests són dies, aquestes són hores per viure en la veritat. Des que dilluns passat es va fer pública la sentència que condemna els nostres líders a penes de presó de cent anys, he pogut expressar, en la declaració institucional fet al Palau de la Generalitat, el rebuig i la no acceptació de la sentència. Altra vegada, hem apel·lat inútilment al diàleg amb el president en funcions del Govern espanyol. Malgrat la negativa reiterada de l'Estat, sempre hem estat disposats a parlar i a dialogar sobre aquest conflicte polític, que cal resoldre, avui més que mai, políticament. Apel·lo avui, de nou, el president Sánchez a encarar el conflicte com ho fan les democràcies: parlant i donant veu a la ciutadania. Perquè, ni la unitat d'Espanya ni la independència de Catalunya poden servir com a excusa per vulnerar els drets de la població ni dels seus representants polítics. Però si els nostres companys i companyes han estat declarats culpables, jo també en soc. I, per això, tal com vaig anunciar als membres del Govern, he decidit autoinculpar-me. Jo també soc autor d'aquest fals delicte que se'ls ha imputat, i espero que tots aquells membres d'aquesta cambra que senten ferit el seu anhel de justícia, facin el mateix. També, com a president de Catalunya, m'he adreçat per carta a tots els presidents i primers ministres de la Unió Europea, al G20, a l'EFTA, per explicar-los la condemna per sedició i malversació dels nostres líders socials i polítics. En aquesta mateixa línia, el conseller d'Acció Exterior, Alfred Bosch, ha iniciat una gira i enviarà cartes als ministres d'Afers Estrangers d'aquests mateixos països. No ens aturarem per difondre al món les decisions del Grup de Treball sobre la Detenció Arbitrària de les Nacions Unides, que exigeix la posada en llibertat immediata dels presos polítics catalans. Hem de viure en la veritat i no en les pors ni en les amenaces. Ahir es va produir un altre fet gravíssim: diverses de les resolucions aprovades per la majoria absoluta de la cambra van ser suspeses pel Tribunal Constitucional; totes les referents al dret d'autodeterminació. No acostumo a ensenyar, com fan altres, ni cartellets ni papers, però crec que aquesta val la pena ensenyar-la, la resolució del Tribunal Constitucional en la qual, a tots els membres de la Mesa, al Govern i a mi mateix, se'ns requereix en aquests termes: «Se les advierte de su obligación de impedir o paralizar cualquier iniciativa que suponga ignorar o eludir la suspensión acordada, apercibiéndoles de las eventuales responsabilidades, incluida la penal, en las que pudieran incurrir. És a dir, el Tribunal Constitucional pretén que a la cambra on resideix la sobirania dels catalans no es pugui parlar del dret d'autodeterminació. Doncs hem de viure la veritat, i la veritat és que en aquesta cambra, tornarem a parlar, debatre i discutir del dret d'autodeterminació i que, de cap manera, cap tribunal impedirà a aquest president de Catalunya seguir impulsant totes les iniciatives que cregui convenients sobre el dret d'autodeterminació de Catalunya. No ens podem permetre ni un pas enrere en la defensa del nostre dret inalienable a l'autodeterminació. Jo no penso permetre-ho i apel·lo també a tots els diputats de la cambra, no només als independentistes, a reaccionar contra aquesta vulneració de la llibertat d'expressió, de la inviolabilitat parlamentària i del nostre dret com a poble a decidir el nostre futur. No ens poden vèncer ni la por ni les amenaces, ni les inhabilitacions, ni el que sigui. Hi ha la dignitat de Catalunya en joc en aquesta qüestió del dret d'autodeterminació, i amb la dignitat de Catalunya no s'hi juga. Aquesta és la realitat trista i penosa on ha arribat l'Estat espanyol per no voler reconèixer que els pobles, que la gent té el dret d'escollir el seu futur votant de manera lliure. I d'aquesta realitat trista i penosa n'hem de sortir amb determinació, sense excuses i sense perdre el temps. D'entrada, ho hem de fer de manera pacífica; l'única via que tenim els catalans per avançar en la independència, l'única. Com vaig fer ahir al vespre, vull fer una crida a la calma, a la serenitat i al civisme. Nosaltres, els independentistes, no ens reconeixem en la violència, no és el nostre llenguatge; la refusem com l'hem refusada sempre, no ens representa. Rebutgem i condemnem totes les violències, vinguin d'on vinguin i pretenguin justificar-se com vulguin. Mai no hem tingut cap mania ni cap neguit a l'hora de condemnar la violència sempre que s'ha produït. De fet, sempre hem estat els primers de fer-ho. Aquí hi ha grups que no ho han fet quan la violència s'ha dirigit contra independentistes o contra persones que participaven en un referèndum. Hi ha uns quants grups aquí en aquesta cambra que no han condemnat encara la violència del Primer d'Octubre; per tant, que no ens vinguin a exigir ni a donar lliçons sobre la violència, sabem perfectament què és, perquè sempre l'hem rebutjat. El moviment independentista, els demòcrates d'aquest país, que refusen la sentència i volen sortir al carrer a expressar-ho, ho han de fer sempre amb serenitat, amb fermesa, civisme i determinació. Som gent de pau i estem tossudament alçats i refusem qualsevol brot de violència que es produeixi. Si hi ha provocadors i agitadors que volen canviar el rumb de les mobilitzacions pacífiques, cal aïllar-los i apartar-los. Caldrà investigar fins al fons per saber qui hi ha al darrere d'aquests incidents. Però que ningú no intenti barrejar les coses –que ningú no intenti barrejar les coses–, que ningú no vulgui criminalitzar la desobediència civil, perquè la desobediència civil no violenta és un camí legítim per defensar els drets negats; és el camí que van fer servir Gandhi, Martin Luther King, Rosa Parks i molts altres líders i moviments pels drets civils de la població. A alguns els hauria de fer vergonya barrejar la desobediència civil amb la violència. I tot això ho hem de fer en un país amb una policia nacional, els Mossos d'Esquadra, que han de fer la seva feina i la seva missió principal: protegir la població de les amenaces i garantir que aquesta ciutadania pugui viure amb els seus drets i llibertats respectats. Necessitem que la nostra policia, que té tot el meu suport i reconeixement, sigui escrupolosa i exemplar en el compliment de la seva missió. No ens podem permetre cap vulneració dels protocols d'actuació establerts: mediació, proporcionalitat, evitar danys majors. Confio en ells. Com ahir va dir el conseller Buch, nosaltres hi serem per reconèixer la seva feina quan ho fan bé, com acostuma a ser sempre i ha demostrat el Cos de Mossos d'Esquadra, però també hi serem quan no sigui així, per exigir responsabilitat i el compliment dels principis d'actuació policial legalment establerts. Per això li he demanat al conseller d'investigar qualsevol situació irregular que s'hagi pogut produir i de fer l'autocrítica quan és necessari, i ara és un moment que cal fer-ho. S'han produït imatges i situacions que no ens han agradat a ningú, i si no féssim un exercici de revisió i de reparació, no estaríem fent cap bon favor a un cos d'agents que dediquen la seva vida a servir-nos molt sovint arriscant la seva integritat física per protegir-nos. Els Mossos d'Esquadra són una de les institucions més ben valorades del país. I és bo que continuï sent així; ha de ser així. És d'interès de tots preservar aquesta valoració. I per això no hem de tenir inconvenients a millorar sempre qualsevol aspecte que es pugui millorar. Saben que em tenen al seu costat per això també. Els he vist treballar, hi he pogut parlar a les comissaries, i sort en tenim de la feina que fan cada dia de l'any. Com deia, som en una situació trista i penosa: un estat que es diu democràtic i de dret es dedica a vulnerar drets i a saltar-se principis tan fonamentals com la separació de poders. I és en aquest marc on hem d'avançar precisament per superar-lo. Sempre vaig dir que faria la meva proposta de com continuar arribat el punt d'inflexió de les sentències. Voldria recordar que ja en el meu discurs d'investidura vaig anunciar-los que aquesta legislatura anava de la restitució a la constitució. La majoria de la cambra em va fer confiança i per això em presento avui aquí com a president de Catalunya. Mai no he enganyat a ningú; ni quan vaig anunciar que votaríem que no als pressupostos de Pedro Sánchez i a la seva investidura si no es reconeixia la voluntat d'avançar en el diàleg per a l'exercici del dret a l'autodeterminació. Doncs la meva proposta es concreta a través d'una via internacional i de dues eines. En primer lloc, ens cal seguir la via de la internacionalització. El Consell per la República, amb el molt honorable president Puigdemont al capdavant, és una entitat valuosíssima, el seu paper ha de ser cabdal. I ho estem veient. Quan? Quan fa pocs dies convocava l'assemblea de càrrecs electes. Al nostre país, d'altra banda, tindrem dues eines, i també un motor, que han d'esdevenir fonamentals, sobre les quals pivoti la iniciativa dels propers mesos. El motor ha de ser un pressupost per al 2020 que sigui palanca del canvi social, amb 2.500 milions més que permetran fer un programa de xoc ambiciós a favor de les persones que més ho necessiten. Ens cal aquest pressupost per avançar i per fer avançar a tothom. Però quines altres eines tenim? En primer lloc, tenim en marxa un debat constituent, que s'està produint des de la societat civil, i que aprofito l'ocasió per agrair un cop més a en Lluís Llach el seu compromís formidable. Es tracta d'un projecte que ja té un nivell de participació altíssim i que ha d'esdevenir una clau per obrir portes republicanes. La primavera de l'any vinent, la primavera de l'any 2020, el debat constituent podrà consolidar unes propostes que serveixin de guia per a l'elaboració d'una constitució republicana. Com s'ha demostrat fins ara, serà la força de la gent, la participació i aquesta capacitat d'apoderament que tenim allò que farà que el debat constituent sigui un èxit i doni una força completa a les seves conclusions. Ho repeteixo, a la primavera tindrem ja una proposta. Animo la ciutadania a participar-hi, a debatre, a construir, a escriure ella mateixa el seu futur. I, per altra banda, tenim una base molt important per avançar conjuntament partits i entitats cap a l'exercici del dret d'autodeterminació: l'exigència d'amnistia i la defensa dels drets civils i polítics. És, ha de ser aquell acord nacional que la majoria absoluta d'aquesta cambra va aprovar d'impulsar en una resolució del debat de política general, un gran acord de país per l'autodeterminació, els drets civils i polítics i l'amnistia, obert a tots els agents polítics, socials i culturals de Catalunya, que agrupi totes les forces partidàries de la democràcia amb els objectius següents: primer, assentar els consensos necessaris per assolir l'amnistia de totes les persones perseguides per l'exercici dels seus drets polítics, civils i socials, i, segon, fixar les vies per concretar l'exercici del dret d'autodeterminació en el termini més breu possible. Resolució aprovada per majoria absoluta d'aquesta cambra. En compliment d'aquesta resolució, hem de trobar-nos partits i entitats per traçar el rumb cap a la república independent. Celebro que hi hagués aquesta votació conjunta i aquesta voluntat àmplia, plural, integradora. Segur que cada grup polític podrà aportar-hi el millor de la seva tradició política: la CUP, Esquerra, Junts per Catalunya, qualsevol altre actor polític que hi vulgui participar o qualsevol altra entitat que hi vulgui ser present. Però tenim un deure immens: fixar les vies per concretar l'exercici del dret d'autodeterminació en el termini més breu possible. I en el marc d'aquest acord nacional jo defensaré que en aquesta legislatura s'acabi tornant a exercir el dret d'autodeterminació. Ara es tracta d'aconseguir-ho, ja no només d'intentar-ho. Tots sabem les dificultats que ens imposen la repressió i la por, però cal que seguim endavant i no deixar-nos intimidar per les amenaces ni per les prohibicions; tots hem de fer aquest esforç i assumir-ne el compromís. Aquesta legislatura, si entre tots els partits i organitzacions ho fem possible, hem de poder-la finalitzar validant la independència. Aquesta és la meva proposta per un país que sempre hi és i que no deixa mai de demostrar la seva determinació i constància. No els podem fallar; nosaltres no podem no estar a l'altura de la gent que aquests dies i sempre ha tornat a sortir i a mullar-se per la llibertat, la justícia i la democràcia. No podem continuar en aquesta gàbia que no deixa mai d'afegir nous barrots. Abans els he parlat de l'honestedat i acabo parlant-los de la veritat, de dir sempre la veritat. Jo vull viure així, no vull enganyar ningú, no ho he fet fins ara i no ho penso fer. Jo crec que en aquesta cambra hem de dir sempre la veritat, és la nostra obligació, és el nostre deure i responsabilitat, i és el que espera la ciutadania de nosaltres. El dia que no pugui viure en la veritat els ho diré. Serenitat, fermesa, determinació i no-violència. I, sobretot, res ni ningú ens ha de fer perdre la capacitat d'avançar endavant, sempre endavant. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per què em demana la paraula, senyor Carrizosa?
Sí, señor presidente... [[Persisteixen els aplaudiments.]] Gracias, gracias.
Silenci, silenci. Digui, senyor Carrizosa.
Sí, señor presidente, vistas las palabras del president Torra, creemos que procede una modificación del orden del día en virtud del artículo 83.3 de nuestro Reglamento, ya que el señor Torra no se ha referido en su discurso a las supuestas relaciones que mantenía con el CDR que fue detenido acusado por terrorismo y al que aplaudió en esta sede, y nosotros tenemos entrada una petición de comparecencia que se votó en la pasada Junta de Portavoces y en la que se afirmó que los términos por los que pedíamos nuestra comparecencia serían despejados por el señor Torra hoy en su comparecencia. Ese CDR fue detenido, el señor Torra dijo «apretad, apretad a los CDRs y tenemos Cataluña en llamas por los CDRs. Queremos que el señor Torra específicamente, tal y como nosotros pedimos en nuestra comparecencia, diga si se desmarca de su apoyo a los CDRs vistas las circunstancias que están acaeciendo en Cataluña...
Senyor Carrizosa...
...ya que sobre eso el señor Torra no se ha pronunciado.
