Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 45 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter, de øvrige grupper 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det ikke gis anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Innst. O. nr. 82 fra kommunalkomiteen omhandler lov om endringer i lov 25. september 1992 nr. 107 om kommuner og fylkeskommuner m.m., jf. Ot.prp. nr. 43 for 1999-2000. Lovendringsforslagene er i hovedsak knyttet til reglene om økonomisk planlegging og forvaltning. Departementet har i det foreliggende lovforslaget nøye vurdert mulighetene for å forenkle gjeldende regelverk. Det gjelder bl.a. statlig kontroll og regler om årsbudsjett og økonomiplan. Departementet har i tillegg vært opptatt av å tilpasse regler om økonomiforvaltning til utviklingstrekk i samfunnet, slik at reglene framstår som konsistente og hensiktsmessige for kommunesektoren. Departementet bygde sitt utredningsarbeid på en rapport nedsatt av Kommunenes Sentralforbund, KS, og Forbund for kommunal økonomiforvaltning og skatteoppkreving – tidligere NKK. Utkastet til endringer ble sendt på høring, og det kom inn 140 uttalelser til departementet. Departementet foreslår videreført bestemmelsene om krav til balanse mellom inntekter og utgifter i kommuneloven. Departementet foreslår også ut fra en total vurdering at dagens finansielle system beholdes som en grunnstamme i det framtidige kommunale budsjett og regnskapssystem. Konklusjonen er ikke opplagt, da det er både fordeler og ulemper knyttet til et slikt system. Alternativet ville være å innføre et resultatorientert budsjett- og regnskapssystem. Departementet mener en i stedet bør søke å foreta justeringer i dagens finansielle system. Fravær av avskrivninger har vært den mest tungtveiende innvendingen mot dette system. Komiteen har gitt sin tilslutning til departementets vurderinger. Dette gjelder også innføring av et «institutt» for «god kommunal regnskapsskikk» som kan gi nødvendige anbefalinger og standarder. Et mindretall i komiteen ber Regjeringen arbeide videre med en omlegging av regnskapsprinsippet for kommunene i retning av resultatorientert regnskaps- og budsjettføring, og fremmer også forslag om dette. Når det gjelder saksbehandlingsregler, har komiteen merket seg at det ikke stilles krav til alminnelig flertall for å legge fram forslag til årsbudsjett. Komiteen understreker imidlertid viktigheten av at budsjett og økonomiplan sikres nødvendig legitimitet gjennom en avsluttende votering i fylkesting og kommunestyre. Komiteen gir videre sin tilslutning til en egen bestemmelse om nærmere krav til finansforvaltning i kommuneloven. Komiteen er enig i at det gis en egen forskrift om disposisjon som innebærer risiko, herunder valutarisiko. Komiteen understreker imidlertid at slike regler må utformes slik at det åpnes for en noe mer fleksibel praksis ved lån og plasseringer i utlandet enn i dag, forutsatt at kommuner og fylkeskommuner har betryggende rutiner for å håndtere den finansielle risiko. Komiteen ber også Regjeringen endre regelverket som innebærer at en kan kreve at øremerkede tilskudd skal holdes utenfor konsernkontoordningen. Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti ønsker et tillegg til § 50. Aksjekjøp som har et annet formål enn å være en del av kommunenes overskuddslikviditet, bør fortsatt kunne lånefinansieres. Forslag nr. 2 fremmes imidlertid ikke. Forslagsstillerne vil heller komme tilbake til problemstillingen i et eget Dokument nr. 8-forslag. Til slutt: En samlet komite slutter seg til forslaget om innføring av betinget statlig kontroll av årsbudsjett og godkjenning av låneopptak og andre økonomiske disposisjoner som kan påføre kommunene utgifter. Jeg tillater meg å anbefale komiteens tilråding.
Sakens ordfører har redegjort for komiteens innstilling om de foreslåtte endringene i kommuneloven. Regjeringen får tilslutning til alle forslag til endringer. Endringene som foreslås, angår reglene om økonomisk planlegging og forvaltning. Proposisjonen legger opp til en forenkling av eldre regelverk og derigjennom redusert statlig kontroll. Reglene som endres, angir prinsippene og rammene for arbeid med årsbudsjett, økonomiplan og bestemte typer økonomiske disposisjoner. Regjeringen har lagt vekt på at bestemmelsene bør utformes for at mål- og resultatstyring kan anvendes i kommunene. Dette er komiteen enig i. Informasjonssystemet KOSTRA foreslås innført, i den forstand at KOSTRAs krav til informasjonsinnhenting forankres i kommuneloven. KOSTRA kobler data om kommunenes økonomi sammen med data om kommunale tjenester og brukere, og vil kunne rette oppmerksomheten mot sammenheng mellom bruk av penger og de tjenester som kommer ut. Målet er at kunnskap skal gi grunnlag for forbedring i kommunene, med sikte på mer velferd for hver krone. På to områder legger komiteen føringer i innstillingen som går noe lenger enn hva Regjeringen har lagt opp til. Arbeiderpartiet og Regjeringen er imidlertid enig i dette. For det første mener komiteen at departementet fortsatt skal gi en egen forskrift om disposisjoner som innebærer risiko, også valutarisiko. Arbeiderpartiet mener, i likhet med de øvrige partier, at reglene må være fleksible og i større grad skille mellom store og små kommuner, eventuelt fylkeskommuner, og hvem som har betryggende rutiner for å vurdere og håndtere den finansielle risiko. En annen merknad som komiteen står samlet om, er at det i utgangspunktet ikke bør stilles krav om at statstilskudd skal plasseres på egne konti. Dette er et forhold som ikke direkte reguleres av det lovverket vi i dag behandler, men som komiteen har funnet hensiktsmessig å kommentere. Komiteen er klar over at det er det enkelte fagdepartement som ved tilsagn om tilskudd – øremerkede tilskudd – til kommunene setter krav til plassering. Kravet innebærer at tilskuddet ikke kan «lånes bort» til et annet kommunalt formål enn det tiltenkte, for kortere eller lengre tid – f.eks. at et næringsfond kan lånes bort til eldreomsorg for ett, to eller tre år. Vi er oppmerksom på at det bl.a. er statens økonomireglement som setter denne type krav. Vi mener likevel at Regjeringen, i tråd med den jobben som pågår med forenkling, og i tillit til kommunalt selvstyre bør se på disse systemene og søke å endre den type regelverk som gir de bindingene som jeg her viser til. Arbeiderpartiet vil for øvrig anbefale innstillingen.
Denne lovendringa er, som det er sagt av både saksordføraren og talsmannen frå Arbeidarpartiet, Odd Eriksen, eit oppreinskingsføretak, ei opprydding når det gjeld eit regelverk som har vore til dels tungvint og til dels umoderne. Eg stør mange av dei synspunkta som saksordføraren og representanten frå Arbeidarpartiet har, og innstillinga viser også at det stort sett er ein samla komite som står saman om dei vesentlege punkta. Dette er også tilpassa ei lov vi behandla i fjor vår om kommunale føretak og interkommunale selskap. Eg vil elles seie nokre få ord om dette med rekneskapssystemet, som eg synest det er viktig at vi ser litt på. Kommunane, og fylkeskommunane også så lenge dei måtte eksistere, eg håpar det ikkje blir for lenge, vil meir og meir bli ei moderne verksemd. Dei blir meir og meir tilpassa til å bli ei verksemd som skal fungere i marknaden, og som skal gi tenestetilbod. Då er det også viktig at den verksemda, til liks med private verksemder og andre verksemder som fungerer i ein marknad, har eit rekneskapssystem som kan samanliknast. Og dette er også viktig om ein skal få innført endå meir konkurranseutsetting i offentleg sektor, slik at ein på den måten kan samanlikne private og offentlege tilbydarar i konkurransen, for eg ser det ikkje særleg ønskeleg at vi får private monopol. Det er faktisk verre enn offentlege monopol. Derfor ønskjer eg, og ser for meg, konkurranse mellom offentlege og private verksemder i ein marknad, og då er det viktig at både offentleg og privat sektor har eit rekneskapssystem som kan samanliknast for at ein på den måten kan sjå kva dei reelle kostnadene er. Eg overlèt til Høgre sin talsmann å fremme det forslaget som er teke inn i innstillinga, og som Framstegspartiet er med på. Så nokre ord om det forslaget som eg synest fleire enn SV og Framstegspartiet burde vere med på, og det gjeld den udemokratiske retten der ein i eit kommunestyre blir tvinga til å stemme for ei sak som ein er imot, og stemme for ting som ein ikkje har hatt den minste innverknad på. Vi har eit system her i huset som gjer at ein representant aldri blir tvinga til å stemme for noko ein er imot, og ein burde faktisk også kunne ha det systemet i kommunestyresalen at ein ikkje skal kunne bli påtvinga alternativ votering når enkelte vil motsette seg det fordi ein ønskjer å stemme mot begge alternativa. Dette har med demokrati å gjere, og Noreg er kjent for å ha eit godt demokrati på mange område, der også mindretala får lov til å vere mindretal og får lov til å kunne stemme for det ein er for, og mot det ein er mot, utan at ein skal tvingast til noko. Derfor burde det kunne la seg gjere også i kommunesektoren å få til eit system, vel vitande om at det i verste fall kanskje vil føre til at ein ikkje får eit vedtak. Men vi har jo prøvt det systemet her i huset nokre gonger etter at vi fekk det nye budsjettsystemet, og det har ført til at det har tvinga seg fram forhandlingar der også såkalla subsidiære haldningar får kome til uttrykk, og som gjer at ein faktisk kan stemme for, slik det er sagt, kanskje med fingrane for nasen i enkelte høve, men då blir det i alle fall gjort eit vedtak. Eg overlèt i dette tilfellet til representanten frå SV å fremme det forslaget.
