Presidenten vil foreslå at det velges en settepresident for Stortingets møte i dag – og anser det som vedtatt. Presidenten vil foreslå Sigvald Oppebøen Hansen. – Andre forslag foreligger ikke, og Sigvald Oppebøen Hansen anses enstemmig valgt som settepresident for Stortingets møte i dag.
Presidenten vil be om at de første talerne i sitt innlegg tar opp forslag som gjelder alle rammene, selv om vi nå starter på Kulturdepartementets budsjett. Etter ønske fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at debatten om budsjettinnstillingen deles i to, slik at man først behandler rammeområde 3, Kulturdepartementet, og deretter rammeområdene 1 og 2. – Det anses vedtatt. Etter ønske fra familie-, kultur- og administrasjonskomiteen vil presidenten foreslå at hver av debattene blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter og Kystpartiet 5 minutter. I tillegg gis statsrådene en taletid på inntil 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne for hver partigruppe og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter etter hver av debattene. – Dette anses vedtatt.
Det vi skal vedta i dag, er det fjerde og siste kulturbudsjettet i denne perioden. Det er tid for å oppsummere litt: Hva har skjedd? Hva er oppnådd? Hvilke mål er nådd i løpet av disse fire årene? Da den nåværende kulturministeren overtok høsten 2001, fikk hun i arv et kulturbudsjett som heldigvis ble videreført med unntak av noen kutt, et kulturbudsjett som foregående kulturminister, Ellen Horn, hadde lagt fram, og som inneholdt en betydelig satsing på kultur. Høsten 2002, derimot, ble det framlagt et statsbudsjett som var så dårlig på kultursiden at statsråden så seg nødt til på første side å skrive at en ikke engang oppfylte de ambisjonene hun selv hadde på kulturområdet. Høsten 2003 fikk vi beskjed om at det dessverre ikke kunne bli noen store satsinger i 2004 heller, fordi vi nå måtte vente på at kulturmeldingen ble behandlet. Det var meningsløst å sette i gang større satsinger før den store kulturmeldingen endelig var blitt behandlet våren 2004. Det var derfor med en enorm forventning vi så kulturbudsjettet 2005 i møte. Nå skulle endelig tre års ventetid være over. Det var som om adventstiden var slutt og julekvelden stod for døra. Dessverre må vi si at de forventningene ikke ble innfridd. Tvert imot ser vi på kulturbudsjettet at gode, viktige satsingsområder som er omtalt i kulturmeldingen, fortsatt skal vente til – jeg vet ikke, jeg – neste jul, eller i hvert fall en annen anledning. Det er noen få byggeprosjekter som får de store pengene, de andre får null – ikke engang prisjustering – eller attpåtil, på noen områder, kutt. Vi kan konkludere med at denne stortingsperioden langt på vei har vært et langt hvileskjær hva angår satsing på kultur. Der det har vært en satsing, er på de områdene hvor man følger opp tidligere vedtatte planer: Operaen, operabygget og en opptrapping av operavirksomheten, Nasjonalbiblioteket – gjennomføringen av bygging – og ABM-meldingen. Men selv her klarer man ikke å følge de vedtatte planene. Når det gjelder ABM, ligger vi nå 22 mill. kr etter skjema. Hvis man skal gjøre opp status for denne stortingsperioden, finner man at det er ett eneste lyspunkt som framstår som en stor satsing. Det er endringen i tippenøkkelen, som gir kulturområdet over 400 mill. kr ekstra. Men der kjempet jo som kjent statsrådens parti og de andre regjeringspartiene med nebb og klør for å hindre omleggingen. Hålogaland Teater tar også en vesentlig del. Vi husker imidlertid også her forhistorien, hvor statsråden først foreslo å utsette bygget på ubestemt tid, men etter hardt press fra opposisjonen i Stortinget og ikke minst fra hele Nord-Norge, kom Hålogaland Teater på plass i revidert nasjonalbudsjett et halvt år etter. I april i vår konkurrerte partiene her på talerstolen om å være mest offensiv på kultur. Vi hadde fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiets side lagt fram et 15 punkts program for en konkret, offensiv og målbar satsing på kultur. I forbindelse med den debatten sa statsråden i Dagbladet at det var å slå inn åpne dører, og at statsråden og regjeringspartiene var like ambisiøse. Saksordføreren sa i den debatten 1. april: «Hvis man ser på den ambisjonen som ligger i kulturmeldingen, betyr den også en dramatisk økning i årene som kommer.» Den dramatikken uteble i forslaget for 2005. Når det gjelder film, ser vi at filmproduksjonsfondet kuttes. Det som var statsrådens hjertebarn i kulturmeldingen, en utvidelse av innkjøpsordningen for sakprosa, er uteblitt. Det satses lite eller ingenting på musikk, pressestøtten står på stedet hvil. Det er veldig få ting igjen av «den monalege auken» som skulle komme i forbindelse med kulturmeldingens etterfølgelse. Det er så lite