...una cosa és que demanin l'alteració de l'ordre del dia i l'altra és que faci directament el Ple vostè. [[Remor de veus.]] Aquesta sol·licitud, senyor Carrizosa, es va fer a la Mesa, es va passar a la Junta de Portaveus i no es va incloure en l'ordre del dia; per tant, no està inclosa a l'ordre del dia, perquè no es va fer amb majoria. Poden demanar-ho dos grups parlamentaris... [[Veus de fons.]] Escolti'm, vostè... [[Pausa.]]
Amb tots els respectes, president, som la cinquena part d'aquest hemicicle i per tant podem demanar-ho i es pot acordar votant en aquest hemicicle. Per tant, és això precisament el que demanem.
Miri, atès que acaba d'intervenir el president i normalment fem també un recés entre la intervenció del president i la dels grups, farem aquest recés, nosaltres reunirem la Mesa i reprendrem el Ple d'aquí cinc minuts. Gràcies.
Diputats, diputades, tornin als seus seients, si us plau; reprendrem el Ple.... [[Remor de veus.]] Diputades, si us plau... Bé, abans de seguir, i amb relació a la petició que s'ha fet abans del recés, dir que en la Junta de Portaveus, com ja he dit abans, es va suscitar la intenció d'alguns grups parlamentaris d'incloure aquest punt a l'ordre del dia. No va quedar subsumit en aquesta compareixença, sinó que era un punt diferent que no va tenir la majoria a la Junta de Portaveus per ser inclòs en el Ple. Però, dit això, vostès tenen la legitimitat de demanar aquest canvi de l'ordre del dia, i el que farem és..., un cop acabat aquest punt de l'ordre del dia, votarem si el Ple considera que s'ha de modificar l'ordre del dia d'aquesta sessió per incloure-hi aquesta proposta, eh? Per tant, seguim amb la compareixença del president. I en aquest torn és el moment d'intervenció dels grups parlamentaris, per un temps màxim de deu minuts, i cinc els subgrups. En primer lloc té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Lorena Roldán. Quan vulgui.
Sí; gràcies, senyor president. Señor Torra, hace tan solo una semana vinimos a esta misma cámara a censurarle, y lo hicimos porque usted había cruzado una línea roja muy peligrosa, una línea que tiene un difícil retorno. A la vista de todos, usted y otros dirigentes separatistas legitimaron la violencia, ustedes aplaudieron y defendieron a sospechosos de terrorismo, personas que tenían planes para atentar contra Cataluña, personas que tenían materiales para fabricar explosivos, personas que, quién sabe, quizá si la Guardia Civil no hubiera actuado, hubieran sido el plato fuerte de este tsunami de violencia que está arrasando Cataluña. Y hace una semana en esa moción de censura yo le dije que usted me parecía a mí un peligro público, y hoy, a la vista de lo que ha pasado en estos últimos días en Cataluña, no puedo hacer otra cosa que reafirmarme. Esto que ha hecho usted aquí hoy, venir aquí a hacer esta soflama separatista, plagada de falsedades además, criticando una sentencia legítimamente dictada, no es otra cosa que una nueva llamada a la revuelta, señor Torra. Usted ha venido hoy aquí a incendiar de nuevo, señor Torra. [[Aplaudiments.]] Después de tres días de caos y de llamas en Cataluña, usted ha venido aquí de nuevo a incendiar. Es usted un irresponsable. Yo hace una semana, a usted..., intentaba apelar a su conciencia, yo le preguntaba en aquel momento si quedaba entre sus filas alguien con sentido común. Usted aquel día ni siquiera se dignó a contestar, ni siquiera fue capaz de salir aquí a dar la cara. Hoy, sin embargo, sí que ha hablado, y lamentablemente lo ha hecho para decir que no, que no hay conciencia a la que apelar, que no hay sentido común que quede, no hay resquicio de sentido común entre sus filas. Porque para usted..., ha venido aquí a decirnos que lo grave que pasó ayer en Cataluña, ¿eh?, fue que el Tribunal Constitucional les advirtiera de que no pueden hacer en este Parlamento lo que les dé la gana. Eso es lo más grave que para usted pasó ayer aquí en Cataluña. No las barricadas, no; no los disturbios, no; no las llamas en las calles de Cataluña; no los heridos, no: el Tribunal Constitucional. Eso para usted es lo más grave que pasó aquí ayer. Es usted un irresponsable y no es digno de ser el presidente de todos los catalanes. [[Aplaudiments.]] De hecho, usted, señor Torra, ayer por la noche, la verdad es que ya apuntó maneras. Tuvo a toda Cataluña en vilo hasta las doce y media esperando una comparecencia, un comunicado suyo, para luego acabar, salir..., y diciendo, ¿no?, después de tres días de caos en Cataluña, usted salió allí –en un minuto y medio lo ventiló– a decir, pues, lo buenos que son, y que si acaso los violentos son unos que están ahí infiltrados, «agitadores y provocadores, nos ha dicho hoy. O sea, usted –usted–, que lleva años alimentando el odio, usted, que ha dejado por escrito lo mucho que le repugnan las «bestias taradas que hablamos la lengua de las víboras, usted, que dice, ¿eh? –y cito textualmente– que «un catalán que aspire a ser español no es nada, el vacío total, bestezuelas descerebradas, usted viene aquí hoy a hablar de agitadores, señor Torra. Usted, que se refiere a España –y cito también textualmente– como «ese país exportador de miserias, material y espiritualmente hablando..., esas son sus palabras, señor Torra. Y usted viene aquí hoy a hablar de provocadores y de agitadores. Usted sale aquí a intentarnos convencer de lo bueno que es. Usted lleva años alimentando el odio con sus escritos, y ahora lo hace además desde el poder que le da ser el presidente de la Generalitat; lo hace ahora con las herramientas que tiene por ser el presidente de la Generalitat. Y por eso, por eso precisamente, es urgente que usted deje de ser el presidente de la Generalitat. [[Aplaudiments.]] Usted ya no es un interlocutor válido, señor Torra, usted dejó de serlo el mismo día que vino aquí a aplaudir y jalear a los presuntos terroristas. Mire, además se ha ido reafirmando desde entonces, ¡va usted a peor! Yo, cuando pensaba que no podíamos ver ya nada peor de lo que hicieron aquí hace unos días, aplaudiendo y defendiendo a presuntos terroristas, resulta que sí, resulta que usted demuestra que sí que puede ir un pasito más allá todavía. Fíjese: el lunes, después del asedio en el aeropuerto, a usted se le ocurrió dar las gracias a los que se habían atrincherado allí para boicotear una de las infraestructuras esenciales para el Estado. El lunes vimos enfrentamientos con la policía y con los Mossos d'Esquadra en ese aeropuerto; vimos a personas desesperadas arrastrando sus maletas, caminando por la carretera para poder llegar a sus vuelos; vimos a gente angustiada, precisamente porque perdía esos vuelos, señor Torra, porque se cancelaron más de cien vuelos en el aeropuerto; gente que tuvo que dormir allí, en el suelo del aeropuerto, porque no pudo llegar a sus casas; pérdidas cifradas en más de 2 millones de euros. Y a usted no se le ocurre otra cosa que dar las gracias a los violentos que causaron todo ese daño. ¿En qué cabeza cabe, señor Torra? ¿En qué cabeza? [[Aplaudiments.]] Dígamelo usted. ¿En qué universo paralelo eso es normal, señor Torra? ¿A usted, toda esa gente que perdió sus vuelos le importa algo o les da absolutamente igual, la gente que tenía que ir por la carretera arrastrando sus maletas, toda esa gente que tuvo que dormir en el suelo? ¿La terrible imagen de Barcelona y de Cataluña que se está dando en el exterior, a usted eso le importa? A usted y a muchos de los que están ahí sentados, porque es que el señor Sabrià se dedicó a dar instrucciones de cómo ocupar el aeropuerto. El hombre de estado, ese que viene aquí a dar lecciones de diálogo y de democracia, dando instrucciones para ocupar el aeropuerto. [[Aplaudiments.]] Ustedes son unos instigadores –son unos instigadores. [[Remor de veus.]] Mire, el lunes no solo secuestraron el aeropuerto, también cortaron carreteras, bloquearon vías de tren, impidieron que los catalanes pudieran hacer vida normal, llegar a sus trabajos, volver a sus casas, ir a sus clases, llevar a sus hijos al colegio, pasear tranquilamente.
Silenci.
El lunes, los comandos separatistas bloquearon Cataluña, y lo peor de todo es que no sabíamos que todavía había algo peor por llegar: «tsunami lo llaman ustedes. Desde luego, como metáfora, no tiene precio, porque sí, arrasa por donde pasa ese tsunami, lo está arrasando absolutamente todo, sembrando el caos. Llevamos tres días viendo barricadas, calles en llamas, lanzamiento de piedras, objetos punzantes, enfrentamientos con la policía y con los Mossos d'Esquadra. Anoche, antes de que usted saliera en esa bochornosa comparecencia, minicomparecencia, los Mossos informaban de que les habían atacado con ácido, lanzado cócteles Molotov y cohetes contra los helicópteros. Pero usted ni siquiera se acordó de ellos en ese anuncio publicitario que nos brindó para intentar limpiar su imagen. [[Aplaudiments.]] Mire, yo aprovecho desde aquí para mandar a todos los cuerpos policiales todo mi apoyo por el trabajo incansable de estos días. [[Aplaudiments.]] Mientras usted da las gracias a los violentos, nosotros damos las gracias a la policía que nos protege. [[Aplaudiments.]] Señor Torra, usted vive ajeno a la realidad, pero haga un esfuerzo: salga a la calle..., no para ir a cortar la AP-7, como le vimos ayer, con vergüenza, que hacía usted, boicoteando a los ciudadanos, que no pudieron llegar ayer tampoco a sus trabajos o a su cita con el médico. ¿Usted es consciente de que ayer vimos cómo una mujer embarazada no podía llegar al hospital por su culpa y usted ni siquiera se dignó a mirarla? ¿Es consciente, señor Torra? [[Aplaudiments.]] Mire a los catalanes. Salga a la calle a mirar los ojos a los catalanes. Mire a aquellos que llevan noches escuchando con miedo como sobrevuela el helicóptero por encima de sus casas para controlar sus disturbios; mire a los que se han refugiado en sus hogares estas noches porque no pueden salir a la calle, ni en Barcelona, ni en Tarragona, ni en Girona, ni en Lleida, porque eso parece un campo de batalla, señor Torra; mire a aquellos que han visto cómo el fuego y las cenizas alcanzaban incluso sus hogares. Veíamos salir a un padre con su hijo en brazos por miedo, por miedo a que se incendiara su propia casa, señor Torra. Mire, nosotros no vamos a permitir que gente decente tenga miedo por culpa de su tsunami violento. [[Aplaudiments.]] Porque usted, señor Torra, en lugar de parar –en lugar de parar–, agradeció a los comandos su trabajo, ese trabajo que se ha saldado ya con más de doscientos cincuenta heridos en estos tres días, con daños en el mobiliario urbano, con coches quemados. ¿Cómo va a ir la gente a trabajar, si no tiene coche? ¿Que los va a llevar usted en el coche oficial, señor Torra? Es usted un irresponsable. Ustedes han tocado fondo, pero quieren seguir cavando. Quieren seguir cavando porque no respetan nada, no respetan la justicia, desobedecen las leyes, y encima sale aquí a amenazar con otro golpe, ¿no?: en la primavera del 2020 tendremos una nueva constitución y un nuevo golpe a la democracia. Y lo dice aquí, tan alegremente, después de estos tres días de caos, señor Torra, de verdad... Y encima sale a hacerse usted un poco la víctima, a hablar de los infiltrados, decía usted. Mire, yo le voy a enseñar unas imágenes, señor Torra. Esto de aquí es el aeropuerto de Barcelona. ¿Esto qué son, todos infiltrados, señor Torra? ¿Todos agitadores y provocadores que hemos mandado nosotros allí o esto qué es, señor Torra? ¿Eh? Fíjese, ¿usted ha visto la gente andando con sus maletas para llegar al aeropuerto a coger sus vuelos? ¿Lo ha visto, eh? Fíjese, fíjese, los infiltrados, atacando, atacando a una señora por llevar una bandera de España. Quiero condenar desde aquí el machismo que se vive en las manifestaciones separatistas. [[Aplaudiments.]] Siempre agreden ustedes a las mismas; siempre salen agredidas las mujeres, por llevar una bandera. Fíjese. Otra compañera aquí, otra señora, también en su vehículo. Llamas. Esto es Barcelona, señor Torra; esta es la Barcelona que ustedes están creando, una Barcelona en llamas. Mire, hoy aprovecho, le quiero decir..., hace unos días agredieron a una compañera precisamente por lucir esta camiseta, por lucir este símbolo, y hoy todos mis compañeros y yo misma lucimos también esta camiseta y este símbolo porque estamos orgullosos de lo que somos, como la mayoría de catalanes, catalanes, españoles y europeos. [[Aplaudiments.]] Y por mucho que se empeñen…
Diputada, se li ha acabat el temps.
…no van dejar… Acabo. Por mucho que se empeñen, señor Torra, no dejarán..., que dejemos de sentirnos así de orgullosos. Gracias. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
En nom, ara, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, és el torn del diputat senyor Miquel Iceta.