Det er, som vi ser, stort sett en samlet komite som innstiller i tråd med forslaget fra departementet om endringer i kommuneloven med tanke på økonomisk styring i offentlig forvaltning. Det mest omdiskuterte temaet er hvorvidt det er riktig å videreføre et finansielt budsjett- og regnskapssystem. Komiteens flertall slår seg til ro med at beregning av årlige avskrivninger blir obligatorisk, men at systemet for øvrig blir videreført. Ikke minst er dette avskrivningsprinsippet begrunnet i vansker med hensyn til å sammenlikne anbud fra private i en konkurransesituasjon innenfor dagens system, slik representanten fra Fremskrittspartiet var inne på i sitt innlegg. Høyre og Fremskrittspartiet vil i tillegg be Regjeringen arbeide videre med en omlegging av regnskapsprinsippet for kommuneregnskapet i retning av en resultatorientert regnskaps- og budsjettføring. Vi mener også at det i det videre arbeidet bør gjennomføres forsøk i enkelte kommuner med omlegging av dette regnskapsprinsippet. Vi erkjenner selvfølgelig at det i den kommunale verden fins aktivitet som ikke har et inntektsskapende motiv og således ikke uten videre kan sammenliknes med forretningslivet, men vi mener likevel at en tilnærming i regnskapsreglene i forhold til regnskapsloven kan være nyttig. Det er unektelig slik at også lesbarheten av kommunalregnskapet framstår som en barriere for mange folkevalgte med en helt annen hverdag. Så er det dette med kommunale garantier eller bortfall av begrepet «særlig kommunal interesse», som for så vidt kan ha definisjonsvansker knyttet til seg. Likevel er det slik at hvis dagens lovendring i realiteten skulle føre til en liberalisering i forhold til innvilgede garantier, så vil spørsmålet om avsetning for tap ha økende aktualitet. Framtidig lovanvendelse og godkjenningsrutiner vil måtte kunne avklare dette. Når det så gjelder finansforvaltningen, er jeg glad for at komiteen har åpnet for en fleksibilitet for kommunene i forhold til lån og plassering i utlandet. Spesielt for større bykommuner kan dette ikke bare være gunstig, men attpåtil nødvendig i forhold til heimemarkedet. Til slutt en kommentar til mindretallsforslaget fra sentrum og SV om lånefinansiert kjøp av aksjer for varig eie. I den tilhørende merknaden blir lokale kraftselskap brukt som mål og motiv for denne foreslåtte lovmessige åpningen. Til det er det å si at det lokalpolitiske engasjementet på dette markedet over tid burde blitt betydelig mindre enn tidligere, nettopp fordi den nye energiloven tilsier at helt andre markedsaktører enn kommunene skal være inne på produksjons- og salgssiden i alle fall. Riktignok er det slik at Kommune-Norge har et ansvar for infrastruktur også på linjenettet fremdeles – der er norske kommuner allerede inne på eiersiden. Når vi nå etter hvert får en utvikling der de vertikaltintegrerte kraftselskapene blir splittet, og det offentlige i hovedsak prioriterer linjeselskapene, vil aksjepostene som er av kommunal interesse, få en meget beskjeden størrelse i forhold til det historiske kommunale engasjementet i kraftsektoren. Dette er en del av vår begrunnelse for ikke å ha det samme engasjementet som SV i denne saken. Da gjenstår det å ta opp vårt fellesforslag med Fremskrittspartiet som det er referert til.
Sverre J. Hoddevik har tatt opp det forslag han refererte til.
Senterpartiet sitt utgangspunkt er å styrkja lokalt sjølvstyre. Vi gjev i all hovudsak vår støtte til dei forslaga til endringar som i dag er til behandling. Vi ynskjer større fridom for kommunane til utforming av økonomiplanar og årsbudsjett. Vi er einige i den endringa og den nedtoninga av statleg kontroll som ligg her. Vi ser òg på dette lovarbeidet som eit av mange element i same retning som opplegget «Et enklere Norge». Sentrumspartia er svært fornøgde med at Regjeringa no vidarefører dei over 100 prosjekta som det opplegget inneber. Vi imøteser òg statsråd Brustad sitt vidare arbeid i forhold til ei forenkling av regelverk og ein reduksjon av forskrifter i kommunesektoren. Når det gjeld ytterlegare detaljar, viser eg til saksordførar Ivar Østberg sitt innlegg og sluttar meg til hans vurderingar. Så vil eg seia nokre ord i forhold til gjennomføringstidspunktet. Det var på førehand slått alarm frå NKK. I leiaren i Kommunal Økonomi nr. 4/2000 var det brukt veldig sterke uttrykk om det som dei forventa av denne saka. Det var varsla at dette kom til å bli det travlaste året for kommunane og fylkeskommunane på mange år. Det var snakk om både ein rå og ein tøff prosess, sommarferien skulle gå i vasken, og det var varsla ei styring mot kaos. Dette vart teke opp ved høyringa i komiteen. Vi legg vekt på at både KS og NKK ynskjer innføringstidspunkt frå 1. januar 2001, og vi forventar at det blir slik. Med forslaget, slik det no ligg føre, forstår vi at det er forventingar her til dei endringane som skal skje, og det er vilje i Kommune-Noreg til å medverka til at forarbeidet blir gjort.
SV er i all hovedsak enig i proposisjonen, men har avvikende synspunkter på to områder, og jeg skal forsøke å gjøre rede for det. Det ene området har representanten fra Fremskrittspartiet redegjort noe for. Det dreier seg om avstemningsreglene og at man fra Stortingets side har mindre tillit til at lokalvalgte politikere under en prosess greier å komme fram til enighet og derved til å få et endelig vedtak, enn man har til seg sjøl i Stortinget, der man har regler som ikke pr. definisjon sikrer vedtak i budsjett. Reglene er slik at man ikke skal tvinges til å stemme for noe man er imot, og det setter også et press på de ulike konstellasjonene til å gå i forhandlinger, og der alle får en mulighet til å påvirke de ulike forslagene som blir lagt fram til avstemning. Spesielt når det gjelder budsjett, kan dette være viktig. Fra SVs side har vi den samme tilliten til at lokale folkevalgte greier og vil være interessert i å få til en prosess lokalt, slik at de kommer fram til omforente løsninger. Vi syns det er udemokratisk å tvinge noen i så fall til å måtte velge mellom alternative forslag som de ikke har hatt noen mulighet til å ha innflytelse over. I praksis vil de ved en stemmegivning uansett være på vippen og avgjøre hvilket vedtak som skal gå videre, og det vil være uriktig å sette noen i en slik situasjon. I de fleste situasjoner tror jeg dette i praksis går greit, men det har vært vist til situasjoner, f.eks. i Bergen bystyre, som gjorde at jeg og representanten Ågot Valle fremmet et lignende Dokument nr. 8-forslag for to år siden. Så det er altså ikke helt utenkelig at en slik situasjon vil oppstå. Derfor vil jeg ta opp forslag nr. 3. Det andre punktet som SV, i likhet med sentrumspartiene, har et annet syn på, dreier seg om kommunenes muligheter til å ta opp lån, f.eks. til å kjøpe aksjer for varig eie. Grunnen til at vi ble oppmerksom på dette var at vi så for oss en situasjon der f.eks. fem kommuner eier et kraftselskap sammen, og én kommune ønsker å selge seg ut. Det vi da kan risikere, er f.eks. at den kommunen som ønsker å selge seg ut, ikke får solgt, fordi de andre fire kommunene ikke ønsker private eiere inn, og at det da stenger for en løsning som en kommune ønsker. Den andre settingen kan være at de andre kommunene ønsker å overta disse aksjene, men er i en likviditetssituasjon som gjør at de ikke vil kunne ta opp lån fordi retningslinjene i lovbestemmelsen hindrer det. Det skal nå være «varige driftsmidler», som det står i bestemmelsene, som man kan ta opp lån til. Under behandlingen i kommunalkomiteen kom kanskje dette temaet litt sent på banen, i hvert fall ble det oppmerksomhet omkring det litt sent. Og det ble en positiv stemning, slik at man ikke ønsket at det forslaget som sentrum og SV har i innstillingen, skulle komme opp til avstemning, slik at det faktisk ble nedstemt. Derfor ønsker jeg ikke å fremme forslaget i dag, og det er vel heller ikke særlig meningsfullt å få oversendt en lovtekst til Regjeringa. Men vi varsler at vi vil komme med et Dokument nr. 8-forslag som tar opp denne problemstillingen, fordi den har vært litt lite framme også i odelstingsproposisjonen, og har derfor heller ikke blitt drøftet grundig og gjennomarbeidet. Stortinget og Regjeringa vil selvfølgelig også under behandlingen av et slikt forslag kunne få mulighet til å se på denne problemstillingen og kanskje også – litt uærbødig sagt – greie å komme opp med en litt bedre lovtekst enn den vi fikk da vi bad om en mulig lovtekst som skulle ivareta det behovet vi er opptatt av, nemlig at kommuner må kunne få lånefinansiert kjøp av aksjer f.eks. i kraftselskaper. Dette er store lokale verdier som det kan være fullt politisk legitimt å ønske et offentlig eierskap av.
Karin Andersen har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Det å sikre kommuner og fylkeskommuner rammevilkår som gjør det mulig for dem å utnytte sine ressurser best mulig, er en viktig oppgave. At fellesskapets midler blir utnyttet effektivt, til gode for dem som har behov for offentlige tjenester, er nettopp formålet med det program for fornyelse av offentlig sektor som Regjeringa har satt i gang. Regjeringa har som kjent allerede foreslått å fjerne en rekke øremerkede ordninger, noe som vil gi våre lokalpolitikere økt frihet og dermed også mulighet til å utnytte midlene mer effektivt. Men om kommunene har mulighet til å utnytte egne midler mer effektivt, avhenger også av det regelverk de er underlagt. Mange kommuner og fylkeskommuner har i mange sammenhenger påpekt at dagens øremerking og lov- og forskriftsverk samlet sett innebærer at det blir lite igjen til å bestemme for kommuner og fylkesting. Det synes jeg de har mye rett i. Det er derfor viktig at vi hele tida er kritisk og vurderer hvilke regler for kommuneforvaltninga som er nødvendig av nasjonale hensyn. Dette er også utgangspunktet for den gjennomgang av regelverket for kommuneforvaltninga som departementene nå er i gang med. Proposisjonen om endringer i kommuneloven som nå er til behandling, har det samme utgangspunktet. Reglene gjelder rammevilkårene for den økonomiske planlegging og forvaltning i kommuner og fylkeskommuner. Da er det ikke loven alene, men loven og forskriftene samlet som avgjør hvilke frihetsgrader kommuner og fylker har i sin planlegging og styring. I det arbeidet med forskrifter som er i gang i departementet, gjelder det samme, nemlig en kritisk vurdering av hvilke bindinger for lokalforvaltninga som er nødvendig. Som for staten er årsbudsjettet en kjerneoppgave for kommunestyrer og fylkesting. Gjennom årsbudsjettet skal de folkevalgte klargjøre overfor velgere og egen administrasjon hvilke oppgaver som skal gjennomføres det påfølgende år. Gjeldende krav til årsbudsjettets innhold legger relativt store bindinger på hvordan dette budskapet skal presenteres. Når vi nå forenkler disse kravene, innebærer det økt frihet for det enkelte kommunestyre og fylkesting til selv å avgjøre hvor detaljert politikerne ønsker å styre egen administrasjon. Lovendringen innebærer at det er de prioriteringer som kommunestyret og fylkestinget selv skal gjøre, som skal legges ut til offentlig ettersyn. Som plan for kommunens eller fylkeskommunenes virksomhet det påfølgende år er det vesentlig, som også flere talere har understreket, at årsbudsjettet har stor legitimitet. Derfor har vi foreslått at et flertall av representantene fortsatt må stille seg bak ett av de framsatte forslag til budsjett. Kommuner og fylker følger andre regnskapsregler enn private bedrifter. Resultatet i et kommunalt regnskap har mindre betydning enn i et regnskap for en bedrift. Det vesentlige poeng er å sikre at driftsresultatet er positivt, slik at kommunen eller fylkeskommunen ikke lever på forskudd i forhold til framtidige skattebetalere. Samtidig er det viktig å sikre informasjon som kan bidra til å utnytte ressursene effektivt. Dette må også inkludere de kommunale bygninger og anlegg. Gjennom KOSTRA-systemet oppnår en nødvendig kunnskap om hvilke kostnader som er forbundet med bygninger og anlegg i den kommunale tjenesteproduksjon. Dermed får vi et godt grunnlag for å sammenligne kommunal og privat oppgaveutføring, samtidig som vi tar vare på det hensyn at det økonomiske formålet er svært forskjellig for en kommune og en privat bedrift. Jeg har merket meg at komiteen ønsker å liberalisere reglene om disposisjoner som innebærer valutarisiko for kommuner og fylkeskommuner. Departementet vil i arbeidet med forskriftene om finansforvaltning gi åpning for kommuner og fylkeskommuner til å bruke utenlandsk valuta når kommunen eller fylkeskommunen har rutine for å vurdere og håndtere den finansielle risikoen ved dette. Jeg er også tilfreds med at komiteen slutter seg til at den statlige kontrollen med den kommunale økonomiforvaltninga i hovedsak skal gjøres betinget. Så lenge en kommune eller fylkeskommune evner å ha en sunn økonomi, må det være unødvendig for staten å føre kontroll med alle årsbudsjett og det enkelte låneopptak. Med de endringer som nå foretas i loven, er min oppfatning at en oppnår en fornuftig balanse mellom den kommunale frihet og statens behov for overordnet styring. Og det er et ytterligere bidrag for å øke det lokale selvstyret og fornye og forenkle offentlig sektor. Og her kommer det til å komme mer!
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 478]]
Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 45 minutter, og at taletiden fordeles slik på gruppene: Arbeiderpartiet 10 minutter og de øvrige gruppene 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt. Første taler er komiteens leder, Berit Brørby. Sakens ordfører, Aud Gaundal, er medlem av Lagtinget.
Takk, president, for at du gjorde oppmerksom på at saksordføreren er medlem av Lagtinget! Etter Arbeiderpartiets mening fatter Stortinget i dag et viktig prinsippvedtak, nemlig at innen utgangen av dette året skal Regjeringen fremme forslag om innlemming av funksjonshemming i arbeidsmiljøloven § 55 A. Diskusjonen om at de funksjonshemmede skulle med i loven, har vi hatt her i Stortinget tidligere. I Innst. O. nr. 27 for 1997-98 forutsatte alle partiene at det skulle foretas en grundig vurdering av dette spørsmålet. På skriftlig spørsmål fra Aud Gaundal til kommunal- og regionalminister Odd Roger Enoksen blir det i svar av 30. april 1999 sagt at statsråden ikke ville ta opp spørsmålet om å innlemme de funksjonshemmede i § 55 A før en så resultatene av «Handlingsplan for auka yrkesaktivitet blant funksjonshemma». Komiteen konstaterer at en slik gjennomgang ikke er gjennomført, men at et utvalg, Manneråk-utvalget, som skal se på funksjonshemmedes rettigheter i en større sammenheng, er nedsatt. Komiteen viser imidlertid til at det går for sakte når det gjelder å få til en positiv utvikling i økt yrkesdeltakelse for funksjonshemmede. Vi er selvfølgelig klar over at vi med dagens vedtak ikke har løst problemet, men det er et skritt i riktig retning. Det må også, slik komiteen viser til, foretas en nærmere juridisk gjennomarbeiding av rammene for en slik innlemming i loven. Et godt lovverk, hvor det foreligger et lovmessig forarbeid, gir selvfølgelig både arbeidsgivere og arbeidstakere retningslinjer for praktiseringen av loven. Når det gjelder spørsmålet om at arbeidsgiver må betale en egenandel på ½ G for tilskudd til hjelpemidler, understreker komiteen at i de tilfeller hvor hjelpemidler eller ombygging av maskiner er nødvendig, dekkes dette av folketrygden når en arbeidstaker skal begynne i arbeid, eller behovet oppstår før det har gått seks måneder av et arbeidsforhold. Komiteen viser til at ordningen med støtte til slike tiltak er veldig lite brukt. Det er derfor etter komiteens mening nødvendig at både arbeidstakere og arbeidsgivere i langt sterkere grad blir gjort kjent med de støtteordningene som i dag allerede eksisterer. Vi er i fremtiden, av veldig mange grunner, nødt til å ha et arbeidsmarked hvor så mange som mulig kan delta. Fleksible løsninger og fysisk tilrettelagte arbeidsplasser er en vei å gå. Likevel må vi huske at det i dag finnes mange arbeidsplasser som er godt tilrettelagt for funksjonshemmede, men hvor det jobber funksjonsfriske. Det hadde kanskje vært ønskelig at når stillinger blir lyst ledige, kunne det godt ha vært opplyst om arbeidsplassen er fysisk lett tilgjengelig, bl.a. med tanke på at funksjonshemmede kan søke jobben. Kanskje kunne det vært like naturlig som det er å annonsere/reklamere for gode jakt- og fiskemuligheter, som det ofte står i annonsene. Statistikk viser at det er i det private næringsliv det jobber flest mennesker med funksjonshemminger. Her må det offentlige bli flinkere. Jeg vet at det er gjort en del, men det går for tregt. Selv om komiteen er enstemmig i sin tilråding om innlemming av de funksjonshemmede i arbeidsmiljøloven § 55 A, er det ulike synspunkter når det gjelder spørsmålet om omvendt bevisbyrde og eventuell erstatning. Dette er spørsmål som vi fra Arbeiderpartiet bl.a. vil måtte ta stilling til når lovarbeidet er ferdig fra Regjeringen. Selv om alt ikke er avklart, mener jeg Stortinget ved sin innstilling i dag er kommet et stykke i å signalisere at vi ikke vil ha et arbeidsmarked hvor enkelte grupper mennesker risikerer å bli diskriminert. Vi imøteser derfor Regjeringens lovarbeid, som skal foreligge innen utgangen av dette året.
Eg kan slutte meg til det meste av det som komiteens leiar har sagt om grunngjevinga for at komiteen er samrøystes i si innstilling, der vi bed om at dei funksjonshemma blir innlemma i regelverket på lik line med ein del andre grupper som er innlemma. Eg vil likevel presisere at vi den gongen ein begynte med å innlemme enkelte grupper i arbeidsmiljølova mot diskriminering, var av den meininga at det var unødvendig å ha ein paragraf som sa dette, for vi meiner at dette i seg sjølv bør vere utenkjeleg. Når nå dei andre har bestemt at det er andre grupper som er innlemma i § 55 A, og dei funksjonshemma ikkje er det, får eg seie det slik at dersom det er nokon Framstegspartiet vil prioritere på ei slik liste, er det dei funksjonshemma. Derfor er vi no innstilte på at når dei andre er innlemma, skal også dei funksjonshemma bli det. Når det gjeld omvend bevisbyrde, har Framstegspartiet teke stilling mot det. Og vi var veldig glade for Innst. O nr. 27 for 1997-1998, der eit klart fleirtal i komiteen – og i Stortinget også – avviste omvend bevisbyrde og erstatning. Det synest vi ikkje er nødvendig å ha med. Med desse få orda sluttar eg meg til innstillinga frå fleirtalet i komiteen.
I likhet med komiteens leder, som glimrende redegjorde for behandlingen både tidligere og nå, opplever jeg dette som en gledens dag. Vi har på ingen måte nådd målet, men vi er endelig på skikkelig rett vei – hvis vi da får det vedtaket vi regner med i løpet av behandlingen i dag. I et land hvor menneskeverdet settes høyt, burde vi egentlig for lengst ha sørget for at de funksjonshemmede også var vernet av arbeidsmiljølovens bestemmelser mot diskriminering. Vi kommer i dag til å fatte et prinsippvedtak som komiteens leder på vegne av saksordføreren har redegjort for. Men vi har langt igjen før vi når målet. Som det også ble pekt på, er det faktisk i private bedrifter at man har kommet lengst når det gjelder å gi funksjonshemmede muligheter til arbeid. Både stat og kommune har en jobb å gjøre for å tilrettelegge for funksjonshemmede, ikke først og fremst fordi arbeidsmarkedet er slik at vi må få alle hender i arbeid, men fordi funksjonshemmede burde ha en selvsagt rett til arbeid på lik linje med oss andre. Når det gjelder spørsmålet som er berørt av de foregående talere, om omvendt bevisbyrde, har ikke Kristelig Folkeparti på det nåværende tidspunkt noe behov for å innta noen annen holdning enn det vi gjorde ved behandlingen av Innst. O nr. 27 for 1997-1998. Men når Regjeringen kommer tilbake med sitt lovutkast innen utgangen av år 2000, synes vi det er rimelig å ta stilling på et fritt grunnlag til det lovutkastet som da foreligger. Til slutt ønsker jeg å peke på noe som komiteen har vært opptatt av, nemlig at ordningen med stønad til dekning av utgifter til hjelpemidler mv. for funksjonshemmede er lite brukt. Våre høringer med næringsorganisasjonene tyder på at bedriftene har lite informasjon om hvor omfangsrik den reelle støtten er. Og det er en samlet komité som ber Regjeringen styrke informasjonen til arbeidsgivere og de funksjonshemmede, slik at ordningen blir bedre kjent. Det er altså ikke bare en lovendring vi trenger, vi trenger også et styrket informasjonsarbeid fra Regjeringens side når det gjelder å sikre funksjonshemmede rett til arbeid.
Norge er et land som i mange år har rost seg sterkt av å være langt fremme når det gjelder menneskerettigheter, likhet og andre begreper som har positiv klang. Mye av det kan nok tilbakeføres til at Norge er et homogent samfunn, hvor det har vært enkelt å identifisere seg med hverandre, og hvor likheten i utgangspunktet har vært stor. Baksiden av det homogene samfunnet har vært at det har vært vanskelig for alle som har vært annerledes i form av funksjonsdyktighet, i form av utseende, i form av kjønn – selv om kvinner er i flertall i Norge, har det av og til vært oppfattet som annerledes i arbeidslivet at man er kvinne. Baksiden av det homogene likhetssamfunnet har kanskje nettopp vært at man har fokusert lite på at det skaper problemer for dem som er annerledes. Det skaper også i stor grad myter knyttet til grupper, f.eks. om mangel på funksjonsdyktighet i arbeidslivet. Fordi vi har hatt rimelig gode velferdsordninger også for dem som har falt utenfor arbeidslivet, har nok mange ment at staten har en god ordning som tar vare på disse problemene. Det private, personlige ansvaret for å gjøre noe skyves kanskje vekk og overlates til det offentlige i form av at man passiviserer personer istedenfor å bidra aktivt til å inkludere dem. Jeg tror vi har veldig mye å gjøre når det gjelder holdninger i vårt samfunn knyttet til alle grupper som måtte være annerledes, selv om de gruppene til slutt kanskje utgjør flertallet i vårt samfunn. Jeg tror vi har mye å gjøre i forhold til å få alle til å ta ansvar for å gå vekk fra myter og gruppetenkning, og over til å se individene og enkeltmenneskene man behandler i det offentlige, f.eks. ved ansettelser. I Høyre har vi aldri vært spesielt begeistret for å bruke lovverket som et rent holdningslovverk. I så måte er vi også betenkt over å endre § 55 A i lov om arbeidervern og arbeidsmiljø mv., men vi har konkludert med at det kanskje er behov for å gi et holdningssignal i disse sakene, et signal om at vi må ta innover oss at arbeidslivet ikke fungerer slik som vi ønsker, overfor enkelte grupper. Vi har gjort det før i forhold til likestillingslovgivningen for kvinner. Vi har nå gjort det i forhold til andre grupper i forbindelse med innføringen av den nye § 55 A. Men det er langt fra å si at vi skal ta med oss dette som går på holdninger, som en hel del andre land også har hatt, til å si at vi ønsker et lovverk som skal ta mål av seg til å bli maken til det man har f.eks. i USA eller en del andre europeiske land, hvor altså diskriminering er blitt erstatningslovgivningens eldorado, og hvor man ved siden av at man skal skape holdninger i lovverket, har lagt så mye vekt på bevisbyrdespørsmål og erstatningsspørsmål at man har kommet i en situasjon som jeg vil si gir ganske uholdbare tilstander også i arbeidsmarkedet. Derfor er vi nå enige i at vi skal utvide § 55 A, altså den ene delen av loven, men vi ønsker ikke å forandre vårt standpunkt til omvendt bevisbyrde eller erstatningsrett. Vi ønsker ikke amerikanske tilstander i arbeidslivet når det gjelder disse forholdene i Norge. Når det gjelder funksjonshemmede, tror jeg vi må innrømme at det må stilles litt flere spørsmål om hva som er diskriminering og hva som er en funksjonshemming som gjør at man ikke rett over bordet kan innlemme denne i § 55 A. Vi er derfor glad for at komiteen i dag fatter et prinsippvedtak, men vi ber om at det blir gjort et skikkelig lovutredningsarbeid, og jeg har her lyst til å legge føring for to områder som vi mener det er behov for å legge en avgjørende vekt på. Det ene er å definere hvem som kommer inn under denne paragrafen, altså: Hva er en funksjonshemming? Spør man ulike grupper, vil det være et ulikt antall personer som blir ansett for å være funksjonshemmede i vårt samfunn. Det går fra 15 pst. til 3 pst. – jeg har sett statistikker på det – avhengig av hvor snevert og hvor mye. Det betyr at man på en måte må lage en ganske god definisjon av hvem som kan få komme innenfor lovreglene. Den andre biten er: Hva skal være diskriminering, og hva skal være forskjellsbehandling basert på en saklig individuell vurdering av den arbeidssøkendes faktiske evner? Det er nemlig slik at en del funksjonshemmede kan ha problemer med å gjøre deler av jobben som ligger innenfor det arbeidsområdet som man har. Arbeidsgiver trenger å vite mer om hvordan lovverket vil bli tolket for at man ikke skal komme i den situasjonen som vi har advart mot før, at flere og flere av stillingene som utlyses, ikke blir utlyst offentlig, men blir besatt gjennom kjennskap og vennskap, fordi man er redd for et for omfangsrikt lovverk. Når dette er sagt, er vi glade for at vi har kommet så langt som vi har gjort. Vi ønsket ved forrige behandling å få en utredning på bordet. Vi konstaterer at sentrumsregjeringen ikke fulgte dette opp grundig nok, og at det derfor er behov for Stortinget til å ta et ekstra skritt nå. Men det er også behov for å få et godt grunnlag å fatte det endelige vedtaket på.
