Jeg vil takke interpellanten som setter i fokus dette viktige temaet vi nå diskuterer. Jeg har lyst til å ta et litt faglig utgangspunkt, fordi jeg som jordmor i flere år har jobbet med seksuelle overgrep både i svangerskapsomsorgen og i skolehelsetjenesten. Det har kommet noen spark til noen representanter fra SV her. Det mener jeg er veldig urettferdig. Mange av de gode tiltakene som statsråden og andre har vært inne på her i dag, ble foreslått av SV i forrige stortingsperiode, med bl.a. undertegnede som forslagsstiller i komiteen. Det gjelder Barnas hus, ny finansiering av incestsentrene, ny finansiering av krisesentrene og incesttelefon. Den kartleggingen som mange nå ser fram til resultatet av, ble også foreslått av SV i forrige periode. Vi er veldig opptatt av dette, og det er helt klart at vi må få på plass bedre kompetanse og mer målrettede tiltak for barn som er utsatt for overgrep. Det er helt riktig som interpellanten her peker på, at dette med gutter og menn som er utsatt for seksuelle overgrep, er underrapport. En av årsakene, som mange har vært inne på, er nok at terskelen for å innrømme at man har vært utsatt for et seksuelt overgrep, ligger mye høyere for menn og for gutter. Det er også riktig, som mange har vært inne på, at det er mer tabubelagt å snakke om kvinner som overgripere. Men det jeg er veldig uenig med interpellanten i, er at vi har et omfattende hjelpe- og støtteapparat for dem som har vært utsatt for seksuelle overgrep. Det er etablert for få støttesentre for incest rundt omkring i Norge. Kommunehelselovens «rett til nødvendig helsehjelp» er i dag grunnlaget for hjelp til og behandling av dem som har vært utsatt for seksuelle overgrep, men det er svært få kommuner som har beredskap og tiltak. Det er også veldig mange kommuner som ikke støtter incestsentrene fordi de mener at dette ikke er et problem for dem. Det vet vi også gjelder krisesentrene. Det er mange kommuner som ikke støtter dette økonomisk på tross av at vi nå har en ny finansieringsordning på plass. Kommunene har problemer med å finansiere sine lovpålagte oppgaver, så SV mener at det ikke er realistisk å få på plass et tilbud over hele landet hvis ikke også disse sentrene blir lovfestet, akkurat som vi har foreslått når det gjelder krisesentrene. Incestsentrene er et lavterskeltilbud som er målrettet og godt. Sentrene er avhengig av god økonomi, som jeg har vært inne på, slik at de kan få på plass en forutsigbar drift og også ha mulighet til å ansette kvalifisert personell. Incestsentrene er etablert i mindre grad enn krisesentrene, de er mindre kjent, mer tabubelagt, og, som sagt, de støttes av færre kommuner. SV foreslo i forrige periode å opprette en døgnåpen, nasjonal og gratis krisetelefon for incestutsatte og er, som statsråden har vært inne på, glad for at dette nå er på plass. Seksuelle overgrep er et problemområde hvor det er store mangler når det gjelder kunnskap, og det er store mørketall. Vi er nødt til å styrke de ulike utdanningene på dette området. Personell som jobber i skolen, i barnehager, ved helsestasjoner og i helsevesenet må få dette inn som fag i sin utdanning. Altfor mange barn, både jenter og gutter, er blitt oversett under hele oppveksten på tross av at de på mange ulike måter viser at de har vært utsatt for overgrep. Disse barna blir sviktet av hjelpeapparatet. Jeg har flere ganger som jordmor opplevd at jeg var den første som stilte spørsmålet om de hadde vært utsatt for et overgrep, og jeg var den første de fortalte det til i svangerskapsomsorgen. Dette er altfor dårlig. Mange av dem jeg har jobbet med, både barn og voksne, har hatt en meget dårlig livskvalitet, og mange av dem er uføre i ung alder. Jeg mener det viktigste nå er å få på plass Barnas hus, som undertegnede sammen med representanten Inga Marte Thorkildsen fremmet forslag om i forrige periode. Barnas hus er en ny avhørs- og behandlingsmodell for barn som har vært utsatt for vold og seksuelle overgrep. Erfaringer fra andre land viser at dette er en god modell å jobbe etter. Det fører til flere dommer, som også noen har vært inne på. Jeg mener faktisk at vi må ha en rubrikk på helsekortet, både til gravide og til alle barn i dette landet, hvor man spør om man har vært utsatt for overgrep.
Eg vil også takke interpellanten for å ta opp eit viktig og til dels forsømt tema, seksuelle overgrep mot gutar. Det er ein myte at det berre er jenter som blir seksuelt misbrukte. Biletet av den farlege faren har fått dominere våre førestellingar om seksuelle overgrep mot barn. Sjølv om forsking pr. i dag klart konkluderer med at menn er i hovudrolla når det gjeld seksuelle overgrep retta mot barn av begge kjønn, er det også kvinnelege overgriparar. Det er også viktig å streke under at seksuelle overgrep mot barn og mindreårige oftare skjer utanfor heimen enn i heimen. Fleire og fleire menn vågar å fortelje om korleis dei har vore misbrukte av menn og kvinner i barne- eller ungdomsåra. Det kan vere spesielt vanskeleg for gutar og menn å avsløre at dei har vore seksuelt misbrukte, slik som fleire av talarane har vore inne på her i dag. Forsking til no viser at ein av sju gutar er utsette for seksuelle overgrep. Dei fortel at dei har måtta utføre seksuelle tenester for eldre barn eller vaksne, eller at det kan vere at dei er blitt valdtekne. Regjeringa Bondevik II lanserte ein samla plan mot seksuelle og fysiske overgrep mot barn. Planen har fire hovudmålsetjingar: å hindre overgrep, avdekkje overgrep, gi dei utsette tilstrekkeleg hjelp og behandling og heve hjelpeapparatets kompetanse når det gjeld slike overgrep. Førebygging er gitt betydeleg plass både i denne planen og i handlingsplanen Vold i nære relasjoner. Vald i nære relasjonar skal synleggjerast og førebyggjast gjennom haldningsendringar. Ein seier m.a. at det er nødvendig å skape full merksemd i befolkninga generelt om seksuelle og fysiske overgrep og om skadeverknader etter å vere eksponert for vald i nære relasjonar – dette både for å hindre vaksne i å gjere seg skuldige i overgrep og for å auke merksemda blant vaksne, slik at dei hindrar andre i å gjerne seg skuldige i overgrep. Eg er glad for at Regjeringa følgjer opp dette viktige arbeidet. I planen mot seksuelle overgrep seier ein m.a. at det er viktig å førebyggje fysisk avstraffing og vald i oppdraginga for å førebyggje den meir alvorlege valden barn blir utsette for. Foreldrerettleiing er eit førebyggjande tiltak som gir tilbod om støtte til foreldre i omsorgs- og oppdragarrolla og bidreg til å motverke utvikling av negative handlingsmønster og psykososiale vanskar hos barn og unge. Barnevernets hovudoppgåve er å gi barn, unge og familiar hjelp og støtte i vanskelege situasjonar. Barnevernet skal vere ein garanti for at alle barn og unge blir sikra omsorg, tryggleik og utviklingsmoglegheiter. Barnevernet skal beskytte barn mot omsorgssvikt og hindre at barn lir fysisk og psykisk overlast. Det kan vere behov for å heve kompetansen også i barnevernstenesta og gjere tenesta endå meir handlekraftig enn ho er i dag. Ein del barnevernstenester manglar erfaring med overgrepssaker og familievald. Barneverntenesta vil kunne få hjelp i vanskelege familievaldssaker og overgrepssaker frå fagteam innanfor barne-, ungdoms- og familieetaten. Mannstilbodet ADÁM ved Kirkens Ressurssenter mot vold og seksuelle overgrep har ei samtalegruppe for menn som har opplevd overgrep på barne- og skuleheimar. Gruppetilbodet gir deltakarane moglegheit til å dele erfaringane sine og oppleve støtte frå andre som har opplevd noko tilsvarande. ADÁM er eit tilbod til menn, drive av mannlege fagpersonar med relevant utdanning. Dette er eit tilbod som eg håpar at Regjeringa vil bidra til å vidareutvikle. Seksuelle overgrep er eit alvorleg og til dels skjult samfunnsproblem. Å bli utsett for seksuelle overgrep har store konsekvensar for dei som blir ramma, og det påverkar m.a. individets helse, sjølvkjensle, tryggleik og livskvalitet. Seksuelle overgrep angår oss alle, anten vi er foreldre, politikarar, tilsette i hjelpeapparatet eller i frivillige organisasjonar, eller medmenneske. Vi har eit felles ansvar for å hjelpe og beskytte dei utsette, anten det er kvinner, menn, jenter, gutar, etnisk norske eller personar med minoritetsetnisk bakgrunn. Vi må styrkje vår evne til å sjå og handle. Vi har eit særleg ansvar for å hindre at barna blir påførde skade – skade som kan påverke deira helse, livskvalitet og levekår som vaksne.
Seksuelle overgrep råkar både jenter og gutar. Senterpartiet meiner at interpellanten tek opp ei viktig problemstilling, nemleg at det støtteapparatet vi har, i stor grad kan synast å vere tilpassa kvinner som har vore utsette for seksuelle overgrep som born. Menn som har vore utsette for tilsvarande overgrep, har ikkje det same tilbodet, ifølgje interpellanten. Eg har òg lyst til å seie at innlegget til representanten Skei Grande utfordrar oss, fordi ho snakka om kvinna som overgripar både når det gjeld seksuelle overgrep og når det gjeld vald. Det er klart at det er ikkje vanleg kost i samfunnsdebatten. Dersom den beskrivinga av behandlingssituasjonen som representanten Skei Grande gjev, stemmer, er det grunn til å stille følgjande spørsmål: Er det slik at lovverket eller retningslinjene forskjellsbehandlar menn og kvinner? Eg kjenner ikkje til noka slik forskjellsbehandling, derfor er det naturleg å gripe fatt i det som også interpellanten brukar mest tid på, nemleg det som gjeld behandlingstilbodet. Det er grunn til å sjå på om det er tilstrekkeleg med kompetanse i hjelpeapparatet på det som gjeld menn og overgrep, og om det kan vere noko av grunnen til at færre menn oppsøkjer hjelpeapparatet. Truleg peikar både interpellanten og statsråden på den viktigaste grunnen til at ikkje fleire menn søkjer hjelp, nemleg at det ikkje samsvarar med den rådande oppfatninga av mannsrolla. Vi står altså overfor eit todelt problem, både at behandlingstilbodet for menn som er utsette for overgrep, ikkje er godt nok, og at truleg for få menn oppsøkjer hjelpeapparatet. Frå Senterpartiets side er vi opptekne av å sikre alle som søkjer til hjelpeapparatet kortare eller lengre tid etter eit seksuelt overgrep, den hjelpa dei treng, uansett om offeret er kvinne eller mann, og uansett kor i landet ein bur. Dersom det er slik at menn som er utsette for overgrep, ikkje oppsøkjer hjelpeapparatet for naudsynt hjelp, må det vere viktig å styrkje informasjonsarbeidet. Det er viktig at informasjonsarbeidet for ungdom i skule, på fritidsklubbar, i idretten og på andre arenaer der ungdom møtest, er synleg. Vi er i alle fall frå Senterpartiets side opptekne av og fornøgde med at statsråden grip fatt i desse viktige problemstillingane.
Det har vært tilløp i debatten til noe som det av og til er i Stortinget, at man prøver å si hvem som har vært flinkest. Jeg følte at debatten før pausen hadde en eksistensiell intensitet, som både interpellanten og statsråden skal ha stor heder og ære for. Siden vi har hatt en pause, vil jeg minne om at kjernepunktet til representanten Skei Grande var at vi følelsesmessig står overfor tre utfordringer samtidig: for det første det å være offer – det er man jo uansett hva slags offer man er – og så det at en mann er offer for en kvinne, og den kvinnen er mannens mor. Der har man de to andre temaene samtidig. Representanten Skei Grande har møtt en person som har vært i den situasjonen. Vi har hørt historien, og jeg skal ikke dra den lenger enn den var. Men jeg synes at hun på en svært god måte fikk fram den eksistensielle dimensjonen. Jeg synes det er veldig viktig i en debatt i Stortinget å holde den der, bare vi klarer å få den bevisstheten på plass på de stedene hvor vi har folk som faktisk kan se og gjøre noe. Når jeg, akkurat som representanten Skei Grande, vil be statsråden se på om hun vil lage en handlingsplan, er det ikke for å gjøre det til en av politikkens øvelser i bortforklaringer, men for at den gode handlingsplanen rett og slett kan være et sted å samle mye god energi – og litt penger, men kanskje først og fremst målrettet bruk av penger og målrettet bruk av folk. Jeg vil, akkurat som representanten Skei Grande, vise til det samarbeidet som jeg tror barne- og likestillingsministeren kan ha både med helse- og omsorgsministeren og justisministeren. Jeg kjenner selv til den type samarbeid, når man går nær innpå – for å si det slik. Jeg har i tidligere roller i mitt liv vært med på det i forbindelse med trafficking og vold i nære relasjoner. Det tyngste er ikke å ha kollekten og samle inn pengene, selv om det er en krevende øvelse. Det tyngste er når man utfordrer – skal vi kalle det – faglige og administrative kulturer. Å gjøre det som politiker synes jeg er ombudsrollen vår verdig. Jeg tolket både interpellantens innlegg og statsrådens svar dit hen at de er villige til å gå inn i den rollen. Jeg synes at statsråden skal ha heder og ære for virkelig å forholde seg til temaet på den måten som hun har gjort. Temaet er veldig lett å bortforklare. Jeg er også glad for at det nå begynner å bli kvinnelige deltakere, for hadde debatten handlet om vold i nære relasjoner, ville noen ha spurt om hvor det hadde blitt av alle de mannlige deltakerne – det ble etter hvert en del mannlige deltakere i den debatten også. Det er noe med at Stortinget, en så stor sal, kan skape nærhet til noe som er vanvittig vanskelig. La oss ta et lite eksempel, som ikke har noe med interpellantens eksempel å gjøre, men som likevel berører temaet. TV 2 hadde en dokumentar forleden om en ung gutt som var blitt misbrukt seksuelt av en mann, en rektor, som førte til en ganske skjellsettende tingrettsdom. Vedkommende var funksjonshemmet, og bare gjennomgangen forteller jo hvor mange bortforklaringsmekanismer man møter også hos folk man skulle ha tiltro til, enten det er lærere, helsepersonell eller annet. Jeg støtter interpellasjonen og synes det er utmerkede tiltak som statsråden viste til at hun for sin del ville gjøre noe med. Kunne hun komme med noe som systematiserer det, tror jeg at det ville kunne bringe verden et skritt videre for dem det gjelder. Vi vet at vi er ganske gode i Norge når vi tør være så nær vanskelige ting, og når vi også tør stole så mye på folk at vi løfter det fram. Det er i et av de øyeblikkene vi kan få til noe i norsk politikk. Det er en god ting vi kan gjøre det med den tyngden som ligger i at vi har en partipolitisk konkurranse, ikke i betydningen hvem som er verst, men hvordan vi faktisk kan oppmuntre hverandre til god innsats. Jeg tok i grunnen ordet bare for å oppmuntre til det. Jeg synes at den grunntonen som ble satt mellom interpellant og statsråd, var av de mer gylne øyeblikk i denne salen. Jeg har hatt noen. Jeg synes det er viktig å si det, fordi det er et krevende emne som har blitt løftet opp. Det å utfordre tabuer krever mye mer enn de ordene vi kan legge igjen her. Men at vi kan legge igjen noen ord her, betyr i hvert fall noe for noen berørte mennesker. Jeg tror for min del at når det blir noe politisk energi rundt dette, vil det også bli en del gode handlinger, mange små og viktige skritt. Et av de små og viktige skrittene som flere bør se på, både statsråden og for den saks skyld Oslo kommune, er hvordan man kan nå fram til det kontoret som representanten Skei Grande fortalte om, dit man ofte ringer og ringer uten å komme fram. Det er av de skrittene som det kan gjøres noe med. Dette er en viktig interpellasjonsdebatt. Jeg vil gjerne gi ros til min partifelle Trine Skei Grande for at hun tør gå inn på emner som er brysomme og ganske nærgående.
Jeg har også lyst til å starte med å gi ros til Trine Skei Grande for å ha reist denne debatten. Jeg tror det er helt nødvendig. Jeg tror at det nesten ikke finnes grenser for hvor mange ganger dette er nødt til å bli et tema hvis vi skal få bukt med den tabukulturen som råder. Det er helt nødvendig å holde fram støttesenterbevegelsens gamle slagord: Incest skal tales i hjel, ikke ties i hjel. Det er klart at incest og seksuelle overgrep er tabu, og når gutter er utsatt, og kvinner er overgripere, er det enda mer tabu. Støttesenterbevegelsen har gjort – og gjør – en kjempejobb på dette området. Jeg har bl.a. lyst til å trekke fram Incestsenteret i Vestfold, som nå har fått betjene den grønne telefonlinjen, som vi setter veldig stor pris på at Regjeringen har lagt nettopp dit, slik at vi får kompetente folk i den andre enden. Det skal være en telefon både for utsatte, for pårørende og for fagpersonell, slik at de kan ringe og be om råd. De har også en egen hjemmeside som har oversikt over hjelpetilbud over hele landet. Den er helt unik. I tillegg har jeg lyst til å trekke fram Senter for misbrukte menn i Oslo, der bl.a. Endre Førland har stått på som en helt gjennom mange år, med de belastningene det helt sikkert har medført ved å stå fram på den måten. Men han har ikke gitt seg, han har krevd å få et ansikt i den debatten. Det synes jeg det står stor respekt av, og det er grunn til å bøye seg i støvet for den innsatsen. Å være mann og stå fram med slike historier er forferdelig tøft – og nok ekstra tøft. Det krever et stort mot. Institutt for klinisk sexologi og terapi har også gjort mye for å synliggjøre denne kjønnsdimensjonen i overgrepsproblematikken. Jeg har hatt glede av å ha nær kontakt med dem også gjennom mange år. Mange overgripere trøster seg med at barna som de forgriper seg på, har i utgangspunktet oppsøkt overgriperen. Det handler bl.a. om at mange av disse barna i utgangspunktet er ganske ensomme og har behov for voksenkontakt. Jeg sier ikke at alle har det sånn, men en del, og de ønsker seg nærhet. Men det overgriperne skal vite, er at barna ofte tar enda mer skade av overgrepet når det er barna sjøl som har oppsøkt dem. Det syns jeg det er verdt å tenke over, fordi det som vanligvis preger seksuelle overgrep, er nettopp dette med hemmeligholdelse og tabukultur, og det blir enda sterkere når skyldfølelsen kommer på toppen av dette. Det gjelder særlig når barnet sjøl har oppsøkt overgriperen. Det pleier de også å si på Institutt for klinisk sexologi og terapi, og være veldig tydelige på. De har jo også overgripere til behandling hos seg. I SV er vi veldig opptatt av å styrke tilbudet til utsatte barn. Fagfolk som har kompetanse og mot, som tør å stille spørsmål og tør å forholde seg til svarene som de får, fagfolk som samarbeider, som er engasjert i faget sitt, og som har ledere som er tett på og engasjerte – dette er enormt viktig. Det er også utrolig viktig at vi tar et oppgjør med tabukulturen som råder – på alle felt, vil jeg si – i samfunnet, og det gjør vi bl.a. her nå. Vi må snakke om dette der hvor barn befinner seg til daglig. Jeg hadde en samtale med Ada Austergard, moren til Stine Sofie som ble drept i Baneheia. Hun sa at hun syns det var merkelig at hennes datter på seks år har lært om alkohol og tobakk, men ikke om vold og overgrep. Det syns jeg er et tankekors. Man må begynne å snakke med barn om dette, så de i hvert fall kan få vite at dette ikke er noe hysj, hysj og fy, fy. May Hansen redegjorde bl.a. for forslag som vi har stått bak, og særlig dette med Barnas Hus må vi nå få på plass. Det kan spille en veldig viktig rolle for disse barna og deres familier, men også for hjelpeapparatet, som kan få veiledning. Så vil jeg bare si helt til slutt at de som påstår at SV benekter at dette rammer menn, de tror jeg egentlig vet bedre. Så jeg vil gjerne at vi skal slippe å diskutere det mer. Vi er veldig opptatt av at dette også rammer gutter – selvfølgelig gjør det det – og at også kvinner er overgripere. Men jeg tror kanskje at den misforståelsen bunner i at jeg redegjorde for skader som utsatte kvinner får, og som vi vet om, fordi kvinner er blitt forsket på. Men nettopp der kommer også en diskriminerende faktor inn. Vi har forsket for lite på menn, og det er vi nødt til å gjøre noe med.
Først må også jeg få lov til å føye meg inn i rekken av folk som har takket representanten Skei Grande for å ta opp et så viktig spørsmål. Dette er ikke bare et veldig viktig spørsmål, det er også et utrolig vanskelig tema å snakke om. Selv om det høres veldig merkelig ut, og dette har blitt nevnt av mange før meg i dag, kan det virke som det er mye lettere for jenter ikke bare å snakke med sine nærmeste om tidligere overgrep, men også å ta kontakt med hjelpeapparatet. Og det som er det verste, er at det også virker som om hjelpeapparatet har mye lettere for å hjelpe jenter enn gutter. Det er bred enighet i denne salen om at skadevirkningene etter seksuelle overgrep mot barn er like store uansett hvilket kjønn barnet har. Men vi må innse at menn er langt mindre åpne om overgrep de har opplevd i barndommen, og jeg tror dette gjør at menn sliter i langt større grad og mye lenger med senvirkninger enn det det andre kjønn gjør. Nå må ikke folk misforstå meg, men for meg er det nærliggende å snakke om det sterke og det svake kjønn. For det er jo ingen tvil om at i denne sammenhengen er det menn som er det svake kjønn. Av en eller annen merkelig grunn finnes det ikke den samme aksepten for at en mann forteller vennene sine eller støtteapparatet om tidligere overgrep. Men er det virkelig sånn at vi ikke kjenner til grunnen? Dessverre finnes det i verdens mest likestilte land, som Norge faktisk er, enorme forskjeller mellom menn og kvinner. Spesielt gjelder det de forventede kjønnsrollene – og den kjønnsrollen som norske gutter indirekte får beskjed av samfunnet om å innta. Det handler i stor grad om å være tøff, om å være maskulin og om å ta igjen hvis noen prøver å skade deg. Og hvis du ikke greier å ta igjen, da skal du i hvert fall ikke begynne å grine eller sladre til noen – da er du en pyse. Men noen ganger er det ikke like lett å ta igjen. Jeg tror ikke det er så veldig lett for en åtte år gammel gutt som blir seksuelt mishandlet av en av foreldrene sine, å ta igjen mot overgriperen. Konsekvensen av disse holdningene som norske gutter får trædd ned over hodet sitt av det norske samfunnet, er at mannlige ofre for denne typen overgrep ofte skylder på seg selv, de klandrer seg selv for ikke å ha vært i stand til å forsvare seg, og de skammer seg. De skammer seg så mye at de ikke tør å ta kontakt med folk som kan hjelpe dem med problemene de sliter med. I den norske likestillingsdebatten blir det fra tid til annen hevdet fra enkelte hold at det snart ikke er mulig for menn å være menn lenger – mannsrollen er i ferd med å forsvinne. Akkurat i dette tilfellet tror jeg virkelig ikke at den tradisjonelle mannsrollen er noe vi kommer til å savne nevneverdig. I denne sammenhengen synes jeg det var flott det statsråden sa om at det er viktig å la menn være ofre. Det er kanskje noe av det viktigste vi diskuterer her. Vi kan ha det beste hjelpeapparatet i hele verden, men det hjelper ikke menn hvis de ikke greier å innse, og tør innse, at de har vært ofre for en grusom handling som de selv ikke er skyld i. Det har vært veldig mange gode ord i salen her, og det er veldig bred enighet om problemstillingen – og jeg har ingen planer om å sabotere denne gode stemningen. Likevel syns jeg at jeg må nevne at jeg syntes det var litt trasig av Fremskrittspartiet å fokusere så pass mye på straff. Samfunnet skal så klart straffe gjerningsmennene som gjør seg skyldig i denne typen forferdelige overgrep, men det er veldig viktig å holde fokus, for det er jo uendelig mye viktigere at vi får på plass et skikkelig tilbud til ofrene, enn at vi skal bruke tid på å spekulere på hva som blir den verst mulige straffen for gjerningsmannen. Vi må få flere menn inn i hjelpeapparatet, slik at det blir lettere for menn å snakke om problemene de sliter med. Vi må spre informasjon via skolehelsetjenesten for å fange opp problemene på et tidlig stadium og forhåpentligvis kanskje unngå at overgrep finner sted. Vi må sørge for at den kompetansen og de ressursene som trengs, finnes både i helsetjenesten og i støtte- og hjelpeapparatet på dette området. Ikke minst er det viktig at vi sier fra til gutta at det er ok å ikke alltid være verdens tøffeste, og at det er ok å være offer.
Jeg vil først takke for en god debatt, der alle partiene har deltatt. Jeg må bare si at hvis noen oppfattet meg slik i starten at jeg kritiserte SV, var ikke det tanken, men jeg var veldig tankefull etter den debatten om hvorfor man ble så sint som man ble, for det var tydelig en følelse som oppstod. Jeg føler at de aller, aller fleste her i debatten har hatt en litt tankefull, tilbakelent rolle, og det syns jeg har vært bra. Jeg må også si at jeg syns det har vært veldig bra at vi har hatt en debatt om seksuelle overgrep med et flertall menn som deltakere. Da har vi også kommet et stykke på vei. Det som jeg også syns har vært fint, er at vi har kunnet bruke Stortingets talerstol til å drepe noen tabuer. Dette er jo et tema der det ikke bare er politiske grep som trengs, men også en offentlig debatt. Jeg syns at Olemic Thommesens bilde av brorskap og søsterskap viser hvor vanskelig dette er, for alle ser for seg at det er litt lettere å fortelle hvis det er to venninner som sitter i sofaen med et rødvinsglass, eller to kompiser som sitter i sofaen med ei ølflaske. Vi ser for oss at bildet av situasjonen der det er lett å fortelle noen noe, er forskjellig i den sammenhengen. Jeg for min del skrev særoppgave i tredje gym om Tora-trilogien. Jeg, som hadde hatt en beskyttet oppvekst og nesten ikke forsto hva det var snakk om engang, oppdaget virkelig at en forfatter kunne åpne en verden som gjorde at jeg fikk forståelse for noe, fikk et politisk engasjement for noe, og at jeg faktisk også følte et ansvar for å gjøre noe. Jeg syns at vi bør bruke den muligheten vi nå har, til både, som Inga Marte Thorkildsen gjorde, å hedre pionerene på området som har jobbet for det, og å åpne en debatt som kanskje kan få andre på banen, både for å få gjort noe politisk, få gjort noe faglig og også å få gjort noe i en samfunnsdebatt der dette ikke må ses på som tabu lenger. Da trenger vi kanskje også en forfatter som er villig til å skrive trilogien om Tore.
Jeg har lyst til å si veldig kort avslutningsvis at hvert av de innleggene som er blitt holdt her i salen i denne interpellasjonsdebatten, har vært særdeles gode og har gitt veldig viktige innspill i et tema som er tabubelagt. Jeg skal ikke gå inn på hvert innlegg som er blitt holdt, men jeg har lyst til å si at representanten Dørum holdt en veldig verdig og godt poengtert oppsummering av det jeg følte mange gav uttrykk for. Så jeg synes at hans ord kan bli stående som en veldig god slutt på denne debatten. Jeg kan bare love at vi kommer til å følge opp de konkrete innspillene som har kommet i debatten, både når det gjelder kunnskap, kompetanse, hvordan hjelpeapparatet vårt kan fokusere, og det å tørre å begynne å stille spørsmål om seksuelle overgrep på en helt annen måte enn det som er gjort. Det er også en viktig kjønnsdimensjon i det som interpellanten har trukket opp i dag, nemlig at vi er nødt til også å ha fokus på menn i forhold til disse spørsmålene på en helt annen måte enn vi har klart hittil. Så har jeg også lyst til på tampen å forsvare SV litt. Jeg kan forsikre opposisjonen om at SVs engasjement i mange av disse spørsmålene er helt genuint, og det er også vektlagt i de veivalgene vårt departement og også Justisdepartementet gjør i disse spørsmålene. Jeg hadde bare lyst til å si det, for det er nettopp samspillet mellom partiene som gjør at vi kommer ut på den måten. I så måte skal vi også ta med Venstres bidrag i dette temaet.
Interpellasjonsdebatten er avsluttet.
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
I behandlingen av denne saken har det vært stor grad av enighet i komiteen. Likevel finner jeg det riktig å knytte noen kommentarer til noen av punktene, bl.a. til dette med overfiske. Overfiske er vel et av de største problemene norsk fiskerinæring står overfor, et problem som har vart i mange år, og som sannsynligvis dessverre kommer til å vare videre. Som det framgår av innstillingen, er overfisket på norsk-arktisk torsk i Barentshavet på anslagsvis 100 000–120 000 tonn årlig. Det er 20 pst. av totalkvoten for torsk, og det har en førstehåndsverdi på ca. 1,5 milliard kr. Det er betydelig. Da synes jeg det er riktig at man fokuserer på det fra komiteens side, som vi også har skrevet i innstillingen. Vi er også klar over at det medfører reduserte kvoter. Det rammer fiskeflåten, og det rammer også de fiskemottakene som er avhengige av råstoffet. Mange tiltak har vært prøvd gjennom årene, men overfisket har dessverre ikke avtatt. Så det er en stor utfordring man står overfor her. Så skal jeg bare knytte noen korte kommentarer til et punkt hvor komiteen har litt delt syn. Det gjelder kvoteforhandlingene mellom Norge og Russland når det gjelder forvaltning av kongekrabben. Vi registrerer at for 2006 har man en avtale om at Russland skal få fange 3 millioner individer. Kvoten for Norge er på 300 000. Mindretallet – Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre – registrerer at Norges andel er noe lavere enn det som det burde ha vært grunnlag for. Det antar jeg at fiskeriministeren kommer nærmere inn på i sitt innlegg. Så er det viktig også å få med at kongekrabben er en introdusert art. Da bør man spesielt fokusere på forvaltningen av den. Etter det vi har registrert, er det mulig at det kommer en sak til Stortinget om forvaltningen av kongekrabben, og jeg tror det er på høy tid at man får en langsiktig strategi i så måte. Avslutningsvis: Jeg tror det viktigste man kan gjøre videre framover for å forvalte fiskeressursene både i Barentshavet og i Nordsjøen, er å styrke dialogen med de land vi samarbeider med, ikke minst med Russland i nordområdene, rett og slett for å få en bedre forvaltning og en sterkere kontroll av de felles havområdene.
Jeg tillater meg å peke på at Norge gjennom Den nordatlantiske fiskerikommisjonen har vunnet fram med kravet om en forsterket havnestatskontroll i kampen mot ulovlig, urapportert og uregistrert fiske. EU-landene og Russland, ikke minst, har sluttet seg til dette, som etter min oppfatning er et gjennombrudd for det internasjonale arbeidet som Regjeringen og fiskeriminister Helga Pedersen har nedlagt på dette området. Jeg viser dessuten til at Odelstinget senere i kveld skal behandle endringer i fiskeriforbudsloven og saltvannsfiskeloven i samme ærend. I en tid der enkelte tar til orde for en mer aggressiv holdning til kontrollen med fiske i nordområdene, kan det være grunn til å minne om at norske tiltak alltid må være innenfor rammen av folkeretten og de fiskeriavtalene som Norge har med andre land. Det finnes ikke noe alternativ til disse avtalene. Alternativet er i så fall at vi fisker havet tomt. Derfor er våre fiskeriavtaler selve fundamentet i vårt fiskerisamarbeid med andre land. Det er viktig at avtaleregimet opprettholdes og videreutvikles i åra som kommer. Og det viser seg at det nytter. Skritt for skritt vil vi på dette viset nærme oss en bærekraftig internasjonal ressursforvaltning.
En omfattende del, ca. 90 pst., av norsk fiske skjer på bestander som vi deler med andre land. Det betyr at de berørte nasjoner i fellesskap både bør og plikter å samarbeide om fornuftig regulering og vern av bestandene. For å kunne påvirke forvaltningen av marine ressurser og påvirke utviklingen av internasjonal havrett er det viktig at norske myndigheter er aktive og fortsatt har en sterk posisjon i dette arbeidet. Det er grunn til å være urolig i forhold til torskebestanden når kvoteavtalen med EU for 2006 nå viser at partene har sett seg nødt til å vedta ytterligere kutt i torskekvoten. Det betyr at torskekvoten aldri har vært lavere, og det skjer samtidig som totalkvotene for hyse, sei og rødspette reduseres. Overfiske i Barentshavet medfører store økonomiske tap for Norge, som en har vært inne på tidligere. Til tross for en rekke tiltak fra norsk side har ikke overfisket i Barentshavet avtatt i særlig grad de senere år. Høyre er tilfreds med at Regjeringen følger opp det viktige arbeidet som ble igangsatt av Bondevik II-regjeringen, med større fokusering på og styrket kontroll med omlastning av fisk i Barentshavet. Tiltak som iverksettes for å stoppe overfiske, må baseres på internasjonale avtaler og gjennomføres av land som inngår avtaler for å få kontroll med overfiske og kontroll med landing av fisk. Kampen mot det omfattende overfisket i Barentshavet er en av de viktigste utfordringene vi har framover. Jeg er glad for at Regjeringen tar saken på alvor, men denne saken løses ikke på kort tid eller med små bevilgninger i budsjettet. Det må jobbes målrettet, og det må iverksettes tiltak, slik at fiskeressursene forvaltes på en bærekraftig måte, og at det omfattende overfisket opphører. Da holder det ikke at kun finansministeren er engasjert i saken. Statsministeren og utenriksministeren må bruke de kanaler som finnes, for å få bukt med de ulovlighetene som foregår i våre nærområder. Til tross for at kongekrabben er en økonomisk ressurs, mener Høyre at den medfører store problemer for den tradisjonelle fiskeflåten. Høyre stiller seg derfor undrende til det lave norske totaluttaket med begrunnelse i den totale økningen for 2006. Høyre er også skeptisk til at forvaltningen av kongekrabbe er basert på at den totale bestanden skal vokse – dette til tross for at det er en introdusert art. Viktige tiltak for å redusere arten må være å vurdere et pålegg om å beholde fangede hunnkrabber om bord ved fangst. Samtidig som norske myndigheter har et stort ansvar i arbeidet med å fremme en forsvarlig ressursforvaltning, må det kontinuerlig tas hensyn til utfordringer knyttet til fiskerinæringens økonomiske behov, betydningen det har for nasjonaløkonomien, og ikke minst må det tas hensyn til bosettingen langs kysten vår. Høyre er glad for at fiskerinæringen de seneste årene har opplevd lønnsomhet, og at fiskerinæringen har kunnet gjøre nødvendige nyinvesteringer som følge av at det har vært ført en politikk som har stimulert til økt lønnsomhet. Det som er urovekkende, er at norsk fiskerinæring siden valget i fjor høst har blitt påført en rekke tiltak og reguleringer som alene, og ikke minst i sum, er med på å svekke denne lønnsomheten. Det er særlig fem forhold som har bidratt til å svekke lønnsomheten, og som Regjeringen bør se nærmere på. Det er de distriktsfiendtlige distriktskvotene, utvidelsen av nettolønnsordningen, den kraftige innskjerpelsen av leveringsplikten, strukturstoppen og NOx-avgiften, som rammer særlig fiskeflåten.
Jeg har også lyst til å understreke at vi må erkjenne at en omfattende del av norsk fiske skjer på bestander vi deler med andre land, og at det skaper store utfordringer for oss, slik det også er påpekt i denne saken. Vi er altså forpliktet til å samarbeide for å fremme en forsvarlig ressursforvaltning, men vi er også forpliktet til å få til en ressursforvaltning som gjør at vi tar hensyn til økonomien i fiskeriene innenlands. Jeg har lyst til å dvele litt ved det. Det store overfisket, som flere av representantene her har understreket, er bekymringsfullt. Det store overfisket av torsk gir seg direkte utslag i reduserte nasjonale kvoter, og det medfører et dårligere driftsgrunnlag for fiskeflåten i Norge. Det er et svært alvorlig problem. Det at vi har et overfiske som er estimert til 20 pst. av totalkvoten på torsk, utgjør enorme verdier for norske fiskere. Det gir seg negative utslag for hvert eneste fartøy i den norske fiskeflåten, fra det minste kystfartøy til de store trålerne som holder på langt til havs. Hadde vi greid å få bukt med overfisket, som vi nå kjemper hardt for å få til, ville det ha påvirket både strukturpolitikken og fordelingsspørsmål i fiskerinæringen, og vi kunne kanskje ha unngått en del av de konflikter som det refereres til i mange andre sammenhenger, hvis vi hadde hatt kontroll over ressursene og kunne fordelt dette til våre egne fiskere. Vi må erkjenne at til tross for at det har vært gjennomført en rekke tiltak, har ikke overfisket i Barentshavet avtatt i særlig grad, og vi må da diskutere nye tiltak, noe vi skal gjøre senere i dag i Odelstinget. Kontroll med ressursene krever nært samarbeid med de landene vi deler ressurser med. Vi har avtaler med EU, Russland, Portugal og andre stater. Jeg er opptatt av at vi må jobbe videre med å revidere og gjennomgå de avtalene for å styrke den samlede kontrollinnsatsen i Nordøst-Atlanteren. Etter min mening er det viktigste nå å få kontroll med uttaket av fisk i Barentshavet. Det har vært førsteprioritet, og det må være førsteprioritet også videre. Jeg tror vi kan si at 2006 har brakt oss et godt stykke videre når det gjelder å få bukt med det ulovlige fisket. Det skal vi diskutere videre. Norge og Russland har gjennomført gjensidig utveksling av opplysninger om kvoter på fartøynivå. Det har gitt kontrollmyndighetene en forbedret mulighet til å vurdere om det enkelte fartøy fisker lovlig eller ikke. I tillegg har vi hatt forsøk og prøveforsøk på satellittsporing i hele Barentshavet og Norskehavet. Det fungerer, så vidt jeg kjenner til, tilfredsstillende, og det kan også bidra til bedre muligheter til å drive kontroll. Ikke minst er det enighet mellom Norge og Russland om å samarbeide for å analysere informasjon om overfisket både i Barentshavet og i Norskehavet. Også med EU har vi gode samarbeidsforhold. Både EU og Norge deltar aktivt i å etablere et robust regime for havnestatskontroll. Den nordøstatlantiske fiskerikommisjon har vedtatt bindende regler for slik kontroll. De gjelder for EU, Færøyene, Grønland, Island, Russland og Norge. Reglene skal tre i kraft i løpet av våren 2007, og de vil være et veldig godt supplement i de tilfeller hvor flaggstaten ikke har vilje eller evne til å kontrollere fartøy som seiler under deres flagg. Jeg tror vi skal være veldig fornøyd med at vi har kommet mange steg videre i arbeidet med å sikre en bærekraftig forvaltning av de delte fiskebestandene. Jeg har lyst til også å understreke at for de aller fleste bestandene i Nordøst-Atlanteren er det forvaltningsregimer på plass, og det er også et godt og konstruktivt forvaltningssamarbeid med de andre landene som gjør at vi skal se framover og se positivt på det å oppnå bærekraftig forvaltning i årene som kommer.
Venstre er opptatt av at den tradisjonelle fiskerinæringen skal reguleres gjennom kvotebestemmelser, slik at langtidsbeskatningen ikke er større enn det økologisk bærekraftige. Det er viktig at Norge gjennom internasjonale forhandlinger er en pådriver for et bærekraftig fiske – dette gjennom vår fokusering på effektiv kontroll, vårt arbeid mot uregulert fiske og for en mer bærekraftig beskatning også i internasjonale farvann. Internasjonale avtaler og effektiv kontroll må sikre den økologiske balansen. Dette gjelder selvfølgelig overalt, men det er viktig i nåværende situasjon å rette et særskilt fokus mot Nordsjøen og Barentshavet. Bestanden av nordsjøtorsk er i en vanskelig situasjon, selv om totalkvoten har ligget på et svært lavt nivå de siste årene. Den internasjonale havforskningsorganisasjonen ICES har lenge anbefalt full stans i fisket. Torsk vil alltid inngå som bifangst i andre fiskerier, så en total stans er i praksis umulig. Men det må arbeides kontinuerlig for å komme fram til ordninger som har som konsekvens at det tas minst mulig torsk i andre fiskerier. Tiden tillater ikke å gå mer i detaljer når det gjelder problematikken for bestanden i Nordsjøen, men en får glede seg over at seibestanden er i god forfatning, mens det er noe mer bekymringsfullt for rekrutteringen av nordsjøsild. Venstres konklusjon er at selv om det ofte er et betydelig press både fra nasjoner og fiskeriorganisasjoner om større uttak enn faglige anbefalinger, er det viktig å stå imot, tenke langsiktig og være føre var. Det er en smertelig erfaring det som skjedde med norsk vårgytende sild på 1960-tallet, da bestanden nesten ble utradert. Først nå det siste tiåret, og særlig 2002-årsklassen har bidratt til det, er bestanden kommet opp på det nivået som den var i de gode årene etter krigen. Det går fort å rive ned, men sent å bygge opp igjen. Det er en enstemmig komite som har lagt fram sin innstilling, bortsett fra på ett punkt der det er nyanser i innstillingen. Det gjelder uttak av kongekrabben. Kongekrabbe er en introdusert art i våre områder. Som vi vet, kom den fra Stillehavet, overført av russiske forskere. Kongekrabben har vært et betydelig problem for fiskere som driver spesielt med garn og linefiske. De siste fire–fem årene er det registrert bifangst av kongekrabbe også i trål og snurrevad. Selv om jeg her fokuserer på problemene med kongekrabben, er jeg fullstendig klar over dens potensial som grunnlag for næringsutøvelse på en ny og spennende art som gir nye muligheter både for fiskere og foredlingsvirksomhet. Men etter Venstres mening er det viktig å ha best mulig kontroll på utbredelsen av denne arten inntil en vet mer om de økologiske effektene. Derfor er Venstre skeptisk til en politikk som legger opp til at bestanden skal øke. Her er det viktig med en betydelig forskningsinnsats på kongekrabbens biologiske og økologiske effekter. Og jeg synes det haster. Selv om det er økt samhandling og fokusering på bedre rutiner mellom Norge og Russland når det gjelder kontroll og tiltak mot overfiske, er dette likevel et stort problem, som flere talere har vært inne på. Som komiteen påpeker, vil dette kunne føre til reduserte nasjonale kvoter, som igjen fører til et dårligere driftsgrunnlag for flåten. Det er overfiske i Barentshavet for milliarder av kroner når det gjelder torsk og hyse. Det som bekymrer, er at selv om tiltak er satt i verk, ser det ikke ut til at overfisket har minket de siste årene – kanskje snarere tvert imot. Derfor er det viktig at det settes inn ressurser på dette området, og at det vises handlekraft overfor lovbryterne.
Innledningsvis vil jeg understreke at en bærekraftig forvaltning av ressursene vil være et helt sentralt mål for Regjeringen i de fiskeriforhandlingene som vi hvert år fører med andre land. Ut fra debatten så langt virker det som det er veldig bred enighet om det. Jeg har lest komiteens innstilling, Innst. S. nr. 28, med interesse og må si at komiteens merknader viser at det er bred enighet om hvilke mål vi bør ha i disse forhandlingene, og hva som er våre utfordringer. Jeg merker meg at komiteen peker på hvor viktig det er for Norge å ha avtaler som regulerer fisket i farvann vi deler med andre land, og at man er spesielt bekymret for ulovlig fiske. Dette er en bekymring som jeg deler fullt ut. I forhandlingene med Russland i høst var det ulovlige uttaket av torsk i Barentshavet det sentrale temaet, og Norge og Russland ble enige om ytterligere tiltak for å få bukt med problemet. I fokus i år var også ytterligere fortgang i implementeringen av ulike tiltak som man allerede er enige om. Ulovlig fiske er en felles bekymring som det arbeides med på mange fronter, jf. behandlingen i dag av odelstingsproposisjonen om tiltak mot ulovlig, urapportert og uregulert fiske. Samlet sett er det mitt håp at tiltakene skal bidra til at vi får bukt med det ulovlige fisket i Barentshavet. Basert på avsløringene av landinger av uregistrert norsk arktisk torsk i EU-land var kontroll et sentralt tema også i forhandlingene med EU om en fiskeriavtale for 2007. EU er nå vår nærmeste allierte i kampen mot UUU-fiske. I den bilaterale fiskeriavtalen med EU har vi også på plass langsiktige forvaltningsplaner for sild, sei, hyse og torsk i Nordsjøen. Målet er å ivareta hensynet til en forsvarlig forvaltning og bidra til stabile rammebetingelser for næringen. Situasjonen for torsk i Nordsjøen er fremdeles vanskelig, og totalkvoten har vært på et veldig lavt nivå de siste årene. Kvoten for denne bestanden ble ytterligere redusert for 2007 og er på 19 957 tonn, noe som er den laveste kvoten noensinne. Jeg merker meg at komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre er forundret over det lave norske totaluttaket av kongekrabbe for 2006. En liten økning av den norske kvoten på 20 000 individer fra 2005 til 2006 kan synes liten, men innebærer faktisk at beskatningsgraden for hankrabber over minstemålet ble økt fra 20 pst. til 37 pst. En relativt liten økning i antall krabber skyldes en betydelig reduksjon i bestanden av fangstbare hanner i norsk område fra 2005 til 2006. For øvrig vises det til stortingsmeldingen om forvaltning av kongekrabben som kommer til neste år. Når det gjelder den internasjonale forvaltningen av norsk vårgytende sild, har det enda ikke lyktes å få til en fempartsavtale om forvaltning, men Norge har inngått bilaterale avtaler med EU og Russland for 2006. Når det gjelder forvaltningen av kolmule, ble kyststatene i fjor enige om en avtale som omfatter både fordeling og forvaltning av denne bestanden. Avtalen er videreført for 2007. Jeg er veldig fornøyd med at vi har kommet flere skritt videre i arbeidet med å sikre en bærekraftig forvaltning av delte fiskebestander. Det er også viktig å fastslå at vi for de aller fleste bestandene i Nordøst-Atlanteren har forvaltningsregimer på plass og et godt og konstruktivt forvaltningssamarbeid med de aktuelle landene.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 942]]
På vegne av næringskomiteen legger jeg fram Innst. S. nr. 60 for 2006-2007 om samtykke til godkjenning av EØS-komiteens beslutning nr. 68/2006 av 2. juni 2006 om innlemmelse i EØS-avtalen av EU-rettsakter om offentlige anskaffelser mv., basert på St.prp. nr. 2 for 2006-2007 med samme navn. Som saksordfører har det ikke vært mulig å avsløre noen form for uenighet i komiteen om denne saken. Det betyr at hele komiteen står samlet og anbefaler Stortinget å gjøre vedtak om å samtykke i godkjenning av EØS-komiteens beslutning som nevnt over. De to nye rådsdirektivene utgjør sammen det viktigste regelverket for regulering av offentlige innkjøp i EU, og gjennomføringen av direktivene med rettsaktene vil bidra til en fornying av anskaffelsesregelverket. Prosedyrene som foreslås innlemmet i norsk lov og forskrift, dreier seg om økt fleksibilitet og flere kvalitetskrav vedrørende de offentlige innkjøpsordningene. Det dreier seg om helelektronisk innkjøpsform, hvor leverandører kan melde seg inn i et elektronisk system og levere tilbud til den offentlige innkjøper. Det dreier seg om utvidet mulighet for dialog ved inngåelse av store, komplekse prosjekter, og det dreier seg om skjerpet krav til vekting av tildelingskriterier. Endringene medfører også at gjeldende domstolspraksis om miljøhensyn og sosiale hensyn blir direktivfestet. Videre inneholder direktivet regler som ivaretar hensynet til universell utforming av alle produkter, tjenester, bygninger og omgivelser, slik at så mange som mulig skal kunne benytte disse på like vilkår. Endringene som komiteen anbefaler vedtatt, krever endringer i lov og forskrift om offentlige anskaffelser. Endringen av framgangsmåtene ved tildeling av kontrakter innenfor vann- og energiforsyning, transport og posttjenester nødvendiggjør både lovendring og en rekke endringer i forsyningsforskriften. Nye prosedyreregler for offentlige anskaffelser av varer, tjenester og bygg- og anleggsarbeider innebærer en videreutvikling av tre eksisterende direktiver. Disse krever ikke lovendringer, men en rekke endringer i forskrift om offentlige anskaffelser. Direktivet legger til rette for at hele anskaffelsesprosedyren fra kunngjøring, utsendelse av konkurransegrunnlag, spørsmål, tilbudsinnlevering og evaluering kan gjennomføres elektronisk. Videre åpnes det for såkalt dynamiske innkjøpsordninger og elektroniske auksjoner. La meg presisere at komiteen er av den oppfatning at endring i prosedyrene i seg selv ikke fremmer økt konkurranseutsetting av varer og tjenester. Prosedyrene anbefales utelukkende for å håndtere offentlige anskaffelser på områder som allerede er vedtatt konkurranseutsatt nasjonalt. Jeg viser til innstillingen, hvor altså en samlet komite slutter seg til den framlagte proposisjonen fra Regjeringen. Proposisjonen har også vært innom utenrikskomiteen, uten at denne hadde ytterligere kommentarer eller merknader til innstillingen. På denne bakgrunn anbefaler komiteen Stortinget å samtykke til godkjenning av EØS-komiteens beslutning om å innlemme disse EU-rettsaktene om offentlige anskaffelser i norsk lov og forskrift.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 943]]
Da skal Stortinget gå til avstemning.
Under debatten har Per Ove Width på vegne av Fremskrittspartiet satt fram sju forslag.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Per Ove Width på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 2, fra Jan Petersen på vegne av Høyre Det voteres først over forslaget fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen samle klareringsmyndigheten i to organ, ett sivilt og ett militært.»
Det voteres så over forslaget fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen opprette en felles klareringsmyndighet underlagt NSM, samt å opprettholde en egen klareringsmyndighet for Etterretningstjenesten, gjeldende for Etterretningstjenesten særskilt.»
I sakene nr. 3–5 foreligger det ikke noe voteringstema.
Komiteen hadde innstilt: St.meld. nr. 22[[2005-2006]]
Det foreligger ikke noe referat. Forlanger noen ordet i henhold til forretningsordenens § 37 a før møtet heves? – Møtet er hevet.