Moltes gràcies, senyor president. Molt honorable president de la Generalitat, vostè va demanar comparèixer per informar sobre els darrers esdeveniments de l'actualitat política i judicial, i, sens dubte, vostè volia –com ho ha fet– fixar la posició del seu Govern sobre la recent sentència del Tribunal Suprem. La nostra posició al respecte és ben coneguda: sigui quina sigui l'opinió que ens pugui merèixer a cadascú de nosaltres la sentència dictada per unanimitat per la Sala Segona del Tribunal Suprem, aquesta sentència ha de ser acatada. I ha de ser acatada especialment per les institucions; no té cap sentit enfrontar la legitimitat del poder judicial amb el caràcter representatiu de les institucions, siguin parlamentàries, municipals o les que siguin. I això és el que vostès estan fent, aquest enfrontament institucional, amb una actitud que nosaltres considerem totalment irresponsable i amb conseqüències que veiem aquests dies als carrers i places de pobles i ciutats de Catalunya –això sí, als ajuntaments es fan aprovar mocions; avui, al Parlament, només farem intervencions. I vostès ho neguen cada dia, però els hi tornem a dir: «Vivim en una democràcia, en un estat de dret. Sí, una de les vint democràcies plenes segons tots els indicadors internacionals; un règim de separació de poders que atorga al poder judicial, amb caràcter exclusiu, la responsabilitat d'aplicar les lleis aprovades pel poder legislatiu, i ho fa dictant sentències. En un estat de dret, tots estem sotmesos a la llei i tenim l'obligació d'acatar les resolucions judicials sigui quina sigui la nostra particular opinió al respecte. Lògicament, en una democràcia, també les resolucions judicials estan subjectes a la crítica. La Constitució garanteix el dret a la lliure expressió i també els drets de reunió i manifestació, i tothom té el dret de fer sentir la seva veu pacíficament, des del respecte a opinions diferents i des del respecte als drets al treball i a la mobilitat del conjunt de la ciutadania. La majoria de nosaltres hem lamentat en un o altre moment que un conflicte de naturalesa política acabés als tribunals sense que des de la política s'hagués trobat un marc de diàleg i de solució. Però no podem deixar de dir que la intervenció de la justícia era inevitable, era imprescindible si algú o alguns decidien saltar-se la llei, que és el que va passar. Moltes vegades des d'aquesta tribuna vàrem advertir del risc de decisions il·legals i vàrem dir que la via unilateral estava condemnada al fracàs, i el temps ha demostrat que teníem raó. Intentar liquidar la Constitució i l'Estatut i intentar trencar la integritat territorial espanyola vulnerant la legalitat constitueixen el delicte que finalment el Tribunal Suprem ha qualificat de sedició, seguint en aquest aspecte el criteri de l'Advocacia de l'Estat i no el de la Fiscalia del Tribunal Suprem. Per cert, president, si cita editorials del Financial Times, faci-ho bé, si us plau. Llegeixo: «A democracy that respects the rule of law is required in the public interest to hold to account anyone who undertakes an illegal act. Spain is no exception. There is little reason to believe that the trial in the Supreme Court was anything other than a fair process. Per tant, el Financial Times considera que va ser un judici just. Certament, aquell editorial diu coses importants que convé recordar, per exemple: «Prison sentences cannot solve Catalonia's crisis. Totalment d'acord. «Political reconciliation is needed in Spain, even if secessionists' trial was legitimate. Això és el que diu el Financial Times. El que cal que fem a partir d'ara és retornar a la política, al lloc del que mai hauria d'haver sortit el nostre problema, i això només és possible des del respecte pel marc legal, que pot ser modificat a través de processos de reforma, a través dels mecanismes i les majories que preveu la mateixa llei i a partir d'un diàleg entre les forces polítiques per construir els necessaris consensos. Però vostè jo ho va dir: «La propera etapa política serà de confrontació. Tot el contrari al diàleg. I avui, president, no hem sabut veure propostes concretes per superar l'actual bloqueig; bé, sí: «Ho tornarem a fer. Vostè ens proposa que reiterem els errors que ens han portat fins aquí: divisió, unilateralitat i il·legalitat. Si fem el mateix, el resultat serà el mateix, però amb una societat encara més dividida, encara més afeblida. Les respostes a la sentència han mostrat aquesta divisió i han posat sobre la taula altres problemes. Totes les opinions són legítimes, però no ho són totes les formes en les que aquestes opinions s'expressen. I, com hem dit sempre –i celebro que avui ho hagi fet vostè aquí–, cal condemnar sense pal·liatius i sense matisos qualsevol forma de violència. Hem de mostrar alarma davant la possibilitat que alguns hagin pensat en recórrer a accions violentes i hem de condemnar aquells i aquelles que, per criticar la sentència, alteren la convivència ciutadana, destrossen el mobiliari urbà, intenten paralitzar infraestructures de transport, calen foc o ataquen les forces policials que vetllen pels drets de tots. Jo crec que hi ha una majoria de ciutadans que, més enllà de l'opinió que tinguin sobre la sentència, pensen que la protesta mai no ha d'alterar la convivència. Però ara penso també en les persones afectades per aquestes mobilitzacions. S'ha parlat dels vols cancel·lats, de les visites mèdiques cancel·lades, de les classes a escoles, instituts, universitats, en els afectats pels talls de carreteres o per l'intent de bloquejar l'aeroport... Aquestes persones també tenen drets i els seus drets s'han vist trepitjats, i no m'ha semblat escoltar o veure que vostè fes res per defensar els drets d'aquestes persones. Dilluns vam veure què passava a l'aeroport; dimarts i dimecres, el que passava a Barcelona i a la resta de capitals... Vàrem esperar molt a veure el Govern..., només vam veure el conseller Buch, això sí; però el Govern, el seu president, no van aparèixer fins ahir molt tard. Què esperàvem? Un govern que tranquil·litzés la població, que recolzés els cossos i forces de seguretat que ens garanteixen els drets a tots. No el vam trobar; no el vam trobar quan ens feia falta. Nosaltres ja sabíem que vostès tenen un govern dividit, però és que també el tenen dividit sobre un tema tan crucial com com garantir la seguretat ciutadana. Per un cantó, el conseller Buch ahir va dir que els Mossos havien tingut una actuació correcta i que el mateix cos analitza autocríticament les seves actuacions. Però, en canvi, el vicepresident Aragonès ja va donar a entendre que hi havien actuacions incorrectes que calia depurar. El diputat Rufián va dir que els Mossos d'Esquadra estaven actuant de forma desproporcionada i que era imprescindible demanar i assumir responsabilitats. Aquests són els socis moderats del Govern. Vostè no ha estat tan clar o contundent com quan va dir allò d'«"apreteu", "apreteu", feu bé d'"apretar". I, president, els aldarulls d'ahir van ser convocats en exclusiva pels CDR, que han tingut sempre el seu suport més entusiasta. Com és possible que els Mossos trobessin primer l'escalf i el suport del Govern d'Espanya que el seu? –del president del Govern d'Espanya. En la seva declaració d'ahir a la nit, que ja era tard –ja es podia haver preparat una mica–, ni una menció al Cos de Mossos d'Esquadra i als altres cossos policials. Sap quants agents han estat ferits des de dilluns? Segur que ho sap: 194. Per tant, quan tothom demanem actuacions proporcionades, jo crec que 194 ferits ens donen una mesura de la proporció que les actuacions policials han de tenir. Miri, un govern no ha de cridar a la desobediència, no pot oblidar el seu paper institucional, ha de defensar els drets de tots. I, miri, president, la seva principal obligació –i m'ha agradat que comencés la seva intervenció parlant d'honestedat; és veritat que podem discrepar sobre què vol dir «honestedat i «coherència, però m'ha agradat que comencés amb un valor important–, des del nostre punt de vista, la seva principal obligació és promoure la convivència, garantir la seguretat i assegurar l'autogovern. I creiem que vostè està fent tot el contrari. Per promoure la convivència cal promoure el respecte, acceptar que hi han opinions diferents. El problema no és que hi hagi diversitat d'opinions, el problema és no respectar els que no coincideixen amb la d'un mateix. Per assegurar la seguretat, cal respectar la llei i donar suport als cossos policials. No hi ha equidistància possible entre qui apedrega un cotxe policial i els mossos. Qui crida «pim, pam, pum, que no en quedi ni un, «mateu-lo, mateu-lo, qui llença àcid als mossos no ens mereix cap mena de respecte, mereix el nostre rebuig, la nostra condemna. Per assegurar l'autogovern, cal que hi hagi govern, un govern que respecti la llei i que vetlli pels drets de tots. No pot ser que la ciutadania pensi que està desemparada, que vostès són indiferents davant del que passa. I miri, en el debat d'investidura vam dir nosaltres: «No ens volem deixar portar per cap mena de prejudici, jutjarem la seva actuació. I ho fem avui. President, nosaltres considerem que vostè no pot exercir la més alta magistratura catalana. La seva concepció política i la seva actitud posen la independència per sobre de la convivència, el seu activisme el porta a menystenir la seguretat ciutadana i la defensa dels drets de tots els catalans, particularment d'aquells que no pensen com vostè. En les seves mans, l'autogovern català torna a estar en risc, com a finals del 2017. I és per tot això que apel·lem a la seva responsabilitat: dimiteixi, convoqui eleccions, deixi que algú altre es posi al capdavant del Govern [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , algú capaç de posar per sobre de la independència...
Diputat...
...la convivència, algú capaç de posar la garantia dels drets de tots per davant del seu activisme, algú capaç de defensar l'autogovern per davant d'una quimera unilateral il·legal. Molt honorable senyor president, vostè mateix va dir que no era una persona...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...per presidir una autonomia. Sigui coherent, faci un pas al costat i plegui. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Jéssica Albiach.
Sí; gràcies, president, i bon dia a totes i a tots. Estem vivint dies difícils, dies en els que més que mai necessitem calma, necessitem serenor i necessitem empatia. Empatia per recuperar la paraula, l'escolta i el futur. Empatia amb qui està commocionat per la sentència injusta que han rebut els líders independentistes, però també empatia amb qui està preocupat i angoixat pels aldarulls i pels actes que estem veient als carrers, fets lamentables que no volem ni mereixem com a país. Són dies intensos de commoció, d'indignació i de tristor. Dies en què ens hem solidaritzat amb les persones condemnades i amb les seues famílies. Dies en què els carrers s'han omplert de multitud d'actes reivindicatius i pacífics, i on la força de la gent s'ha tornat a sentir. Però també dies d'aldarulls i de fets vandàlics, que condemnem amb tota rotunditat i que no tenen cabuda, perquè no aporten res de bo. Dies de càrregues policials desproporcionades i antireglamentàries per part dels Mossos d'Esquadra i també per part de la Policia Nacional. I dies també on el Govern –aquest Govern de la Generalitat– ha estat absent, ha estat buit, no ha donat cap orientació i on el màxim representant del Govern, que és el president de la Generalitat, ha fet una absoluta deixadesa de funcions en els moments més complicats. [[Alguns aplaudiments.]] President, fins anit vostè no va dir una sola paraula del que estava passant als carrers de Catalunya. A vostè li hem de recordar que no és un activista, és el president de la Generalitat, i com a tal ha d'actuar. I si no ho té clar i no vol fer-ho, en conseqüència, president, haurà de plegar. Tres dies callat, amb la commoció que hi havia a la societat catalana, preocupació pel vandalisme, i vostè ve aquí i fa un discurs –amb tot el respecte– delirant i irresponsable: no es correspon a la realitat del país. La seua resposta a la sentència és el Consell per la República i el procés constituent. President, això és una presa de pèl darrere d'una altra. Només espero que a la primavera del 2020 vostè no siga president i nosaltres formem part de la solució, perquè aquest país el que necessita són solucions i és poder avançar [[alguns aplaudiments]] , perquè, a més, vostè ens parla d'un gran acord de país quan en realitat només li està parlant als seus, i de fet diria que només li està parlant a una part cada vegada més petita dels seus. A mi m'agradaria saber què pensa Esquerra Republicana del discurs que vostè avui ha sortit i ha fet aquí... Però, bé, anem a pams. Portàvem setmanes i fins i tot mesos anunciant que aquest judici no augurava cap escenari d'esperança, i aquesta setmana s'ha constatat el que anàvem ja advertint: que de la judicialització de la política no podem esperar cap sentència justa, perquè aquesta sentència és injusta en tots els seus nivells. Ho és a nivell humà, i més si tenim present que arriba després de dos anys de presó preventiva absolutament injustificada; a nivell jurídic –i no ho diem nosaltres, volem ser rigoroses. Ho diuen professors de dret constitucional, ho diuen persones com el Joaquín Urías, que ha sigut lletrat del Tribunal Constitucional, que fa uns dies escrivia: «Las instituciones catalanas se salieron del cauce de la legalidad y olvidaron que no solo se deben a sus votantes, sino a toda la población de Cataluña. Desde el punto de vista jurídico creo que se equivocaron y, sin duda, se saltaron la ley. Pero ni eso era lo que se juzgaba aquí, ni esas ilegalidades antidemocráticas están castigadas con penas de cárcel. No ho diem nosaltres, ho diuen els professors de Dret Constitucional. I segueix: «Siendo esto lo grave, lo terrible socialmente es el efecto que la sentencia va a tener sobre el ejercicio de los derechos fundamentales en España. Per tant..., però això és el que diem nosaltres: aquesta sentència no només és un greuge per a les persones condemnades i per a les seues famílies, aquesta sentència representa un retrocés de l'estat democràtic i afecta els drets de totes i de tots. I per això volem insistir: no va d'independentistes o de no independentistes, això va de democràcia. I, com deia, a tots els nivells és injusta, també a nivell polític. Aquesta sentència, si fa alguna cosa, és allunyar les solucions, és aprofundir en el trencament emocional d'una àmplia part de la població catalana amb Espanya i, a més, ens aboca a un bloqueig del qual no sabem ni com ni quan sortirem. Aquesta sentència marca un abans i un després en la nostra història i hem de treballar perquè siga possible obrir una nova etapa necessària que no pot vindre marcada ni per la judicialització ni per la repetició d'errors. Malgrat les dificultats, malgrat la impotència que sentim i que patim, aquesta nova fase ha de vindre marcada per la política i per les solucions al conflicte. És una nova etapa que sabem quan començarà; molt probablement no podrà començar sense la llibertat dels presos i les preses polítiques, però no sabem quant durarà. Això dependrà de la nostra habilitat i de la nostra capacitat per fer política, perquè, malgrat tot, és temps de política, d'estratègia i d'audàcia. Ara més que mai cal política per les solucions i per la democràcia, política que s'ha de fer des del carrer, de manera pacífica i serena, garantint el dret a la protesta i a les mobilitzacions, i també des de les institucions, amb mirada llarga i pensant més enllà del proper telenotícies. I recordant també quin paper té cadascú i quina és la nostra responsabilitat. Perquè, president, nosaltres, per molt que anem a una marxa, a una mobilització, a una concentració, som els que hem de seure i parlar i som els que hem de fer que les altres forces polítiques i l'Estat seguin i parlin; en cap cas hem de bloquejar. Per tant, més enllà d'anar a les mobilitzacions, nosaltres hem de buscar sortides polítiques i institucionals. [[Aplaudiments.]] I sabem que és difícil, i que ningú té una solució ràpida ni fàcil ni màgica –perquè si algú la té vull pensar que ja hagués sortit aquí i ens l'haguera explicat, i no estaríem en aquest atzucac. Així que comencem a reconèixer que segurament estem en un procés que trigarà temps, que no serà ràpid, i, per tant, utilitzem la política com a pedagogia. Davant d'un Pedro Sánchez de mirada curta, que ha passat de la moció de censura i de Pedralbes a parlar del compliment íntegre de la condemna, que ens ha abocat a unes eleccions absolutament innecessàries i que estan contaminant el debat que estem tenint, que va en busca de l'electorat de Ciutadans i de l'abstenció del Partit Popular –i que, per tant, està fent cada vegada un discurs més retrògrad i més reaccionari– i que a més ja sabem que no té proposta per a Catalunya, aquí no hem de caure ni en la confrontació ni en la gesticulació buida, que és el que hem vist avui. El que cal és cohesionar Catalunya al voltant de solucions polítiques a través d'una entesa per al futur, una entesa pel futur que el primer que necessita és veritat i coherència, president. Vostè ha parlat de veritat. Jo també vull parlar de veritat; de veritat i de coherència. No pot ser que vostès envien i animen la gent a anar a l'aeroport del Prat i després els Mossos els atonyinen. No se n'adonen, que és del tot incoherent i que això no pot ser? Hem vist càrregues desproporcionades, hem vist atropellaments, hem vist violència arbitrària que fins i tot ha afectat els periodistes, hi ha dos centenars de persones ferides, un noi que ha perdut l'ull per un impacte de bala de goma, i estem a l'espera de saber si hi ha un segon afectat. President, calen responsabilitats, i nosaltres hem demanat depuracions, depurar responsabilitats polítiques. Vostè no ha fet esment..., i, de fet, ha dit que s'investigarà els Mossos. I jo li dic: els Mossos reben ordres polítiques, per tant, deixem als Mossos fer la seua feina i que les ordres polítiques que els arriben siguen realment les que es corresponen als protocols i siguen proporcionades. I una altra incoherència: a mi no em sembla normal –jo no sé si a vostès els sembla normal– que la setmana passada en aquest Parlament els partits que donen suport al Govern votaren a favor de fer fora a la Guàrdia Civil de Catalunya i ara ens assabentem que va ser el Departament de l'Interior el que va demanar als altres cossos de seguretat, als altres cossos policials, que vingueren a Catalunya a donar suport i a ajudar en la resposta a la sentència. En què quedem? Els fem fora o els diem que vinguen a donar suport i a reforçar els Mossos d'Esquadra? [[Alguns aplaudiments.]] És que no pot ser, és una incoherència i una contradicció darrere d'una altra. No es pot funcionar així. Aquest Govern s'ha caracteritzat de manera sistemàtica per dir una cosa i fer la contrària, però aquesta vegada l'evidència és tan gran que ni els que confiaven en vostès ara els donen suport. I Esquerra Republicana, una vegada més, fent com si no estigués al Govern: el vicepresident Aragonès tanca files amb el senyor Buch; fa unes setmanes, el Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana votava en contra que el senyor Buch vingués a comparèixer per donar explicacions sobre el desnonament de Sants, i ahir coneixem un comunicat del partit Esquerra Republicana exigint responsabilitats per les actuacions policials. Senyors i senyores d'Esquerra Republicana, jo no sé si és oportunisme polític o divisions internes, però farien bé d'aclarir-se i aclarir-nos-ho. Per tant, veritat i coherència en una etapa que s'ha d'obrir necessàriament amb la llibertat dels dirigents independentistes, perquè només així podrem recuperar la normalitat democràtica i podrem avançar cap a una solució política al conflicte. I lo que està clar és que aquest Govern, en els moments com el que estem vivint, la sensació que dona no és precisament de solidesa ni de rumb. La sensació que tenim..., i si jo ho hagués de resoldre en una frase seria que no hi ha ningú al volant; aquest país va sense horitzó i sense rumb. Per tant, president, vostè no està presidint, no està governant, no està treballant en les solucions. Per això li demanem que plegui, perquè no podem seguir així. Vostè ha començat dient que el dia que no pugui ser honest haurà de plegar. Per tant, jo li dic que vostè ha de ser honest, i reconegui que prefereix ser activista que president. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el torn del diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. En primer lloc, la nostra més absoluta solidaritat i empatia amb els presos i preses polítiques, i també amb els exiliats i exiliades, i amb tothom qui fins ahir mateix estava patint la repressió de l'Estat i el braç de la violència policial desfermada: la vostra llibertat és la nostra lluita. En segon lloc, la nostra alegria per totes les mobilitzacions de suport i solidaritat, que s'estenen a tot arreu dels Països Catalans, i el nostre agraïment per la solidaritat que ens arriba d'altres pobles de l'Estat i a nivell internacional. Aquesta és una lluita pels drets i llibertats de tots i totes, independentistes o no. La sentència del Tribunal Suprem ha estat el detonant d'un esclat impressionant de mobilitzacions populars arreu dels Països Catalans. La repressió viscuda des del 2017, juntament amb la constatació que les autonomies són ja una ficció i que la democràcia a l'Estat espanyol és un miratge, han tret desenes de milers de persones al carrer, desbordant per complet tant el sobiranisme autonòmic com el Govern en funcions de l'Estat. Milers de joves sense present ni futur en el sistema, en el règim del 78, surten al carrer per tal de guanyar-se un futur de dignitat, de drets socials, de drets civils, de drets polítics, que no és possible avui en el marc del règim, i això va més enllà d'independentistes i va més enllà de sobiranistes. Calen solucions polítiques. La protesta popular ha dut l'Estat a treure's la màscara i a mostrar la seva cara més crua: la de la repressió, la violència desfermada i la censura, l'enviament de milers de policies i guàrdies civils ha desfermat una onada de violència policial que en només quaranta-vuit hores ha provocat presó, detencions, centenars de ferits –algun d'ells de molta gravetat. Aquesta violència policial ha estat perpetrada colze a colze entre les forces d'ocupació i el Departament d'Interior, sota les ordres del Govern de la Generalitat. La resposta popular deixa també en evidència la ficció del Govern efectiu; l'estratègia de govern efectiu s'ha demostrat un fracàs absolut amb relació a allò que es proposava: implementar la república. Però també s'ha demostrat un fracàs absolut amb relació a allò que realment pretenia: preservar l'autonomia. L'autonomia de Catalunya és un ens completament buit de sobirania, un simple gestor de les engrunes. L'autocensura parlamentària davant les amenaces del Tribunal Constitucional acaba també amb qualsevol traça que el Parlament pugui representar políticament les veus del poble. L'objectiu de l'independentisme no ha de ser preservar les institucions autonòmiques a qualsevol preu, sinó preparar la resistència contra l'Estat per poder exercir el dret a l'autodeterminació. I tota mobilització sostinguda ha de generar un programa reivindicatiu. Les mobilitzacions serveixen per assenyalar l'Estat com un estat autoritari i demofòbic i per acumular forces i confiança. Però també han de servir per generar un programa polític que posi sobre la taula la fi de la repressió, la millora de les condicions de vida de les classes populars a través de l'exercici de la plena sobirania política i econòmica i l'exercici del dret a l'autodeterminació dels Països Catalans. El dret a l'autodeterminació, és a dir, la plena sobirania política i econòmica, és un dret irrenunciable, que no pot ser moneda de canvi en cap negociació política. I tot això ho guanyarem, ho guanyarem i només ho guanyarem des de la mobilització popular massiva i des de la desobediència civil generalitzada. Tres exemples: 20 de setembre a la seu de la CUP, referèndum de l'1 d'octubre, ocupació de l'aeroport el proppassat dilluns. Des de 2006 fins ara, l'Estat ha estat tancant sistemàticament totes les portes a la política. Mentrestant, la deriva autoritària als Països Catalans i al conjunt de l'Estat espanyol ha estat demolidora. I ara també prohibeixen, a través del Tribunal Constitucional i amb amenaces de presó, parlar simplement, parlar de sobirania i d'autodeterminació en si del Parlament de Catalunya. El diàleg sense autodeterminació, sense amnistia total, sense drets civils, socials i polítics, no representa cap solució a res per a la majoria social d'aquest país en la conquesta de l'alliberament nacional, social i de gènere. Totes aquelles persones que es manifesten aquests dies i totes les que es manifestaran de forma massiva en els propers, inclosa la vaga general, que es presenta encara més massiva que les anteriors, la força de la gent, no es tiraran enrere davant de res, per més violència policial, per més terrorisme d'estat i per més exèrcit que despleguin. Ara cal desbordar l'Estat i cal desbordar també l'estat de les autonomies. El tancament de files amb l'actuació dels Mossos d'Esquadra i amb la coordinació directa amb la Policia Nacional i la Guàrdia Civil marquen un punt de difícil retorn en relació amb el Govern i el moviment per l'autodeterminació. I, per acabar –acabo, president–, fem una crida a la dignitat, a perseverar en la mobilització massiva i sostinguda en el temps. Demostrarem, com ja hem fet en innombrables ocasions, que no ens rendirem en la defensa...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...dels nostres drets. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Muchísimas gracias, presidente. Dispongo solo de cinco minutos, así que debo ir al grano. No debería dedicarle ni medio minuto al señor Torra, pero me veo en la obligación de valorar su no condena de ayer. Ayer compareció usted, como siempre, tarde y mal, con unas dosis de cinismo insoportables y, ya que utiliza usted el término, de manera deshonesta, profundamente deshonesta. Si a usted alguien le diera una paliza, yo lo condenaría al minuto. ¿Cómo se sentiría usted si, además de no condenarlo, me cachondeara de usted diciendo que esa paliza es una acción de resistencia pacífica? Así se sintieron centenares de catalanes salvajemente agredidos, que vieron cómo su presidente no solo no condenaba, sino que decía que eso eran –cito textualmente– «acciones de resistencia pacífica. Ayer paseaba usted con el señor Ibarretxe; bien podría haberle explicado cómo hacer mutis por el foro discretamente. Pero me temo que, vistas algunas de las informaciones, si se confirman, que han aparecido en estos últimos días y que le sitúan en Ginebra liderando la creación del Tsunami Democrático, lo de la salida honrosa..., a lo mejor llega usted tarde. Ya lo veremos. Pero vamos a lo importante de esta intervención. Quisiera dar las gracias a las fuerzas y cuerpos de seguridad del Estado, a la Guardia Civil, a la Policía Nacional, a las guardias urbanas. Quiero trasladaros el apoyo de millones de catalanes, porque somos millones los que sabemos que lo vuestro no es violencia, a lo vuestro en democracia se le llama «el uso legítimo de la fuerza para garantizar el orden y la convivencia. Gracias de todo corazón por protegernos. [[Aplaudiments.]] Gracias también a los miles y miles de mossos d'esquadra decentes. No tenéis la culpa de recibir en ocasiones órdenes de auténticos descerebrados. Yo mismo tengo el honor de compartir muchas horas de mi vida con vosotros. Sé de vuestra vocación de servicio y de vuestra decencia. Y gracias, por supuesto, también a bomberos, brigadas de limpieza, servicios también, operadores de limpieza. Tenéis la..., en fin, el honor de traer la civilización tras la barbarie en nuestras ciudades. Quiero volver a dirigirme a millones de catalanes asustados estos días. No estáis solos. Sé que aquí represento a un grupo político pequeño, pero nos multiplicaremos las veces que sea necesario para que no os sintáis nunca solos. Os garantizo que aquellos líderes del denominado Tsunami Democrático responderán ante la justicia de los gravísimos delitos cometidos estos días. Os garantizo que pagarán de sus bolsillos –de sus bolsillos– los gravísimos destrozos ocasionados. La democracia prevalecerá siempre. Y quiero acabar esta intervención con la parte para mí más importante. Quiero dirigirme a los jóvenes catalanes, de izquierdas, de derechas, nacionalistas, catalanistas, españolistas; me es igual su ideología. Y quiero pediros que seáis rebeldes, pero rebeldes de verdad; no le entreguéis vuestra alma a ningún político, a mí tampoco, pero mucho menos a aquellos que os piden que arriesguéis vuestra integridad física mientras ellos van en coche oficial y ganan 152.000 euros al año, como el Gandhi catalán este que tenemos aquí, Quim Torra. [[Aplaudiments.]] No hay nada más rebelde –no hay nada más rebelde– que ser dueños de vuestro propio destino. Yo tengo cuarenta y tres años, nunca más volveré a tener dieciocho, ni veinte, ni veintidós, pero los he tenido, y hablo con conocimiento de causa: echaréis de menos cada día que faltéis a clase para nada. Cuando vayáis a buscar trabajo, cuando tengáis que salir a aquella jungla en que a veces se convierte la vida, no estarán ni Puigdemont ni Torra para ayudaros, estaréis solos, con vuestros conocimientos, experiencias, ilusiones, también con vuestros temores. Cuando eso suceda, lamentaréis haberle entregado ni siquiera medio minuto a políticos sin escrúpulos que intentaron utilizaros como escudos humanos, como kamikazes, para una causa perdida y absurda. Quiero pediros, jóvenes, que estudiéis mucho, sí, que disfrutéis de la vida, también –yo lo he hecho, muchísimo, en esa época–, pero que respetéis a vuestros mayores –que respetéis a vuestros mayores–, porque cuando falten lo único que os consolará es saber que estuvisteis siempre a su lado, y no haciendo el idiota por ahí. Y eso ni Torra, ni Puigdemont, ni yo os lo podremos dar nunca. Ser rebelde es asumir las propias responsabilidades de verdad, no quemar mobiliario urbano y culpar a los demás de los propios errores. Ser rebelde no es agredir a nadie; eso lo hace cualquiera, cualquier animal, eso es muy sencillo. Ser rebelde es contener los peores instintos y ser capaces de convivir civilizadamente. En definitiva, ser rebelde, amigos y amigas, es ser humanos, no comportarse como animales enloquecidos. Os toca elegir qué queréis ser. Yo no pierdo la esperanza, escuchaba ayer a los jóvenes de S'Ha Acabat! y sé que, en Cataluña, de todas las ideologías, sigue habiendo jóvenes maravillosos. Muchísimas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, és el torn del diputat senyor Sergi Sabrià.