Full deltaking og likestilling. Det er utgangspunktet for FN sine standardreglar, det er utgangspunktet for norsk engasjement, det er òg utgangspunktet for den felles innstillinga som i dag ligg føre. Det er eit viktig steg vidare det å føreta den prinsipielle avklaringa som vert gjord i dag. Eg registrerer at det her er litt «oppstrekk» ute og går i forhold til kva den førre regjeringa må ha gjort på dette området. Eg er ikkje spesielt glad for at ikkje den nemnde utgreiinga ligg føre, og eg veit heller ikkje korfor så ikkje har skjedd. Men på den andre sida er eg godt nøgd med dei mange tiltaka som fekk støtte i Stortinget under sentrumsregjeringa. Eg hadde ansvaret for nokre av dei sjølv, t.d. ei eiga stortingsmelding, St. meld. nr. 8 for 1998-99, som er ein handlingsplan for tiltak for funksjonshemma, som gjeld frå 1998 til 2001. Der er det nemnt 161 tiltak, ti departement er involverte, og det er ein eigen handlingsplan for auka yrkesaktivitet for funksjonshemma. Eg ser òg på Manneråk-utvalet som eit svært viktig bidrag, der funksjonshemma sine rettar skal vurderast i forhold til FN sine standardreglar. Lat meg òg nemna utbygging og lovfesting av personleg assistent-ordninga og den klårgjeringa og dei forslaga til tiltak som ligg i utjamningsmeldinga. I handlingsplanen for auka yrkesaktivitet, som eg reknar med at statsråd Brustad kjem til å koma nærare inn på, og som eg òg reknar med at ho følgjer opp og orienterer Stortinget om, t.d. i budsjettet for neste år, er det peikt på verdien av målretta HMS-arbeid, så vel teknisk som organisatorisk, tilsvarande verdien av å hindra og førebyggja yrkeshemming. Der er både styrking av ordninga med aktiv sjukemelding og alt det som måtte koma i samband med Sandman-utvalet, viktig. Der er det òg peikt på den assistansen som er nødvendig for yrkeshemma, og som skal gje fleire moglegheit både til å begynna i eit arbeid og til å koma tilbake. Senterpartiet meiner det er viktig at arbeidsmarknadsetaten prioriterer funksjonshemma sine moglegheiter gjennom haldning, gjennom vilje og gjennom tiltak. Ein må endå sterkare enn i dag fokusera på unge funksjonshemma sine moglegheiter både til å ta utdanning og til å følgja opp i forhold til arbeid. Eg synest òg det er veldig gledeleg å registrera engasjementet frå dei funksjonshemma som er ute i arbeidslivet, til å trekkja andre inn – ikkje minst det som skjer på datasektoren, der særlege bedrifter, t.d. Telenor Bedrift, har hatt eit sterkt og prisverdig engasjement. Eg har merka meg ei forventning i forhold til EU sitt arbeid frå både den førre og den noverande kommunalministeren. Eg hadde gleda av å møta ho som er kommissær for sosiale spørsmål, Anna Diamantopoulou. Ho kunne fortelja noko om dei ulikskapane som er internt i EU-landa når det gjeld situasjonen for funksjonshemma. Det gjer meg overtydd om at på dette området er det viktig at vi i vårt land går føre med dei forslaga og dei tiltaka som vi meiner er viktige. Når det gjeld spørsmålet om å ta vekk eigendelen for tekniske hjelpemiddel, er utgangspunktet vårt at grensa på seks månader vil bidra til at den enkelte raskare får hjelp. Vi er difor ikkje innstilte på det, men vi ser at det er eit stort behov for å styrkja informasjonen om det regelverket som er.
SV er veldig glad for at forslaget nå har fått prinsipiell tilslutning, og at Regjeringa har fått kort frist på seg til å komme med et lovforslag. Det er umulig å leve med en § 55A som ikke omfatter forbud mot diskriminering av funksjonshemmede. Det er en realitet at funksjonshemmede diskrimineres, det er et velferdsproblem, og det er ikke etisk akseptabelt at det skal være slik. Ledigheten blant funksjonshemmede øker når den går ned for alle andre grupper. Det er også et stort behov for all ledig arbeidskraft. Da må man fokusere på ressursene, og blant de funksjonshemmede er det mange ubrukte ressurser. Når lovforslaget kommer, vil SV være opptatt av at Regjeringa ikke bruker alle krefter på å begrense begrepet «funksjonshemmede» mest mulig, f.eks. ved å begrense det til begrepet «yrkeshemmet». Det er viktig at man nå får en lovbestemmelse som omfatter dem som har bruk for den. SV vil i forbindelse med behandlinga av utjamningsmeldinga fremme forslag om å fjerne et annet hinder, nemlig arbeidsgivers egenandel på inntil ½ G ved tilrettelegging, så det skal jeg ikke ta opp her. Men vi tror at det også hadde vært et viktig tiltak. Om det er arbeidsgiver eller staten som skal betale for det, er det uansett småpenger i forhold til de utgifter man har til trygd hvis folk ikke kommer i arbeid. Men skal lovverket og bestemmelsene bli effektive, må det innføres omvendt bevisbyrde og erstatning. Et holdningssignal, sa Erna Solberg fra Høyre i sitt innlegg. Jeg tror altså ikke at det er nok at man fra Stortingets side vedtar dette hvis man ikke har noen bestemmelser som gjør at det får følger for den som bryter lovverket. Holdninger endres ikke uten et visst press, og det må få noen konsekvenser å bryte en lov. Omvendt bevisbyrde er viktig, fordi det er bare arbeidsgiver som har tilgang til den informasjonen som man må ha for å kunne se helheten i saken. Poenget er at de må godtgjøre at de ikke har diskriminert på en usaklig måte. De må ha en saklig begrunnelse. Vurdering av egnethet er saklig. Det er ikke alle som kan gjøre alle deler av en jobb. Men det dreier seg om flere enn dem som er funksjonshemmede. Det er ofte slik at arbeidsgiver står overfor valget mellom forskjellige personer som har forskjellig egnethet eller kunnskaper i forhold til ulike deler av den jobbeskrivelsen som er utgangspunktet. Erstatning kan være viktig, fordi det i en del tilfeller ikke vil være særlig attraktivt f.eks. å få retten til den jobben en urettmessig ikke har fått, fordi man har blitt diskriminert. Jeg bruker litt tid på dette. I utgangspunktet hadde regjeringa Jagland lagt fram Ot. prp. nr. 16 for 1997-98. Den ble ikke trukket av regjeringa Bondevik, slik at det var faktisk to regjeringer med et overveldende flertall i Stortinget bak seg som la fram en proposisjon der både omvendt bevisbyrde og erstatning lå inne. Da vi sist behandlet bestemmelsene, la vi inn forbud mot etnisk diskriminering og diskriminering av homofile og lesbiske i endringene. På det tidspunktet fremmet SV også et lignende forslag som det vi får tilslutning for i dag. Det betyr at Regjeringen her har kommet lenger enn Stortinget. Jeg syns det er litt pinlig at vi greier å rote bort disse to viktige virkemidlene som må settes inn for at bestemmelsen skal bli effektiv og faktisk fungere i praksis. Jeg har den tro at når denne saka kommer fra Regjeringen til høsten, er disse tingene på plass. Gjennom tidligere lovarbeid har man funnet å ville legge dette fram for Stortinget, fordi man har sett at det har vært nødvendig. Så jeg har tillit til at dette kommer, og at Stortinget da tar dette på en litt annen måte enn man gjorde forrige gang, da man ikke greide å få til flertall for noen av delene. I likhet med de andre som har hatt ordet, tror jeg at dette er en viktig milepæl, men det er foreløpig bare et første steg. Poenget med å vedta en slik lovbestemmelse kan ikke være at Stortinget sier: Nå har vi gjort det som skal til, for nå har vi sagt at det ikke er lov å diskriminere funksjonshemmede. Det må nok litt sterkere virkemidler til for at lovbestemmelsen skal bli effektiv i praksis. Jeg tror at stortingsflertallet faktisk mener at en slik lovbestemmelse ikke skal være en pynt, men et redskap for dem som trenger det.
