Javio sam se po Poslovniku, ali ne po određenom članu nego po svim članovima Poslovnika, po izbornom zakonu i svemu što važi u ovoj državi kao izborni princip i princip zaštite demokratskih pravila igre. Juče je bio crn dan za Narodnu skupštinu. Juče je došlo do takve otimačine i takvog oblika korupcije kakav je nezapamćen u Narodnoj skupštini. Bilo je i ranije slučajeva da se poništi izborna volja građana, pokušajem otimanja mandata, ali oni koji su to radili makar su pokušavali to da prikriju nekom pravnom formom, pokušavali su to da urade na neki način, kako bi sebe opravdali, i nikada u prvi plan nisu isticali da to rade kupovinom. Juče se prvi put dogodilo da jedan čovek, po imenu Bogoljub Karić, izvrši kupovinu mandata u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Kako znamo da je u pitanju kupovina? Kako znamo da je u pitanju običan politički lopovluk i najbestidniji oblik državne korupcije koji može da postoji? Tako što se sam gospodin Bogoljub Karić time hvalio, tako što je davao intervjue po novinama, tako što je licitirao imena narodnih poslanika i političara u Srbiji koje bi voleo da ima u svojim redovima. Kako i na koji način? Tako što je, odgovarajući na pitanja novinara, tvrdio da u tome nema ničeg lošeg. To je uradio juče sa jednim čovekom, nesrećnikom, čije ime ne želim ni da pomenem ovde. (Predsednik: Razumem vaš bes, ali vas upozoravam na to kako se izražavate o narodnim poslanicima.) Šta je time Srbiji učinjeno? Učinjena je enormna šteta. Ne verujem da postoji politička stranka u ovom parlamentu, bez obzira na naše političke razlike, koja ne deli minimum zajedničkih vrednosti, koje svi mi ovde volimo da zovemo evropske demokratske vrednosti, osnovne demokratske principe. Svi mi, u krajnjoj liniji, minimum tih principa ovde delimo, a ovo ruši te principe u korenu. Ovo je najveće zlo sa kojim se država Srbija susrela, barem od 2000. godine do danas, ako ne i duže u prošlosti. Mislim da bi bilo neophodno da se sastanu šefovi poslaničkih grupa ovog parlamenta i da zauzmu stav o ovom pitanju u toku današnjeg dana, može i u pauzi, i da se sa tog sastanka izda jedno saopštenje koje bi bilo rezultat mišljenja poslaničkih grupa ovog parlamenta. Apelujem na naše kolege narodne poslanike, svih 249 koliko ih ima u ovom parlamentu, da ne dozvole da na ovaj način budu manipulisani, da na ovaj način padne ljaga na njihovo ime i ime njihove porodice, jer ovo što je ovaj nesrećni čovek uradio ostaviće dubokog traga na njega lično, na njegovo okruženje i na njegov život. Hvala vam.
Gospodine Lekiću, izvinite, nisam vam dao reč. Neću dozvoliti ubuduće da se govori po Poslovniku, to je već drugi put, po članovima od 1. do 236. Imam puno razumevanje za vaš stav, gospodine Aligrudiću, i molim da se sastanu šefovi poslaničkih grupa u kabinetu predsednika u 13,00 časova. Gospodine Lekiću, po kom osnovu tražite reč? Oprostite, nijedan poslanik nije pomenut. Kada je u pitanju izražavanje o narodnim poslanicima, moguće je da niste čuli zbog buke u sali, proverite stenogram, ja sam upozorio narodnog poslanika Aligrudića da pažljivo bira reči i da se ne izražava negativno ni o jednom poslaniku. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a ovlašćujem potpredsednika Zankova da nastavi vođenje sednice. Hvala vam.
Reč je dobio Zoran Krasić. Predsednik je dao reč Zoranu Krasiću.
Molim vas, gospodine Lekiću, nije pomenuta nijedna parlamentarna stranka i budite ljubazni, idite na mesto. Da li se mi ne razumemo na aksiološkoj, simboličkoj ili na normativnoj ravni? Molim vas, budite ljubazni, poštujemo Poslovnik, vratite se na svoje mesto. Gospodine Zankov, po mom ovlašćenju nastavite da vodite sednicu.
Gospodine Lekiću, idite na mesto, a reč je dobio narodni poslanik Zoran Krasić. Čuli ste predsednika. Ja mogu posle toga da nastavim da dajem reč, a sada je reč dobio narodni poslanik Zoran Krasić i molim vas da se udaljite od govornice.
Napokon član 12. Predloga zakona. Potrudiću se da diskusija o ovom članu 12. ide onim tokom kako je i krenula. Skrećem pažnju poslanicima, s obzirom da je u toku i izrada predloga ustava, da će ovo verovatno biti interesantno i zbog nekih novih rešenja u našem ustavu. Član 12. Predloga zakona treba da objasni koje su nadležnosti ili koja su ovlašćenja predsednika Vlade. Ono što se predlaže amandmanom takođe se tiče te oblasti – ovlašćenja predsednika Vlade. Onda smo u diskusiji ovde čuli da ovo što Vlada predlaže ovim članom ide u prilog jačanju pozicije predsednika Vlade, a ono što se promoviše ovim amandmanom zasniva se na drugačijoj koncepciji. Imali smo prilike ovde da čujemo kakav je ustavni položaj predsednika Vlade. Da bi se definisao njegov položaj poslanici su pošli od odredbe člana 90. Ustava, gde je data nadležnost Vlade. Ono što se u raspravi zakačilo, to je kakav je to tip naše vlade po ovom ustavu. Ovo nije tzv. tip kancelarske vlade, jer da je kancelarska vlada u pitanju, onda bi se birao samo predsednik Vlade, a on bi poslanike obaveštavao o sastavu i promenama u sastavu svoje vlade. Ali, ovo nije ni tip vlade koju poznaje uporedna praksa (doduše, sve je manje država gde postoji takva praksa), gde se, praktično, pri formiranju vlade glasa o svakom pojedinačnom kandidatu i formira jedan poseban kolegijalni organ nadležan za vođenje politike, odnosno za sprovođenje izvršne vlasti. Možemo reći da, po ovom ustavu iz 1990. godine, mi imamo jedno polovično rešenje, nešto što je između – nije klasična kancelarska vlada, to je bilo u Ustavu SRJ, ali nije ni tip izvršnog veća, kakav je bio u ustavnim rešenjima pre 1990. godine. Ono što može da se kaže na bazi člana 90. Ustava Republike Srbije, to je da on ipak više naginje jednom kancelarskom obliku i organizaciji vlade, jer i u žargonu se kaže – bio je član vlade tog i tog predsednika vlade. Svi ti problemi koji mogu da se pojave unutar Vlade ne mogu da se reše na način kako je to predloženo amandmanom, ali ne može da se reši ni onako kako je navedeno u članu 12. Predloga zakona. Nešto što bi bilo u skladu sa Ustavom bilo bi neko polovično rešenje, koje bi verovatno predsednika Vlade tretiralo ne kao prvog među jednakima, jer, u krajnjem slučaju, ovde se glasa o njegovom programu i njegovom sastavu, ali se ipak glasa o njemu, prevashodno. Imajući u vidu činjenicu da on može da traži razrešenje dotičnog ministra od Narodne skupštine, mislim da ni Vlada, kao predlagač ovog zakona, a ni ova intervencija putem amandmana, ne mogu da reše ono što je navedeno u Ustavu i da utvrde taj duh, pravi duh koji stoji u Ustavu. Ukoliko bismo tražili pravo i odgovarajuće rešenje, verovatno bi to trebalo da bude negde na pola puta između predloženog člana 12. i ovog amandmana. Ovde su u sukobu dve koncepcije, a naš ustav ima jednu međuvarijantu koju promoviše. Predložio bih i predstavnicima Vlade, pa i podnosiocu amandmana, mislim da postoji prostor da se nađe adekvatno rešenje, jer mislim da ni jedno ni drugo rešenje, koje se ovde nudi kao alternativa, ne odslikavaju pravu suštinu članova 90. i 91. Ustava Republike Srbije, ne uviđaju pravi položaj predsednika Vlade. Ovo što se predviđa, pre svega članom 12, u slučaju nekog neslaganja, odnosno ukoliko ministar smatra da je predsednik Vlade prekoračio neka ovlašćenja kad mu je dao konkretni nalog i rešenje te situacije nalazi u tome što potencira to na samoj sednici Vlade, ne odgovara duhu Ustava Republike Srbije. To je činjenica.
Da li se još neko javlja za reč povodom amandmana na član 12? Prvo se javio gospodin Zlatan Jovanović.
Dame i gospodo, evo i danas govorimo o članu 12. Predloga zakona i amandmanu koji je podnet na ovaj član. Ono što je sporno, to je stav 3.
Gospodine Jovanoviću, izvinite. Molim sve narodne poslanike za malo tišine i reda u sali, da mogu diskutanti da se čuju. Izvolite, vratiću vam vreme.
Znači, ono što je sporno u članu 12. to je stav 3, gde se kaže da član Vlade može zahtevati da Vlada odluči da li je pri tome predsednik Vlade prekoračio svoja ovlašćenja. Naime, ovaj stav se odnosi na prethodni stav, na stav 2, gde se kaže da predsednik Vlade može ostalim članovima Vlade dati obavezna uputstva i posebna zaduženja, shodno programu i politici Vlade. Sada se ostavlja mogućnost članu Vlade, znači ministru, da zatraži od Vlade da se izjasni da li je predsednik Vlade prekoračio svoja ovlašćenja pri tom izdavanju zadataka pojedinim članovima Vlade. Mislim da je ovo besmislena odredba, vrlo nesrećna odredba i da ovo ne može i ne bi smelo da ostane u zakonu, da ne bi smelo da se usvoji i da se ovo mora izmeniti. Naime, nigde u Predlogu zakona ne stoje decidno ovlašćenja predsednika Vlade. Na par mesta se pominju ovlašćenja Vlade, kao kolektivnog organa, ali nigde pojedinačno i decidno nisu data ovlašćenja predsednika Vlade, posebno u odnosu na ostale članove Vlade, u odnosu na ministre. Takođe, ono što nije dobro u ovom predlogu zakona, to je što ovaj član nije dorečen. Šta se dešava ako se Vlada, po zahtevu ministra kome je izdat neki zadatak, izjasni da je predsednik Vlade prekoračio ovlašćenja? Šta u tom slučaju? Zakon to ne predviđa. Nigde nije rečeno šta će se desiti i da li je logično da takav predsednik Vlade ostane i dalje na tom mestu. Nije logično. Ako je prekoračio ovlašćenja u odnosu na ministra, prekoračio je ovlašćenja i u odnosu na druge građane Srbije i logično bi bilo, ako već ostavljate ovu odredbu, da napišete šta dalje, šta u tom slučaju. Ovaj član nije dorečen i treba ovo, po mom mišljenju, izmeniti i prilagoditi našim stvarnim uslovima. Vlada je kolektivni organ; predsednik Vlade, odnosno mandatar bira svoje saradnike i nema zdravog razuma da se oni izjašnjavaju o tome da li je on prekoračio ovlašćenja. Ako ih je birao, birao je ljude sa kojima može da sarađuje, a ne da im izdaje naređenja, pa da oni na osnovu toga glasaju da li je on prekoračio ovlašćenja i da li je to što je on uradio dobro ili nije. Mislim da ovo treba izmeniti. Možda ni ovaj amandman nije najsrećnije rešenje, ali trenutno nemamo ništa podobnije i mislim da bi trebalo prihvatiti da se izmeni ovo što je u Predlogu napisano.
Prvo se za reč javio narodni poslanik Veroljub Arsić, pa narodni poslanik Živadin Lekić.
Dame i gospodo poslanici, kako ova rasprava o pojedinostima sve više i više odmiče, predlagač ili vladajuća većina sve više i više prevazilazi sama sebe. Najsporniji deo u ovom članu 12. Predloga zakona jeste stav 3: "Član Vlade može zahtevati da Vlada odluči da li je predsednik Vlade prekoračio svoja ovlašćenja." Da li je ovo napisano da se predsednik Vlade uopšte ne bi mešao u svoj posao i da ministri mogu u toj vladi da rade bukvalno šta god hoće? Čini mi se da je to težnja predlagača, te vlade, znači da može bukvalno da ne odgovara nikome, a da predsednik Vlade odgovara Narodnoj skupštini. Znači, ministri mogu da rade šta im je volja, ali zato će ispaštati predsednik Vlade. Kada se vlada bira, odnosno kada se uspostavi ta skupštinska većina na osnovu koje će da se izabere vlada, postoji mandatar, budući predsednik vlade, koji pred ovom skupštinom izlaže program vlade i predstavlja Narodnoj skupštini ministre, to je lepa reč, ali prava i bukvalna jeste – činovnike, koji rade u Vladi Republike Srbije. Tu nema ničeg drugog. Ako predsednik Vlade prekorači svoja ovlašćenja, kome odgovara? Ne može ministrima, nisu oni njega birali, nego je Narodna skupština birala predsednika Vlade i on odgovara Narodnoj skupštini. Ukoliko predsednik Vlade ne može svoj predlog ili neki svoj stav ili neko svoje uputstvo da sprovede u Vladi, ostaje mu da traži od ministra ostavku, a ukoliko ovaj neće da da, da predloži Narodnoj skupštini da ga razreši; a ukoliko je stav te većine u samoj vladi da predsednik Vlade ne može da radi svoj posao, a čini mi se da ovaj ne želi da radi svoj posao, onda da podnese ostavku i da se pokuša da se napravi neka nova koalicija, neka nova skupštinska većina ili neka nova vlada sa starim koalicionim partnerima. Ovako bukvalno pojedini ministri iz Vlade Republike Srbije mogu da rade šta god hoće i uvek će moći određen lobi u Vladi Republike Srbije da radi mimo predsednika Vlade i mimo volje skupštinske većine, uopšte mimo volje Skupštine Srbije. Ko će odgovarati? Isključivo predsednik Vlade. Čini mi se da je ovde prisutna težnja jednog finansijskog lobija koji postoji u Vladi Republike Srbije i da ovaj član 12. odnosno stav 3. Predloga zakona odgovara isključivo njima, jer se već vidi da pojedini članovi Vlade uopšte ne slušaju ni predsednika Vlade i rade bukvalno šta god im je volja i šta god hoće.
Za reč se javio narodni poslanik Živadin Lekić. Gospodine Lekiću, konstatujem da nema kvoruma za rad i određujem pauzu od deset minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, posle pauze koju je dao potpredsednik Skupštine nastavljamo rad. Molim poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje kako bismo utvrdili kvorum. Zahvaljujem. Upotrebom elektronskog sistema za glasanje konstatujem da imamo kvorum. Reč ima narodni poslanik Lekić. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović. Nije tu. Već su govorili, izvinjavam se. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić. Žao mi je, vi ste već govorili o ovom amandmanu, oprostite. Oprostite, po Poslovniku. Izvolite. Izvinite, molim vas, gospođo Čomić, mislio sam, pošto je pitanje glasilo da li po amandmanu... Izvolite, po Poslovniku. Samo da konstatujem, niko više po amandmanu. Izvolite, po Poslovniku, gospođo Čomić.
Dame i gospodo, član 28. Poslovnika; nije kršenje, nego predlog predsedniku ili predsedavajućem Skupštine. Ovde je izrečen predlog od strane narodnog poslanika Zorana Krasića da nađemo mehanizam da se dogovorimo o tekstu amandmana koji je predložila naša poslanička grupa na član 12, gde je ključni deo, naravno, da se briše poslednji stav iz predloženog člana. U ime svoje poslaničke grupe želim da obavestim i ministra i sve poslanike da mi prihvatamo dogovor, da li na Zakonodavnom odboru ili da nađemo drugi mehanizam da se usaglasimo da je ispravka amandmana da se menja i deo teksta, ukoliko poslanici SRS-a imaju bolju tekstualnu formulaciju u prethodnim stavovima. Mislim da je jako važno da se svi saglasimo da se promeni poslednji stav, gde se članu Vlade daje zakonsko pravo da proziva predsednika Vlade, a nema mehanizama posle, a šta ako nije u pravu ili šta ako je u pravu, i koji u stvari predstavlja mešanje drugih zakona u zakon o Vladi. Znam da ne postoji potpuno čista i jasna procedura da to sada uradimo, ali ako se Skupština dogovori da to bude ispravka amandmana, da bude tekst Odbora za pravosuđe ili Zakonodavnog odbora, prosto smatramo da treba da kažemo da smo spremni na tekstualne izmene onih stavova koji prethode (više ne prethode, pošto nema četvrtog stava), kako bi se iz tog člana izbrisao poslednji stav. Naša namera nije niti kod jednog amandmana, i mislim da ovim dokazujemo da nije ni kod ovog amandmana, da uradimo išta drugo, osim poboljšanja teksta zakona koji je jednako važan za sve. Pozivanje na Poslovnik je jedini način da predložim predsedniku Skupštine da, zajedno sa stručnim službama ili predsednicima Zakonodavnog ili Odbora za pravosuđe i upravu, pronađe mehanizam koji je u okviru Poslovnika i da ne kršimo nijedan propis i zakon, a da zajednička korist bude usvajanje jednog takvog ispravljenog amandmana. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, gospođo Čomić. Stvarno ne vidim sada poslovnički način; stojim na raspolaganju i ministru Lončaru i predstavnicima političkih stranaka koji su izrazili spremnost da se usaglase oko predloga amandmana koji bi potom bio prosleđen. Stojim na raspolaganju, stvarno ne vidim način. Hvala vam. Po prethodnom amandmanu? Pitao sam još jednom, a vi ste se javili po prethodnom amandmanu. Izvinjavam se, u redu je, kažem da nisam video, zato sam dodatno pitao malopre, stvarno nisam primetio. Samo da konstatujemo, da ne bi bilo problema u zapisniku, pored mog pitanja gospođi Čomić... Ne, nismo završili raspravu. Samo trenutak, gospodine Vučiću, poštujemo Poslovnik i ne dozvoljavam vama dok ne završim rečenicu. Dakle, po članu 12. nismo završili raspravu. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić. Izvolite.
Izvinjavam se ako je do neke zabune došlo, javio sam se na vreme, ali gospođa Čomić je imala prednost zbog javljanja po Poslovniku, pa je zato dobila pre reč. Naime, mi u Srpskoj radikalnoj stranci smatramo da je nemoguć opstanak stava 3. člana 12. predloženog zakona, iz prostog razloga što on, bar u dvostrukom vidu, ugrožava funkcionisanje Vlade Republike Srbije. Naime, u jednom svom delu ugrožava načelo podele vlasti, kao osnovni princip funkcionisanja vlasti u ovoj zemlji, a sa druge strane, ublažava i ograničava ovlašćenja predsednika Vlade Republike Srbije, umanjuje u značajnoj meri njegovu odgovornost i može da dovede do izuzetno konfuzne situacije u samom funkcionisanju najvišeg izvršnog organa vlasti. Dakle, mi u Srpskoj radikalnoj stranci smatramo da je neophodno omogućiti svakoj vladi, pošto se zakoni donose i zbog ove vlade, da funkcioniše na ustavom propisan i proklamovan način, u skladu sa principom podele vlasti, da ona bude odgovorna Narodnoj skupštini Republike Srbije, narodnim poslanicima u ovom visokom domu. Naravno da poslanici treba da budu pošteno izabrani na listama koje su predložene i onako kako su se građani izjasnili, a ne da princip lopovizacije bude najviši princip prihvaćen u ovoj zemlji, ma od koga da dolazi. Dakle, to je nešto u šta sam apsolutno uveren i želim da to prihvati Vlada Republike Srbije. I, sa ovom idejom gospodina Krasića koju je malopre izneo mislim da je moguće da se postigne takva vrsta dogovora, a pre svega na Zakonodavnom odboru, da bismo mogli da pronađemo najbolje moguće rešenje. Ne verujem da Vladi Republike Srbije i ministru naročito može da smeta izmena ovog stava unutar člana 12. Znam da svima u Srbiji smeta princip pljačke narodne volje, princip lopovizacije narodne volje. Srećan sam i zadovoljan što sam, kao i svi poslanici Srpske radikalne stranke, u crkvi položio zakletvu, gde sam se zakleo svojim imenom i čašću i slavom svojih predaka i budućnošću svojih potomaka, a onda rekao sledeće – mojim poslaničkim mandatom u svakom trenutku raspolagaće Centralna otadžbinska uprava Srpske radikalne stranke i njenoj volji ću se bezuslovno pokoravati; kako ja ovu zakletvu poštovao i ispunjavao, tako i meni Bog pomogao. Ponosan sam što se ove zakletve danas držim, ponosan sam što se gotovo svi srpski radikali te zakletve drže i imaju o čemu da brinu, i o svom potomstvu, i da se ponose svojim precima, a neki drugi neka razmišljaju kako rade, šta rade, ali neka znaju da princip lopovluka i otimačine nikada neće dobiti većinu u Srbiji. Hvala najlepše.
Molim vas, da li još neko želi reč o amandmanu gospođe Čomić? (Ne.) Hvala. Na član 13. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Oprostite, ministre, nisam vas video. Danas mnogi ne poštuju Poslovnik, pa evo ni ja ne mogu da vodim računa o svemu pa ne vidim kada se istovremeno javljaju. Izvolite. Reč ima ministar Lončar.
Dame i gospodo narodni poslanici, da okončamo raspravu o amandmanima podnetim na član 12. Kao predstavnik Vlade, nakon argumentacije koju smo imali prilike da čujemo, vezano za ovaj član – pogotovo što sam u uvodnom delu rekao da će svi oni amandmani, bez obzira od koga dolaze, koji to svojim kvalitetom budu zaslužili imati saglasnost Vlade – dajem saglasnost Vlade da prihvatimo ovakav predlog narodnog poslanika gospođe Gordane Čomić, ako je to pravno moguće. Koliko je meni poznato, vaš poslovnik o radu tako nešto u ovom trenutku ne dozvoljava, što znači da nije pravno moguće. Ako je moguće, iznađite rešenje, imate saglasnost Vlade.
Dakle, ako sam dobro shvatio, vi prihvatate moju inicijativu da se na sastanku vidi da li je to moguće. Hvala vam. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 13. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić, izvolite.
Dame i gospodo, član 13. ima naslov – Potpredsednik Vlade, i u četiri stava definiše, manje ili više, šta je to što treba da radi i kakva je pozicija potpredsednika Vlade u skladu sa celokupnom idejom u Predlogu zakona o Vladi. Naš amandman se odnosi na promenu prvog stava. U Predlogu zakona prvi stav kaže: ″Potpredsednik Vlade usmerava i usklađuje rad organa državne uprave u oblastima koje odredi predsednik Vlade.″ Amandman, u suštini, jednim delom jezički menja ono što smo dodali, evo videćete to iz citata amandmana. Dakle, predlažemo da prvi stav glasi: "Prilikom izbora Vlade određuje se broj potpredsednika, određuje se potpredsednik koji zamenjuje predsednika Vlade i delokrug rada svakog potpredsednika." Osim što je u skladu sa svim drugim predloženim amandmanima koje smo podneli na Predlog zakona o Vladi, po našem mišljenju, on potpuno jasno stavlja obavezu pred kandidata za predsednika Vlade da već prilikom izbora Vlade jasno obavesti Narodnu skupštinu šta će biti posao njegovih potpredsednika, ko će ga zamenjivati i kako, jer je to jedini način da Skupština stvarno kontroliše Vladu. Da ne bi bilo opštih poziva na kontrolu, nego ako imamo u Narodnoj skupštini jasno definisan problem ili temu iz rada Vlade za koju smatramo da je problematična da onda znamo koji potpredsednik je zadužen za to i da zovemo na odgovornost, ili, nadamo se, na ispitivanje tog potpredsednika Vlade. U suštini, ovim amandmanom jedino pojašnjavamo prvi stav i ukoliko biste pogledali tekstove svih 28 amandmana koje je podnela Demokratska stranka videli biste da usvajanjem svih amandmana dobijate jedan celoviti tekst zakona, jer smatramo da je to jedini odgovoran način na koji možete da podnosite amandmane na neki predlog zakona. Nisu samo u pitanju posledični amandmani, nego je u pitanju pojašnjenje i pojedinim amandmanima uklonjeno je iz zakona o Vladi ono za šta smatramo da nema mesta u zakonu o Vladi. Potpredsednik Vlade je važna funkcija i bez obzira što je nezahvalno da upoređujemo tekst zakona koji tek treba da bude primenjen na neku buduću vladu ili, recimo, to je čak i naše pitanje – da li će se postojeća Vlada reorganizovati kada poslanička većina usvoji ovakav Predlog zakona o Vladi. Dakle, potpredsednik Vlade je u slučaju postojeće Vlade praktično kopredsednik Vlade za određena pitanja i mi, bez prethodnog, da kažem, papira, bilo koje vrste, otprilike znamo šta je ono čime se bavi potpredsednik Vlade koji zamenjuje predsednika, a šta je ono čime se bavi predsednik Vlade. Smatramo da je mnogo jednostavnije da to piše u zakonu i da bude potpuno jasan kandidatu za predsednika Vlade, kada se obraća Skupštini, tačan delokrug rada njegovih potpredsednika, kao i to kojeg od potpredsednika će stavljati da ga zamenjuje. Na ovom mestu samo jedna kratka opaska. Zašto smo podnosili amandmane u ovom obliku kakvi su pred vama? Mi znamo da će Srbija uvek imati koalicionu vladu. I dobro je da se svaki propis koji se tiče organizacije Vlade, Skupštine, da se čak i strategija komunikacija institucija prilagodi realnosti. Znači, nećete imati u Srbiji vladu koju će činiti jedna stranka i niste je imali od 1992. godine. Često se to zaboravlja, zato što javnost u Srbiji vidi jednu stranku kao vodeću, pa onda zaboravlja, u suštini, ko je to ko podržava vladu; 1992. godine ste imali tihu podršku jednoj vladi koja je pala 1993, pa ste imali koalicionu vladu 1997. godine, pa ponovo koalicionu vladu do 2001. godine, i opet koalicionu vladu i sada imamo koalicionu Vladu. Biračko telo Srbije je takvo da će uvek rešavati u smislu formiranja koalicionih vlada, pa je zato važno u zakonu tačno znati šta je to što će da bude dužnost potpredsednika, jer će to biti koaliciona vlada. Hvala.
Hvala. Povodom istog amandmana reč ima narodni poslanik Jovan Palalić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, gospodine ministre, na početku diskusije o ovom predlogu zakona svi smo se, manje-više, složili da treba da se donese jedan zakon koji će biti primenljiv i u narednom periodu, bez obzira na to što će se menjati Vlada. Činjenica je da smo pošli od toga da je potrebno da se uspostavi jasna podela vlasti u Srbiji između zakonodavne, izvršne i sudske vlasti. Bojim se da ovaj amandman u ovom tekstu kako je predložen više liči na neka rešenja koja idu ka tome da se u nekom obliku uspostavi onaj sistem jedinstva vlasti i da se Vladi zavežu ruke kada je u pitanju njena unutrašnja organizacija. Proučavao sam neka uporedna rešenja, ali ne znam za slučaj da se zakonom definišu nadležnosti potpredsednika Vlade. U većini slučajeva potpredsednik Vlade je zadužen za praćenje stanja u određenoj koordinaciji između pojedinih ministarstava i te nadležnosti mogu da se menjaju tokom trajanja mandata. Upravo je u rukama predsednika Vlade da daje pojedina zaduženja pojedinim potpredsednicima i ako smatra potrebnim, upravo radi efikasnosti rada Vlade i koordinacije, da ih menja tokom mandata. Mi bismo ovde imali situaciju, ako bismo usvojili ovaj amandman, da Skupština određuje potpredsedniku Vlade koje će njegove nadležnosti biti, odnosno da predsednik Vlade određuje koje će nadležnosti imati potpredsednik Vlade i da te nadležnosti traju tokom čitavog mandata. Gledajući celinu ovog predloga zakona vidi se jasno da je težnja da se upravo Vlada učini operativnom, efikasnom, da ima samostalnost u svom radu, da predsednik Vlade, upravo rešenjima iz člana 12, ima mogućnost da usmeravanjem politike Vlade na neki način bude jemac sprovođenja te politike. Zašto da se onda ograničava predsednik Vlade davanjem pojedinih nadležnosti potpredsednicima? Mislim da je ovo loš amandman, da ne treba u toj meri, jer Skupština ima druge instrumente da kontroliše rad Vlade. Upravo ovakvim amandmanom vezuju se ruke Vladi u tehničkim poslovima, operativnim tekućim poslovima. I, kao što sam rekao, onaj veliki posao koji nas čeka, usaglašavanje niza propisa, potreba reagovanja na događaje bila bi sprečena ukoliko bi se na ovaj način vezale ruke predsedniku Vlade davanjem obaveza potpredsednicima. Treba jasno podeliti nadležnosti između Skupštine i Vlade i ova rešenja koja su u Predlogu zakona data dobra su, a ova rešenja u amandmanu bojim se da podsećaju na neka rešenja koja su bila ranije i koja govore o duhu jedinstva vlasti.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Podsećam šefove poslaničkih grupa da je sastanak u kabinetu predsednika kroz sedam minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo bih skrenuo pažnju na nekoliko stvari povodom ovoga. Vidite, mi imamo ustavnu normu koja kaže da Vladu čine predsednik, potpredsednici i ministri. Naslov iznad člana 12. kaže – predsednik Vlade, naslov iznad člana 13. kaže – potpredsednik Vlade, naslov iznad člana 14. kaže – ministri. Trebalo je da se opredelite da li ćete, kada su u pitanju potpredsednici i ministri, da koristite jedninu ili množinu, jer ako ste kod ministara krenuli sa množinom, onda je ta množina trebalo da bude i u prethodnom članu, ali dobro. Šta je svrha ovog amandmana i šta reguliše ovaj član? Moram da vas upozorim da član 91. Ustava Republike Srbije ima jasnu normu. Ona kaže ovako: ″Organizacija i način rada i odlučivanja Vlade uređuju se zakonom i poslovnikom.″ Na ovaj način nam je ustavotvorac rekao sledeće – i organizacija i način rada i odlučivanje je pitanje koje treba da bude regulisano zakonom, i to je zakon o Vladi. Pojedina pitanja organizacije, načina rada i odlučivanja, ona tehnička, treba da budu regulisana Poslovnikom Vlade Republike Srbije. Poslovnik Vlade Republike Srbije mora da bude u saglasnosti sa ovim zakonom, jer on osnov za svoje donošenje dobija u ovom zakonu, zakonu o Vladi. Znači, nužno je da postoji neka odredba. Međutim, ovim amandmanom se ne prejudiciraju rešenja zato što ne koristi termin ″nadležnost″, nego koristi reč ″delokrug″, koja može da se tumači i kao oblast. Dakle, to je kao skup pitanja, oblast itd. Moram da vas podsetim, ranije, prilikom izbora Vlade Republike Srbije, kada se birao veći broj potpredsednika, onda je mandatar kada je iznosio i predlagao sastav Vlade rekao – potpredsednik taj i taj za oblast privrede i za oblast ekonomskih odnosa, potpredsednik taj i taj za oblast državne uprave, pa za društvene delatnosti, u zavisnosti da li se opredelio da ima tri potpredsednika u Vladi ili četiri ili pet, ali bilo je slučajeva da smo imali jednog i šest potpredsednika 1992. i 1993. godine. Tada se jasno saopštava narodnim poslanicima koji potpredsednik prati koju oblast. Međutim, ono što mene buni, da budemo načisto, ono što stoji u predloženom članu i ono što stoji u predloženom amandmanu je ista materija, samo što se razlikuju terminološke stvari i neko viđenje, ali ono što ste vi napisali u stavu 1. je nepravilno. Vi ovde kažete – potpredsednik Vlade usmerava i usklađuje rad organa državne uprave. Samo da vas podsetim, član 94. Ustava Srbije kaže – poslove državne uprave obavljaju ministarstva. Puno puta se kao organi državne uprave ne javljaju samo ministarstva i zato bi bilo mnogo pravilnije da ste ovde iskoristili – usklađuje rad ministarstava; onda ste locirali koji je domen njegovog interesovanja. Ovo vam pričam na bazi iskustva, jer Vlada, odnosno sve vlade imaju potrebe da potpredsednici dobiju neka zaduženja, da usklade rad tri ili četiri ministarstva koja su šira u nekoj oblasti, da se ne bi dešavalo da potpredsednik Vlade poziva prvostepene organe državne uprave ili organizacije, ili ne znam koga sa strane, a da čak resorni ministar, koji bi morao prvi da se pita, ni ne zna. Zato mislim da je ova formulacija koja se predlaže amandmanom, mada verovatno i ona trpi neku kritiku, mnogo bolja od ove formulacije koja je u vašem prvom stavu. Govori o delokrugu, znači nečemu najširem, i više je kao saopštavanje poslanicima prilikom izbora za šta je koji potpredsednik u Vladi zadužen. Moram da vam kažem, ako mislite da i ovaj amandman i ovo što sam ja rekao o načinu funkcionisanja može da blokira rad Vlade, to neće da blokira, u to budite sigurni, rad Vlade, ali pošto ste se opredelili za novi zakon, mi smo se uključili, znači, da ste išli na intervencije, mi ne bismo podnosili amandmane, jer promena svakog zakona nije baš tako jednostavan posao.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 15. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 15. u glavi 2, koja govori o mandatu Vlade, ima naslov – Izbor Vlade i glasi: "Vladu bira Narodna skupština posle svakog konstituisanja, na predlog kandidata za predsednika Vlade." Stav 2: "Narodna skupština odlučuje o izboru Vlade u celini." Stav 3: "Vlada je izabrana većinom glasova od ukupnog broja narodnih poslanika." Podneli smo amandman kojim se stav 1. menja i glasi: "Vladu bira Narodna skupština, na predlog kandidata za predsednika Vlade, u skladu sa Ustavom", a stavovi 2. i 3. se brišu. Ovo je prvi član u Predlogu zakona o Vladi, gde se zakonom o Vladi hoće uređivati šta radi Narodna skupština. Postoje još dva člana koji čak govore o rokovima u kojima Skupština treba da glasa. To je nedopustivo. Ono što kod mene izaziva čuđenje je da pristajemo na to u ime predlagača, kao poslanici koji sasvim sigurno znaju da u zakonu o Vladi nema potrebe, niti sme da stoji kako Narodna skupština odlučuje o Vladi. To je predmet Poslovnika Narodne skupštine. Dakle, poruka nije samo da vam stoji jedan stav viška u članu. Poruka je – ovaj predlagač zakona nešto hoće. Šta hoće? Da propiše Skupštini kako će da glasa o Vladi. Ne može. Naša namera je da samo kažemo da nam je jasno, da ne čitamo to kao zlu nameru. Dakle, sasvim sigurno, ne čitamo to kao nameru predlagača, niti želimo da verujemo da u ovoj vladi ima ljudi koji smatraju da Vlada treba da propisuje Skupštini da li će da glasa u celini i kako će da glasa, većinom od ukupnog broja poslanika ili kako Vlada smatra da treba. Ova dva stava se moraju brisati. U stavu 1, koji menjamo, stoji – posle svakog konstituisanja. Loše je izbor Vlade definisati posle svakog konstituisanja, jer je to samo jedan od slučajeva kada Narodna skupština može birati Vladu. Znači, vi ovde Predlogom zakona sprečavate da se Vlada konstituiše i bez novih izbora, što su primeri u parlamentarnoj praksi. Samo pitam – da li ima mesta da se ovo čita kao zabrana rekonstrukcije Vlade? Znači, Vlada može da se izabere samo nakon konstituisanja Skupštine. Kako se zove proces kada biramo Vladu zbog rekonstrukcije? Da li je rekonstrukcija jer je ministar dao ostavku, da li je rekonstrukcija jer se promenila poslanička većina, da li je rekonstrukcija jer predsednik Vlade hoće koordinatora, recimo, za evropske integracije, pa dođe u Skupštinu – dobar dan, ja bih ovo, a svi mi bismo rekli – hajde. Dakle, pitam zaista da li ovo može da se čita da ne može da se bira Vlada, osim posle svakog konstituisanja Narodne skupštine? Ovo vam pokazuje koliko jedna krajnje nespretna jezička formulacija u zakonu može da proizvede vrlo ozbiljne probleme. Predloženi tekst je, osim toga, ponovo dokaz dekonstitucije Ustava, jer menja ustavno načelo. Kada čitate zakon videćete da se predlagač iz nekih razloga jako kloni toga da upotrebi reči "u skladu sa Ustavom". Ja to mogu da razumem, ne sviđa se njoj ili njemu, ko piše, ali umesto toga ne može da loše prepisuje Ustav, a pogotovo ne može da menja Ustavom garantovana prava Skupštine da odluči o tome kako se bira Vlada. To su dve stvari koje se ovde brane samo postojanjem dobrih namera. Ponovo kažem, ne izražavam sumnju u postojanje dobrih namera, ali čitam ono što piše. Bez sumnje u to da ste imali dobre namere kada ste predlagali ove odredbe, trpećete ogromnu kritiku zbog upisivanja ovakvih odredaba i, uz onaj član 6, ovaj član 15. mora na ocenu ustavnosti. Mora Ustavni sud da proceni da li zakon o Vladi ima pravo da kaže da se Vlada bira posle svakog konstituisanja Skupštine. Sami znate da nema. Zbog toga je jednostavnije da prihvatite ovaj amandman i da sklonimo svima zajedno jednu nevolju sa vrata. Hvala.
Hvala vama. Da li se još neko javlja za reč o amandmanu na član 15? (Ne.) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, a zatim Vjerica Radeta, narodni poslanik.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 16. Predloga zakona o Vladi. Ovim amandmanom traženo je da se promeni stav 2. ovog člana, odnosno da se promeni tekst zakletve koju članovi Vlade polažu pred Narodnom skupštinom. Ukoliko moj amandman bude prihvaćen, stav 2. bi glasio: "Na dan svog izbora članovi Vlade polažu pred Narodnom skupštinom zakletvu koja glasi: Zaklinjem se da ću se u svom radu pridržavati Ustava i zakona i da ću dužnost člana Vlade vršiti odgovorno i savesno". Ovim amandmanom otklanja se nedoumica iz Predloga zakona kada se polaže zakletva. Mi smo i ranije imali problema u vezi sa trenutkom kada član Vlade treba da položi zakletvu i od kog trenutka mu počinje mandat. Imali smo situaciju da je gospodin Goran Pitić vršio dužnost člana Vlade, iako nije položio zakletvu, već je to uradio tek nakon nekoliko meseci. Dame i gospodo narodni poslanici, ovde se postavlja pitanje šta uopšte predstavlja ta zakletva. Da li su svi ti akti koje je Goran Pitić u svojstvu ministra potpisao pre nego što je potpisao zakletvu bili validni, da li su konvalidirani naknadno i od kog trenutka je on u stvari bio ministar? Mislim da je, u najmanju ruku, neozbiljno da dopustimo da i u narednom periodu dolazi do sličnih stvari. Prihvatanjem ovog amandmana ovakva mogućnost bi se otklonila. Drugo, u ovom članu rečeno je u stavu 1. da mandat Vlade teče od polaganja zakletve pred Narodnom skupštinom. Sami znamo da Vlada u svom obrazloženju sada kaže da, naravno, mandat cele Vlade kreće od tog trenutka; svesni ste i vi da naknadno, ukoliko politički trenutak i situacija, odnosno potrebe nekih koji imaju većinu u ovom parlamentu budu tako tražile i zahtevale, vrlo lako, kao i u prethodnom periodu, može doći do tumačenja kako će u tom trenutku odgovarati poslaničkoj većini i da ovo što sada piše i što u ovoj raspravi kao neke ciljeve proklamujete može vrlo lako biti zgaženo. Drugi deo koji se menja ovim amandmanom je tekst zakletve, ovako kako je postavljena, gde se neko zaklinje svojom čašću, zaklinje se na odanost Republici Srbiji. To su neki, pokazalo je vreme, izuzetno rastegljivi pojmovi. Neki su se, evo, zaklinjali čašću i kada su polagali zakletvu za narodnog poslanika. Bilo je zaista krajnje loših primera u prethodnom periodu. Imali smo čak i potpredsednika Vlade koji je bio zatečen na delu kako predstavniku strane obaveštajne službe predaje određene informacije, a vi znate da se i taj, ja ne mogu za njega reći gospodin, ali da se i ta osoba, moralna nakaza, zaklela na odanost ovoj državi, zaklela se svojom čašću, a evidentno je da takve osobe čast nemaju, pa je apsurdno da se ovde kroz zakletvu takvi ljudi na čast i pozivaju. Mislim da je mnogo bolje da se mi držimo u ovom parlamentu Ustava i zakona, da oni koji budu izabrani, da li za predsednika ili potpredsednika Vlade ili za ministre, polože zakletvu da će se u svom radu pridržavati apsolutno Ustava i zakona i da će dužnost člana Vlade vršiti odgovorno i savesno. U tom slučaju, nećemo imati mogućnost da, ukoliko dođe do kršenja Ustava ili zakona, ti ljudi odgovaraju. Vi vrlo dobro znate da ne postoji ni sud časti, niti neki sud koji bi uticao na nečiju savest, ali postoje redovni sudovi koji bi ovu funkciju mogli da obavljaju. Onda je, po mišljenju Srpske radikalne stranke, potpuno neprihvatljivo da vi pokušavate da zakonom nekome ko savesti i časti ima ili nema nešto naturate. Za one koji savesti i časti imaju ovaj zakon ništa neće ni značiti, jer će oni to sami osetiti. Za one koji savesti i časti nemaju ni to što ćete vi ovde napisati da neko treba da se zakune čašću svakako ništa neće značiti. Prema tome, predlažem da prihvatite ovaj amandman. Mislim da je mnogo realniji, da je primereniji situaciji u zemlji, političkom trenutku i razvoju demokratije trenutno kod nas. Znači, dajte da se okanemo više tih moralnih i kvazimoralnih floskula, neka se ministri drže Ustava i zakona, neka svoju dužnost obavljaju odgovorno i savesno i mislim da ćemo svi biti u mnogo boljoj situaciji.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, zakon o Vladi je svakako jedan od ključnih zakona. Mislim da su kolege poslanici iz skupštinske većine, a i predstavnici Vlade, mada ministar trenutno nije tu, shvatili da je poslanička grupa SRS pristupila ovom zakonu krajnje ozbiljno i da nam je zaista namera da kroz ove amandmane uredimo zakon, da sutra kod primene ovog zakona ova ili neka druga vlada ne bi imale problema. Verujem da je naša namera tako i shvaćena, s obzirom da su već neki amandmani prihvaćeni. Sigurna sam da će ministar Lončar, kada bude čuo ovo obrazloženje i ova obrazloženja, i ovaj amandman prihvatiti, da bi ovaj zakon zaista imao smisla. Nije ovde sporan samo tekst zakletve, sporan je i termin. U članu 16. se kaže da mandat Vlade teče od polaganja zakletve pred Narodnom skupštinom. Kada će biti to polaganje zakletve, to ne piše. To je zaista nešto što mora precizno da se utvrdi. Ne može neko ko bi, eventualno, osporavao ovaj amandman da kaže da se to podrazumeva. Ne može da se podrazumeva, mora tačno da se zna. Kolega Šarović je malopre izneo primer bivšeg ministra Gorana Pitića. Kolege koje su bile u tom sazivu Skupštine se sećaju da je bilo i smešno i tužno kada je naš kolega Milorad Mirčić izašao za ovu govornicu i pitao tada sekretara da li tvrdi da je Goran Pitić ministar. Ispostavilo se da do tog momenta nije položio zakletvu i da je neovlašćeno sedam meseci obavljao funkciju ministra. Iz tog razloga smo predložili da se ceo ovaj član menja i rekli smo kako bi trebalo da glasi. Rekli smo da u stavu 1. treba da stoji da na dan svog izbora članovi Vlade polažu pred Narodnom skupštinom zakletvu koja glasi... Dakle, na dan izbora, na dan konstituisanja Vlade treba da se položi zakletva i da od tog momenta i predsednik i ministri mogu da stupe na funkcije na koje ih Narodna skupština izabere. Zaista ne vidim šta bi bilo ko u ovoj sali mogao da prigovori ovako formulisanom stavu 1. člana 16. ovog zakona. Dalje smo predložili da se promeni tekst zakletve. U Predlogu zakona se kaže: "Zaklinjem se na odanost Republici Srbiji i svojom čašću obavezujem da ću poštovati Ustav i zakon i dužnost člana Vlade vršiti savesno, odgovorno i predano." Znate, možda ovo zvuči kao neka velika izreka, neka značajna zakletva, ali verujte, ako pogledate suštinu, ne znači ništa i nikoga ne obavezuje ni na šta. Zato smo predložili da tekst zakletve glasi: "Zaklinjem se da ću se u svom radu pridržavati ustava i zakona i da ću dužnost člana Vlade vršiti odgovorno i savesno." Šta ovo znači? Ako se član Vlade pridržava Ustava i zakona naravno da će on svoj posao obavljati časno i moralno, jer ako ne krši Ustav i zakon, on mora da se uklopi u tu neku opštu odrednicu časti i morala. Znači, suština je da moramo da kažemo da će član Vlade da se pridržava Ustava i zakona i da dužnost člana Vlade vrši odgovorno i savesno. Nemojmo sa ovim predlogom Vlade, koji je preširok i koji je neodređen, jer šta to znači – zaklinjem se na odanost Republici Srbiji? Ne sumnjamo mi da bilo ko, i ko sedi u ovoj skupštini, ko je danas ili će biti član Vlade ili je bio, nije odan Republici Srbiji, ali to je valjda prisutno u svakom čoveku, u svakom građaninu Republike Srbije. Ministar ipak ima određene dužnosti i on mora da se zakune pred ovim parlamentom da će te dužnosti obavljati u skladu sa zakonom i u skladu sa Ustavom. Zato pozivam i ministra, koleginica će verovatno da mu prenese ili će videti u stenogramu, pozivam i vas kolege iz skupštinske većine da ovaj amandman prihvatite. Dakle, konceptualno ništa nismo promenili, ali samo hoćemo da nam se onaj koga ovde izaberemo za člana Vlade, za koga glasamo u ovom parlamentu, i zakune da će tu dužnost obavljati u skladu sa zakonom koji se donosi u ovom parlamentu, u skladu sa Ustavom. Nema nijednog razloga da se ovaj amandman ne prihvati. Još jedanput vas pozivam, radi boljeg teksta zakona, da prihvatite amandman Srpske radikalne stranke.
Za reč se javio narodni poslanik Dragoslav Milković, pa narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, javio sam se povodom amandmana na član 16. stav 2. koji je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović, ispred Srpske radikalne stranke. Ovaj amandman bi trebalo svi da prihvatimo, jer se radi o tome da se Vlada i svi državni funkcioneri moraju pridržavati Ustava i zakona i dužnost člana Vlade vršiti odgovorno i savesno. Zašto kažem ovo – odgovorno i savesno? Doneli ste mnogo zakona, Evropa vas tera na to. Stvarate li osnov za njihovo ostvarivanje u svakodnevnom životu? Za sada ne. Razumem zauzetost ministara zbog poslova, zbog Darvina, zbog novih metoda u sistematskim pregledima đaka, zbog slabog odziva dobrovoljnih davalaca krvi, zbog 063, zbog šećera i stipendija, zbog bošnjačkog jezika i zbog mnogo čega drugog. Zbog toga na brzinu, primenjujući resavsko-prepisivačku školu, predlažete loše i nerazumne zakone, sa dosta stranih termina. Gospodo predlagači zakona, udenite u ovaj zakon i u sve druge zakone, ali što preciznije, instrumente koji će stvarno imati odgovornost za neodgovornost, odgovornost za podvale, odgovornost za korupciju, odgovornost za afere itd. Na primer, bivši ministar inostranih poslova Srbije i Crne Gore, kao član Međunarodne komisije za Balkan, stavio je potpis za nezavisnost Kosova i Metohije. Sadašnji ministar inostranih poslova Srbije i Crne Gore izjavi engleskom ministru da su Srbi izvršili genocid nad Šiptarima na Kosovu i Metohiji. Jedan se izvinjava Hrvatima, reče da su Srbi izazvali rat. Drugi se izvinjava muslimanima, da su Srbi krivi za rat. Ko je njih ovlastio i u čije ime oni to rade? Svako treba da odgovara za ono što radi. U protivnom, džaba vam imitiranje engleskog, austrijskog i svakog drugog zakonodavstva.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Mislim da predlagač treba da prihvati ovaj amandman, a ja ću navesti razloge. U skladu sa Ustavom, amandmanom se precizira od kada teče mandat i kada član Vlade polaže zakletvu. Moram da kažem da mi ovde imamo ugrađeno nepoštovanje nekih pojmova. Ovo što mi nazivamo zakletvom treba, u stvari, da bude svečana izjava, jer zakletve se daju prema nekim emocijama, prema nečemu imaginarnom, a članovi Vlade, predsednik Republike i svi funkcioneri koji podležu toj obavezi bi po pravilu trebalo da daju svečanu izjavu i ta izjava treba da bude u skladu sa onim vrednostima koje su promovisane Ustavom. Polazeći od toga, ovim amandmanom se samo potenciraju te vrednosti koje stoje u Ustavu i gde postoji veza između te vrednosti i nosioca državne funkcije. Znači, u tekstu ove zakletve koja se predlaže amandmanom nalazi se upravo ono što stoji u članu 53. Ustava Republike Srbije – svako je dužan da se pridržava Ustava i zakona i svako je dužan da savesno i odgovorno vrši javnu funkciju. Onaj ko pripada izvršnoj vlasti član je Vlade, on daje svečanu izjavu kojom potvrđuje svoje opredeljenje da će da poštuje Ustav i zakon i da će savesno, marljivo i odgovorno da vrši svoju javnu funkciju. U tom smislu treba da bude ta svečana izjava koja se ovde naziva zakletvom. U onome što je predložila Vlada, naravno, govori se i o savesnosti, poštenju, ustavnosti i zakonitosti, ali se navodi i nešto što ne postoji u Ustavu i spada u domen imaginarnih kategorija, a to je odanost Republici Srbiji. Da li se to odnosi na odanost negovanju republikanskog oblika vlasti i organizacije države u Republici Srbiji? Na šta se drugo odnosi? Kojim to vrednostima neko treba da bude pokoren, pa se dobrovoljno odriče nečega i prihvata nešto što mu je nametnuto? Šta mu je to nametnuto? Republika Srbija? Republika Srbija nikome nije nametnuta. Znate, što se tiče teksta svečane izjave, da ne koristim primere iz nekih drugih država, u nekim državama članovi Vlade daju, u zavisnosti od religije koja je vladajuća, jednu hrišćansku zakletvu, recimo, poput Grčke. U zapadnoj Evropi postoje države gde se onaj ko je izabran za člana vlade, predsednika države, pored svečane izjave koju daje, zaklinje i to ima neka crkvena obeležja. Naravno, ne plediram na to, pošto je ovo Republika Srbija, Ustav je to propisao kako je propisao, ali sama formulacija ″odanost Republici Srbiji″ u stvari ništa ne znači; jer, kako da se onaj ko je monarhista zakune na odanost Republici Srbiji? Mi sada u Vladi imamo ljude koji su izabrani, članovi su Vlade, a po političkom ubeđenju su monarhisti i vi njih provocirate kada ih terate da se zaklinju na odanost Republici Srbiji. Mislim da je nespretno izabrana terminologija svečane izjave, pošto ovo ne mogu da nazovem zakletvom. Neću da navodim, pošto su moji prethodnici naveli konkretne primere, gde to postaje stvarno besmisleno. U izjavama nekih zvaničnika to postaje stvarno besmisleno. Ministar spoljnih poslova je, posle predsednika Republike, druga ličnost koja predstavlja jednu državu u inostranstvu. Ne može ministar zadužen za ekologiju da predstavlja državu u inostranstvu. Ministar spoljnih poslova je, po pravilu, u nekim državama i potpredsednik vlade. To je ličnost koju zna inostranstvo. Ako njegove izjave nisu u skladu sa politikom Vlade, nisu u skladu sa onim što je evidentno interes javnog mnjenja i svih građana Republike Srbije, onda se postavlja pitanje čemu se on zakleo, da li njega zakletva obavezuje. Zato mislim da je ovaj tekst amandmana koji je Srpska radikalna stranka predložila ispravniji, u skladu sa Ustavom, nešto realniji, a ipak, ostavlja se svakom da moralno proceni da li se neko pridržava onoga što je svečano obećao, u jednom delu; u drugom delu, gde se primenjuje zakon i pravo, ta izjava gotovo da nema nikakvog uticaja, jer se na ministre, predsednika Vlade i potpredsednika Vlade primenjuju odredbe svih drugih zakona, pa ukoliko nisu radili u skladu sa zakonom i Ustavom, ili su nesavesno radili, podležu drugim oblicima odgovornosti, bez obzira što u jednom trenutku oni imaju imunitet.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević, pa narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u članu 16. vidi se priroda predloženog zakona o Vladi, koji je Vlada Republike Srbije podnela Narodnoj skupštini na razmatranje i usvajanje. Poslanička grupa SRS podnela je jedan broj amandmana pokušavajući da ovaj zakonski predlog uredi preciznije i jasnije, jer se radi o veoma važnoj materiji, koja treba u potpunosti da bude u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Kolega Nemanja Šarović je podneo amandman na član 16. stav 2. gde traži da se taj stav 2. menja i glasi: "Na dan svog izbora članovi Vlade polažu pred Narodnom skupštinom zakletvu koja glasi: Zaklinjem se da ću se u svom radu pridržavati Ustava i zakona i da ću dužnost člana Vlade vršiti odgovorno i savesno." Što se tiče člana 16. zakona koji je Vlada predložila Narodnoj skupštini, u stavu 2. kaže se – zaklinjem se na odanost Republici Srbiji i svojom čašću obavezujem da ću poštovati Ustav i zakon i dužnost člana Vlade vršiti savesno, odgovorno i predano. Ovaj član 16. Predloga zakona u stavu 2. nije dobro koncipiran. Kolega Šarović je podneo amandman, odnosno poslanička grupa SRS, na član 16. stav 2. i kolega Krasić je sada upravo rekao mnogo razloga zbog čega treba prihvatiti amandman koji je podnela Srpska radikalna stranka. Kada se radi o polaganju zakletve prilikom izbora Vlade Republike Srbije, jasna je konotacija i ono što treba svakome od nas da bude veoma važno, upravo taj čin, kako je Zoran Krasić rekao za ovom govornicom, umesto da kažemo zakletva, može da se kaže svečana izjava i da ona bude u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Nadam se da će Vlada prihvatiti ovaj amandman gospodina Šarovića i poslaničkog kluba SRS, jer on u potpunosti ispravlja nedostatke člana 16. stav 2. koji je u ovom zakonu predložila Vlada Republike Srbije.
Zahvaljujem se gospodinu Đorđeviću. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, nas 249 poslanika, koliko nas ima u Narodnoj skupštini Republike Srbije, možemo da se sporimo oko teksta zakletve svako na svoj način, poimajući i imajući u vidu šta je to moralno i šta su suštinske i moralne vrednosti, a šta predstavlja njegovu negaciju. Za sve časne, poštene i odgovorne ljude, a naročito za verujuće ljude, to je nešto što se ne postavlja kao pitanje. Ma koliko da se sporimo kao politički neistomišljenici, moramo da se držimo onih osnovnih moralnih postulata i onoga na šta nas obavezuju Ustav, kao najviši pravni akt ove zemlje, i zakoni koji se donose u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Javila sam se da još malo argumentacijom, na svoj način i iz svog ugla, potkrepim ono što je napisao u svom amandmanu uvaženi kolega Nemanja Šarović, poslanik Srpske radikalne stranke, zbog toga što je ovde najvažnija činjenica kada se nešto desilo. Ne da prvi stav člana 16, ovako kako ga je predlagač dao, zbunjuje, nego zaista može različito da se tumači. Videćete, svako ko pročita, i milion puta da pročitate tu rečenicu i taj prvi stav, da to nije definisano. Dakle: ″Mandat Vlade teče od polaganja zakletve pred Narodnom skupštinom.″ Kolega Šarović je to mnogo preciznije, i u skladu sa iskustvom, a naročito sa onim negativnim kada je u pitanju Pitić (ali ko zna koliko je takvih slučajeva moglo i hipotetički može da se desi), rekao i predložio vam da se taj stav promeni i da glasi: ″Na dan svog izbora članovi Vlade polažu pred Narodnom skupštinom zakletvu koja glasi...″ Ovaj vaš prvi stav, kako ste ga napisali, ova rečenica – mandat Vlade teče od polaganja zakletve pred Narodnom skupštinom, ne znači ništa u suštinskom određivanju trenutka kada se to dešava. Kolega Šarović je to jasno precizirao i ostavio mogućnost, jer to se zaista dešava, da neki ministar podnese ostavku, a mnogi nisu imali obzira i savesti i mnogi se nisu držali Ustava i zakona, pa nisu podnosili ostavke, a trebalo je. Dakle, kolega Šarović ostavlja mogućnost, ako se desi da se izvrši rekonstrukcija Vlade, odnosno to se desilo i u ovoj Koštuničinoj vladi, i da se promeni ministar, da on to uradi pred Narodnom skupštinom onog dana kada ga Skupština izabere. Sam tekst zakletve, kao što rekoh na početku, može za svakog od nas 249 poslanika u Skupštini različito da se tumači. Kada je u pitanju nešto kitnjasto, a mislim da je ovaj tekst predložene zakletve upravo to, za razliku od suštine koju potencira gospodin Šarović, a to je da tekst treba da glasi – zaklinjem se da ću se u svom radu pridržavati Ustava i zakona i da ću dužnost člana Vlade vršiti odgovorno i savesno, sve ovo drugo i svaka eventualna glorifikacija, ili kako bi to neko drugi sastavio, otvara sumnju zašto se to još nešto dodaje, kada je ovo zapravo suština izbora jednog člana Vlade, jednog odgovornog političara, predstavnika izvršne vlasti. Sve ovo drugo ne mora da znači ništa. Ako se on pred Skupštinom, kao što to Nemanja Šarović predlaže, obavezao na to da će da poštuje Ustav i zakon, onda se podrazumeva da će da bude i častan i moralan i savestan, jer kakav je onda to član Vlade, postavlja se pitanje, koji sve to nije. Bilo je takvih slučajeva da su mnogi prethodnici položili zakletvu i obavezali se na to, a pokazali su da su i nečasni i nemoralni. Spomenuo je kolega Šarović onaj čuveni slučaj Perišića i njegov susret sa šefom CIA-e za Balkan Nejborom u jednoj kafani na Ibarskoj magistrali i odavanje državne tajne. Taj skandal koji se desio nije samo stvar te šačice, odnosno strančice, koja zapravo nije ni postojala, a čiji je on bio vajni predsednik, nego je kompletnu odgovornost zbog toga trebalo da snosi i ona DOS-ovska vlada i ceo tadašnji kabinet, jer je potpredsednik Vlade učinio jedno od najvećih krivičnih dela u zemlji. Sam tekst zakletve uvek mora da bude koncipiran tako da se u njemu sadrže dve reči: Ustav i zakon. Ako neko poštuje Ustav, odnosno izabran član Vlade, a to moramo i mi narodni poslanici i Ustav nas na to obavezuje, kao i zakon, nepotrebno je da se bilo šta u tom smislu dodaje. (Predsedavajući: Vreme.) Završavam. Statut opština i gradova je predvideo da izabrani, sada po prvi put, predsednici, odnosno gradonačelnici polažu zakletvu. Kada smo imali prvu sednicu Skupštine grada Kragujevca i kada je gospodin Veroljub Stevanović voljom građana Kragujevca izabran na tu funkciju, ta sednica je trebalo da se završi tako što bismo mi odbornici već unapred utvrđeni tekst zakletve položili, a on tog dana nije bio predviđen u dnevnom redu, i da to gradonačelnik uradi; to sam mu predložila u ime odborničke grupe Srpske radikalne stranke, a nismo imali tekst zakletve. Veoma brzo smo se dogovorili da se tog dana to uradi kroz jednu rečenicu koja je sadržala samo ovo – zaklinjem se da ću u skladu sa Ustavom i zakonom da izvršavam svoje obaveze. Zato bi bilo bolje, naročito zbog ovog prvog stava, gde se tačno određuje vreme kada se to dešava, da prihvatite amandmane kolege Nemanje Šarovića. Za sve izabrane predstavnike Vlade poštovanje Ustava i zakona i pokušaj da se očuva nacionalno i državno jedinstvo je imperativ, što ne pokazuju, naravno, ni prethodnici, a ni svi članovi ove vlade, ali mi srpski radikali to zagovaramo otkako smo parlamentarna stranka i mislimo da je to, u stvari, ključ svega i da je to najvažnije. Hvala.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanik Srpske radikalne stranke gospodin Nemanja Šarović je podneo amandman na član 16. koji umnogome precizira i objašnjava ovaj deo koji se odnosi na početak mandata Vlade i na polaganje zakletve. Sećate se da je u onoj vladi posle ″buldožer revolucije″ jedan od ministara šest meseci bio u portfelju ministra, a da nije položio zakletvu ili svečanu izjavu, ili kako god da se to zove. Prema tome, on je šest meseci mogao onako bez zakletve na odanost Republici Srbiji da radi šta god mu padne na pamet, a posle toga, kao kod miropomazanja – sve što si zgrešio ne važi ti se i od sada si ministar u pravom smislu i možeš da radiš. Radi se o gospodinu Pitiću. Dakle, šest meseci je gospodin Pitić bio ministar bez da je položio zakletvu. S druge strane, i ta zakletva za pojedine ministre u toj vladi od 2000. godine, a bogami i u ovoj od 2003. godine vrlo malo znači. Prvi deo zakletve koji je predložen članom 16. kaže – zaklinjem se na odanost Republici Srbiji. ″Zaklinjem se na odanost Republici Srbiji″, a pare te Republike Srbije u Evroaksis banci, pa se preko njih otvara Nacionalna štedionica. Neću da pomenem ime ministra koji je to radio. ″Zaklinjem se na odanost Srbiji″, a četiri milijarde dolara pronađenih na Kipru nestade na Devičanska ostrva. ″Zaklinjem se na odanost Republici″, a recimo, šećerna afera, Erikson afera, vodena afera, mislim na aferu vezanu za "Knjaz Miloš". ″Zaklinjem se na odanost Republici″ – jedan od saveznih ministara koji se zakleo na odanost Republici prepisa Kosovo Šiptarima. Koliko je za to uzeo, to ne znam. ″Zaklinjem se na odanost Republici″, a jedan od saveznih ministara, sadašnjih, ima nameru, bar je tako izjavio na televiziji, da pripomogne onom prvom da se Srbiji otme Kosovo. Dame i gospodo narodni poslanici, zakletva ili svečana izjava, ili kako god da se to nazove, imaće onu težinu i biti onoliko bitna za čoveka koji je polaže ili koji je daje koliko on karaktera i ljudskosti u sebi ima. Prema tome, ovaj amandman narodnog poslanika Nemanje Šarovića treba prihvatiti zbog toga što je mnogo celishodniji – zaklinjem se da ću se u svom radu pridržavati Ustava i zakona i da ću dužnost člana Vlade vršiti odgovorno i savesno. Možete mu napisati zakletvu na tri strane, ali ako mu se pruži prilika da preko Evroaksis banke otvori Nacionalnu štedionicu u Srbiji, sigurno će, ukoliko nema karaktera, to uraditi. S druge strane, u obrazloženju zašto se ne prihvata amandman narodnog poslanika Vlada kaže – mandat otpočinje danom polaganja zakletve. Po pravilu, zakletva će se polagati na dan izbora. A šta ako ne bude po pravilu? A šta ako bude mimo pravila, pa danas izbor, pa prekosutra tek predviđeno da se polaže zakletva, a nekog od ministara zaboli noga, daleko bilo, pa ne može ni taj dan da dođe? Prema tome, dame i gospodo narodni poslanici, predlažem da se amandman narodnog poslanika Nemanje Šarovića usvoji i da se poboljša ovaj tekst zakona u tom delu.
Hvala vam. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Miljko Četrović.
Poštovani narodni poslanici, tekst zakletve, ako se ne posmatra suštinski šta znači zakletva i reči koje se izgovaraju prilikom polaganja zakletve, a izgleda, gledajući kako su se stvari odvijale u državi Srbiji unazad nekoliko godina, a i kako se danas odvijaju, najmanje odgovaraju ili snose odgovornost oni čije su funkcije najviše u državi Srbiji, pa i članovi Vlade i predsednik Vlade, njihove obaveze i odgovornosti su u hijerarhiji u državi Srbiji najveće, a trebalo bi da bude žrtva njihova i radi interesa države i naroda. U ovom obrazloženju zašto se ne prihvata amandman narodnog poslanika Nemanje Šarovića, pored poštovanja Ustava i zakona, govori se da ovaj tekst koji je predložen proizilazi iz moralnih normi i osećanja privrženosti Republici Srbiji. O kakvim moralnim normama može ova vlada u obrazloženju da govori ako se sve ovo događa kako se događa, i u samoj Vladi i u ministarstvima i širom države Srbije? Ustav se gazi na svakom koraku, da i ne govorimo o gaženju pozitivnih zakonskih propisa, nepoštovanju i nesprovođenju zakona. A, ko je dužan da sprovodi zakone, znači, da se stara o njihovom sprovođenju? Vlada, na čelu sa predsednikom, i ministri. Gledajući stvarno i realno stanje, ponižavanje građana Srbije na svakom koraku, nefunkcionisanje svih državnih institucija, možda bi u tekst zakletve, pošto su građani već izgubili veru u pravni poredak, jer ne mogu da zaštite ni svoja gola prava, koja su im na svakom koraku ugrožena, trebalo ubaciti, kada nema poštovanja zakona, da se kratko zakunu, kao što je vladika Nikolaj, ako uopšte imaju morala, rekao – ne kradi državu. To bi jedino, možda, pomoglo. Ako bi to uspeli da održe dok su na vlasti, dok su na odgovornim funkcijama, bilo bi dovoljno za sve građane Srbije. Moram da se pozovem na tekst člana 16, i to prvi stav, koji je Vlada predložila, na zadnje reči – savesno, odgovorno i predano. Šta znači to – predano? To se nekada govorilo u pravnom poretku ili zakonima – prilježno. Navešću jedan primer zbog žitelja celog područja Ušća, a to je teritorija opštine Kraljevo, koja je najveća na teritoriji Srbije. Teritorija celog područja Ušća zauzima trećinu opštine Kraljevo. Teškom mukom, na predlog mesnih zajednica, odbornička grupa SRS je jesenas uspela da izdejstvuje zaključak SO Kraljevo o otvaranju dva isturena odeljenja srednjih škola u Ušću. Taj zaključak je trebalo da sprovede predsednik opštine sa načelnikom za prosvetu Raškog okruga i da dostavi ministru kompletan elaborat o ispunjavanju uslova za otvaranje tih odeljenja. A, uslovi su sledeći, kratko i jasno: to Ušće je daleko od Kraljeva preko 50 kilometara, a da ne govorimo o ostalim naseljenim mestima; tu ima dve osnovne škole, ima svršenih osnovaca za ovu godinu preko 200; to područje je izuzetno siromašno, stalno se stanovništvo seli sa tog prostora u grad Kraljevo i prigradska naselja. Nažalost, niti je predsednik opštine učinio bilo šta da se ovo realizuje, a što je još tragičnije, ni ministar za prosvetu sa svojim zamenicima nije učinio nešto po tom pitanju. Jedna delegacija se obratila zameniku Milošu Jankoviću u februaru mesecu, sa kompletnim elaboratom o ispunjenju uslova. Postoji zgrada višeg usmerenog obrazovanja, postoje učenici koji završavaju osmi razred, postoji kadar koji može predavati 80% opštih predmeta. Do današnjeg dana nema odgovora od nadležnog ministarstva, ali zato ministar prosvete Vuksanović i sinoć na TV Kraljevo govori kako se dogovorio sa generalnim sekretarom FK Partizan da će skloniti ogradu između publike i igrača koji su na terenu. Njegove su preokupacije fudbalski tereni i utakmice, derbiji, a ne da ta deca imaju pravo da u normalnim uslovima pohađaju osnovne i srednje škole, kao i sva deca širom Srbije. Nema, ministre Vuksanoviću, elitnih škola, niti škola koje imaju prioritet na neke uslove. Sva deca u Srbiji moraju imati približno iste uslove da se školuju, kao i njihovi roditelji, da im država to omogući. Nadam se da će vladajuća većina dozvoliti da se u utorak nađe na dnevnom redu ova tačka, tj. da o ministru Vuksanoviću i njegovom radu ovde diskutuju poslanici.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, gospođo Čomić.