Bon dia, president, president del Parlament, diputats, diputades. Aquesta setmana l'Estat espanyol ha escrit la seva pròpia sentència. No serà immediata, però la sentència és un atac a l'independentisme com a opció política, un atac directe a la democràcia i als drets humans, que generarà unes conseqüències irreparables. Han escollit defensar la unitat del regne a canvi de la degradació de la seva democràcia, de la seva reputació internacional. Han escollit la repressió i l'escarni, la venjança, i ens aboquen a treballar cada dia encara amb més força per construir una república independent que ens permeti viure en una societat més democràtica, més lliure i més justa. No renunciarem, no ens rendirem, no abandonarem, malgrat les amenaces i malgrat la repressió. La sentència és un error històric –històric–, que ens provocarà un terratrèmol polític, com ja ho està fent, i ho han de tenir clar. L'error amb l'Estatut ens va portar fins aquí i aquest error d'ara ens portarà a la llibertat definitiva. L'Estat torna a dir que Catalunya i els seus ciutadans han de callar, que no tenen dret a decidir el seu futur, que si intenten defensar la democràcia trobaran repressió. S'ataca la llibertat d'expressió, s'ataca el dret a la manifestació. Segons vostès, ja ni tan sols es pot parlar de tot en aquest Parlament. Doncs no, no ens rendirem, no ens plegarem a les seves amenaces, persistirem a les institucions i persistirem al carrer. No abandonarem les institucions, perquè són l'eina migrada que ens permet encara avui ajudar la nostra gent i intentar que tinguin una vida millor. I no abandonarem els carrers ni abandonarem les places, perquè la resistència pacífica, la mobilització, la desobediència, sí, també la desobediència civil, sempre pacífica, són, amb les urnes i amb els vots, la nostra millor eina, potser les úniques eines que tenim avui. Estem emprenyats, estem indignats, estem fotuts, com la majoria de la gent d'aquest país. I no s'equivoquin: no tots els emprenyats són independentistes, perquè per estar emprenyat avui només cal ser demòcrata. Sentim una profunda frustració davant de l'atac, de l'abús que fa l'Estat, que només es mou per venjança, per ganes de generar dolor, per escarmentar-nos, que rebutja la política –la política– com a via per resoldre un conflicte que és polític. Entenem la impotència que sent la gent als carrers, perquè nosaltres també sentim aquesta impotència. Però no ens aturem. No serà ràpid, com ens hagués agradat, però farem seure aquest Estat en una taula i votarem en un referèndum d'autodeterminació. Som milions, més dels que havíem estat mai, i hem sortit al carrer massivament i pacíficament. No ens podran aturar. Vostès avui volien que vinguéssim aquí a parlar només de violència, d'uns pocs que ens fan mal i d'unes maneres que rebutgem amb tota la força i amb tota la contundència. Ens és igual si són infiltrats o irresponsables, però les imatges de les dues darreres nits no ens representen i no volem que es tornin a repetir, no representen l'U d'Octubre ni les persones que han rebut el càstig de la sentència. Tampoc algunes de les actuacions dels cossos policials, ni dels Mossos ni de la Policia Nacional, que embruten la feina de la majoria dels professionals i que són inadmissibles i que cal investigar i resoldre ja. [[Aplaudiments.]] Més transparència, més comunicació –més transparència i més comunicació. Prous atropellaments, prous caps oberts, prous pilotes de goma. Hi ha uns protocols, aprovats per aquest Parlament, que s'han de complir. Una policia democràtica no atropella la gent. [[Aplaudiments.]] Qui vulgui exercir la violència tindrà sempre –sempre, sempre– el nostre rebuig i mai de la vida ho podrà fer en nom nostre. Tot el rebuig, tot. Però no oblidem per què som aquí: cent anys de presó és una resposta salvatge. [[Aplaudiments.]] Una resposta salvatge a una petició de més de 2 milions de persones i d'una majoria parlamentària. El referèndum és la proposta que guanya totes les eleccions a Catalunya –totes les eleccions a Catalunya. La nostra via és la democràcia i la força de la gent per defensar els nostres drets. Una mobilització que entenem, sempre, pacífica i a la qual mai renunciarem. Amb la sentència, l'Estat confirma la repressió com l'eina per assolir allò que no guanya mai a les urnes, perquè a les urnes sempre guanyem nosaltres. Però el conflicte no se soluciona amb més conflicte, sinó buscant una solució democràtica. Amb aquest judici polític hem vist com han sigut capaços de jutjar persones per les seves idees, per les seves idees polítiques, i pel fet d'organitzar un referèndum i permetre a la gent votar. Cent anys de càstig a uns homes de pau que eren els seus companys d'escó, que seien aquí, aquí, aquí, allà, i no els jutgen pels fets. Es vol castigar un moviment polític generant patiment a les persones que formaven part del Govern d'aquest país, a la presidenta del Parlament de Catalunya i als membres de la societat civil. Condemnen totes aquestes persones perquè no poden condemnar tot un poble. No hi ha una altra opció per als catalans que construir un nou estat per fugir de la repressió que ens imposen. La nostra proposta és clara i l'hem explicat repetidament: forçar l'Estat a seure en una taula a negociar una solució política. I ells no s'asseuen amb nosaltres, s'asseuen entre ells, com van fer ahir, i s'han d'asseure amb els partits catalans per buscar una solució. I la solució és exercir el dret a l'autodeterminació. I sabem que serà molt difícil, i sabem que caldrà forçar l'Estat, i sabem que haurem d'utilitzar la via del diàleg institucional; però no n'hi haurà prou. Caldrà treballar molts fronts a la vegada, caldrà treballar la mobilització, com a eina imprescindible, caldrà treballar les oportunitats a nivell internacional, per arribar a un espai tan senzill: que s'asseguin i parlar. És fàcil, es diu «fer política. Volem que l'Estat espanyol s'assegui d'una vegada a una taula i escolti els catalans. La seva cadira, com sempre els deia i els diu Oriol Junqueras, segueix sent una cadira buida. I posarem l'amnistia i l'autodeterminació sobre la taula. Cal tornar a la política un conflicte que és polític. Difícilment podrem iniciar una etapa de negociació amb presos i preses i amb una causa general que afecta també molts companys que són aquí. S'ha d'aturar ja l'espai..., s'ha d'aturar ja la repressió. En aquest país ara és l'hora d'acumular forces i de créixer, per tornar-ho a fer amb la certesa, ara sí, que guanyarem. No és el moment de posar dates, sinó de treballar aquells consensos que representen el 80 per cent de la ciutadania de Catalunya, de trobar acords entre tots els múltiples actors. I aquí és on creu Esquerra Republicana que s'ha de portar la proposta que ens feia avui el president i que acabem de conèixer; una proposta que valorarem, però que és en els grans acords, és en els grans acords on l'independentisme sempre ha avançat, és en els grans acords on sempre ens hem fet grans, i aquest creiem que és el camí. Els consensos amplis són la nostra fortalesa. En tot cas, si una cosa és segura és que aquest conflicte no s'arregla en cap cas amb cent anys de presó, sinó votant i amb més democràcia. Als cent anys de vergonya de l'Estat, urnes i vots. A més repressió, més ànsies de llibertat. A més amenaces, més clar tenim que hi tornarem. Llibertat, autodeterminació i independència. Amnistia, referèndum i república. Seguim creient en el somni, perquè no només és possible, sinó que és imprescindible. Visca Catalunya! [[Veus de «Lliure! Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Albert Batet.
Moltes gràcies, molt honorable president Torrent. Molt honorable president Torra, vicepresidents, consellers, conselleres, diputats i diputades, el dia 14 d'octubre del 2019 passarà a la història de Catalunya com un dia trist, un dia molt trist. Cent anys de presó. Ens han fet mal, ens han fet molt de mal. Oriol Junqueras, vicepresident del Govern Puigdemont i conseller d'Economia, tretze anys de presó; Jordi Turull, conseller de la Presidència, dotze anys de presó; Dolors Bassa, consellera de Benestar i Treball, dotze anys de presó; Raül Romeva, conseller d'Acció Exterior, dotze anys de presó; la molt honorable presidenta del Parlament de Catalunya, la senyora Carme Forcadell, onze anys i mig de presó; Josep Rull, conseller de Territori i Sostenibilitat, deu anys i mig de presó; Joaquim Forn, conseller d'Interior, deu anys i mig de presó; Jordi Sànchez, president de l'Assemblea Nacional Catalana, nou anys de presó; Jordi Cuixart, president d'Òmnium Cultural, nou anys de presó. Cent anys de presó per a persones innocents, cent anys de presó per l'U d'Octubre és una barbaritat. I, alhora, aquest president del Govern Puigdemont i la resta de membres de l'executiu, a l'exili. Creuen que això és normal? Com a president del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, expresso el nostre rebuig a una sentència injusta i inhumana, una sentència que no només condemna un govern i els líders socials, una sentència que ens condemna a tots, a tots els més de 2 milions de votants del referèndum, als del «sí i als del «no. No hi ha cap raó, cap ni una, per mantenir en presó els líders polítics i socials de l'octubre del 2017. Onze anys de presó, això fa mal. Fa mal als condemnats, a les famílies, fa molt de mal. Fa mal com ens va fer mal la violència policial de l'U d'Octubre. Fa mal a la política, fa mal a la democràcia, fa mal a tothom que creu que els conflictes polítics s'han de resoldre amb política i fa mal a tothom que creu que en democràcia els conflictes polítics s'han de resoldre votant. Una sentència del Tribunal Suprem que no és cap solució al conflicte, com no van ser cap solució al conflicte els cops de porra de l'U d'Octubre, com no va ser cap solució al conflicte aplicar el 155, com no va ser cap solució al conflicte enviar la fiscalia, com no va ser cap solució al conflicte destituir el Govern i dissoldre el Parlament, com no ha sigut cap solució al conflicte no respectar els resultats de les eleccions democràtiques i les investidures aquí al Parlament de Catalunya, com la del president Puigdemont. Portar la política a la justícia no és cap solució, és una irresponsabilitat. Com diu el Jordi Sánchez, la sentència demostra que, quan la unitat d'Espanya entra en joc, la justícia i l'estat de dret surten per la finestra. I ho va dir el Financial Times: les penes de presó no poden solucionar la crisi de Catalunya. I avui, aquí i ara és el moment de parlar de drets, perquè això va de drets i de llibertats. Els drets són principis jurídics, socials i ètics de la llibertat, principis que garanteixen la convivència entre ciutadans, i els drets i les llibertats són l'alternativa al conflicte, són la contraposició al conflicte, resolen conflictes. No té raons, la ciutadania de Catalunya, per estar indignada? La ciutadania hi té tot el dret del món, però sempre de forma i manera cívica i pacífica. Des d'aquí condemnem tota violència, tota mostra d'incivisme, generat per qualsevol persona, pensi el que pensi. Com reconeixia el mateix senyor Iceta, el moviment independentista no és violent. Com deia el president Puigdemont, l'U d'Octubre mai vam veure incendiaris amagant urnes o imprimint paperetes. No necessitem la violència per guanyar; en tot cas, la necessita l'Estat per derrotar-nos. Per això reivindiquem que l'independentisme no és violent, i de la mateixa manera reivindiquem que l'independentisme té dret a reclamar els seus drets, perquè els drets no provoquen mai un conflicte. És la seva negació la que és font de tots els conflictes. I com a president del Grup de Junts per Catalunya condemnem qualsevol tipus d'aldarull, de desordre públic. Que quedi molt clar: no és el camí, no és el nostre camí, no ha estat mai el nostre camí ni serà el nostre camí. Aquest grup parlamentari no acceptarà que ningú tingui cap complicitat amb violents, cap. Però ara també deixin-me dir-los que agraïm la feina dels cossos de seguretat i dels Mossos d'Esquadra. Quin cinisme, que avui venen aquí els del 155, que van dissoldre un parlament i cessar un govern i que van enviar el major Trapero a l'Audiència Nacional, que vinguin aquí a defensar el Cos de Mossos d'Esquadra, quan han enviat els cossos i els superiors a la fiscalia [[remor de veus]] , quan han aplicat un 155 que ha afectat d'una forma total el Cos dels Mossos d'Esquadra. Això és cinisme, això és una irresponsabilitat. Però alhora també, com a grup parlamentari, reiterem el compromís d'exigir responsabilitats i depurar-les, davant les actuacions desproporcionades dels cossos de seguretat. Cap tolerància a allò que ens allunyi de les policies democràtiques del segle XXI. Cent anys de presó –cent anys de presó– i zero propostes polítiques, cap proposta política. I això va de política, que ningú s'enganyi. El que està en joc en aquests moments són els drets i les llibertats de tots els ciutadans del nostre país, tinguin les idees que tinguin. La sentència condemna els acusats, però ens amenaça a tots. És un retrocés democràtic sense precedents, perquè retalla drets fonamentals: de reunió, de manifestació, d'associació, d'expressió, de pensament, de participació. Drets i llibertats que ens hem donat entre tots i totes, que ens hem donat amb respecte, que són base d'un estat democràtic, que són base d'un estat de dret. Drets i llibertats que s'han vist greument vulnerats. A Catalunya portem molts anys que se'ns vulneren els drets i les llibertats. I quan aquests drets no són respectats, amb uns drets que tenen un gran, ampli consens social, i quan són vulnerats, quan aquests drets retrocedeixen, com fa la sentència, la política ha d'actuar, ha de resoldre la situació. La política ha de dialogar, ha de parlar, ha de pactar, ha de negociar, ha de reconèixer el conflicte i l'ha de solucionar. Però, ai las!, en absència de política, passa el que passa. És una greu irresponsabilitat que el senyor Pedro Sánchez parli amb el Partit Popular, Ciutadans i Podemos sobre el conflicte polític a Catalunya i no vulgui parlar amb les forces polítiques que governen la Generalitat de Catalunya, que van guanyar les eleccions europees, que van guanyar els eleccions al Congrés dels Diputats i que van guanyar les eleccions municipals, i que vulgui dividir la societat catalana només escoltant-ne una part i menystenint l'altra. És una greu irresponsabilitat del senyor Pedro Sánchez. Això és molt poc seriós i això és molt poc responsable. Fins quan durarà aquesta situació? Si us plau, política, diàleg i democràcia. Però diàleg de debò, no aquests que venen aquí, se'n parla, diàleg i política i tal, i després no fem res, i després ens espantem quan posem un relator en una taula de diàleg. Diàleg i valentia política de debò, voluntat de negociar i resoldre un conflicte polític. Perquè el mateix Financial Times adverteix que no resoldre el conflicte polític a Catalunya comporta la inestabilitat a l'Estat espanyol. I ara és l'hora de tornar a posar la política al centre de la taula. La política sense apriorismes, sense condicions, sense renúncies, sense revenges ni humiliacions. La política per damunt de la raó d'estat, que no hi vol veure i no hi vol sentir el sentiment majoritari de la societat catalana. La política per damunt de la conculcació de drets individuals i col·lectius per raons electoralistes, perquè els governs del Partit Popular i el PSOE el que han fet conjuntament amb Ciutadans i Vox no ha estat mai fer política, ha estat maniobrar per rescatar un règim polític que fa aigües. Cal abandonar la irresponsabilitat i l'electoralisme, cal responsabilitat i respecte, cal abandonar els intents d'aixafar les llibertats dels catalans i les catalanes com a excusa per amagar un estat que està en fallida, amb una crisi monàrquica, amb una crisi institucional, amb una crisi del sistema judicial, amb una fallida econòmica que arriba fins i tot a les pensions. I és l'hora de mirar més enllà d'un grapat de vots, d'un escó aquí i acá, de les pròximes eleccions, del proper sondeig electoral, i més enllà d'unes decisions de curta volada. Ara cal estar a l'alçada del moment, i cal estar a l'alçada del moment i llegir els esdeveniments pensant més en la propera generació que no pas en les properes eleccions. Cal estar a l'alçada del moment, i ja n'hi ha prou de repressió. Prou de repressió, prou de presó, prou d'amenaces, prou de fiscalia, prou de reprimir. Cal política, cal negociació i pacte. I, senyors del Partit Socialistes, nosaltres teníem esperances en vostès, però al llarg de tot aquest temps, sens dubte, han vist que vostès tenen l'oportunitat d'actuar amb responsabilitat, i si no ho fan estaran convertint l'Estat espanyol en un estat il·liberal, com Turquia, on han desaparegut els límits entre els poders legislatiu, executiu i judicial. Això és el que volen? Tornin a la política, tornin al diàleg, respectin les urnes, respectin els vots, tornin a la democràcia. Nosaltres..., Espanya està...