som skal til på kulturfeltet før vi får til et virkelig løft. Mens man på barne- og familiebudsjettet snakker om 2 og 3 milliarder kr i årlig økning for å få gjennomført et barnehageforlik, mens man på samferdselsbudsjettet snakker om 1–2 milliarder kr i økning for å komme på Nasjonal transportplans ambisjonsnivå, mens man over forsvarsbudsjettet kjøper fregatter som hver koster like mye som en opera, snakker vi om når det gjelder kulturbudsjettet, kanskje bare noen få hundre millioner, som kunne ha utgjort en enorm forskjell. Men det har man altså ikke fått til. Tvert imot, når man skal gjøre opp kulturbudsjettet for 2005, har man til og med tappet sparegrisen. Man tar 158 mill. kr ut av et fond fra Norsk Tipping. Det sier seg selv at dette kan ikke bli en varig finansiering av et driftsbudsjett for kultur, og jeg frykter for, hvis dagens statsråd får fortsette også i neste periode, hva som skal skje når det ikke lenger er den typen pengebinger å gå inn og tømme for å holde Kultur-Norge i gang. Heldigvis har opposisjonen en annen og langt sterkere vilje til satsing på kulturområdet. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har i kulturbudsjettet gått sammen om en felles innledende partimerknad – og det tror jeg er ganske unikt – hvor vi beskriver vår satsing. Der sier vi: «Disse medlemmer går inn for at det skal satses mer på kunst og kultur enn det Regjeringen legger opp til. Disse medlemmer har utarbeidet Kulturløftet, som er en forpliktende og omfattende satsing på kunst og kultur de kommende 10 årene.» Vi putter penger der munnen vår er, for å si det på amerikansk. Vi følger opp i handling i budsjettet det vi sier med fine ord under behandlingen av kulturmeldingen. Det er jo det som teller for alle filmkunstnere, for forfattere, for musikere, for alle dem som jobber i kulturskolene rundt omkring i Norge, at vi faktisk i konkrete bevilgninger følger opp det vi sier med fine ord. Det finnes ikke en kunstner som lever av fine ord, bortsett fra kanskje forfattere, men det blir en litt annen betydning av begrepet. Det er de konkrete rammevilkårene som ligger i stipendordninger, i bevilgninger, i institusjonene, som teller. Fra Arbeiderpartiets side plusser vi på kulturbudsjettet med 200 mill. kr. Museene får 20 mill. kr av dem. Vi synes det er dramatisk at ABM-meldingen ikke følges opp. Vi har lovt alle dem som har gått inn i en tøff konsolideringsprosess, at det skulle følge penger med på veien. Da mener vi at det er et løftebrudd når man ikke klarer å følge med på det, og at dette faktisk kan sette hele konsolideringsprosessen i fare. Vi mener at norsk filmsuksess bør belønnes, ikke straffes. Det er jo spesielt at når Stortinget har påtvunget en ellers så skatteletteivrig regjering en ordning for film som gir 15,6 mill. kr i skattelette, da skal bransjen selv betale skatteletten krone for krone. Det skulle vært interessant å se om de kunne ha gitt andre, som ikke trenger skattelette, de samme rammebetingelsene, at de skal betale skatteletten sin selv. Vi, i motsetning til regjeringspartiene, ønsker en satsing på regionale filmfond. Det som statsråden har fått til, slaktes i budsjettet her, man tapper det fondet og putter det i andre øremerkede formål. Der plusser vi på 7,5 mill. kr. Norsk musikk får en omfattende ekstra satsing, festivalstøtte, innkjøpsordning for fonogram, en ny jazzscene og en riksscene for folkemusikk. Den frie scenekunsten har lenge vært svært underfinansiert. Vi vet at ordningen under Kulturrådet har mange ganger så stor søknad som bevilgning. Der plusser vi på med 20 mill. kr.Skal ifølge Giske være 10 mill. kr. Vi ønsker oss en egen ordning for dansekunsten. Vi synes at dansekunsten har vært et stebarn i scenekunsten, kommet i annen rekke i forhold til kunstformene. Vi ønsker en egen støtteordning, slik at dansekunsten får et løft. Det er spesielt at en statsråd som kaller seg frivillighetsminister, begynner sin karriere med nok et kutt på frifond. 17 nye millioner ryker, og det som Stortinget satte som forutsetning da tippenøkkelen ble endret, er brutt i hvert eneste budsjett, og det blir mindre penger til frivillig arbeid enn før. Vi svarer med å utjevne kuttet og også sørge for et instrumentfond på 10 mill. kr. Vi sørger også for å gi innkjøpsordningen en utvidelse i vårt budsjett, slik at det som kulturmeldingen omtalte som en av de viktigste satsingene, sakprosainnkjøp, kommer på plass. Kommuneøkonomien har vi ikke tid til å ta her, men forskjellen mellom regjeringspartiene og opposisjonen på venstresiden når det gjelder kommuneøkonomien, betyr også dramatisk forskjell i forhold til kultursatsing, særlig på et av de viktigste punktene i kulturløftet, nemlig satsing på kulturskolen. Med det tar jeg opp de forslag som vi er forslagsstillere til.
