Dette er ein gledeleg dag både for Rogaland og for Noreg. Det er teke eit veldig spennande initiativ til ein søknad frå Stavanger og Sandnes kommunar og Rogaland fylkeskommune i fellesskap om status som europeisk kulturhovudstad for Stavanger-regionen i år 2008. Det var inga sjølvfølgje at Regjeringa følgde opp denne søknaden så utvitydig som ho gjorde. Det å vera kulturminister kan jo innebera at ein som ein del av eit kollegium må gjera smålege kutt, og her var det spørsmål om garanti for ein stor sum. 100 mill. kr i statleg støtte til kultur inneber jo at ein kan utløysa svært mykje, særleg i det fellesskapet som her er lagt. Her er altså 100 mill. kr lagt til grunn frå Stavanger og Sandnes kommunar og Rogaland fylkeskommune og eit tilsvarande beløp frå private aktørar. Regjeringa har lagt eit veldig godt grunnlag, og det er også kjekt at kulturkomiteen følgjer opp så tverrpolitisk som det her er gjort. Det har eg lyst til å understreka frå Senterpartiet si side. Så kan vi då unna oss å minna kvarandre om at det hender det er nokre som føler seg litt ille ved fordi dei tykkjer at Noreg i for liten grad blir rekna med i Det europeiske fellesskapet. På dette punktet er det altså høve til å søkja EU om slik status anten ein er medlem i EU eller ikkje medlem. Framstegspartiet har uttrykt si bekymring i dag – ja, ikkje berre bekymring, men også motstand. Eit av argumenta, slik eg forstod det, var at desse to kommunane som her er involverte, frå før ikkje løyser primæroppgåvene sine. Eg skjønar at slik tenking kan førekoma, men då går det jo faktisk an for Framstegspartiet å engasjera seg endå meir for at kommunane skal ha høve til å løysa primæroppgåvene sine. Akkurat i dag har kommunalkomiteen avgitt innstilling om kommuneproposisjonen for neste år, og dersom Framstegspartiet der hadde lagt endå meir pengar inn i forslaget sitt, hadde dei fått fleirtal i lag med parti som vil yta endå meir til kommunane. Det betyr at desse to kommunane og mange andre hadde hatt høve til å løysa fleire av primæroppgåvene sine utan å måtta venta til 2008. Frå Senterpartiet si side ynskjer vi både å styrkja kulturen og å styrkja kommunane si moglegheit til å utføra primæroppgåvene sine. Kulturen er på mange måtar limet i samfunnet og ein plattform som det er godt for dei fleste å orientera livet sitt ut frå. I søknaden vart nemnt både litteratur, kunst, film, musikk, opera og vern av kulturminne. Det betyr fokus på fortida, på tradisjonelle verdiar, på notida og på ei spennande framtid. Det er sagt i proposisjonen at Stavanger-regionen lenge har vore møtestad både for heimlege tradisjonar og for framande impulsar. Det finst jo eit knippe med eksempel på det. Går vi til næringslivet og nemner skipsfart og sardinar, eller til notida og nemner oljen, så ser vi det. Ser vi på u-landsengasjement og at det fyrste misjonsselskapet vart stifta i Stavanger, då tek vi med oss ein annan bit av historia. Og frå notida kan vi også nemna det internasjonale forfattarparlamentet sitt nettverk som fristad for forfølgde forfattarar – altså over lang tid både tradisjonar og nytenking. Dette vil jo fokusera på det ypparste. Det er viktig å ta vare på det folkelege. Dette betyr at vi tek for gitt at desse 100 mill. kr kjem i tillegg til den støtta som frå før er gitt til kultur. Frå Senterpartiet ser vi på dette både som ein kulturell og ein økonomisk gevinst, og vi ser på det som viktig i ei tid der denne regionen misser tradisjonelle industriarbeidsplassar. Dette kan gi regionen ein opptur og danna eit grunnlag for nye arbeidsplassar for regionen og for landet.
EUs kulturhovudstadsprogram, som vart etablert av kulturministrane i EU i 1985, har vore viktig for å synleggjera kulturen sin plass i Europa og styrkja oppfatninga av ein felles europeisk kulturtradisjon. Erfaringa viser at det å få status som europeisk kulturhovudstad har gitt både kulturell og økonomisk gevinst for dei aktuelle byane og også for vedkomande land. Programmet er også ope for land utanfor EU. Som kjent fekk Bergen status som europeisk kulturby saman med åtte andre byar i 2000. Basert på ein søknad frå kommunane Stavanger og Sandnes og Rogaland fylkeskommune går Regjeringa inn for å søkja EU om at Stavanger-regionen får status som europeisk kulturhovudstad i 2008. Føresetnaden er at Stortinget sluttar seg til forslaget i denne proposisjonen. Svært mange kulturaktørar i Stavanger-regionen er involverte i prosjektet, og søknaden er støtta av dei største byane i Noreg. Stavanger by og Stavanger-regionen har dei beste føresetnader for å gjennomføra prosjektet på ein måte som vil gi positiv internasjonal merksemd, og som vil inkludera norsk kulturliv generelt. Stavanger-regionen har lenge vore ein møtestad både for heimlege tradisjonar og framande impulsar. Kontakten med dei britiske øyane, kontinentet og med landa rundt Austersjøen har vore tette og omfattande. Stavanger har sidan 1997 vore medlem av det internasjonale forfattarparlamentet sitt nettverk av fribyar for forfølgde forfattarar. Byen og regionen kan i dag visa til eit rikt kulturliv, med stor breidd og høg kvalitet. Som fleire er kjende med, er Stavanger utpeikt av Norsk Kulturforum som Noregs kulturkommune i 2003. Status som europeisk kulturhovudstad vil gi ytterlegare drivkraft for å forsterka denne positive utviklinga. På dette tidspunktet har søknaden frå Stavanger og regionen karakter av å vera ei meir generell ramme for arrangementet. Prosjektplanen vil bli vesentleg meir detaljert dei nærmaste åra dersom søknaden blir innvilga i Brussel. Verdiar som blir framheva i søknaden, er kunstnarleg fridom, kulturelt mangfald og fellesskap, og at den viktigaste målgruppa for arrangementet vil vera born og unge. I medhald av rådsavgjerda av 25. mai 1999 med nye føresegner om dei europeiske kulturhovudstadene, er det Storbritannia blant EUs medlemsland som skal nominera kulturhovudstad i 2008. Stavanger-regionen har valt året 2008 på grunn av sine noverande og historiske band til Storbritannia. Stavanger har alt invitert til samarbeid med Liverpool, som nyleg vart nominert som kulturhovudstad. Stavanger-regionen har søkt om eit statleg tilskot på 100 mill. kr av eit totalbudsjett på 300 mill. kr til gjennomføring av arrangementet. Resten vil bli dekt av dei tre regionale partane, private sponsorar og eigeninntekter. Regionen vil ha ansvaret for den inntektsdelen som skal koma frå private sponsorar og eigeninntekter. Aktiviteten i prosjektet vil bli redusert dersom dei ikkje greier å skaffa heile beløpet. Det vil med andre ord ikkje bli søkt om ekstra støtte frå staten for å dekkja inn eventuelle mindreinntekter. I denne proposisjonen blir det foreslått å gi tilsegn til Stavanger og Sandnes kommunar og Rogaland fylkeskommune om eit statstilskot på inntil ein tredjedel av driftsutgiftene ved gjennomføring av det europeiske kulturhovudstadsåret. Stønaden er avgrensa oppetter til 100 mill. kr og vil bli fordelt over åra 2006–2008, dersom Brussel går inn for Stavanger. Det er frå EU si side enno ikkje avklara om det på bakgrunn av utvidinga av EU frå 1. mai 2004 vil bli lagt opp til om det skal vera inntil to eller tre kulturhovudstader pr. år i tida framover. Eg meiner at ein søknad til EU om kulturhovudstadsstatus for Stavanger-regionen vil gi eit positivt signal om Noreg sin vilje til å delta aktivt i kultursamarbeidet i EU i åra framover. Dette er særleg viktig i samband med utvidinga av EU og EØS-avtalen. Eg er difor veldig glad for at fleirtalet i komiteen ser positivt på dette initiativet. Eg er òg glad for at komitefleirtalet, liksom eg sjølv, har lagt stor vekt på det regionale samarbeidet og den sterke viljen regionen har til å satsa på dette prosjektet. Så få vi håpa at vi får støtte i Brussel, slik at Stavanger verkeleg blir ein kulturhovudstad i 2008.
Det blir replikkordskifte.
Vi hørte statsråden si at staten skulle dekke en tredjedel av driftsutgiftene, opptil 100 mill. kr. Vi vet også av erfaring at dette med Bergen som kulturby ikke gikk så bra økonomisk. Jeg lurer på hva statsråden har tenkt å si til Stavanger og Sandnes hvis de faktisk ikke greier å holde seg innenfor dette budsjettet. Må de da ta midler fra egne kommuner, og går det da eventuelt ut over primæroppgavene? En annen ting jeg kunne tenke meg å spørre statsråden om, er: Foreligger det på statsrådens bord en søknad om støtte til et nytt konserthus i Stavanger?
For å ta det siste fyrst: Nei, det ligg ikkje nokon søknad om eit nytt konserthus i Stavanger på mitt bord førebels. Eg reknar med at det kjem ein søknad, for ein planlegg å byggja eit nytt konserthus i Stavanger. Men desse to sakene treng ein ikkje å sjå i samanheng. Det går an å få Stavanger som kulturby utan å få konserthus, og det går òg an å gi støtte til eit konserthus uavhengig av kva EU svarar på søknaden om Stavanger som kulturby. At det ikkje gjekk så bra med Bergen som kulturby, er det vel kanskje delte meiningar om. Bergen la opp eit budsjett som var ca. ein tredjedel, litt meir, av det som Stavanger-regionen no gjer. Stavanger-regionen ynskjer å satsa større. Bergen var kulturby i 2000, og då var det veldig mange byar som var det. No er det snakk om to, kanskje tre. Det kjem an på om dei utvidar det til å ha ein frå søkjarlanda, ein frå utanfor EU og ein frå EU. Det er mange komponentar her som er ukjende, men eg er heilt sikker på at dei kjem til å ha økonomisk styring på prosjektet i Stavanger.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det er nå snart fem år siden ideen om at Stavanger-regionen skulle ha ambisjon om å bli europeisk kulturby, første gang ble lansert. Den gangen var det nok mange som lurte på om en hadde tatt seg vann over hodet. Det var imidlertid det som mange nå kaller for et stort hode til mål, og det skapte etter hvert oppslutning og begeistring. Med vedtaket i dag går prosjektet over fra å være Stavanger-regionens søknad til å bli Norges søknad. Nå er det Norge som søker om å gi Europa en kulturby i 2008, som Storbritannia med Liverpool. Jeg er glad for at staten har valgt å understreke dette gjennom den solide økonomiske deltakelsen som Regjeringen har foreslått, og jeg vil benytte anledningen til å takke statsråden for det engasjementet hun har vist i denne saken. For dette er ikke bare et kulturelt løft for Stavanger-regionen, det gir oss en unik mulighet til å få norsk kultur ut i Europa, men ikke minst til også å la oss inspirere av andre. Stavanger som kulturell frihavn er et begrep som en har knyttet til søknaden, og dette har en dobbel betydning. Stavanger har lange tradisjoner for sine internasjonale forbindelser gjennom både sjøfart, misjon og nå oljevirksomhet. Og der mennesker møtes, der oppstår og utvikles kulturer. Men Stavanger har også en nyere tradisjon, som fristed for forfulgte forfattere. Dermed vil søknaden også være knyttet til at en ønsker å bruke denne anledningen til å markere ytringsfrihet, men ikke minst åpenhet for uttrykk også i andre kunstarter enn litteratur, der en kan komme til Stavanger og vise hva en står for. I år 2000 var det en utstilling på Solastranden, som het «Another Place», ved Anthony Gormly. Den utstillingen var ekstremt omstridt lokalt før den kom på plass. Det var stor motstand, men den skapte, til å være en så alternativ utstilling, veldig stor begeistring og oppslutning i befolkningen etterpå. Det viser at med en slik utstilling åpnet en øynene og fikk et nytt perspektiv. Og på mange måter vil jeg tro at kanskje den utstillingen var med på å berede grunnen for at det var mulig å bære gjennom en såpass stor ambisjon som å bli en europeisk kulturby. Vi har dessverre ikke et politisk medlemskap i Europa, men vi kan i hvert fall si og understreke at vi kulturelt er en del av Europa. Og det er kanskje viktigere enn noen gang å understreke det i disse dager når EU skal utvides, og at vi dermed benytter denne anledningen til å markere vår tilhørighet til Europa gjennom å søke om å bli europeisk kulturby.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 3282]] Vi kommer nå til en rekke saker som er forslag oversendt fra Odelstingets møte, med unntak av sak. nr. 17. Er det noen i salen som har noe imot at presidenten bare refererer sakens nummer, så kommer vi tilbake til navn på forslagsstiller under avstemningen? – Ingen ytrer seg mot det, og da vil presidenten bare referere sakens nummer. Da sparer vi tid.
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3282]]
Presidenten vil her gjøre oppmerksom på en rettelse. Forslaget er fra Fremskrittspartiet, ikke fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti. Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3282]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3282]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3283]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3283]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3283]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3283]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3283]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3283]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3283]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3284]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3284]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3284]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3284]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3284]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3284]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3284]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3285]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3285]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3285]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3285]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3285]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3285]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3285]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3286]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3286]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3286]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3286]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3286]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3286]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3286]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3286]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3287]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3287]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3287]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3287]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3287]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3287]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3287]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3288]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3288]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3288]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3288]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3288]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3288]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3289]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3289]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3289]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3289]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3289]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3289]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3289]]
Jeg beklager å måtte bryte denne rekken av taushet, men jeg er nødt til å si noe på vegne av Presidentskapet om den innstillingen som det utvalget som jeg har ledet en stund, har avgitt. Det vi har gjort, er å gjennomgå stortingsrepresentantenes godtgjørelser og andre forhold knyttet til vervet som stortingsrepresentant. Jeg har aller først lyst til å vise til det utmerkede Dokument nr. 17, som er utvalgets rapport, og som anbefales lest. Det omhandler veldig mye viktig informasjon om arbeidsvilkårene våre og sammenlignbare arbeidsvilkår. Jeg synes at denne oppfordringen bør gå til stortingsrepresentantene for at ingen etter det som står i det dokumentet, skal kunne si at de ikke visste. Vi fikk stor frihet til å ta opp ulike forhold som vi fant nødvendig, og derfor er også Dokument nr. 17 et godt og oversiktlig bilde på de ulike tingene vi har tatt opp. Det ble gjort en stor ryddejobb i 1996 i godtgjørelsesordningene våre, så det utvalget som jeg nå har ledet, har i større grad hatt som oppgave å foreta enkelte justeringer og innstramminger på områder der man har sett behov for det, uten at det har vært lagt opp til omfattende endringer. Pensjonene er et slikt omfattende emne som vi ikke har tatt tak i. Skulle vi ha gjort det, måtte vi hatt mye mer tid. Men det kommer man helt sikkert tilbake til på et senere tidspunkt. Hovedpunktene i det som er foreslått, er følgende: Et flertall i utvalget, alle partier i utvalget unntatt Fremskrittspartiet, foreslår at stortingspresidentens godtgjørelse skal være den samme som statsministerens godtgjørelse, og at dette skal få virkning fra 1. januar 2004. Det skal videre kartlegges alternative modeller for tilleggsgodtgjørelser til komiteledere og parlamentariske ledere. Der er det slik at Arbeiderpartiet og Kristelig Folkeparti mener at begge disse funksjonene skal kunne ha en tilleggsgodtgjørelse. Ordningen med ventelønn og førtidspensjon strammes inn i tråd med pensjonsstyrets vedtak. Jeg har lyst til å si her at pensjonsstyret tok tak i de uheldige utslagene som vi så i media, på et veldig tidlig tidspunkt, og de har gjort en omfattende god og ryddejobb. Det utvalget som jeg har ledet, og nå Presidentskapet, er veldig fornøyd med det pensjonsstyret har gjort, og det betyr at ordningen med ventelønn og førtidspensjon strammes inn i tråd med pensjonsstyrets vedtak. Avkortingsreglene i forhold til annen inntekt blir vesentlig skjerpet, og de som møter som varamedlemmer til Stortinget, skal ikke kunne motta både ventelønn eller pensjon og frammøtegodtgjørelse samtidig. I tillegg vil vi utrede alternative modeller. Det skal jeg komme tilbake til, det er en annen sak. Et flertall i utvalget går inn for at diettordningen i hovedsak videreføres som i dag, og hele utvalget støtter en skjerpet praksis når det gjelder utbetaling av høyeste diettsats. Det betyr at det innskjerpes at de som reelt sett bor fast i stortingsleiligheten sin, skal ha samme dagpengesats som representanter bosatt i Oslo-regionen, og vi foreslår at det legges opp til rapporteringsrutiner som ivaretar dette. Så foreslår vi endringer i reglene som gjelder rett til dagpenger ved sykefravær over tre måneder. Etter tre måneder får man ikke dagpenger lenger. Boligordningen videreføres som i dag, men utvalget og Presidentskapet foreslår at man innskjerper allerede gjeldende regler om at det er representanten som skal bo i stortingsleiligheten, og det foreslås at det ikke skal kunne gjøres unntak for forbudet mot framleie som allerede er der. Utvalget mener videre at representanter som vender tilbake til Stortinget etter å ha vært i regjeringen, og som har disponert pendlerbolig gjennom regjeringens boligordning, skal flytte over i stortingsleilighet innen rimelig frist, og da som hovedregel innen tre måneder. Det foreslås videre å innføre en øvre grense for dekning av bruk av hjemmetelefon på 15 000 kr pr. år, som kommer i tillegg til dagens egenandel på 2 000 kr. Dekning av bruk av mobiltelefon foreslås på den annen side økt fra 7 000 kr til 9 000 kr pr. år, dette fordi mobiltelefonen blir et stadig viktigere arbeidsredskap for representantene, og utviklingen av nye mobiltjenester gjør det nødvendig å øke grensen for hva som regnes som tjenstlig bruk. Vi har i dette utvalget vurdert permisjonsordningen og utbyttingsordningen. Et flertall foreslår at det som hovedregel innføres en nedre grense på fem dagers fravær for å kunne søke permisjon, med mindre fraværet skyldes egen eller barns sykdom eller deltakelse i delegasjon oppnevnt av Stortinget. Presidentskapet har presisert regelen slik at også deltakelse i delegasjon oppnevnt av Presidentskapet omfattes av unntaket. Ellers vil det bli foreslått lovendringer i pensjonsloven, som vil bli tatt opp av Odelstinget knyttet til ventelønnsordningen. Så til det at stortingspresidenten skal tjene det samme som statsministeren. Begrunnelsen for det er det formelle forholdet mellom storting og regjering, og det er en markering av at presidentembetet som leder for landets folkevalgte forsamling er en så viktig funksjon i vårt styringssystem at det bør være en forholdsmessighet også lønnsmessig. Et flertall i Presidentskapet fremmer forslag til endringer i bestemmelsen om stortingsrepresentantenes godtgjørelse i § 1 i samsvar med dette. Tilsvarende regler gjelder i Sverige og Danmark, og også i de øvrige nordiske land har presidenten høyere godtgjørelse enn øvrige representanter. Stortingspresidentens representasjonstilskudd forutsettes å falle bort som følge av denne endringen. For øvrige medlemmer av Presidentskapet gjøres ingen endringer her. Lønnskommisjonen skal fortsatt fastsette stortingsrepresentantenes og regjeringsmedlemmenes godtgjørelse, men med godkjenning av Stortinget. Dokument nr. 17, som jeg har nevnt flere ganger, inneholder mange interessante opplysninger angående sammenlignbare godtgjørelsesordninger. Jeg vil bare for ordens skyld veldig kort nevne: Stortingsrepresentantene tjener 545 000 kr i året, mens ordførere i gjennomsnitt i de ti største kommunene, unntatt Oslo, har en gjennomsnittlig lønn på 562 000 kr i året, altså litt mer enn stortingsrepresentantene. I Oslo tjener f.eks. ordføreren 800 000 kr, og snittet for fylkesordførerne er 586 000 kr. De har altså litt mer enn det stortingsrepresentantene får. Til orientering har f.eks. LO-lederen samme lønn som statsrådene, dvs. 800 000 kr pr. år – dette bare for sammenligningens skyld. Det er dissens i utvalget og i Presidentskapet om videreføring av diettordningen, idet SV fremmer forslag om at den skal avvikles og delvis kompenseres i den faste godtgjørelsen. Flertallet legger vekt på at dagens ordning gir en god løsning når det gjelder lønnsmessig likebehandling av representantene, uavhengig av bosted, og den er også en praktisk ordning for representantene. Det er de samme satsene som ellers benyttes som pendlerfradrag for alle andre pendlere i Norge, som benyttes for representantenes dagpenger. Under revisjonen i 1996 ble diettordningen forenklet og ryddet opp i, og erfaringene etter omleggingen tilsier etter flertallets syn ikke noen endringer nå. SVs forslag ville også gitt en reallønnsnedgang for distriktsrepresentantene gjennom året, og flertallet ser ingen grunn til en slik forskjellsbehandling. Ved sykdom er reglene for dagpenger i dag slik at dagpengene reduseres med 50 pst. ved sykefravær utover tre måneder. Og som jeg sa i stad, foreslår vi altså at retten til dagpenger skal falle helt bort hvis sykepermisjonen varer utover tre måneder. Når det gjelder forslaget om en hovedregel om at permisjoner forbeholdes fravær over fem dager, har utgangspunktet for dette vært et ønske om at flere kortvarige fravær bør ordnes gjennom utbyttingssystemet, og at innkalling av varamedlemmer i størst mulig grad forbeholdes lengre fravær. Innkalling av varamedlemmer for helt korte fravær gir mye arbeid og ekstra kostnader for Stortinget, og medfører ofte også praktiske ulemper for varamedlemmene. Ved at varamedlemmer fortrinnsvis innkalles ved lengre fravær, vil dessuten deres mulighet til å gjøre en reell jobb som representant bli mye bedre. I tillegg ønsker man å utrede muligheten for å innføre faste voteringstidspunkter. I helt spesielle situasjoner skal det for øvrig kunne gis permisjoner også i andre tilfeller enn dem som i utgangspunktet er nevnt i bestemmelsen som foreslås i forretningsordenens § 27. Utvalget har da f.eks. tenkt på voteringer over grunnlovsforslag eller forslag som kan føre til regjeringskrise. Det er mye å si om de ulike godtgjørelsesordningene vi har. Vi har ingen frynsegoder, vi har ingen skjulte ordninger, og det som Presidentskapet nå tilrår Stortinget å fatte vedtak om, kan jeg derfor anbefale på det varmeste.
Leiaren for utvalet, representanten Brørby, har gjennomgått mesteparten på ein ryddig og grei måte. Eg skal berre kommentere litt dei punkta der eg har ei anna innstilling enn fleirtalet. Lat meg likevel innleiingsvis seie at det er viktig at vi har ordningar for stortingsrepresentantar, for folkevalde, som er slik at i alle fall dei som ønskjer – eg trur det er dei aller, aller fleste av oss – å gjere ein best mogleg jobb for folk og land, har høve til det utan at dei skal føle seg som kjeltringar eller risikere å bli hengde ut i media utan grunn. Viss vi har ordningar som er rigide, er eg redd for at byråkratiet vil ete opp den eventuelle vinninga vi ville få. Men det er klart at vi også skal ha eit regelverk som mest mogleg hindrar misbruk og utnytting av eit system. Det er difor ein i kommisjonen har prøvd å finne ein balanse mellom desse omsyna, slik at ein har ordningar som er så fleksible at ein føler at ein som stortingsrepresentant og ombodsmann og -kvinne for folket får høve til å gjere jobben sin. Når det gjeld godtgjersler, har vi ei anna haldning når det gjeld stortingspresidentens lønsvilkår. Lat meg no seie at eg har full forståing for og stor respekt for argumentet til fleirtalet om å samanlikne Stortinget med Regjeringa. Eg har forståing for at stortingspresidenten er den høgste folkevalde personen i landet. Likevel synest vi at ein bør ha som utgangspunkt at ein samanliknar arbeidsmengd og press i så måte. Vårt argument for å behalde den ordninga vi har i dag, der stortingspresidenten har ei ekstra godtgjersle på om lag 100 000 kr, er at det er ei ordning vi ønskjer å vidareføre sett ut frå det. Prinsipielt meiner vi at alle stortingsrepresentantane i utgangspunktet skal ha same løn, men så skal personar som får ein del tilleggsverv i Stortinget, ha enkelte ekstra godtgjersler. Der skil vi oss også ut frå fleirtalet. Vi synest at Presidentskapet og komiteleiarane bør få ekstra godtgjersle av Stortinget, fordi dei blir valde av Stortingets organ. Parlamentariske leiarar blir utpeika og valde av sine stortingsgrupper, og det er ikkje Stortinget som tilset og vel dei. Derfor er det vår meining at ein må finne ekstra godtgjersler til parlamentariske leiarar innan gruppene. Lat det også vere sagt at eg meiner at gruppene bør gi betre løn til parlamentariske leiarar. Når det gjeld komiteleiarane, kan ein stort sett seie at dei aller fleste har det same presset, sjølv om vi veit at det er komitear der presset er noko større enn i andre. Men det er klart at når det gjeld presset for parlamentariske leiarar, er det eit atskilleg større press for ein som leier ei gruppe på 50–60 i forhold til ein som leier ei gruppe på to, og for ikkje å snakke om ei gruppe på ein! Då kunne ein sleppe den differensieringa ved at gruppene får organisere sjølve! Når det gjeld etterløn, venteløn, førtidspensjonering, synest eg representanten Brørby gav ei veldig god forklaring, og eg støttar henne fullt ut når ho gir ros ros til pensjonsstyret for det dei har gjort. Når det gjeld diett eller dagpengar for dobbelt hushald, støttar eg fleirtalet og vil seie at eg synest argumentasjonen der var god. Når det gjeld permisjonar, har vi den oppfatninga at den ordninga som meir eller mindre stillteiande har fungert i Stortinget etter ei oppmoding frå Presidentskapet om at gruppene bør vere forsiktige med og kanskje la vere å søkje permisjonar for representantar for fråver på under ei veke, er ei god ordning. Eg trur at den ordninga som fleirtalet no legg opp til, gjer det vanskeleg for mange representantar å ta på seg ein del arbeidsoppgåver rundt om i landet og ha den ombodsrolla som er tiltenkt oss. Ho blir for rigid. Ordninga blir no så utvatna med unntak med det som fleirtalet foreslår, at i praksis vil det vel berre bli omtrent slik som vi har det i dag, fordi unntaka er så mange, så det blir det ikkje noko problem å gjennomføre. Då vil eg berre til slutt seie at det er litt merkeleg at pressa, som har vore så interessert i desse ordningane som dei har vore i lengre tid – dei elskar å hengje ut stortingsrepresentantar – ikkje er til stades i dag. Om ein hadde gått over gata til Tostrupkjelleren, hadde ein kanskje funne dei der. Eg har lyst til å nemne at då utvalet skulle innhente opplysningar om journalistane sine arbeidsvilkår og det som dei likar å kalle for «frynsegode», så kunne vi få dei under éin føresetnad, og det var at vi måtte behandle dei konfidensielt! Det var jo litt interessant å leggje merke til at når det galdt journalistane sine arbeidsvilkår, mobiltelefon, diettgodtgjersler og alt dette, var dei ikkje så interesserte i at offentlegheita skulle få greie på det. Men vi har her, som sagt, ei open og ærleg innstilling som viser kva vi har – ikkje noko er skjult.
Jeg vil også takke utvalgslederen for en veldig ryddig gjennomgang og for en ryddig ledelse av denne gruppa. På de fleste områdene er vi også enig i de grepene som blir tatt. Jeg vil si at det er utrolig viktig at våre ordninger oppfattes som ryddige og legitime, at vi som folkevalgte og tillitsvalgte ikke skal ha andre ordninger enn det folk flest har. Vi skal ikke være lavtlønte, og det er vi da heller ikke. Våre ordninger skal gjøre det mulig å rekruttere bredt, men det skal også gjenspeile at vi er folkevalgte – vi er ombudsfolk. Derfor skal vi ikke ha ordninger som fjerner oss fra folk. Politikken skal først og fremst rekruttere ut fra engasjement og ikke ut fra lukrative ordninger. Derfor er vi fornøyd med at Brørby-utvalget har gått gjennom ordningene – det er vel den tredje gjennomgangen. Det var nødvendig å gjøre det, til tross for at det bare er noen år siden det ble gjort sist. Vi er fornøyd med at denne gjennomgangen har resultert i en del viktige innstramninger. Vi er særlig godt fornøyd med de innstramningene og presiseringene som er gjort i forhold til ventegodtgjørelse og førtidspensjon, sjølsagt fordi vårt medlem i pensjonsstyret tok opp dette på et tidlig tidspunkt. Men jeg vil også gi ros til pensjonsstyret for å ha foretatt denne gjennomgangen og gjort de innstramningene og den ryddejobben som de har gjort. Vi er, som sagt, enig i de fleste grepene. Derfor vil jeg konsentrere meg om å si noe om det vi er uenig i, og der vi har andre forslag. Vi er uenig i at dagens diettgodtgjørelse skal fortsette. Det ble gjort en del opprydninger i 1996, men vi mener at det hadde vært ønskelig å ha gått gjennom dem på nytt og sett på om det ikke hadde vært rimelig å rydde enda mer opp i dem. Hvorfor vil vi så avskaffe diettordningen? For det første fordi vi mener at ulike tilskudd i størst mulig grad skal inkluderes i den ordinære godtgjørelsen, slik at det blir tydelig hva som er representantenes reelle inntekt. For det andre fordi vi skal ha ordninger som det andre har. Mange av oss er pendlere, og det er rimelig at vi får kompensert for dobbel husholdning på en eller annen måte. Men andre pendlere får kompensert for det gjennom pendlerfradraget i forbindelse med skatten. En slik ordning som vi foreslår, ville dessuten være lett å administrere. Lik godtgjørelse ville bli utbetalt til alle representantene, og en ville slippe alle avveininger eller gråsoner om hvem som skal ha høy eller lav diettsats. Når det så er sagt, har flertallet foreslått å gå inn for en del innstramninger. De innstramningene støtter vi når de foretas innenfor dagens ordning. Videre er vi uenig i synet på at Lønnskommisjonen i praksis skal ha siste ord i forbindelse med fastsetting av representantenes godtgjørelse, og at Stortinget bare skal strø på litt sand. Vi var uenig i at kommisjonen ble opprettet i 1996, og det er vi fremdeles uenig i. Vi mener at Stortinget skal kunne ha muligheten til å ha andre meninger enn det kommisjonen har. Jeg sier «skal kunne ha muligheten til», for det skal heller ikke etter vår mening være noen automatikk i det. Det skal ikke være noen ren ryggmargsrefleks, men det kan altså være nødvendig at en f.eks. i noen år med krav til nullvekst for de store lønnstakergruppene skal kunne ha muligheten til å si noe annet enn Lønnskommisjonen. Presidentskapet foreslår at vi skal foreta en utredning når det gjelder å gi ekstra godtgjørelse til komiteledere og parlamentariske ledere. Vi ser at det kan være argumenter for å gi denne ekstragodtgjørelsen ut fra ansvar og arbeidsmengde. Derfor støtter vi en utredning, men pr. i dag ser vi ikke gode nok grunner til å gå inn for en ekstragodtgjørelse verken til komiteledere eller til parlamentariske ledere. Når det gjelder parlamentariske ledere, støtter jeg helt og fullt det synet som Fremskrittspartiets representant har gjort seg til talsmann for. Derfor er vi heller ikke med på merknadene verken når det gjelder komiteledere eller parlamentariske ledere. Så til det vi ikke behandler i dag: de generelle pensjonsordningene. Vi har ikke oppfattet det som vårt mandat å se på det heller. Det er, som utvalgslederen sa, et omfattende arbeid. Derfor har vi ikke fremmet forslag om det i denne omgang, men det er klart for alle i denne sal at vi mener at det må gjøres noe med de generelle pensjonsordningene. Konsekvensen av det synet er at vi vil komme tilbake med forslag om det på et senere tidspunkt. Jeg har registrert at Presidentskapet i 1996 også mente at man på et tidspunkt måtte utrede dette. Jeg går ut fra at Presidentskapet ikke mente at det skulle gå vinter og vår før man gjorde det. Stort sett er vi fornøyd. Det foretas en del innstramninger som gjør ordningene våre både rimelige og mer oversiktlige. Jeg tar så opp forslaget om å avskaffe diettordningen, som vi har i innstillingen.
Representanten Ågot Valle har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Den gjennomgangen som man nå har hatt av ulike ordninger for stortingsrepresentanter om godtgjørelse, har vært en positiv gjennomgang, i den forstand at jeg mener at man har fått strammet inn på en del felt der det var nødvendig, og også fått klargjort en del forhold som det var riktig å få klargjort bedre enn i dag. Senterpartiet er enig i de fleste betraktningene i innstillingen. Vi deler flertallets holdning når det gjelder godtgjørelse til stortingspresidenten og også når det gjelder å videreføre dagens diettordning. Vi er også enig i at man bør utrede videre spørsmålet om godtgjørelse til komiteledere og parlamentariske ledere. Men vi vil presisere at Senterpartiet ikke på noen måte har tatt stilling til realitetene i et eventuelt spørsmål om økte godtgjørelser til disse to gruppene, og at vi vil komme tilbake til det i forbindelse med en senere utredning. Jeg vil gjerne understreke at vi fra Senterpartiets side tidligere har fremmet avvikende forslag i forhold til flertallet når det gjelder pensjonsordningene for stortingsrepresentanter. Vi har registrert at det ikke har vært en del av mandatet til det utvalget som nå har gått gjennom godtgjørelsene, og at det spørsmålet vil bli utredet videre og drøftet på et senere tidspunkt. Senterpartiet synes det er et visst problem, særlig i forhold til de mindre gruppene, at man skal nedfelle i forretningsordenen at fravær må ha lengre varighet enn fem dager før det innvilges permisjon. Vi ser i likhet med representanten Solholm et problem i forhold til det når det gjelder vår oppgave også å kunne være ombudsmenn, og kunne reise rundt omkring i landet for å utøve den type virksomhet. Det vil særlig være et problem for mindre grupper, som i enda større grad vil være avhengig av et utbyttingssystem som vil måtte være fleksibelt for å kunne møte de utfordringene som mindre grupper har. Derfor vil jeg på bakgrunn av disse kommentarene tilrå at Senterpartiets gruppe stemmer imot II i innstillingen, men at vi for øvrig støtter flertallsforslagene.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 59.[[Votering, se side 3289]]
Etter ønske fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet og Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet, Venstre og Kystpartiet 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil det bli foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Alt dette anses vedtatt.
Det er rett og slett en stor glede å kunne legge fram innstilling fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen om barnehagepolitikken. Vi har i denne innstillingen kommet fram til et bredt forlik om barnehagepolitikken i årene framover. Det betyr at alle de sju partiene som i realiteten står bak dette forliket, hver for seg har gitt slipp på noen av sine primærstandpunkt. Men samtidig har vi fått en meget bred og solid enighet om en barnehagepolitikk som både vil gi forutsigbarhet og trygghet for dem som skal bygge, drive og ikke minst bruke barnehager i årene framover. Målene i barnehagepolitikken har en lang historie. Det ble formulert et mål for ganske mange år siden om at innen århundreskiftet, år 2000, skulle vi klare full barnehagedekning. I Sem-erklæringen ble målet flyttet til 2003, og i det som vi nå legger fram, setter vi målet til at vi i løpet av 2005 skal oppnå full barnehagedekning, definert ved at alle som ønsker det, skal få en plass innen rimelig tid. Det hører med til det bildet at hva som er full barnehagedekning, også har forandret seg underveis. I utgangspunktet snakket man om 70 pst. dekning, så snakket man om 80 pst. dekning, og i barnehagemeldingen drøftes det også om behovet kanskje kommer til å være oppe i 87 pst. Det er jo slik at når noe blir billigere, er det også gjerne flere som benytter seg av et slikt tilbud. Barnehagepolitikken har også en forhistorie her i huset, bl.a. med det vedtaket som ble gjort i fjor på bakgrunn av avtalen som ble inngått mellom Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet, og den innstillingen som ble lagt fram i forbindelse med revidert nasjonalbudsjett i juni i fjor. Den innstillingen og den avtalen reiste en rekke spørsmål, gav behov for en rekke utredninger og gav behov for å få flere svar. Den jobben har departementet gjort og kommet tilbake til, i den barnehagemeldingen som er blitt lagt fram. Resultatet ble en del vesentlige forandringer ikke bare på det som var avtalen i innstillingen fra i fjor, men også en del vesentlige forandringer på det som var Regjeringens innstilling. Min påstand er at det vi har kommet fram til, faktisk er bedre enn både det avtalen la opp til i fjor, og det meldingen la opp til. Det viser at kompromiss, det å arbeide seg sammen, faktisk kan gi et resultat som kan ta med seg de beste elementene fra ulike syn. Regjeringen hadde satt som mål for barnehagepolitikken at alle som ønsker det, skulle få en plass, at man skulle innføre en økonomisk likebehandling av private og kommunale barnehager, at man skulle få ned foreldrebetalingen, og at man skulle ha en kvalitet og et mangfold i tilbudet. Komiteen slutter seg til alle disse målene, men har i sin innstilling gått et skritt videre, konkretisert og vært mer nøyaktig på en del områder. Vi konstaterer at Regjeringen mener at full behovsdekning er det viktigste målet. Komiteen er helt enig i at det er et avgjørende mål, men vi har etter beste evne prøvd å få til en barnehagepolitikk som gjør at vi kan oppnå alle de målene vi har for barnehagepolitikken samtidig, både lav betaling, mangfold og kvalitet, full utbygging og et skikkelig tilbud til alle. God driftsøkonomi i barnehagene er selvsagt fundamentalt for det. Utbyggingen har vi konkretisert ved å si at både i år og til neste år skal det bygges 12 000 nye barnehageplasser. Så får vi i statsbudsjettet for 2005 vurdere hvor mange plasser som trengs for å få full dekning. Det vet vi mer om da, for da ser vi hvordan etterspørselen utvikler seg, og vi kan endelig bestemme hvor mange plasser som trengs for å nå full behovsdekning. Vi ser nå at vi etter en bråstopp i barnehageutbyggingen da kontantstøtten kom i årene 1998–1999, har fått tempoet opp igjen. I fjor ble det bygd rundt 6 000 barnehageplasser, og i år ligger det foreløpig an til rundt 9 000 ifølge de siste tallene. Men det er grunn til å tro at det som foreslås i revidert, nemlig en kraftig økning i investeringstilskuddet, vil få det tallet enda høyere. Komiteen slutter seg også enstemmig til den omleggingen, at 280 mill. kr overføres til et økt investeringstilskudd, og mener at investeringstilskuddet bør holdes på et høyt nivå inntil vi når målet om full behovsdekning. En viktig diskusjon i komiteen har vært hvilken finansieringsmodell vi skal ha for barnehagene. Regjeringen hadde foreslått en innlemming av barnehagetilskuddet i rammeoverføringene til kommunene fra 1. januar 2004. Barnehageavtalen fra i fjor la i prinsippet opp til at det aller meste av den offentlige støtten skulle komme gjennom et øremerket statstilskudd. Vi har funnet en modell som ligger mellom det, hvor kommunene fortsatt spiller en vesentlig rolle ved at de har et tilskudd som bygger på dagens bidrag – som vel ifølge de siste tallene fra de utregningene som ble gjort i forbindelse med barnehagemeldingen, utgjør rundt 4,5 milliarder kr – og så skal økningen av det offentlige tilskuddet komme gjennom de øremerkede statlige tilskuddene. Det betyr at etter hvert som vi skal opp på 80 pst., vil den relative andelen fra kommunene gå ned. Men det betyr samtidig at kommunene fortsatt vil spille en vesentlig rolle i barnehagepolitikken. Vi slutter også opp om forslaget om likebehandling mellom kommunale og private barnehager. Komiteen mener at det er naturlig å kombinere det med at også statstilskuddet blir likt. I revidert er det foreslått et ulikt statstilskudd, som får tilslutning i finanskomiteen. Men en «likeverdig behandling», som er den korrekte beskrivelsen i innstillingen, av private og offentlige barnehager i kommunene bør følges av et likt offentlig tilskudd. Det er opp til Regjeringen i statsbudsjettet for 2004 å komme tilbake med forslag til hvordan dette skal innfases på en måte som er praktisk og hensiktsmessig både for kommuner, for de private barnehagene og for brukerne. Vi sier også at innenfor den offentlige støtten på 80 pst. vil det være behov for en «fylkesmannsbuffer» for å utjevne kostnadsforskjellene mellom kommuner når det gjelder barnehager. Denne er forutsatt å være 200 mill. kr. Ett område hvor vi ikke har kommet helt i mål når det gjelder enighet, er individuell lovfestet rett til barnehageplass. Et flertall i komiteen mener at det skal innføres når vi har fått full barnehagedekning, mens komiteens mindretall, Høyre og Kristelig Folkeparti, vil komme tilbake til det spørsmålet når vi har oppnådd full barnehagedekning. Makspris og regulering av foreldrebetaling har selvsagt vært en sak som brukerne av barnehager og foreldrene deres har vært mest opptatt av, kanskje mest foreldrene. Her har vi også jobbet oss fram til en enighet – vi sier at vi skal ha en maksimalgrense for foreldrebetalingen, men vi tar også noen forbehold og gjør maksimalprisen litt mer fleksibel. Vi lager rett og slett sikkerhetssystemer som skal passe på at ingen barnehager skal gå konkurs eller at kvaliteten skal rammes ved at driftsøkonomien blir skadelidende. Fra 1. mai neste år skal maksimalgrensen være på 2 500 kr, og fra 1. august 2005 skal den være på 1 500 kr. Begge tallene skal pris- og kostnadsjusteres fram til da. Vi har nærmere beskrevet hvilke forutsetninger som skal være på plass. Blant annet sier vi at Regjeringen våren 2005 må komme med en modell for hvordan maksprisen på 1 500 kr skal innføres, slik at man også kan ivareta målene om mangfold og kvalitet i tilbudet. Vi sier også at inntekts- og søskenmoderasjonsordningen må beholdes på en slik måte at de er minst like gode som i dag, og ber Regjeringen komme tilbake med forslag om det. Skattefritak for arbeidsgiverdekt barnehageplass har også vært et sentralt punkt i våre diskusjoner. Her har vi også kommet fram til enighet. Her skal satsene for egenandelen senkes fra 18 000 kr til 9 000 kr i år, og til neste år skal den senkes til null, samt at det skal gis fritak fra arbeidsgiveravgift. Vi må også gå igjennom vilkårene og komme tilbake til Stortinget med forskriften på en egnet måte. Vi er ikke blitt enige om ansattes rettigheter. Her har et mindretall skrevet merknader om at det er viktig at også de private barnehagenes ansatte sikres gode og ordnede forhold, og Arbeiderpartiet fremmer et forslag om det. Det var ingen selvfølge at vi skulle bli enige. Vi hadde ganske motstridende meninger. Noen var for en absolutt makspris, noen var absolutt mot makspris. Noen var for skattefritak, noen var mot skattefritak. Vi hadde ganske lang vei å gå for å bli enige. Men det er ganske historisk at vi klarte det. Sju partier – et enstemmig storting – gjennomfører en reform som i realiteten betyr at barnehager blir en like naturlig del av vårt velferdssystem som skoler, eldreomsorg og sykehus. Det er i så måte et historisk vedtak. Jeg anbefaler komiteens innstilling og tar opp forslaget fra Arbeiderpartiet. Jeg vil også gi stor honnør til komiteen som jeg har samarbeidet med for å få denne innstillingen i havn.
Representanten Trond Giske har tatt opp det forslaget han refererte til.
Innledningsvis vil jeg som komiteleder benytte anledningen til å gi både saksordføreren og resten av komiteen honnør for godt utført arbeid, og for at avtalen ble loset trygt i havn, om enn på overtid. Jeg vil også takke saksordføreren for en grundig redegjørelse om komiteens innstilling. Det vil ikke være behov for for meg å gå inn i alle detaljer, det var en grundig gjennomgang. Det er med stor glede og tilfredshet vi nå kan konstatere at det er bred enighet om en historisk reform om barnehagepolitikken. Et bredt forlik er en seier for barnefamiliene, for likestillingen og for arbeidslivet. Vårt samfunn er basert på at både kvinner og menn er ute i arbeidslivet, og muligheten for å organisere trygge og gode barnepassordninger er en forutsetning. Jeg vil sitere fra Dagens Næringsliv fredag 13. juni, som på lederplass sier følgende: «Forliket om maksimalpris på barnehager er en seier for fornuften og et nederlag for stortingsregjereriet. Mange og billige barnehager er et gode for både barnefamilier og næringslivet. Det er forståelig at politikerne vil satse her. Men satsing må være mer enn vilje til å bruke penger. Det må også være en vilje til å bruke dem fornuftig.» Det er en betraktning som jeg deler. Ved starten av forhandlingene i komiteen stod opposisjonspartiene og regjeringspartiene langt fra hverandre – ikke i spørsmålet om målet om barnehageplass til alle som ønsker det og lavere foreldrebetaling, men om virkemidlene for å nå dette målet. Men vi klarte til slutt, riktignok etter til dels tøffe forhandlinger og utsettelse av avgivelsesfristen, å komme fram til et forlik som alle kan leve med, og som er realistisk og gjennomførbart. Regjeringen har sagt at denne avtalen kan gjennomføres. Private Barnehagers Landsforbund har gitt uttrykk for at de er tilfredse med avtalen, det samme har Kommunenes Sentralforbund – og det er betryggende. Som jeg var inne på, stod partene langt fra hverandre da forhandlingene startet. Regjeringspartiene viste utvetydig og kraftig motstand mot fjorårets barnehageavtale mellom opposisjonspartiene. Vi fryktet at et lokk på foreldrebetalingen i barnehagene ville stå i veien for målet om barnehageplass til alle. Vi advarte mot at den rigide maksprisen kunne føre til både over- og underfinansiering av barnehager, altså både sløsing og konkurser på én gang. Vi advarte mot den rigide maksprisen, fordi den kunne føre til redusert kvalitet og mangfold i barnehagene. Regjeringens barnehagemelding viste at vi langt på vei hadde rett i våre advarsler. I løpet av kort tid fikk Regjeringen iverksatt og gjennomført et omfattende og helt nødvendig utredningsarbeid om konsekvensene, slik også opposisjonen hadde bedt om. De uavhengige utredningene viste klart og tydelig at en rigid makspris ville være kostnadsdrivende, den ville bli byråkratisk og true mangfoldet og kvaliteten i barnehagene. Verst av alt var at den rigide maksprisen stod i veien for målet om full barnehagedekning og plass til alle som ønsker det. Som i de fleste forhandlinger har alle partier måttet fire på sine primærstandpunkter, som også saksordføreren var inne på. Og jeg legger ikke skjul på at det for Høyre har vært en betydelig innrømmelse å akseptere prinsippet om makspris, nettopp av de grunnene jeg har nevnt, og som er beskrevet i stortingsmeldingen. Til gjengjeld har opposisjonen tatt innover seg kunnskapene om de svært uheldige konsekvensene av en rigid ordning. De har tatt innover seg at maksprisen ikke kan være rigid, men må være fleksibel. Med en fleksibel makspris som sikkerhetsventil har vi forhåpentligvis sikret oss mot ensretting og redusert kvalitet i barnehagesektoren, vi har sikret oss mot konkurser, og vi har langt på vei sikret at målet om full barnehagedekning blir mulig å nå. Plass til alle som ønsker det, er og skal i årene framover være mål nummer én i barnehagepolitikken. Jeg er derfor glad for at Stortinget gir sin fulle tilslutning til at maksprisen skal være fleksibel. Jeg er også svært tilfreds med at Stortinget gir sin støtte til Regjeringens forslag om en kraftig økning av investeringsstøtten med satser helt opp til 50 000 kr til hver ny ferdigstilt barnehageplass. Dette er en kraftsatsing på nye plasser, og det er grunn til å være optimistisk i forhold til å kunne nå måltallene. Når det gjelder utbyggingstakten for nye plasser, er komiteen enig i at det vedtatte måltallet på 12 000 nye plasser blir stående for inneværende år. Målsettingen for neste år er at det skal bygges like mange nye plasser. For 2005 ber derimot komiteen om at Regjeringen vurderer anslagene for behovet for nye plasser på nytt, fordi det er grunn til å tro at lavere priser og flere barnehageplasser vil føre til forskyvninger i etterspørselsbildet. På det nåværende tidspunkt er det derfor vanskelig å gi noe presist anslag for behovet i og utover 2005. Men jeg har lyst til å presisere at målet om full dekning og plass til alle som ønsker det, ligger fast. Denne dagen er først og fremst historisk for dem som bruker barnehagene: barna og foreldrene. Det er småbarnsforeldrene som først og fremst har grunn til å være fornøyd med at hele Stortinget nå slutter seg til barnehagepolitikken. Vi må nok samtidig ta innover oss at familiene ikke nødvendigvis har veldig stor tillit til at vi nå kan holde det vi lover, at alle skal få en plass, og at prisene skal ned. Barnefamiliene er blitt lovet mye veldig lenge av skiftende regjeringer og storting. Det blir derfor nå opp til alle partier som står bak denne reformen, å levere det vi nå har lovet, slik at tilliten mellom barnefamiliene og oss kan gjenreises. Når det gjelder tariff- og avtalespørsmål, som saksordføreren var inne på, vil jeg for Høyres del understreke at dette først og fremst er et spørsmål for partene i arbeidslivet. Jeg er noe overrasket over Utdanningsforbundet, som i et oppslag i Nationen i dag sier de vil oppfordre sine medlemmer til ikke å jobbe i private barnehager fordi vi ikke her og nå er villig til å lovfeste retten til tariffavtaler. Det er litt spesielt av en fagforening, som nettopp er en av partene i arbeidslivet. Man kan faktisk spørre seg om Utdanningsforbundet her er i ferd med å sage over den grenen de sitter på. Det blir vist til at lærere og skoleledere i private skoler etter privatskoleloven har hatt en lovfestet rett til lønns- og arbeidsvilkår tilsvarende dem som er inngått i offentlige skoler. Denne paragrafen er videreført i den nylig vedtatte friskoleloven. Det betyr altså ikke at de ansatte i private skoler skal ha en blåkopi av en kommunal tariffavtale, men at de skal kunne kreve en tilsvarende avtale. Jeg har tidligere uttrykt sympati for kravet om at alle skal ha ordnede lønns- og arbeidsforhold uansett om de jobber i det offentlige eller private. Det skulle bare mangle. Det kan også være grunn til å gjøre oppmerksom på at svært mange private barnehager allerede i dag har godt fungerende tariffavtaler. Jeg har med stor interesse notert meg at Sosialistisk Venstrepartis nestleder Øystein Djupedal i Nationen 13. juni sier følgende: «Vi kan ikke pålegge noen å inngå tariffavtale. Stortinget er ikke en fagforening, så spørsmålet om lønn må førskolelærerne forhandle fram med sine arbeidsgivere på samme måte som alle andre.» Dette er et synspunkt jeg deler. Som jeg sa, er det naturligvis ikke vanskelig å være enig i at alle skal ha ordnede lønns- og arbeidsforhold. Etter vår oppfatning må de få det etter framsatte krav og gjennom forhandlinger mellom partene. Men det viktigste nå er den brede enigheten om denne historiske reformen i barnehagepolitikken – barnehageplass til alle og redusert foreldrebetaling.
Jeg slutter meg til hyllingskoret! Det er med stor glede vi behandler barnehagemeldingen, en melding hvor de politiske partier har klart å samle seg om en felles løsning for barnehagene. For en gangs skyld har de politiske partier funnet ut at det er langt lettere å nå et mål hvis alle ror i takt. Selv om det i mange år har vært bred enighet om ønsket om full behovsdekning, lavere pris og effektive løsninger, har det hittil vært vanskelig å få enighet om hvordan man skal nå disse målene. Vi i Fremskrittspartiet har alltid vært av den oppfatning at det ikke nytter å vedta full dekning, hvis ikke de riktige virkemidlene også er på plass. For Fremskrittspartiet har alltid effektive markedsmessige løsninger med aktiv privat initiativ framstått som de riktige driverne for å oppnå målene. Det er spesielt gledelig at det har blitt bred politisk enighet om en løsning for skattefrihet for bedriftsbarnehager. Det skal ikke stikkes under stol at enkelte har hevdet at provenyvirkningen av dette vil bli stor. Vi ønsker faktisk at flest mulig kommer til å benytte seg av ordningen. Det som er fint, er at ordningen er utformet slik at også små og mellomstore bedrifter skal kunne tilby sine ansatte denne muligheten. Dette vil bidra til en videre utbygging av barnehageplasser og økt arbeidsdeltakelse fra småbarnsforeldre. Ved å gjøre det lettere for småbarnsforeldre å få barnehageplass – i kombinasjon med skattefritak – vil flere kunne velge jobb, hvis de vil. Det er nemlig det som er nøkkelen: muligheten til valgfrihet. Vi i Fremskrittspartiet er også veldig glad for at det nå skal bli lovfestet plikt for kommunene til å likebehandle private og kommunale barnehager. Kommunene vil etter dette ikke kunne virke som en brems for de private barnehagene. Det har i altfor lang tid vært slik at mange private barnehager har hatt vanskeligheter med det kommunale byråkrati, både i forbindelse med reguleringssaker og offentlige tillatelser og ikke minst fordi kommunale barnehager har hatt fordeler i økonomiske spørsmål. Barn vet ikke om det er kommunen eller private som driver barnehagen deres. Ikke bryr barn seg om slikt heller. Det burde heller ikke voksne gjøre. Når det nå blir likebehandling av private og offentlige barnehager, vil vi se at det er de som er flinkest til å drive barnehager, som får mest igjen for pengene. Det vil ikke lenger være utslagsgivende om barnehagen er privat eller offentlig. Med likebehandling av kommunale og private barnehager vil det endelig være stabile rammebetingelser for alle dem som ønsker å opprette barnehager. Vi i Fremskrittspartiet tror at dette er det viktigste tiltaket i det det er enighet om at Stortinget i dag skal vedta. Med stabile rammebetingelser også for de private barnehager vil Stortingets vedtak helt sikkert bidra til at det blir opprettet langt flere private barnehageplasser. Når de private plassene – gjennomgående – gir bedre «valuta» for hver eneste krone, er dette utelukkende til barnefamilienes beste. Til slutt vil jeg si noen ord om den avtalen som gjorde det hele mulig. Som de fleste sikkert husker, var det Fremskrittspartiet som sammen med Sosialistisk Venstreparti tok initiativ til en bredere enighet om barnehager. Med dette initiativet forsøkte vi å se forbi den uenighet som lenge hadde gjort det vanskelig å nå målene om full behovsdekning, lavere kostnader og god kvalitet. Dette initiativet fikk etter hvert tilslutning også fra Senterpartiet og Arbeiderpartiet og ble kjent som barnehageavtalen. Når vi nå har et samlet storting bak en avtale, tilskriver jeg avtalepartnernes enighet æren for dette. Vi vet at også framover vil det dukke opp spørsmål om hvordan ulike punkter i dagens vedtak skal forstås. Slike spørsmål er jeg ikke bekymret for. Et bredt flertall – faktisk et enstemmig storting, nesten – forplikter seg gjennom dagens vedtak til å bære dette fram. Samtidig ligger barnehagekameratenes felles, bindende avtale fortsatt i bunnen. Alle fire avtalepartnerne, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Arbeiderpartiet, er helt til neste stortingsvalg bundet av denne avtalen. Det betyr at eventuelle uklarheter lett kan løses, og at vi alle kan jobbe fram mot en velfungerende barnehagesektor til barnefamilienes beste. Jeg burde også selvsagt takke alle mine forhandlingspartnere – komitemedlemmer, saksordføreren og komitelederen – for at vi fikk dette i havn. Vi får håpe nå at dette gir forutsigbarhet for alle barnehagebarn i hele Norge. Til slutt: Ved en inkurie står det at Fremskrittspartiet er medforslagsstiller til forslag nr. 2. Så er ikke tilfellet. Forslaget er fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Jeg forstår at vi alle er slitne, og at ting lett kan misforstås. Men vi er altså ikke medforslagsstillere når det gjelder forslag nr. 2, fra May Hansen.
Den opplysningen er registrert.
Først beklager jeg overfor Fremskrittspartiet at så har hendt. Vi kommer til å støtte Arbeiderpartiets forslag og tar ikke opp forslag nr. 2, som er omdelt på representantenes plasser. Vi behandler i dag et historisk barnehageforlik i denne sal, som har blitt en realitet etter Dokument nr. 8:75 for 2001-2002, fra Kristin Halvorsen, Øystein Djupedal, Carl I. Hagen og Siv Jensen, som ble vedtatt etter en barnehageavtale mellom Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet 11. juni i fjor. Vi er veldig glad for at sju partier stiller seg bak dette forliket som behandles her i dag. Det har vært mye uro og usikkerhet etter vedtaket i fjor, og det er nødvendig at vi nå alle setter i gang jobben med å få bygd barnehageplass til alle som ønsker det. Makspris er viktig og bakgrunnen for SVs forslag og reformen. Det er nødvendig med en makspris, for det er først når den er på plass, man vil se behovet – hvor mange plasser det er bruk for. Det ser vi av det som har skjedd i Sverige. Det er prisen som for mange avgjør om de har muligheten for å benytte seg av en barnehageplass. I SVs valgprogram står det at en barnehageplass skal ha en makspris, og at vi skal lovfeste retten til barnehageplass. Ved det forliket som de sju partiene nå har kommet fram til, har SV fått gjennomslag for det som var en av våre hovedsaker i valgkampen, og en sak vi har kjempet for i mange år. Alle barn skal ha rett til en barnehageplass, på samme måte som de har rett til en skoleplass. Vi er glad for at det er flertall i denne sal for denne retten. SV har kjempet denne kampen i så mange år fordi barnehager er bra for barn. Barnehager er et godt omsorgstilbud, en god fellesarena og et godt pedagogisk tilbud. Barnehager gir også utsatte barn nødvendig supplerende omsorgstilbud parallelt med foreldre og andre omsorgspersoner. Barnehager er en god arena for språklig og kulturell integrering av barn med flerkulturell bakgrunn. Undersøkelser viser at barnehagebarn, også norske, har bedre språkutvikling enn de som ikke er i barnehage. Å utvikle språk og felles plattform gjennom barnehagene før skolegang er viktig. Barnehagene skal være tilgjengelig for alle barn uavhengig av geografisk plassering og foreldres økonomiske, sosiale eller etniske bakgrunn. Stadig flere familier er utestengt fra å benytte dette tilbudet. Kontantstøtten har forverret dette, og vi har hatt en negativ utvikling når det gjelder likestilling mellom småbarnsmødre og småbarnsfedre. Dette barnehageforliket gir foreldrene en større valgfrihet. Full barnehagedekning har vært en kampsak for kvinner, kvinnebevegelsen og arbeiderbevegelsen siden kvinnene gjorde sin entré i arbeidslivet. Muligheten for kvinners deltakelse i arbeidslivet og likestilling mellom kjønnene har ved dette forliket blitt styrket. Barnehageforliket er en stor og viktig reform. Forliket er en stor seier for SV, som i over 20 år har kjempet for full barnehagedekning og lavere egenbetaling for foreldrene. Det jeg synes er litt trist, er at vi i dette forliket ikke har fått flertall for forslaget fra SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet om å gi likeverdige lønns- og arbeidsforhold for private og kommunale barnehager. Kvinner gjør denne viktige jobben med våre barn, og fordi de ikke er ansatt i en kommunal barnehage, har en stor del av dem ikke tariffavtale og ikke pensjonsordninger. Den offentlige støtten vi nå legger inn i de private barnehagene ved at kommunale og private barnehager likestilles, bør følges opp med dette kravet. Til slutt vil jeg si at de som virkelig har vunnet det store loddet i dag, er barna selv og deres familier. Jeg vil gratulere dem. Jeg vil si én gang til, som jeg sa i forbindelse med oppvekstmeldingen tidligere i dag: Dette har vært en god prosess, vi har kommet fram til et forlik, og vi bør gratulere hverandre.
Til orientering – bare siden SVs representant var før meg: Det var en litt underlig historiebeskrivning som ble presentert, som jeg ikke helt kjenner meg igjen i. Jeg vil presisere at det ikke er sju partier som har stilt seg bak barnehageavtalen. Vi gikk inn i forhandlinger i håp om å endre punkter i avtalen som vi synes ville ha vært ganske ille for barnehager. Derfor har vi et forlik som vi alle står sammen om i dag – bare for å si det om prosessen. For Kristelig Folkeparti er dette en gledelig dag. I dag har Stortinget til behandling tidenes største barnehagereform. Veien hit har vært tung og vanskelig. Til tross for at et enstemmig politisk miljø stort sett har vært enig i målene barnehageplass til alle som ønsker detøkonomisk likebehandling av private og kommunale barnehagerlavere foreldrebetalingkvalitet og mangfold i tilbudet har det vært stor uenighet om hvordan målene skal nås. Før forhandlingene startet, var virkemidlene fra de forskjellige partiene så forskjellige at mange mente det var umulig for oss å bli enige. På den ene siden lå barnehageopposisjonens avtale, og på den andre siden lå Regjeringens barnehagemelding. Selv om målene var felles, vil jeg si at vi startet milevis fra hverandre i virkemiddelbruken. Jeg synes det er en seier for det politiske system at vi har funnet fram til en felles vei fram mot våre felles mål. Jeg tror at noe av grunnen til at vi klarte det, er at denne gangen lå behandlingen i fagkomiteen. Jeg vil berømme komitelederen, saksordføreren og resten av mine kolleger for at vi kom i havn – det var mange nattetimer og tidlige morgener. Dette er likevel ikke først og fremst en seier for oss; dette er en seier for barn og dernest for deres foreldre. Alle som trenger barnehageplass, skal få plass. Kristelig Folkeparti ønsker å være et familie- og omsorgsparti. Vi vil derfor gi familier valgfrihet i omsorgsform. Vi vil ha en fleksibel familiepolitikk, slik at familier har valgmuligheter som dekker ulike behov. Her må man også kunne kombinere gode verdier både i hjemmebasert omsorg og i barnehagens pedagogiske tilbud. Reell valgfrihet innebærer at man både har kontantstøtte og full barnehagedekning. Vi er derfor glad for at det er et bredt forlik om barnehagepolitikken på Stortinget. Valgfrihet er ikke å velge mellom barnehage og barnehage. Kristelig Folkeparti har sagt at først må vi skaffe plasser, dernest må vi gjøre plassene billigere. Derfor var ett av målene våre i forhandlingene å få til full utbygging. Forskermiljøene fortalte oss at en rigid makspris ville hindre en utbyggingstakt som ville gi plasser nok til alle. Vi er glad for at komiteen har sluttet seg til den kraftige økningen i investeringstilskudd som Regjeringen hadde lagt opp til. Hvis vi skal få folk til å satse på å bygge barnehager, er det viktig at vi gir barnehagen vilkår som gjør det økonomisk mulig å drive. Myten om at det finnes en rik person – gjerne en kvinne – som eier og driver barnehager, og henter ut et overskudd som dekker vedkommendes luksusliv, mener jeg må erklæres død. Ca. 80 pst. av de private barnehagene er drevet av foreldre. Kommunene har spilt og skal fortsatt spille en viktig rolle i barnehagepolitikken. Regjeringen ønsket å legge finansieringen av barnehager til kommunesektoren. Samtidig ville Regjeringen sikre de private barnehagene med en lovgivning og gode forskrifter som skulle sikre likebehandling. I den tiden jeg har arbeidet med barnehagepolitikk, er det blitt veldig synlig at det er en vesentlig tillitssvikt mellom private barnehager og kommunene. Dette er noe som både KS og Kommune-Norge må ta alvorlig. Private barnehager har slitt med etablering og drift i en god del kommuner. Arbeiderpartiet og regjeringspartiene går i kommuneøkonomiproposisjonen inn for at barnehagesektoren fra 2006 skal innlemmes i rammefinansieringen. Før den tid må de private barnehager, som mange steder er selve ryggraden i barnehagetilbudet, få oppleve en mer velvillig holdning fra deler av Kommune-Norge. På ett punkt hvor vi skiller lag, sier flertallet at de ønsker en lovfestet rett til barnehageplass ved full utbygging. Vi ønsker å komme tilbake til dette, men vi synes det er en bedre måte å styre et samfunn på å si at samfunnet har plikt til å tilby plass. Vår bekymring for avtalen var at barnehager måtte legges ned, og at ingen ville våge å satse på barnehager. Da ville målet om en plass til alle som ønsket det, bli umulig å nå. Med den innretningen som den fleksible maksprisen nå får, er de vesentligste problemene ryddet av veien. Når trinn 1 på 2 500 kr, pris- og kostnadsjustert til ca. 2 800 kr, innføres 1. mai 2004, vil man i samarbeid med foreldrene kunne ta en høyere pris hvis barnehagen trues av nedleggelse eller kvaliteten rammes. Før vi innfører trinn 2 på 1 500 kr, pris- og kostnadsjustert til ca. 1 750 kr, vil vi se om målet om tilnærmet full behovsdekning er nådd. Hvis ikke, må tidspunktet for innføringen vurderes på nytt. I tillegg skal det foretas en evaluering av de foreløpige erfaringene med trinn 1 før trinn 2 innføres. Dette er to viktige elementer som understreker at et samlet politisk miljø våger å se på erfaringer og resultater før man turer i vei med egne prinsipper. Dette synes jeg er lovende for en politisk prosess og vitner om et politisk miljø som tar det ansvaret det er satt til. Også på dette trinnet, trinn 2, skal det gis muligheter for å ta en høyere pris, fortsatt med samtykke i Foreldreutvalget, hvis man tilbyr et tilbud utenom det ordinære. Dette er viktig for at vi skal kunne beholde et mangfold i barnehagesektoren. Det skal fortsatt være mulig å drive en musikkbarnehage. I tillegg ligger det også en sikkerhetsmargin ved trussel om nedlegging også på dette trinnet. For Kristelig Folkeparti vil det alltid være et mål at det ordinære barnehagetilbudet skal være kvalitativt godt, samtidig som det legges til rette for et mangfold av barnehager. Når det gjelder skattespørsmålet for arbeidsgivere og bedriftsbarnehager, må jeg innrømme at jeg er ikke veldig glad for den utvidelsen som her skjer, men jeg aksepterer den. Jeg er veldig glad for at vi har begrenset en modell som kunne blitt utrolig usosial og dyr i sin fulle bredde. Ansattes rettigheter er et annet tema som er tatt opp. Vi i Kristelig Folkeparti konstaterer at spørsmålet om tariff er et forhold mellom partene i arbeidslivet. Men vi mener at ved å bedre de økonomiske vilkårene til spesielt de private barnehagene vil man gjøre det betraktelig lettere for barnehagene å tilby dette. Jeg forventer med den bedringen som nå skjer, at de private barnehageeierne får en fortgang i arbeidet med at de ansatte skal få ordnede forhold. Etter Kristelig Folkepartis syn må de som søker en tariffavtale, få det. St.meld. nr. 27 for 1999-2000 hadde tittelen «Barnehage til beste for barn og foreldre». Dagens melding, St.meld. nr. 24 for 2002-2003, har tittelen «Barnehagetilbud til alle – økonomi, mangfold og valgfrihet». I dag mener jeg at vi har lagt et grunnlag for begge disse titlene.
Mot alle odds, mot spådomane til dei fleste media, har dei sju partia på Stortinget greidd å bli einige om ein felles barnehagepolitikk. Og det er ein stor dag! For både dagens og morgondagens småbarnsforeldre må det opplevast som om Stortinget endeleg har teke innover seg at skal arbeidskvardagen for moderne småbarnsforeldre fungere, og skal småbarnsforeldre ha ein reell valfridom med omsyn til å kunne velje omsorgsform, må dei få eit reelt val. Reell valfridom kan ikkje understrekast sterkt nok. Det har vore vist stor vilje frå alle parti, og når resultatorienterte politikarar har vist stor vilje, har også resultatet blitt bra. Eg meiner at det er viktigare å sjå framover og byggje vidare på det forliket som vi har fått, enn å minne kvarandre på kva vi i utgangspunktet var ueinige om. Frå den aller første barnehagemeldinga vart lagd fram, har målet om full behovsdekning vore ein gjengangar i Stortinget, og tidspunktet har blitt forskuva gong etter gong. Mange har meint, og meiner framleis, at behovsdekning må gå føre lågare foreldrebetaling. Det synet må eg vedgå at også eg delte for ti år sidan. Men med dagens småbarnsforeldre, som vil prioritere både barn og jobb, har eg blitt meir og meir overtydd om at dette må gå parallelt. Så lenge vi opererer med høgt prisnivå i barnehagen, har vi ikkje reell valfridom, og vi får heller ikkje fram det reelle behovet. Det er mange kommunar som ikkje har plassar til barn under tre år. Dermed eksisterer det inga venteliste. For mange foreldre er det prisen som set grense for søknad. Det blir rimelegare å nytte dagmamma og å få kontantstøtte. I slike tilfelle får vi heller ikkje fram behovet. Når foreldrebetalinga går ned, vil vi òg få fram det reelle behovet. Vår største utfordring blir å få opp utbyggingstakta i tråd med intensjonane. Eg er glad for dei mange positive signala som kjem frå kommunane, der ein seier at dei vil prioritere barnehagar. Det lovar godt. At Private Barnehagers Landsforbund også har gitt positive tilbakemeldingar på forliket, er like viktig, for desse to partane blir våre viktigaste støttespelarar om vi skal realisere målet. Den kraftige auken i investeringstilskotet vil vere ei god draghjelp både for kommunale og for private utbyggjarar. Men vi veit alle at den største utfordringa i nye og store reformer er driftsutgiftene, og dette er ei stor reform. Senterpartiet er svært godt nøgd med at det blir understreka at reforma skal fullfinansierast med statlege midlar, og at den delen kommunane bruker på barnehagar i dag, ikkje skal trekkjast ut frå ramma, men liggje att i kommunane for å bli brukt til barnehagar. Ei statleg fullfinansiering betyr at andre kommunale tenester ikkje blir skadelidande. Senterpartiet forventar at vi vil nå målet om full behovsdekning i løpet av 2005. Senterpartiet ser då positivt på at dei barnehagepengane vi i dag nyttar til barnehagar, går inn i rammene til kommunane. Ein buffer frå fylkesmannen på 200 mill. kr vil verke som ei tryggleikssone med tanke på å utjamne kostnadsforskjellane mellom kommunane. Samordna opptak vil gi god utnytting av kapasiteten. Eg vil også presisere at det er svært gledeleg at barn med spesielle behov kjem inn under den same kategorien som barn med funksjonshemming når det gjeld tilskott. Den første barnehagen i landet fekk vi på slutten av 1800-talet. Han vart starta av Husmorforbundet og var forløparen til dei mange private barnehagane vi har i dag. Dei private barnehagane har gjort ein kjempeinnsats som eg finn grunn til å rose. Utan deira innsats er eg redd at vi hadde hatt langt færre barnehageplassar enn det vi har i dag. Eg er derfor svært glad for at vi no får full likebehandling av kommunale og private barnehagar. Det er på tide, og det fortener dei private barnehagane. Når så mange parti er involverte i forhandlingar, seier det seg sjølv at alle må gi noko i forhold til sitt primærstandpunkt. Det har òg alle gjort. Konsekvensen av det trur eg vil bli ro og ein føreseieleg situasjon for både brukarar og eigarar. Så mi utfordring går no til kommunar og private barnehageeigarar: Set i gang og bygg! Stortinget har forplikta seg til å fullfinansiere reforma, slik at vi skal nå målet om ein barnehageplass til alle som ønskjer det, der pris ikkje skal vere noka hindring. Så ei stemmeforklaring til slutt: Forslaget frå Arbeidarpartiet får også Senterpartiets stemme.
Venstre er ikkje representert i familie-, kultur- og administrasjonskomiteen, men vi støttar sjølvsagt innstillinga og alle dei komitemerknadane som ligg der. Vi har delteke i forhandlingane, om vi ikkje fysisk var til stades i forhandlingsrommet, så har vi delteke på alle formøte og ettermøte, både dei som gjekk føre seg tidleg på morgonkvisten, og dei som gjekk føre seg ved nattetid. I tillegg har det vore ganske tøft når ein òg har forhandla om revidert nasjonalbudsjett, men eg har fått veldig god innsikt i barnehagepolitikk. Eg har ikkje tenkt å gå inn på Venstre sitt syn på det barnehageforliket vi fekk i fjor. Men eg har veldig lyst til å gi ros til dei som har sete og forhandla og klart å få fram eit så breitt forlik der alle partia er med. Den einaste som ikkje var med i dette, var Kystpartiet og Bastesen, men eg er overbevist om at han òg støttar forslaget. For Venstre har den første biten vore viktig. Eg er veldig glad for at ein samla komite og eit samla storting no står bak og seier at det viktigaste er eit barnehagetilbod til alle dei som ønskjer det, eit barnehagetilbod med høg kvalitet og som sikrar mangfald. Sjølvsagt ønskjer vi alle at dette tilbodet skal vera til lågast mogleg pris, og det vonar eg på sikt vil skje, og òg det å få likestilt private og kommunale barnehagar. Men i det året vi har bak oss, har det nok blitt sådd stor usikkerheit blant dei som skal byggja desse barnehagane, for det er faktisk ikkje Stortinget som byggjer dei. Det er ikkje staten som byggjer dei. Og same kva vi meiner, og kva mål vi set oss om talet på barnehageplassar, er det nokre andre som skal ta den oppgåva. Difor er dette forliket eit så viktig forlik for å gi klarsignal til dei som skal gjera denne jobben. Det er òg viktig at eit slikt forlik er forankra i dei partia som har regjering, som skal administrera det Stortinget vedtek, som skal utføra dette, og som òg skal sjå det i heilskap når det gjeld økonomi. Når vi har regjeringspartia med, er det eit skikkeleg kraftig signal til alle dei der ute om at dette meiner vi faktisk noko med. Eg vil òg seia at eg er veldig glad for at ein har fått ein fleksibel makspris som gjer at ein kan gi det mangfaldet og ha ein god kvalitet på barnehagetilbodet. Etter Venstre sitt syn var det kanskje det som var den største bøygen, dersom ein hadde hatt ein rigid makspris, for å sikra fleire barnehageplassar. Så er eg veldig glad for at sjølv om vi ikkje fekk den finansieringsforma som Venstre ønskte seg, nemleg at dette skulle inn i rammene til kommunane – og Venstre stoler på kommunepolitikarane våre – meiner eg at dei ville nok prioritert barnehageutbygging. Ein har i alle fall fått ein avtale med Arbeidarpartiet i kommuneproposisjonen om at i 2006, når vi har sikra full barnehageutbygging, vil det vera kommunane som får ansvaret for å overføra pengane til barnehagane. Dette vil òg gjelda dei private barnehagane i kommunane i og med at dei blir likestilte. Eg er glad for at Regjeringa har vist vilje til å satsa på barnehageutbygginga. Det har ein vist vilje til i det budsjettet som vi skal revidera på fredag. Med den satsinga som no kjem i tillegg, er det berre opp til dei andre aktørane der ute å starta utbygginga. Både Private Barnehagers Landsforbund og Kommunenes Sentralforbund – om dei ikkje tok «bølgen», var det ikkje så langt ifrå då dette barnehageforliket blei kjent. Vi har gitt dei rette signala frå dette hus om at dei kan satsa. Dei har fått tryggleik for at vi vil satsa pengar i dette, og vi har òg gitt signal til foreldra om at ein vil sikra full barnehageutbygging, og vi vil òg gå inn og sikra lågare pris. Så dette er ein god dag for alle småbarnsforeldre.
Komiteen har prisverdig takket hverandre for innsatsen. Så la meg derfor takke noen andre som har bidratt til dette historiske løftet vi i dag tar. Det er Hill-Marta Solberg fra Arbeiderpartiet, det er Siv Jensen fra Fremskrittspartiet, det er Morten Lund fra Senterpartiet, og det er oss. Vi startet i fjor vår en prosess som har ledet fram til det forliket vi i dag ser. Uten det forslaget som SV og Fremskrittspartiet i utgangspunktet tok initiativet til, ville denne prosessen aldri ha gått som den har gått. Dette historiske forliket skyldes først og fremst at det var et flertall i Stortinget som ønsket og var utålmodige etter å innfri løfter gitt i valgkampen i 2001, som ellers aldri hadde blitt innfridd. Det i grunnen barnehageforliket i stor grad dreier seg om, i tillegg til dette historiske løftet for småbarnsforeldrene, er nemlig politikkens anseelse. Det var altså slik at mange partier i valgkampen i 2001 lovte småbarnsforeldrene nok en gang at barnehager skulle være et satsingsområde. Det første statsbudsjettet etter valget viste at for de fleste partier var dette bare et munnhell, og særlig regjeringspartiene viste at de ikke hadde noen vilje til å satse på barnehage. Det var derfor dette forliket var nødvendig, og det var derfor dette forliket startet en prosess for å rette opp det som er politikkens anseelse. Mange har sagt at dette er en kamp mellom storting og regjering, og at dette dreier seg om en slags bakenforliggende dagsorden om en maktkamp mellom storting og regjering. Ingenting kunne vært mer feilaktig. Dette dreier seg først og fremst om å innfri løfter gitt av mange partier til velgerne, gjenvinne politikkens anseelse og ikke minst gjenvinne tilliten fra disse mange hundretusen småbarnsforeldre som lenge har ønsket dette løftet. Det har vært en lang periode med usikkerhet fra i fjor vår og fram til dette vedtaket, og mye av usikkerheten ligger i at det var nødvendig å skape et flertall, et flertall bredere enn det flertallet vi hadde. Dessverre ville ikke Regjeringen være med i fjor vår, av ulike grunner. Det beklager jeg sterkt, for det ville vært veldig bra hvis vi hadde fått dette forliket for et år siden. Da ville mye av den usikkerheten svært mange har følt, vært ryddet av veien. Denne usikkerheten gjør at svært mange foreldre og svært mange barnehageutbyggere – det være seg private eller kommunen – fremdeles har litt vanskelig for å tro det: Dette er nesten for godt til å være sant, nesten for bra, vi tror ikke helt på det. Det betyr at vi som utgjør flertallet, og det er i dag alle partier, ikke bare vi som utgjorde det fra gammelt av, har et felles ansvar for å rydde denne usikkerheten av veien. Det betyr at på Regjeringen hviler det et spesielt ansvar i de kommende budsjetter for å holde seg lojalt til den avtalen som her er innfridd: Ikke kutt litt svinger her og der, ikke prøv å spare 50 000 kr eller litt kroner her og der, slik som vi har erfaring med at man gjerne gjør. Poenget er at dette er nødvendig for at barnehageavtalen, det brede forliket vi nå har, skal kunne bli en realitet, og slik at foreldrene ser at man faktisk mener alvor. Så litt til selve avtalen. Opprinnelig inneholdt den et virkemiddel som har vært mye omstridt, nemlig maksimalpris. Maksimalprisen er inspirert av en tilsvarende ordning i Sverige, som har vært en enestående suksess. Der står alle svenske foreldre og alle partier bak maksimaltaksten og vil ikke tenke på å ta den bort. Vårt håp og vår tro er at maksimalpris som virkemiddel i løpet av et par år vil være akkurat like selvfølgelig i Norge som den i dag er i Sverige, simpelthen fordi det er den eneste garantien vi har for at foreldrene får gevinsten av den satsingen vi gjør. All erfaring viser dessverre at storstilt satsing på barnehageutbygging gjennom mange år ikke har gått til småbarnsforeldrene og til utbyggingen, men tvert imot har gått helt andre steder. Derfor er maksimalpris virkemiddelet som skal sørge for dette, og den står selvfølgelig ikke i veien for utbygging. Enkelte har prøvd å ha dette som et mantra også i denne debatten. Ingenting kunne vært mer feilaktig. Spørsmålet er bare om man har vilje til å satse på dette. Hvis man har vilje til å satse, med de økonomiske og ulike virkemidler man har, er det selvfølgelig fullt mulig å få en forsert utbygging samtidig som prisen går ned. Det lå i vårt opprinnelige forslag til avtale fra i fjor, og det ligger der fortsatt. Dette forliket som nå har samlet et stort flertall i Stortinget, er jeg svært glad for. Men dette ville jo aldri ha vært en realitet uten avtalen fra i fjor. Dette ville aldri ha vært en realitet uten de gode virkemidlene som vi har sørget for har blitt en del av det. Min siste, sterke oppfordring vil da være: Nå må Regjeringen slutte å så mer usikkerhet om dette. Vi skal gjøre dette løftet sammen for alle landets småbarnsforeldre, men det fordrer lojalitet til det som i dag vedtas, at man ikke driver med nye uendelige omkamper, som jeg dessverre frykter at vi kanskje vil oppleve. Dette er en gledens dag. Vi i SV er svært stolte av at vi tok initiativet til dette.
Jeg er også svært glad for dette forliket vi har fått i stand. I likhet med alle andre vil jeg gjøre det så enkelt og si at jeg takker alle som har vært med. Det står mange bak. Barnehager er et politikkområde hvor det er bred politisk enighet om hovedmålene. Det er også en felles forståelse av at det er viktig å satse på barnehager. Likevel har det særlig det siste halvannet året vært betydelig politisk uenighet knyttet til i hvilken rekkefølge målene skal nås og prioriteres, og også til hvilke virkemidler som er best egnet til å nå målene. Det har til tider vært nokså harde fronter i den debatten som har vært ført. Derfor er det spesielt gledelig for meg å fastslå at vi nå har klart å få til et bredt flertall for en god barnehagepolitikk som vil sikre barnehageplass til alle som ønsker det, og en foreldrebetaling som er på et akseptabelt nivå. Da barnehageavtalen ble inngått mellom opposisjonspartiene for ett år siden, hadde Regjeringen betydelige motforestillinger. Særlig var vi bekymret for at en maksimalprisordning ville hemme utbyggingen. Vi mente også at det ville være uansvarlig å iverksette avtalen uten å ha utredet konsekvensene for sektoren. Utredningene bekreftet Regjeringens argumenter om de uheldige sidene ved en for rigid regulering av foreldrebetalingen. Regjeringen har i barnehagemeldingen drøftet avtalen og barnehagepolitikken på bred basis, basert på kunnskapen og tilrådningene fra de eksterne utredningene. Jeg er glad for at også dette samlet har banet vei for nye forhandlinger om en bedre løsning for barnehagesektoren, som noen også har påpekt her tidligere i dag. Særlig er jeg fornøyd med, i likhet med noen andre, at vi har blitt enige om en maksimalpris som er mer fleksibel. Dette sikrer redusert foreldrebetaling, men uten å true målet om full behovsdekning. Fleksibiliteten ivaretar også kvaliteten og mangfoldet i sektoren ved at det åpnes for høyere foreldrebetaling dersom barnehagene gir et tilbud utover det ordinære. For å være sikre på at innføringen av en maksimalpris ikke går ut over de andre målene i sektoren, er det enighet om en evaluering av ordningen i 2005, før trinn 2 iverksettes. I denne evalueringen vil det særlig legges vekt på resultater i forhold til målet om full behovsdekning. Opposisjonen har sluttet seg til Regjeringens forslag om et investeringstilskudd som er nær tredobbelt så høyt som dagens stimuleringstilskudd. Dette vil være et viktig virkemiddel for å få fart på barnehageutbyggingen. I Ot.prp. nr. 76 for 2002-2003 bes Stortinget gjøre vedtak om endringer i barnehageloven. Jeg mener det er grunn til å ha store forventninger til at også lovendringene vil føre til flere barnehageplasser. Jeg er glad for at Regjeringen og opposisjonen på Stortinget synes å være enige om å bruke disse juridiske virkemidlene i barnehagepolitikken. Det er viktig å gi kommunen som barnehagemyndighet redskaper til å ivareta sine oppgaver. Ett av flere virkemidler er lovforslaget om samordnet opptaksprosess. Forslaget åpner for lokale løsninger på utfordringen å ivareta brukernes ønsker og behov, hensynet til effektiv tjenesteproduksjon og mangfoldet i barnehagetilbudet. Jeg registrerer med stor glede, i likhet med andre, at flere av de store aktørene i barnehagesektoren sier seg fornøyd med avtalen. Både Kommunenes Sentralforbund og Private Barnehagers Landsforbund uttaler at forliket gir forutsigbarhet, og at det nå kan bli ro rundt barnehagene. Dette gir meg svært godt håp om at vi nå skal klare å ta det siste krafttaket for å nå målet om et godt og rimelig barnehagetilbud til alle som ønsker det.
Det blir replikkordskifte.
Et av de spørsmålene som komiteen ikke kom fram til full enighet om, var hvordan vi skal håndtere de ansattes rettigheter i private barnehager. Statsråden har selv fagforeningsbakgrunn. Mitt spørsmål til statsråden er: Synes ikke statsråden det er rimelig at når en privat virksomhet skal ha 80 pst. av sine driftsutgifter dekket av det offentlige, settes det også en del krav til hvordan de ansatte i disse virksomhetene behandles? Regjeringen har selv fremmet en privatskolelov, hvor det nettopp er nedfelt at man skal ha en likebehandling mellom de private og de offentlige skolene som får støtte etter den loven. Jeg har forståelse for at dette har en kostnadsside, og at å nevne likebehandling uten å gå nærmere inn i regnestykket, kanskje kan være et langt steg å gå. Men i det forslaget som Arbeiderpartiet har fremmet, er det snakk om «ordnede arbeidsforhold». Vi har sett barnehager som har nektet å inngå tariffavtaler. Det må være en plikt også for oss å bidra til at så skjer.
Jeg tror vi alle er enige om at det er svært viktig at alle som jobber i barnehagene, får gode og ordnede lønns- og arbeidsforhold. Men på det nåværende tidspunkt vil jeg kun vise til det Regjeringen har sagt i sin egen melding, nemlig: «Gjennom økonomisk likebehandling vil også private barnehager kunne tilby gode lønns- og pensjonsvilkår for sine ansatte. Spørsmålet om inngåelse av tariffavtaler er imidlertid et forhold mellom partene i arbeidslivet.» Jeg tror at det viktigste vi kan gjøre for å tilrettelegge for muligheten for tariffavtaler, er at vi gjør økonomien i de private barnehagene som ikke har tariffavtaler, mye bedre enn den er pr. i dag. Det er altså et økonomisk spørsmål. Men jeg er ikke uenig med representanten Giske i at dette er viktig. Jeg håper, i likhet med en del andre, at de private barnehagene vil ta det skrittet vi alle er enige om at de bør ta.
Det er en glede å kunne gjøre barne- og familieministeren til en budsjettvinner, litt motstrebende, for det var kanskje ikke det hun egentlig hadde ønsket. Men vi risler nå svært mange milliarder over hennes departement, til glede for landets småbarnsforeldre. Det er vi veldig glad for. Jeg håper også at barne- og familieministeren er glad for det. Det har ikke vært en enkel prosess. Jeg skal ikke rippe opp i prosessen nå. Men jeg må nok si at en budsjettvinner som barne- og familieministeren faktisk er, i litt større grad burde ha vist entusiasme for det som faktisk ligger her, som det lenge var et flertall for, og som hun selv i større grad også kunne ha påvirket litt før det endelige resultatet. Men jeg vil la det ligge. Mitt spørsmål til barne- og familieministeren er følgende: På to felt har det første forliket vi inngikk, allerede vist resultater. Det ene er stimuleringstilskuddet, som nå gjør at man heldigvis bygger flere barnehager. Det forsterkes nå, og det er vi glad for. Det andre er ca. 700 mill. kr som barnehagene får fra 1. august i år. Det er en del av inneværende års budsjett. Hva har barne- og familieministeren tenkt å gjøre hvis barnehageeierne ikke reduserer kontingenten tilsvarende det vi har tenkt med disse bevilgningene?
Det kan godt hende at jeg skulle ha jublet mye mer på talerstolen enn det jeg gjorde. Jeg er fryktelig glad og prøver å si det på min måte. Jeg vil ikke fokusere noe særlig på at jeg er budsjettvinner. Jeg tror budsjettvinnerne er småbarnsforeldrene, foreldre som skal ha barna i barnehage. Det er jeg særdeles glad for. Jeg håper at de jubler i hele det norske samfunnet i dag. Når det gjelder investeringstilskuddet og stimuleringstilskuddet, er jeg enig med representanten i at det er enormt viktig. Jeg er veldig glad for at vi vedtar at det øker med 150 pst. i relasjon til en full barnehageplass. Når det så gjelder oppfølgingen av kommunene, for så vidt både av kommunale og private barnehager, vil vi gi et klekkelig tillegg. Jeg vil si det slik at jeg vil se den barnehagen som ikke vil redusere foreldrebetalingen ut fra de tilskuddene vil nå gir. Jeg har allerede hatt møter med KS og kommer til å ha det framover. Vi skal ta det opp i konsultasjonsordningen osv. Det er viktig at man følger opp dette.
Lønns- og arbeidsforhold er en sak for partene i tariffavtalen. Der er vi enige. Det er ikke det jeg spør statsråden om. Det jeg spør statsråden om, er om hun vil vurdere å komme tilbake med tiltak som sikrer at de faktisk får komme til forhandlingsbordet om lønns- og arbeidsvilkår, altså de tilfellene der man ikke en gang vil inngå en tariffavtale. Vi har barnehager som har vært i konflikt i månedsvis, fordi man ikke respekterer de grunnleggende spillereglene. Ofte er disse virksomhetene heller ikke med i noen hovedorganisasjon på arbeidsgiversiden, slik at det er umulig å få tatt det opp på et høyere plan. Det er her jeg mener at det offentlige, med milliardtilskudd på driftssiden, også burde kunne sette noen helt grunnleggende krav. Det ville vært veldig flott om i hvert fall akkurat det kunne bli besvart positivt fra en tidligere fagforeningsleder. Så til det andre spørsmålet mitt: Vi har nå skapt ro og trygghet rundt barnehagepolitikken. Det eneste som kan skape ny usikkerhet, er hvis ikke pengene kommer. Jeg håper statsråden kan bekrefte at fullfinansieringen vil bli fulgt opp, og at man også sørger for forpliktende avtaler med kommunesektoren om at de opprettholder sitt samlede bidrag til barnehagesektoren.
Når det gjelder lønns- og tarifforhold, har vi på det nåværende tidspunkt ikke tatt stilling til dette, og vi føler at vi heller ikke kan pålegge private eiere av barnehagene å gjøre dette, når man vet at de pr. i dag har en vanskelig økonomisk situasjon. Til begge de to siste spørsmålene vil jeg egentlig si ja, Regjeringen kommer til å følge opp det som denne avtalen inneholder av elementer.
Nå ser jeg at statsministeren er kommet – og det er jo hyggelig – for å være med og feire en så stor dag for landets småbarnsforeldre som dette store barnehageforliket innebærer. Tilbake til mitt første spørsmål til statsråden: Det som vil skje nå fra 1. august, er en del av det som er dilemmaet i barnehagepolitikken. Da bruker vi altså 700 mill. kr – som allerede er bevilget – som vi gir til barnehageeierne. Men vi har ingen garanti for at barnehageeierne legger dette over på kontingenten, som jo er Stortingets forutsetning. Det viser hele det dilemmaet som vi gjentatte ganger fra Stortingets side har vært i, nemlig at det er en eksplisitt vilje til å gi barnehageforeldrene gevinsten, men gevinsten kommer ikke fram fordi barnehagene er underfinansiert, og kommunene er underfinansiert. Dermed bruker man det på noe annet. Derfor er makstaksten garantien for at pengene kommer fram dit de skal. Mitt poeng er at nå vil vi ikke få makstakst fra 1. august i år, det får vi først fra 1. mai neste år. Men hva har statsråden tenkt å gjøre hvis det viser seg at både kommunale og private barnehager ikke reduserer kontingenten med 500–1 000 kr? Skal det være rom for en reduksjon med den bevilgningen Stortinget allerede har gitt?
Jeg er enig med representanten Djupedal i at dette til nå har vært vanskelig for oss alle, fordi det har vært gitt ganske store statlige overføringer til kommunene, og vi har sett at det ikke alltid har vært fulgt opp i den grad stortingsflertallet kanskje skulle ønske når det gjelder å redusere foreldrebetalingen. Vi kan gjennom de virkemidlene vi har i dag, gjennom en konsultasjonsordning med kommunene søke å gjøre dette så forpliktende som mulig. I tillegg ligger det også i avtalen at man skal øremerke det videre statlige tilskuddet, både med hensyn til nye plasser og med hensyn til å fortsette med det statlige tilskuddet til de barnehagene vi har pr. i dag. Det vil i seg selv tilsi at foreldrebetalingen vil gå ned. Og det er jeg ganske sikker på at den vil gjøre i større grad i framtiden enn det som har vært tilfellet til nå.
Da vi gjennomførte eldrereformen, ble det laget en forpliktende avtale mellom stat og kommune. For at kommunene skal få opprettholdt sitt bidrag og ikke få redusert det som nå ligger ute i kommunene, lurer vi på om statsråden vil gå inn i en slik forpliktende avtale med kommunene. KS er positiv til en slik avtale, og dette er jo en stor reform med mange statlige midler.
Gjennom konsultasjonsordningen kan vi også gjøre avtaler med kommunesektoren, og konsultasjonsordningene er det kommunal- og regionalministeren som primært har ansvaret for, men vi andre statsråder er også med på våre områder. Og det er klart at det å få KS med på en helt klar og forpliktende avtale kan være en vei å gå. Så det tar jeg med meg videre når vi skal jobbe med hvordan vi skal få kommunene til å bruke de midlene vi nå overfører fra statens side.
Replikkordskiftet er dermed omme. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 60.[[Votering, se side 3290]]
Da skulle vi være klare til å gå til votering over sakene nr. 1–60 på dagens kart.
Under debatten er det satt fram seks forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Bendiks H. Arnesen på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslag nr. 3, fra Bendiks H. Arnesen på vegne av Arbeiderpartiet forslag nr. 4, fra Åsa Elvik på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslag nr. 5, fra Åsa Elvik på vegne av Sosialistisk Venstreparti, og forslag nr. 6, fra Steinar Bastesen på vegne av Kystpartiet. Steinar Bastesen har bedt om ordet til stemmeforklaring.
Vi har litt strid i gruppen, så det er nødvendig med en stemmeforklaring![[Munterhet i salen]] Neida, jeg er blitt anmodet om å trekke forslaget. Men forslaget mitt går på behandlingen av denne saken. Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiets forslag går på hvordan saken skal gå etter behandlingen i Stortinget. Jeg vil jo at saken ikke skal behandles nå, så det er en motstrid mellom de to forslagene. Men jeg er jo glad hvis Arbeiderpartiet vil stemme for det.
Det voteres da først over forslag nr. 6, fra Kystpartiet. Forslaget er levert inn etter fristen, men presidenten foreslår likevel at vi voterer over forslaget. – Det anses vedtatt. Forslaget lyder: «Stortingets behandling av sak 1 Innst. S. nr. 271[[2002-2003]] Strukturmeldingen, utsettes inntil det er fremlagt en konsekvensutredning av hva kystfisket betyr for bosettingen langs kysten.» Presidenten forstår det slik at Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Arbeiderpartiet støtter forslaget.
Det voteres over forslag nr. 5, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa leggje fram forslag til korleis ein i løpet av ein tiårsperiode kan fase ut fabrikktrålflåten.»
Det voteres så over forslag nr. 4, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa utrede nye tiltak som kan bidra til å betre den bedriftsøkonomiske og samfunnsøkonomiske lønsemda i fiskeria. Slike tiltak kan vere utviding av samlekvotemodellen, regional forvaltning av kvotane, nye vilkår for tildeling av støtte frå SND som stimulerer til lønnsom drift ut frå ressursgrunnlaget, samt opning for overføring av kvoterettar frå havfiskeflåten til kystflåten.»
Det voteres så over forslag nr. 3, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Retten til å utnytte de sammenslåtte kvotene tidsavgrenses til ti år.»
Det voteres over forslagene nr. 1 og 2, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Staten skal bidra med like stor økonomisk andel i strukturfondet som det næringa bidrar med.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede en regional modell for forvaltning av fiskeriressursene, herunder regionale kvotefond/kvotebanker.Stortinget ber også om at de samfunnsmessige konsekvensene ved å gjennomføre strukturtiltak for kystfiskeflåten blir utredet. Slike utredninger må foreligge før strukturtiltak kan iverksettes.»
Under debatten er det satt fram 10 forslag. Det er forslag nr. 1, fra May Hansen på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslag nr. 2, fra May Hansen på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 3, fra May Hansen på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslag nr. 5, fra Karin S. Woldseth på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 6–11, fra May Hansen på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslag nr. 4 er så vidt presidenten har registrert, ikke tatt opp. Forslag nr. 6 er gjort om til et oversendelsesforslag. Forslaget lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å komme tilbake med et forslag om at det skal gjennomføres et barne- og ungdomsregnskap i all offentlig forvaltning på alle politikkområder.» Presidenten foreslår at forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsbehandling. – Det anses vedtatt. Forslagene nr. 7–11, fra Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med et forslag om en barne- og oppvekstlov.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag til tiltak som stimulerer norske kommuner til å opprette egen kontaktperson/talsperson for barn og unge.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere å opprette et ungdomsråd som skal ha representanter i den tverrdepartementale gruppen.» Forslag nr. 10 lyder; «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med et forslag om et generelt forbud mot reklame rettet mot barn.» Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake i budsjettet for 2004 med en finansiering som øker bevilgningene til KSO for å sikre videreutvikling av opplæring og veiledning av helsepersonell, og drive fram nye viktige tiltak innenfor seksualundervisning bl.a. for å nå nye målgrupper.»
Forslag nr. 5, fra Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med en sak om opprettelse av et oppveksttilsyn.»
Forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen ta initiativ til et samarbeid med internettbransjen, med sikte på å innføre et regelverk som bidrar til å bekjempe spredning av barnepornografi.»
Forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere å opprette en tverrdepartemental gruppe som skal ha ansvar for en helhetlig koordinering av politikk som angår barn og unge.»
Forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med helhetlige og konkrete tiltak mot fattigdom i barnefamilier.»
Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Karin S. Woldseth på vegne av Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det avsettes en årlig andel på inntil 1,0 pst. av spilleoverskuddet til forskning, informasjon, forebygging og opplysningsvirksomhet i forhold til spillavhengighet.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Karin S. Woldseth på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen utforme reglene for lotteri på en slik måte at de humanitære og samfunnsnyttige formål gis likeverdige muligheter til å drive.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Magnar Lund Bergo på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen foreta en utredning av konsekvenser og de etiske sidene av markedsføringen av spill i Norge.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Magnar Lund Bergo på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen utrede muligheter for å forby spill på Internett.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Magnar Lund Bergo på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen utrede muligheter for å forby spill pr. mobiltelefon.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Magnar Lund Bergo på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen innføre øvre gevinstgrense på spilleautomater på kr 300.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Magnar Lund Bergo på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen om at spilleautomater kun skal utstyres med myntinnkast, slik at spill med sedler, ev. kredittkort ikke er mulig.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Magnar Lund Bergo på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det maksimalt utplasseres 5 000 pengespillautomater i Norge.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Magnar Lund Bergo på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen utrede behovet for generell regel om aldersgrense for enkelte, eventuelt alle typer pengespill.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 12. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide forskrifter som sikrer lokale lag og foreninger tildelinger av tippeoverskuddet som kompenserer for bortfall av inntekter fra dagens spilleautomater.» Alle partier unntatt Fremskrittspartiet står opprinnelig bak forslaget.
I og med at loven om enerett til Norsk Tipping nå er vedtatt, vil jeg anbefale at våre medlemmer stemmer for dette forslaget. Det vil bli helt meningsløst å stemme mot når man ser på tidligere forslag vi har fremmet.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Heidi Grande Røys på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet oversendt fra Odelstingets møte 3. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen utrede om den som er pålagt å rapportere om mulig hvitvasking bør kunne ha rett til å nekte å vitne i en eventuell rettssak.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Heidi Grande Røys på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet oversendt fra Odelstingets møte 3. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen på egnet måte fremme forslag om mulighet til deling av utbytte av inndratt gevinst av kriminell virksomhet, med andre land.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Heidi Grande Røys på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet oversendt fra Odelstingets møte 3. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen utrede tiltak som kan motivere politiet til å prioritere hvitvaskingssakene høyere enn i dag, der en av løsningene kan være at utgiftene i forbindelse med rettsforfølging av hvitvaskingssaker kompenseres i det beløpet som inndras i forbindelse med slike saker, og at resten eventuelt dekkes fra en sentral enhet.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Heidi Grande Røys på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet oversendt fra Odelstingets møte 3. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen på egnet måte fremme forslag om registreringsplikt ved pengespill.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Heidi Grande Røys på vegne av Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og Kystpartiet oversendt fra Odelstingets møte 3. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen utrede muligheten for å innføre et maksimalbeløp for tillatt kontant betaling.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 3. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen innen utgangen av 2003 på egnet måte fremme nødvendige forslag for å sidestille skriftlig og elektronisk legitimasjon.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Siv Jensen på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 3. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen fremme sak om endringer i sentralbankloven § 2, slik at foreleggelsesplikten oppheves.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Heikki Holmås på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det blir gitt barnetillegg i tillegg til introduksjonsstønaden, som ved dagpenger ved arbeidsløshet.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen etter dansk modell utarbeide en håndbok for nyankomne flyktninger og innvandrere med introduksjon om det norske samfunnets grunnleggende normer, verdier og institusjoner.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring slik at permanent oppholdstillatelse først gis etter 7-års lovlig opphold i landet. Personer som har lagt ned en vesentlig innsats for å integrere seg, kan etter søknad få permanent opphold etter 5-års lovlig opphold.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring om å innføre krav før det gis permanent oppholdstillatelse, slik som at man: har vært i arbeid i minst tre av de siste fem år, viser en sterk tilknytning til det norske samfunnet, ikke har mottatt offentlig forsørgelse de siste tre år, har bestått norsktest, ikke har begått alvorlige kriminelle handlinger eller har utestående gjeld til det offentlige.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring om krav om opphold i minst ti år, fra den dagen oppholdstillatelse er gitt for å få innvilget norsk statsborgerskap.»
Det voteres forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring slik at personer som har blitt idømt ubetinget fengselsstraff i ett år eller mer, kan ikke få norsk statsborgerskap.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring slik at personer som er idømt ubetinget fengselstraff under ett år, etter endt soning må begynne på nye 10 år for å oppnå norsk statsborgerskap.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring slik at personer som søker om norsk statsborgerskap, må kunne vise til dokumenterte norskkunnskaper og kunnskap om norsk kultur, samfunnsforhold og kjenne til norsk arbeidsmoral.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring slik at personer som har visse typer gjeld til det offentlige, kan ikke få statsborgerskap før slik gjeld er betalt.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring slik at personer som søker norsk statsborgerskap, må avlegge løfte om troskap og lojalitet mot Norge og norsk lovgivning.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring om 24-års grense for familiegjenforening med ektefelle.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring om krav om egen bolig som forutsetning for familiegjenforening.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring om innføring av forsørgelsesevne og depositum ved familiegjenforening.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring som forbyr ekteskap mellom fetter og kusine.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring slik at familiegjenforening bare gis til ektefelle og barn under 18 år.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag til lovendring slik at familiegjenforening skal skje i det land man samlet sett har størst tilknytning til.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen fastsette retningslinjer om at kommunen kun har plikt til å tilby introduksjonsprogram etter introduksjonsloven til personer som er bosatt etter avtale mellom Utlendingsdirektoratet og kommunen.» Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står opprinnelig bak forslaget.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstinget møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen utrede introduksjonsprogram for familiegjenforente.» Her er det Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet som opprinnelig står bak forslaget.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte den 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen gjeninnføre norskopplæring i asylmottakene for asylsøkere som ikke er i kategorien antatt grunnløse.» Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står opprinnelig bak forslaget.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen sikre alle deltakere i introduksjonsprogrammet rett til å bli vurdert for Husbankens bostøtte fra 1. september 2003.» Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står opprinnelig bak forslaget.
Dermed er forslaget forkastet – så vidt det var. Det var ikke alle som var helt med her. Det var så mange som av en eller annen grunn ikke fikk stemt at kanskje vi skal ta den avstemmingen om igjen, hvis ingen har noe imot det. – Da vil avstemmingen bli tatt om igjen.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen sørge for en fullfinansiering av introduksjonslovsreformen. Kostnadene innarbeides i statsbudsjettet for 2004 og påfølgende år.» Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står opprinnelig bak forslaget. Dette forslaget vil også Fremskrittspartiet stemme for.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2004 foreta en vurdering av hvordan bostøtten slår ut for barnefamilier med begge foreldre på introduksjonsprogram.» Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står opprinnelig bak forslaget.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen foreta en gjennomgang og evaluering av ordningen med velgerpåvirkning på personvalget ved fylkestingsvalget 2003 og forutsetter at resultatet av gjennomgangen fremmes for Stortinget på egnet måte.» Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti står opprinnelig bak forslaget.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen foreta en vurdering av alternative løsninger når det gjelder hvilken instans som skal gis myndighet til å ta stilling til klagesaker før valget og før det nye Stortinget avgjør klagene med endelig virkning, og komme tilbake til Stortinget på egnet måte.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen utrede problemstillinger knyttet til lokale folkeavstemninger. Utredningen skal både omfatte prinsipielle konsekvenser av bindende folkeavstemninger, og belyse hvilke virkninger en modell der et bestemt antall innbyggere i en kommune kan kreve en sak opp til folkeavstemning, kan hafor lokaldemokratiet.Stortinget ber Regjeringen på egnet måte legge fram resultatet av utredningen.» Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti står opprinnelig bak forslaget. Fremskrittspartiet støtter også dette forslaget.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Knut Storberget på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringa gjennomgå lovverket på nytt på områder FNs komité for barnets rettigheter anbefaler Norge å se nærmere på, med sikte på å synliggjøre Barnekonvensjonen flere steder.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Inga Marte Thorkildsen på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstinget møte 10. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringa fremme forslag for Stortinget om krav til formell barnefaglig kunnskap for yrkesgrupper som arbeider med barn, eller som trenger barnefaglig kompetanse i sin yrkesutøvelse.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Inga Marte Thorkildsen på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstinget møte 10. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringa utrede om kompetansen til å utvise og bortvise utlendinger etter utlendingslovens kapittel 5, bør overføres til domstolene.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide et eget straffebud om barnepornografi som klart definerer at barnepornografi ikke er alminnelig pornografi, men en skildring av overgrep mot barn. Forslaget fremmes for Stortinget så raskt som mulig, uavhengig av fremleggelse av ny straffelov.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen utrede behovet for endringer i strafferammen, basert på nødvendigheten av å skape rettsenhet med EU i bekjempelsen av organisert kriminalitet knyttet til barnepornografi.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringa foreta en gjennomgang av lovverk og praksis som angår barn med funksjonsnedsettelser, med sikte på å synliggjøre Norges forpliktelser etter FNs Barnekonvensjon.» Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet står opprinnelig bak forslaget.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Inga Marte Thorkildsen på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen opprette en internasjonal avdeling i barnevernet.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Inga Marte Thorkildsen på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at vigsel kun skal utføres av notarius publicus[[dommer i tingretten]] med utgangspunkt i dagens borgerlige vigsel.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Jan Arild Ellingsen på vegne av Fremskrittspartiet oversendt fra Odelstingets møte 10. juni 2003: «Stortinget ber Regjeringen fremme de nødvendige lovforslag slik at tap av retten til å føre motorvogn anses som straff.»
Under debatten har Ågot Valle satt fram et forslag på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Diettordningen for stortingsrepresentanter avvikles. Deler av dagens diettgodtgjørelse legges inn i representantenes faste godtgjørelse, jf. merknadene fra Sosialistisk Venstreparti i Dokument nr. 17[[2002-2003]] pkt. 4.4.8.»
Fremskrittspartiet har varslet at de ønsker å stemme imot.
Fremskrittspartiet og Senterpartiet har varslet at de ønsker å stemme imot.
Under debatten har Trond Giske satt fram et forslag på vegne av Arbeiderpartiet. Forslaget er omdelt på representantenes plasser i salen.
Under debatten har statsråden uttrykt forståelse for intensjonene med forslaget, men har sagt at hun ikke var rede til å konkludere her og nå. Så jeg foreslår at det gjøres om til et oversendelsesforslag.
Forslaget fra Arbeiderpartiet er foreslått omgjort til et oversendelsesforslag. Forslaget lyder da med endret tekst: «Det henstilles til Regjeringen å fremme forslag som sikrer ordnede arbeidsforhold for ansatte i private barnehager som får offentlig støtte.» Presidenten foreslår at dette forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses bifalt.
Nr. 290 og nr. 291 foreslås tatt opp til avgjørelse straks, jf. foretningsordenens § 28 tredje ledd d, med den bakgrunn at da disse forslagene ble vedtatt av Stortinget i plenum, var det etter det som er blitt opplyst, feil voteringsgrunnlag på grunn av feil ved utbyttingen. Forslagenes vedtak vil dermed ikke være i samsvar med Stortingets virkelige flertall og velgernes sammensetning av Stortinget. Stortingets forretningsordens § 47 bestemmer: «Når en sak er endelig avgjort, må den ikke bringes fram igjen, eller tas opp på nytt i samme samling. Er det påtrengende nødvendig, eller fremmer regjeringen proposisjon eller melding innenfor samme saksområde for Stortinget, kan vedkommende ting likevel fatte vedtak om dette, forutsatt at saken igjen blir komitebehandlet.» § 64 i Stortingets forretningsorden bestemmer: «I særskilte tilfelle kan Stortinget vedta å sette enkelte bestemmelser i Forretningsordenen ut av kraft. Et slikt vedtak krever 2/3 flertall, hvis ikke forslaget er satt fram av presidenten. I så fall avgjøres det med alminnelig flertall.» I dette tilfellet mener presidenten at en ny behandling må sies å være «påtrengende nødvendig», fordi de tidligere vedtakene ikke er i samsvar med det virkelige flertallet i Stortinget. Ny komitebehandling av disse to forslagene er etter presidentens oppfatning helt opplagt unødvendig. Derfor foreslår presidenten at Stortinget vedtar å fravike bestemmelsen om ny komitebehandling i dette tilfellet, noe det etter presidentens oppfatning er hjemmel for i § 64 i forretningsordenen.
La meg først vise til presidentens eget referat av § 47. Det står ikke der: forutsatt at saken igjen blir komitebehandlet med mindre det av presidenten anses for å være unødvendig. Det er ikke åpnet for en slik hjemmel. Men det er helt riktig som presidenten sier, at man kan fravike forretningsordenen med simpelt flertall når det er fremmet forslag av presidenten. Derfor har jeg bare et spørsmål til presidenten om han mener det er et slikt særskilt tilfelle, og om det er dokumentert helt utvetydig at voteringsresultatet som fremkom for en tid siden om dette, var i strid med Stortingets egentlige holdning – dette er saker som var sterkt omdiskutert, og vi har jo aldri noen garanti, med mindre man har gått nøye gjennom voteringsresultatet og spurt hver enkelt som har stemt, om de har stemt etter sin egen overbevisning, eller om de har stemt feil. Det skjer av og til at det blir fattet vedtak som er forbausende for de fleste, uten at det i seg selv åpner grunnlag for en ny votering i samme møtet, eller en ny behandling av saken i samme sesjon. Hvis jeg ikke husker helt feil, har bl.a. Fremskrittspartiet blitt nektet å ta opp spørsmål som har vært avgjort tidligere i samme sesjon. Selv når vi har ment at vi har ordlagt forslaget annerledes enn det som var tidligere, har det blitt fortolket som det samme, og vi er blitt avvist i forsøk på å omgjøre beslutninger. Vi vil stemme imot å bruke § 64 i disse to sakene. Vi vil stemme for at disse behandles i henhold til forretningsordenens § 28 tredje ledd e, altså at begge saker avvises tatt opp til ny behandling.
Før presidenten gir ordet videre, vil presidenten selvsagt svare på det spørsmål som representanten Carl I. Hagen stilte. Det er helt åpenbart at det ikke er opp til presidenten å skjønne om en sak bør sendes en komite eller ikke. Men presidenten har anledning til å foreslå for Stortinget at forretningsordenen settes ut av kraft, og det er den muligheten presidenten nytter. Presidenten har for øvrig ikke noen personlig interesse av at saken tas opp til ny votering, hvilket voteringsresultatet fra sist vil kunne dokumentere. For øvrig er det slik at presidenten selvsagt ikke har spurt hver enkelt stortingsrepresentant om de stemte rett eller galt. Jeg har forholdt meg til de signaler som er kommet fra de partier som deltar i den normale avstemningen her i salen, og da er presidentens konklusjon at vedtaket helt åpenbart er i strid med det flertall som folket har bestemt gjennom valg. Derfor foreslår presidenten det han foreslår.
På vegne av regjeringspartiene vil jeg bare understreke at vi støtter presidentens tolkning av dette, for det er ikke tvil om at det dessverre var en utbyttefeil i Stortinget. Det har også blitt bekreftet. I tillegg til det må det være slik at vi har et system i Stortinget som gjør at ikke nødvendigvis alle representanter må være her samtidig. Vi har et utbyttingssystem som ikke er hjemlet i forretningsordenen. Men respekten for utbyttingssystemet er helt avgjørende for at dette huset skal kunne arbeide fornuftig. Det betyr også at vi alle sammen, uansett hvilket parti det er, må ha respekt for utbyttingssystemet. Hvis det skulle være slik at man har gjort feil underveis, tar jeg det som selvsagt at de partiene som har gjort feil – om det i en annen situasjon skulle være Høyre – retter opp de feilene som er begått, i respekt for de folk som har valgt oss, og for Stortingets sammensetning. Vi støtter fullt og helt presidentens tilnærming til dette, fordi det vil gi uttrykk for hva Stortinget skulle ha ment, og mener.
Vi deler fullt ut presidentens anvendelse av § 64 i dette tilfellet. Etter vårt skjønn er det åpenbart at det har skjedd en feil ved utbytting som gjør at resultatet har blitt annerledes enn det burde ha vært. Vi mener at den prosedyren som presidenten har angitt, er helt riktig.
Jeg har bare lyst til å tillate meg å komme med en saksopplysning. Vi behandlet et Dokument nr. 8-forslag i justiskomiteen som var framsatt av Fremskrittspartiet, og som ble avvist. Deretter ble det fremmet på nytt med tilnærmet den samme ordlyden. Det gjaldt et forslag bl.a. fra representanten Karin S. Woldseth om vandelsattest. Dette forslaget tok vi opp til behandling til tross for at vi hadde fått bekreftelse på at vi kunne avvise det. Dette var altså et forslag fra Fremskrittspartiet. Så her mener jeg at man ikke er konsekvent.
Flere har ikke bedt om ordet til presidentens forslag til avvikling av denne del av møtet. For at alle skal få stemt over det som det er viktig å få stemt over, foreslår presidenten at vi først setter presidentens forslag om å fravike forretningsordenens bestemmelser om at en sak skal til komite for behandling, under votering. – Det anses vedtatt. Presidenten foreslår altså at bestemmelsen i forretningsordenens § 47 om ny komitebehandling fravikes for disse to forslagene.
Presidenten foreslår så at referatsakene nr. 290 og 291 tas opp til avgjørelse straks, jf. forretningsordenens § 28 tredje ledd d.
Jeg tror det her er en misforståelse – jeg fremmet et konkret forslag om å ta det under § 28 tredje ledd e.
Ja, det er riktig. Men presidenten tenkte at hvis vi først stemte over det som var presidentens forslag, og representanten Carl I. Hagen stemte imot, var det helt åpenbart at det var presidentens forslag som ble vedtatt, og da slapp vi å stemme mer. Kan det være i orden?
. Ja.
Eller det kan voteres alternativt.
Nei, det er greit!
Det voteres igjen over presidentens forslag om at sakene tas opp til avgjørelse straks, jf. forretningsordenens § 28 tredje ledd d.
Presidentens forslag er dermed vedtatt, og det skulle da være unødvendig å ta opp Carl I. Hagens forslag. Det voteres så over de to angjeldende forslag. Forslaget i referatsak nr. 290, Dokument nr. 8:125 for 2002-2003, lyder: «Vedtak i Innst. S. nr. 245[[2002-2003]] fra justiskomiteen om flere effektive tiltak for å forhindre barnebortføring og gjøre det lettere å bringe barnet tilbake til rette omsorgsperson[[vedtak nr. 482 den 10. juni 2003]] oppheves.»
Jeg ønsker å stemme imot.
Da har vi bestemt at det tidligere vedtaket er opphevet. Vi er så klar til votering i referatsak nr. 291. Forslaget i Dokument nr. 8:126 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om snarest mulig å forby ulvehybrider, amerikansk staffordshire terrier, og blandinger der disse rasene inngår.»