Som jeg også redegjorde for i brevet til kommunalkomiteen av 28. april, er jeg enig i formålet med forslaget fra representantene Andersen og Ballo, som kommunalkomiteen har sluttet seg til, nemlig at funksjonshemmede ikke skal diskrimineres i arbeidslivet. Det syns jeg er et godt utgangspunkt, og jeg er veldig glad for at det er så stor oppslutning om det som det faktisk er. Vi ønsker et arbeidsliv som er til for alle. Vi ønsker å understreke at alle mennesker er like mye verdt, og at alle har noe å bidra med dersom forholdene blir lagt til rette for det. Og her er det mange som har et ansvar, både kommuner, fylker, stat, offentlige og private, og det er et ansvar vi må ta i fellesskap. Jeg er også glad for at komiteen går inn for at forslaget nå oversendes Regjeringen for juridisk og annen faglig bearbeidelse. Den jobben skal vi prøve å gjøre på en skikkelig måte. Vi vil også under arbeidet med odelstingsproposisjonen bl.a. se på de konklusjoner som treffes av Manneråk-utvalget – slik også andre talere har vært inne på – når det gjelder funksjonshemmedes rettigheter mer generelt. Vi vil selvfølgelig også se dette i sammenheng med det foreliggende forslag til EU-direktiv om forbud mot diskriminering i arbeidslivet på grunnlag av bl.a. funksjonshemming, selv om jeg selvfølgelig er klar over at det her er ulikheter mellom landene. Jeg syns dette er bra, og Regjeringen skal gjøre det den kan for å komme tilbake til Stortinget med en sak så raskt som det er praktisk mulig å gjøre det. Jeg har også merket meg ønsket fra komiteen om at vi skal komme ut med noe mer informasjon, som også kan være et bidrag for å sikre flere funksjonshemmede en plass i vårt arbeidsliv.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.[[Votering, se side 481]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 481]]
Frå forskarhald vert det hevda at norsk fiskeri- og havbruksnæring har potensial til å auka verdiskapinga frå om lag 30 milliardar kr årleg til 200–250 milliardar kr årleg i eit 30-årsperspektiv. Skal dette verta meir enn eit potensial, må forskingsinnsatsen aukast monaleg. Noreg har forskingsinstitusjonar som hevdar seg heilt i verdstoppen, og det er desse miljøa som har sikra Noreg tetposisjonen innan oppdrett. Vår fiskeriforvalting er tufta på forsking innan tradisjonelt fiske, som har svært lange tradisjonar, og her er altså Noreg ein pionernasjon. Ved handsaminga av St.meld. nr. 51 for 1997-98 uttalte komiteen at «det må vera ein målsetnad at Norge skal vera verdas fremste fiskerinasjon, der me ligg fremst i utvikling av[[…]] fangstteknologi, havbruk og industriell utvikling». Vidare vart marin forsking peika ut som eit satsingsområde i St.meld. nr. 39 for 1998-99, Forskning ved et tidsskille. Men resultata kjem ikkje av seg sjølve, og det kostar pengar å få fram gode forskingsresultat. Til no har fiskeri- og havbruksnæringa sitt samla engasjement innan forsking og utvikling vore heller smålåte, sjølv om det finst heiderlege unnatak. Det er difor gledeleg at det er ei samla næring som sluttar heilhjarta opp om ei eiga forskings- og utviklingsavgift av generisk karakter. Denne avgifta skal ikkje erstatta verken den offentlege eller den næringsbaserte innsatsen på området, og komiteen rår til at staten yter eit tilsvarande beløp til ordninga som den avgifta gjer seg til. Det er grunn til å minna om at midlane som vert kravde inn gjennom FoU-avgifta, vil vera offentlege midlar i samsvar med internasjonalt statsstøtteregelverk, m.a. EU sitt regelverk. Det gjer at midlane ikkje kan nyttast som næringa sine private eigendelar i brukarstyrte prosjekt, der resultata berre kjem den enkelte deltakar til gode. Komiteen legg vekt på at ordninga ikkje skal koma i konflikt med internasjonalt regelverk og dermed gje grunnlag for handelsrestriksjonar mot norsk eksport av sjømat. Det er viktig at denne ordninga vert breitt forankra i næringa og dei sentrale næringsorganisasjonane når styret skal setjast saman. Ordninga krev semje om kva forskingsoppgåver som skal prioriterast, og det veit næringa best sjølv. Det bør ikkje vera vanskeleg å finna aktuelle forskingsoppgåver, men det kan verta utfordrande å prioritera i kva rekkjefølgje dei skal koma. Eg kjenner meg trygg på at norsk fiskerinæring er budd på å ta denne utfordringa. No trengst det retning og tempo. 200–250 milliardar kr i verdiskaping frå marin sektor i løpet av 30 år kjem ikkje av seg sjølv. Det veit næringsutøvarane best av alle. Målet må vera at me får framifrå forsking for pengane, utan omsyn til kven som leverer denne. Då må styret kanalisera avgiftsmidlane gjennom etablerte system som Noregs forskingsråd og Statens nærings- og distriktsutviklingsfond. På den måten kan det verta nødvendig tyngde i prosjekta, noko som kan gje oss dei resultata næringa treng for å møta dei utfordringane som me veit er der, og dei som vil koma i åra frametter. Komiteen har delt seg i synet på kva nivå avgifta skal ha og korleis ho skal krevjast inn. Fleirtalet meiner at avgifta skal vera på 3 promille av eksportverdien, medan mindretalet, Framstegspartiet og Høgre, meiner at avgifta skal vera på 2 promille. Komiteen har òg delt seg i synet på innkrevjingsmodell, der fleirtalet støttar departementet sitt framlegg om å leggja alternativ A til grunn, ved å krevja avgifta frå eksportleddet, medan Høgre og Framstegspartiet har gått inn for alternativ B i proposisjonen. Komiteen sluttar seg elles til framlegga frå departementet.
Jeg vil bare ta opp mindretallsforslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre, slik det er inntatt i innstillingen.
Terje Knudsen har tatt opp det forslaget han refererte til. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 481]]
I denne saken har komiteen i likhet med Norges Fiskarlag vært opptatt av at myndighetene skal ha et tjenlig verktøy slik at man kan iverksette de områdebegrensningene som næringen ønsker. Komiteen har også vært opptatt av at fremtidige forskrifter som utarbeides i medhold av denne bestemmelsen, blir grundig drøftet med næringens organisasjoner. Myndighetene på legge spesiell vekt på de uttalelser og vurderinger som utøverne gir, slik at en unngår at det oppstår nye konflikter i andre områder. Komiteen er også enig med Norges Fiskarlag i at denne bestemmelsen bare benyttes i de tilfeller hvor eksisterende lovverk og forvaltning av våre fiskeressurser ikke er tilstrekkelig ivaretatt gjennom kvotefastsetting. Endelig fastslås det at dersom det i fremtiden skal kreves at større fartøyer må fiske lenger ut fra kysten enn tilfellet er i dag, må en være oppmerksom på at dette kan få konsekvenser for beskatningsmønsteret og beskatningsgraden for mange av de arter som beskattes. Sett i forhold til inngåtte avtaler om biologisk mangfold bør en av denne grunn være svært restriktiv i bruken av den foreslåtte fullmaktsbestemmelsen. For øvrig er det en enstemmig komite som står bak lovforslaget.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 482]]
Norsk oppdrettsnæring er ei ung næring og er over den fyrste utbyggingsfasen med prøving og feiling. Næringa er no i fyrste rekkje forskings- og kunnskapsbasert. Dette medfører auka ansvar for aktørane i oppdrettsnæringa. Styrkinga av miljøprofilen i oppdrettslova er eit signal til oppdrettsnæringa om auka vektlegging av samfunnsansvaret næringa har for å ta vare på det omkringliggjande miljøet. Stortinget har nyleg handsama St.meld. nr. 43 for 1998-99, Vern og bruk i kystsona. I denne meldinga vart ulike interesser knytte til kystsona drøfta. Me må makta utfordringa med å ta både nærings- og miljømessige omsyn. Utan suksess i dette arbeidet vert det uråd å henta ut verdiskapingspotensialet i norsk oppdrettsnæring. Også i denne saka vil eg nemna at det frå forskarhald vert hevda at verdiskapinga frå marin sektor kan koma opp i 200-250 milliardar kr i løpet av ein 30-års periode. Det vil seia at produksjonen i oppdrett må mangedoblast, ikkje berre av laks og aure, men av nye artar, som torsk, kveite, steinbit, røyr, ulike skjelartar samt hummar. Suksessfaktor nr. 1 er at me greier å ta vare på dei naturgjevne føremoner som me har langs norskekysten. Her finn me eit av dei mest næringsrike havområda i verda. Me har lite avrenning av næringssalt frå land ettersom det er heller liten folkesetnad langs kysten. Havet er reint og etter måten kaldt, kvalitetar som eignar seg framifrå for oppdrett av dei mest aktuelle artane våre. Miljøfaktoren er ikkje berre suksessfaktor nr. 1 for produksjon av oppdrettsartane, men også ein heilt avgjerande faktor for å lukkast i marknadsarbeidet som må gjerast for at me skal få avsetning for produkta våre. Me har sjølve ein liten marknad og kan ikkje på nokon måte nytta alle produkta sjølve. Vår suksess er avhengig av at store kundegrupper har tiltru til våre produksjonsmåtar og til omgjevnaden våre marine produkt er framstilte i. I høyringsfråsegna vert nett dette perspektivet trekt fram som særleg viktig. Frå styresmaktene si side må det leggjast monaleg meir vekt på å utvikla eit lovverk som dekkjer oppdrettsnæringa sitt behov i åra som kjem. Då trengst det både fornying og forenkling. Det er difor positivt at Fiskeridepartementet tek sikte på å gjennomføra ein heilskapleg revisjon av oppdrettslova. Når det no vert etablert heimel i oppdrettslova til å innføra ei godkjenningsordning for anlegg, innretningar og utstyr til bruk i oppdrettsverksemd samt internkontroll og krav til miljøovervaking, må dette sjåast i lys av at oppdrettsnæringa etter kvart vil gjera krav på større areal i kystsona. Det vert viktig å kunna dokumentera den aktiviteten og dei tiltaka som er gjorde for å forvalta bruken av fellesressursen som kystsona er. Av same grunn vert det gjort framlegg som gjev heimel til å kunna innføra forbod mot oppdrettsverksemd i bestemte område. Slik kan konfliktflata med andre interesser minskast. Ved å få på plass ein miljørevisjon av oppdrettslova vil næringa stå sterkare rusta når dei ulike interessene skal vegast opp mot einannan. Det er gledeleg at næringa sjølv i lag med dei ulike høyringsinstansane er samd i denne revisjonen. Dei siste åra har gjeve store forbetringar når det gjeld helse- og miljøstatus i havbruksnæringa, men det står framleis att fleire utfordringar. Det gjeld særleg oppdrettsanlegga sine miljømessige påverknader på miljøet omkring, rømmingsproblematikk, lakselus og fiskesjukdomar. I eit slikt perspektiv må framlegget om å innføra ei godkjenningsordning av flytande oppdrettsanlegg sjåast. Ordninga er den fyrste i sitt slag i verda, og næringa sjølv understrekar trongen for ei slik ordning. Det vil kunna skilja ut useriøse aktørar, som er ei bør for ei ekspansiv næring som må ha legitimitet akkurat når det gjeld å kunna ekspandera. I tråd med at det no vert lagt auka vekt på næringa sitt samfunnsansvar for miljøet omkring anlegget, vert det innført ei ordning med internkontroll som tek sikte på å samordna tilsynet mellom havbruks-, veterinær- og ureiningsstyresmaktene. Eit system som sikrar at oppdrettslova med forskrifter vert etterlevd, er i oppdrettarane si eiga interesse og vil inngå som ein naturleg del av verksemda sitt kvalitetssikringssystem. Dette vil på si side danna grunnlag for nødvendig dokumentasjon til krevjande kundar, og det kan gje positive konkurransefortrinn i marknadsarbeidet. Det vert også gjort framlegg om å vidareføra ordninga med buffersoner, som skal avgrensa kontaktflata mellom oppdrettsfisk og villfiskstamma. Ettersom det dreiar seg om areal som næringa disponerer på vegner av fellesskapet, og at det er snakk om eksklusive konsesjonar, er det etter fleirtalet sitt syn rimeleg at det vert innført heimel for innkrevjing av gebyr knytt til dei utgiftene offentlege styresmakter har i samband med oppdrettsnæringa. Men det må understrekast at det må synast måtehald med kva utgifter næringa skal hefta for. Mindretalet, Høgre og Framstegspartiet, ynskjer å venta med eit slikt gebyr til det er gjort ein samla revisjon av oppdrettslova, og ynskjer i samband med det at det vert gjennomført ein gjennomgang av næringa si avgifts- og gebyrbelastning på ulike område. Når det gjeld straffansvar, må oppdrettsnæringa jamstillast med andre næringar som det er naturleg å samanlikna seg med. Det kviler eit stort ansvar på aktørane i næringa ettersom det handlar om Noreg sitt omdømme som påliteleg leverandør av sjømat i ein internasjonal marknad. Det forpliktar.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 482]]
Presidenten vil foreslå at innleggene begrenses til 10 minutter, og at det ikke gis anledning til replikker. – Det anses vedtatt.
Jeg vil først ta opp forslagene som er inntatt i innstillingen. Medisinsk rehabilitering og attføring er viktige ytelser. Når uføretrygdinga og sykefraværet øker, presset og kravene i arbeidslivet stadig forlanger nye ferdigheter og kompetanse, krever stadig raskere omstillinger og jernhelse, blir både rehabilitering og attføring stadig viktigere. Medisinsk rehabilitering og attføring dreier seg om å fokusere på ressursene mer enn på problemene. I hovedsak skal ytelsen dekke livsopphold, men innretninga i seg sjøl må bidra til at flest mulig lykkes i rehabilitering. Flertallet i komiteen er fornøyd med Regjeringas forslag både til regelendringer og nivå på ytelsene. SV og Høyre har noen avvikende forslag. Jeg skal gjøre rede for SVs forslag litt seinere. Det legges opp til store endringer i systemet. Beregningsgrunnlaget endres, ytelsene blir nå pensjonsgivende og det medfører høg trygdepremie. Minsteytelsen heves til 1,6 G, og de behovsprøvde tilleggsytelsene tas vekk og erstattes av fast tillegg etter modell fra arbeidsledighetstrygden. Regjeringa og flertallet foreslår omfordeling mellom trygdede – kostnadsnøytralitet – som økonomisk ramme for omlegginga. Etter SVs menig gjør det at en blir mer opptatt av å få regnestykket til å gå opp i null til slutt, enn at ytelsene skal dekke det de skal. Reglene skal bli enklere å forstå og praktisere. Det er bra. Forenkling må føre til at frigjorte ressurser faktisk brukes til oppfølging og bedre tjenester til brukerne, og at det skjer i praksis. Fordi behovsprøvingen tar mer hensyn til den enkelte og de ulike behov ulike familier og personer kan ha, vil en omlegging til standardytelser kreve at en legger ytelsene på et nivå slik at de ikke blir så lave at enkelte ikke klarer seg og tvinges over på sosialhjelp. Reglene for økonomisk sosialhjelp tvinger en til å realisere verdier som kan være helt nødvendige for å klare et videre yrkes- og familieliv, f.eks. hus og hjem, eller bil i en fase av livet der det er viktig å ikke miste motet og fotfestet. Det kan rive grunnlaget for rehabiliteringa og attføringa bort. Komiteen støtter en omlegging av beregningsgrunnlaget fra reglene i uføretrygden til samme beregningsgrunnlag som for arbeidsledighetstrygden, men flertallet i komiteen er bekymret for at beregningsperioden på tre år kan være for kort og kanskje ramme kvinner mer enn menn, fordi mange kvinner velger å takle helse- og slitasjeproblemer ved å redusere stillingen. Denne nedtrappingen kan gjøre at de taper økonomisk på beregningsmåten slik den blir nå, og vi ber Regjeringa melde tilbake til Stortinget om hvordan dette går, og eventuelt komme med forslag hvis det skulle vise seg at det rammer slik vi har fryktet. Regjeringa foreslår at omleggingene skal være kostnadsnøytrale. Skal én ordning bli bedre, må en annen fjernes eller svekkes. Flertallet støtter dette prinsippet. SV er imot det. Vi viser til det utjamningsmeldinga har slått fast, nemlig at det er behov for omfordeling mellom dem som har høy inntekt, og dem som har lav inntekt. I meldinga legges det også til grunn at de økende forskjellene kommer av økt konsentrasjon av kapitalinntekter hos de rikeste og redusert yrkesdeltaking hos andre grupper. Det gjelder altså målgruppen for den proposisjonen vi behandler i dag. Regjeringa har ropt varsku her på vegne av disse gruppene, og det tyder ikke på at trygdeytelsen til noen av dem er grunnen til at forskjellene øker. Tvert imot. Gruppen som må supplere trygdeytelser med sosialhjelp, er overrepresentert blant langtidsmottakerne av sosialhjelp. Den lave økninga i grunnbeløpet i folketrygden sammenliknet med økninga i lønnsinntektene i samme periode, forklarer hvorfor det blir stadig vanskeligere for trygdede å klare daglige utgifter. For SV har det vært helt avgjørende at det må være omfordeling mellom grupper, og ikke mellom trygdede, og at man skal yte etter evne og få etter behov. Regjeringa og flertallet går inn for å øke minsteytelsen fra 1 G til 1,6 G, og innføre stønad til barnetilsyn for personer under attføring og det samme generelle barnetillegget som personer som får dagpenger, får, 17 kr pr. barn pr. dag fem dager i uka. SV mener at disse ytelsene blir for snaue. Skal det være forsvarlig å fjerne behovsprøvinga, må minstebeløpet heves til 2 G. Det er ingen høg inntekt. Knapt noen her kan vel tenke seg at det går an å leve av det. Vi tror det er viktig å sikre noe høgere inntekt nettopp for dem med lavest beregningsgrunnlag. Mange av brukerne har sammensatte problemer, og utsiktene til god lønnsinntekt i framtida er små. Utgangspunktet for dem det er snakk om, er varig nedsatt arbeidsevne og for mange innskrenket yrkesvalg. Opplæring og arbeidstrening vil derfor være ekstra krevende. I en vanskelig livssituasjon skal man motiveres, ikke bare til å klare å gjenvinne helse og førlighet, men til et liv med utsikt til varig lave inntekter. Omlegginga må derfor etter SVs syn ta sikte på å etablere et rettferdig og motiverende system som ikke påfører noen et fattigdomsproblem. I en vanskelig livssituasjon skal en motiveres både til opplæring og arbeid, og da er det viktig å ikke måtte bruke alle kreftene på å prøve å overleve økonomisk på kort sikt. Det er viktig for samfunnet at flest mulig lykkes i dette. Ytelsene som settes inn for å oppnå det, må altså ikke være så snaue at de tar motet fra folk. Spesielt blir det viktig å sørge for at ikke barnefamilier lever i fattigdom. Komiteen støtter forslaget om å innføre stønad til barnetilsyn. For dem som har barn, er det helt avgjørende. En kan etter SVs mening verken gjennomføre attføring eller rehabilitering uten at en vet at en har råd til å sørge for at barna er trygge. Standardytelsene til barnetilsyn tilsvarer ca. 1 360 kr pr. måned for første barn, og 700 for de resterende. Satsen er lav i forhold til hva en barnehageplass koster. SV foreslår at også personer på medisinsk rehabilitering får rett til stønad til barnetilsyn og at satsene må økes til 2 000 kr for første barn og 1 000 kr for de neste. Så til barnetillegget: 17 kr! Jeg vet ikke hvem som har kommet fram til et slikt beløp, men det er vel åpenbart for de fleste at det er ganske lite. SV har foreslått at man må se på dette i forbindelse med meldinga om levekår for barn og unge som ble varslet ved behandlinga av utjamningsmeldinga. Dagens ordning vil gi maksimalt en utbetaling på 14 087 kr pr. år, mens dette nye forslaget betyr maksimalt 4 420 kr. Det er altså en ganske stor nedgang. Regelverket for avkorting av trygd er også ulikt for opphold i somatiske sjukehus og andre institusjoner. Det har blitt noe rettet opp i forbindelse med behandlinga av utjamningsmeldinga. SV mener at dette bør likestilles, og komiteen sier seg fornøyd med avkortingsreglene slik de nå foreligger. Regjeringa og flertallet ønsker også å gå inn for at muligheten til å tjene ½ G i tillegg til attføringsytelsene skal fjernes. SV og Høyre har vært uenig og mener at dette er et positivt virkemiddel for å beholde motivasjonen og for å gi oppmuntring til å arbeide. En må få noe igjen også i lønningsposen. SV og Høyre ønsker at denne muligheten også skal gis til brukere av medisinsk rehabilitering. Av tekniske grunner foreslås dette fritaket for avkorting formet som et fritt antall timer en kan arbeide. I tillegg til dette er det en rekke enkeltendringer som komiteen enstemmig slutter opp om. Regjeringa har ved behandlinga i komiteen fått fullt gjennomslag for sitt syn. De avvikende forslagene er i sin helhet mindretallsforslag. Til slutt vil jeg henlede oppmerksomheten på et forslag som SV nå igjen fremmer, som vi tidligere har fremmet som et Dokument nr. 8-forslag. Det dreier seg om å få dekket utgifter til nødvendig skolemateriell for godkjent attføringsopplegg. For noen kan dette dreie seg om utgifter på noen tusenlapper mer enn det de får dekket. For staten er jo dette småpenger, for personer som lever på trygd, kan det være umulig f.eks. å øke lånebeløpene – kanskje de ikke får lån engang fordi de har dårlig råd. Når statsråden får kikket litt på den saken, er jeg overbevist om at han vil rydde opp i dette sjøl. Han ser jo at dette er en smålig urimelighet, og at en sparer småpenger og lar hundretusener gå, for risikoen ved ikke å gjøre dette er jo at folk av økonomiske grunner ikke tør å gjennomføre et attføringsopplegg, og at man blir varig trygdet. Jeg tror det er viktig å fokusere på å fjerne noen slike små snubletråder i arbeidet vårt slik at flere skal kunne få bruke ressursene sine i arbeid.
Karin Andersen har tatt opp de forslagene hun har referert til. Før vi går videre vil presidenten foreslå at Odelstinget ferdigbehandler sak nr. 7 i formiddagsmøtet. – Det anses vedtatt.
Takk, president, for at vi får anledning til å behandle saken ferdig på formiddagsmøtet. Da Stortinget i mai 1996 behandlet innstilling fra sosialkomiteen til den såkalte velferdsmeldingen, mente en samlet komite at det var uheldig at rehabiliterings- og attføringspenger ble beregnet på samme måte som uførepensjon, som i utgangspunktet er en varig ytelse. Ett av hovedformålene med denne proposisjonen er derfor å endre beregningsreglene på en slik måte at de synliggjør at rehabiliterings- og attføringspenger er korttidsytelser og ikke pensjon, og at målet med rehabilitering og attføring er at vedkommende mottaker av pengene skal tilbake til arbeidslivet. Det er viktig å ta bort det inntrykket at rehabilitering og attføring bare er noe som skal forsøkes før uførepensjon ytes. Et annet viktig hovedformål med endringene i beregningsreglene er å frigjøre administrative ressurser til mer aktiv bistand overfor personer under attføring. Dette er viktig! Dagens regelverk er komplisert og har en ugunstig arbeidsdeling mellom trygde- og arbeidsmarkedsetaten. Med de nye beregningsreglene settes arbeidsmarkedsetaten i stand til også å beregne attføringspengene, en funksjon som i dag ligger hos trygdeetaten. Brukerne kan dermed i større grad forholde seg til én etat. Det har dessuten vært en forutsetning ved Stortingets tidligere behandling at forslag til reformer skulle være såkalt kostnadsnøytrale. Dette er fulgt opp i proposisjonen ved at forslag som medfører økte utgifter, er dekket inn gjennom tilsvarende innstramminger. Dette er også en av forklaringene på at det ikke foreslås endringer i folketrygden som skal bygge ut eksisterende velferdsordninger – én av flere forklaringer. I et så komplisert og sammensatt system som trygdeordningene er, vil endringer i regelverket nødvendigvis medføre omfordelingsvirkninger. Disse virkningene er imidlertid gjennomgående små, med unntak av forslaget om å erstatte dagens husholdsstønad med et barnetilsynstillegg. En samlet komite er for øvrig enig i dette. SV mener imidlertid at stønadssatsen er for lav, som saksordfører redegjorde for, og foreslår i tillegg å utvide ordningen til også å omfatte personer som mottar rehabiliteringspenger. Arbeiderpartiet vil ikke støtte forslaget til SV, som for øvrig er en nyskapning i folketrygden. Vi vil imidlertid vise til at hele problemkomplekset – sykepenger, rehabilitering, attføring og uførepensjon – er under utredning av Sandman-utvalget. Vi vil derfor komme tilbake til mange av de standpunktene som SV allerede har tatt, når vi skal behandle innstillingen fra dette utvalget på et senere tidspunkt. På alle disse områdene står vi overfor ytterst alvorlige utfordringer både når det gjelder å opprettholde arbeidsstyrken og mestre trygdeutgiftene. Endringer av denne typen som her foreslås av SV, og for så vidt også forslaget fra Høyre og SV om å opprettholde friinntekter på ½ G for personer under yrkesrettet attføring og samtidig utvide ordningen til å omfatte personer under medisinsk rehabilitering, går klart utover en omlegging av beregningsgrunnlaget, og kan i verste fall i neste omgang undergrave muligheten for en helhetlig tilnærming til problemkomplekset som er skissert. Utgangspunktet for proposisjonen er altså en teknisk og administrativ gjennomgang av reglene om rehabiliterings- og attføringspenger med sikte på å frigjøre ressurser rettet mot mer bistand til personer under attføring. Fattigdomsbekjempelse er et annet viktig element i proposisjonen. I utjamningsmeldingen, som ligger til behandling i Stortingets sosialkomite, trekkes det fram at levekårsproblem ofte er en følge av manglende tilknytning til arbeidslivet. Et enklere og bedre regelverk, som det her legges opp til, frigjør ressurser som kan brukes til bedre rehabilitering og attføring, og fører dermed til at flere kan komme tilbake i ordinært arbeid, i utdanning eller fungere bedre, og dermed bidra til å nå målene i sysselsettingspolitikken og i fordelingspolitikken. Forslagene i proposisjonen innebærer en viss omfordeling av ytelsene. De nye beregningsreglene vil gi dem uten eller med lavere inntekt høyere rehabiliterings- eller attføringspenger enn etter dagens regler. Dette vil gi en ikke ubetydelig bedring av den økonomiske situasjonen for denne gruppen. Videre viser beregninger at personer med avbrudd fra yrkeslivet, f.eks. som følge av omsorg for barn, som etter dagens regler normalt har lave pensjonsrettigheter, i mange tilfeller vil kunne få høyere ytelser etter de nye beregningsreglene. Overgangsreglene som er antydet i proposisjonen, er rause og bygger på at de som er inne i et attføringsløp, i stor grad ikke skal få endret sine ytelser mens attføringen pågår. Dermed vil heller ikke personer som er inne i en løpende ytelse, bli møtt med virkningene av omleggingen. Den vil kun gjelde nye tilfeller.
Dette lovframlegget hadde ved sida av dei formåla som er nemnde før, også det vesentlege formålet å få fleire i arbeid. Det å vere på rehabilitering og attføring skulle vere eit korttidstilhøve. Det er ottefullt at det er så mange som no er på uføretrygd i vårt samfunn. Derfor er det viktigare enn nokon gong før å prøve å kome inn på eit tidlegare tidspunkt, før ein blir overført til uføretrygd, og få folk til å ta del i ein del førebyggande tiltak av ulik karakter, slik at ein kan få fleire i arbeid. Lovverket må bli enklare både å forstå og å praktisere. Det er viktig. Derfor er det også viktig at ein får lagt om berekningsgrunnlaget, som det no blir gjort forslag om. Det vil igjen vise, som tidlegare nemnt, at rehabiliteringssituasjonen er eit mellombels tilhøve, på lik linje med arbeidsløyse og sjukefråvær. Formålet med å endre berekningsgrunnlaget var også å frigjere ressursar til aktivt arbeid, til å hjelpe personar som var under attføring, slik at vi oppnår formålet, å få fleire i arbeid. Kortast mogleg tid på attføring og rehabilitering, det er til beste for dei det gjeld. Elles vil eg vise til innlegget frå Arbeidarpartiet sin talsmann, Odd Eriksen, som eg støttar fullt ut.
Lovforslaget om medisinsk rehabilitering og yrkesrettet attføring som vi nå behandler, har som en hovedmålsetting å bidra til at flere kommer i arbeid. Det er dessverre mange eksempler på at både unge og eldre har opplevd at det ikke alltid har vært tilfellet. Mange har sittet med opplevelsen av at det greieste for de etater som skulle arbeide med dette, hadde vært at klienten/pasienten – eller hvilket navn vi bruker – hadde blitt uføretrygdet. Det er jo også den bekymring en samlet komite gir uttrykk for, nemlig den sterke økningen i antall uføretrygdede som vi har opplevd i de senere år. Det er min sterke overbevisning at medisinsk rehabilitering og yrkesrettet attføring hadde vært et langt bedre tiltak for en rekke av dem som etter hvert er blitt uføretrygdet. For Kristelig Folkeparti er det derfor viktig at lovforslaget har som mål også å forenkle lovverket. Det er mange eksempler på at vi har fått forskjellige fortolkninger av lovverket avhengig av hvor en har levd og bodd i landet, og avhengig av hvilket kontor som har stått for forvaltningen av lovverket. Komiteen understreker derfor også betydningen av det samarbeid som må til mellom helsevesen, trygdeetat og arbeidsmarkedsetat. Skal vi nå målene, å få flere i arbeid, ved at medisinsk rehabilitering og yrkesrettet attføring lykkes, må nettopp disse etater ha et godt samarbeid og ikke se på sitt ansvarsområde som noe som tilhører oss, men at lovverket er der nettopp for å tjene brukeren. En av de gode tingene ved endringsforslaget er at ytelsene nå gjøres pensjonsgivende. Det kan jo diskuteres hvilke begrep man skal bruke, men Kristelig Folkeparti er glad for det løft som tross alt ligger i forslaget når det gjelder lovfestede ytelser til dem som får minst, nemlig – som saksordfører pekte på – fra 1 G til 1,6 G. Det er også viktig å understreke at noe av hensikten nå er å frigjøre midler slik at det kan brukes mer menneskelige ressurser til aktiv bistand, aktivt arbeid, for å få gjennomført medisinsk rehabilitering og yrkesrettet attføring. Kristelig Folkeparti er også enig i forslaget om å fjerne ulikhetene mellom satsene for uføretrygd og medisinsk rehabilitering og yrkesrettet attføring, slik at vi ikke lenger opplever situasjoner hvor man faktisk velger uføretrygd ut fra økonomiske hensyn. Kristelig Folkeparti slutter opp om de lovforslag som er fremmet.
Høyre har som de andre partiene positive forventninger til de forenklingene som skal komme i kjølvatnet av proposisjonen og innstillinga. Vi ser mulighetene for en mer målrettet ordning for å tilbakeføre de omtalte gruppene til meningsfylt arbeid. Vi ser behovet for heving av minsteytelsen, aksepterer den begrensede omfordelinga og setter pris på signaleffekten rettet mot arbeid og arbeidsinntekt i stedet for en beregningsmetode basert på trygd. Kompleksiteten i dagens regelverk er ikke bare arbeidskrevende, det blir også dokumentert at det medfører betydelige feilutbetalinger, som ikke engang lar seg måle. Frigjorte ressurser ved forenkling er tenkt tilbakepløyd til bedre tjenester. Likevel er det tenkt kostnadsnøytralitet som konsekvens av omlegginga. Vi får tro at dette resonnementet står seg også gjennom en senere evaluering – skjønt departementets beregninger av økonomiske og administrative konsekvenser ikke alltid holder i ettertid. La meg også her gjøre oppmerksom på at Høyre i et mindretallsforslag stresser provenynøytraliteten en smule idet vi går inn for å bibeholde mulighetene for en ½ G-inntjening gjennom arbeid uten direkte avkorting av ytelsene. Vi mener likevel dette er riktig, og vi har den motsatte analysen av hva departementet har med hensyn til incentiv til kontakt med arbeidslivet. Det har ikke latt seg gjøre å få fullt ut holdbare overslag over provenyeffekten av dette, all den stund departementet åpenbart ikke har et slikt avkortingsregnskap som verktøy. Vårt syn er i alle fall klart: Det å ha et ekstra motiv til en minimumskontakt med arbeidslivet gjennom en periode av korttidsytelse vil øke sjansene for en framtid i yrkeslivet i stedet for en lang framtid basert på trygd. Dette er altså det eneste punktet der Høyre forslagsvis avviker fra flertallet i denne innstillinga. Merknadsmessig skiller vi lag med flertallet på et likestillings- eller omvendt likestillingstema som knytter seg til motivet for brøken av deltidsarbeid i forhold til helse. Dette var nevnt som et tema også i SVs innlegg. Her synes vi flertallet går litt for langt i å forvente en uheldig effekt av kvinners spesielle måte å takle belastningsplager på, og tilsvarende for langt i å bestille – eller forvente – endringsforslag fra Regjeringa. Til slutt: Vi ser det altså som svært riktig at eksempelvis en høyst diskutabel ordning for husholdningsutgifter under attføring blir fjernet. Et annet eksempel er at et behovsprøvd barnetillegg blir gjort om til et enklere fast tillegg. Det har også en prinsipiell verdi at et sosialt sikkerhetsnett ikke nødvendigvis behøver å finnes i mange etater så lenge vi har en sosialordning i dette landet og en husbank med bostøtteordning som kan ta seg av den type spørsmål som der håndteres. Vårt forslag er allerede tatt opp.