Representanten Trond Giske har teke opp dei forslaga han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Det var en kanonade fra representanten Giske som i all hovedsak handlet om spørsmålet om mer penger. Det er ikke så rart, for det er vel i grunnen det eneste suksesskriteriet Arbeiderpartiet arbeider etter: Hvor mye mer penger er det mulig å få inn i kulturbudsjettet. Og det var særlig fokus på frivillig sektor. Nå er det altså slik at Arbeiderpartiet har finansiert sin økning på ca. 200 mill. kr bl.a. ved å kutte skattefradraget til frivillige organisasjoner i det store oppgjøret. Det dreier seg om 320 mill. kr, som vil innbringe ca. 1,4 milliarder kr til frivillig sektor. Riktig nok er det en god del av det som går til humanitære organisasjoner, men fortsatt snakker vi om meget betydelige beløp til frivillige lag og organisasjoner. Og mitt spørsmål er: Er det mindre viktige penger enn de pengene man måtte ha direkte på statsbudsjettet?
Vi har i og for seg ingenting imot det skattefradraget, men vi mener at det er bedre at vi her i salen diskuterer hvordan vi kan kanalisere de pengene til det beste for kulturen. Jeg tror at det er en ganske bekymringsfull veg å gå hvis man tenker seg at norsk kulturliv bare skal være avhengig av de private donorene, som gjennom skattelette skal stimuleres til å gi penger. Vi ser det systemet i andre land. I USA er det utviklet, med store private donorer. Og det er vel og bra. Jeg skulle ønske at næringslivet var mye mer aktivt og tok et større ansvar for viktige kulturinstitusjoner, og jobbet på den måten som man ser i andre land. Men vi kan ikke gjøre norsk kulturliv mer og mer avhengig av det. Vi trenger en god offentlig finansiering i bunnen, som ikke bare gir gode arbeidsvilkår, men også den friheten som kunstnere skal ha. For det handler det også om for oss, at pengene skal gå uten noen bånd. Det skal være den kunstneriske uttrykksfriheten, mangfoldet, som settes i høysetet, og da trenger vi gode fellesskapsløsninger og gode offentlige finansieringsordninger.
Vi hørte fra Arbeiderpartiet at de skal plusse på nærmest hver eneste post og hvert eneste kapittel i kulturbudsjettet. Det skal de gjøre med 200 mill. kr. Det sier seg selv at det blir å smøre tynt utover alt, uten å komme med noe konstruktivt nytt og annerledes. Jeg kunne tenke meg å spørre representanten Giske: Er dette egentlig bare en gigantbløff overfor Kultur-Norge? Eller er det nok en regning til skattebetalerne? Hva er det Trond Giske tenker når han skryter av påplusninger på alle poster og kapitler på budsjettet, men samtidig bare har disse 200 millionene? Hvem skal betale denne regningen?
Vår påplussing på kulturbudsjettet står detaljert opplistet i innstillingen på side 84 og 85, så der kan man finne alle de gode formålene vi har funnet plass til innenfor en sum på 200 mill. kr. Det er det som er så fantastisk på kulturområdet, at for en sum som tilsvarer en hundredel av det som hvert eneste år gis i skattelette, 20 milliarder kr, kunne vi altså fått til alt dette: 10 mill. kr til fri scenekunst, 17 mill. kr til Frifond, 10 mill. kr til instrumentfond, en kraftig satsing på innkjøpsordningen for litteratur, fonogrammer osv. – mange fabelaktige satsinger. Jeg blir litt trist, for når vi snakker om satsing på asfalterte motorveger, eller forsvar, eller eldreomsorg, der man skulle ha 30 milliarder kr for å få enerom til alle, eller forskningsplan på 10 milliarder, da suser det igjennom i salen. Men når man foreslår å bruke 200 mill. kr, en liten brøkdel av de summene, på kultur, da kommer straks kravet om inndekning og rop om uansvarlighet.
Jeg er redd for at representanten Giske når det gjelder penger, nok befinner seg i en helt annen virkelighet enn noen tidligere kulturminister, det være seg også fra Arbeiderpartiet, har gjort. