For ordens skyld skal presidenten referere hva slags debattopplegg komiteen har anbefalt, selv om presidenten tror at ikke all tid kommer til å bli brukt, slik det nå ser ut. Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med inntil 5 minutter til hvert parti, og inntil 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Norge undertegnet bunkerskonvensjonen 26. september 2002. En samlet komite har sluttet seg til Regjeringens forslag om at Norge nå skal ratifisere denne konvensjonen. Bunkerskonvensjonen fastsetter regler for ansvar og forsikring for forurensingsskade som følge av utslipp av bunkersolje fra skip som ikke er oljetankere, og som ikke er omfattet av tidligere konvensjoner om samme. Ratifikasjonen bidrar nå til å klargjøre skipseieres forsikringsforpliktelser, og vil gi bedre sikkerhet for dekning av tap og kostnader for skadelidte etter uhell med skip og utslipp av bunkersolje, eller ved nødlossing av bunkersolje for å forebygge utslipp og skader i kjølvannet av dette. Av erfaring vet vi at selv ved mindre utslipp kommer kostnadene til oljevernaksjoner raskt opp i flere millioner kroner. Det er et faktum at de fleste tilfeller av oljesøl i Norge har vært nettopp utslipp av drivstoffolje fra skip som ikke er oljetankere. Tiltredelse av bunkerskonvensjonen vil bety at vi tetter dette smutthullet, og at alle skip heretter kan stilles til ansvar og pålegges forsikringsplikt mot skader ved utslipp. Dette eliminerer risikoen for økonomiske tap for næringsutøvere som påføres ulempe og skader. Og like viktig: Dette sikrer muligheten til å få dekket regningen etter opprydding ved oljesøl i sårbare naturmiljøer og i kystnære områder. For et land som Norge, med betydelig skipstrafikk langs vår lange kyst og en betydelig bosetting og næringsvirksomhet i kystnære strøk, er det av stor betydning at denne konvensjonen kan tre i kraft så snart som overhodet mulig. Komiteen er også fornøyd med at bunkerskonvensjonen har bestemmelser som gjør at skadelidte kan kreve erstatningen utbetalt direkte fra forsikringsgiveren, og at forsikringsgiveren normalt vil være forpliktet til å utbetale beløpet selv om den registrerte eieren ikke kan finnes. Dog finnes det et unntak når skaden skyldes eierens forsettlige egenfeil. Den tvungne ansvarsforsikringen etter bunkerskonvensjonen dekker ansvar opp til 1996-konvensjonens ansvarsgrenser, slik som i sjøloven. Faktum er at de fleste skip som har tvungen ansvarsforsikring etter bunkerskonvensjonen, også kommer til å ha en tilleggsforsikring. Komiteen er enig i at bunkerskonvensjonens regler om skadelidtes rett til direktekrav også må gjelde for forsikring som kommer i tillegg til den obligatoriske ansvarsforsikringen etter bunkerskonvensjonen. Komiteen støtter Regjeringens forslag om å innføre samme regler om ansvarskanalisering ved bunkersoljesølskade, som tilfellet er i sjøloven. Dette er viktig for å forebygge problemer og forsinkelser i forbindelse med tiltak for å hindre eller begrense forurensning. Avslutningsvis: Komiteen er opptatt av at vi får et effektivt vern mot skader og tap ved utslipp fra skip, og mener det er riktig at det ikke gis unntak fra forsikringsplikten for skip, selv om disse utelukkende går i innenriksfart. Reglene skal også omfatte skip som eies av den norske stat, og som utelukkende benyttes i statlig, ikke-kommersiell virksomhet. Det betyr at unntak bare gis for statsskip som eies av fremmed stat. Reglene om ansvar skal likevel omfatte også slike skip, når det gjelder skade her i riket eller i norsk økonomisk sone. Komiteen anbefaler Odelstinget å gi sin tilsutning til det fremlagte lovforslaget.
Saksordføraren gjorde greie for denne saka på ein fortreffeleg måte, så eg skal ikkje gå meir inn på ho. Men eg ønskjer å gje ros til saksordføraren for både rask og effektiv handsaming av denne viktige saka. Det er òg ein samla komite, som det er sagt, som står bak. Det er viktig å presisere at Noreg har ein lang og sårbar kyst, og utslepp av t.d. drivstoffolje kan gje alvorlege konsekvensar. Med denne ratifikasjonen sikrar ein seg moglegheita både til å rydde opp i sårbare naturmiljø, til å eliminere risikoen for økonomisk tap og til å tette eit hol som har vore i lovgjevinga. Det er viktig å få eit effektivt vern mot skadar og tap ved utslepp frå skip, og det er òg viktig at dette kjem på plass så fort som mogleg, noko vi bidreg til her i dag.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 110]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 112]]
Reduksjonen i passgebyret for voksne er nok et steg på veien i å utarbeide et mer rettferdig skatte- og avgiftssystem, der den som har mest, bidrar mest til fellesskapet, og hvor gebyrene representerer de faktiske kostnadene. I sommer gjennomførte vi reduksjon på prisen på pass til barn, og nå fullfører vi ved å redusere prisen på pass til voksne. La meg presisere at dette også gjelder nødpass. Det rød-grønne flertallet ønsker ikke som Bondevik-regjeringen å bruke passgebyr som salderingspost for å kunne lette skatten for dem som allerede har mest. Under Bondevik II-regjeringen økte f.eks. gebyrene på pass til barn fra 163 kr til 420 kr, noe vi ikke kunne akseptere. På samme måte har den rød-grønne regjeringen også satt på bremsen i forhold til prisutviklingen av rettsgebyret. Under Bondevik-regjeringen økte prisen på rettsgebyret kraftig, mens vi har latt prisen stå på stedet hvil etter at vi tok over. Dette arbeidet er en oppfølging av Stoltenberg-regjeringens prinsipp om at gebyret ikke skal være dyrere enn det det faktisk koster å utføre tjenesten. Dessuten er dette også en del av vår fattigdomsbekjempelse, fordi rettsgebyret gjør store innhugg i økonomien til gjeldsofre. Mens Bondevik-regjeringen reduserte skatten for dem som hadde mest fra før, og økte avgiften, er den rød-grønne politikken å la dem som har mest, betale mest i skatt, og redusere gebyrer og avgifter for folk flest.
Helt kort: Jeg skal også gi Regjeringen honnør for denne saken. Jeg synes faktisk de fortjener det. At man har en politikk hvor man ønsker å sette kostpris som grunnlag for det man skal betale for en tjeneste, synes Fremskrittspartiet er god politikk, og i så måte skal den sittende regjeringen ha honnør for det – kanskje i motsetning til den forrige som nok heller brukte dette som en ren fiskal avgift for å få inn større inntjening til staten. Hvordan behovet var for det, skal jeg la være usagt, men jeg vil si at Norge går ikke noe dårligere selv om man faktisk reduserer passgebyret og en del andre gebyrer. Det er bra. Det som justiskomiteens leder for øvrig sa om en god avgifts- og skattepolitikk, er det nok flere meninger om enn når det gjelder fornuften i å senke passgebyret og rettsgebyret.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 116]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden begrenses til 40 minutter og fordeles med inntil 5 minutter til hvert parti og inntil 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg fra statsråden innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Det skal bli interessant å høre hva justisministeren mener om denne saken![[Statsråd Storberget var på dette tidspunkt den eneste statsråden til stede i salen]] Næringskomiteen har hatt til behandling sak om endringer i lov om veterinærer og annet dyrehelsepersonell. Kort fortalt dreier denne saken seg om å overføre ansvaret for en tilfredsstillende veterinærdekning utover i landet fra staten til kommunene. I dag er det staten som har det overordnede ansvaret for å sikre en landsdekkende dyrehelsetjeneste. Departementet ønsker at kommunene skal få et større ansvar for å sørge for tilfredsstillende tilgang på tjenester fra dyrehelsepersonell. For at dette skal være mulig, foreslår Regjeringen en endring av § 1 annet ledd. Regjeringen begrunner forslaget med at svekket økonomisk grunnlag for klinisk veterinærtjeneste gjør det mindre attraktivt for veterinærer å etablere seg i flere distrikter. Regjeringen viser til at det i 2004 ble avgitt en innstilling fra Sagelvmo-utvalget, som anbefalte at kommunene skulle overta ansvaret for veterinærtjenesten. Under behandlingen av denne saken har Regjeringen gjennomført en høringsrunde. Næringskomiteen har også nylig avholdt en høring i forbindelse med saken hvor Den norske veterinærforening og Norges Bondelag deltok. Både i den høringsrunden som Regjeringen gjennomførte og i næringskomiteens høringsrunde, kom det mange negative uttalelser i forbindelse med at kommunene skulle få ansvar for veterinærtjenesten. Hovedtyngden av kommunene som uttalte seg i forbindelse med høringen, ønsket ikke å overta denne oppgaven fra staten. I tillegg mener altså Den norske veterinærforening at staten fortsatt skal ha det overordnede ansvaret for å sikre en god veterinærtjeneste over hele landet. Norges Bondelag uttalte i høringen at de var sterkt imot overføringen, og at de var bekymret når det gjaldt sikring av tilfredsstillende veterinærtjenester over hele landet når lovendringen trer i kraft 1. januar. Regjeringspartiene i komiteen støtter selvfølgelig Regjeringens forslag. De har kommet med en ny formulering til § 3 a annet ledd, som understreker kommunenes ansvar i saken. Medlemmene fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre støtter Regjeringens forslag, mens medlemmene fra Fremskrittspartiet har en annen oppfatning og ønsker at staten fortsatt skal ha det overordnede ansvaret. Medlemmene fra Fremskrittspartiet har fremmet et forslag som understreker dette. Det er kritisk i våre dager å overføre nye oppgaver til kommunene. Vi leser daglig i avisene at kommunene sliter med å gjennomføre de oppgavene som de allerede har ansvaret for. Vi leser om dårlig kommuneøkonomi og kommunenes problemer med prioritering mellom de oppgavene de har. Derfor er Fremskrittspartiet kritisk til at kommunene nå skal få enda en oppgave. Vi stiller oss tvilende til om de er i stand til å løse denne oppgaven, i hvert fall på kort sikt. Jeg har i de senere dager hatt en del telefoner fra bekymrede kommunepolitikere som har fått saken til behandling i formannskap og kommunestyrer, og som lurer på hva denne saken gjelder. Mitt inntrykk er at behandlingen av saken ikke har kommet veldig langt ute i kommunene. Det er bekymringsfullt i forhold til det viktige i saken, nemlig å ha trygghet for en god veterinærdekning og dyrehelse. Fremskrittspartiet mener derfor at det beste er at Mattilsynet, som allerede har god kompetanse på dette området, får beholde oppgaven, slik at vi fortsatt er sikret en god veterinærtjeneste for de aktører i samfunnet som har behov for denne type tjenester. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.
Representanten Hans Frode Kielland Asmyhr har teke opp det forslaget han refererte til.
Først vil jeg takke saksordføreren for en etter måten grei gjennomgang av saken og også for å ha ført i pennen klare merknader som det har vært enkelt å forstå og forholde seg til, og det har vært enkelt å være uenig i dem. Det er faktisk grunn til å merke seg hvilket totalt fravær av tillit til kommunenes evne til å løse oppgaver som Fremskrittspartiet synliggjør i sine merknader i innstillingen til saken. Så til realitetene. Hittil har staten hatt et overordnet ansvar for å sikre landsdekkende dyrehelsetjeneste og organisering av klinisk veterinærvakt. Med denne loven får kommunene et mer direkte ansvar enn det staten har hatt, noe som innebærer at de må ta grep for å sikre en tilfredsstillende tilgang til dyrehelsepersonell i kommunen. De får også et ansvar for å organisere veterinærvakt utenom ordinær arbeidstid. Dette er i tråd med prinsippet om å legge ansvar for tjenesten så nær brukerne som mulig. Det er et prinsipp jeg er enig i. Jeg tror det er kommunene som vet hvor behovet er størst. Jeg sier ikke at dette behøver å bli en enkel oppgave i alle kommuner. Sannsynligvis vil den være enklere i kommuner med et velutviklet interkommunalt samarbeid enn i kommuner der dette ikke er så framtredende. Men sammenlignet med det ansvaret kommunene har for primærhelsetjenesten og organisering av legevakt og legevaktsamarbeid, tror jeg faktisk at kompetansen i forhold til å finne de gode løsningene for veterinærdekningen er bedre i kommunene enn hos staten. Jeg har derfor tro på at denne reformen vil være en god ordning både for husdyrnæringen og dyrehelsen her i landet. Jeg er glad for at opposisjonen samlet, bortsett fra Fremskrittspartiet, slutter seg til denne innstillingen, noe jeg for øvrig ikke er overrasket over, i og med at det grepet som nå gjøres, åpenbart synes å være det som ivaretar faglige og rasjonelle hensyn best og vil være mest framtidsrettet. Og det er det viktig å minne om. Dette gjøres for å få til en bedre veterinærtjeneste over hele landet enn det vi har i dag. Som gammel gammelordfører er det alltid med en smule skepsis jeg ser på det økonomiske oppgjøret som følger i kjølvannet av en oppgaveoverføring fra stat til kommune. Jeg mener at dette må gjøres på en forsvarlig måte, ved at staten sikrer finansieringen og overfører de midlene som brukes til klinisk veterinærvakt, til kommunene. Det bevilges 12,5 mill. kr til den om lag fjerdedelen av kommunene som har lavest dyretall, i tillegg til de 4,5 mill. kr som går til dekning av administrative kostnader. Jeg tror dette er en akseptabel ordning for kommunene. Vi har i en fellesmerknad i innstillingen understreket at kommunene må sikres økonomi til å ivareta de nye oppgavene på en god måte. Grensesnittet mellom statlig og kommunalt ansvar i tjenesten må gis oppmerksomhet. Derfor er det viktig at Mattilsynet tar ansvar for å etablere en god dialog mellom seg og veterinærene – en dialog som de faktisk også skal ha i dag. Det er også viktig at den erfaringen og kunnskapen Mattilsynet har når det gjelder vaktordningen, blir overført til kommunene på en god måte. Det er viktig bl.a. for å ivareta smittevernberedskap og dyrevelferd på beste måte.
Den tidlegare presidenten i USA Ronald Reagan brukte mykje tid på å ri ute på ranchen sin. Eit av favorittuttrykka hans var: «There is nothing better for the inside of a man than the outside of a horse.» Mange av oss deler ikkje Reagan sine politiske synspunkt, men er likevel einige i at han har eit poeng her. Det er mange som verkeleg er glade i dyr, og som ønskjer å ha best moglege veterinærtenester i nærleiken. Dette gjeld ikkje berre dei som har dyr til rekreasjonsbruk. Gode veterinærtenester over heile landet er heilt avgjerande for landbruket vårt. Bøndene er avhengige av veterinærtenester for å kunna driva husdyrhald. Dyra si velferd har ein sjølvsagd verdi òg i seg sjølv. Me har eit heilt klart ansvar for å behandla dyr på ein mest mogleg god og omsorgsfull måte. Det er difor grunn til uro når det i den seinare tida har vist seg at det er lite økonomisk attraktivt for veterinærar å etablera seg i enkelte distrikt. Dette kan gå ut over det førebyggjande arbeidet, og det kan gje dårlegare beredskap mot dyresjukdomar, noko som igjen kan gje problem for husdyrhald og for landbruksverksemda. På bakgrunn av dette valde Bondevik II-regjeringa å setja ned eit utval som skulle koma med forslag til løysingar. Sagelvmo-utvalet konkluderte med at kommunane burde få overført ansvar for å sikra tilfredsstillande veterinærtenester. Dette rådet var godt grunngjeve ut frå omsynet til målet om tilfredsstillande veterinærtenester over heile landet. Forslaget var òg i tråd med prinsippet om å leggja ansvaret for tenester til lågast forsvarlege nivå. Når Regjeringa no fremjar dette forslaget, har ho difor Kristeleg Folkeparti si støtte. Me meiner at kommunane har gode føresetnader for å finna gode og praktiske løysingar for å sikra best moglege veterinærtenester over heile landet. Forslaget har rett nok ein mangel, som fleire høyringsinstansar heilt korrekt har peikt på: Det inneheld ikkje nokon lovheimel som spesifikt strekar under kommunane sitt ansvar for å sørgja for veterinærvakt utanom ordinær arbeidstid. Den norske veterinærforening, som elles støtta forslaget, var mellom dei som var opptekne av at ein slik lovheimel må på plass. Eg er difor glad for at fleirtalet no går inn for ein slik lovheimel. Kristeleg Folkeparti vektlegg òg Bondelaget sine synsmåtar sterkt. I tillegg til å ønskja ein lovheimel uttrykte Bondelaget bekymring for om kommunane ville ha tilstrekkelege økonomiske midlar til å sikra gode veterinærtenester. Den norske veterinærforening og mange kommunar har forståeleg nok òg vore opptekne av dette. Fleirtalet strekar difor under i innstillinga til proposisjonen at det er viktig at kommunane får gode økonomiske vilkår, slik at dei kan vareta dei nye oppgåvene på ein skikkeleg måte. Det er òg grunn til å framheva at ansvaret for tiltaka mot smittsame dyresjukdomar og oppfølging av dyrevelferdssaker framleis skal vera Mattilsynet sitt ansvar. Kristeleg Folkeparti sluttar seg på bakgrunn av dette til det breie fleirtalet som støttar det føreliggjande forslaget.