Det viktige for å gje fleire høve til rehabilitering og attføring er betre tilrettelegging og oppfølging. Realisering av rehabiliteringsmeldinga, og særleg forslaget om ein lokal koordinator, trur Senterpartiet vil vera avgjerande for at fleire skal ha høve til å lukkast. Lat meg frå den meldinga berre ganske raskt streka under at den einskilde skal møtast med respekt, at kommunen, arbeidsmarknadsetaten og trygdeetaten er seg særleg bevisst både det spesielle ansvaret den einskilde av instansane har, og det felles ansvaret dei har for oppfølging, likeins den haldninga og viljen som må vera til stades både frå den einskilde og frå arbeidsgjevaren. Proposisjonen i dag er ei av fleire saker som er lagde fram av sentrumsregjeringa, og som arbeidarpartiregjeringa no følgjer opp. Det er eit resultat av eit omstendeleg arbeid. Eit hovudmål er forenkling, frigjering av ressursar til oppfølging. Ei anna viktig oppgåve er å styrkja økonomien i ein rehabiliterings- og attføringsperiode til dei som har lita eller inga inntekt. Det er òg viktig å betra unge uføre sin situasjon. Eg er nøgd med at rehabiliterings- og attføringspengar no blir pensjonsgjevande inntekt. Det er sjølvsagt grunn til å stilla spørsmål ved enkeltelement i dei forslaga som her ligg føre. Når utgangspunktet er eit nøytralt proveny, seier det seg sjølv at når nokon skal hevast i botnen, er det andre som må yta. Det vil vera slik at ei forenkling f.eks. av hushaldningsbidraget sjølvsagt vil innebera endring for nokon som vil gå ut over andre. Eg er nøgd med det arbeidet som er gjort så langt. Eg trur det er rett å sidestilla nivået her på enkeltsatsar med dagpengar, men eg vil gjerne streka under det behovet som no vil vera for at Regjeringa følgjer nøye med på dei utslaga som måtte vera, og spesielt utilsikta utslag, og melda det tilbake til Stortinget.
Kommunalkomiteens innstilling viser at det er oppnådd bred enighet om de fleste av Regjeringens forslag. Det er jeg svært fornøyd med. Det er viktig å få endret beregningsreglene på dette området. En tilslutning fra Stortinget til prinsippene for beregning av rehabiliterings- og attføringspengene vil markere at formålet med innsatsen er at personer under rehabilitering og attføring skal tilbake til arbeidslivet. Bedre og enklere regler frigjør også administrative ressurser som kan brukes til mer aktiv bistand overfor personer under attføring. Og disse ressursene bør ikke brukes til budsjettiltak – dette var rettet til representanten Lodve Solholm. Dette punktet er viktig for Regjeringen. I våre ambisjoner om modernisering av offentlig forvaltning legger vi vekt på mindre detaljstyring og ytterligere desentralisering. Det gir større lokal handlefrihet. Attføringsregelverket har på de områder proposisjonen foreslår endringer, vært unødig omfattende og uoversiktlig. Endringsforslagene gir et enklere og bedre regelverk med økt fokusering på mål og innhold i attføringen. De nye beregningsreglene er en oppfølging av St.meld. nr. 35 for 1994-95, velferdsmeldingen. Beregningen av rehabiliterings- og attføringspenger skal, i tråd med det som der ble signalisert, ikke lenger følge beregningen av uførepensjon. Endringene synliggjør at ytelsene er midlertidige ytelser til livsopphold, og at målet for rehabilitering og attføring er at personen skal tilbake til arbeidslivet. Selv om kommunalkomiteens innstilling viser at det er tilslutning til departementets forslag til nye beregningsregler, har jeg merket meg at komiteens flertall er bekymret for minst én side av de nye beregningsreglene. Reglene legger til grunn at inntektsforholdene de tre siste årene før inntektsevnen blir redusert, skal være grunnlaget for beregningen av attføringspengene. Komiteflertallets bekymring er knyttet til om beregningsreglene på dette punktet vil ramme kvinner. Det kan skje ved at kvinner selv velger å redusere sin stilling ved belastningsplager, og at dette påvirker beregningsgrunnlaget på et senere tidspunkt. Jeg vil derfor, slik flertallet ber om, følge dette spørsmålet nøye og se om beregningsreglene kan slå ugunstig ut for denne gruppen. Utgangspunktet for arbeidet med Ot.prp. nr. 48 var derfor at det skulle foretas en teknisk og administrativ gjennomgang av regelverket for rehabiliterings- og attføringspenger. Det var ikke lagt opp til en bred gjennomgang av ytelsen som sådan. Av den grunn er det ikke primært foreslått endringer i folketrygden som skal bygge ut eksisterende velferdsordninger. Jeg viser til at hele problemkomplekset sykepenger, rehabilitering/attføring og uførepensjon er under utredning av Sandman-utvalget. Det er grunn til å avvente utvalgets vurderinger slik at vi kan se sammenhengene på dette området og legge grunnlaget for løsninger som sikrer et helhetlig grep på utfordringene. På dette området står vi overfor ytterst alvorlige utfordringer når det gjelder å opprettholde arbeidsstyrken, motvirke passivitet og mestre trygdeutgiftene samt greie å hente ut den arbeidskraftreserven som ligger i denne gruppen. Det er en utfordring, men jeg er ikke i tvil om at vi med godt samarbeid skal kunne greie å finne fornuftige løsninger, samtidig som vi skal ha øynene godt rettet på de problemer som også SV reiser i komiteinnstillingen gjennom sine forslag. Vi er alle bekymret over økningen i antall uførepensjonister og høye utgifter til sykepenger. Forslagene i Ot.prp. nr. 48 gir et bidrag til fortsatt aktiv innsats mot denne utviklingen. Beregningsreglene vil klart markere målet med rehabilitering og attføring. Enklere regler vil frigjøre administrativ innsats og styrke det faglige arbeidet. Dette, sammen med det store arbeidet som legges ned på attføringsområdet, er et godt grunnlag å bygge på for å møte de ytterligere utfordringene knyttet til veksten i antallet uførepensjonister. Og jeg ønsker å føye til: Det er et fåtall som ønsker å bli uførepensjonister fordi de ønsker seg en stille og rolig hverdag. De fleste føler at de blir tvunget over på en uførepensjon fordi de ikke strekker til i arbeidslivet. Det er den utfordringen vi er nødt til å møte. Arbeidsmarkedsetaten registrerte i fjor om lag 53 100 yrkeshemmede i gjennomsnitt. I gjennomsnitt deltok vel 44 000 av disse i arbeidsmarkedstiltak. Dette tallet har økt de siste årene, og det betyr at rundt 80 pst. av de yrkeshemmede til enhver tid deltar på aktive tiltak. 50 pst. av de som avsluttet attføring, går over i aktive løsninger, og flere blir formidlet til nytt arbeid. De gode resultatene har sin bakgrunn i høy etterspørsel etter arbeidskraft, men også et kvalitativt godt attføringsarbeid i arbeidsmarkedsetaten. Utfordringen videre blir å bygge ut disse arbeidsmarkedstiltakene i stedet for å redusere dem. Vinsten vil være at flere kommer i arbeid, og det vil være en betydelig gevinst for den enkelte og for samfunnet som sådant. Etatenes omfattende kontakt og samarbeid med arbeidsgiverne er et viktig bidrag for å nå målsettingene om at minst halvparten av de yrkeshemmede skal over i aktive løsninger. Forslagene i Ot.prp. nr. 48 vil styrke og videreutvikle dette arbeidet gjennom beregningsreglenes understreking av målet om arbeid og et enklere regelverk som vil gi administrative effekter. Særlig er jeg glad for at forslagene, som vil føre til forenklinger for så vel forvaltningen som for enkeltindividene, får flertall. Dagens regler er kompliserte og arbeidskrevende for trygde- og arbeidsmarkedsetaten og vanskelige å forstå for stønadsmottakerne. De nye beregningsreglene vil redusere det administrative arbeidet og legge til rette for enklere samhandling mellom etatene ved at arbeidsmarkedsetaten overtar beregningen. Denne effekten vil bli brukt til tettere oppfølging og til bedre service. Jeg har lyst til å understreke at mye av innsatsen må rettes mot et kontinuerlig bedret samarbeid mellom den enkelte, den behandlende lege, arbeidslivet, de tidligere arbeidsgiverne, trygdekontoret og arbeidsmarkedsetaten. Dette er viktig og nødvendig for at vi skal kunne lykkes i det videre arbeidet. Dette vil også legge grunnlaget for en sikrere løsning med hensyn til forvaltningen av ytelsene og redusere det vi tidligere har sett: de altfor store feilutbetalingene – enten de går i den ene eller i den andre retningen. Dermed er det også lagt et forbedret grunnlag for det samlede rehabiliterings- og attføringsarbeidet, noe som igjen er en forutsetning for å dempe den sterke tilgangen til uførepensjonsordningen. Det er i seg selv viktig ettersom det er forventninger til begge etaters innsats på dette kritiske samfunnsområdet, både hver for seg og sammen. Det er fortsatt mange uløste oppgaver som vil kreve en stor innsats fra trygde- og arbeidsmarkedsetaten.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det var innlegget fra Arbeiderpartiets representant som fikk meg til å ta ordet. Der ble det sagt at å gå for de forslagene SV fremmer i dag, vil undergrave muligheten for den totalgjennomgang som Sandman-utvalget står for. Det synes jeg var å overdrive grovt. Uansett hva slags system vi vedtar i dag, vil det gi føringer. Det betyr at man jo binder seg sterkere til det man vedtar i dag, enn til det lovverk man har hatt før – det er åpenbart. Men om man velger den ene eller den andre løsninga, kan det umulig gi en sterkere binding enn en annen. Jeg vil igjen minne om at utjamningsmeldinga, som to regjeringer har lagt fram, ligger til behandling parallelt. Meldinga peker på at den gruppa som vi behandler i dag, nettopp omfatter dem som trenger til styrking av sin økonomi. De som har størst sjanse til bli fattige, er de som har kombinasjonen liten tilknytning til arbeidslivet og dårlig helse. Det er grunnen til at SV har ønsket å heve disse ytelsene allerede i dag, ikke på et generelt grunnlag, men fordi utjamningsmeldinga har dokumentert at omfordeling mellom trygdede som prinsipp ikke er tilstrekkelig hvis man ønsker å fjerne fattigdommen. Jeg vil også peke på at sosialhjelpa – som sikkerhetsnett – styres av regler som tvinger en til å realisere verdier for å få lov til å få tilgang til hjelpas midler. Dette er – som alle som har vært oppe her, har sagt – midlertidige ordninger som i en overgang skal hjelpe folk som er i en krise, tilbake til yrkeslivet igjen. Det kanskje å måtte selge huset sitt i en slik periode, tror jeg kan ta motet fra temmelig mange – hvis man skulle ende opp i en slik situasjon. Problemet er at når man nå fjerner behovsprøvinga, kan man lettere havne i en slik situasjon. Det vil derfor være helt nødvendig å heve noen av ytelsene. Jeg mener at det også burde være mulig å fokusere noe mer på det å bedre barnefamilienes situasjon enn det vi har greid i forbindelse med behandlinga, også med referanse til det som er sagt i utjamningsmeldinga. Utjamningsmeldinga dreier seg også om avkorting av trygd ved opphold på institusjon. Og i innstillinga står det: «En del pasienter avslutter institusjonsopphold fordi den personlige økonomien blir for dårlig.» … «Dette er personer som er under aktiv behandling med sikte på arbeid og dersom behandlingen avsluttes er sannsynligheten for å lykkes liten.» Jeg synes vi her har fått en ganske alvorlig opplysning. Det viser at hvis man er somatisk sjuk, slipper man avkortinga, men hvis man har et rusmiddelproblem eller et psykisk problem, kan man risikere at pasienter skriver seg ut, rett og slett fordi de ikke har penger til å betale regningene sine. Det synes jeg må være fryktelig uhensiktsmessig, og det er grunnen til at SV har gått imot disse siste lovparagrafene.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 484]] Den reglementsmessige tiden for formiddagens møte er for lengst omme. Presidenten vil foreslå at møtet i Odelstinget nå avbrytes, og at nytt møte settes kl. 18. – Det anses vedtatt.