Diputat...
...–acabo, senyor president–, Espanya està saltant pactes de drets civils i polítics que va signar l'any 76, i no està considerant el Grup de Treball de Detencions Arbitràries de Nacions Unides. Nosaltres no ho tolerarem. Nosaltres defensarem els drets. Els catalans i les catalanes tenim drets, i els defensarem a tots, i els defensarem per a tothom. No esperem cent anys...
Diputat, se li ha acabat el temps.
...la justícia –acabo, president– no pot esperar, la democràcia no pot esperar, el diàleg no pot esperar. Seguem a la taula i parlem. Moltes gràcies a tots i a totes. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Un cop intervinguts els representants dels grups i subgrups parlamentaris, té la paraula el president de la Generalitat per respondre. Quan vulgui.
Sí, bona tarda; de nou, bon dia. A Ciutadans, clar, vostè em diu, senyora diputada, diu: «Criticar una sentència és cridar a la rebel·lió. No ho sé. Ho he entès bé? Realment ha dit això, vostè? Realment s'ha atrevit a dir això? És a dir, l'ONU és rebel? L'Organització Mundial contra la Tortura és rebel? Amnistia Internacional és rebel? El PEN Club és rebel? Els premis Nobel que s'han manifestat a favor dels nostres companys són rebels? I tant, que criticarem aquesta sentència, perquè és una sentència injusta, i no l'acceptarem. Mai acceptarem aquesta sentència. [[Aplaudiments i remor de veus.]] Vostès encadenen error rere error...
Silenci...
...des del debat de política general i la moció de censura, la intervenció de la setmana passada, i tot això ho van emmascarant d'alguna manera amb aquest relat que vostès han construït, doncs, de la violència de l'independentisme, i, com els vaig dir l'altre dia, arriba a ser un punt kafkià, que, acusats d'aquesta violència, ens hàgim de defensar una vegada i una altra. [[Persisteix la remor de veus.]]
Silenci...
Doncs l'hem condemnat totes les vegades que ha calgut, aquesta violència, i ho tornarem a fer, clar que sí, tornarem a dir-los que condemnem la violència quan s'ha produït. Efectivament, la condemnem. I vostès estan molt preocupats per la imatge de Catalunya, però mirin la premsa internacional, mirin si qui no hauria d'estar preocupadíssim és justament Espanya, la reputació de la democràcia espanyola. Quan el Consell d'Europa demana investigar a Espanya i Turquia què està passant a l'hora de tractar els seus dissidents polítics, penso que hem arribat ja al cap del carrer del que suposa en aquests moments la credibilitat de la democràcia espanyola al món. Al Partit dels Socialistes, vostès parlen de l'estat de dret i que acaten les sentències, però, perdoni que li digui amb una frase feliç del diputat Jordi Turull, memorable: «Aquest ja no és més un estat de dret, és un estat que tira pel dret i que quan decideix que cal “descabezar el movimiento independentista”, doncs, tot s'hi val. Tot s'hi val. És que hem vist com tot s'hi valia: tribunals, clavegueres, tot s'hi ha valgut, perquè la unitat d'Espanya ho justifica tot. I jo sí, jo avui aquí m'esperava del Partit dels Socialistes que sortís i que digués: «No estem d'acord amb aquesta sentència, perquè ens sembla desproporcionada. Almenys que digués això. «No estem d'acord amb els drets..., que no només per als independentistes, no només per als ciutadans catalans, sinó per a qualsevol ciutadà espanyol, «...la limitació de drets que aquesta sentència suposa en termes de llibertat d'expressió, en termes de dret de reunió, de manifestació. I sobretot m'esperava que vostè em digués: «I tant que en aquest Parlament de Catalunya podreu parlar de tot, i el Partit dels Socialistes estarà al vostre costat perquè en aquest Parlament es pugui parlar de tot i es pugui parlar del dret de l'autodeterminació. És clar que sí que m'esperava això avui del Partit dels Socialistes. Perquè aquesta sentència ens situa en una altra dimensió. Fins ara tot eren hipòtesis i càbales, ara no, tenim una sentència amb uns textos concrets, que són un autèntic atac a l'estat de dret, precisament, als drets que pensàvem que teníem assegurats i conquerits. I sempre m'hauria imaginat que el Partit dels Socialistes sempre hauria estat al costat dels defensors dels drets de tots els ciutadans. Parlen de diàleg, també. Però és que «diàleg és d'aquestes paraules màgiques que ens les utilitzem uns als altres, oi?: «Parlem de diàleg, «jo vull diàleg, «jo vull diàleg... Tothom vol diàleg. Però és que el diàleg s'ha d'acabar concretant d'alguna manera. Ho vam intentar. Miri, jo he estat en les dues reunions amb el senyor Pedro Sánchez, tant a la Moncloa com a Pedralbes, i vaig poder veure les negociacions que després es van anar succeint en aquell tímid intent d'un diàleg efectiu per primera vegada entre Espanya i Catalunya, en què semblava que Espanya ens reconeixia la condició de subjecte polític. I només va ser posar un full en blanc, en el qual diguéssim «escoltin quina és la proposta de Catalunya, quina és la proposta del Regne d'Espanya i que hi hagi un relator per poder avançar i donar compliment, doncs, aquest diàleg, que es va acabar el diàleg, eh? Per tant, quan parlem de diàleg, quan parlem d'un diàleg sincer, honest, valent, parlem que anem a un diàleg sincer, honest i valent; si no, estem prostituint les paraules. En Comú Podem m'heu retret que portava tres dies callat, i això em sembla una falsedat absoluta, eh? Des del primer dia, sortim. El primer dia, dos hores després, al Palau de la Generalitat, amb una declaració institucional que ens hauria agradat, doncs, que ens hi haguessin acompanyat altres institucions del país i no va ser possible, en la que vam rebutjar la sentència, en la que ens vam posar al costat dels drets i llibertats i que, per tant, ja vam marcar la pauta del que era..., creiem, seria l'expressió popular d'una ciutadania que se sent indignada, emprenyada i fotuda, com diu el diputat Sabrià. Efectivament, així se sent la ciutadania, així ens sentim tots plegats. Des d'aquell dia, aquest Govern ha continuat donant la cara, sempre i en tot moment, en el Consell Executiu de l'endemà, gestionant totes les incidències durant tots aquests dies. Per tant, no li accepto que hàgim romàs callats. Hem continuat treballant, com hem continuat fent sempre, des del primer dia, aquest Govern treballant. I m'acusa d'haver fet un discurs delirant. Jo, em perdonarà, eh?, d'una esquerra que també digui... –ja és l'últim, no?–, una esquerra que se suposa que és l'esquerra de l'esquerra, que titlli el president o un president de la Generalitat d'«activista, doncs, ja..., no ho sé, sincerament. Però, vaja, un discurs delirant..., per què un discurs delirant? Un discurs que senzillament se centra en posar l'èmfasi en els drets civils, socials i polítics de la ciutadania?; un discurs que parla de la fi de la repressió per aconseguir l'amnistia?; un discurs que parla de l'exercici del dret a l'autodeterminació?, però de l'exercici, eh?, no del permís del dret a l'autodeterminació, no, no, de les vies de com concretem l'exercici del dret a l'autodeterminació, perquè si és un dret, l'hem d'exercir. Això és un discurs delirant, senyora Albiach? Amb un motor social com poden ser els pressupostos? I, tanmateix, no creu que sobre aquests tres punts podem parlar? Vostè ha dit: «Parlem. Parlem, però si creu que aquest és un discurs delirant, realment parlar es fa també una mica complicat. En la mateixa línia, penso, que les companyes de la CUP, aquests són els temes troncals sobre aquest acord nacional sobre el qual hauríem de posar-nos d'acord. Jo he volgut dir també quina és la posició meva i què hi aniré a defensar. Però el dret a l'autodeterminació, els drets civils i socials i acabar amb la repressió amb l'amnistia em semblen fonamentals, troncals, en aquesta etapa que s'obre. Jo he dit quina era la meva posició respecte a com hem d'acabar concretant l'exercici al dret a l'autodeterminació, per donar-li contingut al «ho tornarem a fer, perquè ens cal donar-li contingut a aquest «ho tornarem a fer. Al Partit Popular, noves amenaces, ara al Tsunami Democràtic. Ho he dit abans en el meu discurs, rebutgem totes les violències que s'han produït, totes, però no acceptem que es vulgui criminalitzar el moviment pacifista i no-violent. La desobediència civil no es pot criminalitzar. I, per tant, no li tolero que vostè criminalitzi el Tsunami Democràtic [[remor de veus]] i tota la gent que s'ha manifestat democràticament, pacíficament...
Silenci.
...d'una manera no violenta com el Tsunami Democràtic. Em sembla una amenaça intolerable i l'hi volia dir també aquí. Als companys d'Esquerra, de Junts per Catalunya, ahir, efectivament, a la marxa per la llibertat a Girona, que vaig tenir l'honor de poder compartir amb el lehendakari Ibarretxe, una persona que estima Catalunya i que penso que els catalans estimem i respectem, ens deia: «Os quieren divididos y violentos, y tenéis que estar unidos y pacíficos. Jo crec que és exactament aquest el resum de la situació ara mateix a Catalunya. Això és el que vol l'Estat –ho han volgut sempre, eh?–: «Antes se romperá Cataluña. Per tant, nosaltres units, nosaltres ferms en les institucions, nosaltres decidits a avançar, determinats; això sí, dotant de contingut les paraules, perquè les paraules les hem de concretar. I jo faig aquesta proposta de concreció de les paraules que avui us he anunciat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. A continuació, hi ha un torn de rèplica per als grups parlamentaris i els subgrups. En primer lloc, té la paraula, per un temps de cinc minuts, la diputada senyora Lorena Roldán, en nom de Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidente. Señor Torra, ¿no se cansa usted de engañar? ¿De verdad no se cansa usted de salir aquí e intentar seguir engañando a todos los catalanes? Deje usted de hablar en nombre de la ONU, deje usted de hablar en nombre del Consejo de Europa, de la Unión Europea, déjelo ya, deje de engañar, por favor, que no es verdad. Y todos los catalanes lo sabemos ya. Y además es que le digo una cosa: no es que los partidos de la Unión Europa tengan un muy buen concepto de usted, señor Torra, que ya le han condenado por su retórica xenófoba y racista. No apele más a la Unión Europea, déjelo ya. (Aplaudiments.) Dejen de insistir con las fakes, de verdad. Y, sobre todo, deje de venir aquí a hacerse la víctima: ustedes no son las víctimas. Y, sobre todo, ¿sabe lo que no son? Los héroes. Los héroes son esos catalanes que llevan años sufriéndoles, los héroes son esos catalanes que están viviendo ahora con miedo y no salen a la calle por los disturbios de su tsunami totalitario. Esos son los héroes en Cataluña, no ustedes, señor Torra. (Aplaudiments.) No ustedes. Hace muchísimo tiempo que lo vinimos advirtiendo, sabíamos que esto iba a pasar y me duele en el alma haber tenido razón –me duele en el alma. Y no solo se lo digo a usted, señor Torra, también se lo digo al Partido Socialista. Hace días que veníamos advirtiendo de lo peligroso que era que el señor Torra hubiera cruzado esa línea roja. Hace una semana, durante la moción de censura, ustedes no quisieron verlo. Yo hoy les pido que no miren hacia otro lado. Yo hoy les pido que no dejemos a un lado nuestras diferencias y que vayamos juntos en la defensa de la libertad y la convivencia en Cataluña, porque no podemos volver a llegar tarde y mal. Esta vez no. Y al separatismo es que ya se le ha caído la careta, es que ya no se puede hacer la vista gorda, señores del Partido Socialista, se les ha caído la careta y se les ha visto el profundo rostro antidemocrático que tienen. [[L'oradora mostra una imatge a la cambra.]] ¿Cómo, si no –cómo, si no–, explican ustedes esta Cataluña en llamas, señor Torra, que dice que yo me lo invento? ¿Cómo explican ustedes estas imágenes, señor Torra? ¿Cómo explican ustedes las consecuencias de ese tsunami totalitario? Deje usted de hablar de Gandhi i de Luther King mientras sigan ardiendo nuestras calles en Cataluña, señor Torra. [[Aplaudiments.]] Ha tenido usted la desfachatez de hablar de infiltrados. ¿Cuántos infiltrados hay en Cataluña, señor Torra, que son capaces de ocupar una infraestructura como el aeropuerto? ¿Cuántos infiltrados, señor Torra? Yo se lo pregunto. Yo le voy a decir una cosa: yo, de momento, al único infiltrado que conozco aquí es a usted. Hoy mismo conocíamos por la prensa que usted se reunió varias veces con los investigados en la trama terrorista. Explíquenos de una vez por todas qué relación tiene con esos comandos radicales separatistas que pretendían atentar en Cataluña. Explíquenoslo, señor Torra. Dé la cara, salga aquí y dé la cara. Mire, yo le voy a decir una cosa... [[Aplaudiments.]] Usted todavía está a tiempo de hacer una única cosa buena por todos los catalanes: dejar de avivar la hoguera de los comandos radicales separatistas, parar este tsunami totalitario antes de que siga haciendo más daño, pare usted este tsunami de violencia antes de que no haya vuelta atrás. Párelo, señor Torra; párelo y luego váyase. Porque usted no representa ya a nadie. Porque usted mismo se ha inhabilitado para seguir al frente de su Gobierno, un gobierno que debería trabajar para todos los catalanes. Porque usted se ha borrado definitivamente de la realidad, si es que alguna vez estuvo en ella. Mire, es urgente que usted se vaya, precisamente para que podamos reconstruir lo que ustedes han destruido, para que podamos volver a unir lo que ustedes han dividido y para volver..., y devolver la esperanza y la seguridad a todos los catalanes, que están ya muy cansados de ver como ustedes pisotean y vulneran sus libertades y sus derechos día tras día, señor Torra. Deje de engañar a los catalanes de una vez. Venía usted aquí hoy de nuevo a prometer, ¿eh?, otra nueva promesa del independentismo, otra más que se suma a esas promesas incumplidas del independentismo. Hoy nos hablaba de una nueva constitución para el 2020. Señor Torra, esta película ya la hemos visto y lo peor de todo es que ya hemos sufrido las consecuencias de esta película, las seguimos sufriendo, con un desprestigio de nuestras instituciones, con una fuga de empresas sin precedentes, con una ruptura de la convivencia que está enfrentando a los catalanes entre sí. Es que esta película ya la hemos visto, señor Torra. Déjelo ya. No engañe más a los catalanes. No insista. Mire, yo le voy a decir una cosa: los catalanes ya tenemos una constitución, ya tenemos una constitución que nos representa a todos, y será precisamente en virtud de esta Constitución y en virtud del artículo 155 que sus amenazas se vean frustradas. [[Forts aplaudiments.]]
En nom ara del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, és el torn del diputat senyor Miquel Iceta. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Senyor president de la Generalitat, nosaltres li hem fet un plantejament a la intervenció que vostè no acull, però no ens dona cap motiu per canviar d'opinió. Miri –i l'hi dic amb el cor a la mà–, nosaltres no el veiem capaç de servir el conjunt del país. Avui mateix, Catalunya, la Generalitat, és una comunitat autònoma. Ha estat vostè mateix el que diu: «No soc president per gestionar una autonomia. I jo, quan el vaig llegir, el vaig entendre, i comprendre el que volia dir. I és cert. I fets com els dels darrers dies ho posen de manifest. I per això em permeto apel·lar..., vostè parlava d'honestedat i de coherència. Catalunya no deixarà de ser una autonomia en els propers tres anys –deixem-ho aquí, no segueixi per aquí. Nosaltres li hem dit que creiem que la seva actuació i la seva actitud no garanteix ni la convivència ni la seguretat ciutadana ni la defensa de l'autogovern. No el veiem capaç de posar la convivència per davant d'un legítim desig d'independència; però això no s'ho pot permetre el president de la Generalitat. No el veiem capaç de posar per davant els drets de tots a l'èxit de l'activisme per la independència dels que pensen com vostè i de vostè mateix. No el veiem capaç de defensar l'autogovern que tenim, perquè vol sacrificar-lo en benefici del que nosaltres entenem que és una quimera unilateral i il·legal que ja ha fracassat. President, creiem que l'única sortida per vostè és deixar que siguin altres els que escriguin el proper capítol de la història de Catalunya, sense més divisions, sense més frustracions i sobretot sense repetir els errors que ens han portat fins aquí. I vostè avui ens ha proposat literalment repetir els errors que ens han portat fins aquí, judici i sentència inclosa. Jo només puc dir-li que li torno a suggerir que llegeixi de nou, de cap a peus, l'editorial del Financial Times, que efectivament diu moltes coses, però afirma que Espanya és un estat de dret. Vostès s'encaparren en dir que no ho és; hi tenen tot el dret, com tot a la vida, és opinable. Que és perfectible, això ja l'hi dic jo, que el conec bé. Però aquí hi ha una primacia de la llei, hi ha una separació de poders, hi ha una garantia de drets i llibertats i un sistema democràtic. I vostès s'entesten a dir: «No, és que no és una democràcia perquè aquí no es pot parlar de tot. Miri, no és veritat, aquí podem parlar de tot, però el que no podem és decidir sobre tot. Aquest és el petit problema. I nosaltres no volem convertir el Parlament de Catalunya en un ateneu, amb tot el respecte pels ateneus, perquè aquí es ve a prendre decisions. I quan un pretén prendre decisions que no estan emparades pel marc legal, comet una il·legalitat. I això és així. Per tant, torni a llegir aquella editorial. I, efectivament, a vegades utilitzem la paraula «diàleg potser amb un excés de retòrica. Però, perdoni, vostès diuen..., quan parlen del diàleg, sempre estan parlant del diàleg amb les institucions de l'Estat. Però si no el fem aquí! Amb quina legitimitat, amb quina autoritat podem exigir i demanar diàleg amb altres si no el practiquem aquí? Permeti'm, president, vostè es va cansar de seguida de convocar l'espai pel diàleg. Té raó de..., tindria raó si em digués que alguns van decidir no participar-hi, però van fer només dues reunions. Vostè parla de dues... I aquí? I cap proposta del Govern que poguéssim discutir. Per vostès el diàleg és una cosa molt curiosa, diu: «Si accepteu al cent per cent el que volem, és diàleg, i si no ho accepteu, és que no sou demòcrates –ja per deixar les coses ben clares. Aquest és el plantejament que vostès ens fan. Nosaltres no podem acceptar-l'hi. El debat, el diàleg implica capacitat de cedir, capacitat d'empatitzar, però té una qüestió prèvia –que permeti'm, president, que posi en dubte que vostè realment tingui interioritzada–, que és el respecte per la posició dels altres. Quan un està tan convençut de que té la raó al seu costat i que els altres no són demòcrates o no mereixen el mínim respecte senzillament perquè no comparteixen aquestes idees, el diàleg esdevé impossible. I en això vostè també va ser molt clar aquest estiu, va dir: «La propera etapa és una etapa de confrontació. I permeti'm, president, confrontació i diàleg són camps absolutament diferents; no hi ha intersecció possible. Certament, el moment polític no hi ajuda; certament, una convocatòria electoral no hi ajuda, però és que vostè, abans que tinguéssim aquest debat, abans que tinguéssim la sentència, ja havia assenyalat que la seva posició política era de confrontació. Per tant, no demani el que no està disposat sincerament a oferir i deixi que altres ho intentin allà on vostè, per les raons que sigui i probablement per les seves conviccions, no ha pogut. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn de la diputada Jéssica Albiach, del Grup Parlamentari Catalunya en Comú Podem.
Sí; gràcies, vicepresident. President, vostè sap que jo ahir vaig parlar amb diversos membres del seu Govern per advertir que la compareixença d'avui no serviria per avançar en solucions. Enmig d'un context electoral, amb Catalunya utilitzada com a eina electoral, amb aquest Parlament que cada vegada s'està acostumant més als espectacles de diversos grups parlamentaris, teníem clar que la compareixença d'avui podria servir per a donar alguna explicació, però només seria un aparador electoral. I això és exactament el que ha passat; si no, no entenem el discurs que vostè ha fet avui. I per això jo ahir insistia als membres del Govern i després jo esperava que avui vostè –avui– ens ho comuniqués, que ens convoqués a una reunió als diferents presidents dels grups parlamentaris d'aquesta cambra per poder tindre un debat i un diàleg serè, un diàleg real, un diàleg honest i un diàleg on no tinguérem els focus damunt i no tinguérem les càmeres i una vegada més açò fora un plató de televisió. I vostè no ho ha fet. Vostè tenia tot el dret, òbviament, a no fer-nos cas, però és un error més d'aquest Govern, un govern que veiem sense projecte i que segurament no ens ha convocat a una reunió als presidents dels grups parlamentaris d'aquesta cambra perquè no té massa cosa a dir-nos o no saben ben bé què dir-nos, perquè comencem a intuir –cada vegada en tenim més evidències– que tindrien coses molt diferents a dir-nos en funció de amb quins membres del Govern es parli. I jo crec que amb una part de la ciutadania commocionada, amb la frustració del carrer, amb els dirigents independentistes a la presó, la classe política ha de saber on està i quina és la seua obligació, i vostès no estan complint, president, amb les seues responsabilitats. Tenim reptes enormes a Catalunya i alguns ens ocupen avui. El primer ha de ser aconseguir la llibertat dels presos i les preses polítiques. Sap que nosaltres sempre defensem la manera que siga més eficaç i més ràpida, perquè sabem que només això podrem tindre un debat real, un diàleg real, i podrem aconseguir una normalitat democràtica, començar –com comentava ara també el senyor Iceta– a omplir la paraula «diàleg novament de contingut, perquè cada vegada està més «manida i està buidada de tant ús partidista que se n'ha fet, i partir d'eixe moment, també, obrir nous escenaris per trobar una sortida democràtica política al conflicte. Dit d'una manera molt senzilla: diàleg, llibertat i solucions, que passen per una entesa de futur que ha de ser referendada a les urnes pel poble de Catalunya. Però aquest Govern, president, no pot entomar aquest repte. Té vostè la curiosa virtut, una vegada més, de posar d'acord a tota l'oposició sobre la seua deixadesa de funcions. I no hi ha res que deteriore més l'autogovern de Catalunya que, davant dels fets que estem patint, reaccioni abans el president espanyol que el president de Catalunya. I, a més, quan ho fa, ho fa amb un discurs que està ple de gesticulació i no ens permet avançar ni un mil·límetre en les solucions. I per això novament, president, li demanem que plegue. Hi insisteixo, aquest país no té ningú al volant, no podem seguir així i necessitem rumb, horitzó i esperança. Ni vostè està treballant per les solucions ni els seus socis de govern estan sent clars ni estan reaccionant, així que li demanem que faci vostè el pas pel bé de Catalunya, amb veritat i coherència, perquè cal protegir les institucions catalanes, cal garantir, òbviament, els drets de manifestació, d'expressió i de protesta a la vegada que es garanteix la seguretat de tothom, i cal governar per totes i per tots i no només per una part de Catalunya. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Des del 21 de desembre del 17, el Govern de la Generalitat improvisa, i vostè ho sap. Improvisació i més improvisació. Ho vàrem veure ahir en la seva compareixença, ho hem vist avui. I em sap molt greu, senyor Torra, però l'hi tornem a dir: així que el seu Govern culmini el fracàs al qual està abocat, Junts per Catalunya, Convergència i Esquerra li faran pagar a vostè tota la responsabilitat i lideraran la tornada a l'ordre. L'hi repetim: hi ha dos partits que miren i esperen; miren i esperen únicament amb interessos partidistes. President, Govern, vostès estan girant l'esquena i criminalitzant la gent que ha patit la gravíssima violència policial d'aquests dies. Vostès han enviat a la presó quatre joves. Ja en van vint, de presos i preses polítiques; potser que n'hi ha prou. President Quim Torra, vicepresident Pere Aragonès, la seva legitimitat és molt fràgil, facin un viratge a l'alçada de les circumstàncies, si us plau, i facin-lo ràpid o pleguin. Hi ha un conflicte, certament. L'Estat ha treballat de forma sistemàtica per generar un conflicte –doctrina del xoc en estat pur–, un conflicte que el Govern vol apaivagar a les institucions i un conflicte que el moviment vol accentuar i accentuarà, sens dubte. És evident que la ràbia desfermada arreu de Catalunya envia un missatge clar: la gent, el jovent, les classes populars, el carrer es mobilitzen, lluiten. I això respon a una percepció estructural de que no tenen futur ni social ni nacional dintre del sistema i dintre del règim; ni tampoc present, perquè la vulneració sistemàtica dels drets per part de l'Estat i dels cossos policials és flagrant. Perquè l'Estat ha tancat totes les portes a qualsevol solució democràtica en aquest país i només ofereix violència, repressió i amenaces. I això va molt més enllà de l'independentisme. Calen solucions polítiques, democràtiques; efectivament: autodeterminació real, no retòrica i simbòlica, amnistia, fi de la repressió, drets socials i civils i polítics per tothom. I, president, els acords, els grans acords, requereixen grans consensos i molta cura. El moviment i la lluita en marquen el ritme i els «tempos, en creen les condicions objectives sense que les institucions n'hagin de manllevar la iniciativa en fals i a destemps. Per cert, senyor Sabrià, completament d'acord amb vostè: la policia, els Mossos d'Esquadra, atropellen gent, i això és absolutament il·legal. Rectifiquin, doncs, amb nosaltres i signin ara mateix, si volen –jo acabo de fer-ho–, la sol·licitud de compareixença de la cúpula dels Mossos a la Comissió d'Interior. Vostès hi han votat diverses vegades en contra; ara tenen temps [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] per tal de corregir-ho.
Diputat, se li ha acabat el temps.
La lluita continua amb les marxes per la llibertat i amb la vaga general i amb les properes iniciatives de desobediència civil.
Diputat...
Visca la terra! [[Aplaudiments.]]
És el torn, ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, del diputat senyor Alejandro Fernández.
Muchas gracias, presidente. He dicho textualmente que los líderes de Tsunami responderían ante la justicia y veo que se ha sentido aludido. A lo mejor es que siente usted una irrefrenable necesidad de confesarse. Le animo a hacerlo si se lo pide el cuerpo; se sentirá usted muchísimo a gusto. Déjeme que le plantee también alguna cuestión sobre los temas internacionales. Mire, el derecho de autodeterminación en el derecho internacional se reserva a las colonias; Cataluña no es una colonia, es algo evidente, pero es que nadie la reconoce como tal, ningún organismo internacional. Por lo tanto, nadie va a reconocer el derecho a la autodeterminación de Cataluña. Segunda cuestión. Uno en la vida tiene que ser mínimamente consciente de lo que es. Yo sé que aquí soy minoritario, por eso hablo dos minutos y medio y no cinco. Asumo mi realidad. El movimiento separatista en la escena internacional es una cosa muy pequeñita; usted se cree Gengis Kan y en el concierto internacional es una nanopartícula de corte excéntrico. Sus apoyos internacionales oscilan entre el extremismo ultra de Flandes y la antigua Internacional Comunista, hoy autodenominada «pacifista, cuando todo el mundo sabe que de pacifista absolutamente nada. ¿Volverá a decirle a la sociedad catalana y a la gente que honestamente quiere creerle que treinta grandes democracias del mundo reconocerán la independencia de Cataluña? ¿Quieren volver a llevar a la gente a la frustración eterna? ¿Quieren seguir con ese discurso internacional absolutamente vacío de contenido y lleno de falsedades? Pero, de verdad, es que..., aterricen. Yo es que ya no sé qué más decirle. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Veo que soy el único que todavía no le había pedido que dimitiera; lo había hecho tantas veces en otras sesiones... A ver, que no sea que alguien se confunda: efectivamente, dimita. Y así ya seremos todas las formaciones del Pleno las que le pedimos la dimisión. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula de nou el diputat senyor Sergi Sabrià. Quan vulgui.
Gràcies, president. President... Només uns segons, a la senyora Roldán, per dir-li que persistirem, perquè som més de 2 milions i perquè sabem que aquests 2 milions seguiran creixent, i que d'això la part positiva és que ens portarà a una república, que és la millor solució que podem donar als ciutadans de Catalunya; la dolenta és que, mentre nosaltres creixem, a vostès això els alimenta, i per tant els permetrà créixer un temps més i els deixarà parlar una estona més de «terrorisme, de «comandos, de «jalear i de tot això dels chiringuitos. Jo li diria que ho analitzi, però, perquè cada dia són més petits i més petits i més petits, i nosaltres seguim guanyant les eleccions, amb la nostra pluralitat, independentistes, autodeterministes. Però vostè reflexioni, perquè, com li deia, cada vegada són més petits. La nostra proposta és senzilla i molt clara, i és omplir la cadira que sempre està buida i dialogar. I la resposta han sigut tretze anys pel Junqueras, dotze per la Dolors Bassa, dotze pel Romeva, dotze pel Turull, onze i mig per la Forcadell, deu i mig pel Forn, deu i mig pel Rull, nou pel Cuixart i nou pel Sànchez. La nostra proposta és seure i parlar. I ja els hi deia abans: vostès ahir es reuneixen entre vostès a Madrid i segueixen sense atrevir-se a parlar amb els catalans. La nostra proposta és el diàleg, però tenen terror a omplir la cadira. Només quatre certeses finals. Volen empresonar la democràcia perquè els fa por, tenen pànic a les urnes. I tant és qui mani a Madrid, si mana el PSOE o mana el PP: l'Estat és capaç de tot –de tot, de tot– per la unitat d'Espanya, de tot menys de lluitar-hi a les urnes, menys de proposar diàleg i de fer propostes. I ara ja fan tard. No es pot retenir un poble contra la seva voluntat. L'1 d'octubre ens vam autodeterminar, i això no té marxa enrere. La imposició i la repressió és la manera de fer de l'Estat, però no és la nostra. El consens a Catalunya per resoldre qualsevol conflicte sempre és la política i la democràcia. Serà el poble de Catalunya qui decidirà qui ha de ser aquest país, encara que empresonin i peguin la seva gent. I no desapareixerem ni ens aturarem, aquest moviment no s'atura ni amb judicis ni amb repressió. La presó és la seva derrota. L'independentisme és el moviment que més ha fet trontollar el règim del 78 i tota l'estructura de poder que hi ha al darrere. I l'Estat ha respost amb presó, cent anys. I cent anys l'únic que fan és que tot el que estem fent i lluitant sigui encara una mica més irreversible. I ni tan sols –ni tan sols– cent anys faran que la nostra proposta canviï: la nostra proposta seguirà sent omplir la cadira i iniciar el diàleg. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Albert Batet.
Gràcies, president. Honorable president, vicepresident, consellers, conselleres, diputats, diputades, això va de política, això va de drets i de llibertats, de tots els drets i de totes les llibertats. I la pregunta que ens hauríem de fer i que els la faig d'una forma molt directa als partits del 155 és: els independentistes tenim dret a existir? Tenim dret a existir? Tenim dret a pensar? Tenim dret a voler una república? Tenim dret a voler parlar de sobirania? Tenim dret a voler no tindre un rei? Tenim dret a voler la autodeterminació de Catalunya? Els independentistes hi tenim dret? Hi tenim dret o no hi tenim dret? Perquè... tenim dret a votar? Tenim dret a manifestar-nos pacíficament? Hi tenim dret o no hi tenim dret? Tenim dret a existir? Perquè el que veiem és que el que volen és submissió i repressió –submissió i repressió. I, si hi tenim dret i la resposta és que sí, aleshores què hi fan, a la presó, el vicepresident Junqueras, Jordi Turull, en Rull, etcètera? Què fan a l'exili? Si hi tenim dret, què hi fan, a l'exili? I, si no hi tenim dret, han de saber que hi han més de 2 milions de catalans i de catalanes que volen la independència de Catalunya i que se senten units, que se senten decidits i que volen ser respectats, senyor Iceta, volen ser respectats. I volen ser respectats per totes les institucions. I ve el senyor Iceta aquí i diu: «No, el respecte, tal, tal... Escolti'm, senyor Iceta: però el senyor Pedro Sánchez encara deu ser president de l'Estat espanyol, no? Encara ho deu ser, no? Perquè, clar, que vostè ens vingui a parlar aquí: «És que vostè, senyor president Torra, ha de fer això, ha de fer allò..., la convivència, la violència, no sé què i no sé què més..., escolti'm, i això ja l'hi diu al senyor Pedro Sánchez, vostè? Ja l'hi diu o no l'hi diu? Perquè, clar, té molta responsabilitat el senyor Pedro Sánchez, senyor Iceta. Té la responsabilitat també de defensar 2 milions de persones que viuen a Catalunya. O no existim per a ells? Nosaltres no som ningú? Ja ho sé..., amb tot el «carinyo, eh?, nosaltres no som d'aquests..., però fins i tot ha d'evidenciar que és a cambio de nada. Aquest és el poc respecte que tenim els més de 2 milions de catalans que volem la independència de Catalunya. I, des de l'any 2012 fins aquí, zero propostes polítiques per part seva, zero. Submissió i repressió. Així, això no és una democràcia, això no és un estat de dret, quan succeeix. Perquè aleshores es troben que aquests 2 milions de persones defensen els seus drets, defensen la seva voluntat de ser i defensen la voluntat de tindre un dret a l'autodeterminació. I el que se'ls ofereix a l'altre cantó és cop de garrot, és la presó, és l'exili, és: «Pots ser independentista, però ves a votar cada quatre anys i no molestis gaire. Pots ser independentista, però no et manifestis gaire, perquè això pot ser delicte i pot acabar en sedició, i si ets un líder d'una entitat social, mira, a la presó. Pots ser independentista, però si ets d'un govern que vol posar les urnes, ei, ves amb compte, eh?, senyor Torra, vagi amb compte, senyor Torra, perquè sobre vostè caurà tot el peso de la ley. Això és el que ens ofereixen! Ja sé que no m'escolta, senyor Iceta, però això és el que ens ofereixen. No ens ofereixen cap més alternativa, no ens ofereixen cap més alternativa en aquests termes. I per acabar, senyora Albiach, amb tot el «carinyo, eh?, senyora Albiach, però el Parlament de Catalunya..., la sobirania dels 135 diputats és la que mana al Parlament de Catalunya. I és bo que es parlin les coses no als despatxos, tancats, sinó d'una forma pública i oberta, perquè s'evidenciï la situació, i que el president vulgui comparèixer; que no succeeixi, com passa a l'Ajuntament de Barcelona, que la senyora Colau s'amaga i no fa un ple a l'Ajuntament de Barcelona que tenia previst avui per no afrontar un debat com Déu mana, amb una situació que és necessària en aquests moments. Amb tot el «carinyo del món, eh?, però és que això és així. Tenim una sobirania i tenim la possibilitat de fer-ho. El president per responsabilitat compareix, i compareix per dir que aquí hi han setanta diputats independentistes..., no setanta, seixanta-vuit, seixanta-set –perquè n'hi ha tres que no hi poden ser–, que volen defensar el dret d'un poble a tenir l'autodeterminació. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat aquest punt de l'ordre del dia, i tal com els he anunciat abans, passarem ara a votar l'alteració de l'ordre del dia... [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Sí, senyor Carrizosa.
Sí, per demanar que es llegeixi la sol·licitud que vam formular al seu dia.
Molt bé; la llegirem abans de la votació. En tot cas, cridem a votació. [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Digui'm, senyora Segovia. [[Pausa.]] Si volen obrir un torn d'intervencions, en tot cas, li donaré un minut a vostè, senyora Segovia, i a la resta de grups si així ho desitgen. Quan vulgui, senyora Segovia.
Sí; gràcies, president. Nosaltres ja ho hem dit, creiem que el president Torra ha estat avui irresponsable i delirant. Nosaltres recordem que això havia de ser un ple específic on s'havien de votar unes propostes de resolució, però que la manca d'acord entre els grups independentistes tampoc ho ha fet possible. Potser el senyor Batet ens podrà explicar per què no han volgut fer un ple on votéssim. Respecte a aquesta votació, sí que volem expressar que sobre el cas que s'està volent parlar hi ha secret de sumari; que nosaltres volem ser molt prudents fins que no hi hagi tota la informació; que ens sorprèn que aquells que tot el temps defensen la justícia i respectar la justícia utilitzin filtracions per voler atiar el foc i el conflicte. En aquest sentit, ja ho hem dit, creiem que el president Torra no és part de la solució, però el que és evident és que Ciutadans ni vol ni ho pot ser. Gràcies.
Gràcies, diputada. Hi ha alguna intervenció més, sol·licitada? [[Maria Sirvent Escrig demana per parlar.]] Sí, senyora Sirvent.
Sí; simplement, president, per explicar el sentit del nostre vot. Ens posicionarem contràriament a aquesta proposta. Aquesta proposta forma part d'aquesta intenció de Ciutadans de poder fomentar la cultura de la por, la doctrina del xoc, la manera de generar un relat absolutament impostat i que està absolutament pensat per als aparells de l'Estat.
Gràcies, diputada. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Sí, senyor Rodríguez...
Gràcies, president. No, per dos qüestions. Una, per anunciar que nosaltres donarem suport a l'alteració de l'ordre del dia. De fet, tenim també demanada una compareixença del president perquè informi el Parlament sobre la certesa o la falsedat d'aquestes informacions que apunten a les seves relacions, directes o indirectes, amb els acusats de presumptes delictes de terrorisme, per un costat. I per un altre costat li volia apuntar una qüestió d'ordre: ens agradaria saber exactament en aquest moment quines delegacions de vot estan vigents i quines no.
Alguna petició de votació separada més? [[Pausa.]] En aquests moments, diputat, no hi ha cap delegació vigent. I, en qualsevol cas, és un debat que saben que vam tenir a la Mesa respecte a les novetats que hem anat coneixent darrerament i de què se'ns ha informat, i que properament en tornarem a parlar, en futures meses, si es dona el cas que hi hagin les peticions pertinents, diputat. Si no hi ha cap més intervenció, passem a la votació? [[Veus de fons.]] Ah!, disculpin, sí, sí, sí. Abans de votar, però, llegirà el secretari [[veus de fons]] ... Ah!, la secretària Vílchez. Endavant.
«Teniendo en cuenta los planes de acciones violentas y la tenencia de precursores de explosivos que habrían sido hallados a diversos miembros de los autodenominados CDR en el marco de una investigación judicial por, entre otros, posibles delitos de rebelión y terrorismo, exponer públicamente si se retracta de haber alentado las acciones radicales de los CDR y se compromete a acatar las normas vigentes de nuestro ordenamiento constitucional democrático y a respetar todas las resoluciones judiciales, trasladando un mensaje de tranquilidad y moderación a partidos y asociaciones independentistas, o si por el contrario no ha variado su política de apoyo a dichos CDR.
Passem a la votació. Comença la votació. La sol·licitud d'alteració de l'ordre del dia ha estat rebutjada per 57 vots a favor, 67 en contra i 8 abstencions. S'aixeca la sessió. Gràcies.