Dame i gospodo, pre obrazlaganja našeg amandmana želim da kažem da će poslanički klub DS-a podržati amandman narodnog poslanika Nemanje Šarovića u danu za glasanje, jer smatramo da je ovo obrazloženje bolje nego što je u predloženom tekstu. Naš amandman se odnosi na stav 4. istog člana 16. koji govori o početku i prestanku mandata Vlade. U Predlogu zakona taj stav glasi: "Nova Vlada se bira po istom postupku kao što se bira Vlada posle konstituisanja Narodne skupštine". Predlažemo da se taj stav briše, jer nemate novu, noviju, stariju i najnoviju vladu, prosto, svi slučajevi iz 3. stava o tome kada Vladi prestaje mandat, koji kaže – sa prestankom mandata Narodne skupštine, izglasavanjem nepoverenja, ostavkom Vlade, izglasavanjem nepoverenja predsedniku Vlade, ostavkom predsednika Vlade, definisani su Ustavom, a rokovi za izbor Vlade posle ostavke definisani su članovima koji slede u zakonu koji se predlaže. Vlada se uvek bira na isti način. Nema nove i stare vlade, jednoj vladi je prestao mandat po zakonom propisanim uslovima, bira se Vlada po istom postupku kao prethodna Vlada. Ono što je zanimljivo za ove članove 16, 17. i 18, o čemu ćemo govoriti povodom amandmana, to je pitanje mandata Vlade. Postoji jedna namera, potpuno jasna, u ovom predlogu da se predlagač bavi mandatom Vlade, zato što su pomešane dve stvari. Mandat Vlade počinje polaganjem zakletve izabranih članova Vlade, izabranih po Poslovniku Narodne skupštine, a u skladu sa Ustavom i zakonom, a prestaje po uslovima za prestanak mandata Vlade koji su definisani. Međutim, zakon se bavi kapacitetom mandata Vlade u pojedinim slučajevima, znači, šta je to mandat kada je Vlada podnela ostavku, a šta nije mandat. To ne bi smelo da stoji u zakonu. Ja ću vam dati primer: pretpostavimo da važi ovaj zakon, i imamo našu sadašnju Vladu Republike Srbije; kakav je njen mandat? Tvrdila sam, dok smo podržavali Vladu Zorana Đinđića i Zorana Živkovića, da je Vlada u kapacitetu mandata dokle god ima 126 poslanika. Tvrdila sam to tada, tvrdim i sada. Uvek sam bila protiv toga da se definišu kapaciteti mandata. Vi tvrdite isto to, ali hoćete da definišete šta je kapacitet mandata i onda mi otvarate prostor za ilustraciju. Ova vlada je, ako gledate po trenutnoj podršci, vanparlamentarna Vlada, ona ima samo jednu stranku koja bi bila parlamentarna po onome što je podrška. Ostale stranke u Vladi više ne bi bile parlamentarne stranke. Mi imamo Skupštinu u kojoj imamo predstavnika jedne parlamentarne stranke koja nije učestvovala na izborima i jedne stranke u izgradnji koja ima poslanike, ali nije još registrovana, nego imamo u medijima. Šta ćete sa primenom ovoga što pišete o mandatima u ovom konkretnom slučaju? Potpuno je besmisleno da, mimo onoga što piše u našem Ustavu, govorite ovde, dakle, o početku i prestanku mandata Vlade i o kapacitetu mandata Vlade, da definišete kakva je razlika između ministra u ostavci ili ministra u razrešenju i ministra koji to nije. Ministar je ministar. Dokle god nije razrešen, on je ministar. Inače će vam nastati realne situacije u Srbiji, kao što je ova sada, gde su vam se pojavile u Skupštini stranke koje nisu učestvovale na izborima i gde se može raditi, po meni nakaradno, poređenje ima li Vlada kapacitet, mandat na osnovu toga kolika je podrška javnog mnjenja pojedinim strankama u Vladi. Dakle, da bude potpuno jasno, ja zagovaram princip: Vlada ima mandat dok ima 126 poslanika. Kakva je podrška, šta će biti sa tompodrškom, kako će se menjati, to je potpuno druga priča, ali stavljanjem odredaba o posebnim svojstvima mandata Vlade vi otvarate prostor za loše perfekcije, događaje u Srbiji, kada je u pitanju podrška bilo kojoj vladi, ne samo ovoj koja trenutno uživa podršku 126 poslanika. U svakom slučaju, treba brisati poslednji stav – da se nova Vlada bira po istom postupku kao što se bira Vlada posle konstituisanja Skupštine, jer smatramo da je sasvim očigledno da je to amandman koji poboljšava ovaj član zakona.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 17. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Naslov iznad člana 17. glasi: "Ovlašćenja Vlade i člana Vlade posle prestanka mandata Vlade". O ovome sam pričala. Kako nešto može da ima ovlašćenja ako mu je prestao mandat, kako možete vi zakonom da definišete posebna ovlašćenja nečega gde je prestao mandat. To je ideja o kojoj sam govorila u odbrani prethodnog amandmana da treba brisati stav – nova Vlada se bira... Pročitaću vam član kako je predložen, dakle: ″Vlada kojoj je prestao mandat može vršiti samo tekuće poslove i ne može predlagati Narodnoj skupštini zakone i druge opšte akte, niti donositi propise, izuzev ako je njihovo donošenje vezano za zakonski rok ili to nalažu potrebe države, interesi odbrane ili prirodna, privredna ili tehnička nesreća.″ Ili može da podnosi predloge zakona ili ne može. Nemojte, preformulišući ustavno načelo koje govori o tome šta radi Vlada u ostavci, da potpuno jezički i zakonski neispravno unosite odredbe u ovaj 1. stav, koje ne mogu da stoje. Drugi stav glasi: "Ona ne može postavljati funkcionere u organima državne uprave, a pri vršenju osnivačkih prava Republike Srbije može jedino da imenuje ili da saglasnost na imenovanje vršioca dužnosti direktora i članova upravnog i nadzornog odbora." Ovo ne može nikako, nigde nemate uporište za tako šta. Vi ćete određivati da li će Vlada... za koju kažete da joj je prestao mandat, pa posle kada govorite o Vladi u ostavci kažete – nije joj prestao mandat, nego je prestao mandat na osnovu člana 93. stava 9. Ustava Republike Srbije. Ovo nema nigde. Ne možete vi Vladi da propisujete da li će ili neće u nekom vremenu imenovati nekog funkcionera ili neće. Ali, vratiću se na mandat. Ovde je pogrešan pristup pokušaja da se definiše kapacitet mandata. Ako ste političar koji vodi Vladu, onda znate meru svog kapaciteta i šta je to što u državi možete kao predsednik Vlade, koja je cena političkog projekta, a šta je to što ne možete. Blesavo je stavljati odredbu u zakon da vi opomenete predsednika Vlade ili ministre da ne imenuju funkcionere kada su u ostavci. Želja da se stvari suviše normiraju vrlo često dovodi do mnogo više štete nego koristi. Treći stav kaže: "Vlada kojoj je prestao mandat ne može predsedniku Republike predložiti raspuštanje Narodne skupštine." Ona je ili to već uradila, ako je prestao mandat, ako je podnela ostavku, zašto bi predlagala raspuštanje Narodne skupštine. Ako je izglasano nepoverenje, kako može da predlaže raspuštanje Narodne skupštine? To su Ustavom propisani uslovi, bespotrebno se predlagač petlja u nešto što ne može da se desi. Vladi kojoj je prestao mandat, prestao je po nekom osnovu. Vratiću se na prethodni član, dakle, kada sam predlagač definiše kada Vladi prestaje mandat: ili je prestao mandat Narodnoj skupštini – kako ona da predloži da se Skupština raspusti; ili je izglasano nepoverenje – kako da predloži da se Skupština raspusti; ili je podnela ostavku – kako da predloži da se Skupština raspusti; ili je izglasano nepoverenje predsedniku Vlade – i tu, kako da predloži da se Skupština raspusti. Kome je palo na pamet da napravi stav – Vlada kojoj je prestao mandat ne može predsedniku Republike da predloži raspuštanje Skupštine? Ona to ne može po definiciji, to je prosto, evo dobacuju mi da se srpski to kaže – po difoltu, kako god kažete. Poslednji stav: ″Član Vlade kome je mandat prestao usled prestanka mandata Vlade ima ista ovlašćenja kao član Vlade koji je podneo ostavku.″ Stalno se brkate u kapacitet mandata Vlade. Nepotrebno. Hoćete da normirate nešto što je pitanje političke svesti, političke zrelosti. Predsedniku vlade koji ne zna za šta je moćan da uradi u Srbiji, da promeni, ne treba ovo. Ne treba mu normiranje koje nema nikakvog smisla apsolutno. Zašto to želite da uradite? To je meni nejasno zbog toga što sami vrlo dobro znate da se u suštini radi o komentarima na period prethodne vlade, o kojoj se komentarisalo sve i svašta. Nije tačno. Znači, imate mehanizme sada, kao neko ko je imao prava da medijski komentariše i kritikuje, da dokažete da li su ti komentari bili u redu ili ne. Nije rešeno. To što ste vi samo ubeđeni da znate da li ste ili niste bili u pravu kada je u pitanju vlada Zorana Živkovića i Zorana Đinđića ne znači apsolutno ništa. Znači, osporavali ste kapacitet mandata toj vladi da nešto radi. Ta vlada je završila svoje. Ništa od onoga što je ona uradila u mandatu u kome ste joj osporavali kapacitet nije bilo nezakonito. Niste upotrebili mehanizme i instrumente kojima biste dokazali da je išta bilo nezakonito. To što je u Srbiji običaj da se predrasudama i netrpeljivošću prema ličnosti formira politika, to nijedan zakon ne može da reši. To možemo da rešimo mi koji se bavimo politikom u Srbiji, ali nemojte zato da unosimo nepismene odredbe u zakon koji treba da organizuje instituciju koja je naša, ko god da bio predsednik vlade i ko god činio većinu u ovoj skupštini kada bira tu vladu. Hvala vam.
Hvala vama. Da li još neko želi reč o amandmanu na član 17? Dajem pauzu do 15,00 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan, nastavljamo popodnevni rad današnje sednice. Po službenoj evidenciji popodnevnom delu sednice prisustvuju 172 narodna poslanika. Molim da utvrdimo kvorum za rad Narodne skupštine. Molim poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema utvrđeno da imamo kvorum za rad. Nastavljamo raspravu o amandmanu na član 17. Narodni poslanik Radosavljević je prijavljen, posle toga narodni poslanik Ristić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, član 17. je opet jedan od predloga koji je za DS apsolutno neprihvatljiv, zato što smatramo da je nedopustivo kako je predloženim članom 17. definisano šta Vlada radi u slučaju prestanka mandata. Svakome ko imalo zna o pravu jasno je da Vlada Republike Srbije do izbora nove vlade obavlja poslove koji su iz njene nadležnosti i nema nikoga ko može Vladi, za bilo koju aktivnost ili bilo koji zadatak koji je Ustavom definisan, da uskrati pravo da taj posao obavlja do izbora nove. Ono što je svakako kulminacija, to je čuveni stav 3. koji kaže da Vlada kojoj je prestao mandat ne može predsedniku Republike predložiti raspuštanje Narodne skupštine. Prethodni član 16. stav 3. kaže: "Vladi prestaje mandat sa prestankom mandata Narodne skupštine, izglasavanjem nepoverenja, ostavkom Vlade, izglasavanjem nepoverenja predsedniku Vlade i ostavkom predsednika Vlade." Ne razumem šta ste želeli sa stavom 3. predloženog člana, čemu on služi, ako se sam po sebi potire u članu 16. Zaista mi nije jasno zbog čega predlagač zakona tvrdoglavo insistira na predloženim članovima, kada DS jasno i glasno kaže šta je problem. Ne vidim razlog, ako je očigledno da je nešto napravljeno loše, ako je evidentno da je nešto u suprotnosti sa važećim Ustavom Republike Srbije, zašto predlagač i dalje insistira na tome da postojeće rešenje u Predlogu zakona ostane na snazi, ne prihvatajući amandman koji daleko bolje, jasnije i preciznije definiše ovu materiju. Ono što je za mene iznenađujuće, bez obzira što smo danas kao DS dobili jedan zahtev od ljudi iz Ministarstva da imamo na umu da je danas ministar sprečen... Poštujem to što je ministar sprečen, ali nikakve vajde Demokratska stranka ova tri dana nije videla od ministra. Ministar je sedeo, mudro ćutao i šta god je Demokratska stranka rekla kao primedbu na ovaj zakon, ministar to nije ni konstatovao, tako da mogu da izvučem zaključak da, što se tiče DS-a, ima ona narodna izreka koja kaže "sedi drvo na drvo". Otprilike je takav bio i naš ministar koji je predložio ovaj zakon. Da li bio u sali ili ne bio u sali, isto nam se hvata. U svakom slučaju, još jedanput apelujem na njegove kolege koje ovde sede da prihvate amandman na član 17, jer je on daleko bolji i precizniji i usklađuje sa Ustavom ovaj predloženi tekst člana 17.
Molim poslanike da vode računa o izražavanju. Nemojte vređati poslanike nijedne stranke, pa ni poslanike DS-a. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 18. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Da, narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, član na koji se odnosi naš amandman je ispod naslova ″Nepoverenje Vladi. Nepoverenje predsedniku Vlade″. U predloženom tekstu član glasi: "Najmanje 20 narodnih poslanika može predložiti Narodnoj skupštini da se Vladi izglasa nepoverenje." Stav 2. glasi: "Od podnošenja predloga do glasanja o nepoverenju ne može proći manje od tri ni više od 15 dana." Ovaj stav je nama sporan i smatramo da bi trebalo da bude sporan svim poslanicima Narodne skupštine, jer se zakonom o Vladi u ovom stavu u stvari propisuje vreme trajanja skupštinske rasprave. Dakle, ovo rešenje je različito od Ustavom propisanog rešenja kada se mora staviti na dnevni red rasprava o poverenju Vladi, ali koliko će trajati i kada će biti dan glasanja, da li će biti posle četiri dana ili posle 20 dana, to je na Narodnoj skupštini. Ne može zakonom o Vladi, bez obzira na sve razumevanje dobre namere, da se jasno kaže da ukoliko postoji očigledan problem sa podrškom Vladi Republike Srbije onda to mora biti obavljeno u nekom roku. To mora biti ostavljeno Narodnoj skupštini zbog toga što narodni poslanici odlučuju o vremenu potrebnom za raspravu za svaku tačku usvojenog dnevnog reda. Znači, Poslovnikom utvrđujemo da li ćemo raditi poslovničko vreme ili ćemo imati predlog svakog poslanika da se rasprava u načelu vodi dvostruko, trostruko, četvorostruko, koliko god vremena, od trenutno upisanih pet časova za ukupno vreme načelne rasprave. To mora biti ostavljeno Narodnoj skupštini na odlučivanje i to je razlog zbog kojeg ne može biti u zakonu o Vladi. Ono što želimo da kažemo jeste da je, bez obzira na očigledne dobre namere da se zna tačan rok, veća šteta da se zakonom o Vladi propisuju Skupštini rokovi, nego da Skupština o Vladi raspravlja i duže od 20 dana. Na Odboru za pravosuđe čuli su se argumenti da može da se dogodi da se u Skupštini raspravlja o Vladi mesec dana ili mesec i po i da je to uzrok za destabilizaciju političkih prilika u zemlji. Ukoliko imate vladu i skupštinsku većinu koja toga nije svesna, onda ne možete, pogotovo ne zakonom o Vladi, propisati odgovornost prema izgubljenom mandatu, ako je očigledno da se nema skupštinska većina. Ponavljam, rekla sam to i u raspravi o prethodnom amandmanu, Vlada ima mandat dokle god ima 126 poslanika. Svaka vrsta komentarisanja o kapacitetu mandata je štetna, pogrešna, nevalidna i može služiti samo za političke kampanje, pa ko god činio Vladu ili ko god činio poslaničku većinu. Nadam se da će, u ime poslova koje smo preuzeli kao narodni poslanici, bez obzira da li smo pripadnici vladajuće većine ili pripadnici opozicije, ovaj sastav Skupštine prihvatiti naš amandman. Drugi deo amandmana je da se u poslednjem stavu brišu reči "i u istom roku", a odnosi se na uslove kako se odlučuje o predlogu za izglasavanje nepoverenja predsedniku Vlade. Oba procesa, izglasavanje nepoverenja celoj Vladi i izglasavanje nepoverenja predsedniku Vlade, moraju biti ostavljeni Skupštini na odlučivanje. Način kako će to biti urađeno je proceduralno pitanje i tiče se Poslovnika Narodne skupštine i nijednog drugog propisa.
Da li još neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo narodni poslanici, naslov iznad člana 18. Predloga zakona reguliše situaciju kada se u skupštinskoj proceduri pokreće pitanje poverenja Vladi od strane narodnih poslanika. Ono što je sporno u ovom članu jeste da Vlada hoće da preuzme regulisanje onih stvari koje su u isključivoj nadležnosti Skupštine. Ovde nije pitanje skupštinske većine ili skupštinske manjine, pitanje je Skupštine kao zakonodavnog tela koje ne bi smelo da dozvoli to da Vlada nameće zakonsko rešenje, koje mi moramo da usvojimo u parlamentu, kojim bi se regulisao postupak Narodne skupštine u slučaju postavljanja pitanja poverenja Vladi. Postupak izglasavanja nepoverenja Vladi i predsedniku Vlade regulisan je Poslovnikom Narodne skupštine, i to članovima od 198. do 203, gde je predviđeno da se zahtev 20 narodnih poslanika može proslediti predsedniku Narodne skupštine. U Predlogu zakona je navedeno da se predlog stavlja Narodnoj skupštini. Međutim, Narodna skupština može da bude: potpredsednici Narodne skupštine, sekretar Narodne skupštine, stručne službe Skupštine, a Poslovnikom o radu Narodne skupštine precizno je predviđeno da se zahtev za izglasavanje nepoverenja Vladi ili predsedniku Vlade daje u pismenoj formi, sa obrazloženjem, i to predsedniku Narodne skupštine. U stavu 2. je predviđeno da od podnošenja predloga do glasanja o nepoverenju ne može proći manje od tri ni više od 15 dana. Međutim, u članu 199. Poslovnika Narodne skupštine predviđeno je da rasprava o nepoverenju Vladi i nepoverenju predsedniku Vlade može početi ne pre tri i ne kasnije od 15 dana. To su dve potpuno različite situacije. Vlada pokušava na ovaj način da obaveže Skupštinu da mora da donese odluku o nepoverenju ili poverenju Vladi u roku od 15 dana, što je potpuno u suprotnosti sa onim što je regulisano Poslovnikom Narodne skupštine. Mislimo da Vlada pokušava ovim zakonom da reguliše proceduru koja je isključivo u nadležnosti Narodne skupštine, pokušava da preuzme ovlašćenja koja joj ne pripadaju ni po Ustavu, a ne bi smelo da joj pripadaju ni po ovom zakonu o Vladi. Mislimo da je ovaj član 18. Predloga zakona o Vladi u potpunosti neprihvatljiv i da je to u domenu nadležnosti isključivo Narodne skupštine. Trebalo bi da se to reguliše Poslovnikom Narodne skupštine i eventualno budućim zakonom, koji će se doneti, o radu Narodne skupštine.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Narodna skupština treba da prihvati ovaj amandman zato što time pokazuje da postoji načelo podele vlasti i da je zakonodavna vlast nezavisna od izvršne vlasti, što u praksi jako teško može da bude ostvareno, ali barem ako ni zbog čega drugog onda samo zbog toga što ne smemo da dozvolimo da Predlog zakona briše tu odredbu kojom se diče demokratska društva u razvijenom svetu. Naime, ovde se predlagač zakona usudio da određuje ono što je povereno Narodnoj skupštini i regulisano članom 82. Ustava, a to je da Narodna skupština uređuje svoj rad i organizaciju i način ostvarivanja prava i dužnosti narodnih poslanika. Narodni poslanici imaju pravo da podnesu predlog za izglasavanje nepoverenja Vladi, a Poslovnikom uređuju kako će da teče postupak izglasavanja nepoverenja i koji su rokovi za izglasavanje nepoverenja. Da je Skupština koja je usvajala ovaj Ustav htela da ograniči Narodnu skupštinu, onda ne bi u članu 93, stav 3. ili 4, ograničila samo minimalni zakonski rok za glasanje o nepoverenju. Ustav Republike Srbije kaže – glasanju o nepoverenju Vladi može da se pristupi tek tri dana posle podnošenja zahteva. Odakle predlagaču zakona pravo da u zakon uvrsti odredbu koje nema u Ustavu i kaže – najmanje tri, a najviše 15 dana. Ne može Vlada koja nam predlaže zakon da našu raspravu o Vladi ograniči na jedan određeni vremenski rok. Šta biva ako u roku od 15 dana ne dođe do glasanja o nepoverenju Vladi? Da li Skupština prekida raspravu ili se na isteku 15. dana automatski pristupa glasanju? Šta ako neki poslanik nije dobio reč? Ko je sprečio narodnog poslanika da obavi svoju dužnost da predstavlja građane u Narodnoj skupštini Republike Srbije? Vlada navodi sumnjive razloge za odbijanje amandmana; te može 20 poslanika da predlaže svakih 20 ili mesec dana da se izglasa nepoverenje, pa može doći do inhibicije, nije rečena još jedna ružnijareč u obrazloženju, a mogla je. Kako da prihvatite, pa i ako pripadate vladajućoj većini, da vam neko, da vam Vlada Predlogom zakona ograniči rad u Skupštini i da sami sebe nekom autocenzurom ograničavate kada diskutujete o Vladi? Tvrdim da je sumnjivo i ono čemu je pribegavala prethodna vlast, čemu ćete vi pribeći u utorak, da je sa stanovišta Ustava sumnjivo može li Skupština da izbegne raspravu o izglasavanju nepoverenja Vladi, odnosno ne raspravu, Ustav kaže – glasanje; može li Skupština predlogom i većinom da spreči 20 poslanika da se stavi na dnevni red glasanje o nepoverenju Vladi. Ubeđen sam da ne može, ali kod našeg Ustavnog suda sve može. Svedoci ste da je DOS u ranijem sastavu skupštinskom većinom odbacio kao tačku dnevnog reda rasprava o nepoverenju Vladi Zorana Đinđića, a samim tim i glasanje o nepoverenju Vladi. Znam da se pripremate u utorak da izvedete istu ekvilibristiku, da upotrebim jednu blagu reč, a imam ja i ružniju reč za to. Naravno, obratićemo se mi ponovo Ustavnom sudu, ali nije nam odgovorio ni povodom predloga Čedomira Jovanovića da se tačka skine sa dnevnog reda zato što predlog za izglasavanje nepoverenja Vladi podnose oni koji za Vladu nisu glasali. Ćuti Ustavni sud i pred takvom glupošću. Verovatno će ćutati i ako napravite u utorak novu glupost, pa nas sprečite da raspravljamo i da glasamo o nepoverenju Vladi. Molim vas da u danu za glasanje ne dižete ruku automatski i da ovaj amandman prođe, kako bismo, ako to neće drugi, a onda mi poslanici, sačuvali dostojanstvo Narodne skupštine. Hvala.
Hvala vam. Da li još neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi smo suočeni danas u Narodnoj skupštini Republike Srbije, 15 godina od obnovljenog višestranačja, sa skandalom da se otimaju poslanici, kupuju i da su na transferu i na izvol′te pojedinim srpskim tajkunima, odnosno onima koji su opljačkali građane Srbije i na narodnoj muci se obogatili, poput Bogoljuba Karića. Nije dovoljno to što se na takav način ključna institucija u državi urušava, već dolazimo do člana 18. Predloga zakona o Vladi, gde je očigledno ili nerazumevanje ili zaista loša namera predlagača da nam onemogući sve ovo o čemu je govorio gospodin Tomislav Nikolić, predsednik naše poslaničke grupe, da na ustavom predviđen način razgovaramo dokle god je to potrebno o nepoverenju ili poverenju Vladi Republike Srbije. Prvo, nejasno mi je ko je pisao ova i ovakva obrazloženja. Dakle, sama namera predlagača je u izvesnom smislu tendenciozna, vidite šta on kaže u obrazloženju za odbijanje amandmana Gordane Čomić: ″Mali, Ustavom određen broj predlagača za izglasavanje nepoverenja Vladi (20 narodnih poslanika) praćen je ustavnom obavezom da se predlog za izglasavanje nepoverenja Vladi stavi na dnevni red Narodne skupštine″, što je tačno. Prisutna je izvesna doza malicioznosti u samoj ovoj rečenici u obrazloženju. Ko je taj ko se u ime Vlade, odbijajući ovaj amandman, usudio da na ovakav način to konstatuje? Kaže – mali (u malicioznom i u ironičnom smislu) broj poslanika, a Ustav je propisao; Ustav je važeći. U mnogobrojnim zahtevima za promenu Ustava od 1990. godine do današnjeg dana od raznih političkih činilaca uvek je priča da nešto fali. Mi smo, kao SRS, izašli sa tim šta su to ključne stvari, a tri stvari su u pitanju, pre svega one koje se tiču svojinskih odnosa, koje treba u Ustavu promeniti. Na ovakav način da se konstatuje da je to neki mali broj – pa šta, Ustav je definisao koji je to broj. Sada dolazimo do činjenice da bi se sa ovim i ovakvim predloženim članom, bez usvajanja ovog amandmana, onemogućili narodni poslanici i oni koji žele da brane Vladu i da ubeđuju ove koji su podneli inicijativu da je ona dobra da iznesu argumente. Kada je 2003. godine poslanička grupa SRS podnela inicijativu za izglasavanje nepoverenja Vladi Zorana Živkovića i kada je ovlašćeni predstavnik Srpske radikalne stranke gospođa Gordana Pop-Lazić otpočela sa iznošenjem argumentacije, a nje je bilo zapravo na tone, kilogrami materijala o raznoraznim zloupotrebama i korupciji ministara iz redova DS-a, gospođa Pop-Lazić je tek načela i zagrebala te resore, a rasprava je trajala svega nekoliko dana. Mogla je da traje i dalje da je Vlada pribegla tome, odnosno da tadašnja, već potpuno raspadnuta, DOS-ovska garnitura nije uvidela da joj nema opstanka i da je mnogo lošeg učinila za narod i državu. Odlučili su da prekinu tu raspravu i da raspišu izbore i izbori su odlučili 28. decembra 2003. godine da SRS danas ima najveći broj birača. Taj trend se nastavlja, i pored pokušaja ove otimačine i pljačke u Skupštini i kupovine onih koji misle da mogu da budu poslanici i da to zavređuju, a nikada ne bi mogli ni da prođu pored Narodne skupštine da nisu uvedeni na listi političke stranke. Dakle, taj trend se i dalje nastavlja, što se tiče naše popularnosti i samog predsednika poslaničke grupe gospodina Tomislava Nikolića. Sve da je to kako predlagač kaže, a Ustav je precizirao koji broj, kaže – mali broj, 20 poslanika, niko ne može da spreči sve ostale kada se otvori rasprava da ako treba o tome govore i danima. Dakle, potrebno je, da bi se očuvala mogućnost i nesporno pravo koje nam je narod dao prenošenjem dela svog suvereniteta na nas, narodne predstavnike, da se ne ograničava rasprava o poverenju onima koji se ovde biraju, nosiocima izvršnog organa vlasti, premijeru i članovima Vlade. Zbog toga je potrebno da se ovaj amandman usvoji i da se na taj način ovaj predloženi tekst zakona uskladi i sa Poslovnikom i sa važećim Ustavom Republike Srbije. Hvala.
Hvala vama. Izvolite, povodom istog amandmana javio se Zoran Krasić.
Samo bih upozorio narodne poslanike i predstavnike Vlade da pročitaju deo obrazloženja Predloga zakona I koji kaže – ustavni osnov. I, stvarno, tu niste pogrešili, ustavni osnov za ovaj predlog zakona nalazi se u članu 91. Ali, član 91. Ustava Republike Srbije u stavu 3. glasi: ″Organizacija i način rada i odlučivanja Vlade uređuju se zakonom i poslovnikom.″ Ovo što ste vi pokušali da uredite članom 18. je ustavna norma. To je nešto što je Ustav propisao i to se nalazi u članu 93. Ustava. To što je navedeno u članu 93. Ustava ne može da bude materija zakona o Vladi. To može biti materija, sve češće se čuje ovde nov termin, zakona o Narodnoj skupštini, ali, po pravilu i Ustavu, to bi trebalo da bude materija samo Poslovnika Narodne skupštine. Jer, tu nema šta da se radi, kada je u pitanju član 93. Ustava Republike Srbije, u zakonu o Vladi. Nema. Nema, stvarno nema šta da se radi. Ne postoji ustavni osnov da se mešamo u tu materiju. Međutim, način na koji je predlagač koncipirao član 18, pogotovo ovo što se primećuje dobro amandmanom, da je problematičan stav 2, to je strašno. Tu se kaže: ″Od ponošenja predloga do glasanja o nepoverenju ne može proći manje od tri ni više od 15 dana.″ Ali, ono što asocira na ovo nalazi se u članu 93. Ustava, gde je navedeno – glasanju o nepoverenju Vladi može se pristupiti tek posle tri dana. Znači, samo glasanje, ali je neko ovde proširio, kaže – od podnošenja predloga do glasanja, pa još tri do 15 dana, preuzeo nešto što postoji takođe neustavno u našem poslovniku. Ali, naš Ustavni sud neće da ceni to. To je problem. Ustavni sud nije hteo da se izjašnjava povodom ovoga. Znači, ovde je potpuno promašena tema. E, dalje, šta je karakteristično sada – to što ste pokušali kroz Predlog zakona o Vladi da dezavuišete ono što stoji u članu 93. Ustava Republike. Ovaj član koji se odnosi na glasanje o nepoverenju i o poverenju je po svojoj prirodi imperativna norma i moram da vas upozorim da veliku grešku Narodna skupština pravi, i to u kontinuitetu, pa da ne preteram, ali 7-8 godina, a možda i više, što se uvek o ovome odlučuje kada se koncipira dnevni red. Pa, ovde je Ustav dao otežavajuće uslove da bi nešto došlo na Skupštinu. On je rekao – 20 poslanika, predlog 20 poslanika. To je taj kvalifikovan uslov da bi nešto po automatizmu došlo na dnevni red, o čemu se raspravlja, o čemu nema glasanja da li ćemo da raspravljamo, da li nećemo, ili kako beše pre nekoliko godina, kada se smeju i ovi koji su to podržavali – ne možete da tražite smenu Vlade, jer vi niste glasali za Vladu. Pa, smešno. E, sad, ovde se realno postavlja problem šta bi bilo kada bi svakog dana po 20 poslanika podnosilo predlog za izglasavanje nepoverenja Vladi. Ali, molim vas, ta situacija ne treba nikoga da brine. Ona ima rešenje u Ustavu, a pribojavaju se te situacije oni koji smatraju da je potpuno prirodno da se krši Ustav. Znači, ovo što stoji u članu 18. Predloga zakona nije materija koja treba da bude u zakonu o Vladi Republike Srbije. A ovo što ste napisali, pogotovo je to dobro primećeno u stavu 2, to je strašno. To je strašno. To ne sme da bude materija ovog zakona. I, ne znam da li je to svesno ili nesvesno, ali verujte, sve ovo što pričamo o ovom predlogu zakona o Vladi oni koji prave novi Ustav Republike Srbije moraju da imaju u vidu prilikom izrade nacrta; valjda smo sada bogatiji za neko iskustvo pa znamo šta sve ne valja i šta sve ne bi trebalo da bude. Pa, valjda ćemo po sistemu eliminacije da dođemo do nečega što je dobro, korisno, što će da uvaži i te principe i sve ovo drugo. Hvala.
Hvala, vodićemo računa. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 19. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Pop-Lazić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, reč ima narodni poslanik Gordana Pop-Lazić.
Poštovane kolege poslanici, član 19. reguliše pitanje poverenja Vladi kada Vlada predlaže Narodnoj skupštini da joj se izglasa poverenje. Podneli smo amandman na ovaj član, pre svega na stav 1, koji po našem mišljenju treba da glasi: ″Vlada može u Narodnoj skupštini postaviti pitanje svog poverenja pismenim zahtevom kojim traži raspravu i glasanje o poverenju″, pre svega da bismo precizirali način kako se pitanje poverenja postavlja u Narodnoj skupštini, a mnogo više zbog toga da izbegnemo eventualno takvo tumačenje zakona o Vladi da rasprave i nema u parlamentu. Dakle, rasprava mora da teče i stav 1. bi morao da se menja u smislu našeg amandmana. Nismo intervenisali na stav 2, gde ste, pretpostavljam grubom omaškom, a i nama je promaklo u pisanju amandmana, predložili da od podnošenja predloga do glasanja o poverenju ne može proći manje od pet ni više od 20 dana. Pretpostavljam da niste mislili na glasanje, nego na stavljanje na dnevni red. A, ako ste mislili na glasanje, onda ograničavate parlament koliko dana on može da raspravlja o poverenju Vladi. Dakle, ako imamo raspravu, ona može da traje neograničeno, odnosno niko ne može da predvidi koliko dugo ona može da traje. Ovo je gruba omaška, koja ne može da se posle podvede pod neku pravno-tehničku redakciju, a ako je namera bila upravo ovakva kako u Predlogu zakona stoji, apsolutno smo protiv toga, jer se na ovaj način grubo mešate u rad parlamenta, a to onda ne podrazumeva da se zalažemo za to da imamo princip potpuno odvojene vlasti, zakonodavne, izvršne i sudske. Kako ćemo raditi u parlamentu, to uređujemo našim poslovnikom, imajući naravno u vidu i zakon i Ustav, a nikako da nam Vlada to nameće. Stav 4, koji predviđa da Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku, apsolutno je neprihvatljiv. Pretpostavljam da nikada ne možemo da imamo do te mere nemoralnu vladu, koja bi došla u situaciju da joj se ne izglasa poverenje, a onda da nastavi svoj mandat. Ali, kakva smo iskustva imali do sada, može da se pretpostavi i da dođemo u takvu situaciju i upravo zbog toga smo amandmanom tražili da se stav 4. promeni, u smislu da je odluka o razrešenju Vlade doneta ako većina od ukupnog broja narodnih poslanika ne glasa za poverenje Vladi. Dakle, po automatizmu Vladi prestaje mandat, odnosno ona je razrešena. Smatramo da ovaj amandman ima za cilj da uvede automatizam ukoliko Vlada ne dobije većinu glasova od ukupnog broja narodnih poslanika prilikom glasanja o poverenju Vladi, ako je inicirano na njen zahtev. Potpuno bi bila normalna situacija da Vlada koja ne može da obezbedi 126 narodnih poslanika koji bi glasali o njenom poverenju podnese ostavku, odnosno da to ne zavisi od njene volje. Donošenje ovakvog zakona o Vladi, pogotovo kada su u pitanju članovi 18, 19, 20, 21, dakle, sve ovo što se tiče poverenja i ostavke predsednika Vlade i poverenja Vladi, ostavke ministra i prestanka mandata ministra, iziskuje posle intervenciju i u našem poslovniku, što nije nešto što je neprihvatljivo, možemo da se usaglašavamo u okviru toga, ali, sve u svemu, predstavlja zaista grubo mešanje.... Molila bih predsedavajućeg da malo obezbedi uslove u parlamentu, jer, verujte, kažu i građani koji prate rad ove sednice da više čuju graju u parlamentu, nego što čuju govornika. (Predsednik: Molim vas, u pravu je gospođa Gordana Pop-Lazić. Iscurelo je pet minuta, obezbeđujemo uslove i molim vas da završite izlaganje.) Molim vas za malo strpljenja. Dakle, volela bih samo da čujem odgovor ministra kada bude bio tu, pretpostavljam da ćete mu preneti, da nije bila namera da stav 2. ovako glasi i da nije bila namera Vlade da zakonom reguliše rad Narodne skupštine i da bude barem toliko moralna da shvati da, ukoliko se neko usudio, a do sada nismo imali takve situacije, da Vlada izađe pred parlament i traži u nekoj situaciji da joj se izglasa poverenje (povod za to može da bude teška politička situacija ili stav Vlade o nekom važnom političkom i državnom pitanju) da samim tim što nije dobila poverenje parlamenta podnese i ostavku.
Hvala, gospođo Pop-Lazić. Izvinjavam se svima, ali gospođa Pop-Lazić je predlagač amandmana, zato sam dao minut i po duže. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić povodom istog amandmana, pa gospodin Nikolić, pa gospodin Milajić, pa Momir Marković i gospodin Đorđević.
Još jedna odredba kojoj mesto nije u ovom zakonu, ali da ne bi bilo nedoumice i da neko kaže – kada joj nije mesto u zakonu, zašto ste podneli amandman, morali smo da podnesemo amandman da to malo sredimo, jer imamo iskustva i sa Zakonom o radu, podnosili smo tolike amandmane da ga sredimo, pa je na kraju morao da prođe onako kako je prošao. Član 19. se odnosi na pitanje poverenja Vladi. Znači, opet zalazi u član 93. Ustava Republike Srbije. U tom članu postoji samo jedan stav koji kaže da Vlada može postaviti pitanje svog poverenja u Narodnoj skupštini; ali, sve dalje oko toga mora da se reši ako ne Ustavom, onda Poslovnikom Narodne skupštine. Međutim, vi opet tu pravite greške, opet nešto najavljujete. Ovo što je gospođa Pop-Lazić rekla, a što se tiče prvog stava, to bi verovatno svako prihvatio, jer je potpuno jasno. Međutim, ovo što ste napisali u stavu 4. je strašno. Ja ne sporim da takve situacije postoje, ali su ustavom propisane u pojedinim državama. To je situacija kada vlada postavi pitanje svog poverenja, ne dobije ustavom predviđenu većinu u parlamentu, ona i dalje radi, a da bi joj prestao mandat ona može da podnese ostavku, jer je oslušnula, dobila je odgovor od najkompetentnije institucije koja postoji u jednoj državi. Znači, ni od statistike, ni od anketa, niti od raspoloženja javnog mnjenja, nego je dobila odgovor da ne uživa poverenje. To je problem sa krhkim, slabim koalicionim vladama, gde možda tri ili četiri partnera postoje, pa jedan, zbog svog nezadovoljstva, izaziva pad Vlade, a da bi se Vlada odbranila od tog pada, ona postavlja pitanje poverenja da bi dobila neki poen, naterala nekog drugog da izglasa poverenje, pa bi eventualno došlo do neke nove kompozicije. Međutim, takva situacija kod nas je nemoguća, zato što postojeći Ustav u nekim drugim odredbama ne vidi ovu situaciju, a ako se ima u vidu ova naša politička situacija i kako ko hvata prostor na političkom nebu, onda je ona praktično isključena. Zbog te isključivosti, a da se ne bi desilo da Vlada koja je, u dobroj nameri i da bi ojačala svoju poziciju, postavila pitanje svog poverenja, nije dobila potreban broj glasova i da ne bi i dalje vršila vlast, iako je od kompetentne institucije dobila razrešnicu, da sada ne bi sudbina Vlade zavisila od toga da li će predsednik Vlade da podnese ili neće da podnese ostavku. I, da li možete da zamislite situaciju, ne daj bože: Karić, predsednik Vlade, postavi pitanje svog poverenja, pa dobije jedan glas ovde, a on kaže – baš me briga, ja po ovom vašem poslovniku mogu da razmišljam da li ću da dam ostavku ili neću; neću da dam ostavku. Zbog toga je u srpskim uslovima potrebno ovo što je gospođa Pop-Lazić navela da treba da stoji u stavu 4, više je to materija Poslovnika, znači, odluka o razrešenju Vlade je doneta ako većina od ukupnog broja narodnih poslanika ne glasa za poverenje Vladi. Ova odredba tera Vladu da uvek bdi nad tim da obezbedi 126 glasova. To je poenta. Poenta ove odredbe je da ona reprodukuje, traži da Vlada bude jaka, ukoliko želi da vlada, ali ne, vi kažete – ako ne dobijemo poverenje ovde, onda ćemo da razmislimo da li ćemo da podnesemo ostavku. Kako da razmišljate da li ćete da podnesete ostavku kada ste od institucije koja vas je izabrala dobili manjinu? Ja sam vam nešto potpuno nenormalno uzeo za primer, nešto hipotetički, ali s obzirom na to koga je dobio sada za političkog savetnika, od jedan ne može dalje.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman bi trebalo da prihvate poslanici vladajuće većine, zato što to govori o njihovoj ozbiljnosti. Najpre da razgovaramo o stavu 4. koji se trudio da formuliše šta će biti, koja je sudbina Vlade koja je postavila pitanje svog poverenja i nije dobila 126 glasova. Kaže: ″Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku.″ Tu se postavljaju najmanje dva pitanja. Može li Vlada u nekom drugom slučaju da podnese ostavku? Vi ste sada ovde formulisali kada Vlada može da podnese ostavku – ako joj nije izglasano poverenje, a šta ako hoće da podnese ostavku bilo kog dana u bilo kom slučaju. Dalje, zašto predviđate da Vlada može u ovom slučaju da podnese ostavku, kada može u svakom slučaju da podnese ostavku? Sada može da podne na pamet predsedniku Vlade da podnese ostavku, a ima li ta odredba zakona da predsednik Vlade danas u 18,00 časova može da podnese ostavku? Nema. Šta će nam onda odredba da može da podnese, ako mu nije izglasano poverenje, da može, i šta će nam u zakonu odredbe - može? Ili podnosi ili se to ne pominje. Hajde da raspravljamo i o članu 93. Ustava. U stavu 4. se formuliše pitanje poverenja. Građani Srbije su sebi poklonili ovaj ustav davne 1990. godine, referendumom. U Ustavu piše da Vlada može da postavi pitanje svog poverenja u Narodnoj skupštini. Sada je ostalo na nama, predstavnicima naroda, da odlučimo šta će biti ako Vlada ne prođe na testu svog poverenja. Vidite koliko su moralniji bili ljudi koji su 1990. godine predlagali i na referendumu i ovaj ustav proglasili. Podrazumevalo se da ta vlada više ne vlada. Takva vlada koja nije spremna, ako joj nije izglasano poverenje, da podnese ostavku ne treba da bude ni izabrana u Narodnoj skupštini. Meni se čini da Vlada ovim predlogom zakona pokazuje kako nije spremna da odstupi, čak i ako joj nije izglasano poverenje, a pripadate tzv. demokratskom bloku koji je optuživao bivše režime kako će po svaku cenu čuvati vlast, kako neće dati vlast ni posle izbora, kako će tenkovima ići, a sada govorite malo više o sebi. Na vlasti ste, dame i gospodo narodni poslanici koji činite većinu. Nemojte da usvajate ovakvu normu. Nemojte svojoj vladi da kažete – ako vas neće 126 poslanika u Skupštini, možete da podnesete ostavku. Recite svojoj vladi, svojoj i svakoj drugoj – ako nemate 126 glasova u Skupštini, podnesite ostavku. Zato vas molim da usvojite ovaj amandman, jer onda bi nam mnoge stvari bile jasnije. Vlada Srpske radikalne stranke nikada neće ostati da vlada ako nema 126 glasova u Skupštini Srbije.
Hvala, gospodine Nikoliću. Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo, u članu 19. reguliše se pitanje poverenja Vladi. Institut poverenja Vladi je ustavna kategorija i regulisana je članom 93. stav 5. Ustava Republike Srbije, gde je predviđeno da Vlada može staviti pitanje poverenja pred Skupštinu Srbije. Doduše, institut nije precizno regulisan, samo se pominje kao mogućnost. Međutim, Ustav ne određuje bliže uslove pod kojima se postavlja pitanje poverenja od strane Vlade. Poslovnikom Narodne skupštine Republike Srbije, član 200. stav 4, predviđena je procedura oko izglasavanja poverenja vladi. Tu je predviđeno da od dana podnošenja predloga pa do otpočinjanja rasprave ne može proći manje od tri ni više od 15 dana. Ovde je predviđeno, Predlogom zakona, u stavu 2. da do glasanja o poverenju ne može proći manje od pet ni više od 20 dana. Predlagač je pokušao da nametne ovom domu sasvim druge rokove od onih rokova koji su predviđeni Poslovnikom o radu Narodne skupštine. Suštinska razlika između ovog predloga zakona i onoga što je regulisano Poslovnikom o radu Narodne skupštine je u tome što Poslovnik predviđa otvaranje rasprave u roku ne kraćem od tri dana i ne dužem od 15 dana, ali ne utvrđuje rok u kome mora da se izvrši glasanje o poverenju Vladi. Zakonom je predviđeno da od podnošenja predloga do glasanja o poverenju Vladi ne može proći manje od pet ni više od 20 dana. Znači, Vlada pokušava ovim zakonom da reguliše materiju koja je isključivo vezana za ovaj dom i ono što je u isključivoj nadležnosti zakonodavne vlasti. Vrhunac svega je stav 4, po kome vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku. Mislim da to ne postoji ni u jednom zakonu, ni u jednom ustavu jedne civilizovane i demokratske zemlje. Vlada može uvek, u svako doba dana i noći da podnese ostavku. Ne treba joj uopšte skupštinska procedura, ne treba uopšte da traži mišljenje od Skupštine da li će da podnese ostavku ili neće. To je njeno pravo i ona to može da uradi u svako doba dana i noći. Krajnje je licemerno da vlada koja nije dobila 126 glasova u Skupštini bira da li će da podnese ostavku ili neće. Mislim da ona automatski gubi svoj mandat, jer je izgubila poverenje skupštinske većine od 126 poslanika i nemoralno je da se ostavlja vladi koja nema podršku skupštinske većine da odluči o tome da li će i dalje vladati ili neće. Evidentno je da ovim predlogom zakona, ne samo u članu 19. nego u nizu članova ovog predloga zakona, Vlada pokušava da reguliše rad Skupštine Srbije, što je apsolutno nedopustivo i u suprotnosti je kako sa Ustavom Srbije, tako i sa Poslovnikom o radu Narodne skupštine Republike Srbije.
Hvala, gospodine Milajiću. Po Poslovniku reč ima gospodin Aligrudić, a potom će imati reč gospodin Marković.
Predlažem da Narodna skupština odluči o tome da produžimo rad do okončanja pretresa po svim tačkama dnevnog reda ove sednice. Hvala.
Reč ima gospodin Tomislav Nikolić. Izvolite, vi ste u sali, je l′ da? Gospodin Anđelković me je tome juče naučio.
Dame i gospodo narodni poslanici, učinjena je jedna povreda Poslovnika, a jedna se trenutno čini. Ta koja je učinjena je ta što gospodin Aligrudić nije naveo po kom članu Poslovnika zahteva da se rad sednice produži. Vi ste dužni, gospodine predsedniče, baš kao kada meni uputite takvo pitanje, da pitate gospodina Aligrudića da navede po kom članu Poslovnika on to predlaže. Da ne biste učinili i ovu drugu povredu, koju sada činite, upozoravam vas da član 81. reguliše naše radno vreme i ne dozvoljava da produžimo radno vreme. On kaže: "Sednice Narodne skupštine na kojima se vodi rasprava o predlozima zakona, plana razvoja, prostornog plana, budžeta, završnog računa, poslovnika", itd. "održavaju se utorkom, sredom i četvrtkom u vremenu od 10,00 do 18,00 časova sa prekidom od jednog sata." Postoji član 4. koji dozvoljava da može i nekim drugim danom, o čemu predsednik Narodne skupštine obaveštava narodne poslanike. Na samoj sednici vašim predlogom može da bude produžen rad, ali mimo Poslovnika. To treba da znate. I ovaj poslovnik je neka većina usvojila. Nemojte da vređate i ponižavate tu većinu nekom novostvorenom većinom danas. I to su bili narodni poslanici. Čak ste vi sami ovo i predlagali i glasali za ovo. Zato bih zamolio, gospodine predsedniče, da se vi izjasnite, da mi date obrazloženje da li je Poslovnik povređen, da li će biti povređen ako izglasate produženje, a onda da radite po svojoj savesti i po svojoj volji. Ali, tražim od vas obrazloženje.
Gospođa Lakićević, takođe po Poslovniku. Izvolite.
Član 81. i član 82. Takođe smatramo da Skupština ne može glasati za produženje, a s obzirom da imate većinu i da ćete izglasati produženje, želim zbog javnosti Srbije, u ime Demokratske stranke, da vam saopštim određene statističke podatke o radu parlamentu u toku ovog saziva, kao i da vas obavestim o tome da je ovaj saziv, kada je predložen i sazvan, imao 29 tačaka dnevnog reda, da se već nekoliko puta dešava da se preambiciozno i preglomazno saziva Narodna skupština. Bar bi trebalo da budete svesni činjenice, predsedniče, da se ovakav dnevni red ne može ispuniti u vremenu u kome radi Skupština, pogotovo ako se radi dinamikom kako ovaj parlament radi. Prvo, ukupne cifre. Popodnevni rad parlamenta za 25 radnih dana u ovom sazivu po zakonu je trebalo da bude 96 sati. (Glas iz sale: Koliko si ti bila?) (Predsednik: Molim vas, bez dobacivanja. Gospođa Stojačić je vrlo često u Skupštini.) Dovoljno dugo da bih iznela primedbe na one propuste koje vi u radu ovog parlamenta svakodnevno činite i dovoljno dugo da bih imala mogućnost da ukažem na one propuste koje vladajuća koalicija u ovom parlamentu pravi. Dakle, opoziciona stranka nema obavezu da sedi u parlamentu sve vreme, nego ima obavezu da adekvatno odgovara onim tačkama dnevnog reda za koje su njeni ovlašćeni predlagači preuzeli obavezu da kritikuju predložene zakone. Što se tiče mog prisustva, verovatno je mnogo veće i prilično značajnije od većine poslanika u ovom parlamentu. Dakle, da konkretizujemo stvari: od 96 radnih sati, koliko je u popodnevnom zasedanju trebalo da ima ovaj parlament, radilo se svega 33 sata, dakle jedna trećina. Zasedanja su počinjala, umesto u 15,00 časova, uvek sa zakašnjenjem od sat-dva, čak i više. Maksimalan rad u popodnevnom delu bio je dva sata, minimalan čak dva dana – nula minuta. Skupština je 5. aprila popodne radila jedan minut, 20. aprila čitavih sedam minuta, a ostalim danima uglavnom između jedan do jedan i po sat, ukoliko je bilo posebno želje da se nešto uradi, maksimalno sat i 45 minuta. Danas, kada se radi o ozbiljnom zakonu, zakonu o Vladi – koji je umnogome neusaglašen sa mnogim drugim zakonima koji trenutno važe, čak i sa Ustavom Republike Srbije, što dovoljno govori o činjenici na koju smo više puta ukazivali: da je ovaj parlament donosio zakone i time urušavao jedinstveni pravni sistem, pošto zakoni nisu bili usaglašeni sami sa sobom, međusobno, sa sistemskim zakonima, čak i oni zakoni koji su sledili jedan posle drugog imali su neusaglašene odredbe – donosi se odluka da Narodna skupština radi celu noć. Donosi se odluka da bi se ovaj zakon doneo na silu, iako smo svi svesni ogromnih propusta koje ovaj zakon ima. Podsetiću vas da se na ovakav način donosio i Zakon o obrazovanju, o kome ne vredi trošiti reči, jer je toliko loš i toliko je zaustavio reforme u ovoj oblasti da posledice već sada svi osećamo. Podsetiću vas da je na ovakav način raspravljano i o budžetu, da smo radili celu noć i, priznaćete činjenicu, odradili posao koji je takođe imao veliki broj mana. Dakle, da se ne bi nikada više nikome desilo da govori da je ovo najvredniji, najsavesniji i najuspešniji saziv parlamenta, ponovo vas podsećam da produžavamo danas rad, a da smo u prethodnom periodu radili manje od jedne trećine vremena koje je propisano za rad poslanika u Narodnoj skupštini. Zato, predsedniče, molim vas da, poštujući dostojanstvo Skupštine, poštujući dostojanstvo građana Srbije koji prate tok Skupštine i da se u ovom parlamentu danas donose zakoni koji treba da odgovaraju stvarnosti, smernicama i onome u šta se svi zaklinjete, a to je činjenica da želite u Evropu, ne produžite rad ovog parlamenta i da ubuduće vodite računa o tome kakav dnevni red zakazujete i da pokušate da u ovom parlamentu omogućite svakome od nas da iznese svoje primedbe i predloge na zakone koji se donose.
Gospođo Stojačić, hvala vam na samokritici. Još jednom podsećam, da ne bi došlo do uznemiravanja javnosti, ne daj bože da Skupština radi sedam minuta, ili kako ste već rekli. Srećom, Skupština radi 365 dana u godini, svakog časa, a kada su u pitanju sednice, Poslovnik, hvala bogu, ne zna za definicije o kojima ste vi govorili – opozicioni i pozicioni poslanik, jer svi narodni poslanici imaju potpuno ista prava i na sve njih se odnose sve tačke ovog poslovnika. Veliko je zadovoljstvo još jednom podsetiti da, tokom prošle godine, ovo jeste bio saziv koji je doneo najviše zakona i radio najviše dana u godini, u istoriji srpskog parlamenta. To su činjenice i na tome se zahvaljujem svima, ali poslušaću i vašu samokritiku i zahtev gospodina Aligrudića. Ako je vaša ocena da nije dovoljno rađeno, staviću na glasanje, po članu 130. ... Naravno, dobićete svi reč po Poslovniku, ali samo najavljujem, moja je obaveza da obaveštavam kako ću voditi sednicu. Dakle, po članu 130, jer je Skupština vlasna da donosi odluke, staviću na glasanje odluku, po vašem javljanju po Poslovniku, o produžetku rada, što nikako ne znači cele noći. O tome ćemo po Poslovniku odlučivati kada će biti pauza. Pre nego što stavim na glasanje, izvolite, narodni poslanik Nataša Jovanović, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, ni gospodin Aligrudić, ni predsednik Skupštine Predrag Marković nemaju nikakvo uporište u Poslovniku da izvrše produženje rada i radnog vremena unapred zakazanog i definisanog saziva sednice. Očigledna je jedna stvar, i to građani Srbije moraju da znaju. Gospodin Nikolić je u onoj opštoj zbrci i u onom haosu koji se dešavao pre pola sata u Skupštini upozorio građane Srbije da se nešto sprema. Vi sada vidite da celu ovu situaciju u Skupštini... A, inače, reklamiram član 28, gospodine predsedniče, jer ste sada rekli, i time mi dali mogućnost da reklamiram član 28, da imate nameru da to uradite, odnosno da stavite predlog, što nikako nije vaše ovlašćenje po članu 28. i nije u opisu onoga što vi treba da radite kao predsednik Skupštine. Dakle, vi ste vidno uznemireni zbog nepostojanja stabilne skupštinske većine, što je očigledno. Znate, svi vi koji se smejete možete da se smejete sada, u ovom trenutku, a ja vas pitam gde ste bili pre pola sata da to konstatujete, jutros i svih ovih dana kada vas je u sali mnogo manje od broja 84. To što ste se vi sada pozivali telefonom, to što ste naterali jedni druge da uđete u salu ne znači ništa. Očigledno je da vi nemate konstantnu i stabilnu skupštinsku većinu, jer da je imate ne biste pribegavali ovakvim metodama i ne biste sami sebi uskakali u usta. Zamislite, vi ste definisali dnevni red, podsetiću vas, prošle godine početkom redovnog zasedanja u oktobru mesecu, megalomanski, sa brojnim sistemskim zakonima. Jedan od tih zakona je bio zakon o turizmu. Znate kada smo o njemu raspravljali? Pre 15 dana smo otpočeli raspravu, odnosno pre 10 dana, sa osam meseci zakašnjenja. Sada nas obaveštavate, i to pet minuta pre nego što se skupite na brzinu iz poslaničkih klubova, odakle ste već došli, iz radnji, restorana... Vi nam bar ne možete, nikome iz Srpske radikalne stranke, kao što ne možete ni meni da dobacite da nismo prisutni, jer smo najvredniji i najmarljiviji poslanici u Srbiji. Kako ste nesposobni da imate konstantnu većinu, vi nas pet minuta pre nego je na famoznu ideju došao kolega Aligrudić obaveštavate da nećete novog potpredsednika Skupštine, on nam kaže da odustaje od toga da ga izabere, pa nas još obaveštavate da Narodnoj banci Srbije nije potreban statut koji vam je dostavila još 5. januara ove godine. Kakva ste vi to onda većina? Većina ste u trenutku kada ste tako egzaltirani u minutu kada vas ima 126. Ne može to tako. Mora da vas ima stalno najmanje 126, a vas ne da nema, nego je to veliki problem. Gospodine predsedniče Markoviću, poučeni iskustvom bivše predsedavajuće znamo, a i tada je takva skupštinska većina donela ovaj poslovnik koji u mnogim svojim odredbama krši demokratske postulate i mogućnost narodnih predstavnika da ovde zastupaju slobodnu volju građana, vi ne možete, po članu 28. a ni po članu 81, nikako da produžite radno vreme Skupštine. To što ste rekli da neće da traje do duboko u noć, znate, gospodine Markoviću, ne mogu da odredim šta je za vas do duboko u noć, a šta je neko primereno vreme. Vi onda treba nama da kažete da je 11 sati vreme kada obično ljudi zbog svog biološkog sata treba da idu da spavaju. Neko možda ide u tri sata noću, otkud vi to znate. Ne možete da špekulišete šta je to duboko u noć, a šta nije. Vi samo morate da se držite strogo Poslovnika i da znate... Vreme, vreme ističe, ali vreme je da se vama lepo saopšti da ovako ne može. Zahvaljujem se poslanici Srpske radikalne stranke na podršci, a i vama iz ovakve vladajuće većine što ste shvatili da sam u pravu. Hvala vam na aplauzu. Dakle, posle 18 časova ovde ne može, po Poslovniku, da bude rada, a sada kolega Krasić da nastavi gde sam stala.
Dakle, samo jedno pojašnjenje gospođici Jovanović: po članu 28. stav 1. alineja 3. predsednik se stara o primeni Poslovnika Narodne skupštine i u tom smislu sam obavestio po kom članu ću šta raditi i naravno, pošto je po članu 81. stav 4. jasno ko može da se prijavi da govori, ko je prisutan, sada stavljam na glasanje predlog... Budite ljubazni, rekao sam već, pošto nije bilo, sve je u redu... Po članu 81. stav 4. poslanik je dužan da se identifikuje svojom karticom. Takvih sada nema. Stavljam na glasanje, po članu 130, predlog da se .... U međuvremenu se prijavio gospodin Nikolić. Gospodine Nikoliću, samo trenutak, da pojasnim poslanicima koji su zbunjeni, budite ljubazni. Dakle, po članu 82. stav 4. Poslovnika... Rekao sam da ne postoje opozicioni i pozicioni poslanici. Po stavu 4. kaže se da je svaki poslanik dužan da se identifikuje prilikom ulaska u salu ubacivanjem identifikacione kartice u poslaničku jedinicu. Zato sam molio gospodina Nikolića, pre nego što mu dam reč po Poslovniku, da se identifikuje. Izvolite, to je urađeno.
Gospodine predsedniče, izuzetno cenim način na koji vodite sednice Narodne skupštine i ovo vam sada činim. Hoću da vas sprečim da napravite najgrublju moguću povredu Poslovnika a radi se o četiri člana Poslovnika. Ako stavite na glasanje svoj predlog i pozovete se na član 130, povredićete četiri člana Poslovnika, neka vam pogleda sekretar: član 80, član 135, član 157. i član 158. Zašto? Zato što vi sada uvršćujete u dnevni red jednu tačku, koja nije izbor i imenovanje, po hitnom postupku. To je jedina tačka koja bi mogla sada u toku sednice da se uvrsti u dnevni red. Po članu 80. u dnevni red mogu da se uvrste samo one tačke koje su dostavljene u skladu sa Poslovnikom. Postoji hitni postupak regulisan članom 157. i po njemu mogu da se uvrste tačke čije nedonošenje bi proizvelo štetne i nesagledive posledice. Postoji član 158, koji bi vam omogućio da u dnevni red ubacite sada izbor i imenovanje sudija, mi ne bismo reč rekli, ali tačku koja se zove – predlog za izglasavanje produžetka rada ne možete sada da predložite po Poslovniku. Možete na silu, možete na grubost, ali to bi vam bilo kao kada bi sudija u sudnici rekao – ma kakav zakon, znam kako ću da vodim ovaj postupak. Tako i vi. Ponavljam, izuzetno cenim način na koji vodite sednice. Ima situacija u kojima se vešto izvučete, ne pokazujete grubost koju su raniji predsednici pokazivali, ali ovog časa načinićete najveću grešku, ostaćete upamćeni, gospodine predsedniče. Skinućete masku, ogolićete se kao poslanik vladajuće većine, a ja vas, ne znam zašto, iz kojih simpatija, kao poslanik opozicije blagonaklono upozoravam da ne načinite tu grešku, da vas ne pamti Srbija. Da vas uporedim sa kraljem Milanom. Volite vi, to i vaš izgled govori, voleli biste da ste radikal pa da vam kažu – isti Pašić. Kralj Milan je držao u apsu narodne poslanike, pa kada mu trebaju da glasaju za budžet on ih izvede iz apsa, oni glasaju za budžet, opet ih okuje i vrati u aps. Ne bih voleo da vam ovde služimo na taj način, gospodine predsedniče. Ovu plavu knjigu ste usvojili većinom, poštujte tu većinu. Po toj većini ova ludorija sa vašim predlogom da u dnevni red uđe izglasavanje o produžetku rada ne sme da prođe. Evo ministra ovde. Ovo nije ministar Lalović koji je rekao Srbiji – radite sve suprotno od onoga što priča SRS, biće dobro. Znam kada ste to rekli, ministre. Ovaj ministar je dosta razuman i ja to primećujem u odnosu sa poslanicima.
Upravo zahvaljujući podsećanju na sve tačke Poslovnika nisam imao nameru da stavim novu tačku dnevnog reda, vi ste potpuno u pravu, ali ću vas poslušati. Narodni poslanik Vjerica Radeta, u skladu sa članom 158. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, predložila je da se u dnevni red Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini po hitnom postupku uvrsti Predlog odluke o izmeni Odluke o izboru članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije, koji je Narodnoj skupštini podneo Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe Srpske radikalne stranke. Molim vas,uvrštavamo tačke dnevnog reda, jer je ispunjen uslov na koji ste se pozvali, ima više od 126 poslanika. Molim vas, nemojte pretvarati Skupštinu u farsu. Javićete se svi po Poslovniku. Ispunjeni su uslovi, u trenutku kada ste se javili niste bili tu. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Nema rasprave o takvim predlozima, to je valjda jasno po Poslovniku, pobogu, već smo pre podne imali problem, jedan poslanik nije čitao Poslovnik i nije znao kako da se pozove i da dobije reč. Nećemo takve stvari dozvoljavati, ozbiljnost Narodne skupštine je iznad svega. Imamo tri ovakva predloga. Budite ljubazni. Za 126, nije glasalo 6, od ukupno 132 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila ovaj predlog. Narodni poslanik Dušan Petrović, u skladu sa članom 158. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se u dnevni red Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini, po hitnom postupku, uvrsti Predlog odluke o izmeni Odluke o izboru članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije, koji je Narodnoj skupštini podneo Dušan Petrović, predsednik poslaničke grupe DS – Boris Tadić. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 128, protiv jedan, nije glasao jedan, od ukupno 130 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Aleksandar Lazarević, u skladu sa članom 158. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se u dnevni red Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini po hitnom postupku, kao poslednja tačka dnevnog reda, uvrsti izbor devetog člana Saveta Republičke radiodifuzne agencije, na osnovu predloga koji je podneo Savet Republičke radiodifuzne agencije. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 128, nije glasao jedan, od ukupno 129 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. To su bili svi predlozi za proširenje dnevnog reda. Po članu 130, stavljam na glasanje odluku da Skupština nastavi rad do okončanja pretresa. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Poslanici koji nisu ubacili svoje kartice ne mogu da traže ni na jedan način po Poslovniku da se obrate. Upozorio sam vas još pre pet minuta, svi koji žele da se obrate da ubace svoje kartice. Za 129, nije glasao jedan, od ukupno 130 narodnih poslanika. Nastavljamo rad. Izvolite, gospodin Krasić je sada prisutan, izvolite po Poslovniku, gospodine Krasiću. Zahvaljujem još jednom svim poslanicima koji su pomogli da precizno po Poslovniku, poštujući sve navedene odredbe, možemo da obavimo današnje zasedanje na adekvatan način. Izvolite, gospodine Krasiću.