Også jeg vil takke saksordføreren for en ryddig framlegging av saken. Den omleggingen vi i dag skal vedta i lov om veterinærer og annet dyrehelsepersonell, vil styrke tilgangen på slike tjenester i områder hvor næringsgrunnlaget for veterinærpraksis er dårlig. Lovendringen er derfor viktig for dyrevelferd og dyrehelse rundt omkring i distriktene. Kommunene får nå ansvar for å sørge for tilfredsstillende tilgang på tjenester fra dyrehelsepersonell. Næringskomiteens flertall har klargjort det kommunale ansvaret for veterinærtjenestene ytterligere i forhold til Regjeringens forslag. Innstillingen slår fast at kommunene skal sørge for en klinisk vakttjeneste utenom alminnelig kontortid. Det gir trygghet for husdyrbrukere og for dyrevelferd. Jeg la merke til at representanten Haugen, som karakteriserte seg selv som «gammel gammelordfører», uttrykte en viss grad av uro med hensyn til finansieringen av denne saken. Jeg vil da som en litt yngre gammelordfører si at dette også har vært sterkt i fokus i Senterpartiets gruppe. Vi er veldig opptatt av at overføringen av ansvaret for veterinærtjenester til kommunene fullfinansieres fra statens side, som nå foreslås. Vi må forutsette at denne øremerkingen blir videreført. Jeg mener det vil gi en klar forbedring at kommunene får dette ansvaret. Kommunene vet bedre enn sentrale myndigheter hvilke behov tjenesten møter lokalt. Det er viktig at kommunene har rom for å finne lokale tilpasninger, hver for seg eller også om mulig i samarbeid med andre kommuner. Det ser vi fram til å se effekten av. Jeg er glad for at det har vært en så konstruktiv dialog mellom KS, Veterinærforeningen og myndighetene i saken. Aktørene er meg bekjent allerede inne i en god prosess for oppfølging av den nye ordningen. Dette er avgjørende for at man i den videre prosessen kan finne fram til gode løsninger for dyr og dyreeiere. For at omleggingen skal fungere etter hensikten, er det også avgjørende at samhandlingen mellom Mattilsynet og de praktiserende veterinærene er god. En god informasjonsflyt aktørene imellom er nødvendig bl.a. for å ivareta smittevernberedskapen. Jeg legger til grunn at staten og tilsynet legger til rette for gode rutiner på dette området.
Målet med det lovendringsforslaget som Odelstinget har til behandling i dag, er å styrke tilgangen på veterinærtjenester. Vi har de siste åra erfart at det i mange områder i landet er dårlig næringsgrunnlag for veterinærpraksis, og dermed blir det også lite attraktivt for veterinærer å etablere seg for å drive klinisk praksis. Mange bekymrede rådmenn og ordførere har vært i kontakt med departementet i håp om at vi kan hjelpe til for å styrke veterinærdekninga. Jeg er derfor glad for at det er bred tilslutning her i salen til ei lovendring som vil være viktig for husdyrbrukerne og i tillegg for dyrehelsa og dyrevelferden i distriktene. Visshet om at det er mulig å få tak i veterinær som driver praksis, er av stor betydning for alle dyreeiere. Lovendringa innebærer at det blir etablert et konkret lovbestemt ansvar for å sørge for tilfredsstillende tilgang på tjenester fra dyrehelsepersonell. Ansvaret plasseres på lavest mulig effektive nivå – hos kommunene. Fram til i dag har det ikke vært noe lovbestemt ansvar for å sørge for en generell veterinærdekning i de enkelte distriktene. Staten har hatt ansvar for å organisere og finansiere ei ordning med klinisk veterinærvakt utenom ordinær arbeidstid, men ingen har hatt ansvar for dagtidtilgangen på tjenester. Noen kommuner har på frivillig grunnlag brukt midler til stimuleringstiltak for veterinærer, mens andre har sett det som vanskelig å prioritere slike frivillige tiltak opp mot andre oppgaver. Regjeringa har fulgt opp lovendringsforslaget med et forslag i budsjettproposisjonen om nye, øremerkede midler på 12 mill. kr til kommunene for at de skal kunne ivareta det nye ansvaret på en god måte. Parallelt med at kommunene nå får ansvar for å sørge for tilfredsstillende tilgang på tjenester fra dyrehelsepersonell, overføres ansvaret for klinisk veterinærvakt fra staten til kommunene. Den kliniske veterinærvakten var preget av uro og konflikter før denne regjeringa overtok. På grunnlag av et anmodningsvedtak fra Stortinget ble vaktordninga utredet av et eget utvalg. I februar 2006 forhandlet vi fram en ny avtale med Den norske veterinærforening med utgangspunkt i utvalgsinnstillinga. Dette har skapt ro om vaktordninga. Veterinærforeninga har fulgt opp sine forpliktelser etter avtalen på en god måte og aktivt arbeidet for å få medlemmene til å slutte opp om vaktavtalen. Det synes å være bred enighet om at den vaktordninga vi har i dag, fungerer godt. Etter min mening er det avgjørende at vi har lagt konfliktene om vaktordninga bak oss når nå ansvaret legges til kommunene. Jeg har merket meg at komiteflertallet går inn for en tilføyelse til det lovforslaget vi har fremmet, for å presisere at kommunenes ansvar for tjenestetilgang også omfatter ansvaret for klinisk veterinærvakt. Departementet framforhandlet i oktober i år en justert vaktavtale med Veterinærforeninga. Denne avtalen danner basis for den avtalen KS nylig inngikk med Veterinærforeninga for å sikre en god videreføring av vaktordninga under kommunalt ansvar. Gjennom øremerkede overføringer legger vi opp til å kompensere kommunene fullt ut for de kostnadene som vaktordninga medfører, slik den er organisert når kommunene overtar ansvaret. Etter min vurdering gir den lovendringa som et stort flertall i denne salen støtter opp om, klare føringer for å sørge for et godt tilbud av veterinærtjenester i hele landet. Kommunene har de beste forutsetningene for å finne gode løsninger tilpasset lokale behov, alene eller i et interkommunalt samarbeid. Jeg er trygg på at denne loven, når den blir vedtatt, vil vise seg viktig for landbruket i utkantdistrikter og for vårt arbeid for god dyrehelse og dyrevelferd.
Det blir replikkordskifte.
Som jeg nevnte i mitt innlegg, har jeg stor uro i forhold til gjennomføringen av denne saken. Som jeg også nevnte, har jeg fått en del henvendelser fra kommunepolitikere i den senere tid som gir uttrykk for at kommunene har kommet svært kort med denne saken. Jeg vil anta at det er mange kommuner som nå i førjulstiden ikke har nok tid til å behandle denne saken slik at de får etablert en god nok ordning fra 1. januar. Jeg vil spørre statsråden om han nå er sikker på at han har god nok oversikt over hvordan stoda er ute i kommunene når det gjelder etablering av denne saken, og, hvis ikke, om statsråden vil ta ansvar for eventuelle dyretragedier som kommer på nyåret.
Vi har hatt en særdeles god prosess med KS på vegne av norske kommuner om denne saka. KS er om bord med hensyn til å se på dette som en god løsning for å desentralisere et viktig tjenestetilbud inn mot norske husdyrbrukere. KS oppfatter dette som å være godt egnet til å ligge under kommunenes ansvarsområde. Når det gjelder situasjonen som inntrer etter 1. januar, er den største forskjellen at det brukes mer ressurser på dette området. Det er den største forandringa, og ei forandring som vil komme de husdyreierne som ønsker å benytte seg av veterinære tjenester, til gode. Kommunene blir i stand til på en helt annen måte enn staten har vært – som i og for seg mer passiv deltaker i dette – å gå konkret inn og bruke midler i den grad en ønsker å utvide tjenestetilbudet fra veterinærene i sin kommune eller i et interkommunalt samarbeid, fordi det settes av midler konkret til å styrke svake veterinære områder.
Nå er jo kommuneøkonomien ganske dårlig i svært mange kommuner. Vi har ennå ikke den hele og fulle oversikten over det, men bare i Troms, et fylke som jeg kjenner godt, må kommunene redusere sine budsjetter med om lag 200 mill. kr på grunn av økte renter og økte lønns- og pensjonskostnader. Så får de likevel overført flere oppgaver som vil koste. Når kampen står mellom å legge ned skoler, redusere sykehjemstilbud og andre velferdstiltak, tror statsråden at kommunene kommer til å prioritere dyrevelferd foran menneskevelferd?
Spørsmålet som ble stilt, kan i utgangspunktet virke som å bære preg av at det er frie midler som blir overført til kommunene. Det er det jo ikke. Dette er øremerkede midler som blir sendt til norske kommuner, og slik sett er spørsmålsstillinga irrelevant.
Jeg tror kanskje jeg skal følge opp det forrige spørsmålet, i og med at jeg ikke synes det fikk et seriøst svar. La meg først understreke at hele komiteen er veldig opptatt av veterinærordningen, og at den skal bli best mulig, men vi er uenige om hvordan man skal komme dit. Men la oss se på de midlene som er satt av: Det er satt av 4,5 mill. kr til kommunenes administrative utgifter for å kompensere for denne ordningen. Det vil si 10 000 kr pr. kommune, altså to dagsverk for å jobbe med dette. Vi vet, etter innspill vi har fått, at det er mange kommuner som ennå ikke har kommet i gang med dette arbeidet. Jeg vil spørre statsråden om han kan garantere at det tidsløpet som er lagt opp i forhold til denne ordningen, ikke vil gå ut over dyrevelferden i landet. Jeg vil også følge opp Korsbergs spørsmål: Tror han kommunepolitikere vil prioritere, med så knappe ressurser, dyrevelferd foran menneskevelferd?
Jeg kan godt utdype svaret på det spørsmålet som har blitt stilt to ganger. Problemstillinga her er jo at det er øremerkede midler som blir sendt til norske kommuner for å ha et veterinærtilbud rundt i landet. I tillegg bevilger vi altså nå ekstra penger som kommunene kan søke om for å styrke veterinærtilbudet i spesielt sårbare områder. Det er en styrking av det veterinære tilbudet i Norge, det er en styrking spesielt av det veterinære tilbudet i de mest sårbare områdene. Så hvordan representantene fra Fremskrittspartiet kan få seg til å framstille et forslag som styrker veterinærtjenestene, som øker ressursinnsatsen overfor denne sektoren, som et tiltak som skal bidra til å redusere tilgangen på veterinære tjenester, redusere arbeidet i forhold til dyrevelferd, er vanskelig for meg å se – jeg ser ikke den koblinga.
Fleire har ikkje bedt om ordet til replikk. Fleire har heller ikkje bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, sjå side 116]]
Odelstinget skal så votere i sakene nr. 1–4.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten har representanten Hans Frode Kielland Asmyhr sett fram eit forslag på vegner av Framstegspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen å videreføre dagens organisering av veterinærtjenester.» Forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Framstegspartiet har varsla at dei vil stemme imot.
Det blir votert over overskrifta til lova og lova i det heile. Framstegspartiet har varsla at dei vil stemme imot.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det ligg ikkje føre noko referat. Ber nokon om ordet før møtet blir heva? – Møtet er heva.