Bilo bi stvarno neumesno kada bih odavde pledirao da se formira konzilujum koji bi utvrdio da li se vidi ili se ne vidi. Videćete tamo preko onih instrumenata da je kartica bila i da je na vreme najavljena povreda Poslovnika, a sad kada čujete, gospodine predsedniče, o čemu se radi, videćete da ste napravili grešku pre 15 minuta. Ukazujem da ste povredili član 100. stav 1, a ovo treba ceniti kao doprinos razvoju parlamentarizma u Srbiji. Kako bi sledeći predsedavajući shvatio o čemu se radi, a naročito stručne službe koje daju pogrešna uputstva Predragu Markoviću, povređeno je dostojanstvo Narodne skupštine, a evo u čemu se ogleda. Jedan poslanik vladajuće većine je izašao i predložio nešto. Nije naveo na osnovu kog člana Poslovnika on to čini. Onda smo imali prilike da čujemo preko predsednika Narodne skupštine da je moguće da se donese odluka o produženju rada, na osnovu odredbe člana 130. Poslovnika. Međutim, promašili su. To što stoji u članu 130. ima logičku vezu sa članom 156, a to znači da onaj ko je predložio produžetak rada mora to da dostavi pismeno, sa obrazloženjem. Takav dokument ne postoji. Drugo, vi iz stručne službe da znate, to što stoji u članu 130. i 156. odnosi se na opšte akte, a ne na nešto što bi ličilo na pojedinačni akt ili neki akt kojim se upravlja nekim postupkom. Vi ste prekršili ceo ovaj poslovnik, jer želite na silu da produžite taj rad, i da ste predložili u pismenoj formi i da ste obrazložili koji su razlozi poplave, ali za vas ni poplave nisu vanredno stanje. Za vas je vanredno stanje kada taj poslanik izađe i predloži, jer je rečeno da mora da se radi dok se ne padne u nesvest. Vi padajte u nesvest, neka kamere prošetaju, vlast je pobegla u hodnik, jer sad može 84 da radi i sada se pokazuje kome je stalo do ovog zakona koji je na dnevnom redu. Ovima koji su na vlasti nije do ovog zakona. Njima je do toga da proknjiže koliko su zakona usvojili, koliku su radili, a videli smo – i po minut i po, sedam minuta u poslepodnevnom radu. To vređa dostojanstvo Narodne skupštine. Ako ste zakazali u 10,00 časova, u 10,05 budite, a ako ste rekli u 15,00 časova budite u 15,00 časova ovde. Vaša je obaveza da obezbedite većinu. Vaš je interes da prođu ovi zakoni, a naša je obaveza da vas kritikujemo i, ako možemo, da vas nateramo da se popravite. Očigledno da je ovo bezuspešan posao. Sada, ove vaše gimnastike, menjaju se leteće zamene, predsednici, predsedavajući, te neko se nije prijavio, te jeste, prijavio se, nema ga. Saznajte ...
Gospodine Krasiću, prekoračili ste vreme. Gospodine Krasiću, dobili ste od predsednika Skupštine objašnjenje, pozvao se na član 130. Ako niste zadovoljni tim objašnjenjem, u danu za glasanje Skupština će se izjasniti o povredi Poslovnika. Izvolite.
Po Poslovniku. Gospodine Mihailoviću, kako sam mogao da dobijem objašnjenje kada Marković nije ni saslušao šta sam prigovorio? Kako sam mogao od njega da dobijem objašnjenje kada je on "zapalio" pre nego što sam došao ovde? Stvarno ću morati da predložim jednu odluku kao opšti akt o formiranju konzilijuma.
Gospodine Krasiću, objašnjenje je dato svim poslanicima, pa i vama. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Da.) Reč ima gospodin Marković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, eksperti da nemoguće situacije pretvore u moguće, eksperti da neshvatljivo i neprihvatljivo pretvore u moguće su i danas pokazali svoje pravo lice. Uostalom, ovaj zakon i mnogi zakoni pre ovoga, a verovatno i još nekoliko zakona, dok se i bukvalno ova vaša politička piramida formirana na ″buldožer revoluciji″ ne uruši do kraja i ne dođe do novih izbora, a na tim izborima trijumfuju oni koji stvarno brinu o interesu građana Srbije, dotle ćete moći još poneki zakon da donesete. Dame i gospodo narodni poslanici, nije nama u SRS-u stalo da vaše zakone poboljšavamo. Mi pokušavamo da ovaj zakon dovedemo do toga da bar bude primenljiv onog trenutka kada dođemo na vlast i kada naši ministri budu vodili ova ministarstva i da ta skupština u kojoj će SRS imati većinu ima vremena da donese nove zakone. A to što svi od ove grane vlasti, zakonodavne grane vlasti, otimaju po deo ovlašćenja, deo ingerencija, od kada je zapaljena ona narodna skupština pa do današnjeg dana, dakle od 5. oktobra, ja razliku između vas ne pravim. Razlikujete se samo po broju cipela, inače, mnogo ste isti. U članu 18, o kome smo malopre razgovarali, a i u članu 19. amandmanima i diskusijama je pokušano da se ne jedna nebuloza bar malo zaustavi. Narodni poslanik Gordana Pop-Lazić podnela je amandman na član 19, a pošto građani Srbije gledaju, a vidim da vi niste zainteresovani za ovo, ali su građani Srbije vrlo zainteresovani, jer se o njihovoj koži radi i o njihovom džepu, jer ste tim članom regulisali da i Vlada može predložiti Narodnoj skupštini da joj se izglasa nepoverenje. Pa kaže – od podnošenja predloga do glasanja o poverenju ne može proći manje od pet ni više od 20 dana. Ovim drugim stavom vi ste predvideli da se o poverenju uopšte ne diskutuje, nego da se samo glasa. Jer, da ste predvideli da se diskutuje samo o pojedinim ministrima, koji od kad su seli, od kad su sa tandžarama ušli u NB, pa ide "Razvojni put Bore Šnajdera", preko pušaka, preko guvernera, na silu otete fotelje, pa do ministra, čitav njegov razvojni put je popločan aferama o kojima bi se moglo mesec dana pričati, samo o jednom ministru bi se moglo mesec dana pričati i da se ne kaže ni pola. Ne zato što bi poslanici Srpske radikalne stranke sporo govorili, nego zbog toga što je tolika gomila afera da mu ne gine bar 150 godina robije, onog trenutka kada pravde i pravosuđa bude u ovoj državi. I, na kraju, narodni poslanik Gordana Pop-Lazić je amandmanom na član 19. stav 4. tražila da se promeni odluka o razrešenjutj. umesto – Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku, ona je u stvari tražila da je odluka o razrešenju Vlade doneta ako većina od ukupnog broja narodnih poslanika ne glasa za poverenje Vladi. Znate li šta znači ovaj stav 4. u članu 19? Možete da glasate koliko hoćete, ja i dalje ostajem ministar, mi i dalje ostajemo Vlada, mi nećemo da podnesemo ostavku. To što nam niste izglasali poverenje, pa to je vaša stvar. U diskusijama je provejavalo – ako ima morala podneće ostavku. Ma, nema morala, ljudi. Nema morala, jer da ima ne bi bilo "Erikson" afere. Da ima morala ne bi bilo afere "Knjaz Miloš". Da ima morala ne bi bilo putne afere, ne bi bilo afere Aerodrom Beograd, ne bi bilo afere uopšte oko JAT-a. Da ima morala ne bi bilo mnogih afera i mnogo bi para u Srbiji bilo, i one četiri milijarde sa Kipra, koje su pronađene, za koje Mlađana Dinkića proziva sada bivši ministar Batić. Ali, da se razumemo, nije Batić pošten, nego je Batić izvisio za proviziju i zbog toga ga proziva, ali je država Srbija ostala bez četiri milijarde, kojima se sada kupuju preduzeća po Srbiji, prave se nacionalne štedionice i ostale banke. Vlada mora da podnese ostavku onog trenutka kada joj se izglasa nepoverenje, odnosno kada joj se ne izglasa poverenje.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo, dragi građani Srbije, poslanički klub SRS, odnosno koleginica Gordana Pop-Lazić podnela je amandman na član 19. stav 1. Tražimo da se taj stav menja i da glasi: ″Vlada može u Narodnoj skupštini postaviti pitanje svog poverenja pismenim zahtevom kojim traži raspravu i glasanje o poverenju.″ Što se tiče stava 4, takođe tražimo da se taj stav, o kome je kolega Marković dovoljno govorio u prethodnom izlaganju, promeni i da glasi: ″Odluka o razrešenju Vlade je doneta ako većina od ukupnog broja narodnih poslanika ne glasa za poverenje Vladi.″ Što se tiče samog člana 19. koji čini institut, kada govorimo o Vladi, pogotovu ovog stava 4. u kome se kaže: ″Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku″, dakle, može a ne mora, Vlada kojoj se ne izglasa poverenje je razrešena, ona više nije vlada i to je suština amandmana Srpske radikalne stranke na član 19. Na primeru ovog člana 19. vidi se da je zakon neprecizno sastavljen i predložen Narodnoj skupštini. Ako govorimo o zakonu koji treba da rešava pitanje ovako važne institucije kao što je Vlada Republike Srbije, stav Srpske radikalne stranke je da Vlada mora Narodnoj skupštini da podnosi precizne i jasne zakonske predloge. Mi smo pokušali da svojim amandmanima ovaj predlog zakona o Vladi učinimo preciznijim, međutim, ovo je jedan konfuzan predlog zakona koji ne rešava pitanje ove institucije koja je veoma važna za sve građane Srbije, a pogotovo kada pogledamo član 19. Predloga zakona gde se u stavu 4. kaže: ″Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku.″ Tu se stavlja tačka i dalje nema. Vlada kojoj se izglasa nepoverenje više nije Vlada, znači da ona nema poverenje većine poslanika Narodne skupštine, i to je suština ovog amandmana. Ministre, očekujemo da ćete prihvatiti ovaj amandman, jer on jasno, precizno rešava pitanje ovako nepreciznog člana koji ste podneli kao predstavnik Vlade, odnosno kako je Vlada narodnim poslanicima u Skupštini podnela Predlog zakona o Vladi Republike Srbije.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Mihailoviću, prvo vas da pitam gde ste bili svih ovih dana, pošto ste imali posle Ravne gore dovoljno vremena da prisustvujete sednicama od 10,00 do 18,00 časova, a danas ste došli popodne i opravdavate predsednika Skupštine, koji je, potpuno sa odsustvom morala i poštovanja Poslovnika, usred reklamiranja člana Poslovnika od strane gospodina Krasića napustio sednicu, odnosno mesto predsedavajućeg. Pošto se ovde govori o tome da Vlada treba da ima obzira za situaciju koja je snašla, ja vam, gospodine Mihailoviću (vidim, vi imate uticaja, i vi i ova vaša grupa, na Koštunicu), u odsustvu predsednika Skupštine, predlažem da napravite pauzu, jer nema ko da vas zameni na tom mestu, dakle, da odete do telefona i da pozovete Vojislava Koštunicu da dođe i podnese ostavku. Očigledno je da je 20 minuta od vašeg slavlja kako ste snažni i moćni, ima vas 127, ovde ostalo – koliko vas; ja sada mogu ako pogledam na stranu gde sede poslanici vladajuće većine poimenično da vam kažem ko sve nije u sali, hoćete da krenem da vam pričam, iz svake poslaničke grupe, pa vi sami ne znate ko vam nije tu. Ujutru kada se potpisujete gledate ko je gde, a ja moram da vam sufliram ko vam fali po klupama. Nemojte, molim vas, da glumite da imate većinu kada je nemate. Ovde se govori o moralu ili nemoralu. Gospođa Pop-Lazić traži... Tišina dok ja govorim, budite toliko parlamentarni i pristojni, kada ste već ostali u toj većini, da slušate o čemu se ovde radi. Pošto je Gordana Pop-Lazić tražila, a ima iskustvo kako se obara Vlada (kako je ona, tako će i ova završiti mandat pre vremena), da se po automatizmu Vlada odredi prema činjenici da nema 126 poslanika, potrebno je da prihvatite njen amandman. Gospodine Lončar, u ovom opštem haosu i kreveljenju od strane pojedinih poslanika, jer ozbiljan ste čovek, nadam se da ćete kao ministar da razumete ovu argumentaciju i da, kao što ste to uradili i jutros i juče shvatajući te argumente, vidite da je to neophodno. Dakle, neprihvatljivo je da nam se daje ovakvo obrazloženje za neprihvatanje amandmana koleginice Gordane Pop-Lazić, jer ako kažete da je kroz donošenje važećeg Ustava Republike Srbije napravljen taj propust, pa ne postoji taj automatizam i onda se pozivate na moralnost, vi kao ministar čiji je zakon na dnevnom redu ste videli koliko vam je nemoralan kolega Slobodan Lalović. Čim se izglasalo produženje rada, on u svom nemoralnom stilu napusti sednicu, nema ga više, jedan ministar manje, za njim još ovo dvoje iz ove kvazistranke, a nepostojeće poslaničke grupe, i o čemu onda mi ovde pričamo. Znate, gospodine Lončar, ako su vaše namere u nekom delu bile časne, pa kažete – ako je napravljen propust u Ustavu i svaki član Vlade mora da se pozove na moral, onda je ovde očigledno prisutan nemoral kod nekih vaših kolega. Ako Vojislav Koštunica gleda prenos sednice, ako nema druga posla, a pretpostavljam da sada nema popodne, on će, ako je moralan čovek, da dođe ovde i da kaže – očigledno je da su mi poslanici neposlušni, da su nedisciplinovani, da neće da rade posao kako treba, a prevarili su ove iz opozicije, sakupili su se u vreme kada je trebalo da se glasa o produženju, a sada ih nema, izvinite, više ne uživam podršku odgovornih ljudi i ne mogu da budem premijer. Tako bi to bilo ako bi se tako tumačilo od reči do reči ovo obrazloženje za član 19. Pošto to ne može da se desi, jer to nije tako, onda vam predlažem da za svaku buduću vladu i za sve one ljude koji moraju da shvate kada nema 126, nema, moraju da podnesu ostavku i da se to konstatuje, da prihvatite amandman gospođe Pop-Lazić.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a potom narodni poslanik Jovanović. Nije to ovaj, već gospodin Zlatan Jovanović.
Dame i gospodo, pošto je pre nekih 17 minuta otprilike predsednik Skupštine prekršio Poslovnik, i to članove od 1. do 236, nastavlja to očigledno i sada dobacivanjem narodnim poslanicima...
Gospođo Radeta, molim vas, sprečio sam dobacivanje, a sada vas molim da se obratite po amandmanu...
Gospodine predsedniče, nemojte da me prekidate, malopre mi niste dozvolili da govorim o Poslovniku, a sada mi dozvolite da govorim i da kažem ono što želim da kažem. Shvatam vašu nervozu, shvatam i nervozu ove takozvane skupštinske većine, jer vidim kako ste planirali da se sakupi vas 126, da boravite u ovoj sali sedam minuta, da izglasate da se produži rad i onda kud koji mili moji. Već sada vas je 34 manje nego što je bilo u vreme kada ste glasali i pitanje je koliko će vas biti u narednih pola sata. Samo da znate, valjda imate iskustvo sa poslanicima Srpske radikalne stranke, mi ćemo da radimo, nemojte da mislite da će to što ste produžili rad da utiče na naše učešće u raspravi. Ono jeste da ste vi u prednosti, jedna grupa ode pa odspava, pa se druga vrati ovde samo da čini nekakav kvorum, bez namere da radi. Vi ne znate ni šta je na dnevnom redu, ni o čemu se ovde priča i zato možete tako da se ponašate.
Upozoravam vas da ne vređate narodne poslanike...
... a kada biste to znali, kada biste znali o čemu se ovde radi i o čemu se priča ...
Gospođo Radeta, oni znaju, molim vas, izričem vam drugo upozorenje. Dakle, poslanici znaju šta je na dnevnom redu i o tome diskutuju, svejedno da li su poslanici pozicije ili opozicije. Budite ljubazni, dobili ste reč po amandmanu i nastavite po amandmanu.
Gospodine Markoviću, prvo mi vratite vreme, a onda mi kažite po kom članu Poslovnika izričete upozorenje.
Niko nema pravo, po Poslovniku, da opominje i prekida govornika, sem predsednika Skupštine. Budite ljubazni i nastavite.
Opet vas molim i dalje da poštujete Poslovnik, a ja govorim o amandmanu. Potrebno je sve ovo da kažem da bih skrenula pažnju ovima što dobacuju da nije tačno, jer oni zaista ne znaju šta je na dnevnom redu, možda bi izašli nešto da kažu kada bi znali. Evo, gospodo, na dnevnom redu je Predlog zakona o Vladi, trenutno je član 19. Predloga zakona, na koji je amandman uložila narodni poslanik Gordana Pop-Lazić, a amandman je podnet zato što je član 19. jedno nemušto, nebulozno, trapavo rešenje koje niko ne razume i koje definitivno ništa ne znači. U članu 19, gde se govori o poverenju Vladi, kažete: ″Vlada može predložiti Narodnoj skupštini da joj se izglasa poverenje. Od podnošenja predloga do glasanja o poverenju ne može proći manje od pet ni više od 20 dana.″ Ovo je valjda vrhunac gluposti. Šta će se desiti ako se o poverenju Vladi razgovara jedan sat i šta će se desiti ako se o poverenju Vladi razgovara 20 dana i jedan sat, šta će biti sa glasanjem u tom slučaju? Očigledno je, i ovo nije jedini primer, ono što vam već nekoliko dana govorimo – da je i ovaj zakon jedan od loših prevoda, jer da ste bar angažovali dobrog prevodioca, onda biste uradili takav predlog da zakon bar ima smisla i da može da se primeni. Šta dalje kažete u članu 19? ″Vladi je izglasano poverenje većinom glasova od ukupnog broja narodnih poslanika.″ Kažete, poslednji stav: ″Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku.″ Ovo je zaista čudo neviđeno. Sada, ako je Vlada, a jeste, takva kakva je skupštinska većina, pošto ste vi tu vladu birali, i ako je Vlada moralna onoliko koliko jeste ova vlada Vojislava Koštunice moralna, pitam šta će se desiti kada joj se izglasa nepoverenje i ta vlada neće da podnese ostavku. Čemu onda izglasavanje, čemu onda rasprava o poverenju Vladi? Doduše, vi i sada, pre svega predsednik parlamenta, a i skupštinska većina koja prihvata da menja dnevni red, da prekida dnevni red, da tačke koje su još od januara na dnevnom redu već četvrti put skida sa dnevnog reda, ne poštujete ni sadašnje propise i zbog toga već mesec i po dana ne stavljate na dnevni red poverenje Vladi. Ako ste uspeli da se vas 126 sakupi da produžite rad ove skupštine, možda ćete nekako da se dogovorite i oko Vlade. Imajte hrabrosti, dajte da raspravljamo o tome, jer biste vi koji se zaklinjete u parlamentarnu demokratiju trebalo da znate da u savremenim parlamentarnim demokratijama kada je skupštinska većina sigurna da joj Vlada dobro radi onda sama predlaže da se raspravlja o poverenju Vladi, a vi to ne dozvoljavate opoziciji kada imate već mesec i po dana predlog pred ovim parlamentom.
Hvala, gospođo Radeta. Reč ima poslanik Zlatan Jovanović, a potom Petar Jojić. Za one poslanike koji ne čitaju dopise koji stižu od stručne službe – sednica na kojoj se nalazi tačka o poverenju Vladi zakazana je za 24. u utorak u 12,00 sati. Izvolite, gospodine Jovanoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, bilo bi lepo da kamera prikaže ovaj levi deo naše sale da građani Srbije vide šta je ostalo od one većine koja je malopre trijumfalno izglasala produžetak rada. Što se tiče člana 19, najsporniji je stav 4. Sve ovo što pričamo uglavnom se odnosi na stav 4. ovog člana. Naime, u članu 19. govori se o poverenju Vladi, odnosno o jednoj mogućnosti da Vlada zatraži od Narodne skupštine da joj se u Narodnoj skupštini izglasa odnosno ukaže poverenje. U stavu 4. ovog člana stoji da vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku. Kada sam prvi put ovo pročitao pomislio sam da se radi o nekoj tehničkoj štamparskoj grešci. Međutim, očigledno da nije greška, već namera da se prepusti Vladi na njeno odlučivanje, lično, moralno, da li će ona podneti ostavku ako joj Skupština ne ukaže poverenje ili će nastaviti da vlada. Postavlja se logično pitanje čemu onda taj institut poverenja Vladi, čemu rasprava u Skupštini, čemu glasanje o poverenju Vladi, ako će Vlada reći – baš nas briga što ste vi izglasali, Vlada će nastaviti da radi kao i do sada. Mislim da je ovo bitno za Vladu i za većinu koja podržava Vladu, da bi se sačuvalo i ono malo rejtinga što ova vladajuća koalicija ima u srpskoj javnosti. Naime, ako usvojite ovo ovako kako stoji u Predlogu zakona, bićete smešni građanima Srbije. Onaj prosečan, najobičniji građanin Srbije ovo razume i zdravo razmišlja, pa će reći – koja je to vlada koja ima morala da ostane na tom mestu ako joj Skupština ne ukaže poverenje? Šta stoji u obrazloženju kojim ste odbili ovaj amandman gospođe Gordane Pop-Lazić? Kaže se: "Dok je glasanje o nepoverenju institut poslaničkog pritiska na Vladu, glasanje o poverenju Vladi jeste svojevrsni pritisak Vlade na Skupštinu da joj pruži podršku i sigurnost u daljem vođenju politike ili da se, uskraćivanjem podrške Vladi, Narodna skupština izloži mogućem raspuštanju". Pazite, mi imamo pretnju Narodnoj skupštini od strane Vlade. Ako Narodna skupština ne izglasa poverenje Vladi, izložena je mogućem raspuštanju. Ovo je pretnja Vlade Narodnoj skupštini. Takođe, u obrazloženju stoji: "Ako Vladi ne bude izglasano poverenje, mandat joj ne prestaje. Ustav ne pruža uporište za to. Pitanje opstanka Vlade ostaje u domenu širih političkih odnosa i morala, barem formalno, prepušteno je oceni Vlade.″ Ako Ustav ne pruža uporište za automatsko razrešenje ili ostavku Vlade, Ustav ne ograničava vas da u ovom zakonu predvidite upravo tu mogućnost da po automatizmu Vlada bude razrešena. Kao što ste u ovom zakonu primenili jednu drugu mogućnost, jer Ustav, kako kažete u obrazloženju, ne objašnjava mogućnost ili način izglasavanja poverenja Vladi, odnosno ne govori direktno o broju glasova koje morate imati za podršku Vladi da bi joj bilo izglasano poverenje, ali ste vi u zakonu predvideli da to bude 126 glasova, zašto niste u ovom predlogu rekli – iako Ustav nije pružio uporište za to, mi predviđamo ovim zakonom da vlada kojoj nije izglasano poverenje automatski bude razrešena. Ne biste Ustav uopšte prekršili. Imali biste jasnu situaciju. Ovako, što se tiče nas iz opozicije, nama ovo neće puno zasmetati, ali vas dovodi u jednu smešnu situaciju pred građanima Srbije. Kažem, ono malo rejtinga koji danas imate, ako ga imate, nestaće kada ovo izađe u javnost i kada bude objavljeno u "Službenom glasniku Republike Srbije", jer je ovo krajnje neozbiljno. Ako Vlada nema ovde 126 glasova, odakle moralno pravo takvoj vladi da uopšte razmišlja da podnese ostavku, odnosno da se skloni sa tog mesta?
Hvala, gospodine Jovanoviću. Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, u članu 19. Predloga zakona predviđeno je da vlada može predložiti Narodnoj skupštini da joj se izglasa poverenje. Drugo, od podnošenja predloga do glasanja o poverenju ne može proći manje od pet ni više od 20 dana. Treće, Vladi je izglasano poverenje većinom glasova od ukupnog broja narodnih poslanika. Ali, ono što je najgrđe i što može biti najgore u ovom članu jeste da vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku. Ovo je dobro da čuje stručna javnost, ljudi koji su se bavili i koji se bave naukom, profesori pravnog fakulteta, sudije, tužioci i pravnička javnost, da čuje i da uporedi 1. i 4. stav. Kada se kaže "Vlada može predložiti Narodnoj skupštini da joj se izglasa poverenje", šta čini Narodna skupština? Izglasa nepoverenje i Vlada može podneti ostavku. Nema logike, ako je Vlada odlučila da proveri svoj autoritet i izlazi pred Narodnu skupštinu, dakle pred parlament koji bira Vladu, da se na kraju, ako joj se ne izglasa poverenje, ona predomisli i odustane, a od te provere njenog autoriteta nema ništa. Šta je rezultat svega toga? Šta je dobio parlament, šta je dobila Vlada? Vlada se ovde samo poigrala sa parlamentom. Uposlila je parlament da izgubi određeno vreme, da raspravlja o tome, jer ona nema, a nije ni imala nameru. Šta je ovde bitno? Vlada nije imala nameru da podnese ostavku, čim kaže – ako joj se ne izglasa poverenje, može podneti ostavku. Međutim, pravilnije bi bilo da je u stavu 4. predviđeno – ako je Vladi izglasano nepoverenje, tog trenutka se ima smatrati da Vlada nema poverenje i da je podnela ostavku. Nema logike, kaže se – može; ne – može, nego u tom slučaju se samo konstatuje i deklarativno proglašava da Vlada nema poverenje. Hvala vam.
Hvala gospodinu Jojiću. Povodom istog amandmana za reč se javio narodni poslanik Goran Cvetanović.
Gospodine predsedavajući, sačekao sam da se vratite u salu, jer sam zaista iznenađen vašim ponašanjem. Bio sam siguran da ćete dozvoliti gospodinu Krasiću i meni da dobijemo reč po Poslovniku, jer smo bili registrovani da sedimo, tako da mi nije jasno zbog čega ste prevideli ili možda vaša moć zapažanja nije bila adekvatna.
Izvinite, molim vas, gospodine Cvetanoviću, po članu 99. moram da vas prekinem i da zamolim sve poslanike da omoguće govorniku da se obrati.
Predsedavajući pre vas, pre svega, gospodin Maršićanin se ponašao nekorektno i imao dvostruke aršine, i kada je bio predsednik Skupštine, a i kada je bio poslanik; dok je bio predsednik Skupštine tražio je od svih poslanika da budu prisutni u sali, a kada je dao ostavku, jer je bio prinuđen na takav postupak, onda ni on sam kao narodni poslanik nije bio u sali. To se isto odnosi i na Natašu Mićić, koja je kao predsedavajuća tražila od svih poslanika da budu aktivni i da čine kvorum. Uglavnom, a ni sada, ona nije prisutna u sali. Vi ste dozvolili šefu poslaničke grupe DSS da govori, bez naznake po kom članu se javlja; stavili ste na glasanje, a glasanje je trajalo 20-25 sekundi, iako je po Poslovniku dozvoljeno maksimalno 15 sekundi.
Gospodine Cvetanoviću, minimalno 15 sekundi, da se neko ne bi zabrinuo u javnosti i da ne bi bilo problema s glasanjem, predsednik je dopustio da prođe više od 15 sekundi, dakle više nego što je minimum. Još jednom vam se izvinjavam, ali, po članu 99, moram da vas prekinem i da vas zamolim da govorite o temi koja je na dnevnom redu, a to je amandman.
Ako mislite na amandman na član 19, tu se ne slažem sa pojedinim poslanicima. Pre svega, mislim da je narodni poslanik Zlatan Jovanović malopre izrazio sumnju u to da bi Vlada koja nema poverenje 126 poslanika sigurno dala ostavku. Zaista se ne slažem da bi ova vlada to uradila, jer u ovoj vladi su, očigledno, ljudi koji nemaju utemeljenje i nisu dobili dovoljan broj glasova da budu ni poslanici, a očigledno su dobri za ministre, pre svega gospodin Maršićanin, koji je zaista katastrofalno prošao na izborima, a kasnije je unapređen u ambasadora SCG; ili, recimo, gospodin Slobodan Vuksanović, koji nije dobio ni 1% glasova u Beogradu, a kasnije je promovisan za ministra prosvete. Na osnovu tog iskustva siguran sam da postojeća Vlada ne želi da da ostavku, bez obzira što nema poverenje glasača i naroda, i zbog toga sam siguran da je potrebno da većina poslanika usvoji amandman gospođe Gordane Pop-Lazić.
Gospodin Cvetanović je prisutan i njegova kartica je bila tu gde je sedeo kada mu je data reč. Predsednik vodi računa o ponašanju svih poslanika i ima ravnopravan odnos. Prema tome, nemojte sumnjati u gospodina Cvetanovića. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 19. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Gospođo Čomić, izvolite.
Dame i gospodo, pre nego što obrazložim naš amandman na član 19. samo da obavestim da će poslanički klub Demokratske stranke glasati za amandman na član 19. koji je podnela narodna poslanica Gordana Pop-Lazić. U slučaju da se usvoje oba amandmana, i amandman koji je podnela Gordana Pop-Lazić i naš amandman, nema sukoba, pošto će i usvajanjem oba amandmana ovaj član biti mnogo bolji nego što je sada. Dakle, član 19. govori o poverenju Vladi, a naš amandman se odnosi na stav 2. i na stav 4. Stav 2. člana 19. kaže: "Od podnošenja predloga do glasanja o poverenju ne može proći manje od pet ni više od 20 dana." Već smo ponovili da je slična odredba u članu 18, gde smo amandmanom predložili da se iz člana 18. briše jedna nespretna formulacija u ovom zakonu, jer ne želimo da verujemo da ne postoji dobra namera da se poštuje ono za šta je Narodna skupština vlasna, a to je da svojim poslovnikom određuje proceduru i postupak i ne može joj se zakonom o Vladi propisati u kom roku će glasati o tome, da li će biti određen dan glasanja ili ne, po predlogu u zakonu o Vladi. Drugi deo amandmana odnosi se na brisanje stava 4. člana 19. Stav 4. glasi: "Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku." Ničim, osim samo dubokom sujetom, tvrdoglavošću ili osionošću, koja ume da bude zamamna ako stvarno imate 126, ne može da se objasni da ovaj stav treba da ostane u zakonu. Mi potpuno razumemo da se insistira na stavu da Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku, ali mislim da nam je svima potpuno jasno da taj stav treba brisati iz ovog člana. U slučaju da se prihvati amandman na član 19. narodne poslanice Gordane Pop-Lazić, onda imate drugačiju formulaciju stava 1, a u slučaju da prihvatite i naš amandman, onda imate brisanje st. 2. i 4. i to je onda član koji može da govori o poverenju Vladi. Poseban problem je što ako kažete da postoji slučaj da je Vlada sama tražila glasanje o poverenju i da joj nije izglasano poverenje i kažete da onda ona može podneti ostavku to znači da ne mora. Prethodno je u članu 16. stav 3. definisano kada Vladi prestaje mandat. Sada možemo da se igramo argumentacije da li je Vladi kojoj nije izglasano poverenje u stvari izglasano nepoverenje. Za svakog ko se ozbiljno bavi državnim poslovima to se podrazumeva. Dakle, hipotetički postoji neki razlog zbog kojeg je Vlada rekla – idemo u Skupštinu, hoćemo da vidimo da li imamo poverenje sopstvene poslaničke većina. Po prirodi stvari, to treba da bude neki ozbiljan povod, neko krupno političko ili državno pitanje. Ili, može da bude prosto tehnika kojom se koristi pitanje stavljanja sopstvenog poverenja na dnevni red, a to je kada postoji u javnosti kampanja o tome da Vlada nema poverenje i Vlada kaže – u redu, vi u medijima, u raznim društvenim grupama, među društvenim akterima govorite o tome da Vlada nema poverenje, a Vlada je spremna da dođe pred Skupštinu i da proveri da li još uvek ima volju poslaničke većine u Narodnoj skupštini. To su ta dva slučaja. Prvi je strateški, što znači da Vlada to bira na osnovu nekog krupnog političkog pitanja koje se našlo na dnevnom redu ili koje je Vlada stavila na dnevni red kao prioritet i ako je ono, u neku ruku, kontroverzno pa Vlada, povodom donošenja odluke o tako krupnom političkom pitanju, traži izglasavanje poverenja. U oba slučaja je stav: "Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku", nepotreban, zbog toga što se zna u kojim slučajevima Vlada podnosi ostavku i zbog toga što Vlada može podneti ostavku uvek.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, pa narodni poslanik Aleksandar Radosavljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, koliko su neshvatljivi i neprihvatljivi stavovi člana 19, toliko je, da ne kažem, smešno obrazloženje zbog čega se ne prihvata amandman i narodnog poslanika Gordane Pop-Lazić i narodnog poslanika Gordane Čomić. U obrazloženju zašto se ne prihvata amandman narodnog poslanika gospođe Gordane Pop-Lazić, kaže se, pored ostalog: "Ako Vladi ne bude izglasano poverenje, mandat joj ne prestaje. Pitanje opstanka Vlade ostaje u domenu širih političkih odnosa i morala, barem formalno, prepušteno je oceni Vlade.″ Neverovatno. Ja sam se načitao nebuloznih obrazloženja, ali ovo stvarno prevazilazi čak i moja očekivanja. U obrazloženju zbog čega se ne prihvata amandman narodnog poslanika gospođe Gordane Čomić kaže se: ″Deo amandmana kojim se predlaže brisanje stava 4. člana 19. Predloga zakona ne prihvata se zato što Ustav ne propisuje...″ itd. ″Vlada kojoj nije izglasano poverenje može ili da nastavi mandat ili da podnese ostavku: samo neizglasavanje poverenja Vladi ne dovodi do prestanka mandata Vlade.″ Zašto se onda glasa o nepoverenju Vladi, ako samo izglasavanje nepoverenja ne povlači samim tim činom i ostavku Vlade? "Baš to je razlog zbog kojeg Predlog zakona potencira mogućnost Vlade kojoj nije izglasano poverenje da podnese ostavku." Znači, može da podnese ostavku, a i ne mora. Mišljenje, stavovi narodnih poslanika koji sede u ovom parlamentu Vladu ne morajuuopšte da zanimaju. Možete vi glasati kako hoćete, Vlada neće podneti ostavku, jer se kaže – Predlog zakona potencira mogućnost Vlade kojoj nije izglasano poverenje da podnese ostavku, čime se vrši dodatni pritisak na Vladu kojoj nije izglasano poverenje da podnese ostavku (nije nego), da razmisli o tome da li ima moralnog uporišta... Vlada kojoj je Narodna skupština izglasala nepoverenje treba da razmisli o tome da li ima moralnog uporišta da ostane i dalje da vlada. Dame i gospodo, mislim da je krajnje vreme da se sa ovim igrankama prestane, da se sa zaluđivanjem narodnih poslanika prestane, da se sa potcenjivanjem inteligencije narodnih poslanika prestane i predlažem da ministar usvoji amandmane narodnog poslanika gospođe Gordane Pop-Lazić i narodnog poslanika gospođe Gordane Čomić i da konačno ovaj član upodobimo. Dame i gospodo, koliko ste videli u sazivu za utorak, već ćemo glasati o nepoverenju Vladi. Da li to znači, ako mi u utorak izglasamo nepoverenje Vladi, odnosi se na član 18, i ako izglasamo nepoverenje Vladi sutra, da će oni imati moralnu obavezu da razmisle da li da ostanu u mandatu ili će podneti ostavku? Smešno. Mislim da građani Srbije konačno vide sa kim imaju posla i daće Bog da parlamentarni izbori budu vrlo brzo pa da i ove nedoumice kod građana konačno razrešimo.
Nadam se da građani ne žele da ostare što pre, pa da tako brzo dođe 2008. godina. Zakon o Vladi neće stupiti do utorka, ništa ne brinite. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radosavljević.
Raspravljamo o članu 19. On ima za pretpostavku da Vlada sama pokrene pitanje svog poverenja. Mislim da nismo imali prilike, barem u poslednjih 15 godina parlamentarne prakse u Srbiji, da Vlada proverava da li ima dovoljan broj poslanika koji podržava njenu politiku, ali je logično da onog trenutka kada Vlada nema, konkretno u našem slučaju, 126 poslanika, tog trenutka nema više rasprave o tome da li Vlada može ili ne da podnese ostavku. Ako je već krenula u postupak da proveri, taj postupak se pokreće prilikom izvesnih političkih kriza koje postoje u državi, afera ili jednostavno Vlada sama želi, zarad javnosti i zarad sebe, da proveri da li je ta većina stabilna u parlamentu, da Vlada kojoj nije izglasano poverenje može da podnese ostavku, to je zaista nezamislivo, naročito ako se u članu 16, o kome smo takođe diskutovali, u stavu 3. vrlo jasno i precizno kaže da Vladi prestaje mandat sa prestankom mandata Skupštine, izglasavanjem nepoverenja itd. Razumem ministra kada kaže – permutovali smo. Šta je drugo od provere da li Vlada ima poverenje i ako joj se izglasa da nema dovoljan broj poslanika od činjenice da ona više nema, ne uživa poverenje, nema političkih subjekata koji stoje iza parlamentarne većine do sada i tog trenutka je logično da Vlada više ne može da funkcioniše, nema prava da upravlja. Prema tome, zaista je stav 4. u članu 19. potpuno neprihvatljiv. Na kraju, jedna konstatacija. Imali ste 128 poslanika, poštovana gospodo iz većine. Koliko poštujete predloge zakona koje je vaša vlada predložila, koliko poštujete ovaj dom, koliko poštujete i ostale kolege iz opozicije govori to da vas trenutno u sali iz vladajuće grupacije ima 57 prebrojanih. Prema tome, zaista bih zamolio predsedavajućeg, ako ste već insistirali na tome da danas Skupština radi do kasno u noć, dok ne iscrpimo dnevni red, onda bi bilo zaista krajnje korektno da ovde u svakom trenutku imate minimum 84 poslanika vladajuće grupacije i da to funkcioniše na valjan način, onako kako ste se dogovorili. Što se poslanika Demokratske stranke tiče, a verujem i ostalih kolega iz opozicije, nije problem, mi ćemo raditi, ali ovo govorim zarad javnosti. Javnost u Srbiji mora da zna da opozicija svoj posao radi korektno tako što će učestvovati u raspravi o Predlogu zakona, o podnetim amandmanima se izjašnjavati. Ali, zaista je u najmanju ruku skandalozno da vladajuća grupacija, koja, opet saglasno članu 19, podržava Vladu, kaže da ih ima više od 126, stoji iza svih njenih predloga, donese odluku da radimo do kasno u noć i onda kada tu odluku donesemo, brže-bolje, u roku od 15 minuta, ima vas 57. Mislim da to nije korektno, bez obzira što poslanici vladajuće grupacije negoduju, to dovoljno govori o odnosu vladajuće grupacije prema Skupštini, o odnosu Vlade prema Skupštini i odnosu prema čitavoj državi, koju ste vi, evo, i kroz ovaj zakon pokušali da na maksimalan mogući način jednostavno dovedete u situaciju da se rugate relevantnim političkim subjektima, a i javnosti Srbije.
Upravo zbog poštovanja poslanika nisam hteo da vas prekidam, ali još jednom podsećam da Skupština mora da radi po zakonu. Nikakva vladajuća grupacija ne donosi odluke, već Skupština donosi odluke, naravno predviđenom većinom. Isto tako, poštujem da ste vi stručnjak za to koliko ima poslanika u sali, ali pošto imamo Poslovnik, svi poslanici učestvuju u radu Skupštine i nadam se da svi poštuju Poslovnik i da drže kartice u okviru svojih identifikacionih jedinica. Reč ima narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, i ovaj član je jedan od dokaza da će, usvajanjem ovog zakona, Vlada dominirati nad radom parlamenta, da neće odgovarati parlamentu i da, čak i kako u određenoj odredbi piše, neće biti dužna da na zahtev parlamenta dostavlja čak ni spise ni podatke. Da je to tako dovoljno govori analiza člana 19. i u poređenju sa članom 16. istog zakona dolazimo u koliziju odredaba koje se nalaze u istom zakonu. Dakle, citiraću: ″Vladi je izglasano poverenje većinom glasova od ukupnog broja narodnih poslanika.″ Onda stav 4. kaže: ″Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku.″ U članu 16. kaže da izglasavanjem nepoverenja prestaje mandat Vladi. Da, tu možda postoje jezičke nesuglasice, jer se radi o poverenju i nepoverenju. Ako Vlada prilikom glasanja nema poverenje vladajuće većine ili uopšte većine u parlamentu, bez obzira na to što se gospodin Balinovac smeje, to znači da ona automatski ne uvažava, odnosno nema poverenje većine poslanika u narodnom parlamentu. Da, nije pristojno smejati se dok narodni poslanik obrazlaže amandmane na članove koji nisu usaglašeni u istom zakonu, a koji treba da se odnose na jednu od najznačajnijih institucija u Srbiji, na funkcionisanje Vlade Republike Srbije. Dakle, nema tu tumačenja, ponovićemo još jednom, 250 poslanika, većina predstavlja 126. Ukoliko se stavi na glasanje poverenje na zahtev Vlade i imate manje od potrebne većine, to je dokaz da vi nemate potrebnu većinu da budete i dalje na vlasti u Republici Srbiji. Tada ne možete ni u jednom slučaju imati diskreciono pravo da odlučite da li ćete ili ne i dalje vršiti vlast. Naravno, možete biti dovoljno bezobrazni i drski da i ukoliko nemate poverenje rešite da vršite vlast i dalje, uz činjenicu da će ta vlast verovatno jako kratko trajati,jer ćete nakon toga imati izglasavanje nepoverenja. Pretpostavljam da je, s obzirom da ste suočeni sa dnevnim problemima i činjenicom da ni u ovom trenutku objektivno nemate poverenje, ne vladajuće većine u parlamentu, nego odgovarajuće poverenje naroda i građana Republike Srbije, bilo neophodno doneti ovako nešto što bi u mnogo čemu moglo da omogući da i ukoliko se stavi na glasanje poverenje, nemate odgovarajući broj, Vlada i dalje ostane i vrši vlast. Dakle, mislimo da je član 16. dosta dobro regulisao ovo pitanje, jer izglasavanjem nepoverenja automatski mora da prestane i mandat Vlade Republike Srbije. Zato smatramo... Hvala, predsedniče, što predstavnike Vlade i predlagače zakona opominjete da bi bilo pristojno da saslušaju poslanike za skupštinskom govornicom. Dakle, ukoliko Vlada nema poverenje, jedini način je da podnese ostavku. Predlažemo da se stav 2, koji nisam obrazlagala, ali i stav 4. člana 19. brišu. Hvala.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Prema članu 97. stav 3, ne dam vam repliku, zato što niste pomenuti uvredljivo, a nisam tumačio vaše izlaganje, već sam davao obaveštenje. Ozbiljno, stav 3. glasi – odluku u slučajevima [[a reč je o članu 97. koji se odnosi na repliku]] iz stava 1. i 2. ovog člana donosi predsednik Narodne skupštine, i striktno se držim toga. Izvolite, gospodine Krasiću. Molim, svi poslanici su ravnopravni i nisam tumačio vaše izlaganje, znači, nije bilo moguće da vas povredim, samo sam davao objašnjenje poslanicima. Izvolite.
To nije razlog da može po Poslovniku. Javio sam se po amandmanu, da ne bude zabune, pošto emocije rade ... (Predsednik: Izvolite po amandmanu.) Naravno, predsedniče, a stenogram ćete da pročitate, pa ćete da čujete šta sam rekao, vezano za onu povredu. Pošto ona nije na dnevnom redu, već član 19. i ovaj amandman kojim se traži brisanje stavova 2. i 4, koliko sam razumeo podnosioca amandmana, a delim mišljenje i sa prethodnim podnosiocem amandmana. Zbog predstavnika Vlade i ovog malog broja poslanika koji su glasali da radimo do kraja, samo bih objasnio neke stvari koje se tiču ovog Ustava, a, siguran sam, i budućeg ustava, znači, budućeg ustava koji se bude radio. Dozvolite da krenem od početka. Članom 73. Ustava Republike Srbije propisane su nadležnosti Narodne skupštine kao republičkog organa, organa koji vrši ustavotvornu i zakonodavnu vlast. Tu postoji tačka 10. koja kaže da Narodna skupština bira i razrešava, pa se navode ti organi, a između ostalih predsednika, potpredsednike i ministre u Vladi. Znači, odluke koje po ovom pitanju Vlade, statusnom pitanju Vlade, da li ona postoji ili ne postoji i u kakvom sastavu, kada se bira donosi se odluka o izboru, pa se navodi predsednik, potpredsednici, ministri, a kada se pomera, šire posmatrano to je razrešenje, donosi se odluka o razrešenju. Sada dolazimo na ovo što je materija člana 19, a to je poverenje Vladi, to je poseban put iz člana 93. Ustava Republike Srbije kada Vlada sama postavi pitanje svog poverenja u Narodnoj skupštini. Kada pravo iskoriste narodni poslanici, njih 20 ili više, i traže da se glasa o nepoverenju Vladi, onda je predlog za izglasavanje nepoverenja sredstvo, instrument kako se dolazi do eventualne odluke o razrešenju. Zato u članu 93. nema predloga odluke o razrešenju, nego postoji ustavni mehanizam. Ukoliko je Ustavom propisana većina poslanika glasala za predlog o nepoverenju, po automatizmu se smatra da je doneta odluka o razrešenju Vlade. Ta logika treba da se primeni i kada se razmatra pitanje poverenja Vladi. To je poseban institut koji ima za cilj da osnaži položaj Vlade i poziciju Vlade. Svaka vlada koja postavi pitanje svog poverenja to radi samo da bi ojačala svoju poziciju. Ako u nastojanju da ojača svoju poziciju Vlada postavi pitanje poverenja i ovde ne dobije 126 glasova, onda se po istom onom automatizmu za nepoverenje smatra da je ta vlada razrešena. To što vi vrtite glavom, možete biti u pravu samo ako je taj mehanizam oko glasanja i šta se tumači i kako se tumači Ustavom propisano, kao što postoji u nekim zemljama. Ne sporim da u nekim zemljama, ali kao ustavna norma, postoji da vlada koja na glasanju nije dobila poverenje može da podnese ostavku, ali to nije slučaj sa našim Ustavom. Pošto toga nema, mi predlažemo na bazi ovoga automatizma iz člana 73. tačka 10, jer predlog da se glasa o poverenju, predlog da se glasa o nepoverenju su samo instrumenti, sredstva kako nešto ulazi u skupštinsku proceduru. Meritum odluke jeste razrešenje, ili je doneta ili nije doneta. O tome se radi. Štaviše, mi to možemo, i to nije materija zakona o Vladi, to je više materija Poslovnika Narodne skupštine i ne znam zašto ste ubacivali to ovde. Neću da vam pričam, javiću se kasnije povodom ovog drugog člana. Mislim da postoji prednost ove rasprave koju danas vodimo, koju može svako da tumači na svoj način, da li je dobra ili nije dobra, da li je opstrukcija ili nije. Svako ko se upušta u priču o novom ustavu Republike Srbije mora da uzme stenogram sa ove sednice, jer mislim da su se čuli neki dobri stavovi koji mogu da pomognu prilikom donošenja novog ustava.
Hvala, gospodine Krasiću. Po Poslovniku, reč ima narodni poslanik Gordana Čomić. Vi se javljate povodom amandmana, gospodine Jojiću? (Da.) Koristim priliku, dok dođe gospođa Čomić, samo da obavestim: na osnovu odluke o kojoj je Skupština glasala, gospodine Krasiću, da ne bi slučajno bilo zbunjivanja, do završetka rasprave o amandmanima na ova dva člana, a potom će po Poslovniku sigurno predsednik dati pauzu sutra do 10,00 časova. Izvolite.
Reklamiram povredu Poslovnika, člana 28. odredba – stara se o primeni Poslovnika Narodne skupštine, a odnosi se na predsednika Narodne skupštine, i člana 84. stav 2, po kome je predsednik Skupštine ovlašćen da daje potrebna obaveštenja. Predsednik Skupštine je sebi dozvolio da komentariše nakon izlaganja narodnog poslanika Aleksandra Radosavljevića. Ili je morao da svima nama kaže da koristi odredbu člana 84. stav 2, ili je posle morao, u duhu parlamentarne tolerancije, da dozvoli repliku. Inače je u pravu kada kaže da je davanje replike diskreciono pravo predsednika Skupštine, ali nije diskreciono pravo da bira sa kojim poslanikom će pregovarati i razgovarati. Narodni poslanik je govorio o prisutnosti poslanika vladajuće većine. Pozivam se i na član 82, na stav koji se odnosi na utvrđivanje kvoruma, jer vizuelno, uvidom u elektronsku evidenciju prisutnosti poslanika, sa naše desne strane, u trećem redu od poslednjeg reda u Skupštini ima sedam kartica i dva poslanika. Narodni poslanik Aleksandar Radosavljević je, ako ste pažljivo slušali, govorio samo o prisutnosti narodnih poslanika. Nije tražio kvorum samo zato da biste imali vremena, svi smo radili ceo dan, da dođete u salu i neprimereno je komentarisati i davati mu primedbe na ono što je izgovorio, jer da je hteo mogao je da traži kvorum i u tom trenutku. Dakle, molim vas da utvrdite kvorum.
Hvala vam, gospođo Čomić, prvo na preciznosti. Dakle, ni na jedan način se nisam pozvao na član 82. stav 4, već sam komentarisao ponašanje predsednika Skupštine, koji nije po članu 99. prekinuo govornika, pa sam se izvinio Skupštini i obrazložio zašto po tom članu nisam prekinuo govornika. Dakle, to je bilo jedino što sam hteo da obavestim. Potom, još jednom izvinjenje. Naravno, moraćemo da proverimo kvorum. Lapsus je bio, rekao sam malopre, a gospođica Jovanović mi je skrenula pažnju, lapsus je bio, dakle – po okončanju rasprave na amandmane po ova dva zakona, a ne dva člana. To sam rekao. Izvinite. A, sada molim poslanike, po zahtevu gospođe Čomić, koja je ovlašćeni predstavnik za ovu tačku dnevnog reda, da utvrdimo kvorum. Molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Molim vas, dozvolite mi, konstatujem da je u sali prisutno 80 poslanika. Ostali krše Poslovnik. Zbog toga dajem pauzu od pet minuta. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Još jednom podsećam, prema odluci Narodne skupštine donetoj danas popodne, a prema Poslovniku, svakako ćemo raditi tokom večerašnjeg zasedanja do završetka amandmana na ova dva zakona, a posle toga će biti data višečasovna pauza, verovatno desetak sati. Molim vas, za početak, da utvrdimo kvorum. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema utvrđeno da imamo kvorum. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, vi nećete biti u prilici da date pauzu do sutra u 10,00 časova, zato što rasprava o ova dva zakona i amandmanima na ta dva predloga neće biti završena sutra do 10,00 časova. Biću u prilici da vam u 5,00 ili 6,00 na isti ovakav način govorim, kao i sve kolege iz SRS-a. A, sada bih da pozovem gospodina ministra i njegove saradnike da prihvate amandman koleginice Gordane Čomić koji je sasvim usaglašen sa onim što je na isti član Predloga zakona, član 19, podnela koleginica Gordana Pop-Lazić. Naime, ako ovako bude ostalo i ako se ministar kao predstavnik Vlade i predlagač zakona ne saglasi sa ovim, opet ćemo doći u onu situaciju i priču da će Vlada fakultativno da shvati svoju obavezu da u trenutku kada postane evidentno da nema 126 poslanika koji je podržavaju treba da podnese ostavku. Kasnije, kada budemo razgovarali o amandmanu na član 20. i kroz raspravu do kraja ovog zakona videćete da je veliki problem u terminološkom smislu neodređivanje tačnog vremena kada se šta dešava. Tako je nespretno formulisan svaki taj član u kome se govori o obavezi, u ovom konkretnom slučaju, Vlade Republike Srbije, pa smo imali kod podnošenja zahteva, kod same inicijative, pa kod polaganja zakletve, prosto se ta vremenska neodređenost provlači kroz ceo tekst zakona. To je nešto što je neprihvatljivo za narodne poslanike, zato što nema jasne definicije kada u ovom slučaju izvršni organ vlasti treba da ispuni svoju obavezu. Zaista nije dovoljno da se pozivate na tu nedorečenost važećeg Ustava RS i onda kažete – to je sada deo morala i odgovornosti. Danas sam vam govorila, kada smo počeli raspravu u pojedinostima, da pitanje morala pojedini političari u našoj zemlji zaista shvataju ovako ili onako, ili oni koji pretenduju da budu političari i da navodno imaju stranku, kao što je onaj nesrećnik Bogoljub Karić, tako da ne možemo da prihvatimo da se neki član Vlade, a u ovom slučaju cela Vlada, na takav način odnosi prema očiglednoj volji koja može da bude izražena u jednom trenutku. Da li će ona biti ili neće, videćemo već u toku sledeće nedelje, ako uopšte bude otpočela rasprava o poverenju ovoj Koštuničinoj vladi. Zato bi bilo bolje, u kontekstu celog našeg obrazlaganja i amandmana i gospođe Pop-Lazić i gospođe Čomić, da prihvatite i jedan i drugi, jer nisu u suprotnosti. Taman bi se taj član 19. uredio na način kako je to prihvatljivo za narodne predstavnike, koji su jedini vlasni da kažu da li hoće da ostane neka vlada, jer su je oni izabrali, prihvatili ekspoze tog premijera i kabinet koji je on predložio. Ja vam se zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandmani na član 19. koje su podnele koleginice Gordana Pop-Lazić i Gordana Čomić su suštinski isti, formalno nisu, i zato je zaista svejedno koji će od ovih amandmana ministar da prihvati. Onaj prethodni nije, ali možda će ovaj ili će to da učini skupštinska većina posle ovako iscrpnog višednevnog rada u kontinuitetu. Dakle, član 19. govori o poverenju Vladi. Ovim amandmanom predloženo je da se briše stav 4. člana 19, a taj stav kaže: ″Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku.″ Ništa normalnije, ništa logičnije nego da se ovaj stav briše, jer je jednostavno neshvatljivo i neprihvatljivo kako Vlada može dalje da vlada ako nema poverenje skupštinske većine. Evo, dozvoljavam da nama to možda nije dovoljno jasno i volela bih, ja ne znam koji sam po redu poslanik koji govori o članu 19, da ministar Lončar izađe i da nam objasni, možda ćemo da odustanemo od našeg insistiranja, jer ovo što stoji u zakonu i u obrazloženju zašto ova dva amandmana nisu prihvaćena zaista nas iz SRS ne može da ubedi u ispravnost vladinog predloga. Naprotiv, sva ova obrazloženja su u prilog ovim amandmanima. Pre bih rekla da su obrazloženja Vlade zašto ne prihvata amandmane u stvari obrazloženja podnetih amandmana, jer Vlada nam u svom obrazloženju kaže ono što mi ovde već nekoliko sati o ova dva amandmana govorimo. Zato ne mogu da shvatim zašto se to zaista ne shvati ovako kako je napisano u obrazloženju Vlade. Kaže Vlada da Vlada kojoj nije izglasano poverenje može ili da nastavi mandat ili da podnese ostavku. Ovo je neverovatno. Da li to znači da kada se bira Vlada i dođe neki mandatar, predstavi nam svoj ekspoze, svoju vladu i ta vlada ne dobije većinu, da li to znači da će oni odavde da odu u zgradu Vlade i da kažu – ipak smo mi Vlada, jer smo naumili da budemo Vlada, baš nas briga što skupštinska većina to neće. Ovo je stvarno neviđeno. Kaže dalje u obrazloženju: ″Samo neizglasavanje poverenja Vladi ne dovodi do prestanka mandata Vlade.″ A šta onda, ministre, dovodi do prestanka rada Vlade, ako ne dovodi neizglasavanje poverenja? Ne razumem zaista u kom smeru ide ova vlada i ova politika. Prvo ste napravili presedan u ovoj zajednici, takozvanoj zajednici Srbija i Crna Gora, kada ste prihvatili da se ne raspisuju izbori i da onaj ko je tamo zaseo neće da raspiše izbore i nema promene vlasti na tom nivou. Znači, vi nam ovde već nagoveštavate, i ako budemo raspravljali o nepoverenju Vladi, koga je briga, jer vi ćete da donesete ovaj zakon, verovatno će odmah da bude objavljen, čeka negde tamo u "Službenom glasniku" otkucan, i koga je briga što Vlada ovde neće dobiti poverenje. Vi ste odlučili da Vlada traje dok se vama vlada, a vama u stvari ne treba zakon, ne treba vam ni ova odredba. Pošto ste naumili da radite neustavno i nezakonito, nemojte da podmećete narodnim poslanicima da prihvataju ovo kao rešenja Skupštine, jer ovo je zaista bruka, pre svega za pravničku profesiju, a i za sve druge koji znaju da čitaju, ne moraju da znaju da tumače, dovoljno je da znaju da čitaju. Na kraju, u poslednjem stavu ovog obrazloženja kaže nam Vlada: ″Jednom rečju, odredba Predloga zakona je neophodna, jer Narodnoj skupštini i Vladi, ali i javnosti, podrobnije razjašnjava situaciju u kojoj se nalazi Vlada kojoj nije izglasano poverenje.″ Kome nije jasno u kojoj se situaciji nalazi? Vlada kojoj nije izglasano poverenje nije više vlada. Ko postoji na ovom belom svetu da mu to nije jasno? Zaista vređate inteligenciju i narodnih poslanika i građana Srbije koji prate rad ovog parlamenta. Ministre, vi ste juče posle pet-šest govornika shvatili da smo mi bili u pravu, hajde, možda ćete i sada da shvatite i prihvatite ovaj amandman, ne brukajte se, vi ste profesor pravnog fakulteta.
Hvala. Da li neko od prisutnih poslanika želi reč? Evo, gospodin Arsić je upravo ušao i želi reč, a posle njega reč će imati gospodin Ćirković.
Kartica je bila na mestu, ali elektronski sistem nije u redu. (Predsednik: Izvinite, moram da poštujem elektronski sistem.) Dame i gospodo narodni poslanici, član 19. stav 1. je sasvim u redu. Svaka vlada, pa i vlade u Republici Srbiji imaju pravo da zatraže od Narodne skupštine, koja bira te vlade, poverenje za onu politiku koju su vodile u periodu od konstituisanja vlade do dana podnošenja predloga da se Skupština izjasni o poverenju vladi. Međutim, već u stavu 2. se vidi jedan kontinuitet, gde predlagač, odnosno Vlada Republike Srbije zadire u posao Narodne skupštine, gde se opet ograničava vreme u kome može da se vodi rasprava o poverenju Vladi. To ni najmanje ne čudi kada vidim iz koje je stranke ministar i kada se setim Poslovnika o radu Narodne skupštine Republike Srbije, kada su nam dali, Dragan Maršićanin, Demokratska stranka Srbije i ostatak DOS-a, da narodni poslanik u Skupštini Republike Srbije može da raspravlja minut i 27 sekundi. U drugoj polovini 2003. godine je bila jedna rasprava o poverenju ili nepoverenju Vladi, nazovite to kako god hoćete, koju je tražila Srpska radikalna stranka. U ime predlagača ovlašćena je Gordana Pop-Lazić, koja je iznela razloge zbog kojih ta vlada Zorana Živkovića i DOS-a treba da padne, a onda se rasprava vodila 20 i više dana, tako što su ove klupe zauzeli ministri i menjali se jedan za drugim za ovom govornicom po više puta. Ukoliko ovo ostane, ministri mogu 15 dana da pričaju o politici, da nijedan narodni poslanik nema pravo da kritikuje vlast, odnosno tu vladu i politiku koju ona vodi, niti ijedan poslanik da brani tu politiku koju vlada vodi. Zato je to potpuno nelogično. Jedno takvo ograničenje i zloupotreba od strane vladajuće većine je kontinuitet i ukidanje demokratije baš od onih koji se, navodno, zalažu za tu demokratiju. U stavu 3: "Vladi je izglasano poverenje većinom glasova od ukupnog broja narodnih poslanika." Sasvim razumljivo, za Vladu Republike Srbije od 250 najmanje glasa 126 narodnih poslanika. Vlada Republike Srbije koja hoće da ostane to što jeste u svakom trenutku, gospodine ministre, mora iza sebe da ima 126 poslanika. Ovaj stav 4. Predloga zakona kaže: "Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku." Ako nije izglasano poverenje, šta je izglasano, gospodine ministre? Koji je rezultat? Šta se važi, onda je nepoverenje, onda je 0:0, onda bismo to tako mogli da prevedemo. Znači, ukoliko nema poverenja, onda je Skupština izglasala nepoverenje i onda ta vlada mora da podnese ostavku ili, po automatizmu i po ovom zakonu i po Ustavu Republike Srbije, smatra se razrešenom. Gospodine ministre, ovo je jedan od najlošijih zakona o kojima raspravlja Narodna skupština Republike Srbije. Po meni, imate dva prava izlaza: jedan je da odmah povučete ovaj zakon i pokušate da napravite novi; drugi izlaz je da Skupština nastavi sa ovom raspravom, a kada se rasprava završi da povučete zakon, da uzmete stenograme sa ove sednice Narodne skupštine, da dobro proučite diskusije poslanika Srpske radikalne stranke i da napišete, na osnovu tih diskusija, novi zakon, koji će sigurno biti mnogo bolji od ovog vašeg.
Hvala, gospodine Arsiću. Reč ima narodni poslanik Zoran Ćirković, ako je tu, a potom gospodin Petar Jojić. Molim da poštujete Poslovnik.
Razumljivo je zalaganje opozicije da obara Vladu. Ali, nerazumljiv je ovakav tekst amandmana, iz prostog razloga što se oba poslanika tj. poslanice zalažu za amandman koji ima dva stava. Zaista, prvi stav je neobavezujući, jer glasanje o poverenju Vladi je akt dobre volje Vlade. Ne možete vi iz tog čina sada zaključiti da njena dobra volja mora biti nakon toga kažnjena ukoliko se ne izglasa poverenje. Ako to tako učinite, ona nikada neće tražiti da se glasa o poverenju, jer do sada nikada to nije ni tražila. U tome je ceo problem, ako se vi pravite Toše pa ne razumete. Shvatio bih vas pod jednim uslovom, ako biste napisali da je Vlada obavezna da traži da se glasa o njenom poverenju i drugo, da trpi posledice ukoliko se izglasa nepoverenje. Ali, ako vi prvi put govorite prosto voluntaristički, Vladi ostavljate na volju da to čini ili ne čini, ne možete je zbog toga sankcionisati. Gospodine ministre, s obzirom na to da ova stvar može da teče do beskonačnosti, usvojite ovaj amandman. On ništa neće proizvesti, kao ni sada, Vlada kojoj je stalo da opstane neće postavljati pitanje poverenja i vi ne možete provesti sankciju koju ste želeli. Dakle, još jednom insistiram na tome da se završi ova rašomonijada, usvojite ovo, jer to ništa ne škodi. Hvala.
Hvala vam, gospodine Ćirkoviću. Reč ima gospodin Jojić.
Dame i gospodo, ukoliko predlagač smatra da je u pravu, neka izađe za govornicu i neka saopšti javnosti i poslanicima u kom je zakonu o vladi iz uporednog prava, iz Evropske unije, regulisano pitanje kao što je predloženo u članu 19. Postavlja se pitanje, ponovo se vraćam na to, šta je namera i cilj predlagača? Međutim, podsetiću vas, dame i gospodo, na član 93. Ustava Republike Srbije. Ovde ne možemo tumačiti propise kako kome odgovara. Propise treba tumačiti kako se tumače. Propise treba tumačiti kako će biti u praksi prihvatljivi. U članu 93. stav 5. Ustava Republike Srbije normirano je: "Vlada može postaviti pitanje svog poverenja u Narodnoj skupštini." U stavu 7. kaže se da Vlada kojoj je izglasano nepoverenje, koja je podnela ostavku ili kojoj je prestao mandat zbog raspuštanja Narodne skupštine, ostaje na dužnosti do izbora nove Vlade. Ko može tumačiti poverenje i nepoverenje? Kod izglasavanja nepoverenja postoje dva instituta i dva inicijatora; da li to pokreću poslanici parlamenta ili je taj postupak provere pitanje koje Vlada postavlja pred parlamentom da li ima poverenje ili nema. Međutim, onog momenta kada Vlada koja je podnela predlog da se proveri njen autoritet ne dobije većinu u parlamentu, ima se smatrati da je Vlada pala, s tim da ta vlada ima ostati da vrši svoje poslove i zadatke do izbora nove vlade. Prema tome, čini mi se da je u ovom članu stav 4. zaista neprihvatljiv i nema nikakvog značaja i nikakvu svrhu. Jedino što mogu da sumnjam da Vlada može u međuvremenu, ako postavi pitanje svog poverenja, da izlobira kod narodnih poslanika i da dobije manevarski prostor da joj se omogući da na ovakav način nastavi dalje rad. Logično je, ako je Vlada sama podnela inicijativu i predlog da se glasa o poverenju, a ne dobije većinu, tog momenta je ta vlada pala. Nema druge logike. Ne znam ko drugačije tumači, ali ovde je pitanje sasvim jasno. Suština je da stav 4. ovog člana nema nikakvog značaja. Jedino ima značaja da spasava, eventualno, Vladu koja bi se snašla u datim uslovima da produži svoj vek. Zato predlažem ministru Lončaru, ipak je ministar profesor pravnog fakulteta i nisam siguran da je 100% ubeđen da stav 4. ima ovde uporišta, da, kao stručnjak i čovek od zanata, prihvati ovaj amandman narodnih poslanika Gordane Pop-Lazić i Gordane Čomić. Mislim da tu ima mesta, ima logike, jer ovo u javnosti neće bogzna kako moći da prolazi, a u praksi je jedini cilj da bi Vlada mogla da se snađe da produži svoj vek.
Povodom istog amandmana, narodni poslanik Milan Marković.
Poštovani gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, iskoristiću ovaj amandman da kažem par reči o odnosu Narodne skupštine i Vlade, i tu ne mislim na ovu Vladu Republike Srbije, nego generalno o odnosu Narodne skupštine i Vlade u Srbiji. Najpre ću reći da za mene nije sporno ovo što je navedeno u Predlogu zakona u članu 19 – da Vlada može predložiti Narodnoj skupštini da joj se izglasa poverenje. To je normalan instrument vlade u parlamentarnim demokratijama kojim vlada ostvaruje određeni uticaj na skupštinu i najčešće je to praćeno određenim regulacijama koje se odnose na to da nakon toga određeno vreme ne može da se postavlja pitanje poverenja vladi koja je to uradila. Nije to mnogo sporno. Meni je više sporan, generalno, odnos Vlade i Narodne skupštine u Srbiji. Naime, mislim da smo, i pored proklamovanog sistema podele vlasti koja je izvršena Ustavom iz 1990. godine, zaista daleko od podele vlasti u Srbiji. Koliko god je sistem podele vlasti, odvojenost zakonodavne, izvršne i sudske vlasti, uslov demokratije, toliko možemo reći da u tom segmentu demokratija manjka u Srbiji. Naime, za vreme 90-tih godina, kada je postojao centar moći koji je bio personifikovan u tadašnjem predsedniku Srbije, kasnije predsedniku Jugoslavije, Slobodanu Miloševiću, postojala je jasna dominacija izvršne vlasti nad zakonodavnom vlašću. To nije nešto što je nepoznato. Međutim, nakon petooktobarskih promena, a posebno nakon ovih promena koje su nastupile dolaskom Vojislava Koštunice i Vlade DSS-a, mislim da je taj izvitopereni parlamentarizam u Srbiji dobio, praktično, taj puni značaj jednog pogrešnog sistema podele vlasti. Mislim da je niz događaja ovde pokazao da imamo jasnu dominaciju izvršne vlasti nad zakonodavnom i da u tom smislu mi kao parlament moramo nešto preduzeti ne samo po pitanju donošenja zakona o Narodnoj skupštini, već i nekog našeg odnosa i našeg dostojanstva kada su pritisci Vlade na ovaj parlament u pitanju. Pritiske Vlade na ovaj parlament pre svega vidim u načinu na koji sazivamo dnevni red, načinu na koji dolaze zakoni u proceduru Narodne skupštine i posebno u nečemu što jeste svojevrsni skandal, a to je prisila nad narodnim poslanicima da ponovo glasaju ovde, svojevremeno, o Zakonu o radu. Pošto to nije tema, neću dalje o tome, ali mislim da je veoma važno da o tome, kao narodni poslanici, razmišljamo, da o tome razgovaramo i da se potrudimo da, zarad demokratije, zarad principa podele vlasti i zarad digniteta Narodne skupštine i same države Srbije, na neki način Narodnu skupštinu, parlamentarni život dignemo na nivo koji će biti bar približno ravnopravan onome koji ima izvršna vlast. Meni nije jasno ponašanje ove vlade kada su u pitanju amandmani opozicije, posebno kada su u pitanju amandmani DS-a, upravo zbog toga što smo se u više navrata trudili da pomognemo Vladi Republike Srbije. Uostalom, javnost zna i vi verovatno znate, gospodine ministre, koliko puta je Demokratska stranka glasala za predložene zakone. Mislim da nije teško naći interes u onome što je dobro za Srbiju, ali mi smo dvostruko razočarani. Pre svega, razočarani smo činjenicom da se veliki broj tih zakona ne sprovodi. Nesprovođenje zakona dovodi do inflacije autoriteta Narodne skupštine i države u kojoj živimo. Sa druge strane, razočarani smo činjenicom da se naši amandmani apriori odbijaju. Nekada je to do te mere nelogično da, da nije tužno, bilo bi uistinu smešno. U ovom zakonu smo naišli na niz loših rešenja. Jedno od tih rešenja jeste i ovo što je predloženo članom 19. Naime, ukoliko već nema sadržinski materije koja bi stala u ovaj zakon, zakon ne mora da ima ovoliki broj članova. Prosto, napišite onoliki broj članova koliko jedan zakon ima. Drugo, zarad poštovanja Narodne skupštine, izbacite iz zakona one odredbe koje nisu predmet zakonske materije, nego predmet Poslovnika Narodne skupštine. Nema potrebe da se u zakonu navodi ono što je navedeno u Poslovniku Narodne skupštine. Treće, to je pitanje za vas, ministre – kada Vlada traži da se glasa o poverenju, da li je, shodno odredbama ovog zakona, Narodna skupština dužna da to i učini? Zašto vas to pitam? Zato što i u Poslovniku Skupštine jasno piše da, kada se podnese predlog za glasanje o nepoverenju Vladi ili jednom njenom ministru, Skupština je dužna da u roku od ne kraćem od tri i ne dužem od 15 dana raspravlja o toj temi. Kako smo obavešteni, najverovatnije će ova većina odbiti raspravu o izglasavanju nepoverenja Vladi Republike Srbije. U tom slučaju ni ova odredba zakona ne bi imala nikakvog značaja, jer bi, kao i u slučaju narodnih poslanika, jednako značila da i kada Vlada Republike Srbije predloži da se glasa o poverenju, što je legitiman instrument, Narodna skupština to može da odbije. Stoga vas molim da prihvatite ovaj amandman, ali pre svega da prihvatite one prethodne amandmane. Žao mi je što zbog drugih obaveza nisam mogao da budem tu i da pomognem uvaženim kolegama u obrazlaganju tih amandmana, ali bih vas zamolio da prihvatite to, kako bismo ipak ovaj zakon, koji treba Srbiji, učinili takvim da bude prihvatljiv za većinu u ovom parlamentu i da bude sutra koristan za Srbiju.
Povodom istog amandmana, narodni poslanik Ljubomir Kragović.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman na član 19. je jako dobar i mislim da ministar treba da ga prihvati, jer je ovako predložen član jako loš i čini ovaj zakon skandaloznim. Stav 1. ovog člana – "Vlada može predložiti Narodnoj skupštini da joj se izglasa poverenje" prepisan je iz Ustava i to je jedna normalna stvar. Međutim, to verovatno neće u dužem vremenu biti praksa u ovom parlamentu. Ali, zato, ovaj poslednji stav 4. je tako loše napisan – Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku. Znači, ostavlja se diskreciono pravo Vladi da odluči da li će vladati i dalje ili neće, ukoliko joj se ne izglasa poverenje u Narodnoj skupštini, što je skandalozno za svaku vladu. Naročito je loše objašnjenje koje je dato u Predlogu zakona: ″Vlada može pred Narodnom skupštinom postaviti pitanje svog poverenja, tj. zatražiti da narodni poslanici glasaju o tome da li ona i dalje uživa njihovu podršku. Vlada može da ima odluku Narodne skupštine da se Vladi na izglasa poverenje. Zakonom se normira da se poverenje Vladi izglasava sa 126 glasova, tj. većinom od ukupnog broja narodnih poslanika. Ako Vladi ne bude izglasano poverenje, mandat joj ne prestaje. Ustav ne pruža uporište za to.″ Ako ima negde bilo čega za šta može da se zakači ova vlada, ona će se zakačiti samo da bi opstala, pa makar i za propust u Ustavu. ″Pitanje opstanka Vlade ostaje u domenu širih političkih odnosa i, barem formalno, prepušteno oceni Vlade.″ Znači, Vlada sama donosi odluku, bez obzira na odluku parlamenta i na javno mnjenje koje postoji, a znamo da i ovo javno mnjenje nije za ovu vladu, kao i da je u ovom parlamentu jedna veštačka većina koja održava ovu vladu. Zašto kažem da je ova većina veštačka? Zato što je to izmanipulisano i raznim novčanim transakcijama se obezbeđuje 128 poslanika u ovom parlamentu. U slučaju da se jednoj vladi ne usvoji zakon, izveštaj o radu, budžet i slično, vlada, po logici, mora da padne. Mi taj primer već imamo. On se desio u martu mesecu prošle godine. Marta meseca prošle godine mi smo usvajali izveštaj o radu Koordinacionog centra, a to je pokrajinska vlada Kosova i Metohije. Izveštaj o radu nije usvojen. Šta je posledica toga? Posledica je da se smeni ta pokrajinska vlada ili Koordinacioni centar. Šta se desilo? Pokrajinska vlada nije smenjena. Dolazi do jednog zastoja, vakuuma i sedam-osam meseci niti imamo Koordinacioni centar, niti imamo pokrajinsku vladu koja treba da brine o Srbima na Kosovu i Metohiji. Onda preko noći, pred Novu godinu, ponovo se ti isti ljudi, koji nisu dobili poverenje u Narodnoj skupštini Republike Srbije, imenuju i ti isti ljudi vrše funkciju sekretara u toj pokrajinskoj vladi ili u Koordinacionom centru za Kosovo i Metohiju. Da li je to tačno, gospodine ministre? Jeste tačno. Zašto su ti isti ljudi i dalje sekretari? Zašto funkcioniše Koordinacioni centar, ukoliko je izgubio poverenje u Narodnoj skupštini, i to jednoglasno, kada su svi poslanici svih poslaničkih grupa glasali da se ne usvoji taj izveštaj? Zato što taj gospodin Čović ima tri poslanika u ovoj skupštini, a to su tri famozna poslanika koja treba da obezbede tih 128 u ovom parlamentu. Gospodine Šormaz, 128 manje 3 je 125. Vratite se u prvi razred osnovne škole, to se kod učiteljice uči. To je sva ta priča, zamajavanje javnosti koje ničemu ne vodi. Imamo jednu godinu propusta, godinu gde ni jedan jedini dinar nije investiran na Kosovu i Metohiji; tako isto imamo godinu propusta u Srbiji, a ako ovako tumačimo zakon koji sami pišete uprkos ovolikom broju primedaba narodnih poslanika, a vi i dalje ne želite da ih prihvatite, onda ćemo imati još jednu godinu promašenu za građane Srbije.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 20. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, član 20. ima marginalni naslov – ″Ostavka predsednika Vlade. Ostavka Vlade″. Lep naslov, sve u svemu. U predloženom tekstu stav 1. ovog člana glasi: "Predsednik Vlade može podneti ostavku, koju šalje predsedniku Narodne skupštine i predsedniku Republike." Ne sporeći slobodu stila kojom se pišu zakoni, ipak mislim da je ova formulacija da predsednik Vlade šalje predsedniku Narodne skupštine i predsedniku Republike krajnje neuobičajena. Nije samo to razlog zašto smo podneli amandman na stav 1, nego je ovo prvi amandman gde se ne radi samo o našoj želji da popravimo, što jezički, što suštinski, pojedine članove zakona, nego unosimo ono što bismo, kao Demokratska stranka, želeli da vidimo u zakonu o Vladi. Dakle, po našem predlogu, stav 1. se menja i glasi: "Predsednik Vlade može podneti ostavku pismeno i usmeno." Nismo očekivali da se sa ovim saglasi vladajuća većina, jer da želite takav duh kontrole institucije ostavke, verovatno biste sami predložili. U tom kontekstu, ovo je verovatno jedini amandman za koji smo pretpostavili da će naići na odbijanje sa jednim čistim argumentom – mi to ne želimo, mi hoćemo samo pismene ostavke. Na našu žalost, u suštini je izostala argumentovana rasprava o tome zašto se odbijaju rešenja predložena amandmanima, tako da ostaje za zaključiti da se uopšte ne radi o skupštinskoj atmosferi, gde bi trebalo da ukrstimo argumente za pojedina rešenja, nego o nameri da se ne prihvati nijedan amandman po svaku cenu. Kod ovog amandmana bih to razumela. Zašto predlažemo da predsednik Vlade može podneti ostavku pismeno ili usmeno? Zato što bi to u zakon unelo jednu ozbiljnost, i u naš politički život. Neretko čujemo ne samo od funkcionera Vlade ili uopšte od funkcionera institucija, u obliku pretnje ili u nekakvom emocionalnom nastupu – ja podnosim ostavku, a posle sam se predomislio. Dakle, sa punim razumevanjem za odgovorne poslove koje sada vrše ministri, potpredsednik i predsednik Vlade ili bilo koji državni funkcioner, želimo da u zakonu bude formulacija da se mora razmisliti pre nego što se na sednici Vlade, u javnosti, u bilo kojoj formi na javnoj sceni saopšti rečenica – ja podnosim ostavku. Dve vrste takvih javnih nastupa imamo. Prva je – ja ću podneti ostavku ako se ne desi to i to. Neobično je da to nama ne smeta, da smatramo da je to demokratski da bilo koji funkcioner bilo koje institucije preti svojoj ostavkom ako se nešto ne desi. To nije prirodno, nije demokratski i ne pokazuje zrelost nekoga ko zauzima bilo koju funkciju. Ne govorim samo o predsedniku Vlade, a pogotovo predsednik Vlade. Mi smo se kao društvo nagledali javnih ostavki, usmenih, ako se sećate, u televizijskim prenosima. Mi smo naslednici jednopartijskog društva, gde je postojala institucija povlačenja neopozive ostavke. Znam da je potrebno vreme da svi utvrdimo kakve su dimenzije odgovornosti javne reči. Institut koji predlažemo u zakonu je da Vlada za sebe dobrovoljno kaže da predsednik Vlade može da podnese ostavku ili usmeno ili pismeno i da to ima jednaku težinu. Po nama, to bi umnogome poboljšalo ono što bi se zvalo odgovoran odnos predsednika Vlade prema svim teškoćama koje ovu vladu i bilo koju vladu u sledeća dva mandata sigurno čekaju u Srbiji. Dakle, nismo očekivali da ovaj amandman bude prihvaćen, ali smo se nadali da će biti rasprave o tome, prosto da podignemo jednu temu u javnost, da bi se možda porukom sa ove skupštine doprinelo odgovornom ponašanju u javnosti. Ovaj nespretni oblik za nas – da predsednik Vlade šalje predsedniku Narodne skupštine, mi smo preformulisali – da dostavlja predsedniku Narodne skupštine, i ostavili smo i predsedniku Republike, iz prostog razloga što je to bila namera predlagača, mada ne vidimo zašto bi predsednik Vlade dostavljao svoju ostavku predsedniku Republike. (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) I, naravno, briše se stav 3, koji glasi: ″Predsednik Vlade može obrazložiti ostavku u Narodnoj skupštini.″ Moje kolege će to razrađivati. To je nedopustivo, znači, da on podnese ostavku i da je obrazlaže, a da poslanici ne mogu da odgovore. Ovaj stav je opasan, osim što je neodrživ, jer podrazumeva nepoštovanje Skupštine, koja samo dozvoljava da se predsednik Vlade koji podnosi ostavku obraća, a da poslanici ne mogu ništa sem da slušaju. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, povodom amandmana.
Moram da kažem da je ovo prvi put da se u našem zakonu koristi termin ″šalje″. Znate, to što se na ulici kaže – poslao je poljubac i tako nešto, to ne može u zakon. Kako to ostavku šalje? Ne ide to. Dokaz za to da ste prekoračili neke stvari nalazi se i u samom Ustavu. Imate član 93, gde kaže: ″Vlada i svaki njen član mogu Narodnoj skupštini podneti ostavku.″ Ne kaže – mogu da pošalju ostavku, nego – podnose ostavku. Ovde – šalje; onda to precizirajte, da li sa taksenom markom, bez poštanske marke, u dva primerka, preporučeno poštom ili preko goluba pismonoše. Nemojte tako, molim vas, poštujte malo i Narodnu skupštinu i jednu zakonodavnu tehniku koja kod nas postoji. Ono što treba da nas zabrine – gde ste vi našli ovde da se ostavka podnosi predsedniku Republike? Čitam ovde, kaže: ″Vlada i svaki njen član mogu Narodnoj skupštini podneti ostavku.″ Mogli ste da proširite na predsednika, kao bližu lokaciju i kako to ide, jer sve ovde što ide u Narodnoj skupštini, ide preko predsednika. Što ste ubacivali predsednika Republike? Zašto ste njega ubacivali? Iz čega je izašla obaveza da mora ostavka da se podnese, primerak ostavke da se pošalje, kako vi to kažete, predsedniku Republike. Vi nemate u Ustavu ovlašćenja za to. To je strahovit propust. Ne znam kako ste ovo mogli da napišete. A ovo što ste napisali u drugom stavu – Narodna skupština na prvoj narednoj sednici, koja se održava u roku od sedam dana od dana prijema ostavke... Molim vas, ovo je materija koja ulazi u način rada i odlučivanja Narodne skupštine i to je materija koja se reguliše Poslovnikom Narodne skupštine. Ovom stavu 2. nije mesto u zakonu o Vladi Republike Srbije. Nemojte vi da se bunite, ako Poslovnik donosi Narodna skupština, ako zakon donosi Narodna skupština, a materija je približno ista, pa nešto ćemo u zakon, a nešto ćemo u Poslovnik. Ne. Postoje oblasti koje idu u Poslovnik i postoje oblasti koje moraju da idu u zakon, a kao pomoć je mogao da vam posluži član Ustava koji govori o tome da Skupština poslovnikom uređuje način odlučivanja, način rada i prava narodnih poslanika. Znači, tu je taj ustavni osnov koji reguliše kako će Skupština i šta će Skupština da radi kada primi ostavku. Zašto rok od sedam dana? Odakle vam ovlašćenja da to oročite? Ono što je najstrašnije, to je da ako je predsednik Vlade podneo ostavku, ima pravo to da obrazloži. Uvek se kaže da je ostavka lični čin. Lični čin ministra ako je podneo ostavku, ako je cela vlada potpisala ostavku, onda je to skup ličnih pojedinačnih činova članova Vlade, a ako je predsednik Vlade podneo ostavku, tu je ta dodirna tačka sa nečim što liči na kancelarski sistem položaja Vlade. Po pravilu, kada se daje ostavka, ne daje se obrazloženje. Ovo vam je potpuno nepotrebno ovde. Zbog toga smo mi podneli jedan drugi amandman, a ako vi želite to na silu da progurate i da mi sada slušamo ovde jadikovke nekoga zašto je podneo ostavku, što ne može da se dogovori sa ovim ministrom, što ima opstrukciju, što ima ovo i ono, to je već druga stvar. Ako on ima pravo nešto da priča, onda i narodni poslanici imaju pravo da pričaju. Narodna skupština nije jednosmerni organ. Povodom svega što je na dnevnom redu Narodne skupštine otvara se pretres, a to je faza i vodi se rasprava. Mora da se čuje i druga, i treća i četvrta strana, sve političke opcije. Šteta je što ne čujemo političku opciju Pokret snaga Srbije – Živadin Lekić.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo poslanici, upravo bih hteo da ukažem na ovaj deo rasprave koji govori o tome da li je potrebno da se otvori diskusija ukoliko predsednik Vlade podnese ostavku. Prosto, poslovničke odredbe su vrlo jednostavno i jasno napisane: ″Narodna skupština na prvoj narednoj sednici konstatuje bez pretresa″, znači član 202. stav 4, ″da je Vlada, odnosno član Vlade podneo ostavku, i o tome se ne odlučuje.″ Rasprava po Poslovniku nije moguća. U tom smislu, nije jasno odakle bi se crpele odredbe da se otvara rasprava, s obzirom da je u Poslovniku rečeno da predsednik Vlade koji podnosi ostavku ima pravo da je obrazloži. Znači, nije imperativna norma. Govorilo se ovde o tome koliko su usklađeni Poslovnik i zakon. Ovde vidimo da je, jednostavno, i norma u zakonu i norma u Poslovniku potpuno usklađena. Videćemo posle jedan amandman koji pokušava da nametne obavezu da se vodi diskusija. Što se tiče činjenice da li je moguće podneti usmeno ostavku, mišljenja sam da bi ona mogla da izazove velike probleme, pogotovo u situaciji kada su predsednik Republike i predsednik Vlade iz različitih stranaka. Mislim da je jasnije i da je sigurnije da postoji pismeni trag da je ostavka podneta. Ukoliko postoji politička tenzija između te dve institucije, moguće je da u javnosti prođe vest da je neko nekom šapnuo da je podneo ostavku, ovaj posle kaže da je nije podneo i da se otvori politička rasprava i debata. Mislim da je rešenje u Predlogu zakona da je neophodno pismeno podneti ostavku bolje rešenje. Još jednom da ponovim, u Poslovniku se jasno kaže da se bez pretresa konstatuje na Narodnoj skupštini ostavka i da onaj ko je podnosi može, ali ne mora da je obrazloži. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, stvarno mi je žao što je ovaj gorak kolač zapao baš ovom ministru, jer u izuzetno lošoj Vladi ima par ministara koji zaslužuju respektovanje, ali to mu ide uz ministarsku funkciju i šta da mu radimo. Ovakav zakon sigurno ne može proći bez obrazlaganja i bez diskusije poslanika, a pogotovo poslanika Srpske radikalne stranke. Amandman na član 20, o kome se radi, kaže: ″Predsednik Vlade može podneti ostavku pismeno i usmeno. Predsednik Vlade pismenu ostavku dostavlja predsedniku Narodne skupštine i predsedniku Republike.″ Pa, što niste išli dalje, pa rekli i šefu narodne kancelarije, ovom žutom, ne znam kako se zove i bilo kome drugom. Predsednik Vlade podnosi ostavku Narodnoj skupštini, jer ga je Narodna skupština i birala, na predlog vladajuće koalicije. Obrazloženje je posebna priča. Mora da se pročita. Obrazloženje zašto se amandman ne prihvata: ″Pismena forma ostavke ima nesumnjivu dokaznu vrednost i predstavlja efikasno sredstvo kojim se uspostavlja pravna sigurnost.″ Pa, u kojoj to državi na svetu, ako predsednik Vlade podnese ostavku Narodnoj skupštini, koja ga je i birala, pored toga što je dao usmeno, treba još i pismena forma, jer ima ″nesumnjivu dokaznu vrednost″? Pa, onog trenutka kada podnese ostavku i Skupština usvoji njegovu ostavku, njegov mandat prestaje. Upravo se sada vraćamo na sve one prethodne članove da li može ili ne može. Njegov mandat prestaje i ne treba nikakva pisana forma, osim stenograma, koji se i inače na svakoj sednici Skupštine vodi. Budući da ostavka predsednika Vlade za posledicu ima prestanak mandata Vlade, da predsednik Vlade samostalno donosi odluku o podnošenju ostavke, nezavisno od stava ostalih članova Vlade, dolazimo u situaciju da predsedniku Vlade kada podnese ostavku može neko od ministara da kaže – izvini, ti mene nisi konsultovao, ja neću da prihvatim tvoju ostavku i neću da izgubim ministarski portfelj zato što si ti podneo ostavku. Pa, neverovatno. I, na kraju, logično je da se predsedniku Vlade dopusti mogućnost da svoju ostavku, a time i prestanak mandata Vlade, obrazloži u Narodnoj skupštini. Kamo lepe sreće da je sadašnji predsednik Vlade podneo ostavku, pa umesto da mi danas raspravljamo o ovim amandmanima, on da obrazlaže do 12 sati noću, odnosno do 24,00 sata. Verujte, svi bi ovde sedeli i slušali obrazloženje i u 24,00 prihvatili bi njegovu ostavku i time bi se i agonija Srbije sigurno završila. Zato predlažem ministru da usvoji ovaj amandman. Moram da zamolim predsedavajućeg, odnosno onog ko će sutra predsedavati da u 12,00, ali ne večeras u 24,00, nego sutra u 12,00 sati napravi pauzu od jedan sat, jer će poslanici članovi Odbora za bezbednost morati da idu na sednicu Odbora, s obzirom na to da se radi o vrlo ozbiljnim stvarima koje će raspravljati Odbor, dakle, da predsedavajući napravi sutra u 12,00 sati pauzu od jedan sat da bismo mogli da prisustvujemo sednici Odbora.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, član 20. Predloga zakona je takođe jedan od vrlo nepreciznih i nejasnih članova. Naravno, Vlada je morala da sačini jedan precizan i jasan zakonski predlog, imajući u vidu značaj institucije za koju se zakon priprema i predlaže Narodnoj skupštini, i na kraju ona treba i da ga izglasa. Srpska radikalna stranka, kao i za sve prethodne amandmane koje smo izlagali za ovom govornicom, o kojima su moje kolege govorile, ima primedbe upravo na ovaj član koji ne da nije sastavljen precizno i koncizno, nego pokazuje kompletno kakva je priroda zakona koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini. Ako Vlada predlaže Narodnoj skupštini zakonske predloge koji su neprecizni, nejasni, naravno, u primeni tih zakona, ukoliko skupštinska većina donese takve zakone, kao što je to bilo u praksi do sada za mnoge prethodne zakone koji su doneti, onda ti zakonski predlozi mogu da se zloupotrebljavaju, a ići će na štetu građana Srbije. Mi, kao najjača politička partija na prostorima Republike Srbije, a nadam se da će SRS na sledećim izborima biti ta koja će biti vlast, zato što je očigledno da vladajuća koalicija u svojim zakonskim predlozima nema za cilj da donese precizne i jasne zakone, koji će regulisati oblasti po kojima je zakone i predlagala, koji će rešavati ona glavna pitanja u Republici Srbiji, nego vam više znače same brojke o kojima govorite... Šta to znači govoriti da je ova Narodna skupština donela preko 80 zakonskih predloga? A koliko je tih zakonskih predloga primenljivo u praksi? Koliko smo amandmana dali ne samo za ovaj zakonski predlog, nego i za prethodne zakone, želeći da na taj način pomognemo da ti zakonski predlozi budu koncizni i jasni i da budu u skladu sa Ustavom Republike Srbije, najvišim zakonodavnim aktom. Ovaj predlog zakona u mnogo slučajeva je upravo sačinjen u suprotnosti sa najvišim zakonodavnim aktom, Ustavom Republike Srbije. Ovaj član, koji ste ovako predvideli, naravno nije dobar, kao što nije dobro urađen ni ovaj zakonski predlog. Srpska radikalna stranka je podnela amandmane da bi pokušala da učini ovaj zakonski predlog boljim, onakvim kakav on treba da bude, jer se rešava pitanje zakonskog predloga o Vladi Republike Srbije, o jednoj instituciji. Što je najvažnije, ako vi nastavite sa ovakvom praksom, na sledećim izborima nećete imati podršku ni 15% građana u Srbiji.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 20. Predloga zakona stav 1. glasi: ″Predsednik Vlade može podneti ostavku, koju šalje predsedniku Narodne skupštine i predsedniku Republike.″ Ali, dame i gospodo, predsednik Republike nije ustavna kategorija u ovom konceptu. Očigledno je da predlagač ne želi da poštuje Ustav. Ne možemo mi sada izmisliti još da kažemo – predsedniku stranke GGG, ili nekom preduzeću, ili nekom šefu poslaničke grupe itd. Ne možemo tako. Ako u Ustavu stoji određeno da Vlada i svaki njen član mogu Narodnoj skupštini podneti ostavku, onda ostavka ili razrešenje od dužnosti predsednika Vlade povlači ostavku cele Vlade, ali nigde nema nijedne reči o predsedniku Republike. Ko je sada ovde ugurao predsednika Republike, mimo Ustava? Ko je za to ovlašćen? Kako može predlagač da izađe pred 250 narodnih poslanika? Pa, ovo su poslanici koji imaju određenog iskustva. Ima ljudi koji su diplomirani pravnici, ima profesora, advokata, stručnjaka. Jednostavno, da zaključim, svi su kvalifikovani da pročitaju član 93. stav 8. u kome se kaže – ostavka se podnosi predsedniku Narodne skupštine. Nigde nema predsednika Republike. Kud guramo predsednika Republike mimo Ustava? Doduše, ni u obrazloženju koje je predlagač dao, na strani 8, nema ni reči o tome šta će biti sa tim, kako neko reče ovde – odašiljemo sada ovu, ili – šaljemo pošiljku predsedniku Republike i predsedniku Skupštine. Šta je sada uloga predsednika Republike, šta će predsednik Republike da radi sa tim što je on primio sada već ostavku, kada on ne vodi nikakvu proceduru, nema nikakvo ovlašćenje. Primio je k znanju nešto što može iz novina i "Službenog lista" da primi, jer tako proizilazi; jedino ima pravo da pročita ili da bude obavešten telefonskim putem ili da pročita stenogram sa Skupštine, a da ga neko gura u zakon mimo Ustava, ne može. On ovde nije ustavna kategorija i mene prosto čudi da se predlagač nije osvrnuo na odredbe Ustava. Ovde očigledno proizilazi da predlagač ne želi da poštuje postojeći Ustav. Složili bismo se možda da je došlo do promene Ustava Republike Srbije, pa da je tako normirano u Ustavu, možda bi i ovaj predlog u članu 20. imao uporište. Ovako, ovo je besmisleno i neprihvatljivo i sasvim je logično prihvatiti amandman koji je upućen Narodnoj skupštini.
Reč ima poslanik Milan Marković.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, najpre bih se osvrnuo na diskusiju prethodnika, narodnog poslanika gospodina Jojića, pošto se ovde raspravlja o amandmanu koji je podnela gospođa Gordana Čomić. Činjenica je da smo mi u našem amandmanu ostavili deo koji podrazumeva da se pismena ostavka dostavlja predsedniku Narodne skupštine i predsedniku Republike, ali moram reći da u potpunosti uvažavam i vaš stav koji govori o tome da se ona dostavlja samo predsedniku Narodne skupštine. U svakom slučaju, mislim da to ne treba da bude poseban problem sporenja, ali poštujem vaš stav i, sa stanovišta ustavne materije, mislim da ste potpuno u pravu. Što se tiče našeg amandmana, zaista mislimo da predlog ovog člana kako ste dali u Predlogu zakona nije dobar i da treba izmeniti prvi stav. Dakle, tu je data mogućnost usmenog podnošenja ostavke, i to je situacija kada bi sutra došao predsednik Vlade Republike Srbije u Narodnu skupštinu i ovde pred narodnim poslanicima podneo ostavku. Moram da vas podsetim da je upravo predsednik Narodne skupštine Dragan Maršićanin podneo ostavku. U tom kontekstu, sasvim je moguće da predsednik Vlade ili predsednik Narodne skupštine obrazloži svoju ostavku. Prosto nema ni logike, niti ima ikakvog smisla zabraniti mu usmeno obraćanje da on tu svoju ostavku obrazloži. Ne slažem se sa kolegom Palalićem u načinu tumačenja člana 202. Poslovnika Narodne skupštine, zato što član 202. Poslovnika Narodne skupštine govori o tome da Vlada ili član Vlade podnosi ostavku, u pisanom obliku, i da je može obrazložiti. Ovde se vrlo jasno to obrazloženje odnosi na pismenu formu, jer je i ostavka u pisanoj formi. Dakle, to se ne odnosi na ono da on može podneti ostavku, a zatim, u funkciji nekih kasnijih političkih nadmudrivanja, doći pred Narodnu skupštinu, ispričati ono što želi, a bez mogućnosti Narodne skupštine da o tome raspravlja, što ste tačno protumačili da je tako u Poslovniku Narodne skupštine. U tom smislu, mislim da bi naš poslovnik trebalo menjati svakako, zbog toga što smo na ovaj način, praktično, evo i dalje na tragu onoga što sam u svom prvom izlaganju rekao, a to su konstantna preimućstva izvršne vlasti nad zakonodavnom vlašću. Mislim da se svi slažemo oko toga da nije u redu da 250 narodnih poslanika ovde sedi i da se pojavi ministar, predsednik Vlade, nije bitno, obrazloži svoju ostavku na način kako on to želi (a to može biti i obrazloženje koje će sadržati niz neistina o radu Narodne skupštine, narodnih poslanika, političkih partija koje čine parlament), a vi nemate mogućnosti da izađete i da odgovorite u istom takvom nastupu pred Narodnom skupštinom i pred javnošću. Prema tome, mislim da ovde tumačenje Poslovnika mora da bude striktno, na način kako sam rekao, a obrazloženje se odnosi samo na formu u kojoj se daje ostavka. Kako može obrazloženje biti u drugačijoj formi od ostavke? Hajde, razmislite o tome. Kako je moguće da obrazloženje bude u drugačijoj formi nego što je ostavka? Kada ste već pomenuli Poslovnik, a ja veoma uvažavam vas kao predsednika Odbora za pravosuđe i upravu, voleo bih od vas da čujem odgovor na sledeće pitanje – da li je ova Narodna skupština i ova poslanička većina prekršila Poslovnik, član 199. koji glasi: "Sednica Narodne skupštine na kojoj će se raspravljati o poverenju Vladi ili pojedinom njenom članu održava se najranije po isteku roka od tri dana, a najkasnije 15 dana posle dana podnošenja predloga za izglasavanje nepoverenja"? Ovde je podnet predlog za izglasavanje nepoverenja pre dva meseca, pre 60 dana, a čini mi se da je vladajuća većina spremna ne samo da prekrši Poslovnik u pogledu rokova, nego i u pogledu suštine i da odbije zahtev za raspravu o poverenju Vladi Republike Srbije, ili pojedinom ministru u Vladi Republike Srbije. To sve ukazuje na lošu parlamentarnu praksu. Mislim da je dominacija Vlade Republike Srbije nad Narodnom skupštinom Republike Srbije poprimila zabrinjavajuće dimenzije. Mislim da ako se ovako nastavi mi ne možemo govoriti o tome da postoji demokratija u Srbiji i da je, pored zakonodavne vlasti, u Srbiji vrlo ozbiljno ugrožena i sudska nezavisnost. Mislim da je u tom pravcu Demokratska stranka Srbije učinila nedopustive korake, u pravcu monopolizacije i centralizacije sveukupne vlasti, mimo Ustava i mimo procedure i prakse koju poznaju slobodna i demokratska društva. Hvala na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Snežana Lakićević-Stojačić.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, ponovo moram da konstatujem, kao poslanik DS-a, činjenicu koju smo već nekoliko puta izneli za ovom govornicom, a to je da je jezik kojim je ovaj zakon pisan nepopravljiv. Kao i u zakonu o državnoj upravi i ovde imamo mnogo nesuglasica, nejasnoća, zanatskih propusta. Iako smo odustali da amandmanski menjamo zakon o državnoj upravi, ovaj smo pokušali na neki način da amandmanski popravimo, da pravnički utemeljimo i da napravimo zakon za koji znamo da Republici Srbiji treba, da Vladi treba, da parlamentu treba, da svima nama treba. Zato očekujemo u određenom smislu razumevanje i podršku vladajuće većine oko nekih amandmana za koje zaista mislimo da nisu politički, nego čisto stručni, dakle, da popravljaju zakon, za koji mislimo da je nešto što treba usvojiti i doneti. Ali, naravno, kada donosite zakon, strašno je važno da on bude primenljiv, da svaka njegova odredba može da zaživi u punom smislu te reči, dakle, da u pravnom sistemu proizvodi posledice koje svako od nas želi da ta odredba ima. Zato je svakako potpuno nejasno šta znači u stavu 1. da predsednik Vlade šalje svoju ostavku Narodnoj skupštini i predsedniku Republike. Termin ″šalje″ se prosto nikada do sada nije pojavljivao ni u jednom zakonu i kao pravni termin nije prepoznat u pravničkoj terminologiji, niti u terminologiji zakonodavca. Vrlo je nejasan i može da znači da se šalje po kuriru, potpisan, nepotpisan, poštom, može i preporučeno. Prosto, i suviše je ozbiljna stvar da bi se ovako neozbiljnim terminom regulisala ostavka premijera. Samim tim, dovodite do nejasnoće kada on šalje tu ostavku, jer nigde ne govorite da ta ostavka podrazumeva i rušenje same Vlade. Onda se postavlja pitanje šta se dešava sa ministrima. Nisam sigurna da bi se baš svi složili u ovom trenutku, ukoliko bi premijer rešio da podnese ostavku, da se liše svog ministarskog mesta, jer nisam sigurna da bi imali nadu u svom dužem ili kraćem životnom veku da ponovo budu ministri. Dakle, to je problem; ostavka premijera automatski podrazumeva i ostavku Vlade. Amandman Demokratske stranke predviđa da je moguće podneti ostavku pismeno i usmeno. Jedino su dva moguća načina. Ukoliko se podnese, bilo pismeno bilo usmeno, ne vidimo zašto premijer treba tu ostavku da obrazlaže Narodnoj skupštini, iz prostog razloga što se ne otvara rasprava. To je svima jasno. Ako ne otvarate raspravu, nema razloga da lični stav čoveka koji se nalazi na čelu Vlade preispitujete, odnosno da od njega tražite da on to vama obrazlaže ili da mu dajete pravo da vam obrazlaže i time jednostavno uzurpira Narodnu skupštinu za govor koji tada, tog trenutka, nakon podnošenja ostavke, nema nikakvu političku težinu. Ovo je još jedan dokaz da se kroz ceo ovaj zakon, kroz njegove odredbe faktički dovodi do stanja da Vlada dominira Narodnom skupštinom. Moram da kažem, to dovodi do asocijacije da se u mnogo čemu vrši nipodaštavanje Narodne skupštine, nipodaštavanje narodnih poslanika, a samim tim i nipodaštavanje volje građana. Zato mislim da, u svakom slučaju, amandman treba prihvatiti i samim tim pojasniti odredbe koje se nalaze u članu 20. Predlažem Narodnoj skupštini da prihvati amandman DS-a na član 20.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 20. bi trebalo da reguliše kako predsednik Vlade podnosi ostavku. Već u stavu 1, kod treće reči, vidi se nestručnost onoga ko je pisao ovaj zakon. Taj stav 1. kaže – predsednik Vlade može podneti ostavku predsedniku Narodne skupštine. Kome ne može? To je takođe trebalo da napišete ovde. Čak i predsedniku nekog mesnog odbora neke političke stranke je jasno da se ostavka podnosi. Kome? Predsednik Vlade podnosi ostavku predsedniku Narodne skupštine, a ne – predsednik Vlade može podneti ostavku, koju šalje predsedniku Narodne skupštine. Tu se vidi koliko uopšte nema struke, ni prava u ovome kako ste pisali ovaj zakon. Može da se koristi – predsedniku Republike Srbije, ali postavlja se pitanje zašto. Hoće li predsednik Republike Srbije da nastavi posao predsednika Vlade, pa je potrebno njega da obavestimo? On nema Ustavom ta ovlašćenja data, tako da je taj deo što se tiče predsednika Republike Srbije potpuno suvišan. Nestručnost se vidi i u stavu 2, koji kaže da Narodna skupština na prvoj sednici, koja se održava u roku od sedam dana od dana prijema ostavke, bez rasprave prima k znanju. Narodna skupština, kada je u pitanju ostavka Vlade, ne prima ništa k znanju, nego konstatuje ostavku predsednika Vlade. To je jedini način kako to može da se uradi. Kada je u pitanju to da predsednik Vlade može obrazložiti ostavku Narodnoj skupštini, zašto onda ukidamo pravo narodnim poslanicima da oni raspravljaju o toj njegovoj ostavci? Gospodine ministre, ja sam vama pre otprilike nešto manje od sat vremena rekao koji su vam izlazi – ili da odmah povučete ovaj zakon ili da dobro proučite diskusije narodnih poslanika SRS-a, da povučete zakon kasnije i da napišete novi.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milan Veselinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao i prethodni vaši zakonski projekti, tako i ovaj zakonski projekat nije jasan, koncizan, nije stručno napisan, pa čak ima i mnogo jezičkih mana. O tome smo govorili u protekla dva-tri dana. Večeras vam poslanici SRS-a ukazuju na sve vaše propuste koje ste učinili, sa ciljem da vam poboljšamo ono što se može poboljšati, da poboljšamo ovaj zakonski projekat, koji je dosta važan za državu Srbiju. Nažalost, ovde skupštinska većina vrši pravu torturu nad opozicijom kršeći, pre svega, Poslovnik o radu Narodne skupštine Republike Srbije o vođenju sednice. Ali, zbog važnosti ovog zakonskog projekta, mi srpski radikali izdržaćemo da radimo, ako treba, dan i noć da bi građani Srbije čuli koje su to greške u ovom zakonskom projektu i šta je to što bi trebalo da se otkloni. Primera radi, u članu 20. kaže se, kako su i moji prethodnici rekli, da predsednik Vlade može podneti ostavku, koju šalje predsedniku Narodne skupštine i predsedniku Republike. Prvo, ovo – predsedniku Republike je vanustavna kategorija, odnosno prema Ustavu Republike Srbije, član 93, ovo nije predviđeno. Ovde je možda vaša omaška što još niste naveli da predsednik Vlade ili ministri, pored toga što treba da obaveste predsednika Skupštine i predsednika Republike, isto to treba da pošalju Solani ili Karli del Ponte, možda bi to bilo celovito. Bilo bi mnogo celovitije da obavestite i Solanu. Nažalost, ovakvo rešenje u članu 20. je, kao što sam rekao, protivustavno i ovo rešenje od stava 1. pa redom treba brisati. Na kraju, Vlada Republike Srbije nema više ugleda da na ovaj način predstavlja narod Republike Srbije. Nema ugleda, zato što postoje velike afere iza vaših ministara, posebno potpredsednika Vlade Labusa, ministra finansija Dinkića, ministra prosvete, koji, nažalost, pored svih tih afera, kao da ih nije ni "buva pečila", jednostavno prelaze od afere do afere, objašnjavajući to da neko laže, a nikako da tuže toga ko laže. Znači, bilo bi realno i pošteno da onaj ministar o kome se piše po novinama, o kome javnost zna, jednostavno tuži toga ko kleveta ministre i Vladu Republike Srbije. Ovako, mi prelazimo od afere do afere, građani Srbije sve teže žive i tako će ići sve do onog momenta dok ova skupštinska većina ne izgubi podršku građana. Nadam se da će to biti uskoro, a možda i u utorak, kada budemo raspravljali o Vladi Republike Srbije. Verujem da bi se prihvatanjem amandmana na član 20. i amandmana koji je podnela Srpska radikalna stranka, gospodin Mirčić na član 20. poboljšao ovaj zakonski projekt i da bismo time koliko-toliko ublažili nedoumice koje postoje u ovom zakonu.
Hvala vam. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radosavljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, još jedanput iznosim stav Demokratske stranke, koji smo rekli u načelnoj raspravi, da je ovaj zakon pisan u priličnoj meri nerazumljivim jezikom. Zaista je presedan da, prema članu 20, predsednik Vlade može podneti ostavku, koju šalje itd. Ne znam da li je bilo ko imao prilike da vidi jedan ovakav termin da neko, a naročito predsednik Vlade šalje ostavku predsedniku Skupštine ili predsedniku države. To je, što se tiče DS-a, nešto što je apsolutno neprihvatljivo da postoji u Predlogu zakona. I moji prethodnici su se osvrnuli na stav 3, da predsednik Vlade može obrazložiti ostavku u Narodnoj skupštini. Ako želimo da budemo precizni i ako želimo da se osvrnemo na izričit navod koji ovde stoji: "Predsednik Vlade može obrazložiti ostavku u Narodnoj skupštini", ako ste već želeli, logičnije je bilo da kažete da predsednik Vlade može obrazložiti ostavku na prvoj narednoj sednici Skupštine Srbije, jer to "u Narodnoj skupštini", ako želite da tumačite na raznorazne načine, može da znači i da se obrati novinarima u zgradi Narodne skupštine i on je svoj posao obavio i ode kući. S obzirom na to kakav nam je predsednik Vlade i kako je zbunjen, ne bi me čudilo da uđe na vrata, portirima podnese ostavku i ode kući i svoj posao je obavio. Međutim, dobacuju mi kolege – ostavka je ostavka. Što se njega lično tiče, on je svoj posao iz člana 20. ovog predloga zakona obavio. Drugo je pitanje, ono što su moji prethodnici rekli, šta će raditi ostali ministri. Da li će baš Mlađan Dinkić da kaže – predsedniče, da li si se konsultovao sa nekima od nas itd.? Prema tome, smatramo da je potpuno besmisleno da ovaj stav postoji, iz prostog razloga što i u Poslovniku nije ostavljena mogućnost da se vodi rasprava o tome. Jednostavno, želimo da predsednik Vlade dođe, obrazloži ostavku, a da poslanici o tome ne kažu ni reč. To nije sadržano samo u ovom članu, nego i u prethodnim članovima. Apsolutno nipodaštavanje Skupštine Srbije, omalovažavanje. Jednostavno, predlagač želi da kroz Predlog zakona Vlada sebe stavi u dominantni položaj u odnosu na parlament. Po nama, to je apsolutno neprihvatljivo. Još jedanput apelujem na predlagača da zaista krajnje dobronamerno shvati naše izmene za popravljanje jednog veoma lošeg zakona koji je predložen od strane Vlade Srbije. Dobar deo kolega iz vladajuće koalicije shvata da je zakon jako loš, ali iz kojih razloga ne žele da sugerišu ministru i njegovim kolegama iz Ministarstva da učine napor u tom pravcu da prihvate naše amandmane, za mene je apsolutno neshvatljivo. S obzirom da je vladajuća koalicija tražila da radi, a još jedanput predsedavajućeg upozoravam da u ovom trenutku nema dovoljno poslanika u sali za nesmetani rad, molim da, u skladu sa Poslovnikom, utvrdite kvorum, kako bismo mogli dalje nesmetano da radimo i da nastavimo raspravu o predloženim amandmanima.
Gospodine Radosavljeviću, vi niste ovlašćeni i vaš predlog ne mogu usvojiti. Da li još neko želi reč? Gospođo Čomić, da li ste ubacili vašu karticu? Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu i Zakonodavni odbor predlažu da se ovaj amandman odbije. Da li neko želi reč? Po Poslovniku, gospođa Čomić.
Dame i gospodo, narodni poslanik Aleksandar Radosavljević tražio je, po članu 82, da se proveri kvorum, pošto je izrazio sumnju u saglasnost elektronskog izveštaja na monitorima i onoga što se vidi u redovima. Inače, to jeste pravo poslanika, jer se tretira kao pozivanje na Poslovnik, ali ako želimo striktno da poštujemo Poslovnik, kao ovlašćena predstavnica poslaničke grupe DS, izvinjavam se što se naš narodni poslanik Aleksandar Radosavljević obratio sa ovim zahtevom i ponavljam zahtev da se utvrdi kvorum.
Trudimo se da striktno poštujemo Poslovnik. Pošto ste vi ovlašćeni predstavnik, sada ćemo da utvrdimo kvorum. Određujem pauzu od pet minuta. [[Posle pauze]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Molim vas da utvrdimo kvorum. Ubacite vaše kartice u identifikacione jedinice. Konstatujem da imamo kvorum za rad. Gospodin Mirčić je tražio reč povodom amandmana. Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić.
Srpska radikalna stranka je u načelnoj raspravi navela svoje primedbe upravo na član 20, gde amandmanski želimo da popravimo odredbe ovog člana. U ovom članu se radi o pravu predsednika Vlade, koje proističe iz Ustava i Zakona o Vladi, da podnese ostavku, ali to pravo se ostvaruje podnošenjem ostavke Narodnoj skupštini i to je nešto što je u skladu sa postojećom zakonskom regulativom. Međutim, predlagač zakona u stavu 3. kaže da i pored podnesene ostavke predsednik Vlade ima pravo da obrazloži tu ostavku. Sigurno je predlagač zakona razmišljao o tome da ovakav način definisanja prava predsednika Vlade da dodatno obrazloži ili obrazloži uopšte svoju ostavku podrazumeva pismeni put. Međutim, ako ostane ovako do kraja nedefinisano, onda predviđa mogućnost da predsednik Vlade bude izuzetak koji će moći prilikom podnošenja svoje ostavke parlamentu obrazložiti svoju ostavku sa ove govornice. To je onda oblast ili deo materije koju reguliše Poslovnik o radu Skupštine, jer ne može niko da bude izuzet u svojim pravima, a pogotovo u mogućnosti da obrazlaže ostavku, ako narodni poslanici nemaju pravo rasprave o toj ostavci. Ovde su se neke kolege pozivale na realnu političku situaciju, odnosno mogućnost da predsednik Vlade uz dodatno objašnjenje pojasni razlog svoje ostavke. Shodno toj političkoj realnosti u kojoj sada živimo, šta ako predsednik Vlade, na osnovu ovako neprecizirane i nedefinisane mogućnosti da obrazlaže svoju ostavku, izađe za ovu govornicu, obrazloži svoju ostavku (govorim o trenutnoj političkoj situaciji i trenutnom predsedniku Vlade) na taj način što će reći da ga teraju njegovi koalicioni partneri da preda Kosovo i Metohiju? Kako ćemo mi poslanici Srpske radikalne stranke da to njegovo obrazloženje podržimo i da tražimo suprotno rešenje? Kako će većina moći, a ja mislim da je većina tako raspoložena da se predsednik ni u kom slučaju ne može naterati na takav čin. Može da ga natera po ovoj odredbi predsednik Republike; različita su razmišljanja, ali, da ne širimo priču. Ako njegovi koalicioni partneri, odnosno predstavnici Vlade, njegovi saradnici, imaju drugačiji stav o statusu i statusnom pitanju zajednice Srbije i Crne Gore i sutra predsednik Vlade zbog nemogućnosti usaglašavanja stavova o političkim pitanjima, koja su jako bitna za sve nas, izađe i podnese ostavku, šta ćemo mi? Da konstatujemo tu ostavku? Nema rasprave, predsednik Vlade će dodatno da obrazloži svoju primoranost na takav čin. To je politička realnost. Ako je uzimate kao primer, onda je morate sagledati onakvu kakva jeste. Mi smo uskraćeni u takvoj situaciji da izađemo, kao poslanici, srpski radikali, čiji je stav po pitanju Kosova i Metohije prepoznatljiv i jasan, da kažemo da u takvim situacijama dajemo punu podršku za takve stavove i političke poteze predsedniku Vlade. Drugo, vi pravite jedan izuzetak u čitavom predlogu zakona. Prvo, prosto je nemoguće ili skoro nemoguće smeniti Vladu, a drugo, samim tim ispada da je nemoguće smeniti predsednika Vlade, sem u slučajevima kada on podnosi ostavku. Čak ni predsednik Skupštine ne može da ima takve privilegije, mada bih ja lično i intimno želeo da bude zaštićen kao sveta životinja u Indiji, da mu niko ništa ne može, pa da tako zaštićen na ovako demokratski način vodi Skupštinu, da prezentujemo javnosti kako tiranija ili, bolje rečeno, svesno kršenje odredaba Poslovnika koje regulišu rad Skupštine može da prouzrokuje da do kasnih sati raspravljamo o nečemu za šta je i predlagaču jasno da ne može ovako nedefinisano da postoji i ne može, u krajnjem slučaju, da se primenjuje, a mogu da budu velike posledice. Mi vam sada iz tog razloga govorimo i o ovom članu 20. U odredbi posle stava 3. treba da bude odredba da ako predsednik Vlade ili bilo koji član ima pravo da sa govornice obrazlaže svoju ostavku, ne sme to pravo i ta mogućnost da se uskrati poslanicima, ne iz razloga što bismo, kao što sam naveo u primeru, rekli u korist predsednika Vlade, nego što bi svaki poslanik imao svoje pravo da sa ove govornice kaže svoje mišljenje. To bi bila korist za Srbiju, a ovo što vi raditeje, parafrazirajući onu latinsku izreku – što je dozvoljeno bogu, odnosno Jupiteru, to je zabranjeno volu, a vi možete u većini da podržavate na koji god hoćete način i kako god hoćete da imate ulogu u toj priči.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Evo još jednog dokaza da ono što ste napisali u tekstu člana 20. nije materija koja treba da bude u ovom zakonu. Moram da vas podsetim da je ustavni osnov za ovaj zakon član 91. stav 3. Kaže se: "Organizacija i način rada i odlučivanje Vlade uređuju se zakonom i poslovnikom." Kao što vidite, pitanja ostavke ne tiču se organizacije i načina rada i odlučivanja Vlade. Kada ste zapeli da unesete ovako nešto u zakon, naravno da smo onda morali da podnesemo amandman da vam ukažemo i na prekoračenja ovlašćenja, ali ujedno da ukažemo i na nelogičnost ovoga što ste napisali i što je sadržano u stavu 3. koji se amandmanom menja. Taj stav 3. kaže da predsednik Vlade može obrazložiti ostavku u Narodnoj skupštini. Način rada i odlučivanja Narodne skupštine regulisan je drugim članom Ustava i na bazi tog člana Ustava je donet Poslovnik Narodne skupštine i mi sada u Poslovniku Narodne skupštine imamo odredbe koje se dotiču pitanja ostavke predsednika Vlade, odnosno ostavke Vlade. Pošto smatrate da kada neko podnese ostavku da je to lični, moralni čin, sada idete dalje pa kažete u onim rokovima iz stava 2. ili 3 – treba da se konstatuje na sednici Narodne skupštine, pa idete još dalje i kažete da presednik Vlade ima pravo da obrazloži svoju ostavku. Moram da vas vratim na Poslovnik Narodne skupštine. Malo je tačaka dnevnog reda i pitanja uopšte koja se u Narodnoj skupštini mogu raspravljati, a da nema rasprave. Da budem precizniji, samo je nekoliko pitanja povodom kojih Narodna skupština odlučuje bez rasprave. Tačno su navedena u Poslovniku. Naravno, Ustav Republike Srbije ne prepoznaje ovaj naš Poslovnik, jer on apsolutno ne korespondira sa Ustavom Republike Srbije, a da ne pričam o praksi koja je suprotna Ustavu Republike Srbije. Na sve to vi dodajete još jedno rešenje koje je krajnje besmisleno. Ono je besmisleno zato što nije materija Zakona o Vladi nego materija propisa koji treba da reguliše način rada i odlučivanja u Narodnoj skupštini. Ako ste već krenuli da date neki prostor predsedniku Vlade da nešto obrazloži, onda čim se nešto ovde obrazlaže mora da se otvori i rasprava. Ako je neko hteo zakonom o vladi da reši statusna pitanja Vlade, postojanje Vlade, izgled Vlade i da jednim širim tumačenjem izvuče pravo da komentariše odredbe Ustava, koje ne bi mogle da se komentarišu ili da se prepisuju, da biste napravili jednu celinu navodno o Vladi, onda ste napravili još veću grešku. Zašto? Vi ovde nemate odredbu o tome kada prestaje mandat, sa kojim danom prestaje mandat. Nemate. Ovde kažete u stavu 2 – Narodna skupština na prvoj narednoj sednici (pa ste još dali neki rok), bez rasprave prima k znanju da je predsednik Vlade podneo ostavku i time Vladi prestaje mandat. Dan kada je to konstatovano je dan kada je prestao mandat Vladi, ali ako mu dozvoljavate da obrazloži ostavku u Narodnoj skupštini, onda morate da prihvatite naš amandman koji ima i drugi deo, a on kaže ovako – dodaju se reči ″i tada se otvara rasprava, a nakon rasprave konstatuje da je prestao mandat Vladi″. Niste primetili ovo, vi ste samo obratili pažnju na to – predsedniku Vlade treba da se da da on obrazloži zašto se naljutio, šta mu je bilo teško, ko ga nije slušao, da ne može više itd. i kraj priče, završen posao. Zaboravili ste da kada se konstatuje, jer u stavu 2. vi pričate da se konstatacija vrši bez rasprave ... (Predsedavajući: Vreme.) Iako je otvorio raspravu, moramo mi da ga dodatno podstaknemo što je dao ostavku, da ga ohrabrimo, ništa nije opasno što je dao ostavku. To je dobar čin. To je moralni čin ...
Gospodine Krasiću... Hvala. Reč ima narodni poslanik Vitomir Plužarević.
Dame i gospodo narodni poslanici, sada se nalazimo na ovom amandmanu na član 20, a videli ste do sada, sve naše želje i namere su da ovaj zakon usmerimo u pravcu da bude usklađen sa Ustavom, odnosno sa komentarima prakse i da bude izvodljiv i svrsishodan. Kolega Mirčić je tražio da se u članu 20. posle reči "Narodnoj skupštini" dodaju reči "i tada se otvara rasprava". On je hteo da ovaj član poboljša, a čuli ste iz njegovih komentara i svih naših komentara da je potrebno da se prilikom podnošenja ostavke omogući i poslanicima da daju svoj komentar, odnosno da usklade te dve konstatacije, da li je ostavka u redu ili nije u redu i da li tu ima neke logičnosti u vezi sa tom ostavkom. Ni jezičkim ni pravnim komentarima niste opravdali ove zakonske odredbe. Mi to pokušavamo da popravimo našim amandmanima, a vi verovatno o tome ne želite ni da date svoj sud. Vidi se to iz ovih vaših komentara, odnosno komentara koje ste večeras pokazali, a u pitanju je kvorum. Ne možete da uspostavite jedan elementaran sistem rada, da imate kvorum, a to je više od 85 poslanika. Ta vremenska neodređenost se provlači kroz ceo zakon, a i kroz član 20. Pre dolaska vaše grupacije na vlast, odnosno kvazidemokratske, drugačije ste pričali; pričali ste da ovim zakonima i ovim članom sasvim drugačije postavljate vizuru demokratije. Ta vizura se prelama ne na demokratskom polju, a to ističete time kako se ponašate, delujete, pa tako i večeras, to je evidentno. Niko vas ne može smenjivati, odnosno ne može niko izvršiti smenu, jer vi svojim nastupima to potvrđujete, odnosno želite da do toga ne dođe, što je logično. Mislim da će to uskoro da se desi. Teško Srbiji sa vašom vlašću. Niste u stanju da ispunite elementarni minimum. Ovi zakoni koje brani Vlada su sporni, jer generalni stav Vlade u odnosu na Republičku skupštinu je da Vlada vrši raznorazne pritiske, a ti pritisci su evidentni i oni se osećaju; ovaj sistem fabrikovanja zakona koji neće biti sutra primenjivani, iz jednog prostog razloga, a i sami znate koji je to razlog – zato što vam se to neće dozvoliti. Morali smo prvo doneti, najverovatnije, ustav, a vi niste imali ni snage ni mogućnosti, nemate ni danas komentara kada će se to dogoditi, a verovatno će vreme pokazati. Znamo mi da će Vlada biti smenjiva, i to odmah kada vam ovi vaši sponzori, nalogodavci, a mislimo na Solanu i sve ove koje uvažavate, cenite i poštujete... Znamo mi da vi imate i neku drugu priču za njih, ali o tom potom. Ovo što radimo verovatno ide na račun i njima, jer neće oni trpeti vas, verovatno, u jednom periodu koji je pred vama. Napravio bih još jedan ogled; sećate se onog maskenbala, kaže – pozvati su stari, pozvati su mladi, a predsednik odbora o svemu se stara i on je izabran da predstavlja cara. Verovatno je i taj car u vašim memoarima i u vašoj ideji da doživite to sve što treba ... (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) Sve vaše radnje su nesigurne. Zakoni vam nisu izvodljivi. Radite po sistemu kvantiteta, u nadi da će iz toga nići kvalitet. To ne može da se dogodi. Mnogo je gladnih usta u Srbiji, mnogo je bose i gole dece u Srbiji, to će vas dovesti do kraha. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, amandmanom na član 20. Predloga zakona, koji je podneo narodni poslanik Srpske radikalne stranke gospodin Milorad Mirčić, traži se da se u stavu 3. posle reči "Narodnoj skupštini" dodaju reči "i tada se otvara rasprava, a nakon rasprave konstatuje se da je prestao mandat Vladi". Znači, u članu 20, koji treba da reguliše ostavku Vlade i predsednika Vlade, u ovom stavu 2. je predviđeno da Narodna skupština održava sednicu u roku od sedam dana od prijema ostavke, da ostavku prima k znanju, ali bez rasprave. Onda se postavlja pitanje zašto se uopšte zakazuje sednica. S druge strane, ako se predsedniku Vlade koji podnese ostavku omogućava ovim članom da može da otvori raspravu, ovaj član 20. trebalo bi da bude tako koncipiran da omogućava raspravu u koju bi se uključila i Narodna skupština, što se tiče ostavke predsednika Vlade. Tako, na osnovu svega ovoga što su govorili poslanici SRS-a o amandmanima na ovaj predlog zakona koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini, može se reći da baš na primeru ovog člana ne primenjujete osnovne ciljeve za donošenje novog zakona o Vladi, kako ste to obrazložili. Jer, prvi i osnovni cilj donošenja novog zakona treba da bude, kao što ste naveli ovde u osnovnim ciljevima, da se što jasnije urede odnosi Narodne skupštine i Vlade. Treba jasno odvojiti zakonodavnu, odnosno vlast Narodne skupštine, i izvršnu vlast, tj. Vlade. U ovom slučaju Vlada daje sebi za pravo, ukoliko vi jedan ovakav zakon donesete, da se meša u zakonodavnu vlast, što naravno ne može da bude princip ni u jednoj demokratski uređenoj državi. Zakoni koje vi predlažete, na ovakav način na koji ih donosite, stavljaju Vladu u prvi plan i minimiziraju zakonodavnu vlast Narodne skupštine. Upravo zbog onoga što su govorile moje kolege, poslanici SRS-a, Milorad Mirčić, Zoran Krasić, koji su izneli mnogo argumenata zbog čega treba da se član 20. stav 3. promeni, imaćete prilike da u danu za glasanje ovaj neprecizan, loše koncipiran i uređen zakon popravite usvajanjem amandmana SRS-a, koji je podneo gospodin Milorad Mirčić.
Reč ima poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo, ostavka Vlade i predsednika Vlade su ustavne kategorije i predviđene su članom 93. stav 7. Ustava. Doduše, Ustav samo predviđa tu mogućnost, ali ne daje konkretno objašnjenje procedure ostavke Vlade i predsednika Vlade. Po ovom članu Predloga zakona koji je Vlada predložila Skupštini postoje dva načina davanja ostavke. Jedan način podnošenja ostavke Vlade je da se, posle predaje ostavke predsedniku Republike i predsedniku Narodne skupštine, nameće obaveza Narodnoj skupštini da zakaže sednicu u roku od sedam dana, gde će se konstatovati ostavka Vlade, i to bez rasprave. Druga mogućnost je da će se konstatovati ostavka Vlade sa raspravom, gde će se dati mogućnost mandataru da obrazloži ostavku. Ako zamislimo prvu mogućnost, odnosno kako bi to izgledalo, onda bi to izgledalo ovako – da predsednik Skupštine zakazuje sednicu, poslanici dolaze u Skupštinu, predsednik obaveštava parlament da je predsednik Vlade podneo ostavku, da je samim tim Vlada u ostavci, daje reč premijeru, premijer ne želi da da obrazloženje i Skupština se razilazi, Vlada se razilazi, pa se postavlja pitanje zašto je uopšte zakazivana sednica Skupštine. Da li je moguće da se zakazuje sednica Skupštine da bi poslanici videli predsednika Vlade, da su ga se toliko uželeli, pa da žele da ga vide u skupštinskom domu? Ako je podneo ostavku i ako se principijelno držimo stava da je ostavka lični čin, onda nije ni potrebno obrazloženje. A, ako idemo za tim da se dozvoljava pravo premijeru da da obrazloženje svoje ostavke, onda je logično da i poslanici imaju pravo da daju svoje mišljenje o toj ostavci. Zašto je to bitno? Ovako kako je koncipirana ostavka u članu 20. Predloga zakona smatra se da je Vlada ostavkom završila svoj posao i da je tu kraj priče sa Vladom koja je podnela ostavku. Međutim, nije tako. Iz prakse znamo da posle ostavke Vlade ili novih izbora protekne i po četiri, pet, šest meseci do izbora nove vlade. Znači, Vlada koja je podnela ostavku i dalje vrši svoju funkciju do izbora nove Vlade. E, sad, ako mandatar koji je podneo ostavku pred ovim domom da obrazloženje svoje ostavke i navede neke svoje razloge zbog kojih je podneo ostavku, ili cela Vlada, onda je logično da i poslanici imaju pravo da se jave za diskusiju i daju svoje mišljenje o toj ostavci, pogotovo zbog toga što će ta vlada u ostavci vršiti funkciju vlade do izbora nove vlade. Na kraju, kroz ceo Predlog ovog zakona provejava intencija predlagača da preuzme na sebe one ingerencije koje pripadaju Skupštini. Vlada pokušava da kroz ovaj predlog zakona reguliše ono što bi trebalo da bude u zakonu o Skupštini Srbije ili Poslovniku o radu Skupštine – kako će Skupština postupati u ovom konkretnom slučaju prilikom ostavke Vlade. Ona je to i uradila u prethodnom članu, gde se ispitivalo poverenje Vladi, u članu 18, gde se odlučivalo o nepoverenju Vladi i još u nizu članova ima instituta koji su isključivo vezani za Poslovnik o radu Narodne skupštine i koji apsolutno ne spadaju u ovu materiju, niti im je mesto u ovom zakonu.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo, u svim parlamentarnim demokratijama u svetu postoji striktna podela na tri grane vlasti: zakonodavnu, izvršnu i sudsku. Zakonodavna vlast samom svojom prirodom je malo ravnopravnija od druge dve, jer upravo u parlamentima polažu zakletve i sudije, nosioci sudske vlasti, a o tome smo pre tri sata otprilike govorili, dakle, u parlamentima pred narodnim poslanicima polažu zakletvu i prvi ministar, premijer, i ministri. Prema tome, svuda u svetu, osim kod nas, strogo se vodi računa da jedna grana ne preuzme i ne uđe u ingerencije druge grane vlasti, osim, naravno, kod nas. Kod nas mogu pojedini ministri da bukvalno omalovažavaju i maltretiraju narodne poslanike, čak i da ih novčano kažnjavaju, i nikom ništa. Jedino se kod nas može desiti da ingerencije zakonodavne vlasti Vlada prećutno preuzima, čak i da sudska vlast delom preuzme ingerencije zakonodavne vlasti i da nikoga u ovoj državi zbog toga glava ne zaboli. I, dalje, kada dođemo u situaciju da predsednik Vlade i Vlada podnesu ostavku, onda ćemo, ukoliko ovaj zakon usvojite, dovesti narodne poslanike u situaciju da samo klimnu glavom i da tako Vlada, koja je rasprodala sve fabrike, kao što je naša, može komotno da podnese ostavku i samo da klimnemo glavom– u redu, podneli ste ostavku. Mogu pojedini ministri da maksimalno opljačkaju državu, kao što se desilo i kao što se dešava kod nas, afera za aferom, kao što se dešava da se nađe četiri milijarde dolara na Kipru, pa ih odjednom nema, otišla su na neka Devičanska ostrva, koja se ne mogu ni u atlasu naći, ni na geografskoj karti, ali su ih ovi naši vrli ministri pronašli, i nikome ništa. Može da se sa tim novcem vrati u državu i da se pokupujusve fabrike, da se otvore nacionalne štedionice i ostale banke, i nikom ništa. Može i gomila afera da se otvori, i nikom ništa, i onda će doći predsednik Vlade i reći – dame i gospodo, ja podnosim ostavku, a mi ćemo da klimnemo glavom, jer ovaj zakon nam ne dozvoljava da otvorimo raspravu i da raspravljamo o tim razlozima zbog kojih ministar, odnosno predsednik Vlade, odnosno cela Vlada podnosi ostavku. Narodni poslanik Milorad Mirčić amandmanom traži da se u članu 20. stav 3. (a stav 2. kaže – Narodna skupština na prvoj narednoj sednici, koja se održava u roku od sedam dana od prijema ostavke, bez rasprave prima k znanju da je predsednik Vlade podneo ostavku) iza reči ″Narodnoj skupštini″ dodaju reči ″i tada se otvara rasprava, a nakon rasprave konstatuje da je prestao mandat Vladi″. Ovom dopunom člana 20, amandmanom na član 20, taj član 20. dobija toliko malo smisla i dobija se mogućnost da građani Srbije konačno shvate zašto ministri podnose ostavku. Mnogi ministri iz ove vlade, kao mnogi iz prethodne, kada jednom sudska vlast bude radila svoj posao, sigurno će se naći iza rešetaka, a zakonodavna vlast će uskoro, od utorka, pošto će ova vlada sigurno da padne u utorak ukoliko dozvolite raspravu, vladajuća većina, i da građani Srbije saznaju sve razloge zašto smo podneli zahtev za izglasavanje nepoverenja Vladi; ukoliko ne bude, uskoro će vas narod, da ne kažem kakvim motkama, oterati.
Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Poštovani ministre, dakle, kao što smo istakli i povodom amandmana gospođe Čomić, slična ili ista argumentacija može da se primeni i povodom ovog amandmana, ne zbog sadržine jednog broja amandmana, već upravo zbog manjkavosti koje Predlog zakona ima. U slučaju da amandman Demokratske stranke, odnosno Gordane Čomić ne bude usvojen, mi ćemo svakako podržati ovaj amandman, jer smatramo da nema mesta rešenju koje je predviđeno u članu 20. Predloga zakona. Dakle, mislim da su ovde dva ključna pitanja: jedno je pozicija Narodne skupštine u odnosu na Vladu Republike Srbije, a drugo je ustavnost ovog zakona. Smatram da u pogledu ustavnosti ovog zakona imamo dve vrste odredaba. Jedna vrsta odredaba tiče se toga da ovaj zakon na neki način, ne mogu reći da je u suprotnosti sa Ustavom, ali sigurno nije u saglasnosti sa odredbama Ustava. Sa druge strane, ovaj zakon sadrži i odredbe koje su u suprotnosti sa Ustavom Republike Srbije. Ovim zakonom se Vladi Republike Srbije daju nadležnosti koje ona po Ustavu nema. Zaista bih zamolio gospodina ministra da objasni, između ostalog, odakle se u ovom zakonu nalazi i odredba člana 6, odnosno, pardon, kasnijeg člana, koja govori o kontroli ustavnosti i zakonitosti, od strane Vlade, akata koje donose jedinice lokalne samouprave. Toga nema u Ustavu Republike Srbije, to je u suprotnosti sa Evropskom poveljom o lokalnoj samoupravi, to je u suprotnosti sa samim principom lokalne samouprave, na koji smo mi kao demokratska država obavezni. Nema u članu 90. Ustava Republike Srbije nikakvih mogućnosti da Vlada na ovaj način vrši kontrolu lokalne samouprave. U tački 7. se govori o nadzoru nad radom ministarstava i posebnih organizacija, ali nemoguće je da Vlada vrši takvu vrstu nadzora nad lokalnom samoupravom. To nije bilo ni osamdesetih godina, ja zaista ne znam da li je bilo ranije, bio sam suviše mlad da bih znao, ali mislim da u 2005. godini u demokratskoj Srbiji i Srbiji koju želimo da izgradimo nema mesta za kontrolu ovakve vrste od strane Vlade prema lokalnoj samoupravi. Jer, samim tim, i ideja lokalne samouprave, koja je kod nas malo sporna i sumnjiva zbog zastarelih odredaba Ustava Republike Srbije, a posebno Zakona o sredstvima u svojini Republike, ta ideja jeste sporna za svoje ostvarenje, ali ne treba činiti korak dalje ka tome da se ta ideja ne ostvaruje kod nas. To je, u krajnjem slučaju, neki zajednički posao koji nije urađen od 2000. godine pa naovamo i mislim da vi ne dajete doprinos da se to popravi, kao što ni u prethodnom periodu nije dat doprinos da se popravi to rešenje. Vraćam se na to pitanje odnosa Vlade Republike Srbije (bilo koje Vlade Republike Srbije) i Narodne skupštine Republike Srbije i na pitanje da li obrazloženje jednog akta može biti u drugačijoj formi nego što je taj akt. Da li obrazloženje može imati drugačiju formu nego dispozitiv? Ako je dispozitiv akta ostavka, znači, podnosim ostavku, to je tekst dispozitiva akta, na funkciju predsednika Vlade Republike Srbije, ne može obrazloženje da bude van tog papira. Prosto, mora biti u toj istoj formi. Ne može obrazloženje da se da usmeno. Ne sporim odredbe Poslovnika koje kažu da nema rasprave o tome, ali sporim vašu intenciju da zakonom o Vladi predvidite da postoji mogućnost usmenog obrazloženja pismene ostavke. Znači, ostavka je pismena, obrazloženje je pismeno. Ne može da se razlikuje forma obrazloženja od forme dispozitiva. Zbog toga, ukoliko ne prihvatite naš amandman, što iskreno sugerišemo, vi prihvatite amandman kolege Mirčića. Ukoliko ne prihvatite ni amandman kolege Mirčića, ni naš amandman, mi ćemo glasati i za jedan i za drugi amandman, ali vi imate većinu i možete sve to da preglasate. Ne znam da li Vlada ima ili nema većinu, ali polazim od pretpostavke da je sada situacija takva. Dakle, smatram da ceo zakon ima ozbiljne manjkavosti materijalne, sadržinske i formalne prirode. Te manjkavosti formalne prirode se ogledaju u nesaglasnosti sa odredbama Ustava i u suprotnosti sa duhom Ustava, koji, kakav je takav je, ipak poštuje i garantuje pravo lokalne samouprave. Zaista bih voleo da mi odgovorite na ovo pitanje o ustavnosti ovih odredaba po pitanju lokalne samouprave. Hvala na pažnji.
Reč ima ministar gospodin Zoran Lončar.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani narodni poslaniče, potpredsedniče Skupštine Republike Srbije, imao sam više puta priliku da se uverim u vaše ne skromno pravno znanje, dakle nemalo pravničko znanje i nemam uopšte nijedan razlog da verujem da vi ne poznajete, kao pravnik, jako dobro sve ove akte – Evropsku povelju o lokalnoj samoupravi i verovatno znate šta je ustavno i neustavno. Ali, možda ste, ako ništa drugo, zbog ovih kasnih sati, zaboravili jednu odredbu iz Zakona o lokalnoj samoupravi, za koju ste, koliko mi se čini, 2002. godine u funkciji narodnog poslanika glasali, a to je da Vlada Republike Srbije može da pokrene postupak ocene ustavnosti opšteg akta jedinice lokalne samouprave, a do odluke Ustavnog suda da obustavi izvršenje tog akta. Zahvaljujem se.
Hvala. Replika, poslanik Marković.
Gospodine ministre, najpre želim da vam se zahvalim što ste udostojili Narodnu skupštinu i mene kao narodnog poslanika vašeg odgovora. U svojoj diskusiji ni na jedan način nisam hteo da u potpunosti bacam krivicu na ovu vladu. Više puta sam pomenuo da neke stvari od 2000. naovamo zajednički nismo uradili. Kada je reč o manjkavosti Zakona o lokalnoj samoupravi, mogao bih reći da se slažem sa vama, ne samo po ovom pitanju nego i po mnogim drugim pitanjima koje sadrži taj zakon. Ali, gospodine ministre, duboko verujem da ćete se složiti sa mnom, današnje greške sadašnje vlade ne mogu se pravdati greškama neke prethodne vlade. Danas govorimo o vama, o vašem predlogu zakona i u tom kontekstu je bila moja diskusija, bez namere da na bilo koji način povredim vaše dostojanstvo, i nadam se da ste me razumeli. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, verujte mi, bila sam ubeđena, kada ste izašli za govornicu, da ćete uz svu argumentaciju da prihvatite amandman kolege Mirčića. Ako je to još jedan korak do ponovnog izlaska, evo ja ću da vam pomognem u tome, pa da kažete da je to u redu, njegovo obrazloženje i sva ova argumentacija. Moram da podsetim narodne poslanike da je ostalo još 13 amandmana na Predlog zakona o Vladi i 43 amandmana na Predlog zakona o državnoj upravi i da nikako ne treba nikome da popušta koncentracija, da ovo dobro prate, jer doći će dan za glasanje, neki dan, a videćemo kada. Potrebno je da razmisle o tome na koji način ćemo da odlučimo, ako vi sada ne prihvatite amandman kolege Mirčića, kako da definišemo ostavku predsednika Vlade, odnosno Vlade – da li na način kako ste vi to predložili ili kako je to u amandmanu, zaista usklađenom sa Ustavom i u najdemokratskijem duhu, predložio kolega Mirčić. Kolega Mirčić je, baš kao i mnogi poslanici SRS-a, u više mandata poslanik u Narodnoj skupštini i nikada se nije desilo do sada, a dva su slučaja kada nije došlo do ostavke Vlade u parlamentu, već se išlo na prevremene parlamentarne izbore: 1993. godine, kada je u višesatnom ekspozeu gospodin Tomislav Nikolić praktično naterao Vladu Nikole Šainovića da podnese ostavku i da raspiše izbore pre vremena i 2003. godine, vi to vrlo dobro znate, kada je nekoliko dana posle rasprave o Vladi Zorana Živkovića Vlada praktično videla da apsolutno nema nikakvo uporište i odlučila da ide na prevremene izbore. Mi smo imali u našoj parlamentarnoj praksi takva dva slučaja. Ali, ne računamo da će u budućnosti, zbog smenljivosti vlasti, zbog toga što je to tako normalno u jednom demokratskom društvu, da se dođe u situaciju da zaista predsednik Vlade, zbog razloga koji ga onemogućavaju da sprovodi program sa kojim se saglasila skupštinska većina, podnese ostavku. Sporili smo se oko toga kako to izgleda kada predsednik Vlade šalje Narodnoj skupštini svoju ostavku. Sada dolazimo do konkretne situacije kada on obrazlaže ostavku pred narodnim poslanicima. Vi predlažete nama da usvojimo član po kome će predsednik Vlade, u ovom slučaju, ako Koštunica zbog nefunkcionisanja koalicije odluči sam da podnese ostavku, da dođe ovde i pročita u svom maniru neki govor, inače on uvek piše govore i kaže nam – eto, to je to, ne mogu više da sarađujem ni sa ovim ministrom, ni sa onim, da sprovodim program i sve što sam obećao nisam u stanju da uradim; u maniru jednog indijanskog poglavice kaže ″haug″ i dalje više nema, govorio sam i šta me briga šta ćete vi da kažete. E, nije to baš tako. Dakle, to je zaista tako, gospodine ministre. Ne liči vam na poglavicu, ali eto to nas podseća na to. Dakle, dođe u Narodnu skupštinu, pročita svoje obrazloženje i on tu može da nalazi raznorazne razloge i opravdanja zbog toga što nije u stanju to da uradi, odnosno da dalje vrši funkciju predsednika Vlade. Kada je bio predsednik SRJ i kada je na listi DOS - Vojislav Koštunica ceo onaj konglomerat doveo na vlast i posle toga, kada je odmah po konstituisanju nove vlasti i posle republičkih izbora došao u konflikt sa činiocima tog dosovskog politbiroa, stalno je nalazio raznorazna obrazloženja – opstruiše me ovaj, opstruiše me onaj, nisam se usaglasio oko ovog ili onog pitanja, i žalio se na one sa kojima je došao na vlast i koji su njega izabrali da bude nosilac te liste i da ih uvede u Skupštinu. Možemo da dođemo u situaciju da on isto takvo obrazloženje, u svom dobro poznatom maniru, donese pred narodne poslanike Narodne skupštine i da se žali na Labusa, Dinkića, Velju Ilića, Dimitrijevića, ali i na vas, gospodine ministre Lončar, to nije isključeno, jer može da vam nađe raznorazne zamerke. Ne može baš da spominje gospodina Balinovca, ali ministra će svakako. To je kraj, govorio je, i posle toga Skupština konstatuje da je on podneo ostavku i nema nikakvog razgovora. Gde je tu smisao demokratije i odnosa narodnih poslanika prema predsedniku Vlade? Član 93. samo u jednom svom stavu definiše podnošenje ostavke od strane predsednika Vlade, odnosno Vlade. Gde ste vi našli uporište za ovakvo obrazloženje? Ovaj ko je ovo pisao, a pretpostavljam da je to gospodin vaš zamenik, kaže da je jedan od načina prestanka i ovo...
Molim vas, govorite pet minuta i 43 sekunde. Molim vas, završite.
Evo završavam, ali to se ne računa u vreme pošto citiram obrazloženje.
Ali ga citirate po isteku vremena od pet minuta. Budite ljubazni, završite, ili rečnikom koji ste vi rekli – uf, uf.
Zašto vi noćas ulazite i sedate iza leđa, a ponašate se onako kako ne priliči ni vašim godinama ni položaju na kome se nalazite. Zaista je neprimereno da upadate usred rasprave o ovako ozbiljnom pitanju.
Budite ljubazni, nije usred razgovora, već po isteku vremena od pet minuta po amandmanu, na šta po Poslovniku imate pravo.
Evo, završavam, gospodine Markoviću, ali jednom vam se desila ta situacija – pred celom srpskom javnošću, pred poslanicima ste obećali da podnosite ostavku, predomislili se preko noći, i sada mene prekidate kada vam govorim o tome šta je moral kada neko kaže da podnosi ostavku.
Hvala vama. Izvolite, gospođa Radeta, a posle reč ima gospođa Čomić.
Član 20. Predloga zakona o Vladi zaista ništa ne valja, niti je u skladu sa duhom srpskog jezika. (Predsednik: Izvinite, gospođo Radeta, produžiću vam vreme za govor, zbog oduševljenja poslanika niste mogli da govorite. Izvolite.) Član 20. Predloga zakona o Vladi je jedno zaista vrlo loše rešenje. Ovakav član stvarno ništa ne valja, niti je u skladu sa srpskim jezikom, niti je u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Mislimo da je neophodno da predstavnik Vlade, ovde prisutan, ili skupštinska većina prihvati ovaj amandman, koji je gospodin Mirčić podneo na ovaj član Predloga zakona. Dakle, u stavu 1. člana 20. kažete da predsednik Vlade može podneti ostavku, koju šalje predsedniku Narodne skupštine i predsedniku Republike. Nekoliko kolega koji su govorili o ovom članu su skretali pažnju na ovu rogobatnu jezičku formulaciju – da se ostavka šalje. Bez obzira na tu činjenicu, imam potrebu da još jedanput skrenem pažnju da ovo ovako ne može da stoji. Još je samo falilo da napišete da se ostavka šalje po golubu pismonoši ili na koji drugi način. Takođe je neprihvatljivo, što se tiče Srpske radikalne stranke, da se ostavka predsednika Vlade podnosi predsedniku Republike. To su dve odvojene funkcije, nemaju u ovom smislu ništa jedna s drugom i ne vidimo šta vam znači da povezujete na ovaj način predsednika Vlade i predsednika Republike. Ono na šta se odnosi amandman kolege Mirčića jeste stav 3. ovog člana, koji kaže: "Predsednik Vlade može obrazložiti ostavku u Narodnoj skupštini." Mi u Srpskoj radikalnoj stranci mislimo da ovo uopšte nije dobro rešenje, da ostavka treba da bude ili pismena ili usmena, da se samo podnese predsedniku Narodne skupštine, da se konstatuje i gotovo, kraj, nema Vlade. Ali, ako ste već insistirali na tome da predsednik Vlade može obrazložiti svoju ostavku u Narodnoj skupštini, nismo hteli do te mere da cepidlačimo i da predložimo da se briše ovaj stav, ali smo zato predložili da se uz ovaj stav dodaju reči da se tada otvara rasprava, a nakon rasprave konstatuje da je prestao mandat Vladi. Zašto mislimo da je ovo neophodno? Vlada možda ima svoje razloge, pošto nam Vlada predlaže ovaj zakon, ali ne vidim čime može da obrazloži Vlada ovaj svoj predlog, gde je uporište zašto bi predsednik Vlade bio u bilo kakvoj prednosti u odnosu na Narodnu skupštinu. Vi ste očigledno ovde pobrkali lončiće, i to ne samo u ovom članu i u ovom stavu, nego u celom ovom predlogu zakona o Vladi vi forsirate Vladu u odnosu na Narodnu skupštinu. To nije moguće i iz tog razloga ne može ni stav 3. ovog člana da ostane ovakav kakav jeste. Ako se dozvoljava predsedniku Vlade da obrazlaže zbog čega podnosi ostavku, onda i narodni poslanici imaju pravo da se uključe u raspravu, da mu postave poneko potpitanje, ako on već hoće da kaže zbog čega podnosi ostavku. Možda će onda narodni poslanici da saznaju još neke stvari koje on ne želi da kaže. Ako već obrazlaže svoju ostavku, onda to mora da bude uz učešće narodnih poslanika u raspravi o toj ostavci. Ova obrazloženja koja smo dobili od Vlade, zbog čega se odbijaju ovi amandmani, i ovaj gospodina Mirčića i onaj prethodni, zaista nisu ubedljiva i verovatno zato kolege poslanici pojedinačno pokušavaju da obrazlože ovaj amandman, jer je neshvatljivo da Vlada u obrazloženju kaže: "Mogućnost predsednika Vlade da obrazloži ostavku u Narodnoj skupštini jeste instrument kojim se razjašnjavaju političke prilike u državi i sredstvo kojim se i Narodna skupština i javnost upoznaju sa političkim prilikama u državi." Pa, neka lepo predsednik Vlade podnese ostavku, ne mora da je obrazlaže, neka organizuje konferenciju za novinare, neka odgovori na sva pitanja novinara, ukoliko ne želi raspravu pred parlamentom. Dakle, kakve su to političke prilike koje bi trebalo da nam obrazloži, eventualno, predsednik Vlade? Recimo, ako predsednik Vlade Koštunica sad podnese ostavku zato što, recimo, nesporno utvrdi da je potpredsednik Vlade učestvovao u nekoj aferi, kakve to ima veze sa nekim posebnim prilikama u Srbiji? Nažalost, Srbija je po mnogo čemu u posebnim prilikama i zato bi bilo dobro da i predsednik i Vlada podnesu ostavku. Obrazloženje nam ne treba.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, poslanička grupa DS će u danu za glasanje, jer se glasa posle amandmana koji smo mi predložili, podržati amandman narodnog poslanika Milorada Mirčića, jer je i ovo rešenje bolje od predloženog, bez obzira što vam se čini da ako smo predložili da se briše zašto bismo glasali za amandman da se ostavlja mogućnost ostavke, ali sa tekstom da se otvara rasprava nakon što predsednik Vlade može obrazložiti ostavku u Narodnoj skupštini, a nakon rasprave konstatuje da je prestao mandat Vladi. Ovaj amandman zaslužuje našu podršku zato što se njime insistira na poštovanju Narodne skupštine. Dakle, stav 3. u članu 20. kaže: "Predsednik Vlade može obrazložiti ostavku u Narodnoj skupštini". Znate, kada bismo, a ovi večernji časovi verovatno to zaslužuju, sa malo cinizma komentarisali, imali bismo pravo da kažemo – ko je taj čovek koji dolazi u Skupštinu, da li je on podneo ostavku? U obrazloženju Vlada kaže, citiram: "Ostavka predsednika Vlade jeste jednostrani akt i ostavkom Vladi prestaje mandat, pa nema nikakvog razloga za skupštinsku raspravu o Vladi kojoj je prestao mandat." Ko je onda taj čovek koji dolazi da se obrati Skupštini: predsednik Vlade u ostavci, predsednik Vlade koji je podneo ostavku? Zašto se on obraća Skupštini? Ostavka predsednika Vlade i ostavka Vlade je uvek ozbiljan događaj u svim društvima i u svim državama, pa tako i u Srbiji. Postoje, u principu, tipski razlozi za ostavku. Najčešći je da je Vlada, takva kakva je, zbog neostvarivanja programa, zbog političkih prilika u zemlji izgubila podršku poslaničke većine u Skupštini. Kome se onda obraća taj predsednik Vlade, kome se obraća sa obrazloženjem političkih prilika, kada je ta vlada, čiji je predsednik podneo ostavku, bila nesposobna da popravi političke prilike, to poslanička većina zna. To je nepoštovanje poslanika koji su birali tu vladu. Ako je ostavka podneta i ako je jednostrani akt, onda ne možete pružiti priliku predsedniku Vlade da drži govor pred narodnim poslanicima, jer on je izgubio autoritet; da ga ima, ne bi podnosio ostavku, jer bi imao podršku svojih poslanika. Ako želi da obrazlaže političke prilike, on ima prilike to da radi na sednici Vlade, kojom izveštava javnost o podnošenju ostavke, u medijima i gde god hoće, ali ne može za tu priliku da koristi instituciju Narodne skupštine. Ono što je dodatni problem, koji vam možda ne izgleda kao argumentacija za ovaj zakon, ali je neminovna posledica – zašto samo u ovom zakonu da bude da može da obrazlaže svoju ostavku jedno lice koje bira ova skupština. Ova skupština bira predsednicu Vrhovnog suda. Ako ovo usvojite, moraćete da stavite u sve zakone da predsednica Vrhovnog suda može obrazlagati ostavku u Skupštini. Mi je biramo. U ovom trenutku je žena predsednica Vrhovnog suda. Predsednik Ustavnog suda, guverner Narodne banke... Ako držite da je predsednik Vlade lice koje zaslužuje da se obrati kada je već podneo ostavku (ili podnela), da li to znači da ćemo u svim zakonima za sve funkcionere koje biramo, preko sudova i Narodne banke, imati odredbe u tim zakonima koji se tiču njihovih funkcija da se mogu obraćati Narodnoj skupštini i obrazlagati svoje ostavke? Ako nećete to imati, zašto je samo predsednik Vlade izabran da se obrati Narodnoj skupštini, gde je izgubio autoritet pred poslanicima, koji jednostavno ne podržavaju više ni način na koji vodi Vladu, ni način na koji ne ostvaruje, verovatno, program Vlade? Predlog koji je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić unekoliko popravlja ovo, zbog toga što omogućava narodnim poslanicima (evo, narodni poslanici dobacuju – u potpunosti popravlja, i u pravu su), zbog toga što stavlja Narodnu skupštinu u sasvim drugačiji položaj nego da bude slušaonica za predsednika Vlade koji je podneo ostavku zato što nema autoriteta da vodi Vladu.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Penezić.
Dame i gospodo, iako nemam svoj amandman pročitao sam sve amandmane kolega i ne vidim ništa nelogično u bilo kom amandmanu. Jedino nelogično što vidim to je da Vlada ne želi da prihvati amandmane Srpske radikalne stranke. Pošto je ovo poprimilo malo i komičan karakter, a pošto je iza mojih leđa, pardon, tako se pogodilo, moj kolega profesor Anđelković, on će mi dozvoliti da napravim jedno poređenje. Ovo me sve podseća na Hemingvejev roman "Starac i more" – Vlada želi da ulovi ribu u mutnom, ali se zakačila za ogromnu ribu, koja se zove SRS, i ne može da je savlada. Sada dolazi do takozvanog, kako bismo mi ribari, gospođo Čomić, to rekli, zamaranja i ovo zamaranje će da traje ko zna do kada i ne znam da li će se završiti za dva-tri dana. Vlada prikuplja snagu i njena snaga se ogleda u 126 kartica i nada se da će savladati ribu. U međuvremenu ove sitne stranke u obliku ajkula čupkaju malo deo po deo, tako da će Vlada na kraju izvući samo kostur. Prema tome, savetujem, secite uže, prekidajmo ovu mučnu situaciju, povlačite zakon ili prihvatite amandmane.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 22. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, član 22. ima naslov – Nepoverenje ministru i razrešenje ministra. U svom originalnom tekstu u stavu 1. govori da predlog za izglasavanje nepoverenja ministru podnosi Narodnoj skupštini najmanje 20 narodnih poslanika, što je u redu. Drugi stav: ″Predlog za razrešenje ministra podnosi Narodnoj skupštini predsednik Vlade″, što je proceduralno u redu. Sada ide stav 3: ″Od podnošenja predloga predsednika Vlade za razrešenje ministra do odluke Narodne skupštine ministar ne može vršiti svoja ovlašćenja, već njih preuzima član Vlade koga predsednik Vlade ovlasti.″ Teško da iko može da da pozitivnu argumentaciju za ovaj stav, iz najmanje tri razloga. Stav 3. člana 22. je suprotan Ustavu. Ovlašćenja ministru daje Skupština. Zakonom o ministarstvima mi svaki put kada biramo Vladu utvrđujemo broj ministarstava i nadležnosti ministarstava. Iz Zakona o ministarstvima, koji podrazumeva da ćemo donositi zakon o Vladi, ovakav ili kakav god, sa izmenjenim amandmanima, mi tačno znamo šta su ovlašćenja ministra i ne može predsednik Vlade da kaže ministru da ne može da vrši svoja ovlašćenja. Ono što je još dodatno kršenje Ustava u ovom članu je da predsednik Vlade bira člana Vlade kome prenosi ovlašćenja ministra za kojeg ima nameru da podnese zahtev za razrešenje. Kada predsednik Vlade podnosi zahtev za razrešenje ministra za očekivati je da će se skupštinska većina, koja podržava Vladu, saglasiti sa tim predlogom, tako da je na teorijskom nivou da raspravljamo šta ćemo ako skup. I neka postoji samo u teorijskoj ravni, tek tada ovo ne sme da stoji, jer to znači da je predsednik Vlade neovlašćeno potpuno oduzimao ovlašćenja ministru koja on ima po zakonu. Predlagač je ponudio vrlo problematičnu odredbu, ne sumnjam, opet u dobroj nameri da se jasno definiše položaj ministra, ali se ovom odredbom u suštini samo proizvodi šteta, jer se ne razrađuje slučaj koji sam pomenula – kada se ministru izglasa poverenje. Ovo je drugi amandman za koji nismo očekivali da ga vladajuća većina prihvati, jer predstavlja jedno novo rešenje, ali prosto smatramo svojom obavezom da, brinući o tome kako će nam izgledati Zakon o Vladi, Zakon o državnoj upravi, Zakon o državnim službenicima i Zakon o Narodnoj skupštini, prosto doprinesemo svojom idejom. Dakle, naš predlog je da se promeni stav koji sam pročitala, gde predsednik Vlade samovoljno oduzima ovlašćenja ministru, i da glasi: "Od dana podnošenja predloga za razrešenje do dana odluke Narodne skupštine ministar obavlja svoje dužnosti, osim u slučajevima kada je razlog za razrešenje zaticanje u vršenju krivičnih ili prekršajnih dela ili na zakonom propisan način utvrđen sukob interesa." U tom slučaju po ovome može da bude rasprave, jer je to definisano već drugim zakonima. Znači, ako je on zatečen u vršenju krivičnog ili prekršajnog dela na njega će se odnositi krivični i prekršajni zakon, oduzimaće mu se imunitet itd. Samo u takvim slučajevima on može biti sprečen da ima ovlašćenja, ni u jednom drugom slučaju. Ono što se u čl. 22. stavlja kao poslednji stav 4. je ponavljanje u Predlogu zakona obaveze Narodne skupštine i taj stav 4. glasi: "Od podnošenja predloga do glasanja o nepoverenju, odnosno razrešenju ne može proći manje od tri ni više od 15 dana." Ne može se, kako za poverenje Vladi, tako ni za ministra, zakonom o Vladi propisivati u kom roku će Skupština obaviti glasanje o predlogu za razrešenje ministra. Verujući da nije sporan ovaj amandman i duboko verujući da ne postoji argumentacija koja ima uporište u Ustavu ili u bilo kom zakonu da predsednik Vlade samovoljno oduzima ovlašćenja ministru, nadam se da ćete u danu za glasanje prihvatiti ovaj amandman.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radosavljević.
Dame i gospodo poštovani narodni poslanici, ponovo smo došli na onaj famozni član 22. stav 3. U prethodnoj raspravi o amandmanima istakli smo neprihvatljiva rešenja, a mislim da je ovo vrhunac neozbiljnosti predloga. Naime, od podnošenja predloga predsednika Vlade za razrešenje ministra do odluke Narodne skupštine ministar ne može vršiti svoja ovlašćenja, već njih preuzima član Vlade koga predsednik Vlade ovlasti. Po kom to zakonu predsednik Vlade oduzima prava koje jedino ovde ima Narodna skupština? Ona bira Vladu, ona bira ministre i nema tog zakonskog osnova koji može da se crpi i da se da pravo predsedniku Vlade da ograniči pravo jednom od ministara da vrši svoju nadležnost. Ovo što smo istakli i u jučerašnjoj i u današnjoj raspravi još jedanput se ispoljava na najbrutalniji mogući način, a to je želja Vlade da oduzme pravo Skupštini, i to je nešto što je za DS neprihvatljivo. Ne može, ali dobro, predstavnici vladajuće koalicije negoduju ili onako šaljivo žele to da prokomentarišu... Ali, hajde da krenemo od pretpostavke, primera radi, da predsednik Vlade želi da razreši Mlađana Dinkića. S obzirom na to da se ovde u stavu 4. kaže – od podnošenja predloga do glasanja ne može proći manje od tri ni više od 15 dana, kako predsednik Skupštine zakazuje sednice, pa sednica ima dvadeset i kusur tačaka, pa krenemo u martu i završavamo u novembru, onda imamo situaciju da do tog vremenskog perioda, dok se Skupština o tome ne izjasni, Mlađan Dinkić sedi u ćošku ili, što bi rekle moje kolege radikali, kleči na kukuruzu. To možda deluje šaljivo, ali to je rešenje koje je Vlada predložila ovim članom zakona, a da ne govorim o tome da ministar ne može da obavlja svoja ovlašćenja, već se delegira neko drugi. Ko to može da da pravo predsedniku Vlade, osim Narodne skupštine, da izabere novog ministra? Prema tome, činjenica je da je ovaj član Predloga zakona vrhunac neozbiljnosti. Još jedanput kažem, i u razgovorima koje sam imao sa predstavnicima vladajuće grupacije dobili smo odobrenje za jedan ovakav amandman, ali još jedanput apelujem na njih da probaju da porazgovaraju sa ministrom, koji mudro ćuti i nema nameru da da bilo kakav odgovor na jedno ovakvo rešenje, da nam kaže šta je razlog, šta ga je rukovodilo da ovo učini i da predloži jedno ovakvo rešenje, koje zaista nigde u svetu ne postoji. Ali, može da se desi, rekao sam, hipotetički, da imamo situaciju da Mlađa sedi u ćošku ili kleči. Kakvu Vladu imamo, ne bi me čudilo. Nemojte da razgrađujete institucije i vodite računa o tome; dobro je, ma, odlično, negoduju predstavnici vladajuće grupacije, očito ih pogađa konstatacija koju smo izrekli. Još jedanput apelujem na predstavnika predlagača, na ministra, da razume zahteve Demokratske stranke. Oni su krajnje opravdani. Ovo je jedino moguće rešenje. U ovom slučaju koji ste ovde naveli svašta je moguće. Od ove vlade svašta je moguće i svašta smo videli. Ne bi me čudilo da tamo bude i kolektivno klečanje. Dobro, imali smo prilike da vidimo svašta, a kažem još jedanput, možda se i to dogodi. Hvala.
Zahvaljujem se, gospodine Radosavljeviću. Ako imate obećanje vladajuće koalicije, onda će biti prihvaćen amandman. Nema nikakvih sporova, inače ministar može da čeka i u Bodrumu, ne mora da kleči. Reč ima gospodin Zoran Krasić. Osavremenio se poslanik narodni, ima pravo. Izvolite, gospodine Krasiću.
Osim ovoga što je obuhvaćeno ovim amandmanom, član 22. ima još nekoliko problematičnih stavova. Prvo, ni ovo ne pripada materiji zakona o Vladi, ali kada već mislite da treba da stoji u zakonu o Vladi, morate da snosite posledice i ovakvih amandmana. Šta mora da se kaže? Taj stav 3. u varijanti Vlade glasi: ″Od podnošenja predloga predsednika Vlade za razrešenje ministra do odluke Narodne skupštine ministar ne može vršiti svoja ovlašćenja, već njih preuzima član Vlade koga predsednik Vlade ovlasti.″ U svim odredbama Ustava Republike Srbije koje se tiču Vlade kada se govori o tome šta radi ministar, govori se o dužnosti, o dužnostima ministra, a na mnogim mestima se u pogledu organa kojim on rukovodi izvlači i zaključak o nečemu što se naziva nadležnost. Ovo što ste naveli – ovlašćenja, to je jedna slobodna interpretacija koju zakon ne bi smeo da sadrži. Drugo pitanje koje se lepo potencira amandmanom jeste – u čemu se ogleda razlika ako predlog za izglasavanje nepoverenja podnese 20 narodnih poslanika, i ukoliko se taj predlog usvoji po automatizmu se donosi odluka o razrešenju tog ministra, i ukoliko je predlog za razrešenje podneo predsednik Vlade? Predlog 20 poslanika da se izglasa nepoverenje je inicijalni akt da bi krenula rasprava ovde. Predlog predsednika Vlade da se razreši jedan ministar je takođe inicijalni akt. Ali, ta dva inicijalna akta nisu u istoj ravni. Kada 20 poslanika podnese predlog za izglasavanje nepoverenja, nema suspenzivnog dejstva. Ukoliko je predsednik Vlade podneo predlog za razrešenje, javlja se suspenzivno dejstvo. Problem je upravo u tome što onaj ko bira taj i razrešava. Onaj ko bira i razrešava može pod određenim uslovima, koji su propisima utvrđeni, i da suspenduje nekoga, ali ako se suspenduje ministar, to mora da bude u Ustavu. Pošto toga nema u našem Ustavu, onda se postavlja pitanje da li je moguća suspenzija ministra. U potpunosti se slažem da je čudno, neopravdano da ministar i dalje obavlja funkciju, a predsednik Vlade podneo predlog da se on razreši i da je to jedna čudna situacija. Isto tako je čudna situacija ukoliko 20 poslanika predloži da se izglasa nepoverenje tom ministru, pa on i dalje radi. U krajnjem slučaju, fatalna posledica za ministra, i po jednom i po drugom predlogu, jeste razrešenje, koje opet zavisi od nas. Šta će biti ukoliko predsednik Vlade suspenduje ministra zato što je podneo predlog za razrešenje, a taj njegov predlog ne prođe na Skupštini? Šta će onda da bude? Mislim da, realno gledajući, u ovim statusnim stvarima i po pitanju položaja ministra u Vladi mi imamo drugi problem. Šta će biti ukoliko ministar podnese ostavku, a o toj ostavci se ne raspravlja ovde, ili ukoliko ministar traži da se razreši, podnese ostavku i ne želi da ostane i obavlja svoju dužnost, nego želi da ode iz Vlade? To je više kao odraz faktičkog stanja, nego normativnog stanja. E, za to, što je moguća situacija i verovatno je da može da se desi, ovaj zakon nema odgovor, jer taj odgovor nije ni pronašao na bazi ustavnog ovlašćenja koje je propisano. Zato je nemoguće da se priča o nekoj suspenziji i u varijanti kako je predložila Vlada i u varijanti kako se predlaže ovim amandmanom.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo poslanici, još je 12 amandmana na zakon o Vladi i 43 na zakon o državnoj upravi, a vi nikako da shvatite da su argumenti i ovo o čemu mi govorimo, u nameri da poboljšamo zakon o Vladi i skratimo muku ministru Lončaru, nešto što će da omogući svakoj budućoj vladi i njenom predsedniku da se "obračuna" na jedan demokratičniji i bolji način sa ministrom koji ne vrši posao onako kako to od njega očekuje predsednik Vlade. U članu 22, koji govori o nepoverenju ministru i razrešenju, vi lepo konstatujete da najmanje 20 poslanika može da podnese zahtev da se izglasa nepoverenje ministru. Onda kažete da samo u slučaju kada predlog za razrešenje ministra podnosi Narodnoj skupštini predsednik Vlade od podnošenja predloga predsednika Vlade za razrešenje ministra do odluke Narodne skupštine ministar ne može vršiti svoja ovlašćenja, već njih preuzima član Vlade koga predsednik Vlade ovlasti. Zamislite sada, gospodine Lončar, da iz nekih razloga premijer odluči da vas razreši funkcije ministra i poveri, ali to je potpuno neustavno i neprimereno, da vaše poslove, iz vašeg resora, vrši Velimir Ilić; ili, ministar Ivana Dulić-Marković. Ili, zamislite da Koštunica odluči da se izglasa nepoverenje i da opozove ministra Tomicu Milosavljevića, a da poslove ministra zdravlja vrši Velimir Ilić, i sada Velja bude ministar zdravlja. Zamislite takvu situaciju. Ili, zamislite situaciju, gospodine ministre, da vi treba da preuzmete Ministarstvo finansija. Onda vi sutra morate da nastavite ono što je Dinkić započeo, pa da pretite bankarima, pa prosvetnim radnicima, pa onima koji treba da smanje broj svojih zaposlenih, pa penzionerima oko reforme, pa da kažete – naredio mi je tako MMF. Naravno da vi sve to što on radi ne biste radili, je l′ tako? Ali, kaže vam Koštunica, i vi morate, i to je prosto neverovatno da sebe dovedete u takvu poziciju. Možda bi gospodinu Balinovcu bilo ili čast ili lakše da je ovde predlagač napisao, odnosno vi, da te poslove do izglasavanja eventualnog nepoverenja obavlja zamenik ministra; on bi u tom smislu mogao da dođe do izražaja i da kaže – evo, ja sam sada kalif umesto kalifa. Ali, ovako, vaše poslove poveri Velimiru Iliću i dođete u situaciju da nastane haos što se tiče državne uprave, odnosno lokalne samouprave. I, nemoguće je da vi intimno možete da se složite sa ovakvim predlogom itekstom člana u kome se govori o izglasavanju nepoverenja ministru. Ako se ovakav zakon izglasa dovešćete ovog još uvek aktuelnog premijera, i budućeg dok se ovaj zakon ne promeni, a moraće da se promeni našim dolaskom na vlast, jer je nemoguće, prosto nam i ono za šta se mi borimo i taj premijer, a to će svakako biti gospodin Tomislav Nikolić, ne bi sebi dao za pravo da tako grubo zloupotrebljava i svoju izraženu demokratsku volju i nastup i da kaže – eto, sad, dok Skupština ne izglasa poverenje nekom od ministara, ali naravno neće biti ni razloga ni potrebe da se to radi, bar kada su radikali u pitanju, poveriću nekom drugom da vrši te poslove. Odakle vam ovakva ideja, i odakle je ovo prevedeno? Gde to postoji? Verovatno ćete nam objasniti, ili nećete, ali na narodnim poslanicima je da se ne igramo onim što su ključne stvari i, pre svega, ključni resori u jednoj državi. Takvim prebacivanjem loptice sa jednog ministra na drugog, zbog toga što je predsednik Vlade odlučio, iz njemu poznatih razloga, da se nekom od njegovih saradnika, odnosno ministara izglasa nepoverenje, nećemo da stignemo nigde. Ionako je i Vlada neozbiljna i Skupština u svom radu, i evo kako odmiče i ovaj radni dan, bližimo se novom, još nam ovakvi predlozi zakona i ovakvi članovi unose dodatnu neozbiljnost, što je potpuno nepotrebno. Vidim da vi to odobravate, gospodine Balinovac, da klimate glavom, ali vidite, trebalo je, kada ste već učestvovali u pisanju ovog zakona, a želite da dođete do izražaja, da stavite da zamenik ministra vrši poslove ministra, jer vidim da vam je to velika želja.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Poštovani gospodine potpredsedniče, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, najpre bih ukazao na stav 4. ovog člana, koji se opet bavi materijom koja je regulisana članom 82. Ustava Republike Srbije. Znači, to je nešto na šta mi ukazujemo kroz ceo ovaj zakon. Ne možemo zakonom uređivati način na koji će raditi Narodna skupština. U članu 82. Ustava navedeno je: ″Narodna skupština uređuje svoj rad i organizaciju i način ostvarivanja prava i dužnosti narodnih poslanika.″ Poštujmo Narodnu skupštinu, neka to stvarno čini Narodna skupština svojim poslovnikom. Nemojmo zakonima koje predlaže Vlada uređivati rad narodnih poslanika. Vas kao ministra molim da nam pomognete u tome. Druga stvar se odnosi na nešto što takođe smatram da nije u skladu sa Ustavom. Naime, kako je gospođa Gordana Čomić već ukazala, ne može predsednik Vlade uskratiti ovlašćenja ministru koja mu je dala Narodna skupština. To ne može i nema nikakvu logiku. Koliko je zakon nedosledan obrazložiću pozivajući se na član 17. Vlada i član Vlade kome Narodna skupština izglasa nepoverenje ima veća ovlašćenja u svom radu nego član Vlade koji izgubi poverenje predsednika Vlade. Nije ovo kabinet. Ovo je Vlada. Član Vlade je odgovoran Skupštini i Skupština bira članove Vlade. Ponavljam, voleo bih, ako biste bili ljubazni, da nam odgovorite, u članu 17. se govori o ovlašćenjima Vlade i člana Vlade posle prestanka mandata Vlade. Molim vas, ponavljam, ministar koji izgubi poverenje Narodne skupštine ima veća prava, veća ovlašćenja, nego što to ima ministar koji izgubi poverenje predsednika Vlade. Dakle, sam zakon je nedosledan. Članovi 17. i 22. su u potpunoj nesaglasnosti. Imam utisak da je zakon pravljen po postojećem redu stvari. To je vrlo loše. Svaka poslanička većina, svaka politička većina u Srbiji nekada se ponaša kao da će to večno biti. Hvala bogu, svedoci smo da se vlasti menjaju, i treba da se menjaju da bi se svi naučili tome da vlast nije bogom dana. Molim vas da prihvatite ovaj amandman, da izbacite ova rešenja iz zakona, jer ta rešenja sigurno nisu na dobrobit našeg društva. Ne možemo dozvoliti – to se pre svega odnosi na Narodnu skupštinu, nemam previše prava da zameram ministru, ali zameram poslaničkoj većini – da sebe do te mere ponizimo i usvojimo rešenja koja ovu Narodnu skupštinu stvarno ponižavaju do te mere da više nema nijedan atribut državnosti i vlasti koji joj po Ustavu i po logici stvari pripadaju. Ne možemo dozvoliti da usvojimo rešenja po kojima će volja predsednika Vlade biti veća, jača, nego što je volja Narodne skupštine koja tog predsednika Vlade treba da bira.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
U onoj prethodnoj vladi ministar Gašo Knežević je često govorio, kada je govorio o Zakonu o visokom obrazovanju da je to zakon koji još nije donet, nije stupio na snagu, ali ga on primenjuje. To je bilo nešto vrlo interesantno i često smo to spominjali, ali čini mi se da ova vlada to isto radi sa Ustavom, jer većina rešenja iz ovog Predloga zakona o Vladi nisu u skladu sa postojećim Ustavom i onda se nameće logičan zaključak da Vlada negde ima neko svoje viđenje Ustava, da su ubeđeni da će to biti, da će ovo što je predloženo jednog dana biti i ustavno rešenje. Pošto mi znamo da to nije tako i da ne može tako, predlažemo da predstavnik Vlade – ministar Lončar još jedanput razmisli i o ovom amandmanu i o celom ovom zakonu, jer što više odmiče rasprava sve je očiglednije da bi najbolje rešenje bilo, i za Vladu Srbije i za ovaj parlament, da se lepo ovaj predlog zakona povuče, da, ministre, uradite jedan dobar predlog zakona i da se onda u nekoj kraćoj raspravi izjasnimo i da se donese jedan normalan zakon koji bi bio primenljiv, a ne ovo što nam vi sada predlažete. U članu 22. kažete: ″Predlog za izglasavanje nepoverenja ministru podnosi Narodnoj skupštini najmanje 20 narodnih poslanika.″ Šta ćemo sa ovim inicijativama koje već stoje u Skupštini Srbije, koje je podnela poslanička grupa SRS, sa 81 potpisom? Šta ćemo sa tim inicijativama, kada će se raspravljati o ministru Vuksanoviću i o ministru Dinkiću? Reći ćete da je to već zakazana sednica, ali šta planirate sa tom sednicom, to ćemo tek da vidimo u vreme kada je zakazana. Dalje, kažete u trećem stavu da od podnošenja predloga predsednika Vlade za razrešenje ministra do odluke Narodne skupštine ministar ne može vršiti svoja ovlašćenja, već njih preuzima član Vlade koga predsednik Vlade ovlasti. Ovo ovako ne može. Doduše, predsednik Vlade Vojislav Koštunica je ovo radio i bez zakona. Kada je Dragan Maršićanin podneo ostavku na poslove ministra za privredu i privatizaciju, Vlada i premijer su za koordinatora tog ministarstva, tako se to zvalo, odredili Predraga Bubala. I, šta se dešavalo u tom periodu kada nismo imali ministra za privredu i privatizaciju? Privreda, koja inače nije funkcionisala i ne funkcioniše, tada je još manje funkcionisala. Privatizacije, koje su i do tada bile uglavnom na kriminalan način vršene, na isti način su nastavljene, zato što je Maršićanin tada kada je bio ministar obećao da će da podnese zahtev i da će se izvršiti 83 privatizacije, ali od tog posla nije bilo ništa, jer Maršićanin više nije bio ministar. Bubalo to nije obećao, bio je samo koordinator. Kada je postavljen za ministra, ta priča je zaboravljena. Upravo zbog takvih nekih situacija i razloga, koji su u suštini zamajavanje građana Srbije, rekla bih bogami i malverzacije, i predlažete ova nebulozna, neprihvatljiva i neustavna rešenja. Ne može Vlada biti bez ministra, bez obzira da li je on podneo ostavku, bez obzira na koji način podnese ostavku, da li Skupštini ili na predlog predsednika Vlade, on mora da obavlja svoju funkciju dok nadležni organ ne izabere drugo lice na tu istu funkciju. Malopre je koleginica Jovanović upoređivala, ministru Lončaru je rekla – zamislite, gospodine Lončar, kada biste vi morali umesto Mlađana Dinkića da budete ministar finansija; pa je rekla – morali biste da otpuštate radnike, morali biste da uvodite PDV, da prodajete, da Nacionalnu štedionicu pretvarate u vašu banku, znači, kada biste vi menjali Mlađana Dinkića po nalogu Vojislava Koštunice, gospodine Lončar, vi biste morali i da kradete.
Za repliku se javio Gašo Knežević.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, meni je naravno drago što ovde među nama sede poznavaoci moga lika i dela, to je delimično i moja zasluga, znači da sam nešto uradio, pa se sećaju ljudi, ali ne javljam se povodom toga, odnosno provociran time javljam se povodom jednog pitanja. Čudi me zašto je Zakon o parničnom postupku ili Zakon o izvršnom postupku donet u toku dana. Ovde se svi važni zakoni, izgleda, donose noću. Novinari su prilikom donošenja zakona o obrazovanju rekli da je to noć veštica, a mi sada možemo da kažemo da postoje noći veštica, jer izgleda da svi oni zakoni koji imaju neku ozbiljnu sadržinu, koji imaju reperkusije moraju da se donesu na principu iznurivanja. Koji su motivi takve žurbe, šta opravdava činjenicu što u 23,00 časova noću ovde sede neki ljudi, kada nije ni po biološkom satu vreme za to, i diskutuju o temama koje su veoma ozbiljne, kao što je tema odnos ministra i predsednika Vlade ili klečanje na kukuruzu i sedenje u ćošku i bilo koja druga tema koja se tiče ovih zakona. Dakle, jednostavno ne vidim nikakvog pravog razloga da se na ovaj način pristupa problemu, ni zbog činjenice što je neko umarao nas do pet časova ujutru za izmenu Zakona o obrazovanju. Sada smo prisutni kršenju onog zakona koji je donela ova ista vlada i preuzimanju obaveza, odnosno nadležnosti od strane ministra protiv zakona, jer naravno, zakon je takav da nije bio sprovodljiv. Što je tadašnja opozicija vas ubeđivala u to, to nikome nije bilo važno. Sada ovde imamo isto takvo nemoguće rešenje. Imamo rešenja koja izgledaju kao iščašeno ili slomljeno rame ili ruka. Dajte da se prizovemo pameti i u pravo vreme radimo neke stvari za koje mislimo da su prave. Možemo da grešimo, slažem se da predlagač zakona može da napravi grešku i ja to mogu da razumem, ali ne mogu da razumem način na koji se donosi zakon. Ne mogu da razumem ponašanje koje prevazilazi svaku meru dobrog ukusa i koje se ovde ponavlja skoro uvek u momentu kada su neki važni zakoni pred nama. Hvala vam i izvinite.
Hvala, gospodine Kneževiću, ali pre vas se javio gospodin Nikolić, pa se izvinjavam gospodinu Nikoliću. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao stalno zaposleni u Narodnoj skupštini Republike Srbije, podneću prijavu inspekciji rada protiv poslodavca zato što nas drži 13 sati na radnom mestu, ne da nam odmor. Samo se vi igrajte, ali taj zakon ste vi ovde u Skupštini doneli. Ali, dok me još služi mozak, da komentarišem član 22. Predloga zakona, zato što bih hteo da ukažem na jednu nedoslednost koja se provlači ako samo uporedite članove 12. i 22. Očigledno da predlagač nije mogao da se opredeli hoće li Vladu ravnopravnih ministara koalicionih partnera ili će kancelarsku Vladu, koju bi predstavljao, zastupao, kojom bi na izvestan način komandovao predsednik Vlade. Zamislite jedan zakon koji bi trebalo da bude konsekventan od prvog do poslednjeg člana, u kome u članu 12. ministar može zahtevati da Vlada odluči da li je predsednik prekoračio ovlašćenja kada mu je dao neki zadatak, a u članu 22. predsednik ima ovlašćenja da podnese predlog za razrešenje ministra i istog časa da ga skloni sa radnog mesta, da ga udalji iz Vlade i da odredi ministra koji će da ga zamenjuje. To je taj isti predsednik protiv koga ministar može da zahteva glasanje u Vladi, da li je prekoračio ovlašćenje što mu je dao nalog, a, samo deset članova posle toga, predsednik Vlade može da ga skloni zahtevom za razrešenje, kao da uopšte nije postojao i kao da ga nije birala Narodna skupština. Zbog toga molim predlagača zakona da odluči: ako hoće kancelarski sistem, onda ćemo mi ovde da biramo predsednika Vlade, a on samo da nam predstavi svoj kabinet, a ako hoće sistem u kome Skupština bira svakog ministra ponaosob, onda je predsednik Vlade jedan od ministara, onda predsednik Vlade ne može da podnese zahtev za razrešenje ministra i time ga praktično razreši, zato što je to vlada koja uživa poverenje većine. Zahtev za razrešenje sigurno će biti pozitivno rešen. Zašto onda toliko žuri predsednik Vlade da ga skloni sa mesta za tih oročenih nekoliko dana, koliko ste predvideli da je rok u kome mora da se glasa o predlogu za razrešenje? Ili je ministar onaj ko u samoj vladi može da traži glasanje protiv neke odluke predsednika Vlade ili je ministar onaj čijim mandatom praktično raspolaže predsednik Vlade. Mislim da ste ovim predlogom zakona zbunili i same ministre, posebno ministre pripadnike stranaka koje su u koaliciji sa onim ko je pisao ovaj predlog zakona. Verovatno ste im na neki način popustili članom 12. i sada ne može da naredi predsednik Vlade nešto ministru, jer ovaj može da traži da Vlada glasa o tome, a ipak ste hteli da imate dominantni uticaj u Vladi preko predsednika Vlade, pa ste predvideli odredbu o razrešenju ministra, što je izvršeno praktično zahtevom za razrešenje. Zbog toga što je za Narodnu skupštinu svejedno da li je neko predsednik ili ministar, o svakom se glasa, zbog toga poštujte ministre. Da bi ga narod poštovao, to ne može da bude čovek koga će predsednik Vlade – ne kancelar, nego predsednik Vlade – da razreši jednom svojom odlukom. Ne može. Ministar mora da obavlja funkciju na koju ga je izabrala Narodna skupština sve do momenta dok Narodna skupština ne kaže – gospodine ministre, vi više nećete obavljati tu funkciju. Između ministra i Skupštine koja ga je izabrala ne postoji posrednik. Onaj ko je predložio da ministar bude izabran može samo da predloži da ministar bude razrešen. Ne može da ga razreši i ne može da ga skloni sa dužnosti do momenta razrešenja.
Zahvaljujem se, gospodine Nikoliću. Reč ima gospodin Milajić. Gospodine Nikoliću, hoću da vas podsetim na jednu inicijativu: inicijativa predsednika Vlade da se razreši ministar kulture nije prošla u parlamentu. Radilo se o ministru Đukiću.
U članu 22. Predloga zakona predviđeno je izglasavanje nepoverenja ministru i razrešenje ministara Vlade. Predlog za izglasavanje nepoverenja ministru podnosi Narodnoj skupštini najmanje 20 narodnih poslanika. Tu nije ništa sporno. To je inicijativa koja je predviđena i Ustavom Srbije i Poslovnikom o radu Narodne skupštine Republike Srbije i ne proizvodi nikakva pravna dejstva sama inicijativa po sebi. U stavu 2. ovog člana – predlog za razrešenje ministra podnosi Narodnoj skupštini predsednik Vlade, s tim što ta inicijativa za razrešenje ministra od strane predsednika Vlade proizvodi određena pravna dejstva, koja se sastoje u tome da od podnošenja predloga predsednika Vlade za razrešenje ministra do odluke Skupštine ministar ne može vršiti svoja ovlašćenja. Interesantna stvar u tome je to što je posledica bilo predloga za razrešenje bilo predloga za izglasavanje nepoverenja ministru ista – njemu prestaje mandat na ovaj ili onaj način. Međutim, interesantna stvar u ovom predlogu zakona je u posledicama. Ako je predlog za izglasavanje nepoverenja ministru pokrenut od strane 20 narodnih poslanika, nema oduzimanja ovlašćenja. On i dalje obavlja svoju funkciju normalno, dok Skupština ne usvoji taj predlog ili ga usvoji. U situaciji kada razrešenje ministra traži predsednik Vlade uvodi se mogućnost da mu se oduzimaju ovlašćenja i da on ne može obavljati svoju funkciju. Potpuno je nejasno zašto u jednoj situaciji on nastavlja i dalje da vrši svoj posao i vrši svoja ovlašćenja, a u drugoj istovetnoj situaciji mu se oduzima to pravo. Da je u pitanju kancelarski sistem Vlade, to bi bilo razumljivo – Skupština bira premijera, kancelara, a kancelar posle sam postavlja kabinet, i to ovlašćenje predsednika Vlade bi bilo potpuno razumljivo i opravdano. Međutim, s obzirom na to da Skupština bira i predsednika Vlade i sve članove Vlade, nejasno je zašto bi predsednik Vlade imao tu vrstu ovlašćenja da može da razvlasti ministra pre nego što se Skupština izjasnila o tome da li treba razrešiti ministra ili ne. Na kraju, u stavu 4 – od podnošenja predloga do glasanja o nepoverenju, odnosno razrešenju ne može proći manje od tri ni više od 15 dana – predlagač i dalje uporno pokušava da reguliše materiju koja je u domenu Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, tako da Vlada pokušava na mala vrata da reguliše nešto što u principu ne bi mogla da reguliše. To je način kako će postupati Skupština u situacijama kada se postavi pitanje poverenja, bilo celoj Vladi ili pojedinom njenom članu.
Zahvaljujem se, gospodine Milajiću. Reč ima Snežana Lakićević-Stojačić.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, s obzirom da vas dugo poznajem i kao nekoga ko je studirao na novosadskom Pravnom fakultetu i kao čoveka koji se, bar kako važi mišljenje u Novom Sadu, izuzetno dobro razume u svoj posao, gotovo da sam sigurna da vi niste radili ovaj zakon. Apsolutno sam sigurna da vi shvatate sve mane koje ovaj zakon ima. Isto tako sam sigurna da znate da je stav 3. člana 20. suprotan Ustavu. S obzirom da znam vaše pravničke kvalitete, sigurna sam da ne možete stajati iza zakona koji je suprotan Ustavu, a ovo nije jedina odredba u ovom zakonu koja je suprotna Ustavu i kojom se, faktički, Vlada stavlja izvan Skupštine. Samim tim, urušava se parlamentarni sistem Republike Srbije i nadležnosti i ovlašćenja koja parlament ima, a Vlada se postavlja na ono mesto koje po sadašnjem pravnom sistemu Republike Srbije objektivno nema. Sigurna sam da ste i vi, kao i većina kolega pravnika u ovom parlamentu, svesni te činjenice. Ono što nisam sigurna i u šta ne mogu da verujem jeste da će vladajuća većina glasati za ovakav zakon i da neće podržati amandmane, koji ne politički, nego izrazito pravnički, zanatski i stručno pokušavaju da usaglase ovaj zakon sa postojećim Ustavom. Čak i pod pretpostavkom da se verovalo da će se doneti novi ustav, pa eventualno ove odredbe ne bi bile neusaglašene sa ustavom, mada čisto sumnjam da bi i neki novi ustav mogao imati odredbe sa kojima bi ovakve zakonske odredbe bile u saglasnosti, nemoguće je ići korak unapred pa prejudicirati eventualno neka buduća rešenja, s obzirom da smo i mi kao parlamentarci ovde u Skupštini Srbije, ali i građani Srbije su svesni činjenice da se Ustavna komisija dugo nije sastala i da nismo odmakli dalje od 22. člana, ako se dobro sećam, pa je neizvesnost oko donošenja ustava, kao predizbornog obećanja, nešto sa čim se svako od nas mora suočiti. Dakle, nesporno je da je stav 3. člana 22. suprotan Ustavu i nesporno je da mnoge nejasnoće u ovom zakonu postoje. Kaže: "Predlog za razrešenje ministra podnosi Narodnoj skupštini predsednik Vlade." Koliko ministara – jednog, dva, tri, sve ministre jedne političke stranke ili sve ministre? I, onda prenese ovlašćenja samom sebi, pa u isto vreme neki predsednik Vlade vrši funkciju predsednika Vlade i svih ministara, i to je 15 dana maksimalan rok koliko mu se eventualno pretpostavlja ovim zakonskim rešenjem, sasvim dovoljno da se mnogo toga donese, mnogo toga pogrešno uradi, osramoti parlament, osramoti Vlada, osramoti vrlo mlada demokratija u Republici Srbiji. Mnogo toga je nedefinisano i mnogo toga je neodrživo u ovakvom zakonskom predlogu i ovakvom zakonskom rešenju. Zaista mislim da je jako važno da se prihvati amandman Gordane Čomić i Demokratske stranke u ovom smislu. Jako je važno da se shvati mogućnost zloupotrebe ovakvog člana ovog zakona, ukoliko u ovakvoj formi bude donesen. Gospodine ministre, pročitajte još jednom. Sigurna sam da razumete ovo o čemu govorim. Volela bih da znam i ko je autor ovog zakona, zato što izražavam ozbiljnu sumnju u njegove pravničke kvalitete i sposobnosti, pa predlažem da se ubuduće na takve stručnjake i zakonopisce ova vlada ne oslanja.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 22. je u direktnoj koliziji sa Ustavom Republike Srbije. Na ovom članu 22. može se uočiti jasno priroda Predloga zakona o Vladi, koji je Vlada Srbije podnela Narodnoj skupštini. Naime, ovaj član 22. Predloga zakona o Vladi stavlja Vladu Republike Srbije u prvi plan i minimizira najviši zakonodavni organ Republike Srbije – Narodnu skupštinu Republike Srbije. Upravo u stavu 3. člana 22. Predloga zakona, koji govori o institutu nepoverenja ministru i razrešenja ministra, kaže se sledeće: "Od podnošenja predloga predsednika Vlade za razrešenje ministra do odluke Narodne skupštine ministar ne može vršiti svoja ovlašćenja, već njih preuzima član Vlade koga predsednik Vlade ovlasti." To je direktno u koliziji sa Ustavom Republike Srbije. Ustav je najviši zakonodavni akt Republike Srbije i dok je važeći mora da se poštuje. Dakle, član 93. stav 1. Ustava Republike Srbije kaže sledeće: "Vlada i svaki njen član za svoj rad odgovaraju Narodnoj skupštini", znači odgovaraju najvišem zakonodavnom organu. U stavu 2. se kaže sledeće: "Narodna skupština može izglasati nepoverenje Vladi ili pojedinom njenom članu." U stavu 3. kaže: "Predlog za izglasavanje nepoverenja Vladi ili pojedinom njenom članu može podneti najmanje 20 narodnih poslanika." Kada govorimo o glasanju o nepoverenju Vladi, član 93. Ustava Republike Srbije kaže sledeće: "Glasanju o nepoverenju Vladi može se pristupiti tek posle tri dana od dana podnošenja predloga za izglasavanje nepoverenja." Da ne čitam dalje član 93. Ustava. Na članu 22. Predloga zakona o Vladi, koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini, vidi se upravo ono što je zamenik predsednika Srpske radikalne stranke gospodin Tomislav Nikolić rekao, kada je rekao da je i sam Predlog zakona u koliziji sa članom 12. Predloga zakona, gde član Vlade može zahtevati da Vlada odluči da li je pri tome predsednik Vlade prekoračio svoja ovlašćenja, a onda se u članu 22. kaže, da ne ponavljam šta predviđa Predlog zakona, sasvim suprotno od člana 12. Znači, ovaj predlog zakona, koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini, ne samo da nije u skladu sa Ustavom i da zato nije dobro koncipiran, nego nije usklađen ni sa prethodnim članovima koji treba da potpuno precizno i jasno regulišu oblast kada je u pitanju zakon o Vladi Republike Srbije. Amandman koji je podnesen na član 22. upravo govori o tome i ministar bi trebalo dobro da razmisli kada i da li uopšte ovaj predlog zakona treba povući iz skupštinske procedure. Ušli smo u ovu raspravu i u ovoj raspravi smo pokazali i dokazali da je zakon u potpunoj koliziji sa Ustavom Republike Srbije, a to znači sa najvišim zakonodavnim aktom. Na kraju krajeva, ova vlada prema građanima Srbije ima obavezu da donosi precizne i jasne zakone, da reguliše oblasti, pogotovo kada je u pitanju Vlada Republike Srbije. Ne može izvršna vlast da preuzima ingerencije zakonodavne vlasti. To je suština svih onih amandmana koje je podnela poslanička grupa SRS.
Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo poslanici, i u ovom članu se vidi na koji način neprincipijelno postupa ova vlada u jednom delu, da postoji jedna stalna težnja da se ponizi Narodna skupština. Član 22. reguliše kako možemo da razrešimo ministre. Znači, postoje dva načina: jedan je da to pokrenu narodni poslanici, najmanje 20 poslanika, i drugi način je da inicijativu pokrene predsednik Vlade. Međutim, sada postoje i dva načina kako će da funkcioniše Vlada, koja su sasvim suprotna. Znači, ako to urade narodni poslanici, najmanje 20, a može i 250, bez obzira na broj narodnih poslanika, taj ministar će da nastavi da obavlja svoj posao dokle god ne bude doneta odluka o njegovom razrešenju. Ukoliko to uradi predsednik Vlade, on će odmah maltene biti udaljen sa dužnosti ministra i biće postavljen neko od strane predsednika Vlade ko će da obavlja taj posao. Postavlja se pitanje ko je stariji, Narodna skupština ili predsednik Vlade i ko kome odgovara za ono što radi? Narodna skupština odgovara građanima koji su je birali, a predsednik Vlade i Vlada narodnim poslanicima, tako da je ovaj stav sporan, na određen način ponižava Narodnu skupštinu. Problem nastaje, šta ako predsednik Vlade podnese inicijativu za razrešenje ministra, postupi se u skladu sa ovim članom, stavom 3. ovog člana, uđe se u raspravu i Narodna skupština ne donese odluku o razrešenju tog ministra. Po nekoj logici stvari, kako ko uživa poverenje, tog trenutka bi predsednik Vlade trebalo da podnese ostavku, jer je hteo da razreši člana svog kabineta, Narodna skupština to nije prihvatila i samim tim nema više poverenje u predsednika Vlade i onodmah treba da podnese ostavku.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 23. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, član 23. ima naslov – Ostavka ministra. U svom prvom stavu u predloženom tekstu zakona glasi: "Ministar može podneti ostavku, koju šalje predsedniku Vlade i potom predsedniku Narodne skupštine." Ministar u Vladi nema Ustavom opisan, ili Zakonom o ministarstvima ili Poslovnikom, kanal komunikacije sa predsednikom Narodne skupštine. Predsednik Narodne skupštine komunicira sa predsednikom Vlade kada je ovako ozbiljna stvar, kao što je ostavka, u pitanju. Dakle, ministar (uz prethodnu primedbu da je izbor predlagača zakona da govori da se ostavka šalje, šta god to značilo, mi se sa tim ne slažemo, ali tu je u pitanju različita sklonost ka jasnom pravnom jeziku ili ne) ne može da se obraća predsedniku Skupštine sa ostavkom. On podnosi ostavku predsedniku Vlade. Treći stav kaže za ministra da može obrazložiti ostavku u Narodnoj skupštini. Govorila sam, kada je bio ovaj stav u pitanju za predsednika Vlade, ne bez razloga, da li ćemo onda u svim zakonima kojima biramo lica, guvernera Narodne banke, predsednika Vrhovnog suda, Ustavnog suda, da li ćemo svima omogućiti da obrazlažu svoje ostavke, a da poslanici mirno sede i slušaju. Da li je za takvo obrazlaganje potrebno da u sali bude 84 poslanika ili jedan poslanik? Da li je potrebno da se poslanici saglase sa tim da im se ministar obrati? Da li je tačka dnevnog reda u Skupštini obrazlaganje ostavke pojedinog ministra? Kako to ministar obrazlaže ostavku u Skupštini mimo predsednika Vlade? Sve te probleme proizvodi ovaj proizvoljan stav, potpuno nepotreban u članu koji govori o ostavci ministra, da ministar može obrazložiti ostavku u Narodnoj skupštini. Naš predlog u amandmanu koji smo podneli jeste da se stav 1. menja i glasi: "Ministar može podneti ostavku pismeno ili usmeno". Dakle, posledično, kako smo predložili da predsednik Vlade može da podnese ostavku pismeno i usmeno, sa potpuno istim razlozima. Vrednost usmene ostavke je vezana za odgovornost u obraćanju na javnoj sceni, za odgovornost u javnom govoru, za kontrolu javnog govora i usko je vezana sa svešću o tome kakav je posao koji ministar obavlja. Ne može ministar sebi da dozvoli da se iznervira, pa da u toku zasedanja sednice Skupštine ili na sednici Vlade, ili u emisijama na medijima, ili na skupovima da izgovori rečenicu - podnosim ostavku. To je nedopustivo i pokazuje nedostatak o tome koliko je važan posao kojim se ministar bavi. Naglašavam, uz amandman koji sam već komentarisala, ovaj amandman koji bi mi uneli kao politička stranka, dakle Demokratska stranka bi taj institut usmene ostavke unela u Predlog zakona, da ga predlažemo kao narodni poslanici ili kako god, bez očekivanja da vladajuća većina usvoji ovakav amandman, ali mi mislimo sa razumnom i dobrom namerom da se o tome popriča u javnosti. Posle stava 1. dodali smo novi stav koji glasi: "Ministar svoju ostavku dostavlja predsedniku Vlade". On ne može svoju ostavku da dostavlja predsedniku Skupštine, jer je predsednik Vlade lice koje ga je predložilo i on obavlja komunikaciju sa predsednikom Skupštine. Stav 3, da ministar može obrazložiti ostavku u Narodnoj skupštini, naravno, predložili smo da se briše. Obrazlaganje ovakve ostavke ni za predsednika Vlade ni za ministra nema postupak i proceduru u Poslovniku Skupštine i ne može biti tačka dnevnog reda. U obrazloženju koje nam je Vlada dala uz odluku da ne prihvata amandman nema sličnosti sa obrazloženjem koje su dali kada je u pitanju predsednik Vlade, koji bi trebalo da obrazlaže svoju ostavku, ali ako pokušate da zamislite situaciju da imate jednog ili drugog ministra, što je potpuno normalno, koji podnose ostavke, koji se obraćaju Skupštini, sami ćete videti da to prosto nije realno da bude primenjivo. Ako nije primenjivo, zašto onda da piše u nekom našem zakonu kojim hoćemo dobro da uredimo Vladu i organizaciju Vlade Republike Srbije.
Reč ima poslanik Milan Marković.
Dame i gospodo poslanici, vezano za naš amandman na član 23. želim da kažem sledeće: ostajem pri stavovima koje sam rekao za istovetni tekst po pitanju obrazlaganja pismene ostavke usmenim putem pred narodnim poslanicima. Mi moramo tu napraviti jasnu razliku između toga šta je pismena, a šta usmena ostavka. Ukoliko ostajete pri stavu da nema usmene ostavke, onda nema ni usmenog obrazlaganja pred Skupštinom. Ukoliko prihvatite naš predlog da ostavka može da se da pismeno i usmeno, a podsećam vas da je predsednik Narodne skupštine Dragan Maršićanin ostavku dao usmeno pred Narodnom skupštinom, dakle ukoliko prihvatite da se može davati usmena ostavka, onda je potpuno u redu ovo što ste predvideli članom 23, a to je da se ta ostavka može obrazložiti u Narodnoj skupštini. Jer, nema ništa logičnije nego da kada ministar, recimo,. pred Narodnom skupštinom podnosi ostavku da je normalno i obrazloži. To pravo mu niko ne može osporiti, niti mislim da bi iko želeo da mu ospori takvo pravo. Naravno, to bi podrazumevalo i izmene Poslovnika Narodne skupštine, koje bi omogućile da Narodna skupština može raspravljati tom prilikom, zbog toga što ministar u svojoj ostavci odnosno u obrazlaganju svoje ostavke može navesti i nizčinjenica koje na određen način tangiraju narodne poslanike, poslaničke grupe ili političke partije koje se nalaze u Narodnoj skupštini. Ukoliko ostanete pri stavu da ostavka može biti samo pismena, onda i obrazloženje u skladu sa Poslovnikom Narodne skupštine, koji je ovde citirao moj uvaženi kolega Palalić, onda i to obrazloženje u skladu sa članom 202. jeste u istoj formi u kome je i ostavka. Zaista smatram i mislim da to u ovoj skupštini ne može da bude sporno, da ne može ostavka biti u jednoj formi kao akt, ne može imati dispozitiv u jednoj formi, a obrazloženje u usmenoj formi niti imam ideju kako bi izgledala sednica Narodne skupštine, odnosno na koji način bi se zakazala i koji bi to osnov imala, gde bi dnevni red bio obrazloženje ostavke ministre tog i tog ili predsednika Vlade, pošto smo to imali. Zbog toga predlažem da prihvatite amandmane gospođe Gordane Čomić i na član 20. i 23, ili da zbog ovolikog broja primedbi povučete ovaj zakon i u skladu sa primedbama koje su ovde iznesene izmenite zakon, kako bi bio ne samo prihvatljiv većini u parlamentu, jer ne postavlja se pitanje da li je nešto prihvatljivo za većinu, jer što je prihvatljivo za većinu ne mora da znači da je prihvatljivo, sa razloga korisnosti, za državu i društvo. Prosto da ga upodobite sa potrebama naše države i našeg društva i da onda zajednički, i uz podršku naše stranke, izglasamo zakon o vladi koji će biti osnov za kvalitetniji rad Vlade i kvalitetniji odnos zakonodavne i izvršne vlasti, i zakonodavne i sudske vlasti, a što sigurno, mislim da i tu nemamo spora, sigurno zaslužuje našu pažnju i zaslužuje određenu reformu od strane ove vladajuće većine ili neke druge. Dakle, ponavljam, usmena ostavka, usmeno obrazloženje i mi iz DS protiv toga nemamo ništa. Pismena ostavka, pismeno obrazloženje i mi protiv toga nemamo ništa. Pismena ostavka, a usmeno obrazloženje, nema nikakvu logiku i utemeljenje ni u Poslovniku Narodne skupštine, niti u bilo kom drugom aktu ili u uporednom pravu, ili u krajnjem slučaju onim što smo imali kao istoriju našeg parlamentarizma. Hvala.
Zahvaljujem se gospodinu Markoviću. Reč ima narodni poslanik Momir Marković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, i kod ovog člana normalno je da se primeni analogija. Ako su i premijer i ministri bili prilikom konstituisanja Vlade pred narodnim poslanicima i narodni poslanici su glasali za njih, a oni pred narodnim poslanicima položili svečanu obavezu, svečanu izjavu ili zakletvu, krstite to kako hoćete, onda je normalno da i premijer i ministri pojedinačno, ako podnose ostavke – mada u ovoj vladi ne vidim nikoga ko će podneti ostavku dok ga silom ne isteramo iz ministarske fotelje –moraju pred Skupštinom podneti ostavku. Zamislite situaciju, recimo, ministar prosvete sada mora da podnese ostavku zbog toga što je skidao decu u onoj osnovnoj školi tamo, lečio prizmom, pa čudo nije gasio ugljevlje, odnosno dozvolio da pojedini to rade. Čudo da nije dozvolio da gase ugljevlje i da leče decu itd. Doduše, on je nasledio jednu evropsku praksu, jer sećam se da i prethodni ministar prosvete maločas je izašao ovde i pominjao neke vampirske sednice, beše formirao neke kampove gde su se deca takmičila ko će pre da se skine. To je za robiju, dame i gospodo narodni poslanici. Zamislite, oni sada da podnesu ostavke. Recimo da Mlađan Dinkić podnese ostavku, proradi mu savest. Nema on savesti. Njega samo možemo smeniti. Kada sam već kod Mlađana Dinkića, onda da kažem, njegov šef poslaničke grupe reče za ovom govornicom da je profesor matematike, pa prema tome zna da računa. Gospodine, računajte da će vam Dinkić onog trenutka kada izađe iz ministarske fotelje ići na robiju.
Zahvaljujem se gospodinu Markoviću. Reč ima narodna poslanica Leila Ruždić-Trifunović. Gospođice Lakićević-Stojačić da sačekate malo, pre vas se javila narodna poslanica. Narodna poslanica Leila Ruždić-Trifunović. Izvolite, gospođo, Leila Ruždić-Trifunović.
Naravno da se slažem sa svim obrazloženjima koja smo čuli u odnosu na član 23. i u odnosu na amandman koji je podnela naša koleginica gospođa Čomić. Kako ne bih oduzimala vaše vreme, nisam izašla da ga i sama obrazlažem. Ima nešto preko čega nisam mogla da pređem, a to je stil kojim je napisan zakon, jezik kojim je napisan zakon. Potpuno nedozvoljen. Samo ću da vam pročitam dve-tri reči iz člana 23, zbog čega takođe mislim da je neophodno da se usvoji amandman, a to je – ministar može podneti ostavku koju šalje predsedniku Vlade, a potom predsedniku Narodne skupštine. Šalje, kako? Gde je jezik zakonopisca – šalje. Možda dostavlja ili možda ćemo neki drugi izmisliti izraz. Šta znači potom? Kada je to potom, da li je zajedno, da li je posle, da li je posle pet dana, šest, sedam. Narodna skupština na svojoj sednici prima k znanju. Molim vas, ovde ima puno kolega, da li je to jezik kojim treba da se piše zakon, kojim treba da piše zakone demokratska skupština. Pravo da vam kažem, sa tim se prosto ne mirim.
Zahvaljujem se narodnoj poslanici. Reč ima narodni poslanik, izvolite, Stojačić-Lakićević.
Poštovani narodni poslanici, stvarno sam mislila da svaki poslanički mandat ima dovoljno poslaničkog i demokratskog kapaciteta da se ono što se priča u kuloarima može reći i za ovom skupštinskom govornicom. Gotovo da nisam razgovarala ni sa jednim poslanikom koji nije imao primedbe na ovaj zakon i koji nije rekao da gomila stvari izrečene za ovom govornicom nije tačna. Prosto, koalicija je koalicija, pa je dogovor da se ne mešamo jedni drugima u zakone, pa nema veze ako prođe ovaj njihov, proći će sutra i neki naš. To jednostavno nije dobro. Ovaj zakon ne treba da prođe ovakav kakav je predložen. Moraju se prihvatiti amandmani koji su ponuđeni. Mašem i ja Albijaniću, da li zbog amandmana, da li zbog koalicionog dogovora, ne znam šta je razlog. U svakom slučaju, sasvim izvesno i ovaj član ima mnogo propusta. Komentarisala sam kada je prvi put pomenuta reč – šalje. Pravničkoj terminologiji nepoznat termin, pravničkoj terminologiji nepoznat je i termin obrazložena ostavka. Ostavka je lični čin i nakon dostavljanja ili objavljivanja usmeno ili pismeno nikome od nas nije potrebno obrazloženje, a tim pre što ukoliko vi pošaljete na neki način predviđen ovim zakonom, a to može biti svaki način poštom, preporučeno, lično, kurirom, golubom pismonošom, kako hoćete, jer to zakonodavac ne predviđa. To ide prvo predsedniku Vlade, a onda "potom", pa tim potom nije definisan termin u kom roku, znači potom i predsedniku Narodne skupštine, bez obzira što ne znamo razlog zbog čega bi se ta ostavka podnela predsedniku Narodne skupštine. Tako dolazite u situaciju da jednostavno ne možete na odgovarajući način primeniti stav 1. ovog člana. U drugom stavu se konstatuje da Narodna skupština, nakon primanja k znanju onoga što je neko poslao na neki način u neko vreme, različito, premijeru i predsedniku Skupštine, konstatuje tu podnetu ostavku. I, nakon toga, onaj ko je pismenim putem na neki način poslao svoju ostavku premijeru i predsedniku Narodne skupštine ima mogućnost da tu ostavku vama na zasedanju Narodne skupštine obrazloži. Dakle, to je termin - obrazložena ostavka. Nešto potpuno novo, uvedeno ovim zakonom. I, da je samo u ovom članu zakona problem, to bi bio dovoljan razlog da se bez amandmana za ovaj zakon ne glasa. S obzirom da je ovo još jedan u nizu članova koji ne odgovaraju suštini niti mogućnosti sprovođenja ovog zakona, niti potrebi zakona o vladi koji mora biti donet svakako, i koji ovaj parlament mora usvojiti, sasvim je izvesno da na svima nama stoji politička, moralna, ali i lična iljudska odgovornost da ovakav zakon ne bude usvojen.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, izvolite. Samo da proverim, a da se niste kojim slučajem javili.
Jesam, gospodine Anđelkoviću. Raduje me što ste vi jedini veseli u Skupštini, naravno ne računajući poslanike SRS, jer nas ovi drugi nešto mrko gledaju. Teško im pada ovo, ali evo približavamo se novom danu, videćemo kako će to od 20. maja da teče. Što se tiče amandmana na član 23. i ostavku ministra, opet dolazimo do istog problema i situacije koju smo imali kada je u pitanju ostavka predsednika Vlade. Što se tiče same ostavke i toga da, kako kaže predlagač u prvom stavu - ministar može podneti ostavku koju opet šalje predsedniku Vlade i potom predsedniku Narodne skupštine, čudi me što niste stavili i predsedniku Republike. Kada ste krenuli mogli ste i to da napišete. Pošto sve nema veze jedno sa drugim i sa onim kako bi to trebalo da izgleda, mogli ste i to da stavite. Narodna skupština, na prvoj narednoj sednici, bez rasprave, zamislite, prima k znanju da je ministar podneo ostavku i time mu prestaje mandat. Ministar može obrazložiti ostavku u Narodnoj skupštini. I desi se situacija da odluči, pa i ovaj ministar Lončar, ili neki drugi, da dođe u Narodnu skupštinu i obrazloži svoju ostavku i mi o tome ne možemo da raspravljamo, i ne možemo da ocenjujemo zašto je on doveden u situaciju da podnese ostavku pred Narodnom skupštinom. Ovo su svojevrsni presedani koje pravite ovakvim neozbiljnim predlogom zakona o vladi. Moram da vam postavim jedno pitanje, mada ne mogu od vas da očekujem kolektivni odgovor, niti da pojedinačno izlazi svako od vas. Ako već govorite i ne želite da prihvatite ove amandmane, koje podnose poslanici opozicije na Predlog zakona o Vladi, ovde o ostavci ministra, kako je moguće i zašto ste se usudili da razgovarate, odnosno uopšte ne razgovarate, pola vas ovde nezainteresovano prisustvuje, kada pouzdano znate da vam više od pola ministara sada spava. I predsednik Vlade, ministri koji bezbrižno spavaju, sanjaju svoje lepe snove, a mi treba da vas ubeđujemo da ovaj član zakona nije u redu i da na takav način ne može da se zloupotrebljava Narodna skupština. Prosto je neverovatno da se Narodna skupština na ovakav način tretira, i narodni poslanici, kada je dobro poznata činjenica da svaki ministar i predsednik Vlade mora da prođe kroz Narodnu skupštinu i da najmanje 126 poslanika izglasa da taj neko dobije resor i da mu se poveri vođenje posla u delu izvršne vlasti.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Predlagač zakona bi morao da zna kakva je hijerarhija propisa. Verovatno je svima jasno da primat ima ustav nad svakim zakonom. To u ovoj izvedbi znači da ministar ostavku podnosi Narodnoj skupštini, a po ovom vašem šalje je predsedniku Vlade. Međutim, mislim da se ovde potkrala jedna tehnička greška u vašem prvom stavu. Kaže se ovako - ministar može podneti ostavku, koju šalje predsedniku Vlade i potom predsedniku Narodne skupštine. Mislim da umesto - potom treba da bude - poštom predsedniku Narodne skupštine, da tu fali slovo "š". Jer, ne vidim razlog zbog čega ste ovo stavljali u normu. Stvarno ne vidim koji je bio razlog. Šta je to nateralo Vladu da ovako nešto predloži? Molim vas, pa jasna je ta odredba u Ustavu Republike Srbije. Niste imali potrebe da ovo, razrađujući ga, unakažavate. Za to uopšte nije bilo nikakvog razloga. Pa onda - ministar može obrazložiti ostavku u Narodnoj skupštini. Mi smo vam na nekim konkretnim primerima pokazali šta se dešava. Vi ste imali kod vašeg ministra Maršićanina situaciju da je odmah posle izbora krenula izborna kampanja za izbor predsednika Republike i on čovek kaže - eto, podnosim ostavku, jer je nemoralno da sa pozicije ministra učestvujem u izbornoj kampanji. Ministarstvo je bilo bez ministra, funkcionisalo je i dalje. Kada je prošao kako je prošao, ostavka je stupila do kraja na snagu. Vlada se našla u čudu. Umesto da se predloži u nekom kratkom roku izbor novog ministra, čekalo se mesecima. Funkciju tog ministra je preuzeo potpuno drugi ministar. E sad, da biste shvatili dubinu problema, vidite, onaj ko je izabran za ministra, na bazi odluke o izboru za ministra, stiče pravo, odnosno ovlašćenje da bude i računopolagač za to ministarstvo kao državni organ. I sada imate situaciju da je ministar podneo ostavku, a ne želi više da uđe u ministarstvo, i onda se na onom žutom kartonu pojavljuju neki zamenici itd, ukoliko postoji veći broj lica koja su ovlašćena za potpisivanje. Ali, vi opet nemate lice koje je ovlašćeno da donosi akte, da potpisuje akte. Jer, ako je taj ministar podneo ostavku, onda je i njegovo ovlašćenje koje je preneo pomoćnicima isteklo, valjda više ne postoji, ne važi, po opštim pravilima o pravnom dejstvu punomoćja. Ali, to ovde nije interesantno za ovu vladu i ova konstatacija da se - prima k znanju. Molim vas, to što se Narodna skupština obaveštava da je neko podneo ostavku i to što Skupština ovde radi je čista deklaracija, puka deklaracija. Ne konstituiše se ništa nego se samo priznaje da je nastupilo neko stanje. Znači u pitanju je jedan deklaratorni akt. Taj deklaratorni akt ne mora da ima ovu formu, pravnu, već konstataciju. Znači, mi - ne primamo k znanju da je neko podneo ostavku, nego mi konstatujemo da je on podneo ostavku. Vi ste preuzeli tu inicijativu da predložite novi zakon o Vladi, i vi ste praktično inicirali ovu raspravu i inicirali to da vam ukazujemo u čemu se sve ogledaju propusti ovog predloga zakona, i u čemu on nije saglasan, a bogami ima i gde je suprotan Ustavu Republike Srbije.
Na član 24. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, član 24. ima naslov - Ovlašćenja ministra koji je podneo ostavku. Član u predloženom tekstu glasi: "Ministar koji je podneo ostavku dužan je da vrši tekuće poslove dok mu ne prestane mandat." Drugi stav: "Pri tome on ne može donositi propise, izuzev ako je njihovo donošenje vezano za zakonski rok i to nalažu potrebe države, interesi odbrane ili prirodna, privredna ili tehnička nesreća, a pri vršenju osnivačkih prava Republike Srbije može jedino da imenuje ili da saglasnost na imenovanje vršioca dužnosti direktora i članova upravnog i nadzornog odbora." Ako, naravno, ministar uopšte ima u svom ministarstvu ovlašćenja da imenuje direktore ili članove upravnog i nadzornog odbora. Amandmanom smo predložili promenu celog člana, pošto se ovde ne može intervenisati na pojedinim stavovima u članu 24. Samo jedna digresija o volji da se čuju argumenti podnosilaca amandmana ko god to bio, i ilustrovaću vam koliko nije dobro kada se ne čuju argumenti primenom Zakona o zaštiti životne sredine, odnosno daću primer. Potpuno odsustvo sluha da se prihvate amandmani ili bar deo, dakle najvažnijih 11 amandmana od ukupno 46, koje smo podneli na zakon o sistemu zaštite životne sredine, a koji se zove Zakon o zaštiti životne sredine, doveo je do toga da ovo što je Narodna skupština usvojila ne može da bude primenjeno. Tako ste izuzimanjem, odnosno odbijanjem da prihvatite amandmane, kojima praktično pravite primenjiv zakon, napravili problem, jer je taj zakon spomenut u preporukama Studije izvodljivosti, i to je sve zajedno za nas skupo. Najbolje je da se čovek uči na tuđem iskustvu, i to smo imali prilike, a ne na svom, ali kada nam već to nije uspelo, samo vam ovu digresiju dajem, zato što se ne radi o amandmanima koji su koncepcijski različiti, niti se radi o stranački obojenim amandmanima, nego se radi o tekstu kojim se jasnim i pravnim jezikom reguliše ono što treba da bude regulisano u zakonu o Vladi. Dakle, mi predlažemo da se član 24. menja i da glasi: "Ministar kojem je prestao mandat podnošenjem ostavke obavlja svoje dužnosti do dana primopredaje izabranom ministru". Drugi stav: "Dužnosti ministra određene su stavom 2. člana 17. ovog zakona, koji se odnosi na Vladu kojoj je mandat prestao ostavkom ili razrešenjem". Treći stav, sa kojim smo imali puno teškoća, baš zato da vam dokažemo da ne želimo da diskvalifikujemo predloge zakona, nego da se poboljša kako god može, dakle ostavili smo preformulisanu vašu odredbu: "Kada zastupa Republiku Srbiju kao pravno lice, ministar kojem je prestao mandat može da imenuje ili da daje saglasnost na imenovanje samo vršilaca dužnosti u javnim preduzećima, ustanovama, organizacijama i organima kojima je osnivač Republika". Zašto? Zato što je 1. stav ovog člana u sukobu sa drugim stavom člana 23. Dakle, vi imate ovde primer prvog unutrašnjeg sukoba u zakonu, 1. stavom člana 24. dolazite u direktan sukob sa drugim stavom člana 23. Ima ponovo primera i dekonstitucije Ustava, i to je sve zajedno jedna vrlo očita nejasnoća dužnosti ministra kojem je prestao mandat po Predlogu zakona. Ovlašćenje ministra koji je podneo ostavku, kada bi strogo išli, dakle, kada bih podnosila amandman koji je stranački obojen, onda bi moj amandman glasio da se ovo briše. Dakle, hoću to da vam kažem da bi bilo potpuno jasno da je naš pokušaj zaista samo da se popravi koliko god može ono što je napisano nejasnim i nepravnim jezikom i što u krajnjoj liniji ne može da stoji ni u jednom predlogu zakona.
Gospodine Albijaniću, malo tiše, vi ste se tamo najviše smejali, sad ne mogu da izmerim ko više, nemam ovde merač. Reč ima narodna poslanica Leila Ruždić-Trifunović. Gospodine Markoviću, video sam vas, ali pre vas gospodin Krasić.
Ako ne uvažimo obrazloženje koje smo čuli od poslanice Čomić i ne prihvatimo amandman koji je uložila, onda se slažem sa njom da brišemo član, jer on je bukvalno sramotan koliko je nepismen. Skrenuću vam pažnju samo na nekoliko reči. Apsolutno ćete se svi sa mnom složiti. Stav 2, meni se ne dopada ni 1. stav, ali preskočiću ga i samo skrećem pažnju na stav 2, kada je ministar dobio ovlašćenje, kada je podneo ostavku, stav 2. nam ovako kaže - pri tome on ne može donositi propise, izuzev ako je njihovo donošenje vezano za zakonski rok ili to nalažu potrebe države, interesi odbrane (ovo mi je jasno) ili prirodna, privredna ili tehnička nesreća. Moje pitanje je: šta je prirodna nesreća? Da li je iko od vas ikada i u jednom zakonu našao termin prirodna nesreća, da li je iko ikada od vas u običnom govoru za višu silu rekao da je prirodna nesreća? Možda je to poplava u Banatu, ali nije to napisao. Šta je to privredna nesreća? Da li je privredna nesreća kada neka privredna mašina nekome ruku odseče? Možda je to bankrotstvo. Ne znam, ne znam da li znate vi. Niko koga sam pitala, a pitala sam najmanje 20 poslanika, nije umeo da mi objasni šta je tehnička nesreća. Za ove dve nesreće bih se nekako i snašla, pa bi to zaključivala, razmišljala, pa možda shvatila, ali tehnička nesreća mi uopšte nije jasna. Da sam je našla negde u nekom zakonu, sve ovo što sam ranije rekla, povući ću ako mi to neko dokaže.
Zahvaljujem se gospođi Ruždić-Trifunović. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Marković, i gospodin Nikolić.
Naslov iznad ovog člana glasi: "Ovlašćenja ministra koji je podneo ostavku". Ali, moram da skrenem pažnju predlagaču zakona da su potpredsednici vlade i ministri i formalno-pravno izjednačeni, te su svi ovi naslovi koji se odnose na ministra morali da glase, recimo - ovlašćenja člana vlade koji je podneo ostavku, jer se član vlade javlja kao generički naziv za potpredsednike i ministre. To je problem koji postoji u deset članova. Ono što je opasno u ovom članu, to je samo shvatanje šta je po funkciji ministar. Vidite, ako mi razmatramo u članu 24. neka ovlašćenja i dužnosti ministra u kontekstu da je inokosni organ ministarstva, onda je to materija Zakona o državnoj upravi i Zakona o ministarstvima. Ali, u ovom zakonu ministri se sagledavaju kao članovi vlade, odnosno kao članovi kolegijalnog organa. Ako se oni posmatraju kao članovi kolegijalnog organa, onda vam je ovo sve bespotrebno. On kao član kolegijalnog organa ima ova ovlašćenja koja ste naveli u prethodnim članovima, gde ste pokušali da definišete šta su dužnosti člana vlade. Po logici stvari, član 24. morao je da se odnosi na ovlašćenja, prava, dužnosti i odgovornosti ministara i potpredsednika vlade kao članova vlade. Ovo što ste naveli u ovom članu, to je materija koja pripada Zakonu o državnoj upravi i Zakonu o ministarstvima. Znači, tu je fundamentalni nedostatak koji devalvira bilo kakvu raspravu o članu 24. Sve ovo što se pokušava amandmanom da uradi, to je bespotreban posao, jer popravlja se nešto što je krivo od starta. To je apsolutno nemoguće ispraviti. Vi imate jedan problem, a to je realno problem, šta da se radi kada ministar podnese ostavku, a Narodna skupština odnosno vladajuća koalicija, odnosno poslanička većina koja podržava vladu nije sposobna da u brzom roku zakaže sednicu, konstatuje da je podneo ostavku, na toj ili sledećoj sednici izabere novog ministra, pa se tu javlja neki vakuum. Sa pravom se tu postavlja pitanje. Slična je situacija kada je u pitanju razrešenje ili drugi oblici prestanka mandata - kakav je status tog ministra. Ako se posmatra status u pogledu njegovog članstva u vladi kao kolegijalnom organu, on je manje-više nesporan, ali je mnogo sporniji njegov status kao inokosnog organa jednog državnog organa. Tu se javlja problem što je moguće da on u tom periodu zloupotrebi svoj položaj. Lepo ste primetili i vi kao predlagači i podnosilac amandmana, ali to je već materija krivičnog prava. On zloupotrebljava svoje stanje da je podneo ostavku a ona nije konstatovana, pa raspolaže sredstvima, imenuje, postavlja, propisuje neke propise itd. Taj problem vi niste pokušali da rešite. Taj problem treba da reši Zakon o državnoj upravi i Zakon o ministarstvima, a vi ste potpuno nepotrebno otišli preširoko u ovome i, naravno, ovo po formulaciji postaje stvarno smešno.
Zahvaljujem se gospodinu Krasiću. Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Poštovani gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, predlagač zakona je hteo da reši neke stvari u ovom zakonu, ali mislim da je sada vladajućoj većini jasno da, kako vreme odmiče, ovaj predlog zakona ipak treba povući iz procedure. Naime, zakon ima ozbiljne propuste, koje smo do sada pominjali, koji su formalno-pravne i materijalno-pravne prirode. Zakon je, s druge strane, nekonzistentan i to ću upravo pokazati na ovom članu o kome sada govorim. Član 24. nosi naslov "Ovlašćenja ministra koji je podneo ostavku". Ministar koji je podneo ostavku dužan je da vrši tekuće poslove dok ne prestane mandat. Pri tome, on može donositi propise (ne može donositi propise), ako je njihovo donošenje vezano za zakonski rok ili to nalažu potrebe države itd. Mislim da je koleginica Leila Ruždić potpuno jasno objasnila koji su nedostaci samog načina i terminologije koja je upotrebljena pri pisanju samog člana. Međutim, želim da ukažem na nešto drugo, da se ne bismo ponavljali. Nepotrebno je i nije konzistentno u članu 24. pisati ovu sadržinu, a pre toga u članu 17. pisati sadržinu koja je drugačija. Podsetiću vas, član 17. govori sledeće: "Ovlašćenja Vlade i člana Vlade posle prestanka mandata Vlade". Sam naslov iza člana 17. nije adekvatan, preciznije rečeno, nije tačan. Sa druge strane, govori se da vlada kojoj je prestao mandat ne može predlagati zakone. Šta ako u vladi sedi aktuelan član parlamenta. Da li je ovo u skladu sa ustavnim ovlašćenjem člana parlamenta da podnese predlog zakona, a i dalje je ministar? Zašto vlada ne bi imala pravo da obavlja ove poslove ukoliko je Ustavom na to ovlašćena, a mislim da Ustavom jeste ovlašćena, jer se članom 17. uređuje drugačije pitanje koje je uređeno Ustavom, članom 90. tačka 4, i prethodno, najpre članom 93, a zatim članom 90. Ustava Republike Srbije. Dakle, imamo različito definisanje materije koja je regulisana Ustavom sasvim precizno i jasno. Mislim da je ovo donekle naopako postavljena stvar, i bez obzira na samo obrazloženje koje ste dali prilikom odbijanja amandmana, da rešenja u Ustavu nisu dobra. Da rešenja u Ustavu nisu dobra to svi znamo i zato smatramo da treba promeniti Ustav Republike Srbije. Ali, ne možemo zbog toga što rešenja nisu dobra da ih u krajnjem slučaju ne poštujemo. Moramo se ponašati u skladu sa onim što jeste naš pravni poredak. Dakle, zakon je nekonzistentan. Član 24. nije dosledan onome što je napisano u članu 17. i mislim da zbog toga treba da prihvatite ovaj amandman koji je podnela gospođa Gordana Čomić. Ali, posle svih ovih rasprava, mislim da bi bilo daleko bolje povući ovaj predlog zakona zbog nedostataka koje smo naveli. S obzirom da do sada nisam dobio odgovor na prethodna pitanja, molio bih da do kraja rasprave dobijem odgovor na pitanje saglasnosti ovoga sa Ustavom Republike Srbije, posebno u delu koji se tiče ustavnosti odredbi kojima se ograničava pravo lokalne samouprave da donosi određene akte, odnosno kojim se uzurpira pravo Ustavnog suda da ceni ustavnost i zakonitost tih akata. Hvala.
Zahvaljujem se gospodinu Markoviću. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo želim da ukažem na nedoslednost Predloga zakona i da ponovo uporedim dve zakonske odredbe koje se tiču veoma slične situacije. Na primer, kada predsednik vlade podnese predlog za razrešenje ministra, on ga odmah sklanja sa dužnosti i određuje ministra koji će obavljati njegove poslove. Kada ministar podnese ostavku, ostajemo bez ministra i ne određujemo ministra koji obavlja njegove poslove. Znači, do onog časa kada ministar podnese ostavku, dok Skupština ne primi k znanju, kako kaže predlagač zakona, dok mu ne prestane mandat, mi nemamo ministra i nemamo nikoga ko obavlja njegove poslove. Imate veoma važna ministarstva koja moraju da imaju ministre. Koliko će proteći vremena od podnošenja ostavke do zakazivanja sednice na kojoj će imati kvoruma za prijem k znanju njegove ostavke. Sve to vreme nećete imati ministra. Predlagač zakona nigde nije predvideo da neko obavlja ministarske poslove u njegovo ime. Razrađivao je situaciju, pa rekao da taj ministar obavlja tekuće poslove. Morao bi neko da mi objasni šta su tekući poslovi ministra. Posebno ste razrađivali odredbe u kom slučaju može da izda neku uredbu. Znači, išli ste tako daleko da predvidite ko će da obavlja tekuće poslove ako je ministar podneo ostavku, a niste predvideli ko će da obavlja ministarske poslove. Šta ako je to 15, 20, mesec dana. Čini mi se da smo u vreme Nataše Mićić imali dve ostavke koje dva ili tri meseca nisu konstatovane u Skupštini. Ministar zdravlja je bio odredio zamenika koji će da ga zamenjuje, a dvoje drugih ministara ili dvojica, ne sećam se više, mislim da su bili muškarci, uopšte nisu odredili svoje zamenike. Ako čitate član 24, od momenta podnošenja ostavke do momenta konstatovanja u Narodnoj skupštini nemate funkciju ministra u Vladi, nema ko da obavlja poslove, zato što niko iz Vlade nije ovlašćen da obavlja poslove tog ministra koji je podneo ostavku. Mislim da je vreme da razmislite malo i da se napravi neki konzistentan predlog uz pomoć amandmana, da vidimo koje amandmane da usvojimo, koje ne, da napravimo jedan zakon koji će moći da bude primenjivan. Inače, iovako nesređen zakon ako budemo bombardovali amandmanima, pa neki usvojimo, neki ne, Vlada će doći u situaciju da povuče ovaj predlog čim ga usvojimo u Skupštini.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 25. amandman je podnela poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, predsednik Skupštine je došao do poslaničkih mesta gde mi sedimo da nas izvesti da su u toku razgovori o tome šta bi moglo da se prihvati od amandmana i zamerio mi je što idem da obrazlažem amandman a ne da ostanem da se dogovaramo, ali ovo je ipak prvo. Ja ću za manje od pet minuta. Član 25. ima naslov - Preuzimanje ovlašćenja ministra kome je prestao mandat i Izbor novog ministra. Član 25. glasi: "Ovlašćenja ministra kome je prestao mandat vrši član Vlade koga predsednik Vlade ovlasti". Drugi stav glasi: "Predsednik Vlade dužan je da predloži Narodnoj skupštini izbor novog ministra u roku od 15 dana od prestanka mandata prethodnog ministra". Poslednji stav: "Novi ministar je izabran većinom glasova od ukupnog broja narodnih poslanika". Možete mi verovati ili ne, ali svašta smo pokušali da uradimo sa ovim članom, da se ne bi svelo na ono tipično da ovaj član treba brisati, zato što ništa od stavova ne može da se iskoristi, ali nažalost ostalo je na tome da je naš amandman da se član 25. briše. Razlozi za brisanje ovog člana su nejasnoća: kako to preuzimanje ovlašćenja ministra kome je prestao mandat, koja su ovlašćenja ministra, da li se misli na njega kao na starešinu organa uprave ili se misli na nadležnosti iz Zakona o ministarstvima, ili se misli na neka posebna ovlašćenja? Kako će to predsednik Vlade da ovlasti nekog drugog člana Vlade? Zatim, predsednik Vlade ima rok od 15 dana da predloži novog ministra. Zatim se ponovo meša u posao Narodne skupštine ili, ako hoćete, u ustavom definisano kako se bira ministar, pa definiše da je izabran većinom glasova od ukupnog broja narodnih poslanika. Ovaj član je nepotreban u bilo kom zakonu, a po našem mišljenju, ne bi mu bilo mesta ni u Zakonu o državnoj upravi, ni u Zakonu o državnim službenicima, zbog toga što ako jasno definišete u čl. 23. i 24, u skladu sa našim amandmanima, šta je sa ministrom koji podnosi ostavku, šta je sa ministrom koji je razrešen, onda nema potrebe da se govori o preuzimanju ovlašćenja. Drugo, ovo pokazuje da se nudi jedan "papirni prikaz" Vlade. Mi želimo zakon koji će omogućiti efikasnu vladu, u kojoj će se znati hijerarhija, veza između ministarstava i sve ono što podrazumeva koalicione vlade u budućnosti. A ovo bukvalno ne znači ništa. Pogotovo što, ako vežete ovaj član i kažete da predsednik Vlade daje ovlašćenja tog ministra nekom članu Vlade, pa onda se vratite na onu odredbu, za koju isto tražimo da se briše, da član Vlade može da postavi pitanje da li je predsednik Vlade prekoračio ovlašćenja, vi ovde ostavljate predsedniku Vlada da on sam kaže - ovaj član Vlade će ova ovlašćenja ministra vršiti. Dakle, nekonzistentnost i potpuno odsustvo potrebe člana 25. Zaista vas molim da u danu za glasanje prihvatite da se ovaj član briše. Poboljšaćete, ako ništa drugo uklonićete nejasnoće, nepravni i nejasan jezik iz Predloga zakona.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Sada dolazimo do prave slike šta znači operacija donošenja novog zakona o Vladi u režiji Vlade demokratskog bloka, Vlade na čijem je čelu Vojislav Koštunica. Sada već može da se konstatuje, jer je utvrđen kontinuitet od prvog do ovog člana, i onda se vidi pozadina ove operacije. Znači, teoretski je moguće da predsednik Vlade, ako Vlada ima 20 članova, jednog predsednika, sad ima jednog potpredsednika i osamnaestak ministara, podnese 11 predloga za razrešenje ministara, da iskoristi ovlašćenje koje ima po Predlogu zakona, član 22, naročito ovaj stav 3, da od podnošenja predloga predsednika Vlade za razrešenje ministara, do odluke Narodne skupštine, ministar ne može vršiti svoja ovlašćenja, već ih preuzima član Vlade koga predsednik Vlade ovlasti. Sada imamo ovu razrađenu situaciju za slučaj ostavke i onda je moguće da Vlada sa 20 članova dođe na Vladu od devet članova i da ona lepo funkcioniše i radi. Svaki ministar ima dva resora, ima dva-tri ovlašćenja, nesmetano može da se radi, da se završava posao i to bi sve bilo u skladu sa ovim zakonom kako je to zamišljeno. Nažalost, predlagač se samo prevario u jednoj računici. Vlada opstaje, Vlada ima neki sastav, Vladu čini politički kompromis onih koje je izabrala većina u ovoj Narodnoj skupštini. Ukoliko nema političkog dogovora, kompromisa, zašto ne reći i političkog interesa, onda nema te pravne norme. A kada se priča o zakonu o Vladi, onda se sa terena politike ide na surovi teren prava i onda nema te norme kojom bi moglo da se pokrije ovo što je zamišljeno. Logika je vrlo jednostavna, prepoznatljiva, prekoračuju se ustavna ovlašćenja i daje se posebno poglavlje - preuzimanje ovlašćenja ministra kome je prestao mandat. Opet vraćam na temu, ovde se ministri, potpredsednici Vlade i predsednik Vlade tretiraju kao sastojak Vlade, a ne kao inokosni organ jednog državnog organa, kada je u pitanju ministar kao neko ko je na čelu ministarstva. U brizi za poslove koje obavlja ministarstvo i njegov ministar provlači se ovo da sada svako ko je izabran za člana Vlade može, dok traje ta vlada, da li ovako, da li onako, nije ni bitno kako, ali da izgura ceo mandat i onda je moguće da jedan ministar ima dva ministarstva. Otvorili ste nam drugu temu. Onda ćemo praktično imati ministre sa dva glasa kada zaseda Vlada. Imaćemo ministra koji ima dva glasa, a on nije ovde dobio pravo da bude dva puta ravnopravniji član Vlade od nekog drugog ministra. Tu ste malo pobrkali matematiku. Mislim da ovo hitno treba povući iz procedure i treba da se potrudite da ubedite javnost da zaboravi da je ovo ikada podneto Narodnoj skupštini.
Reč ima poslanik Milan Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da ovaj član 25. odnosno ovaj predlog treba brisati. Razlog je vrlo jednostavan. Najpre, u pitanju je prosto neka vrsta političke odgovornosti. Ako je došlo do prestanka mandata jednog od članova Vlade, odnosno jednog od ministara, to treba da reši predsednik Vlade i vladajuća većina na taj način što će predložiti izbor drugog člana Vlade. Da li možemo predsednika Vlade da ograničimo rokom od 15 dana. Mislim da ne možemo. Mislim da to nema uporište ni u pravu, ni u političkoj matematici. Kada će predsednik Vlade predložiti izbor novog ministra zavisi od njegovog političkog stava, političkog dogovora koalicione vlade ili pak nečeg trećeg. Da predsednik Vlade to ne bi prolongirao, onda ne treba da dozvoljavamo da recimo Ministarstvo za kapitalne investicije preuzme ministar za lokalnu samoupravu. Postoji Zakon o ministarstvima, sve je jasno predviđeno i nema potrebe da se na ovaj način dezavuiše ono što je predviđeno odredbama Zakona o ministarstvima. Mislim da je ovo još jedan od članova ovog zakona koji nepotrebno komplikuje ovu materiju. Stvar je ovde potpuno jasna, vladajuća većina ima predsednika Vlade. Predsednik Vlade predlaže sastav Vlade. Sastav Vlade dobija većinu u parlamentu ili ne dobija. Ukoliko dobija, imamo legalno izabranu Vladu. Kada jedan od članova te Vlade podnese ostavku, Skupština konstatuje tu ostavku, njemu je prestao mandat. Kada mu je prestao mandat, na vladajućoj većini je da izabere novog. Neko ko je izabran, jer Skupština je možda baš sa razlogom glasala za tu Vladu, jer nekom ko je izabran za ministra policije, lokalne samouprave, dobio je poverenje ove skupštine zbog svoje ličnosti, zbog svog rada, zbog svog iskustva, zbog svog programa. Ne može sada mimo volje ove skupštine taj posao da obavlja neki drugi ministar. Treba da se ponudi novi ministar, a ne možemo ograničiti predsednika Vlade. Nemojte mi reći da će nepoštovanjem ovih 15 dana da padne Vlada sutra. Neće. Može, kao što je bio slučaj gospodina Dragana Maršićanina, koji de fakto i nije vršio funkciju ministra na koju je bio postavljen, i imali smo situaciju da je gospodin Bubalo vršio tu funkciju nekoliko meseci. Nije ovo dobro rešenje, nije ovo adekvatan način da se rešavaju te stvari, iako sam siguran da je potrebno da se ovo rešava. Nažalost, mnogo toga je u domenu političke prakse, mnogo toga je u domenu dobre volje. Mi u našem političkom životu imamo izražen voluntarizam. Zašto u ovom slučaju ne bi prepustili stvar političkoj volji, a ta politička volja treba da se politički sankcioniše. Čini mi se da dolazimo u situaciju da imamo samo još jedan član zakona, još jedan zakon koji neće u praksi imati poštovanje onih koji treba da ga sprovode. Zato predlažem da prihvatite amandman gospođe Gordane Čomić.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radosavljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, normalno, loše rešenje o kome smo govorili u članu 23. sada prožima naredne članove i onda proizvodi negativne posledice u članu 25. Zaista, još jedanput podvlačim stav da je nemoguće da predsednik Vlade delegira resor nekome drugome, a bez izbora Skupštine Srbije. Tako nešto ne postoji, nemoguće je. Još jedanput podsećamo, vrlo dobro znamo to, pravna praksa nalaže, i slučajevi koje smo imali, malopređašnji primer sa gospodinom Maršićaninom, praktično sedam meseci je funkcionisalo ministarstvo bez ministra. To je nešto što neki kažu - bilo je bolje. Verovatno, s obzirom kakav je bio gospodin Maršićanin, ali je zaista ovakvo rešenje nešto što predstavlja pravni presedan. Zaista još jedanput molim predlagača, uz puno uvažavanje razloga kojima su se oni rukovodili da ne prihvate amandman Demokratske stranke na član 25, mislim da je zaista tvrdoglavo insistiranje nešto što čini još veću štetu za ovaj predlog zakona. Da smo bili u pravu da nema potrebe da sednicu Skupštine, koju ste jako loše planirali, danas produžavate potvrđuje činjenica da smo sada već ušli u 20. maj. Osim toga što nema kvoruma, to smo više puta konstatovali, što se poslanika Demokratske stranke tiče mi ćemo raditi, ali je činjenica da nam se ministar umorio. Nema ga. Rekao sam da nikakva korist od njega ni kada ga ima ni kada ga nema, ali je što se Demokratske stranke tiče jako važno da ako je već predložio ovaj zakon ispoštuje poslanike, i ako je već zahtevao i tražio da Skupština radi u kasne sate, onda je barem dužan da prisustvuje u sali. On je predstavnik vladajuće većine, njega je ta većina izabrala i barem je dužan da ispoštuje poslanike i da ih sasluša, ako im već ne odgovara i ako im već piše obrazloženja, koja su zaista bez komentara zbog čega se odbijaju amandmani koje su poslanici Demokratske stranke podneli na Predlog zakona. Zaista mislim i još jednom predlažem vladajućoj većini, za vas je daleko bolje, nije problem za poslanike Demokratske stranke, za vas je daleko bolje da prekinete danas ovu sednicu, nastavite sutra. Tada ćete se verovatno i ohladiti, i shvatiti da smo sa predloženim amandmanima zaista želeli i imali nameru da ovaj ovako loš zakon, gotovo neprimenjiv, pokušamo da popravimo koliko god je to moguće. Još jedanput apelujem na predstavnike vladajuće većine da shvate kao dobru nameru i gest Demokratske stranke da ovaj zakon, koliko god je to moguće, popravi. Ako i dalje budete insistirali – još jedanput kažem, osam članova je obrađeno za više od šest i po sati, podsećam vas, čeka vas zakon o državnoj upravi i 45 amandmana, ako se ne varam – ovim tempom, što se DS tiče, završićemo sutra, verovatno oko 20,00 časova. Još jedanput podsećam, ima i nekih sednica odbora zakazanih, pa molim predsedavajuće da vode računa o tome kako bismo kao revnosni poslanici imali mogućnost da prisustvujemo i tim sednicama odbora. Hvala.
Reč ima poslanik Zoran Anđelković.
To je samo dokaz da sam vas pažljivo slušao. Dame i gospodo, u načelnoj raspravi jasno smo rekli da ćemo podržati ovaj zakon zato što je važan, a važno je da država ima zakon o vladi. Međutim, rekli smo da je bilo neophodno i dobro da Skupština, pre nego što raspravlja o zakonu o vladi, raspravi o zakonu o Narodnoj skupštini. Sada se to pokazuje. A da je bio zakon o Narodnoj skupštini pre ovog zakona o vladi, neka od ovih pitanja bi bila rešena. O čemu je reč? Naime, slušao sam ovde polemike i nisam kao predsedavajući hteo da iskoristim, pa ću se vratiti dve rečenice i oko člana 23, jer je vezan za član 25, oko toga kome je u stvari ministar dužan da podnese ostavku. Ne slažem se ni sa ovakvom formulacijom koja stoji, da budem iskren, u članu 23, ali amandman je lošiji, amandman kaže da ministar treba da podnese ostavku predsedniku Vlade. Ne može, objasniću i to, gospodine Nikoliću, pažljivo sam pratio i vas i sve ostale, neko da podnese ostavku onome ko ga nije izabrao. Ministra bira ova skupština i on jedino može da podnese ostavku ovoj skupštini, a predsednika Vlade treba o tome da obavesti. Zato sam se vratio na član 23, tamo kaže i piše u prvom stavu, ministar može podneti ostavku koju šalje predsedniku Vlade, a potom Narodnoj skupštini. Ne može tako. Mora jasno da se kaže da on obaveštava Narodnu skupštinu, dostavlja Narodnoj skupštini, a o tome obaveštava i može da obavesti ili obaveštava predsednika Vlade, kako predsednik Vlade ne bi bio iznenađen i da ne bi saznao iz javnosti da je ministar podneo ostavku. Ovaj zakon se ne radi samo za ovu vladu, čuli smo prekjuče da je jedan zakon trajao od 1972. godine, pa kao ne može da se primeni. Analogija uvek može da se primeni u vanrednom stanju, da li je 1972. ili bilo koje druge godine. Ovaj zakon ne pišemo za ovu vladu, pišemo za državu Srbiju. Ako pišemo za ovu vladu, pa ako neko drugi dođe na vlast i misli da treba da promeni, onda raspravljamo osam sati ili šest i po sati o osam amandmana. Zato mislim, moram da kažem, može više da se tretira kao tehnička omaška da se stavi na prvo mesto obaveštenje predsedniku Vlade, pa potom predsedniku Skupštine. Ako bi ovako ostalo ispalo bi, a to su kritike na mestu, da je ovo kancelarski sistem i da obaveštava predsednika Vlade i njemu prestaje mandat, a da Skupština to samo treba da primi k znanju. Ako dođemo na član 25, onda u tom slučaju ovlašćenje ministra čiji je mandat prestao preuzima predsednik Vlade i mislim da bi bilo potpuno besmisleno da se prihvati amandman i da se taj član briše. U tom slučaju šta to znači. Mislim da je dobro što u stavu 2. stoji da se u roku od 15 dana mora izabrati ministar, baš zbog one činjenice da smo u prošlom mandatu imali iskustva u tome. Moje poštovanje, gospodine. Šta se meni izvinjavaš, tvoj problem, nije moj, ja sam ovde, a ti nisi. Baš zbog problema koji smo imali u prošlom mandatu, i da je ministarka ona za puteve, kako se zove, bila dva-tri meseca, ukupno je kampanja trajala i bila je u aferama itd, a dva-tri meseca je bila ministar, niti je dostavljala ostavku niti se o tome razmatralo. Bilo bi pogrešno prihvatiti amandman na 25. član, a da Vlada treba o 23. članu da nađe načina kako tehnički da izvrši redakciju prvog stava.
Rečima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo, to što mi narodni poslanici u jedan sat ujutru raspravljamo o amandmanima na Predlog zakona o vladi, na predlog skupštinske većine koja ne učestvuje u radu, nije najveće zlo. Čini mi se da je mnogo gore što je, evo sada kada smo došli do člana 25, očigledno da je ovaj Predlog zakona neko pisao u jedan ili dva sata ujutru. A da to nije tako zaista ne bi ovakve nelogične, nebulozne, kontradiktorne stvari bile u članu 25. u odnosu na prethodne članove. Kada se pogleda stav 1. člana 25, on kaže, ovlašćenja ministra kome je prestao mandat vrši član Vlade koga predsednik Vlade ovlasti. Član pre ovog, član 24, prvi stav, kaže – ministar koji je podneo ostavku dužan je da vrši tekuće poslove dok mu ne prestane mandat. Šta je sada ovde stvarno, a šta je šala. Da li ministar vrši tekuće poslove dok mu ne prestane mandat ili ovlašćenje ministra kome je prestao mandat vrši član Vlade koga predsednik Vlade odredi. Dobro jutro, gospodine Lončar, mi ovde odavno radimo, a očekujem na ovo pitanje da odgovorite, pročitajte stenogram, pošto niste slušali. Bilo bi dobro da nas malo pratite, pa da možda prihvatite neki amandman. Recimo, član 25. nema mesta u ovom zakonu, zaista. Ovlašćenje ministra kome je prestao mandat vrši član Vlade koga predsednik Vlade ovlasti neprihvatljivo je uopšte, neprihvatljivo je za bilo koju vladu. Zamislite kakva bi papazjanija nastala u vašoj sadašnjoj Vladi kada bi se ovo primenjivalo. Kada imate u stvari pet vlada i pet predsednika vlada, i da se desi da recimo jedan ministar podnese ostavku i on je član recimo ove vlade iz SPO, kojim ministrom će da se popuni njegova funkcija kada predsednik Vlade ne sme da ide iz tog okvira. Mora samo da bude iz SPO. Vi tako funkcionišete. Je l' da, gospodine Balinovac, poznato je da ova vlada ima pet predsednika. U drugom stavu piše – predsednik Vlade dužan je da predloži Narodnoj skupštini izbor novog ministra u roku od 15 dana od dana prestanka mandata prethodnog ministra. Pošto ste već rekli da predsednik Vlade može da ovlasti nekog ministra koji će obavljati ove poslove, ne znam zašto požurujete predsednika Vlade da mora u roku od 15 dana da predloži novog ministra. Što je još bitnije, to što ga predsednik Vlade predloži ne znači da će na Skupštini da bude izabran, odnosno ne znači da će uopšte doći na dnevni red Skupštine, pošto opet, govorim iz prakse ove skupštine, imamo već više od dva-tri meseca inicijativu za razrešenje ministra prosvete, pa posle toga ministra Dinkića, cele Vlade. Dakle, da li postoje predlozi, to je nebitno, bitno je da predsednik Skupštine ne poštuje Poslovnik Narodne skupštine i da to nikada ne vidi svetlo dana i ne dođe na raspravu. Ista sudbina može da zadesi i predsednika Vlade i da on podnese predlog Narodnoj skupštini, a predsednik Narodne skupštine se opredeli za drugi dnevni red i nemamo novog ministra. U trećem stavu - novi ministar izabran je većinom glasova od ukupnog broja narodnih poslanika. E, ovo ste stvarno otkrili rupu na saksiji. Sto pedeset puta je kroz ovaj zakon rečeno na koji način je i kada izabran ministar. Sporno je kada će biti izabran ministar umesto onog čije poslove obavlja neko po ovlašćenju predsednika Vlade. U potpunom neskladu su sva tri ova stava. Kolizija između prvog stava ovog člana i člana 24. je svakom pravniku, pa čak i laicima koji malo čitaju zakone, očigledna. Zaista, ministre, prihvatite ovaj amandman, jer ćete imati čudo od zakona. Kada se u danu za glasanje bude glasalo o ovim amandmanima, očekujem da će moje kolege pravnici da na ove čisto pravničke amandmane reaguju tako što će glasati za njih, pa ćete onda imati goru zbrku u ovom zakonu nego što je imao ministar sa onim Zakonom o radu, pa ga ni danas dan ne primenjuje. To je odraz neodgovornog odnosa ministra prema Narodnoj skupštini, odnosno činjenice da ministri Narodnu skupštinu i poslanike shvataju neozbiljno, a to tako ne može i to tako ne treba. Treba da se ozbiljno razmisli o ovim amandmanima. Bolje je vama. Lakša je primena zakona ako se zna koji se amandman usvaja. Koji amandman vi prihvatite, on postane sastavni deo zakona, i onda nema nikakvih nesporazuma i nikakvog nesklada.
Hvala. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Koristim priliku da vas obavestim da je Vlada prihvatila amandman na član 18. i 19, koje je podnela narodni poslanik Gordana Čomić. Izvolite, ministre.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, evo da povodom informacije koju je upravo saopštio predsednik, a i povodom poslednje izgovorene tvrdnje narodne poslanice, mislim da sam vas uverio da je večeras pred vama ministar koji poštuje ovu skupštinu i narodne poslanike, bez obzira na činjenicu što je večeras skoro jedan sat posle ponoći i da sam izrazio spremnost, još u uvodnom izlaganju, da ću prihvatiti sve one amandmane koji pokažu, posle argumentovane rasprave, da svojim kvalitetom to zaslužuju. Nakon argumenata koje smo čuli, vezano za amandmane narodnog poslanika gospođe Gordane Čomić na članove 18. i 19, i posle provere da li je to zaista pravno moguće i da li se uklapa u celinu zakona, da ne remete neke rokove, Vlada je spremna da prihvati ove amandmane, pa ću ih i precizirati. Dakle, u članu 18. prihvatljiv je amandman narodnog poslanika gospođe Gordane Čomić da se stav 2. koji glasi "od podnošenja predloga do glasanja o nepoverenju ne može proći manje od tri ni više od 15 dana" briše. Takođe, u istom članu prihvatljiv mi je amandman na stav 4, da se u tom stavu posle reči "pod istim uslovima" brišu reči "i u istom roku" i da ostane dalje "odlučuje se i o predlogu za izglasavanje nepoverenja predsedniku Vlade". Amandman koji je podnet na član 19, i to da se stav 2. briše, a koji glasi "od podnošenja predloga do glasanja o poverenju ne može proći manje od pet ni više od 20 dana". Dalje, da se u istom ovom članu briše stav 4, koji glasi: "Vlada kojoj nije izglasano poverenje može podneti ostavku". Zahvaljujem se.
Hvala ministru. Da ne bi bilo kolizije posle prihvaćenih rokova, molim da se Zakonodavni odbor sastane odmah u maloj sali, da bi mogla da se ta ispravka od strane predlagača amandmana na član 22. uradi, da bi se otklonio stav koji bi sada bio u koliziji a koji ponavlja istu ovu materiju. Molim gospođu Čomić da na Zakonodavnom odboru ... izvolite, molim vas, u malu salu. Molio bih sve članove Zakonodavnog odbora, izvolite. Nastavljamo, zato što ima dva stava. Narodni poslanik Gordana Čomić podnela je amandman na naslov iznad člana 26. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite, reč ima gospođa Gordana Čomić.
Dame i gospodo, ispravka o kojoj je govorio predsednik Narodne skupštine, zahtevajući sastanak Zakonodavnog odbora, biće data usmeno. Dakle, u amandmanu na član 22. stav koji se menja je treći stav. Saglasna sam sa ispravkom amandmana da taj treći stav ostaje isti, a da se briše četvrti stav, jer želim da budem u ovoj sali da obrazlažem amandmane, a Zakonodavni odbor može da uvaži stenogram ove sednice jednako kao i da sam na Zakonodavnom odboru iznela usmeno svoj stav da je to ispravka amandmana, a po prethodnom dogovoru sa predsednikom Skupštine. Koliko je u skladu sa Poslovnikom, onoliko koliko jetrebalo da budemo sada u sali i za to će biti naravno odgovoran pre svega predsednik Skupštine. Lagodnost mesta poslanika je da mogu da prihvatim takav predlog i da ostane ona formulacija koja će praviti problema, ali ako je u ime dogovora prihvatam da se to tretira kao ispravka amandmana. Sve vrste kritika da to ne mogu da uradim po Poslovniku unapred prihvatam kao opravdane i jasne. Da se vratim na amandman koji se odnosi na naslov glave 3. Uređenje Vlade. U predloženom tekstu zakona gde piše - Uređenje Vlade, drugi deo naslova je - Donošenje odluka Vlade, pa u dva stava član 26. koji sledi nakon naslova glasi: "Vlada odluke donosi na sednici, većinom glasova svih članova Vlade. Način rada i odlučivanje Vlade, i akti koje donosi predsednik Vlade, detaljnije se uređuju poslovnikom Vlade". Naš amandman predlaže da se naslov - Uređenje Vlade menja i da glasi - Unutrašnja organizacija Vlade, jer je to najpribližnije onome što smo smatrali da se može definisati sa ova dva stava. Ako bi postupali samo po stranačkom duhu, mi bismo ovaj član brisali ili stavili rečenicu - šta se sve uređuje poslovnikom Vlade. Ali, želimo samo da popravimo, da nema vrlo jasnih asocijacija. Znate, kada kažete - uređenje Vlade, onda to podrazumeva uređenje zgrade, podrazumeva i krečenje, svašta slično, evo poslanici dobacuju da se podrazumeva i uređenje članova Vlade u smislu redovnog šišanja, brijanja i svega ostalog, da se malo našalimo, pa je mnogo bolje da stoji - unutrašnja organizacija Vlade, ako već predlagač zakona ne želi da jasno razdvoji šta je predmet poslovnika Vlade i da to ne može da bude predmet ovog zakona, a šta ne može da bude predmet poslovnika. Za diskusiju je činjenica u prvom stavu, gde se kaže da Vlada odluke donosi na sednici većinom glasova svih članova Vlade. Postoje odluke Vlade koje i nemaju taj propis. Postoje odluke Vlade za koje bih poslovnikom propisala kvalifikovanu većinu da bi se donele, ali sve je to pitanje postupaka na Vladi. Dakle, procedura je i tema poslovnika Vlade. Akte koje donosi predsednik Vlade, ovde se kaže da to detaljnije uređuje poslovnik Vlade. Ne uređuju se akti poslovnikom Vlade. Poslovnikom se određuju postupci i procedura, a akti se uređuju nečim drugim, ali ilustrujem vam da smo odustali od prvobitnog predloga da brišem ovaj član i da samo bar napišemo uređenje Vlade, računajući da je valjda zakonopisac znao šta je hteo da kaže kada je to napisao.
Povodom istog amandmana narodni poslanik Tomislav Nikolić, pa narodni poslanik Milan Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman mora da bude prihvaćen, u stvari treba da bude prihvaćen, a koristio bih reč "mora". Dakle, zato što najpre predlagač uopšte nije ni sam sebi jasan kada koristi reč "uređenje", a tvrdi za tu reč da je sinonim za reč "organizacija", zato što je napisao da se akti koje donosi predsednik Vlade detaljnije uređuju poslovnikom Vlade, pa bi to trebalo da znači, akti koje donosi predsednik Vlade detaljnije se organizuju poslovnikom Vlade, što je neprihvatljivo i menja ustavne kategorije. Zato što Ustav kada definiše Vladu i njene poslove, nadležnosti i dužnosti, ovlašćenja, u članu 90. tački 5. kaže - Vlada utvrđuje načela za unutrašnju organizaciju ministarstava. Ne kaže za unutrašnje uređenje ministarstava. U članu 94, u kome se govori o poslovima državne uprave i ministarstava, u stavu 5. kaže - zakonom se uređuje organizacija i nadležnost ministarstava. Ne znam zašto ste eksperimentisali ovoliko, zašto ste se udaljili od Ustava, od jezika Ustava i od jezika naroda, za koji se ovaj zakon piše, ali reč "uređenje" izbacite, nedefinisano je šta je to uređenje. Mislim da ćemo vam to dokazati raspravom o amandmanima. Vratite u upotrebu reč koju koristi Ustav Srbije - organizacija, a kada Ustav bude pisao o uređenju, onda ga razradite odredbama zakona koje će govoriti o uređenju.
Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Poštovani gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, vaše obrazloženje za odbijanje ovog amandmana nije dovoljno ubedljivo. Dakle, ta priča o sinonimu ovde prosto nije adekvatna iz dva razloga. Prvi razlog je naveo uvaženi prethodnik i pročitaću vam iz člana 91: "Organizacija i način rada i odlučivanja Vlade uređuju se zakonom i Poslovnikom." To je suviše očigledno da niste na odgovarajući način nadenuli naziv u ovom članu. Druga stvar jeste, ako je to već tako, ne možete me ubediti da je termin - šalje, ispravniji od termina dostavlja, bar kada su u pitanju termini koji su primereni zakonu. Ovde želim još nešto da kažem. Vlada odluke donosi na sednici većinom glasova svih članova Vlade. Ne znam, nisam član Vlade, ali da li je neophodno da se ovo normira zakonom, da li postoje odluke manjeg značaja koje bi se donosile relativnom većinom. Možda možemo da normiramo materiju koja bi se donosila kvalifikovanom većinom, ali ovako u startu predvideti apsolutnu većinu za donošenje određenih odluka, nisam siguran da je dobro rešenje. Ne sporim da vi imate neku drugu logiku po pitanju takvog rešenja, ali mislim da možda bezrazložno opterećujete rad Vlade zahtevom da se i za neke odluke manjeg značaja traži apsolutna većina. Mislim da bi dovoljna bila relativna većina, ali u krajnjem slučaju vi kao član Vlade možda imate i drugačije objašnjenje. Što se tiče primedbe gospođe Čomić koja se odnosi na akte, slažem se sa njom. Mislim da nije bilo potrebe da predvidite da se uređuje poslovnikom koje to akte donosi, jer je članom 90. tačka 2. Ustava predviđeno da Vlada donosi uredbe, odluke i druge akte za izvršavanje zakona. Mislim da smo mogli te druge akte onda utvrditi zakonom, jer mi je to primerenije kao stepenica ispod Ustava, nego to samo zakonom preneti na poslovnik Vlade Republike Srbije. To su očigledno neka neslaganja između nas kao opozicije i vas kao predlagača. Drago mi je da ste prihvatili naše amandmane na malopre pomenute članove 18. i 19, ali vam ovom prilikom predlažem da razmislite o našim amandmanima koji se odnose na član 6. i na član 20, odnosno na ono o čemu sam govorio, a to je da se u krajnjem slučaju opredelimo na koji način će se podnositi ostavka, da li će to biti pisana ostavka ili će to biti usmeno, i ako će biti usmeno, da li će imati obrazloženje usmeno, a ako će biti pisana, da li će biti u pisanom obliku. I ovaj na član 6, koji sam malopre pominjao, mislim da nije u saglasnosti ni sa Ustavom, ni sa našim političkim opredeljenjima, a to je neometani razvoj i zaštita lokalne samouprave.
Na naslov iznad člana 27. i član 27. amandmane u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanik Gordana Čomić i narodni poslanik Zlatan Jovanović, sa ispravkom amandmana. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić, pa narodni poslanik Zlatan Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji smo podneli odnosi se na naslov iznad člana 27 – Kabinet predsednika Vlade i kabinet potpredsednika Vlade – i on glasi da se taj naslov i član 27. brišu. Ovaj član je bio vrlo ozbiljna poteškoća za bilo kog podnosioca amandmana koji ima jedinu nameru za poboljšanje norme i za veću jasnoću odredbi, pošto je to imperativ za sve, a pogotovo za ovaj zakon. U sva četiri stava član 27. pomešao je i radno pravo, i status savetnika, i mandate, i položaj kabineta u Vladi. Ono što se može tumačiti kada se pročita ovaj predloženi član zakona je da predlagač predviđa da je kabinet istovremeno jedan tip Vlade. Dakle, Vlada koju mi imamo ovde u Srbiji, u Ustavu koji je važeći, jeste parlamentarna Vlada, a kabinetski tip Vlade se razlikuje i po izboru, i po ovlašćenjima, i po načinu funkcionisanja, i nepotrebno je stavljati nekakav kabinet predsednika Vlade, dovodeći čitaoca ili onoga ko treba da se brine o primeni zakona u dilemu o čemu se u stvari radi. Kada vam pročitam sva četiri stava, onda će biti potpuno jasno zbog čega ovaj član treba svakako brisati. Dakle, član koji tražimo da se briše glasi: "Predsednik vlade i potpredsednici vlade imaju kabinete, koji po njihovom nalogu vrše stručne i druge poslove za njihove potrebe. Predsednik i potpredsednik vlade mogu unutar kabineta imenovati savetnike". Sada prelazimo na radno pravo savetnika. "Radni odnos u kabinetu zasniva se na određeno vreme, dok traje dužnost predsednika vlade, odnosno potpredsednika vlade". Ovo ne može da stoji u zakonu o vladi, koliko god vi pokušali da interpretirate i šta god pokušali da interpretirate. "Prava i obaveze savetnika koji ne budu zasnovali radni odnos uređuju se ugovorom, prema opštim pravilima građanskog prava, a naknada za rad – prema merilima koje odredi Vlada." Dakle, ugovor o delu za nekoga ko treba da radi neki posao za predsednika vlade vi stavljate kao drugi stav u članu koji ima naslov "Kabinet predsednika i kabinet potpredsednika vlade". Treći stav: "Kabinete vode šefovi kabineta, koje postavljaju i razrešavaju predsednik vlade, odnosno potpredsednik vlade i koji imaju položaj direktora službe Vlade koji je odgovoran predsedniku Vlade". Poslednji stav: "Šefu kabineta prestaje mandat sa prestankom mandata predsednika Vlade odnosno potpredsednika vlade, ostavkom ili razrešenjem". Sve i da razumemo da je bilo dobre namere, ovde odjedanput uvodite šefa kabineta koji ima mandat. Mandat može da ima izabrano ili imenovano lice i zna se šta znači mandat. Zbog čega šefu kabineta prestaje mandat, kako mu je počeo mandat, za čega je on nadležan za vreme svog mandata? Zašto jednom licu koje je neophodno u svakoj instituciji, pa tako i u Vladi Republike Srbije, stavljate u četvrti stav jednog ovakvog zakona. Ponoviću, posebna smetnja je to što postoji kabinetski tip vlade. Možete verovati ili ne, ali da ste predložili kabinetski tip vlade, Demokratska stranka bi to podržala, ali da to jasno piše u zakonu, zato što smatramo da je kabinetski tip vlade dobar za Srbiju. Ona je imala kabinetski tip vlade u jednom kratkom periodu između dva rata. Potrebno je, ako se slažemo kod toga, to provesti kroz sve dokumente koji se tiču organizacije vlade. Ali, dok je vlada parlamentarna, ne sme da vam u zakonu o vladi stoji formulacija o kabinetu predsednika vlade i kabinetu potpredsednika vlade, a da ne govorim o kabinetima ministara. Znači, predsednik i potpredsednik imaju kabinet a ministri nemaju, a posle ministri imaju prava, i to ste uveli u zakon o državnoj upravi, da imenuju savetnike. U još nekim članovima se meša radno pravo i ova odredba o tome da, ako on slučajno ne zasnuje radni odnos, prema opštim pravilima građanskog prava se razmatra njegova naknada za rad. Postoje granice do kojih sebi možete dozvoljavati slobodu maštanja u nekom zakonu. Ovo je granica koja se ne dotiče, a pogotovo ne prelazi. Hvala vam.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Leila Ruždić-Trifunović.
Pripremila sam se, moram da iskoristim ovo vreme. Naravno da podržavam brisanje amandmana. To što je nepismen, to me toliko već nervira da ne mogu da pominjem, ali on je i nelogičan. Imam nekoliko pitanja. U prvom stavu prve rečenice kaže se: "Predsednik vlade i potpredsednici vlade imaju kabinete (to znači da ih ima više), koji po njihovom nalogu vrše stručne i druge poslove za njihove potrebe". Koje potrebe? Da li je tu trebalo neka tačka da stoji.? Da li njihove domaće potrebe, privatne potrebe, društvene potrebe - stvarno je nelogično. "Radni odnos u kabinetu zasniva se na određeno vreme, dok traje dužnost predsednika vlade, odnosno potpredsednika vlade". Kakva dužnost? Možda je mandat u pitanju. U stavu 4. ovog člana šefu kabineta se daje mandat, na šta on nema pravo, jer nije izabrano lice. Ali predsedniku vlade i potpredsednicima vlade se daje dužnost. Oni imaju dužnost, ali nemaju mandat. Ne prestaje im mandat nego dužnost. Dalje: "Prava i obaveze savetnika koji ne budu zasnovali radni odnos uređuju se ugovorom prema opštim pravilima građanskog prava". Šta biva sa onima sa kojima se zasnuje radni odnos? Kako će on prestati ako je predviđeno u ranijem stavu da prestaje radni odnos onda kada prestaje mandat, odnosno dužnost, kako piše u zakonu. Trebalo bi da piše "mandat", ali tako ne piše. Kada prestane dužnost, šta je sa radnim odnosom šefa kabineta? U trećem stavu su greške. Kaže se "potpredsednik" a trebalo bi da bude "potpredsednici", a i ova sveza između vlade i onih koji imaju položaj direktora trebalo bi da bude "ako imaju direktora". To su sitnice u odnosu na sve druge nepismenosti, pa su potpuno zanemarljive. Mogu biti tehnička greška. Sada dolazimo do četvrtog stava, šefu kabineta prestaje mandat, koji sam već komentarisala, sa prestankom mandata predsednika vlade. To isto je rečeno i ranije, "dok traje dužnost predsednika vlade prestaje članovima kabineta" a ranije je rečeno da je šef kabineta unutar kabineta. Zakonopisac kaže da predsednik i potpredsednici vlade mogu unutar kabineta imenovati savetnike. Znači, radni odnos u kabinetu svim članovima, pa i šefu, kako je predviđeno u stavu 2, predviđeno je kako prestaje mandat, ali mislim da je to dužnost. To se ponavlja i u četvrtom stavu. Dakle, on je toliko rogobatan, toliko nelogičan i toliko nepismen da mislim da se mora prihvatiti amandman koji traži njegovo brisanje.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne mislim da je namera predlagača bila da se ovim članom uvede tzv. kabinetski tip vlade u Srbiju, ali smatram da ovom članu nije mesto u ovom predlogu zakona. Postoji više razloga, pokušaću da to ovde obrazložim i da ubedim predlagača da ovo treba brisati, odnosno prihvatiti amandman koji smo podneli gospođa Čomić i ja u istovetnom obliku. Prvo, naslov iznad člana 27. glasi "Kabinet predsednika vlade i kabinet potpredsednika vlade". Ovaj naslov nije u skladu sa jednim članom na početku ovog zakona gde se pominju potpredsednici vlade, gde se govori u množini, a ovde se govori o jednini. Znači, trebalo bi to terminološki uskladiti, čisto radi jezičke čistote. Druga stvar, mislim da se pokušava ovim članom uvesti u Srbiju jedna institucija - kabinet predsednika Vlade i kabinet potpredsednika Vlade, poput ove koju već imamo, a ne znam kojim je zakonom ona propisana i osnovana, a to je Narodna kancelarija predsednika Republike. Verovatno ćemo u bliskoj budućnosti, ako ovo ovako ostane i usvoji se, imati drugi dnevnik koji će početi aktivnostima predsednika Republike, pa aktivnostima Narodne kancelarije, pa onda idu aktivnosti premijera, pa aktivnosti kabineta premijera, pa aktivnosti potpredsednika Vlade, pa njegovog kabineta itd. Takođe, nije logično i nije jasno zašto se ovde ide toliko daleko ili spušta na taj nivo da se ovde u zakonu definiše koje su nadležnosti kabineta, šefa kabineta, ko može biti šef kabineta, da može predsednik Vlade i potpredsednik da u okviru kabineta imenuju savetnike itd. Bukvalno, samo što još nije ovde rečeno da sekretarica predsednika Vlade mora biti plavuša, mlađa od 25 godina itd. Na taj nivo ste doveli ovakav Predlog zakona. Ako pogledamo šta se sve ovim članom omogućuje predsedniku i potpredsedniku Vlade ili šta se sve predlaže, prvo se kaže da kabinet predsednika Vlade i potpredsednika Vlade vrši stručne i druge poslove za potrebe predsednika i potpredsednika Vlade. Ako posmatramo dalje ovaj predlog zakona, imamo u članu 28. savete predsednika Vlade, gde opet postoji mogućnost da se formiraju dva saveta koja će pomagati predsedniku Vlade u obavljanju tih stručnih poslova. Takođe, u članu 29. je predviđen Generalni sekretarijat Vlade, koji takođe obavlja tehničke i stručne poslove. Zatim, u članu 31. postoje službe Vlade, koje su takođe predviđene za obavljanje tih tehničkih i stručnih poslova. U članu 33. radna tela Vlade. Da nije malo previše tih organa i tela koja treba da pomažu premijeru u obavljanju stručnih poslova? Ovde je takođe rečeno da kabineti imaju svoje šefove, da ti šefovi imaju svoje mandate koji su vezani za mandat predsednika Vlade, odnosno potpredsednika Vlade. Mislim da je sve ovo previše detaljno za zakon, da sve ovo treba da se definiše i reguliše u okviru generalnog sekretarijata, da je to materija koju generalni sekretarijat Vlade treba da propiše i svojim aktima reguliše, da nije ovom mesto u zakonu i da treba ovaj amandman prihvatiti i član 27. brisati iz ovog predloga zakona.
Reč ima Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, i na članu 26. Predloga zakona o Vladi može se reći da se vidi priroda ovog jako nepreciznog i loše uređenog zakonskog projekta, koji je Vlada Republike Srbije podnela Narodnoj skupštini. Poslanički klub SRS, odnosno gospodin Zlatan Jovanović, koji je podneo amandman na član 27. gde se traži da se naslov iznad člana 27. i član 27. brišu, rekao je argumentaciju iz kojih razloga to treba učiniti. Ako govorimo o amandmanu na član 27. koji je podnela SRS, mi smo pokušali, kao i za sve ostale predloge koje smo davali u obliku amandmana na Predlog zakona, da popravimo ovaj zakon, ali dolazimo u situaciju da se postavlja pitanje, zato što je toliko loše napisan, koliko ovaj zakon uopšte može da se popravi. Već nekoliko sati pokušavamo da u izlaganjima za ovom govornicom ubedimo ministra da bi ovaj zakon trebalo povući iz skupštinske procedure, jer odavno Narodna skupština nije imala takvu priliku, i pored sve naše dobre volje, da zakonsku regulativu kada je u pitanju Vlada Republike Srbije, koja je podnela Narodnoj skupštini ovaj zakon, precizira potpuno jasno. Dakle, radi se o jednoj materiji koja mora da bude potpuno u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Na primeru ovog i prethodnih članova vidi se da je ovaj zakon jako loše koncipiran i nije u skladu sa Ustavom Republike Srbije, tako da, i pored pokušaja da amandmanima popravimo ovaj zakonski predlog, očigledno je da se neće bitno promeniti. I pored svih vaših objašnjavanja za ovom govornicom, kada ste izlazili i branili ovaj zakonski projekat, niste imali nijedan argument kojim biste nama koji smo predlagali ove amandmane mogli da objasnite. Ne mogu da shvatim, kao i za mnoge druge zakonske predloge koje ste predlagali, da li je vama samo cilj da se ovaj zakon donese na brzinu, a radi se o jednom veoma važnom zakonskom projektu, koji ste morali Narodnoj skupštini da podnesete mnogo preciznije i mnogo jasnije, i onda bi i nama bilo mnogo lakše da vam pomognemo da ovaj zakonski projekat uredimo onako kako je u skladu sa Ustavom Republike Srbije.
Reč ima poslanik Tomislav Nikolić.
Gospodine predsedavajući, ne znam da li ćete da koristite ovlašćenja iz člana 94. Poslovnika ili da govorim, pošto je očigledno da kvoruma više nema, a to ćemo vam i dokazati. Mi ćemo izaći iz sale i tražiću da se prebrojimo koliko nas ima. Da vidimo malo ovaj član 27. Gospodine ministre, izgleda mi, ako se vi pisali ovaj predlog zakona, da ste mislili da je ovo jedini predlog zakona koji ćete napisati za vreme ovog mandata, pa ste se trudili da ostane po nečemu upamćen. Malopre sam vam prigovarao reč "uređenje". Vi ste u obrazloženju rekli da je to bolja reč nego reč "organizacija". A kada ste obrazlagali zašto ovaj amandman ne prihvatate, napisali ste: "Predlagač amandmana nepotrebno izjednačava organizacioni oblik unutar Vlade". Što niste ovde napisali da nepotrebno izjednačava oblik uređenja Vlade? Kako to da ste vi ovde koristili reč "organizacija", a kažete da reč "uređenje" mnogo više odgovara duhu srpskog jezika. Hajdemo sada na član 27. Najpre, predlažem vam da, kad drugi put pišete predlog zakona, koristite jedninu ili množinu, a posebno u jednom istom članu, zato što je svakome ko tumači zakon, ko se po njemu ravna, ponaša, postupa, dovoljno da kažete "kabinet" i onda su svi kabineti u okviru toga zastupljeni. Vi kažete "radni odnos u kabinetu", a onda u stavu 3. kažete: "Kabinete vode šefovi kabineta". Valjda: "Kabinet vodi šef kabineta". Nas ovde ne interesuje koliko vi imate tih kabineta. Pet kabineta, pet šefova kabineta, ali kabinet vodi šef kabineta, koga postavlja i razrešava predsednik, odnosno potpredsednik Vlade i koji ima položaj. To je jedna norma koja je čista, koja je potpuno jasna, a ne kabineti imaju šefove kabineta koje postavljaju potpredsednici Vlade i koji imaju rang takav i takav. Naravno, zašto smo hteli da to bude sve u Generalnom sekretarijatu Vlade, a diskutovaćemo i o tome generalnom sekretarijatu. Suočili ste se sa problemom, kamo sreće da to bude slatki problem, ali je ispao težak problem. I kao što mi imamo problema u lokalnoj samoupravi, vi verovatno pri formiranju Vlade, imaćemo i mi pri formiranju nove vlade, da uđete u zgradu Vlade i zateknete svaki radni sto zauzet. Sada se nađete pred problemom da imate sva mesta popunjena ljudima koje ne poznajete, za koje ne znate da li će ideološki da slede Vladu, da li će brljati, da li ih je primila neka prethodna ideologija. Vi to sada pokušavate da rešite, ali čini mi se nedovoljno jasno. Umešali ste se u kabinet, odredili kako se zasniva radni odnos u kabinetu, kako prestaje radni odnos u kabinetu, ali to niste uradili za Generalni sekretarijat. Ako Generalni sekretarijat radi stručne poslove za Vladu, to znači da radi i za predsednika i za potpredsednike, zato što su predsednik i potpredsednici deo Vlade. Oni nisu izdvojeni iz Vlade. Taj kabinet koji formira predsednik, on je u sastavu Generalnog sekretarijata. Razumem problem koji je stvoren i vi treba da napravite kabinete predsedniku i potpredsednicima od ljudi koji tamo rade, a naravno da predsednik i potpredsednici žele da dovedu ljude u koje imaju veliko poverenje. Naravno da ne može bivši šef kabineta bivšeg predsednika da bude šef kabineta novog predsednika. To ovde nije razrađeno do kraja. Ne može samo funkcijom generalnog sekretara kome prestaje mandat da bude rešen problem Generalnog sekretarijata. U tom sekretarijatu ima stotinu ljudi. Šta ćete sa njima? Ne možete da im date otkaz, nije im prestao mandat. Ne možete sa njima da radite. Možda možete one druge poslove koje ste predvideli, ali stručne ne možete. Zato, gospodine ministre, preporučujem vam da ovaj svoj predlog zakona povučete. Niste ga dobro napisali, nažalost. Čak znam iz koje ste oblasti doktorirali i strahovito me čudi da ste mogli da napišete ovakav predlog zakona. Onda se postavlja pitanje da li je Predlog zakona rađen po diktatu. Izbegao bih da radim po diktatu. Zakon ne gubi ništa na vrednosti ako prihvatite amandman. Zna se ko će raditi poslove kabineta, a ovako da ubacite čak i radne odnose u Predlog zakona o Vladi, materiju koja se reguliše Poslovnikom Vlade, materijom koja se reguliše uredbama, nemojte da Narodnu skupštinu Republike Srbije zamarate materijom koja nije zakonskog karaktera, materijom koja se rešava podzakonskim aktom ili aktom Vlade.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ustav omogućava i nalaže da se zakonom o Vladi uredi organizacija, način rada i odlučivanja Vlade. Kako će organizaciono da izgleda Vlada i u okviru tog pitanja kako će da budu organizovane službe Vlade, koliko će službi da postoji i kako one rade svakako je materija koja treba da bude prisutna u ovom zakonu. Međutim, kada se predlagao ovaj član predlagač je podlegao jednom pritisku. Kabinet, to nije ono kada pozovete telefonom nekog potpredsednika ili predsednika Vlade, pa oni kažu - dobar dan, ovde kabinet predsednika Vlade. Nije to to. Kabinet je ovde zamišljen kao organizacioni deo Vlade, kao služba, kao neki sektor, kao neko odeljenje. Sve to što treba da postoji mora da bude u Generalnom sekretarijatu Vlade. Problem je ovde što predsednik Vlade i potpredsednik Vlade imaju potrebu da imaju svoje okruženje i da u tom svom okruženju imaju specijalne savetnike, čiji status mora biti regulisan, pa da li je to Vladeta Janković, da li je to nekada bio Aleksandar Tijanić, da li je to Rade Bulatović nekada bio, Gradimir Nalić, znači mora da ima jedno neposredno okruženje koje treba da dobije institucionalni okvir. Ta kapa, taj okvir je neki kabinet kao organizaciona jedinica koja je izvan Generalnog sekretarijata, ali pod direktnim patronatom predsednika, odnosno potpredsednika Vlade. Mi to ne možemo da prihvatimo jer to može samo da bude organizacioni deo unutar službe Generalnog sekretarijata, ali vam nudimo rešenje za ovaj problem koji je uzrokovao ovo. Svi oni bi radili, uslovno rečeno, u neposrednom okruženju potpredsednika Vlade. Verovatno bi ubuduće morali da se primaju u radni odnos na određeno vreme i da budu zaposleni na određeno vreme u Generalnom sekretarijatu Vlade i da dele radno-pravni položaj u zavisnosti od političkog i pravnog položaja potpredsednika Vlade ili predsednika Vlade, jer je to potpuno normalna pojava u mnogim državama da nakon konstituisanja Vlade službenici, koji su radili u neposrednom okruženju bivšeg potpredsednika Vlade, dele sudbinu tog potpredsednika vlade. Ali, vi ne predlažete to rešenje. Vi pravite svojevrsnu kompilaciju, pravite novu nadinstituciju i idete toliko daleko da čak dajete pravo potpredsedniku Vlade da svojim aktom i svojom voljom postavlja i razrešava lica. Tako nešto ne može da radi potpredsednik Vlade nikako. Ne može ni predsednik Vlade to da radi. Ako mislite da na ovaj način pravite pravni osnov za to, pogrešili ste. Ovde nema pravnog osnova za takvo ponašanje. Znači, podlegli ste zahtevima nekih ljudi, koji su verovatno nakratko u Vladi, i njihovoj potrebi da imaju svoju mini-vladu. To je već viđeno kod nas. To je 2001. godine bilo preko agencija, biroa, kancelarija itd, gde je takođe postojao taj problem, ali oni su ga rešavali uredbom. Vi mislite da je mnogo zakonitije ako se reši zakonom. Ne, rešite vi zakonom ovo što se tiče radnih tela Vlade, Generalnog sekretarijata Vlade, službi unutar Vlade, a onda u okviru toga interno pravite te mini-kabinete gde bi radili ljudi na određeno vreme i delili sudbinu funkcionera koga prate, a ovako ne. Pokušavate da obezbedite mnogo bolji status, nedodirljivost, zaštićenost itd. Ne bi me iznenadilo da potpredsednik Vlade preko svog kabineta ima pravu pravcatu vladu.
Da li još neko želi o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 30. amandman je podnela poslanik Gordana Čomić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji je podnet na član 30. odnosi se na stav 4. Član 30. ima naslov – Generalni sekretar Vlade. U prva tri stava govori o tome da Vlada ima generalnog sekretara, da njega postavlja i razrešava Vlada na predlog predsednika Vlade, da je odgovoran predsedniku Vlade i Vladi, da on vodi Generalni sekretarijat Vlade i da se stara o izvršavanju akata Vlade, o pripremi sednica Vlade i da pomaže predsedniku Vlade u drugim poslovima Vlade. Manje-više to je u redu. Međutim, četvrti stav kaže da generalnom sekretaru Vlade mandat prestaje sa prestankom mandata predsednika Vlade, ostavkom ili razrešenjem. Dakle, mi predlažemo da se četvrti stav u članu 30. briše. Smatramo da generalni sekretar nema mandat. Ne u onom smislu kako se tretira mandat narodnog poslanika, ili mandat Vlade, ili mandat ministra ili uopšte mandat bilo koga. I ovde važi ono što smo smatrali i rekli povodom zakona o državnoj upravi, kada smo naveli razloge zašto nismo podnosili praktično amandmane na zakon o državnoj upravi, jer je to zbog jezika kojim je pisan potpuno nemoguće. Smatramo da treba insistirati na profesionalcima u državnoj upravi, jer samo tako možemo da imamo administraciju koja je potpuno depolitizovana, a što je zajednički cilj u izgradnji institucija. Generalni sekretar bi trebalo da je lice zaposleno u vladinoj administraciji, i ima i mora da obavlja dužnosti do primopredaje vlade, i kasnije ako rokovi o izboru sledećeg sekretara to zahtevaju. On je trenutno političko lice. To se podrazumeva, da generalni sekretar Vlade bude osoba od poverenja predsedniku Vlade i Vladi uopšte, ali da pre toga, pre nego što je osoba bliska predsedniku Vlade i pre nego što je politička ličnost, on bi morao da bude stručan za obavljanje poslova u generalnom sekretarijatu. U tom smislu, teško da možemo da govorimo o mandatu, jer mi vladu biramo na četiri godine i podrazumeva se da ono što Vlada sebi bira da će trajati koliko i ta vlada, koju je ova skupština birala, da mandat traje četiri godine ili tri, ili možda dva mandata posle nekih redovnih izbora, to ostaje da se vidi. Smatramo da nema razloga da se navodi posebno ovde definicija mandata generalnog sekretara Vlade. Govorili smo u raspravi o zakonu o državnoj upravi da nas niko ne sprečava da sada na takva mesta, kao što je generalni sekretar ili na bilo koja mesta u izvršnim organima, postavljamo iskusne ljude iz državne administracije, koji imaju 10, 15, 20 godina iskustva, i da to nije sprečavao niko ni Vladu koju smo mi podržavali, pa se to ipak nije dešavalo, a ni ovu vladu niko ne sprečava da se ne opredeli prema političkoj lojalnosti i odanosti, ali to se ipak dešava. Mnogo bi bolje bilo da vidimo akciju koju bi mi podržali da se na stručna mesta, na mesta gde se zahteva zaista kompetentnost i neutralnost, a što je jako važno i ovde u Skupštini, u administraciji Skupštine i u Vladi, da imamo ljude od struke koji su neutralni u odnosu na političku lojalnost i odanost bilo kome. Time oni garantuju da će njihov savet, njihova konsultacija i njihov integritet garantovati kvalitet Vlade. Dakle, od toga samo svi možemo da imamo koristi. Verovatno je u pitanju vreme potrebno da prođe u Srbiji da bi svi bili svesni toga da od političkih nameštanja nema niko koristi, a pogotovo onaj ko se opredeljuje za beskrajno politički odane i lojalne ljude. Ko od nas još ne zna da se u Srbiji sve zna o svima, u svakom gradu, pa tako i u našoj Skupštini i u Vladi, taj nije spreman da ima uvo za tu reč, niko nas ne sprečava da uđemo u depolitizaciju državne uprave. Ako je ispred toga netrpeljivost, ako je ispred toga lični stav, onda neće biti ni postavljanja neutralnih ljudi na mesta u administraciji, ni u pravosuđu. Kompletan proces reformi u Srbiji biće usporen. Ne govorim da je za to odgovorna ova vlada ili ova većina, to je odgovornost koju delimo svi, bez obzira gde smo na političkoj sceni Srbije i u kojim od institucija u Srbiji. Hvala.
Hvala, gospođo Čomić. Povodom istog amandmana narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Pa da su predlagači ovog zakona imali u vidu praksu, verovatno ne bi napravili ovakvu grešku, kao što je to i prikazano u članu 30. Za uvod da samo navedem, sada imate u ministarstvima pomoćnike ministra koji su postavljena lica, pomoćnika ministra postavlja Vlada. Ona njih postavlja da vrše funkciju pomoćnika ministra na neki period, četiri godine. Ukoliko dođe do promene Vlade, nova vlada, ukoliko je razmak između prve i druge vlade recimo dve godine, nova vlada je ovlašćena da razreši tog pomoćnika ministra. Ukoliko je taj pomoćnik ministra došao na to mesto iz ministarstva, samim činom razrešenja njemu prestaje i radni odnos i na raspolaganju je, čini mi se, šest meseci. Znači, samom činjenicom što je postavljen za pomoćnika ministra, razrešenjem on gubi radni odnos u ministarstvu ukoliko je bio pre postavljenja u radnom odnosu i posle šest meseci te apanaže završena je priča. Zašto sam uzeo ovo kao primer? Zato da bih pokazao koja je ovde terminološka greška napravljena. Neću da vas opterećujem razlikama između toga šta znači mandat, a šta znači vreme na koje je neko izabran. Vi ste mogli ovde da predložite da se generalni sekretar Vlade postavlja na vreme od dve godine. Ili da ste napisali na vreme od četiri godine. Vi ste ovde njegovo postavljenje i vreme u kome on može da obavlja tu funkciju vezali za sudbinu vlade. Tu je napravljena greška. Moram da vam kažem da ovo što ste napisali u poslednjem stavu verovatno je vama jasno na šta ste mislili, ali nije jasno publici koja ovo čita. Kaže, generalnom sekretaru vlade mandat prestaje sa prestankom mandata predsednika vlade. Mandat predsednika vlade prestaje raspuštanjem Narodne skupštine. Mi kao oblik prestanka funkcije predsednika vlade ili gubitka položaja člana vlade imamo i ostavku, i razrešenje, i izglasavanje nepoverenja u Narodnoj skupštini. Verovatno ste mislili da prestanak mandata obuhvata sve oblike silaska sa funkcije u vladi, ali onda ovo što ide posle toga je nejasno, da li se ova ostavka ili razrešenje na kraju rečenice odnosi na vladu ili na generalnog sekretara, jer i generalni sekretar može da podnese ostavku i njega mogu da razreše, a mi smo pokušavali da razrešimo jednog generalnog sekretara. Ovo vrvi od nepravilnosti. Neću da trošim vreme i da objašnjavam šta znači ako se neko izabere da vrši neku funkciju ili postavi da vrši neku funkciju u nekom vremenskom periodu i šta znači mandat. O toj razlici vodilo se računa i u Ustavu Republike Srbije. Pogledajte odredbe o mandatu koje se tiču narodnih poslanika. Ako se ta analogija prebacina postavljena lica, onda s pravom može da se primeti da reč - mandat ne može da se upotrebi radi definisanja perioda u kome je neko lice steklo ovlašćenje, pravo i dužnost da vrši neki posao. Tako da ovaj amandman deluje smisleno, međutim, ne ispravlja ovo što stoji napred kao problem i kao nedostatak.
Hvala. Povodom istog amandmana narodni poslanik Momir Marković, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, tek sada počinju stvari da bivaju jasne. Vlada je osetila da joj se bliži kraj, a ostalo je mnogo članova i simpatizera stranaka - koalicionih partnera i treba te ljude negde udomiti. Pokušali su, nisu postigli sve da ubace i zaposle kroz formiranje svih onih agencija. Sećate se svih onih zakona koje smo donosili, pa svako ministarstvo agenciju, pa opet agencija, i sada smo došli u situaciju da još to malo potkrpe i onda komotno mogu da idu s vlasti. Formiraju se kabineti za predsednika, za potpredsednike Vlade formira se generalni sekretarijat, pardon on postoji. U Narodnoj skupštini sekretar Narodne skupštine je zadužen za organizaciju, pa šefa kabineta predsednika Skupštine određuje sekretar Skupštine. Zašto generalni sekretarijat ne bi menjao i ove ljude koji su bili u prethodnim kabinetima šefovi kabineta, zamenici šefova kabineta itd. i kada dođe do smene Vlade, smeniće se generalni sekretar, smeniće se šefovi kabineta, a svo administrativno osoblje će ostati, sa drugom ideologijom, nekom novom, odnosno ne novom, nego SRS kada preuzme kormilo u ovoj državi Srbiji. I onda ćemo mi morati, kao što se desilo u opštini Zemun, da zateknemo 180 ljudi više nego što opštini inače treba. I onda, kada se privremeno ne rasporede ti ljudi, odnosno postanu privremeno neraspoređeni na radna mesta, tolika se galama digne, pri tome se zaboravi da kada su oni dolazili na vlast par stotina ljudi su otpustili i doveli duplo više svojih. Dame i gospodo, mislim da ni Vladi, ni ministru ovo ne treba. Može se vrlo jednostavno rešiti kroz generalni sekretarijat i pitanje kabineta, i šefova kabineta i svega ostalog. Ovaj član treba brisati. Bez ovog člana, a i bez onog prethodnog, ovaj zakon bi imao smisla.
Hvala. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Da.) Narodni poslanik Gordana Čomić podnela je amandman kojim predlaže da se posle člana 33. doda novi naslov i član 33a. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo, ovo je četvrti u nizu amandmana koji bi po duhu DS-a svakako stavili u predlog zakona koji bi podnosili u Skupštini i koji bi voleli da vidimo u bilo kom predlogu zakona. Ono što je dobra vest za činjenicu da je ovaj član koji želimo da dodamo posle člana 33, dakle novi naslov i član 33a, jeste da svi mi želimo da upodobimo svoje institucije preporukama Studije izvodljivosti i onome kako izgleda dobro organizovana vlada u evropskim zemljama koje su već članice EU, pa se ovaj član uklapa u dokument koji radi Kancelarija za pridruživanje Vlade Republike Srbije i koji se naziva Strategijom komunikacije, koji će u strategiji pridruživanja biti glavni dokument Vlade, pa onda delom i Skupštine, kada budemo govorili o listi poslova koje svi zajedno treba da obavimo da bi bile ispunjene preporuke Studije izvodljivosti. Prateći ideju predlagača da ima naslov iznad svakog člana, naslov koji predlažemo je - Otvorena Vlada. Član 33a glasi - "Vlada obrazuje službe za odnose sa javnošću i za odnose sa građanima. Vlada je obavezna da ustanovi Dan otvorene Vlade, kao dan neposredne komunikacije sa građanima. Vladine službe za odnose sa javnošću i sa građanima, Poslovnikom Vlade su zadužene za organizaciju Dana otvorene vlade. Vlada je obavezna na pružanje svih informacija o svom radu putem interneta i na dvosmernu komunikaciju sa korisnicima interneta". To je jedno već odavno uobičajeno sredstvo komunikacije u zemljama koje pristupaju EU i koje su već članice EU. Mi verujemo u evropski duh predlagača, ako ništa drugo i član koji predlažemo amandmanom jeste potvrda opredeljenja za evropske standarde u obavljanju javnih poslova. Deo te komunikacije, kao što je internet, Vlada već sprovodi i bez zakonom utvrđene obaveze, i mislimo da takva komunikacija daje dobre rezultate. Nemamo podataka o tome ko je sve korisnik sajta www.srbija.sr.gov.yu i da li postoji dvosmerna komunikacija sa građanima kojima trebaju neke informacije o Vladi, ali ovaj amandman bi trebalo prihvatiti da bismo pokazali da smo spremni da pređemo još jednu stepenicu u razvoju Vlade kao institucije za građane. Primedba koja se može dati je formulacija u amandmanu da smo kazali da je obaveza pružanje svih informacija o svom radu i primedba da postoje informacije iz rada Vlade koje Vlada ne može da pruži. Podrazumeva se da takva vrsta informacija i dokumenata ima posebne oznake, i podrazumeva se da nisu za internet komunikaciju ili za odnose sa javnošću, ili za službu za odnose sa građanima. Kako smo kod javnosti rada Vlade komentarisali, javnost rada Vlade je dobrovoljan čin kojim Vlada kaže - vi nas finansirate (kada kažem - vi, mislim na sve građane u Srbiji) da u vaše ime obavljamo neke poslove. Evo šta radimo za vaš novac. To je najzdravija moguća komunikacija između građana i Vlade Republike Srbije. Ne vidimo razlog da se ovakav amandman odbije. On se uklapa čak i u ovakav koncept zakona, ako se može govoriti o konceptu. Smatramo da bi sama Vlada dobila ako bi mogla da kaže - evo, mi smo rešili da u zakonu o Vladi, koji ćemo primenjivati odmah posle objavljivanja u Službenom glasniku, ustanovimo Dan otvorene Vlade i da dokažemo da je Vlada spremna na komunikacije sa građanima. Narodna skupština je sa dosta teškoća, ali na našu zajedničku radost, konačno ustanovila jednu prvu stepenicu, prvu formu komunikacije sa građanima. Od toga ima koristi i Narodna skupština i građani, koji mogu da dođu na dan otvorene Skupštine, i nema nikakvog razloga da tako ne bude i sa Vladom i da ne bude u zakonu, kada je već dobar deo poslova komunikacije u praksi.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada diskutujete o Predlogu zakona o Vladi uvek upadate ili može da se desi da upadnete u zamku da diskutujete kao neko ko neće biti u Vladi nikada ili da razmišljate kao neko ko planira da svojim radom vrlo brzo bude član Vlade. Zato može da se desi da usvojite amandmane koje bi trebalo da ustanovite kada dođete na vlast. To je moja osnovna primedba predlagaču zakona. Dakle, mislim da nije trebalo predložiti nijedan od ovih članova od 26. do 33, zato što se time direktno u zakonodavnu materiju ubacuje ono što je Ustav prepustio Vladi Republike Srbije. Neprirodno je, ne valja da sada donesemo zakon kojim obavezujemo novu Vladu. Pa Ustav je i zamislio da se vlade takmiče tako što će svaka za sebe da pravi organizaciju i ustrojstvo, i da ima širinu i mogućnosti da dokaže da je sposobnija od prethodne, da ume sve najbolje da predvidi, i službe, i uređenje. I taj član 90. tačka 9. kaže da Vlada obrazuje stručne i druge službe za svoje potrebe, i to nije zakonodavna materija. U odgovoru na ovaj amandman predlagač zakona nas upućuje da to nije zakonodavna materija, a onda pada u zamku da nam je kao zakonodavnu materiju predložio šest članova pre toga koji su, kako on to kaže, uredbodavna materija. Hoće li Vlada imati otvoreni dan, to zavisi od Vlade. Ne možemo mi u Skupštini da kažemo, Vlada će komunicirati putem interneta sa građanima, da naredimo Vladi da komunicira. Neka to bude odluka Vlade kako će da komunicira, hoće li. Mislim da je predlagač amandmana upao u zamku da nam ukaže samo na jednu oblast u kojoj će Vlada da reguliše svoje odnose, a šta smo sve propustili. Možda će Vlada da organizuje besplatne utakmice, humanitarne koncerte, možda će Vlada da organizuje narodnu kancelariju, pa u svim opštinama narodnu kancelariju, to je prepušteno samoj vladi. Zbog toga mislim da treba, ako već držite nekakve sednice Zakonodavnog odbora, i Vlada sama da se usprotivi, dakle, da joj mi uređujemo ono na šta joj je Ustav dao pravo, a to su članovi od 26. do 33, ima ih sedam. I kabinet predsednika, kabinet potpredsednika, Generalni sekretarijat i službe Vlade, a za mene su sve to službe Vlade, sve je to ostavljeno Vladi da sama reguliše svojom uredbom. Nije zakonska materija. Zbog toga mislim da mi nećemo za ovaj amandman glasati, zato što time prihvatamo i mi igru da ćemo budućoj Vladi vezivati ruke. Protiv sam toga da bilo ko vezuje ruke onome ko će da ga zameni, onome ko će da ga smeni, i da ostavimo pravo onome ko je sada na vlasti da već sada utiče na to kako će raditi neko drugi. Zbog toga kažem, trebalo bi da se Vlada, iako je sama predlagač, ali izgleda da je tu Vlada izgubila neku nit u predlaganju ovog zakona, usprotivi tome da joj se oduzima iz ruke ključna poluga vladanja, a to je njena organizacija i njeno ustrojstvo.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a potom narodni poslanik Milan Marković.
Pored ovih nepotrebnih stvari kojima je opterećen ovaj predlog zakona, verovatno se i Vlada, odnosno predlagač mučio da pronađe vezu između člana 90. i 91, i očigledno da ste ova pitanja više približili ovome što stoji u članu 91. Ustava, gde stoji da se organizacija i način rada i odlučivanja Vlade uređuju zakonom i poslovnikom. Međutim, podlegli ste tom pritisku ili neupućenosti u tu materiju i ubacili ove stvari, osim ovog generalnog sekretarijata, sve ovo drugo vam je bio višak, jer po nazivu generalni sekretarijat je ipak neka organizacija, neki organizacioni oblik. Mislim da je predlagač amandmana napravio grešku, ako je već prihvatio ovu igru da se ide ovako do detalja, onda ovo što zovete otvorena Vlada, pre ima mesta iza člana 31. nego iza član 33. Moram da vam kažem, i po nekoj logici stvari ova radna tela Vlade u ovoj nomenklaturi ovde morala bi da budu takođe ispred generalnog sekretarijata Vlade, jer to su tela koja pomažu Vladi, to je nešto kao što su naši odbori koji postoje u Narodnoj skupštini. Oni su institucionalno nešto što daje propusnu moć do Skupštine, a kada je u pitanju Vlada, onda dokaz da je izvršen pretres, da su otklonjeni problemi pre nego što je došlo do Vlade. Ova otvorena Vlada u suštini ništa ne znači.Ako je cilj da se obezbedikomunikacija između Vlade i građana, onda tu postoji redovni put. Građanin se javi sa nekim zahtevom, traži prijem kod predsednika Vlade, potpredsednika Vlade, valjda primaju građane na razgovor, da čuju. A, doduše, postoji i drugi način da se komunicira sa Vladom. Skupe se građani ispred Vlade, Vlada htela ne htela, mora da komunicira. I to je isto oblik otvorene Vlade, ali otvorena Vlada kao konzerva. Ovo je nepotrebna materija za ovaj predlog zakona, nepotrebno je, jer ustavna je obaveza Vlade da obezbedi javnost svog rada, a ako je svrha ovog amandmana javnost rada, onda najmanje tri zakona regulišu tu oblast, Zakon o javnom informisanju, Zakon o slobodnom pristupu informacijama itd. I svakoj vladi imponuje kada vrši komunikaciju sa građanima, ne samo da dobija podršku, nego da čuje šta se dešava. Da bi dobila pravu informaciju, a ne ono što dolazi iz strukture Vlade. Ovo i po mestu gde se predlaže da se ugradi ne odgovara, a i po kompletnoj oblasti i materiji nije za ovaj zakon, te zbog toga mislim da će predlagač da shvati da ovom amandmanu nije mesto ovde, pa ukoliko je voljan da povuče, bilo bi dobro.
Reč ima narodni poslanik Milan Marković, a potom narodni poslanik Momir Marković. Izvolite.
Mi smo već ukazali na očigledne nedoslednosti u pisanju ovog predloga zakona i sada dolazimo do jedne vrlo interesantne situacije. Možemo prihvatiti, mislim da to jeste tačno, mada podnošenje tolikog broja amandmana ne bi imalo nikakvog smisla, ali jeste tačno da jedan deo materije koju sadrži ovaj zakon nije imalo potrebe da sadrži, odnosno za sve članove koji se odnose na ove savete, sekretarijate, službe itd. moglo je da se primeni obrazloženje kojim ste odbili naš amandman. Obrazloženje kaže da obrazovanje i uređenje službe vlade spada u autonomno ovlašćenje vlade, predviđeno Ustavom itd. Znači, direktno na osnovu Ustava i bez posebnog ovlašćenja u zakonu vlada je ovlašćena da obrazuje službe za svoje potrebe. Sada vi na ovaj način obrazlažete neprihvatanje amandmana, koje je neka vrsta standarda koji smo već usvojili i mi i vi, znači od 2000. godine naovamo, ne prihvatate ovo što jeste neka vrsta standarda, ali ste zato stavili sve ovo iz prethodnih članova. Ako je nešto trebalo da ima mesta ovde, a poštujemo ovo vaše obrazloženje i jeste tačno, ali se ono odnosi na prethodne članove, a ne na član koji uvodi nešto što postoji. Kod nas je Biro za komunikaciju, a kod vas je Kancelarija za saradnju sa medijima. Istina, Kancelarija za saradnju sa medijima košta u prvoj godini četiri miliona više. Ne bih da licitiram, ali više košta nego Biro za komunikacije. Toliko samo o doslednosti onoga što ste radili kao opozicija kada ste nas kritikovali, a kada ste postali vlast, to isto ste stvorili samo sa drugačijim imenom, ali to sada nije važno. Znači, možemo na ovaj način, kao Narodna skupština, da obavežemo sledeću vladu da se pridržava određenih standarda, posebno što mislim da su naše dve vlade ove standarde već počele da inaugurišu. Ali, nije u redu da nam odbijete amandman sa ovim obrazloženjem, koje se pre odnosi na ove članove prethodne koji se odnosi na savete itd. Hteo sam da vam ukažem na tu izvesnu nedoslednost. Možda vam je ovo izmaklo. Pravo da vam kažem, ne vidim zašto niste prihvatili ovaj amandman, sem što smo mi podnosioci. Mislim da u ovom amandmanu nema ništa loše i da je trebalo da ga prihvatite. Nije mi uvek jasna logika Vlade prilikom zauzimanja stavova o amandmanima Demokratske stranke. Mislim da još uvek postoji doza neke ostrašćenosti ili nekog odnosa koji nije kvalitetan odnos između trenutne vlasti i jedne vrlo konstruktivne opozicije.
Hvala vam. Reč ima narodni poslanik Momir Marković, povodom istog amandmana. Nećete sada plašiti zaposlene u mom kabinetu netačnim podacima, je l' da?
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da ovaj amandman ne treba usvojiti bar iz dva razloga. Prvo što generalizuje i drugo što prejudicira. Kada kaže, otvorena vlada, to znači da se odnosi na neku novu vladu i da će ova vlada biti zatvorena vlada. Smatram da neće cela vlada. Pretpostavljam da gospodin ministar neće biti zatvoren, ali ima ministara koji će biti sigurno zatvorena vlada. Prema tome, ne treba generalizovati. Ne treba ni prejudicirati stvari i reći, otvorena vlada, pa oni će biti zatvorena vlada, bar deo zatvorene vlade. Bojim se da se ovim ne poplaše, pa da odmah podnesu ostavku. Dame i gospodo narodni poslanici, mogli ste se ugledati, gospodine ministre, na predsednika vlade, on je napravio narodnu kancelariju. Jeste da ta narodna kancelarija ništa ne radi, ali to je sistem otvorenosti. Ne znam da li biste imali onakvog kakvog ima predsednik za šefa narodne kancelarije, onakav se malo teže nalazi, ali bi se našlo. Saradnja, otvorenost rada vlade, pretpostavljam da se misli na to, podrazumeva se u svim aktima, koji onog trenutka kada ih vlada donese postaju dostupni javnosti, dakle i zakoni, uredbe i sve ostalo, osim onih stvari koje predstavljaju državnu tajnu. Naravno, to ostaje zatvoreno za javnost, odnosno biva otvoreno samo za onaj deo javnosti koji ima nadležnost da se upozna sa tim. Zbog toga smatram da ovaj amandman ne treba prihvatiti.
Zahvaljujem, gospodine Markoviću. Da li se još neko javlja za reč? Reč ima gospodin Šarović, povodom amandmana na član 33, vezano za otvorenu vladu.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što ste čuli od prethodnih predstavnika SRS, postoji nekoliko razloga zašto ne bi trebalo usvojiti predloženi amandman. Moram priznati da i prvi put kada sam pročitao delovalo je jako čudno, u najmanju ruku, i praktično sam se pitao da li je po sredi neka šala i da li je neko zaista ozbiljno mogao da predloži da u nekom zakonu, a pogotovo ovako ozbiljnom i važnom zakonu kakav je, svakako, zakon o vladi, stoji naslov "Otvorena vlada", a ispod toga stoji član koji reguliše otvorenu vladu. Ovo mnogo više liči na neku od onih igraonica i vežbaonica, kakve je organizovao Gašo Knežević, za vreme prethodne vlade. Oni su davali ovako smešne nazive nekim stvarima. Ne znam šta to znači otvorena vlada. Ustanovljavanje dana otvorene vlade, kao obaveze za komunikaciju sa građanima, značilo bi sa druge strane da ste ustanovili i 364 dana zatvorene vlade. Ovakav vid i način formulisanja svakako je neprimeren. Mnogo je bolje ostaviti na volju svakoj vladi da sama razmišlja o načinu na koji će komunicirati sa građanima. Ovo je nešto što ne možete nikome naturati. Uostalom, svaka vlada valjda želi da joj taj mandat bude prvi, a ne da bude poslednji. Trebalo bi ostaviti svakome mogućnost da sam proceni na koji način će se boriti za taj drugi mandat. To što me je zbunilo, to je obrazloženje - verujući u evropski duh predlagača. Kakav je to duh zaista ne znam. Postavlja se pitanje da li ste vi opozicija ili ste vlast, jer ovde kažete čak da deo te komunikacije vlada očito već sprovodi. Da li ste ovde želeli ili imali potrebu da malo pohvalite tu vladu? Da li vi ovde najavljujete i ovim članom zakona da ćete se možda toj vladi priključiti, jer svi vrlo dobro znamo da stara ljubav zaborava nema. Mislim da bi ipak, kada se setimo svega što ste radili u prethodnom periodu, svih onih priča o transparentnosti i o tome da, što ste transparentnije radili, situacija u zemlji je bila sve gora i gora, ovaj dan otvorene vlade i neposredne komunikacije sa građanima trebalo ostaviti za neki drugi put. Ono što smo očekivali svi, mislim da je u obrazloženju trebalo malo da nam prezentirate neke konkretne aktivnosti i načine gde bi ostvarivali ovaj dan otvorene vlade. Šta bi vi to radili na taj dan sa građanima? Koji bi to procesi bili, koliko bi trajali, ko bi mogao da dođe. Ukoliko imate samo jedan dan - dan otvorenih vrata, odnosno otvorene vlade, a postoji oko osam miliona građana ove države - na koji bi vi način i koji bi to modaliteti bili da vi ostvarite ovaj dan otvorene vlade? Da li bi taj dan svi zainteresovani mogli da nagrnu u zgradu vlade, pa da se tu šetaju, da rade šta hoće, da isprobavaju aktivnosti koje inače sprovode ministri, da li bi dopustili da se taj dan voze, eventualno, ministarskim kolima, pa bi to bio i dan ne samo otvorene vlade, nego otvorenih vladinih automobila. Koje bi to bile aktivnosti. Mislim da bi malo bolje razmislili i mi, pa bi eventualno i podržali ovaj amandman. Za sada, ukoliko predlagač ne bude u stanju da nam malo bliže pojasni o kakvim bi se tu aktivnostima radilo, SRS ovaj amandman neće podržati.
Da li se još neko za otvorenu vladu javlja za reč? (Ne.) Na član 36. amandman je podneo poslanik Branislav Blažić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Da, narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, narodni poslanik Branislav Blažić podneo je amandman na član 36, u kome traži da se jedan deo izmeni. Pročitaću član zakona i amandman, tako da imate celovit uvid. Član zakona glasi: "Vlada podnosi Narodnoj skupštini izveštaj o svom radu za proteklu godinu pri podnošenju predloga završnog računa budžeta Republike Srbije". Narodni poslanik dr Branislav Blažić traži da se u stavu 1. reči "pri podnošenju" zamene rečima "najkasnije 60 dana pre podnošenja". Onda bi član 36. glasio ovako: "Vlada podnosi Narodnoj skupštini izveštaj o svom radu za proteklu godinu najkasnije 60 dana pre podnošenja predloga završnog računa budžeta Republike Srbije". Samo u ovom delu traži izmenu, tako da ću samo taj deo obrazlagati. Dame i gospodo narodni poslanici, narodnim poslanicima je potrebno najmanje 45 dana da sagledaju sve finese, sve stavke, sve račune kako je trošen budžet Republike Srbije za prethodnu godinu, da nađemo načine kojima se kralo, jer verujte, znajući neke poslanike, siguran sam da su toliko sposobni bar da prikriju. Ima ministara koji nisu ni imali nameru da sakriju svoje lopovluke. Jednog od ministara koji se bavi tenderima već zovu ministar - magistar 10%, ali to nije bitno ovde. Njega će sigurno poslanici, bar poslanici SRS, sve njegove marifetluke otkriti onog trenutka kad budžet dođe. Ali, postoje i eksperti, jer ona vlada ima onaj ekspertski deo koji je zadržala od one prethodne vlade, koji će znati da sakriju, bar toliko da nam treba bar mesec dana da pronađemo gde su i kako spiskali državni novac. Smatram da narodnim poslanicima mora da se obezbedi vreme od 60 dana da izanaliziraju troškove, da izanaliziraju budžet za prethodnu godinu i da kod razmatranja budžeta, kod razmatranja izveštaja kažu jasno "popu pop, bobu bob", a onom ministru i još nekim ministrima - lopovi.
Reč ima poslanik Prvoslav Savić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanik Branislav Blažić podneo je amandman na član 36. Predloga zakona o Vladi, kojim traži da se u stavu 1. reči "pri podnošenju" zamene rečima "najkasnije 60 dana pre podnošenja". Zašto je ovo predložio? Iz razloga što se pri razmatranju završnog računa vrši kontrola materijalno-finansijskog poslovanja Vlade i organa državne uprave sredstvima javnih prihoda. Izveštaj o radu treba da omogući Narodnoj skupštini da izvrši funkcionalnu kontrolu rada i vođenje politike Vlade. Zato je potrebno da se izveštaj o radu odvoji od završnog računa i da se pre rasprave o završnom računu raščisti pitanje da li je Vlada ostvarila svoju funkciju, bez istovremenog i direktnog sagledavanja sredstava. Sasvim je primereno da se pre rasprave o završnom računu ima jasan stav Narodne skupštine u pogledu rada Vlade, u delu funkcija ustavnosti i zakonitosti, kao i vođenja politike i rezultata te politike. Loša ocena rada Vlade ne mora da prouzrokuje neusvajanje završnog računa. Iz svega ovoga se jasno vidi da je ovaj predlog daleko bolji kao rešenje stava 1. člana 36. nego što je to slučaj sa predlogom podnetim od strane Vlade. Očigledno je da Vladi nikako ne odgovara da javno prizna kako su amandmani poslanika SRS daleko bolji i prihvatljiviji za građane Srbije, kako u ovom slučaju kada se radi o Predlogu zakona o Vladi, tako i u slučaju kod nekih amandmana na druge predloge zakona. Zbog čega je vas sramota da prihvatite odlične amandmane poslanika SRS, ulepšate, odnosno uokvirite i stvorite potpuniji zakon o Vladi. Zato pozivam poslanike skupštinske većine da isprave Vladu u ovome i pomognu joj da prevaziđe svoju frustraciju.
Reč ima poslanik Milan Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman nije podnela DS. Međutim, moram da kažem da je u pitanju dobar amandman. Nije mi jasno zašto ste u vašem obrazloženju vezali podnošenje izveštaja o radu sa završnim računom. Podnošenje izveštaja o radu i završni račun su različite stvari. I jedno i drugo jeste neka vrsta izveštaja, ali potpuno su materijalno različiti. Izveštaj o radu podrazumeva izveštaj Vlade Republike Srbije o tome na koji način je izvršavala politiku, odnosno zakone, propise, druge akte i sprovodila politiku države. To je izveštaj o radu i to treba posebno da se raspravlja u Narodnoj skupštini, to treba da razmatraju narodni poslanici odvojeno od završnog računa. Završni račun je drugačiji dokument i na drugačiji način se posmatra. Završni račun je u potpunosti, u materijalnom smislu, različit dokument od izveštaja o radu Vlade i mislim da biste ovaj amandman trebalo da prihvatite. U svakom slučaju, u danu za glasanje ćemo glasati za ovaj amandman, iako nije naš amandman, jer smatramo da je dobar. Međutim, ovaj amandman se odnosi na deo zakona koji govori o odnosu Narodne skupštine i Vlade Republike Srbije. Već sam istakao da taj odnos, nažalost, u Srbiji od devedesetih godina, kada smo proklamovali podelu vlasti, nije odnos podele vlasti, nije odnos koji garantuje nezavisnost jedne vlasti od druge. Taj odnos, pre svega, karakteriše prevlast izvršne vlasti nad zakonodavnom i to smo imali kroz sve ove godine. Nažalost, otkada je Vlada DSS aktuelna, izvršna vlast ostvaruje značajnu dominaciju nad drugim granama vlasti, i nad zakonodavnom i nad sudskom vlašću. Upravo zbog toga mislim da bi Narodna skupština, u sopstvenoj odbrani od te političke agresije izvršne vlasti nad njom, morala da usvoji pre svega one amandmane Demokratske stranke koji govore u prilog dignitetu zakonodavne vlasti, a zatim i ovaj amandman koji nije podnela Demokratska stranka, a koji je takođe veoma dobar i koji pomaže u adekvatnoj kontroli izvršne vlasti od strane zakonodavne. O podeli vlasti se govori već više stotina godina i žalosno je da mi u 2005. godini umesto unapred idemo unazad, dajući prevlast jednoj grani vlasti nad drugom granom vlasti. Loše je kada se to radi svesno i loše je kada sami predstavnici zakonodavne vlasti svesno urušavaju parlament u kome sede, u kome treba da se ponašaju pre svega sa aspekta interesa države. Vrhunski državni interes jeste insistiranje na utemeljenim principima demokratskih parlamentarnih država, a jedan od tih principa jeste podela vlasti. Stoga vam predlažem da, kao i prethodne amandmane, i ovaj amandman prihvatite.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Mislim da će ministar verovatno na kraju da razjasni, ako ovo ostane ovako u zakonu, ko će da podnese izveštaj za 2001, 2002. i 2003. godinu, pošto još uvek nismo usvojili završni račun? Da li treba prethodna vlada da podnosi izveštaj, jer nemoguće je onda da usvojimo završni račun za 2001, 2002. i 2003. godinu ako nema izveštaja od te vlade. Verovatno ova vlada treba da ih pozove da napišu izveštaj. Izvolite, gospodine Krasiću.
Samo da vas podsetim da po Ustavu Republike Srbije Narodna skupština donosi plan razvoja, prostorni plan, budžet i završni račun, ali isto tako obavlja kontrolu nad radom Vlade i drugih organa i funkcionera odgovornih Narodnoj skupštini, u skladu sa Ustavom i zakonom. Smatram da ste ovde nepotrebno odnos Vlade i Narodne skupštine regulisali ovim zakonom, jer je to materija koja mora da se reguliše Poslovnikom Narodne skupštine. Samo da vas podsetim, ako imate Poslovnik pogledajte, postoji posebno poglavlje - Odnos Narodne skupštine i Vlade Republike Srbije, predsednika Republike Srbije itd. Kada ste već krenuli u ovo, moram da vam kažem da u okviru Poslovnika imamo loše odredbe koje suštinski sputavaju Narodnu skupštinu da ispunjava svoju ustavnu dužnost, kontrola rada Vlade. Kontrola rada Vlade se obavlja preko poslaničkih pitanja, preko interpelacije, preko instituta koji se zove podnošenje izveštaja o radu. Ako se izveštaj o radu stavi u neku vezu sa brojkama, a brojke su završni račun, onda smo ograničeni u kontroli Vlade. Pričamo o prvom stavu ovog člana, ne o onom drugom, koji kaže da na zahtev Narodne skupštine Vlada i svaki njen član su dužni da podnesu izveštaj o svom radu. Prvi stav se odnosi na nešto što je automatizam, što garantuje Narodnoj skupštini da će svake godine minimum jedanput da ima tekstualni izveštaj o radu Vlade, koji će verovatno da sadrži sve podatke o ministarstvima i o svakom članu Vlade, šta je on to radio. Nemojte da se sekirate. Moguće je da izveštaj Vlade bude ovde negativno ocenjen, a da to nema apsolutno nikakvog uticaja na završni račun za tu istu godinu koja je obuhvaćena izveštajem o radu, jer je moguće da materijalno-finansijsko poslovanje koje je sadržina završnog računa bude korektno, sve to bude iskazano u skladu sa propisima o budžetskom sistemu, ali imamo situaciju da neki ministri nisu ispunjavali svoje dužnosti, da su ministarstva loše radila, da nisu bila organizovana kako treba, pa da je bilo i afera koje zaslužuju posebnu pažnju. Vi ste vezali izveštaj o radu za završni račun i samim tim ste vezali sudbinu izveštaja o radu, jer se stvara prezumpcija. Ako Skupština izglasa završni račun onda se prihvata izveštaj i tamo je sve najlepše, sve je lepo urađeno. To je loša situacija. Moram da vas podsetim da smo oktobra, novembra 2003. imali situaciju da se razmatra predlog o razrešenju Vlade, izglasavanju nepoverenja Vladi, a onda je svako od ministara iskoristio priliku da podnese svoj izveštaj o radu. Imali su na to pravo, nikakav to problem nije, ali je opozicija stekla još jedno iskustvo, pa je kao rezultat tog iskustva i ovaj amandman da taj tekstualni deo rada Vlade bude sadržan u izveštaju, gde će da se opiše šta je radila Vlada. U tom izveštaju treba da stoji šta je primećeno kao negativna pojava, šta Vlada predlaže u budućem radu da se promeni što se tiče uredbi, zakona, propisa itd. Vi ste izveštaj o radu Vlade shvatili kao nešto negativno. Ako dođe ta tačka dnevnog reda, katastrofa za Vladu. Nije tačno. Vi ste imali situaciju 1994. godine, kada je prvi put ugrađen ovaj institut podnošenja izveštaja o radu Vlade, u vreme onog Dragoslava Avramovića, Vlada je iskoristila ovu situaciju, pa je po osnovu rasprave o radu Vlade dva meseca napravila svoju promociju u ovojzgradi. Očigledno ova vlada doživljava odredbu o obavezi podnošenja izveštaja o radu kao nešto negativno, jer navodno ide na brisan prostor opoziciji, koja će da ih šiba povodom svih nepravilnosti. To Vlada mora da izdrži. Bolje da izdrži povodom tačke dnevnog reda - izveštaj o Vladi, nego povodom svake finansijske tačke da mi dobijamo prostor da kritikujemo ministra čije smo razrešenje tražili, a vi niste dozvolili vašom većinom.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uz već najavu da ćemo glasati u danu za glasanje za prihvatanje ovog amandmana, samo jedna kratka napomena. Koliko god se činilo nelogičnim da u 2,25 ujutru razmišljamo o tome na koji način će se menjati i ova odredba, ako srećom ministar na ovoj sednici prihvati amandman ili ako u danu za glasanje budemo prihvatili amandman, vrlo brzo ćemo morati da menjamo ovaj član zakona u odnosu na glavni revizorski sud ili na glavnu revizorsku i državnu revizorsku kancelariju, koju će kroz zakon o revizoru ova skupština morati doneti. Skupština u prethodnom sazivu i Skupština u ovom sazivu nastavila je rad na zakonu o državnoj revizorskoj kancelariji i to će prosto biti mesto gde će se vrlo precizno i pouzdano, za sve one koji žele da znaju na koji način se troši budžetski novac, vrlo precizno meriti. Bilo bi dobro da u ovom periodu kada ćemo pokušati da donosimo zakone, i Vlada kada predlaže zakone, mi kada predlažemo amandmane, da gledamo te zakone koje ćemo usvajati šest meseci ili godinu dana unapred, kada će neke izmene u zakonima biti neminovne. O ovom načinu na koji treba da posmatramo zakone mi ćemo govoriti o zakonu o zaštiti konkurencije, koji je na dnevnom redu nakon završene rasprave zakona o državnoj upravi, zbog toga što, evo, prva prilika da zaista napravimo zakon o zaštiti konkurencije u prvom koraku kako valja nije očigledno uspelo i propušteno je. Očekujemo ponovo ovaj zakon o vladi odmah nakon što Narodna skupština, voljom poslanika koji će biti predlagači zakona o državnoj revizorskoj kancelariji, traži izmene i dopune ovog zakona. Bilo bi dobro da drugi članovi zakona još jednom budu pročitani, kao i amandmani od strane ministra, i da se prihvati sve ono što bi zaista poboljšalo tekst zakona. Hvala.
Zahvaljujem gospođi Čomić. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite.
Gospodine Anđelkoviću, svašta se dešava u sali, vi niste u situaciji da to pratite i čujete, ali šef jedne poslaničke grupe više nekontrolisano se obraća poslanicima, pa i mojoj malenkosti na putu do govornice. Nekako sam ubeđena, gospodine ministre, da ćete vi posle ovog mog izlaganja da prihvatite ovaj amandman. Jeste da je 2,30 časova, ali mislim da još samo malo treba da čujete još neki argument i da ćete da vidite da je amandman koji je dr Branislav Blažić podneo na Predlog zakona i na član 36. sasvim razuman, i da nam on otklanja svaku sumnju i sve ono što imamo mi, kao negativno iskustvo, a naročito prilikom vladavine naših prethodnika. A i pravo da vam kažem, prošle godine mi nismo bili u situaciji da nam kabinet Vojislav Koštunice jedan celovit izveštaj na kraju godine podnese, već se prilikom sazivanja poslednje sednice u redovnom zasedanju i zbog zakona o budžetskom sistemu, takvog načina uklapanja sednica kada se izglasavao budžet za 2005. godinu, to dešavalo u 4,50 časova. Mi smo budžet za prošlu godinu izglasali u 4,50 časova. Zašto vam to sada govorim? Tek toliko da vas podsetim na to koji je način i metod rada, a nama srpskim radikalima to ne smeta, obećali smo vam da ćemo mi koji budemo trebali i morali sutra pravo odavde u 12,00 časova na sednicu Odbora za odbranu i bezbednost i vratićemo se na nastavak sednice, ali to jednostavno nije u redu. Gospodine ministre, možda vas nisu obavestili narodni poslanici i oni koji pripadaju toj vašoj koaliciji, reći ću vam, u prilog tome da treba da bude odvojen izveštaj o radu Vlade i ministarstavaod završnog računa budžeta, šta se desilo prošle godine. Ove godine nam je ministar za trgovinu i turizam došao u martu sa jednim izveštajem od preko 100 strana o radu ministarstva. Samo jednog ministarstva. Oni su pokušali to da opravdaju nemanjem kvoruma i nemanjem većine u tom odboru. Jednostavno, desilo se da resorni odbor za trgovinu i turizam nije prihvatio izveštaj ministra Bojana Dimitrijevića. Može da se desi, a i o tome smo govorili, i o tome govorio je i gospodin Krasić, to treba da budu dve potpuno nevezane stvari, odvojene, da Narodna skupština ne prihvati izveštaj Vlade, kao što se to desilo na ovom odboru, a da završni račun budžeta bude u redu. Mi osporavamo način na koji se konstruišu budžetske stavke, prihodna i rashodna strana, jer smo mi, srpski radikali, imali izuzetno mnogo zamerki na zakon o budžetskom sistemu, koji je stupio na snagu za vreme dosovske vlade i Đelićevog ministrovanja. Ta zamerka nije samo ovde prisutna, već je to zakon po kome se projektuju budžeti jedinica lokalne samouprave. Mi smatramo da kroz završni račun budžeta, zbog takvog zakona o budžetskom sistemu, postoji mogućnost i verovatno je i to Đelić imao u vidu, da se mnoge stvari zabašure, i nenamensko trošenje sredstava, raznorazni specijalizovani ugovori. I ono što je predviđeno Zakonom o budžetskom sistemu mi nismo mogli da prihvatimo, jer to nije po nama, srpskim radikalima, kao što bi ovi prethodnici, a i neki od vaših rekli – transparentno. Mnogo bi nam vremena trebalo i svakoj će skupštini, svakom sazivu biti potrebno da raspravlja samo o završnom računu budžeta. Koliko, kolega Arsiću, 440 skoro milijardi dinara je budžet za ovu tekuću 2005. godinu. Zamislite sada situaciju da jednog istog dana, ako ostane ovakav član zakona, moramo da raspravljamo o utrošku 440 milijardi dinara, na način na koji su ti prihodi i rashodi usklađeni od strane ove vlade, a sa čime se mi ne slažemo. Jer, ispostavilo se i sada, u svim ovim nedavnim i nemilim događajima, da je mnogo više sredstava bilo potrebno da se utroši za pomoć ljudima koji su u elementarnim nepogodama stradali, a pre svega našem napaćenom narodu na Kosovu i Metohiji, pa se ne slažemo sa trošenjem para od strane Koordinacionog centra, pa se ne slažemo sa mnogim projektima koji su predviđeni za tzv. nevladine organizacije. Dovešćete nas u situaciju, ako se ne prihvati ovaj amandman, a nekako sam ubeđena da ćete vi ipak da ga prihvatite, da moramo o svemu tome, i o radu Vlade i o političkim odlukama koje nisu vezane za materijalno-finansijsko poslovanje, da raspravljamo u istom danu, odnosno istog trenutka. Evo, gospodine Anđelkoviću, završavam. Bilo bi dobro da ovo shvatite kao zaista jedno racionalno, razložno i suvislo rešenje, jer nama ćete, odnosno budućem sazivu i narodnim poslanicima omogućiti da mnogo bolje i kvalitetnije rade svoj posao, a i da ta vlada, koja god bude, izađe ovde sa izveštajem koji će biti prihvaćen ili ne, odnosno odvojeno sa predlogom završnog računa za godinu koja je iza nas. Hvala.
Zahvaljujem se gospođici Jovanović. Neko iz sale je rekao da je vreme, a rekao sam da je vreme odavno otišlo. Izvolite, gospodine Arsiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, opet je ovde prisutna želja predlagača da izveštaj o radu i završni račun budžeta stave u jednu tačku dnevnog reda. Čisto da poslanike podsetim da rasprava o jednoj tački dnevnog reda, ukoliko Skupština drugačije ne odluči, traje pet sati. Imaćemo dve tačke dnevnog reda spojene u jednu sa jednom raspravom od pet sati. Kada se donosi budžet, odnosno zakon o budžetu, a to je najvažniji zakon koji jedna skupština donosi, poslanici imaju pravo da utiču na taj budžet kroz podnošenje amandmana i da raspravom u pojedinostima ubeđuju Vladu Republike Srbije kako treba novac u nekom narednom periodu da se troši. Međutim, predlog završnog računa, gospodine ministre, kako ste vi to napisali u obrazloženju u kome odbijate ovaj amandman, ne postoji. Završni račun se usvaja ili ne usvaja, to nije predlog. Novac je potrošen, kako ste ga trošili, da li ste ga trošili sa Zakonom o budžetu ili ne, to može da bude predmet rasprave. Možda bi bilo još bolje da završni račun objedinite sa raspravom o budžetu za narednu godinu, a tada ćemo imati kompletan uvid kako ste trošili novac u toku protekle godine i kako ćete da ga trošite u narednoj godini. Ako postoji želja predlagača da rad Vlade Republike Srbije bude javan, zašto onda u ovom predlogu zakona niste predvideli koji će to da bude krajnji rok do kada Vlada Republike Srbije mora da podnese izveštaj o svom radu odvojeno od izveštaja o završnom računu budžeta za proteklu godinu. Evo, sada je maj i još uvek ne znamo kako je ova vlada onaj budžet koji je donet u martu, a kasnije njegov rebalans u junu ili julu, tj. kako je taj novac trošen. A vi tražite da vam objedinimo raspravu o izveštaju o radu Vlade i završnom računu za neku godinu. Pomalo čudno za stranku koju vi predstavljate, gospodine ministre, koja se stalno zalaže, bar javno, da rad Vlade bude pod pažnjom parlamenta i javnosti, odnosno građana Republike Srbije. Kada budem video završni račun za 2004. godinu, onda ću možda da vam poverujem, a do tada, sve ovo što pišete po ovim zakonima i što pričate na televizijama je jedna najobičnija šarena laža.
Pre toga treba da vidimo završni račun za 2001, 2002, 2003. godinu. Da li se još neko javlja za reč? Izvolite, reč ima Nemanja Šarović. Ministar daje prvo pravo vama.
Dame i gospodo narodni poslanici, moram priznati da me živo zanima šta će to ministar imati da kaže, s obzirom na činjenicu da je ovde ustanovljeno kao praksa da prvo ministar sasluša pet-šest, a kako rasprava odmiče izgleda da se umorio pa mu treba i po 10-12 govornika, pa da tek onda prihvati amandman. Možda bi bilo bolje, gospodine ministre, da ste pročitali ove amandmane pre nego što ste došli, pa da na početku prihvatite amandman i učinite rad ove skupštine nešto efikasnijim, a verujem da je to cilj svih nas. Amandman na član 36. ovog predloga zakona, u ime poslaničke grupe SRS, podneo je narodni poslanik dr Branislav Blažić. Ovim amandmanom traženo je da se razdvoji rasprava o završnom računu i o izveštaju o radu Vlade za prethodnu godinu. Obrazloženje koje je dala Vlada za neprihvatanje ovog amandmana ne znači samo po sebi ništa i rečeno je - mi to ne damo zato što je to tako. Ni jedan konkretan razlog za ovo, a svakako ni jedan validan razlog nije dat. U pozadini ovoga što Vlada ne želi da prihvati ovaj amandman je činjenica da u svom radu, otkako je izabrana i ova parlamentarna većina, otkako je konstituisana, sve vreme pokušavate da na svaki mogući način ograničite rad narodnih poslanika i mogućnost za raspravu, mogućnost za iznošenje određenog mišljenja i obrazlaganje tog mišljenja, i vi u tom delu dosledno nastavljate i ono što je radila prethodna skupštinska većina. U razvijenim evropskim parlamentarnim demokratijama uobičajena je stvar da vlada koja dobro radi sama podnosi skupštini predlog da se raspravlja o njenom radu i da joj se izglasa poverenje. Ne radi to ni jedna vlada zato što misli da neće biti usvojen njen izveštaj o radu, već vlade koje dobro rade, a ova vlada svakako nije takva, upravo da bi pokazale i građanima šta su radile išta su postigle, i da bi postigli još veći stepen popularnosti u narodu, insistiraju na toj raspravi. Nije redak slučaj da Vlada koja dobro radi traži raspravu o svom radu neposredno pred raspisivanje vanrednih parlamentarnih izbora, baš zbog toga da bi osvojila još jedan mandat. Pošto se ova vlada krije i od rasprave o svom radu, a svedoci smo da su prekršeni i svi mogući ustavni rokovi, poslovnički rokovi za stavljanje na dnevni red predloga za izglasavanje nepoverenja Vladi, ali od toga ne možete da pobegnete i bilo bi vam mnogo bolje da ste odmah prekinuli ovu sednicu i stavili na dnevni red raspravu o nepoverenju Vladi. Ukoliko prihvatite amandman SRS, na jedan bolji i kvalitetniji način moći će da se raspravlja najpre o tome šta i kako je Vlada uradila, pa da prvo sagledamo koji su efekti rada te vlade, politički i svi ostali, a da zatim u skladu sa Ustavom i Poslovnikom pristupimo, posle određene vremenske distance, i raspravi o završnom računu, i da onda vidimo kako je materijalno-finansijski ta vlada poslovala, kako su državni organi poslovali, pa da onda i završni račun usvojimo ili ne usvojimo. Hvala.
Izvolite, reč ima ministar Lončar.
Dame i gospodo narodni poslanici, bez obzira na činjenicu što nisam imao prilike da čujem argumente o ovom amandmanu od strane izvornog predlagača, verovatno bi bili mnogo sažetiji, ovoliki broj govornika je izneo dosta jake argumente koji idu u prilog opredeljenja ove vlade da obezbedi javnost rada i poštovanje ove skupštine. U prilog tome poseban značaj ima izveštaj o radu, institut koji prethodnih godina nije korišćen na način na koji je trebalo da se koristi i kako je on predviđen Ustavom. Stoga, da bi Vlada olakšala raspravu o svom radu, potpuno je prihvatljiv vaš amandman da se izveštaj o radu podnosi najkasnije 60 dana pre završnog računa. Zahvaljujem se i prihvatam ovakav amandman.
Zahvaljujem ministru. Na član 39. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ljiljana Nestorović i Meho Omerović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Gospodine Omeroviću, molim vas da samo malo sačekate, pošto se javio gospodin Lončar za reč. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo, slušajući raspravu u načelu, koja se vodila pre dva dana, jedan nemali broj narodnih poslanika, pre svega iz redova opozicije, u toj načelnoj raspravi dotakao se i ove odredbe zakona o vladi. Ova odredba nije protivna principu javnosti rada Vlade i Vlada se u svim svojim aktivnostima za to zalagala. Ova odredba predstavlja samo realizaciju doslednog principa podele vlasti. No, ova vlada se zalaže za princip javnosti rada. Ova vlada je predložila zakon o dostupnosti javnih informacija i tim zakonom je učinila dostupnom svaku informaciju za svakog građanina. Nema nikakve razlike, da se zbog određene formulacije zakona nekom učini da ono što ima svaki građaninne može da ima i narodni poslanik u Skupštini Srbije. Iz tih razloga prihvatam ovaj amandman. Iskoristio bih ovu priliku, vezano za činjenicu da sam prihvatio večeras amandmane narodnog poslanika Gordane Čomić na član 18. i 19, i dalje posle toga ona prihvatila ovde, usmeno za govornicom, da se u članu 22. zbog pravno-tehničke redakcije od strane Zakonodavnog odbora izostavi iz njenog amandmana predlog na stav 3. radi dalje pravno-tehničke redakcije. Mogu da prihvatim ostali deo amandmana narodne poslanice Gordane Čomić da se stav 4. člana 22. briše, a koji glasi: "Od podnošenja predloga do glasanja o nepoverenju odnosno razrešenju ne može proći manje od tri ni više od 15 dana". Zahvaljujem se.
Zahvaljujem se ministru Lončaru. Ovaj amandman je prihvaćen. Gospodine Omeroviću, izvolite, nije problem, ali amandman je prihvaćen.
Zahvaljujem se gospodinu ministru i drago mi je što je gospodin ministar prihvatio amandman koji smo podneli koleginica Ljiljana Nestorović i ja. Očigledno je da je gospodin ministar iskoristio priliku kada je gledanost jako velika, jer je već oko tri sata, za prihvatanje amandmana. Ali, bolje ikad, nego nikad. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 40. amandman je podneo poslanik Milan Stevović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu prihvatio je ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milan Stevović.
Dame i gospodo narodni poslanici, hteo bih da skrenem pažnju na naslov ovog člana koji glasi - Odnos predsednika Republike i Vlade, Vanredno i ratno stanje. Evo, pogledajte kako je to napisano. Odnos predsednika Republike i Vlade u prvom redu, a ispod toga veliko slovo - Vanredno i ratno stanje. Ovim, gospodine ministre, oni koji su vam pisali ovo, smatraju predsednika Republike vanrednim stanjem, a Vladu smatraju ratnim stanjem, ovako kako je napisano. Molio bih da se to na neki način ispravi. Suština mog amandmana je da član treba da glasi ovako: "Vlada predlaže predsedniku Republike uvođenje vanrednog stanja na delu teritorije Republike Srbije." Naime, članom 83. tačka 8. Ustava Republike Srbije jasno je definisana nadležnost i postupanje u slučajevima vanrednih situacija. Ono što sam hteo da napomenem to je da nisam zadovoljan obrazloženjem koje je dala Vlada. Vlada kaže na kraju tog obrazloženja – "ali se podrazumeva da bi to bilo moguće samo za deo teritorije." Ako ste prihvatili amandman gospođe Vjerice Radete na član 5, iz istih razloga moramo prihvatiti i ovaj amandman. Nema nikakvog razloga da ovo ne stoji ovde gde je. Dakle, radi preciznosti i radi otklanja eventualnih sumnji šta se krije iza ovoga što je izostavljeno, a znamo da je Ustav opšti akt, a da je konkretizacija Ustava zakon, nema razloga da ovo ne stoji. Evo, toliko i hvala.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, a zatim narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ako je jedan od amandmana do sada obrazloženih trebalo ministar da usvoji, onda je trebalo da usvoji ovaj amandman. Time bi se izbegla mogućnost da se ponovi 2003. godina, kada je zahvaljujući interesima, pre svega interesima određene grupacije koja je imala tu sreću, a ujedno Srbija imala tu nesreću, da ona zajaše na grbaču, uvedeno vanredno stanje na teritoriji cele Republike Srbije, i zahvaljujući tom vanrednom stanju negde oko 12.000 ljudi je apsolutno protivzakonito uhapšeno, maltretirano, onemogućeni pravni lekovi ljudima i danas od 12.000, mislim da je 40 optužnica podignuto i da je do sada nekih pet ili šest procesa završeno. Sutra, odnosno danas u 12,00 časova mi imamo Odbor za bezbednost, gde ćemo pored ostalog raspravljati i o zlu koje je ta čuvena "Sablja"donela građanima Republike Srbije. Gospodine ministre, usvajanjem ovog amandmana ne samo da ćete ispoštovati Ustav, nego ćete onemogućiti neke buduće, možda baš iz vaše Vlade, da zloupotrebe položaj na kome se nalaze i da nanesu zlo i štetu građanima Srbije i državi Srbiji u celini, i zato smatram da bi trebalo da prihvatite ovaj amandman.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Zbog situacije da je Ustav Republike Srbije donet 1990. godine, a 1992. godine Ustav Savezne Republike Jugoslavije, doduše, vi ste i to rasturili kasnije, postoji određena nedorečenost u našim ustavnim aktima kada je u pitanju proglašenje ratnog stanja, stanja neposredne ratne opasnosti i vanrednog stanja. Ali, ovaj ustav nas obavezuje. Da se samo podsetimo člana 89,odredbe Ustava koje se odnose na predsednika Republike. U članu 83. tačka 8. je propisano da na predlog Vlade, radi se o nadležnostima predsednika Republike, kada su na delu teritorije Republike Srbije ugroženi bezbednost Republike Srbije, sloboda i prava čoveka i građanina ili rad državnih organa, proglašava vanredno stanje i donosi akte za preduzimanje mera koje takve okolnosti iziskuju, u skladu sa Ustavom i zakonom. Vanredno stanje kod nas u ustavnom sistemu se vezuje za još neke reči "na delu teritorije Republike Srbije" i to čini jedinstvo. Vidite, iako je ta ustavna norma potpuno jasna, mi smo 2003. godine imali situaciju da ukoliko je postojala potreba da se uvede vanredno stanje, ono je moglo na delu teritorije koje obuhvata zgradu Vlade Republike Srbije, eventualno jedna gradska opština ili grad, a mi smo imali činjenicu da je na bazi ove jasne ustavne norme uvedeno vanredno stanje na celoj teritoriji Republike Srbije, pa kasnije nije bio razlog za vanredno stanje jedan događaj, nego borba protiv organizovanog kriminala. Pošto smo jači za jedno iskustvo i znamo kada se napiše šta može da znači i kako neko može to da protumači, smatram da nikakav problem nije da Vlada prihvati ovaj amandman, jer on ne remeti ono što ste napisali, već samo objašnjava, precizira i daje nama neku sigurnost da neće neko da zloupotrebi ovu odredbu. Znači, vlada predlaže predsedniku Republike uvođenje vanrednog stanja na delu teritorije Republike Srbije i akte kojima se preduzimaju mere u vanrednom stanju. Na ovaj način mi nismo devalvirali ustavnu normu, mada moram da vam kažem, smatram da je i ovo poglavlje potpuno nepotrebno, jer odnosi između vlade i predsednika Republike, kao i odnosi između vlade i Narodne skupštine uređeni su Ustavom. Kada budete radili novi ustav, ukoliko bude potrebe za preciziranjem, dajte da se to precizira u ustavnim normama, a nemojmo da prepisujemo odredbe ustava u konkretnom pitanju. Ali, vidim da je to manir postao, kada zafali neki član, daj da prepišemo član ustava. Pošto se bliži kraj ove rasprave, hteo bih da vam ukažemo još samo na jednu situaciju. Kada Ustav nalaže da se jedna oblast uredi zakonom, a u Ustavu je otprilike navedeno na koji način, postoje dva principa. Jedan je princip da se ne dira ustavna norma, da se ona ne prepisuje u zakonu, već na bazi nje pronalazi duh i uređuje način ostvarivanja pojedinih sloboda, prava i dužnosti čoveka i građanina. Postoji drugi sistem, gde se koristi tekst ustavne norme, ali bez prepisivanja, već se ubacuje poneki član i na taj način pravi kompletan opšti pravni akt, koji ima cilj da uredi jednu celu oblast i onda tu segmentarno ponavljanje ustavne norme u nekim delovima ne predstavlja devalvaciju Ustava. Međutim, pribegli ste jednom čudnom miksu, gde za pola odredbi može da se kaže da vređaju Ustav, a za pola odredbi može da se kaže da ne razumeju Ustav.
Zahvaljujem se, gospodine Krasiću. Reč ima šef poslaničkog kluba SRS, gospodin Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ukoliko može da se bude ozbiljan u tri sata ujutro, može ko je spavao do pola tri pa ustao, ali onaj ko je radio od jutros od 10,00 taj od tri noćas ne može da bude ozbiljan. Predlagač zakona kao da je tako radio u tri noću. Ovaj član to dokazuje. Član 40. je jasne ustavne odredbe pretočio u nejasne zakonske. Šta sada biva? Dotakao se nekih odnosa predsednika i vlade regulisanih Ustavom, a nekih nije. Na primer, u članu 83, imate tačku 6. koja kaže: "Predsednik Republike, kada Narodna skupština nije u mogućnosti da se sastane, po pribavljenom mišljenju predsednika Vlade, utvrđuje postojanje neposredne ratne opasnosti ili proglašava ratno stanje". Zašto to niste uveli u zakon? Zašto niste u zakon uveli u odnosima između predsednikaVlade i Republike, da predsednik Vlade dostavlja mišljenje predsedniku Republike o postojanju neposredne ratne opasnosti ili o potrebi da se proglasi ratno stanje. Znam da to nije potrebno, ali vas pitam, zašto ste prepisivali norme iz člana 83. tačke 7. i 8? Vi ste prepisivali norme iz tačke 7. Član 40. stav 1: "Vlada predlaže predsedniku Republike uvođenje vanrednog stanja i akte kojima se preduzimaju mere u vanrednom stanju". Ovde se kaže "na predlog vlade, kada su na delu teritorije Republike Srbije ugroženi bezbednost Republike Srbije, slobode i prava čoveka i građanina ili rad državnih organa, (predsednik) proglašava vanredno stanje i donosi akte za preduzimanje mera koje takve okolnosti iziskuju, u skladu sa Ustavom i zakonom". U stavu 2. kažete: "Vlada može predložiti predsedniku Republike da za vreme ratnog stanja donese akte u pitanjima iz nadležnosti Narodne skupštine". Pomislio bi čovek da ste izmislili nešto, ali u Ustavu, tačka 7, kaže se:"Predsednik Republike, po svojoj inicijativi ili na predlog Vlade, za vreme ratnog stanja ili neposredne ratne opasnosti, donosi akte o pitanjima iz nadležnosti Narodne skupštine", s tim što još kaže da je on dužan posle ukidanja tog stanja da podnese na verifikaciju Narodnoj skupštini akte koje je doneo, a vi to niste u zakonu naveli. Zašto su vam potrebne odredbe 1. i 2. člana 40? Šta to one regulišu kada je to Ustav potpuno regulisao, odnosno ako treba da prepisujemo Ustav, zašto niste i tačku 6. uzeli, koja govori o pravu predsednika Vlade da zahteva nešto od predsednika Republike. Opet ste upali u zamku kada obrazlažete zašto ne prihvatate amandman? Kažete za jedan deo amandmana da je to regulisano Ustavom, a vama je ceo član regulisan Ustavom. Sada bi trebalo Narodna skupština da kaže - mi vama ne prihvatamo ovaj član zato što je regulisan Ustavom. Gospodine ministre, ubeđen sam da ste poslednjih dan-dva videli ovaj predlog zakona. Ovo sigurno nije izašlo iz vašeg radnog stola.
Zahvaljujem se, gospodinu Nikoliću. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u tri sata po ponoći mi govorimo o jednoj od najozbiljnijih stvari koja može da se desi jednoj državi. U pitanju je uvođenje vanrednog stanja. Uz sve ove zaista nerazložne odredbe, ugrađene u stav 1. i 2. predloženog člana, koje traži gospodin Milan Stevović da se promene, i ono što vam je rekao naš šef poslaničke grupe, a to su prenete odredbe Ustava, doduše nespretno i ovde ovako formulisane - moram, dame i gospodo i gospodine ministre, da vas podsetim na nešto što uopšte nije smešno, a ovaj vaš zamenik ministra ne prestaje da se cereka unazad sat vremena. Moram da vas podsetim na to da je za sedam sati od ovog vremena zakazana sednica Odbora za odbranu i bezbednost Narodne skupština Republike Srbije. Kolege poslanici, članovi i predsednik Odbora, gospodin Milorad Mirčić, kao i mi koji smo članovi tog odbora, a verujem uz prisustvo ministra i ljudi iz MUP-a, usvajaće izveštaj o sprovedenoj akciji "Sablja" 2003. godine, koja je usledila baš za vreme uvođenja vanrednog stanja. Niko nije do sada spomenuo nešto što moram sa žaljenjem da konstatujem i što mi svi znamo, a to je da mi već, nažalost, na jednom delu naše teritorije imamo svojevrsno vanredno stanje. Naime, naša južna srpska pokrajina Kosovo i Metohija je okupirana od 1999. godine, protivno volji SRS i uz prihvatanje tada svih političkih činilaca u Narodnoj skupštini da se to dogodi. Sama ta činjenica je otežavajuća okolnost za svakog od nas kada govori o jednoj ovakvoj situaciji. Kada je u pitanju uvođenje vanrednog stanja, gospodine ministre, znam da ste u to vreme kao naučni radnik bili angažovani na Univerzitetu, odnosno na fakultetu na kome predajete, ali vaši politički istomišljenici i pripadnici vaše političke stranke su na svojoj koži neke od njih osetili, šta to znači kada se jedna takva ustavna odredba zloupotrebi. Naime, tog dana, iako je to urađeno protivno Ustavu, jer Ustav upravo kaže da samo na delu teritorije to može da se dogodi, Nataša Mićić, koja je tada vršila dužnost predsednika Republike, uvela je vanredno stanje i tada su otpočele zaista prave muke. Dakle, desilo se to da je gotovo 12.000 ljudi na najgori mogući način diskriminisano. I ne samo to, nego su počinjene zloupotrebe od strane nosilaca pravosudnih funkcija, o tome ćemo sutra detaljno da govorimo. Vidite, gospodine ministre, u ovom članu se kaže, "obrazloženi predlog Vlade". Mene će najviše sutra da interesuje, a verujem i sve kolege poslanike članove Odbora za odbranu i bezbednost ...
Gospodine Radosavljeviću, hoćete da se javite posle i da nam objasnite šta je toliko smešno već pola sata ili da kupimo jedan merač ko se najviše smeje. Ne znam kako drugačije da odredimo to. Izvinjavam se, gospođice Jovanović.
Dakle, nas će najviše sutra da interesuje to kako je tekla sednica Vlade na kojoj je to odlučeno, ko je to predložio i gde je stenogram sa te sednice. Mi poslanici i vi koji ste bili u izbornoj kampanji 2003. godine, i političkih stranaka koje su tek kasnije ušle u parlament, u novi saziv konstituisan 2004. godine, takođe ste bili gromoglasni u zahtevima da dođete do tih informacija. I sami znate, ne daj bože da se više ikada desi ta mogućnost ili situacija da do toga dođe, koliko je ta stvar sama po sebi opasna i ona inicijalna kapisla za nešto mnogo gore što može da se desi jednom narodu i pojedincima, u ovom slučaju je to 12.000 ljudi. Uz sva ova objašnjenja i uz način na koji je ta ustavna odredba preneta u zakon, da se nije desilo to što se desilo 2003. godine, ne bih imala potrebu, niti bilo ko od poslanika SRS, da to dodatno objašnjavamo, ali počinjene su velike zloupotrebe. Sećam se, a na to ću da podsetim i sutra gospodina Jočića, ministra unutrašnjih poslova, koji je tada bio naš kolega, jednog od tih dana kada je protivustavno Nataša Mićić uvela vanredno stanje na čitavoj teritoriji Republike Srbije, kada je gospodin Jočić zajedno sa gospodinom Mamulom išao u potragu za dvojicom svojih kolega, odnosno saradnika ili kako su se već oni tada odnosili prema njima, za vreme vanrednog stanja. I oni znaju, i on sada, kao ministar unutrašnjih poslova, da je to nešto najgore što se desilo u novijoj istoriji našeg naroda i uopšte u toj praksi odnosa Vlade prema narodu i njenim građanima. Na najgori mogući način su kršena prava, slobode čoveka i građanina, a njih je 12.000. Verujem da će vam posle izdatog saopštenja i obraćanja predsednika i nas članova Odbora i pripadnika MUP-a, ne sutra nego već danas, mnogo toga biti jasnije. Ako sutra, posle toliko vremena, mi ne dobijemo odgovore na sva ta pitanja, onda je zaista pogubno da više bilo kada i na bilo koji način razgovaramo o ovoj temi. Ali, verujem da ćemo mi smoći snage i da ćemo celokupnu srpsku javnost upoznati sa svim tim što su pojedinci radili kršeći Ustav i zakon ove zemlje i na najgori mogući način se odnoseći prema već gotovo 12.000 građana Srbije.
Reč ima Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, kolega Milan Stevović je podneo amandman na član 40. stav 1. Predloga zakona o Vladi, koji je Vlada kao zakonski projekat podnela Narodnoj skupštini. I na ovom članu se vidi priroda zakona o Vladi, o kojem je Narodna skupština imala u toku ovih dana raspravu, koja još traje i trajaće dok se svaki amandman ne bude dovoljno razjasnio, mada nikada u toku ovih godinu i po dana, bez obzira na mnoge neprecizne zakonske projekte koje ste podnosili, nijedan nije bio ovako loše koncipiran, a radi se o veoma značajnoj oblasti, a to je zakon o Vladi, gde ste u mnogo članova povredili Ustav Republike Srbije, najviši zakonodavni akt. Kolega Milan Stevović je predložio da se u stavu 1. dodaju reči "na delu teritorije Republike Srbije". U članu 40. se govori da Vlada predlaže predsedniku Republike uvođenje vanrednog stanja i akte kojima se preduzimaju mere u vanrednom stanju. Znači, imajući u vidu da se u Ustavu Republike Srbije, u članu 83. tačka 8, jasno definiše upravo ova materija, koja je već uvršćena u član 40. Predloga zakona, ne vidim uopšte razloga da vi ne prihvatite ovaj amandman SRS, jer ima potpuno pravno utemeljenje u Ustavu Republike Srbije, najvišem zakonodavnom aktu. Nadam se da ćete vi prihvatiti ovaj amandman poslanika SRS, gospodina Milana Stevovića, jer ovaj amandman ima cilj, kao i svi naši amandmani koje smo podneli Narodnoj skupštini, da se ovaj zakonski predlog koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini preciznije i jasnije uredi, jer je materija veoma važna. Na kraju krajeva, treba da bude precizna i jasna jer se radi o instituciji Vlade, radi se o jednom zakonu koji ima jednu veliku važnost, radi se o izvršnoj vlasti, radi se o izdvajanju izvršne i zakonodavne vlasti. SRS je pokušala jedan ovako loš zakonski projekat amandmanima koje smo podneli i branili, i ubeđivali vas u toku ovih nekoliko dana i u toku ove noći, da se ovaj zakonski projekat popravi, da bude precizniji i da bude jasniji. Znači, očekujem od vas da prihvatite amandman SRS, zato što ima jasno utemeljenje u Ustavu Republike Srbije, koji je najviši zakonodavni akt naše države.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? Da, narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo poslanici, u najmanju ruku čudi stav predlagača da ne prihvati ovaj amandman, jer kod većine građana Republike Srbije još uvek postoji taj osećaj od poslednjeg vanrednog stanja, koje je bilo zavedeno po atentatu na tadašnjeg predsednika Vlade Zorana Đinđića. Baš zato što neke stvari nisu dorečene, vanredno stanje je uvedeno na celoj teritoriji Republike Srbije i odnosilo sa na sve građane Republike Srbije. Da ne pričamo, Odbor za bezbednost će kad-tad morati da podnese onaj pravi izveštaj i ovoj Narodnoj skupštini i građanima Srbije, šta je sve rađeno za vreme vanrednog stanja. Naime, ovaj amandman predviđa da Vlada Republike Srbije može da predloži predsedniku Republike Srbije uvođenje vanrednog stanja, ali na delu teritorije, jer ako je ugrožena bezbednost čitave teritorije Republike Srbije, onda se ne uvodi vanredno stanje, onda sa punim pravom možete da predložite i ratno stanje. Ako je u pitanju deo teritorije, možete da koristite to vanredno stanje. U najmanju ruku čudi, baš zbog ovog teškog iskustva za vreme "Sablje", da se podrazumeva da je to na delu teritorije. Ništa se ne podrazumeva. Podrazumeva se samo ono što je napisano u zakonu i toga mora da se pridržava i Vlada Republike Srbije i predsednik Republike Srbije.
Reč ima poslanik Nemanja Šarović. Gospodine Šaroviću, da li bi neko mogao da ubaci karticu tamo? Dobio si reč, video sam te, ali sada te ne primećujem na kompjuteru. Fizički vas vidim, ali ne primećujem da ste tu, pa bih voleo da budete tu. Vidim ga, ali ga ne osećam. Molim službu da pokupi sve kartice u sali gde nema narodnih poslanika. Zamolio bih kolegijalno gospodina Šarovića da ubaci svoju karticu. Služba će da se probudi ako spava, ali neka završi svoj posao. Moramo biti principijelni i sa jedne i sa druge strane. Ne možemo na jednome insistirati, a na drugome ne. Moramo da poštujemo poslovnik konsekventno, a ne na parčićima. Gospodine Šaroviću, izvolite, sada imate reč.
Zahvaljujem gospodine Anđelkoviću ali znam da vi veoma poštujete Poslovnik i poznat je vaš demokratski kapacitet, ali očigledno je u drugom redu da su ubačene tri kartice, a da sede samo dva poslanika, pa bi možda ipak bila dobra ideja da ipak probudite službu pa da oni prvo utvrde da li su svi poslanici izvršili svoju obavezu u skladu sa Poslovnikom, odnosno da li su poneli svoje kartice.
Gospodine Šaroviću, kao što ste čuli javno sam pozvao službu da pokupi kartice, a vas sam zamolio da ubacite karticu. Vi ste ubacili i sada govorite o amandmanu. Ja ću vam vratiti vreme.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što ste čuli, na član 40. stav 1. Predloga zakona o Vladi amandman je podneo narodni poslanik Milan Stevović i ovim amandmanom traženo je preciziranje člana 40, iako je stav poslaničke grupe SRS da je ceo ovaj član zakona potpuno nepotreban. Ukoliko taj član treba da stoji u zakonu i ukoliko već želite da nešto što je već u potpunosti regulisano Ustavom ponovite i u ovom zakonu, možda da biste pojačali na neki način važnost i podvukli značaj ovog zakona, možda upravo imajući u vidu i uvođenje vanrednog stanja koje smo imali za vreme prethodne vlade, kada je vanredno stanje uvedeno ne na delu teritorije, kako to propisuje Ustav Republike Srbije, već na celoj teritoriji Republike Srbije, čime je na jedan brutalan način prekršen Ustav i što je bio uvod za masovno kršenje ljudskih prava na celoj teritoriji Republike Srbije. Sećate se svi svakako da je za vreme akcije "Sablja" uhapšeno više od 12.000 ljudi, da su im suspendovana osnovna ljudska i građanska prava, a takođe svi smo svedoci činjenice da politički Ustavni sud, na čelu sa Slobodanom Vučetićem, nije odgovorio na inicijativu SRS za ocenjivanje ustavnosti uvođenja vanrednog stanja. Mislim da odgovor na tu inicijativu SRS, javnost i građani Republike Srbije nisu dobili ni do dana današnjeg i upravo iz tih razloga mislimo da je neophodno da, ukoliko se već prenose ustavne odredbe u ovaj zakon, da se one prenesu onako kako treba, odnosno da budu prenete u svom izvornom obliku. Obrazloženje da je to već određeno Ustavom je potpuno nemušto i onda je pitanje zašto nešto što je već određeno Ustavom unositi u zakon. Posebno je zanimljivo obrazloženje da teritorija na koju bi se predlog Vlade odnosio nije predmet člana, ali se podrazumeva. Za svakoga ko je završio pravni fakultet, a posebno za ministra Lončara, koji je profesor na pravnom fakultetu, svakako da ne može ništa u pravu da se podrazumeva, pogotovo ne na ovaj način. I ne znam da li ministar opet čeka da deset ili dvanaest govornika obrazloži zašto bi trebalo da se prihvati ovaj amandman, pa da ga onda prihvati. Mislim da bi svakako bilo bolje da je to ministar odmah učinio. Ono što bi bilo dobro, jer se bliži kraj rasprave o ovom zakonu, nije ostalo, verujem, više od dva do tri sata i možda je došlo vreme da nam ministar otkrije ko je napisao ovaj zakon. Mi smo čuli juče da ga nije pisao ministar, nije ga pisao ni Balinovac, a znamo da je on uglavnom pisao zakone koji su nam dolazili na dnevni red, i mislim da bi bilo dobro da čujemo ko je ovaj zakon napisao. Ono što je jasno to je da vas je uhvatila prava manija, između ostalog ne samo unošenja stranih reči i izraza u zakone, već i pisanja naslova iznad svakog člana. Zašto je neophodno da svaki član ima neki nadnaslov? Ti naslovi su sve duži i duži od predloga zakona do predloga zakona koji nam dolaze na dnevni red i jednostavno više nema ni jednog jedinog člana koji nema naslov. Da li je ovo neki rezime praktično ovog zakona? Ranije je bila praksa, i to je svakako ispravna praksa, da se samo važniji delovi zakona odvajaju tako što će se staviti naslov za određenu oblast. Vi ovo iz nepoznatog razloga menjate, ali se nadam zaista da će ministar uzeti u obzir ovu primedbu, a nadam se i da će odgovoriti na ovo što sam ga pitao.
Da li se još neko javlja povodom ovog amandmana? (Ne.) Reč ima ministar Zoran Lončar.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, vanredno stanje je jedno od najozbiljnijih pitanja za svaku državu. Zbog lošeg iskustva u nekim bližim i daljim periodima naše prošlosti svakako da vaše ovoliko zalaganje u ovim kasnim satima na temu amandmana koji se tiče pitanja uvođenja vanrednog stanja, odnosno predlaganja od strane Vlade, zaslužuje posebnu zahvalnost. Smatram lično da ovakva formulacija, kako je predloženo u Predlogu zakona, počiva na jednoj nesumnjivoj činjenici da je Ustav više nego jasan i da ne dozvoljava uvođenje vanrednog stanja na celoj teritoriji. Ako nekom možda nije jasan Ustav, to postoji iz naše veoma bliske prošlosti i presuda Ustavnog suda. Nažalost, postoje i 12.000 ljudi i jako loše iskustvo koje su oni imali. Zbog toga, ako svi mi držimo, a verujem da svi vi narodni poslanici i mi koji učestvujemo u političkom životu, držimo do zaštite ljudskih prava i sloboda, onda ako ništa drugo imamo obavezu da prilikom kreirajućih pravnih normi bilo kog zakona, pa i ovog zakona o vladi, omogućimo takvu situaciju da nikada više nikome ne padne napamet da uvođenjem vanrednog ili bilo kog drugog stanja građanima Srbije ugrožava njihova ljudska prava zagarantovana Ustavom. Stoga, s obzirom na činjenicu da se ovde radi samo o tehničkom preciziranju zakonske odredbe koja već u tom obliku piše u aktu više pravne snage, u Ustavu, meni je kao predstavniku Vlade ovo potpuno prihvatljivo i još jednom vam se zahvaljujem na argumentovanoj raspravi. U ime Vlade prihvatam ovaj amandman.
Zahvaljujem se ministru Lončaru. Nadam se da se više niko ne javlja povodom člana 40. Narodni poslanik Gordana Čomić podnela je amandman kojim predlaže da se u delu četiri doda novi član 42a. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Podrazumeva se da je član 40. postao sastavni deo Predloga zakona, pošto je ministar prihvatio. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom da smo svi zaključili da radimo intenzivno na kvalitetu rada ove same skupštine, molila bih pre nego što izložim amandman, da na osnovu člana 82. utvrdimo kvorum, jer je očigledno, gledajući u monitor, da se stanje ne slaže sa onim što vidimo u sali. Kada utvrdimo kvorum, rado ću nastaviti izlaganje. Hvala.
Izvinite samo, elektronski sistemom ili?
Ovo se zove tehnika "produži vreme da poslanici dođu na vreme." Od 11,30 časova poslanici Demokratske stranke su svaki put predsedniku poslaničke grupe G17 i predsedniku poslaničke grupe DSS najavljivali, idite i napravite kvorum i dovedite svoje poslanike, ne želimo da za govornicom tražimo kvorum. Ovaj put tražimo kvorum po članu 82. Poslovnika Narodne skupštine, zato što se monitor, na utisak poslanika koji vam izlaže primedbu, ne slaže sa stanjem u Skupštini. Da li je sada jasno, gospodine Anđelkoviću.
Znači, elektronskim sistemom tražite? Dobro. Zahvaljujem se. Molim da utvrdimo kvorum. Dobro, kako smo utvrdili da ima kvoruma, a uistinu sam pitao da li elektronskim sistemom ili prebrojavanjem, pošto smo mogli i prebrojavanjem, nije sporno, služba radi, možemo da se prebrojavamo. Da li se sada javljate za reč o amandmanu? (Da.) Narodni poslanik Gordana Čomić se javlja povodom amandmana na član 42.
Dakle, u 3,30 časova ujutru imate situaciju da vas kolege i prijatelji iz drugih poslaničkih grupa pitaju da li mogu napolje, bar na piće ili na kafu. Ne može, ima da se radi. Poslanici pitaju šta se desilo, samo sam vam prepričala atmosferu u 3,30 časova i kontakte između poslanika iz različitih poslaničkih grupa. Amandman se odnosi na deo IV i na naslov – Akti Vlade. Imali smo dileme oko toga da li da intervenišemo na izraz akti vlade, pošto može da bude rasprave o tome, jesu li ovo što piše u članu 42. pa do kraja, praktično do člana 49, zaista akti Vlade. Odlučili smo da ostane izraz akti vlade, samo da dodamo novi član 42a, koji glasi – Akti Vlade su: predlog zakona, memorandum o budžetu, deklaracija, rezolucija, strategija razvoja, preporuka, uredba, odluka, rešenja, zaključci i poslovnik Vlade. Razlozi da ovakav jedan amandman predložimo po nama je u tome da se to kaže u jednoj odredbi Predloga zakona, ako uopšte treba nabrajati akta Vlade, to ostaje za posebnu raspravu. Ukoliko bi dosledno išli po onome što bismo želeli da imamo kao naš predlog zakona, onda bi mnogo članova trebalo brisati. Jasno vam je sada da to nije bila namera, da je bila namera da poboljšamo tekst zakona koliko god možemo. Dakle, onda smo shodno ideji predlagača nabrojali sva akta koje donosi Vlada. U odnosu na rešenje predloženo u Predlogu zakona, ovim amandmanom uvodi se donošenje rezolucija i preporuka koje, kao akti, mada to nije odlučujuće, prosto ilustracije radi i uporednih rešenja, dakle, donose organi i organizacije Evropske unije. Sasvim sigurno nema ustavnih smetnji da Vlada donosi navedene akte. Smatramo da ih treba utvrditi ovim zakonom i na taj način ujednačiti rad Vlade sa evropskim standardima. Zašto dodajemo baš rezoluciju i preporuku? Zato što takvih vrsta, da kažem, akata nema u Predlogu zakona, a ima dovoljno dobrih razloga da budu donošeni u budućnosti. Ono što bi još trebalo promeniti ovde je strategija razvoja. To i nismo mi u našem amandmanu predložili, prosto nismo imali bolju ideju nego da ostavimo strategije razvoja, zbog toga što u vremenu koje je pred nama Vlada treba da predloži Skupštini ili da odlučuje samostalno o usvajanju strategija. Jedan primer imamo, a to je strategija u energetici, koja je već bila u ovoj skupštini. Potrebna nam je nacionalna strategija o vodama. Potrebna nam je nacionalna strategija održivog razvoja. Potreban je nacionalni plan razvoja. Mi smo jedna od tri zemlje, i to je ono što bih volela da predlagač zakona zaista razume kada mi kažemo strategija razvoja, koja nema nacionalni plan razvoja. Nacionalni plan razvoja je plan jedne vlade za određeni period, i to tako da su poslovi, projekcije i akcioni plan za svaku godinu, za tromesečja detaljno razrađeni. Predstavlja u suštini, koliko god se meni taj izraz ne dopadao, biznis plan jedne vlade. Neophodan je, ako hoćete da zaista uspešnije nego druge zemlje zapadnog Balkana, koje su Bosna i Hercegovina i Albanija, jer to je zapadni Balkan i to je naša grupa, ako hoćete uspešnije i brže nego one da napredujete. Nacionalni plan razvoja je jedan ogroman dokument i možda je trebalo, o tome smo razmišljali, da posebno stoji u ovom amandmanu, ali on je prosto jednokratan. To je bio jedini razlog da to sada donosite i onda kada obavite taj desetogodišnji proces, onda ćete imati drugu formu dokumenta koji bi vam se 2005. godine zvao nacionalni plan razvoja. Koliko je bitan možete videti ako uporedite rezultate u društvima i državama na osnovu strategije za smanjenje siromaštva, koja je samo slika i opis stanja bez finansijskih linija, a nacionalni plan razvoja uvek ima finansijsku liniju u srednjoročnim finansijskim perspektivama EU. Razlika je ogromna, a korist imaju oni najugroženiji slojevi stanovništva, odnosno deo društva u stanju najviše socijalne potrebe. Uz izvinjenje za prekoračenje vremena, molim vas da ovakvu vrstu amandmana prihvatite. Hvala.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovo poglavlje IV je potrebno. Da li ono treba da ima naziv - akti Vlade, ili neki drugi, nije problem ni ako stoji ovaj naziv, međutim, ovo što ste uradili u Predlogu zakona od čl. 42. do 46. je ispod nivoa onoga što već postoji u Zakonu o Vladi Republike Srbije. Evo, da vas podsetim, to su čl. 29, 30, 31. postojećeg Zakona o Vladi Republike Srbije. Znači, postojeći zakon ima tri člana koja su u potpunosti saglasna sa Ustavom Republike Srbije, a ovo što ste naveli ovde i što ste dali kao - sadržina opštih akata, prvo nije tačno. E sada, šta se htelo ovim amandmanom. Htelo se to da se napravi jedna nomenklatura svih akata koje donosi Vlada i predlagač amandmana je, očigledno u dobroj nameri, samo zaboravio da je i to regulisano Ustavom. To je odredba člana 90. tačka 2. gde se kaže da Vlada donosi uredbe, odluke i druge akte za izvršavanje zakona. Znači, akti koje donosi Vlada i koji treba da se propišu ovim zakonom o Vladi Republike Srbije su svi u funkciji izvršavanja zakona. Za dva je rečeno koji je njihov naziv - uredbe, odluke, a drugi akti sigurno su zaključci i rešenja, kao jedan specifičan vid. Rešenja kojima se vrši postavljenje, razrešenje itd. Ovaj amandman ne može da popravi ono što je sadržano u čl. 42, 43, 44, 45. i 46. Predloga zakona. Ove odredbe koje sam naveo ne daju opis i ne odgovaraju nazivu akta. Pošto je dugačko, ovaj tekst, šta je uredba, šta se uredbom radi; šta je odluka, šta se odlukom radi; šta je rešenje, šta se rešava tim rešenjem i šta je zaključak, a onda ste napravili još jednu grešku: memorandum o budžetu je jedna vrsta akta, ali on je u potpunosti propisan Zakonom o budžetskom sistemu i nemate potrebe da ga ubacujete u zakon o Vladi. Tu postoji još nekoliko akata, koji nisu u direktnoj funkciji izvršavanja zakona. To su programi, planovi, ali se oni formalno-pravno na Vladi usvajaju u formi rešenja ili odluke. Zatim, postoje mišljenja i saglasnosti. Mišljenje koje se izlaže može i u formi odluke da se da. Znači, tu nije problem. Sve je to sublimirano obuhvaćeno, ali ono što ste dali kao tekst, kao sadržinu, kao definiciju odluke, rešenja, zaključka itd. je loše napisano. Naša pravna teorija je to dobro opisala u postojećem Zakonu o Vladi Republike Srbije. Evo, samo da vam dam jedan primer. Vi ste u članu 42. naveli: Vlada uredbom podrobnije razrađuje odnos uređen zakonom, u skladu sa svrhom i ciljem zakona. To ništa ne znači. Podrobnije razrađuje odnos uređen zakonom - to ništa ne znači. A, u postojećem Zakonu o Vladi Republike Srbije stoji - uredbom se bliže uređuju odnosi od značaja za izvršenje zakona, utvrđuju načela unutrašnje organizacije ministarstava, organa uprave u njihovom sastavu i posebnih organizacija i obrazuju stručne službe. U skladu sa Ustavom i svim ovim što je obaveza Republike Srbije. Tako da vam je slaba vajda i od amandmana.
Zahvaljujem se. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Narodni poslanik Gordana Čomić podnela je amandman kojim predlaže da se posle člana 45. doda novi naslov i član 45a. Vlada predlaže da se ovaj amandman da se ne prihvati. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Zahvaljujem, gospodine Anđelkoviću. Poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pročitaću amandman gospođe Čomić. Posle člana 45. dodaje se novi naslov – Rezolucija i član 45a koji glasi: " Rezolucijom se Vlada obavezuje na postupanje i donošenje odluka po pitanjima iz sopstvene nadležnosti". Obrazloženje; uobičajeno u evropskim rešenjima, odličan instrument kojim Vlada realizuje svoj program i jasno, jednostavno, javno i brzo najavljuje građanima odluke iz bliske budućnosti koje su posledica tačaka rezolucije. Naravno, gospođaČomić će detaljnije obrazložiti ovaj amandman, a ja ću iskoristiti ovu priliku vezano za zahtev Vlade da postavim nekoliko pitanja. Prvo, da li je potrebno ovakvo iznurivanje narodnih poslanika, da bi u toku rasprave, koja traje više od deset sati, u ranim jutarnjim satima Vlada prihvatila neke od podnetih amandmana. Mislim da bi, kao Narodna skupština, mogli daleko bolje da planiramo vreme i da i sebe i predstavnike Vlade lišimo ovakvih sednica, koje nisu dostojne ovog parlamenta i u krajnjoj liniji ne mogu dovesti do dobrih, kvalitetnih rešenja, jer je sigurno da ne možemo raditi kvalitetno u četiri po podne i u četiri ujutru. Meni je veoma drago što je ministar i u ovim kasnim satima prepoznao kvalitet ponuđenih amandmana, koje smo podneli mi iz DS-a, ali i iz drugih stranaka. Žao mi je što je ubeđivanje trajalo ovoliko dugo, ali za razliku od većine ministara iz Vlade ovaj ministar je ipak smogao snage da prihvati da predlozi zakona nisu u potpunosti savršeni. Vidite, mi večeras raspravljamo i o aktima Vlade. Evo, hteo bih da postavim pitanje ...
Gospodine Krasiću, vas uvek vidim. Izvolite.
Gospodine Anđelkoviću, vama prosto želim da kažem - evo već zadnjih tri sata vi ne vredite dva poslanika. Vi morate jednu od kartica izbaciti da biste bili ravnopravni sa nama ostalima. Dakle, molim vas, učinite to da vas ne bismo opominjali na povredu Poslovnika. Lepo sam vas zamolio da poštujete Poslovnik ...
Gospodine Markoviću, vi znate da vredim za dva poslanika, gospodin Marković je u zadnjem redu, pa zbog toga kažem.
Dobro, onda znamo da ovde ima nas koji vredimo za dva i onih koji vrede za jednog, i onda se čudimo kako to ima kvoruma; ima očigledno na taj način. Hteo sam da kažem nešto što je ozbiljnije od ovoga o čemu sada razgovaramo. Nedavno su Ministarstvo za kapitalne investicije i ministar Velimir Ilić doneli neki akt. Dakle, donet je akt kojim se lokalnim samoupravama predlaže da se ne primenjuje Zakon o planiranju i izgradnji. Pošto je uvaženi ministar profesor i svakako zna bolje od mene, što zbog struke, što zbog iskustva, ovu materiju, ne znam da li bi on mogao da objasni koji je to od ovih akata koji su ovde navedeni, ili u prethodnom zakonu, koji je to naziv akta kojim se suspenduje zakon. Znači, to bi stvarno bilo lepo objasniti, da li lokalne samouprave treba da primenjuju Zakon o planiranju i izgradnji ili ne treba da ga primenjuju. Da li se to sada menja ovaj zakon i da li je to neka uredba. A nije, jer piše da se uredbom razrađuje zakon. Ne može biti ni poslovnik, ni odluka, odnosi se na javna preduzeća, ustanove itd. Rešenje, postavljenje, imenovanja, razrešenje, zaključci, kojim to aktom ministar za kapitalne investicije suspenduje zakon i kako se to zove, i da li je to dovoljno da se ministar za kapitalne investicije pozove na odgovornost. Da li mi imamo ministra koji uopšte razume hijerarhiju pravnih akata, da li on uopšte zna šta je zakon, a šta je uredba, odluka, zaključak ili nešto treće. Da li može zarad političke kampanje da se pojavi na televiziji koja mu je bliska i da predloži građanima, još gore, lokalnim samoupravama, nemojte da primenjujete taj zakon. Mislim kada govorimo o aktima Vlade, onda treba da pomenemo i to. Nema veze za temu, tema je i to. Razgovaraćemo o tome ako bude rasprava o Vladi, ali nemojte da ne razgovaramo o takvim stvarima. To je vrlo ozbiljno, to je uradio jedan ministar danas, a verujem da drugi to neće uraditi, bar ne ministri koji su pravnici, ali ovo jeste tema kada govorimo o aktima Vlade. Zahvaljujem se vama na saradnji u ovim noćnim satima i nadam se samo da ćemo ubuduće do rešenja koja su saglasna dolaziti u neko vreme koje će odgovarati više i vama i nama, i koje će biti dostupno javnosti, da mogu da prate putem malih ekrana. Hvala vam i izvinjavam se zbog prekoračenja vremena.
Gospodine Markoviću, pomislio sam da se vi opraštate od nas, tako ste delovali. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Na početku moram da iznesem stav u načelu, dakle, da Vlada i izvršna vlast ne donose nikakve deklaracije niti rezolucije. Deklaracijom se ne sprovodi izvršenje zakona, kao što se ne radi ni rezolucijom. Nekada, pre 20 i nešto godina, ovde su bile u modi, u ovoj zgradi, do 31. decembra tekuće godine donosile su se rezolucije o društveno-ekonomskom razvoju u sledećoj godini, pa su to bili politički akti primereni onom periodu socijalističkog samoupravnog društva. Ukoliko postoji potreba da Vlada Republike Srbije izrazi svoj politički stav o nekom pitanju i da najavi neki pravac svojih aktivnosti, onda to radi iznošenjem svojih stavova po pojedinim pitanjima, mišljenja, na konferencijama za novinare, a bogami i samom činjenicom da se nešto predlaže. Predlog akta nije akt, kao što Vlada podnosi predlog zakona, to ne znači da je Vlada donela zakon. Vlada može da predloži rezoluciju Narodnoj skupštini, ali Narodna skupština donosi rezoluciju. Može da predloži i deklaraciju, ali Narodna skupština donosi deklaraciju i nema potrebe da kao samostalni akt ona donosi rezoluciju, jer se nijednom rezolucijom ne sprovodi zakon, ne izvršava zakon. To je problem ovoga amandmana, a očigledno postoji potreba da se popuni jedna praznina, gde Vlada mora da izrazi svoj politički stav povodom nekog vrlo važnog pitanja. Znači, mehanizam je potpuno drugačiji, mislim da nije dobro da na ovaj način od rezolucije pravimo jednu formalno-pravnu instituciju. Rezolucija kao akt i preporuka kao akt, one su karakteristične za, da tako kažem, Ujedinjene nacije, njihov organ Savet bezbednosti, Generalnu skupštinu, karakteristične su za Savet Evrope, za EU, ali nisu karakteristične kao oblici izvršavanja zakona i ispunjavanja obaveza koje proističu iz zakona. Navešću vam samo jedan primer. Mislim da će danas u Skupštini državne zajednice da bude na dnevnom redu, neće, znači skinuli su to sa dnevnog reda; dobro je kada su to pomerili, jer su neki naši pametnjakovići iz Saveta ministara našli ustavni osnov za donošenje jednog zakona kojim se apsolutno krše ljudska prava pojedinca u zajedničkom mišljenju i uredbi Evropske unije. Niti smo članovi Evropske unije, niti te preporuke predstavljaju obavezujuće pravne akte za države članice Evropske unije. Papir sve trpi, malopre sam rekao, sve ono što ste naveli, onih pet ili šest članova o sadržini akata koje donosi Vlada pogrešno je i nije dobro. Ne znam kako vi to možete da usaglasiste, postojeća rešenja su mnogo kvalitetnija, ali nemojte deklaracije, rezolucije i ove stvari da donosi Vlada, onda mi devalviramo naš Ustav.
Reč ima poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman kojim se posle člana 45. dodaje novi naslov i član 45a, u skladu sa onim kakav je bio duh predlagača i uz našu ponovljenu napomenu da to po nama ne bi trebalo da stoji u zakonu. Ponavljam, namera nije da pravimo novi zakon, nego da probamo da popravimo sve što možemo. Dakle, predlažemo da se uvede rezolucija i da se rezolucijom vlada obavezuje na postupanje i donošenje odluka po pitanjima iz sopstvene nadležnosti. Zašto smo predložili preporuku, rezoluciju, a mogla je i direktiva. Svaki put ćete, gde god to može u predlozima naših amandmana, naći nešto što podseća na evropska rešenja i evropske standarde. Da li trenutno primenjene u zemljama Evropske unije ili iz faze gde su razne zemlje pristupale Evropskoj uniji, ali sa jasnom namerom. Zašto? Mislimo da se suviše malo zna o evropskim integracijama u ovom društvu, nažalost, mislim i u ovoj skupštini. Evropske integracije su proces neosetljiv na izborne cikluse. To je prva osobina evropskih integracija. Dakle, potpuno neosetljive na izborne cikluse. Druga osobina evropskih integracija je da su dobrovoljan proces i da ništa od poslova koje imate da obavite u evropskim integracijama nije tema bilo čijeg pritiska i bilo čijeg uslovljavanja. Ništa mi ne radimo zbog toga što Evropa od nas traži, nego zato što to treba da bude dobro po naše društvo. Nedostaje dokumenata. Koliko god da mogu da vodim debatu o tome treba li vlada da donosi rezoluciju ili ne, ali nedostaje dokumenata u našem društvu o jasnoj listi prioriteta, koju Srbija predstavlja. Mi se bavimo samo stvorenim i nametnutim prioritetima. To je pitanje Haga, kao spoljnopolitičko pitanje, pitanje Kosova i Metohije, kao naše unutrašnje političko pitanje, kao i pitanje državne zajednice Srbija i Crna Gora. Ali, nijedno od tih pitanja nije zaista pitanje kojim se bave zemlje koje su na putu evropskih integracija. One se bave unutrašnjom politikom jer evropske integracije jesu tema unutrašnje politike, a ne spoljne. Zato govorimo o rezoluciji, direktivama i preporukama. Naše društvo je još uvek u predfazi, kada smo samo izlistali nasleđene probleme i kada smo još uvek u fazi procesa donošenja odluka hoćemo li nasleđene probleme, kao generacija političari koji su sada u Srbiji odgovorni za bilo šta, proslediti našoj deci ili ćemo reći - hajde da jednom završimo sa svim fakturama, ispostavljenim ko zna kada, da bi moglo da se krene u budućnost. Tome služe rezolucije, da daju listu prioriteta koju zemlja pred sobom ima. Tome služe preporuke, radi liste poslova koje zemlja treba da obavi. Tome služe direktive, znači listi akcionih planova kojima Vlada Republike Srbije zadužuje svaku od institucija sa kojom je u komunikaciji. Kod nas nema iznenađenja zašto se to ne razume ili ne želi da razume. Nije nam neobično da imamo, češće nego što bi trebalo, kvalifikaciju ili diskvalifikaciju onoga ko predlaže, nego priču o onome šta se predlaže. Večerašnja i noćašnja rasprava je bila jedna od retkih u Skupštini, gde ste imali prilike da čujete dve opozicione političke stranke koje su govorile o onome što je sadržaj debate. Niste imali prilike da čujete diskvalifikaciju i da bude važno ko govori, a ne da bude sve važno šta govori. To je ogroman iskorak u političkoj komunikaciji u Srbiji. Meni bi bilo drago da to bude preovlađujuće stanje. Nažalost nije. Znam da je činjenica da smo raspravljali ovoliko o našim amandmanima i amandmanima kolega SRS više posledica nepoznavanja komunikacije unutar Skupštine, nego što se iko potrudio da zaista vidi šta bi značio sadržaj bilo kog od amandmana koji je podnet na Predlog zakona o vladi. I za rezoluciju, i za deklaraciju, i za direktive koje će vlada doneti uvek ćemo glasati. Verujte mi ili nemojte, za šest meseci doći ćete u istu ovu skupštinu sa predlogom da se unese rezolucija, preporuka i direktiva. Možda, kada bi malo više svi čitali, ne bi bilo zgoreg, skratili bismo vreme, a ponavljam da noćašnja noć bude nauk da ne bude važno ko govori nego šta se govori. Mnogo lakše ćemo se sporazumeti nego da komuniciramo na nivou netrpeljivosti. Mi to bar ne radimo. Hvala.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača, dr Zoran Lončar, ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu, želi završnu reč?
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom na veoma iscrpnu raspravu i puno argumenata koje smo čuli, okončan je deo objedinjene rasprave koja se odnosi na zakon o vladi. Nakon svih ovih argumenata koji su izneti, izjasnio sam se na predloge o prihvatanju amandmana. Iskoristiću priliku da se u završnoj reči, nakon okončanja ove rasprave, izjasnim eventualno o vašem predlogu o prihvatanju ili eventualno povlačenju ovog zakona.
Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u Danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 12. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O DRŽAVNOJ UPRAVI (pojedinosti) Dobili ste Predlog zakona, koji je podnela Vlada Republike Srbije. Dobili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Marko Krstin, zajedno Ljiljana Nestorović i Meho Omerović, Leila Ruždić-Trifunović, Aleksandar Radosavljević, Milan Stanimirović, Dragoljub Stamenković, Zlatan Jovanović, Milovan Radovanović, Miljko Četrović, Gordana Pop-Lazić, Milan Stevović, Petar Jojić, Milorad Mirčić, Goran Cvetanović, Zoran Krasić, Božidar Koprivica, Sveto Perić, Ljubomir Kragović, Aleksandar Đorđević, Vjerica Radeta, Nataša Jovanović, Momir Marković, Branislav Blažić, Nemanja Šarović, Veroljub Arsić i Vojislav Milajić. Pisanim putem amandmane su povukli narodni poslanici Ljiljana Nestorović, na članove 3, 69, 78, 80, 81, 83. i 87, koje je podnela 23. novembra 2004. godine, i Marko Krstin, na član 72. Predloga zakona. Primili ste izveštaje Odbora za pravosuđe i upravu i Zakonodavnog odbora. Primili ste mišljenje Vlade Republike Srbije o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila zajednički načelni pretres, u okviru koga je razmatran i Predlog zakona o državnoj upravi, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Reč traži gospodin Marković, narodni poslanik, po Poslovniku.
Mislim da su u pravu poslanici koji kažu da predsedavajući treba da vodi računa o postojanju kvoruma. Pošto nisam ovlašćeni predstavnik poslaničkog kluba, neću sada ni tražiti utvrđivanje kvoruma, nisam ovlašćen za to, ali želim da ukažem na jednu drugu stvar, a to je da je četiri sata izjutra i da rad gubi svaki smisao, uprkos tome što možda prethodnih nekoliko sati jesu bili kvalitetni. Dakle, mislim da nije moguć nastavak rada u ovim uslovima, sa ove govornice sam primetio, dok sam govorio, izvesne kolege koje su malo prispale, mada to ne zameram. Nije to ni za podsmeh, niti je za osudu. Nije ni normalno da se bude budan u četiri ujutru, iskreno, a posebno da se bavite intelektualnim radom. Sa druge strane, video sam na jednoj drugoj strani jogurt, pecivo itd. Ako mislite da je to ambijent u kome mi treba da radimo, vi ste većina i vi samo izvolite, možemo raditi i na taj način. Nećete ga sprečiti. Nećemo imenovati kolegu, nema potrebe, ne želim ništa da zameram kolegi, ali želim da vam kažem nešto drugo - nemojte misliti da ćete ovim iscrpljivanjem da nas sprečite da branimo naše amandmane. Mi jesmo okuraženi ovim, ali mislim da za Narodnu skupštinu ovo nije dobar način rada. Ukoliko odlučite da radite na ovaj način, moram da vam kažem da mi, kao poslanici opozicije, koje ipak doživljavam da ovo radimo isključivo zbog toga što vi niste sposobni da na pravi način rasporedite vreme i način rada Narodne skupštine, onda vas upozoravam da ćemo mi kao poslanici opozicije konstantno insistirati da budete prisutni ovde u sali jednako kao što smo to mi. Na taj način možemo da radimo, ali ne način da ovde bude 84 kartice, a poslanici da budu napolju. Smatram da je povređeno dostojanstvo Narodne skupštine i svakim minutom daljeg rada mi sami rušimo ugled našeg doma. Dajte pauzu, nastavimo sutra, odnosno danas preko dana, dok se malo odmorimo i mislim da će rasprava biti daleko bolja i kvalitetnija. Na ovaj način ništa nećemo postići. To je predlog, a vi ćete odlučiti.
Po Poslovniku, narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine predsedavajući, gospodine Mihailoviću, reklamiram povredu člana 1. Poslovnika, koji govori o pravima i obavezama narodnih poslanika u Narodnoj skupštini, član 28. koji govori o onome koji predsedava. Pronaći ću i taj član koji govori o nemogućnosti da, usled vanrednih okolnosti ili nediscipline narodnih poslanika, omogućite normalne uslove za rad. Vi ste se verovatno naspavali. Bili ste na visinskim i nekim drugim pripremama, sa Ravne Gore doleteli ovamo, pa išli malo šetali, pa se opet vratili, tri sata na smenu sa predsednikom Skupštine, sa Zoranom Anđelkovićem, zvanim Baki. U takvoj situaciji zaista ne razumem gospodina ministra, računam da ministar treba da bude ozbiljan čovek, ako ima narodnih poslanika koji to ne razumeju i ne žele da se ponašaju u skladu sa članom 1. Poslovnika o radu, da li je moguće da gospodin ministar, koji je ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu, zna da sada treba da otpočnemo, kao što je i sam rekao, raspravu u pojedinostima o zakonu o državnoj upravi. I takođe zna da je podneto 43 ili 45 amandmana, nekolicina prihvaćena, pa u 04,10 časova – pošto je kamera, ako uopšte i dalje ima prenosa, fiksirana samo na govornika, ali to je sasvim nebitno, jer to neće da nas osujeti, ako vi nastavite da radite – nastavljamo da se borimo za naše stavove i da branimo amandmane, u atmosferi sa kojom bih volela da javnost bude upoznata, ali cela Srbija sada spava, ili veći deo, o čemu se ovde radi i kako se ponašaju narodni poslanici. Jedni imaju sendviče pod klupom, drugi su naslonjeni, jedan poslanik, koji je nedonošče u jednoj poslaničkoj grupi, non-stop šeta s leva na desno, šef poslaničke grupe urliče, jedan stoji, drugi izlazi pa ulazi. Na šta ovo liči? Šta je ovo, da li je ovo Narodna skupština Republike Srbije? Moram da vas podsetim, dame i gospodo narodni poslanici, da ovde sa velikim dostojanstvom i sa pažnjom, kada je u pitanju svaki amandman, sede poslanici SRS u 04,10 časova i naš predsednik poslaničke grupe, onaj koji danas ima najveće poverenje kao političar pojedinačno u Srbiji i koji vas upozorava na to da vam ne valja ovaj posao i da to nije dobro. Nije dobro ni za ovu instituciju, nije dobro ni za vas same, koji ćete jednoga dana da shvatite da nisu to prava i obaveze narodnog poslanika po članu 1. Poslovnika o radu Narodne skupštine. Ako vi mislite da je normalno da se pojedini poslanici ovako ponašaju, uz izvinjenje drugima, ali u prisustvu sada jednog koji se sa moje desne strane, najmanje rečeno, neandertalski ponaša, zaista bih vas zamolila da pokažete ozbiljnost u radu, jer računam da tu ima mnogo ljudi koji shvataju koliko je važna i Skupština i ovaj zakon. Uvažite svog gospodina ministra, predstavnika izvršne vlasti, čiji zakon dolazi na dnevni red i ponašajte se u skladu sa članom 1. Poslovnika o radu.
Molio bih vas da u ovim ranim satima ne vređate poslanike. Na član 3. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovim amandmanom se menja član 3. Predloga zakona, a potreba da se promeni taj član je toliko očigledna da običnim čitanjem može da se utvrdi da nešto nije u redu sa ovim što je Vlada predložila. Kaže se ovako: "Rad organa državne uprave podleže nadzoru Vlade". Drugi stav: "Narodna skupština nadzire rad organa državne uprave preko nadzora nad radom Vlade i članova Vlade". Treći, najopasniji stav: "Preko upravnog spora rad organa državne uprave podleže i nadzoru sudova". Po definiciji, upravni spor je oblik kontrole zakonitosti, sudska kontrola zakonitosti konačnih upravnih akata. U odredbama zakona o državnoj upravi nema mesta ovakvim odredbama o nadzoru Vlade. Naslov iznad člana 3. glasi - Nadzor nad organima državne uprave. Šta mi to sad predlažemo da se sredi. Mi predlažemo da član 3. glasi: "Nadzor nad radom organa državne uprave vrši Vlada." Prosto, jednostavno, jasno, ne unosi nikakvu zabunu, a odražava ono na šta je Vlada mislila da treba da se uredi članom 3. Predloga zakona. Sada ste ovde rekli šta je direktni nadzor, asocirate šta je posredni nadzor. Malopre nisam hteo da se javim povodom one odredbe, gde je ministar prihvatio, u ime Vlade, amandman, meni se čini da je Meho Omerović podneo taj amandman, odnosio se na stav 2. člana 39. Tamo se pojavio jedan problem, tek praksa izbacuje na videlo da je to problem. Vidite, kada Narodna skupština kontroliše Vladu i ministarstvo, onda imamo problem sa tim tzv. paradržavnim organima. To asocira na ovo u pogledu nadzora. Narodna skupština, kada bi i kontrolisala neki paradržavni organ koji je daleko od Vlade, ne bi mogla da dođe do dokumentacije i do podataka, a to je slično i kod odredbi o nadzoru. Znači, mi predlažemo jednu jednostavnu formulaciju koja zadovoljava sve potrebe da ovo liči.
Reč ima poslanik Gordana Čomić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanički klub Demokratske stranke podržaće amandman na Predlog zakona o državnoj upravi koji su u istovetnom tekstu podneli narodni poslanici Vjerica Radeta, Ljiljana Nestorović i Meho Omerović, iz prostog razloga što je taj amandman mnogo bolje i tačnije rešenje nego predloženi tekst u članu 3, pogotovo stav 2, koji kaže da Narodna skupština nadzira rad organa državne uprave preko nadzora nad radom Vlade i članova Vlade. U celom zakonu, kako smo rekli u raspravi u načelu, ima viška teksta, ima viška rečenica, i to nejasnih i sa naše tačke gledišta nepravilno pisanih. Mi smo vam rekli u načelnoj raspravi da je ovo stranačka borba, mi bi ćutali oko oba zakona iz prostog razloga što ovaj zakon znaju da čitaju i znaju kako će biti deprimirani ljudi u organima državne uprave. Nije to u pitanju. Dakle, nemamo mi ništa kao stranka od toga što ogromna većina ljudi koja radi u državnoj upravi kaže - kakvo je ovo čudo? To što će Vlada odnosno starešina organa imati slabiju poziciju, jer ovo skida autoritet ako se Vlada dogovori da ovo treba da bude usvojeno, nije nikakva stranačka korist. Da to razjasnimo. I upravo je tekst ovog zakona nerazumljiv tekst, sa viškom priče, za nas praktično nerešiv da bi podnosili amandmane, osim u izuzetnih šest amandmana, kao što je to bio slučaj sa zakonom o Vladi. Ako prihvatite da nadzor nad organima državne uprave vrši Vlada, onda imate jasno i čisto rešenje. Ono što u suštini zabrinjava i što pokazuje dozu nepoštovanja prema narodnim poslanicima su obrazloženja za odbijanje amandmana i jedan deo moje rasprave u pojedinostima biće posvećen čitanju ovih obrazložena. Zato da svi vidimo šta rade organi državne uprave. Neko u organima državne uprave se usudio da napiše kako nadzor sudova nad radom organa državne uprave preko upravnog spora nedvosmisleno proizilazi iz odredbe člana 124. stav 3. Ustava, prema kojoj o zakonitosti pojedinačnih akata, kojima državni organi i organizacije koje vrše javna ovlašćenja rešavaju o pravima ili obavezama, odlučuje sud u upravnom sporu. Dakle, to ne stoji, pa ne stoji, i to zna ko je pročitao Ustav i ko zna šta je sud. Rečenica kakva je data, a tiče se upravnog spora, da preko upravnog spora rad organa državne uprave podleže nadzoru sudova u suštini predstavlja kontrolu i svako ko hoće može tako da je tumači. Ono što ste u obrazloženju za odbijanje amandmana još napisali jeste da Narodna skupština nema neposredna nadzorna ovlašćenja nad radom organa državne uprave, kao što ih ima Vlada. Kako onda mogu da pozovem ministra u Skupštinu? Da li je ministar starešina organa koji vodi jedan organ državne uprave? Šta to znači da nemam neposredan nadzor? Da li to znači da vi pokušavate obrazloženjem u ovom zakonu da objasnite da u Narodnoj skupštini mi ne smemo da pozovemo ministra da ga propitamo, da li po pitanju rasprave o poverenju, da li po bilo kom pitanju za koje mi smatramo da je od interesa za Skupštinu. Sa recimo malo ciničnog humora, tekstovi zakona o državnoj upravi i zakona o Vladi su dokaz da niko ne vrši nadzor nad organima uprave, jer da je Vlada izvršila nadzor nad predlogom akta organa državne uprave, on u ovakvom tekstu sigurna sam ne bi došao u Skupštinu. Molim da prihvatite ovaj amandman, pošto jednostavno doprinosi jasnoći člana 3, kao jednog od prvih članova.
Reč ima poslanik Nemanja Šarović.
Zahvaljujem, gospodine Mihailoviću, i mislim da bi ipak trebalo da obezbedite koliko-toliko regularne uslove za rad. Mislim da je krajnje neprimereno to što poslanici vladajuće koalicije pokazuju nervozu na ovaj način. Naravno, ukoliko vam je dosadno, ukoliko ne želite da radite posao za koji su vas građani izabrali, onda nema potrebe ni da nas, koji ovu dužnost koju vršimo shvatamo na jedan mnogo ozbiljniji način, ometate u tom radu. Dakle, ko želi da radi neka ostane, a ko ne želi neka slobodno izađe napolje, ali mislim da je krajnje neprimereno da se po sali šetate, da pričate i da stojite po ćoškovima. Na član 3. Predloga zakona o državnoj upravi amandman je, u ime poslaničke grupe SRS, podnela narodni poslanik Vjerica Radeta, iz razloga što i u ovom zakonu, kao i u mnogim prethodnim koje smo razmatrali, očigledno da postoje određeni problemi kod onih koji te zakone pišu ili možda bi bolje bilo reći kod onih koji te zakone prevode. Iskoristio bih priliku da odmah na početku pitam ministra Lončara da li će preuzeti odgovornost za ovaj zakon, odnosno da li je on pisao ovaj zakon, jer je očigledno, a mislim da je to i sam priznao, mogli smo to naravno shvatiti kada smo taj zakon pročitali, da ovaj prethodni zakon o Vladi nije pisan na teritoriji Republike Srbije. Amandmanom na član 3. traženo je da se pravno-tehnički uredi ovaj član, jer je ovde praktično sebi Vlada dopustila da ovim predlogom izmišlja toplu vodu i da objašnjava neke stvari koje ni na koji način neće imati i ne smeju da imaju mesta u zakonu o državnoj upravi. Formulacija koja je predložena je široka. Kaže se da rad organa državne uprave podleže nadzoru Vlade, pa zatim da Narodna skupština nadzira rad organa državne uprave preko nadzora nad radom Vlade i članova Vlade i na kraju da preko upravnog spora rad organa državne uprave podleže nadzoru sudova. Kada bi se na ovaj način širilo ko sve nad kim i po kom osnovu ima određena ovlašćenja i određen nadzor, mi bismo praktično došli u neki začaran krug, i onda bi ovaj član 3. mogao da ima ne tri stava, nego verovatno 33, i zbog toga rešenje koje je predložila SRS, odnosno narodni poslanik Vjerica Radeta koja je neposredni potpisnik ovog amandmana, odnosno da član 3. Predloga zakona glasi – nadzor nad radom organa državne uprave vrši Vlada – predstavlja mnogo bolje rešenje, predstavlja konciznije i u svakom slučaju pravno mnogo jasnije rešenje. Ono što treba da bude ideal za ovaj zakon, a naravno i za sve ostale zakone koji se donose, jeste da oni budu što kraći, što koncizniji, ali istovremeno što precizniji, a ne da ovakvim pukim nabrajanjem nekih stvari koje su nepotrebne i prepisivanjem određenih normi iz Ustava ili iz drugih zakona, Poslovnika o radu Narodne skupštine, dolazimo do maksimalnog širenja propisa i ne znam zaista čemu sve ovo vodi. Zbog toga, predlažem da vladajuća koalicija još jedanput razmisli o ovom amandmanu, a pre svega ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu, gospodin Lončar, i da prihvati ovaj amandman. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić, povreda Poslovnika. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, na osnovu člana 82, a zbog očitog neslaganja stanja u sali i na monitoru, na primer poslednji red sa desne strane, tražim da utvrdite kvorum. Molim sve kolege da sede u sali ako već ne učestvuju u raspravi i da poštuju Poslovnik, da ne bismo morali da primenjujemo sve tehnike koje inače postoje u ovoj skupštini, dakle, prozivka, prebrojavanje. Molim vas da utvrdite kvorum.
Hvala. Molim vas da utvrdimo kvorum. Ubacite kartice u vaše identifikacione jedinice. Određujem pauzu od pet minuta.
Kako bi se tehnika i monitori odmorili, nastavljamo sutra u 13,00 časova. Dame i gospodo narodni poslanici, posle pauze nastavljamo rad. Molim vas da prvo utvrdimo kvorum. Molim narodne poslanike da ubace kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da imamo kvorum. Reč ima ministar Zoran Lončar.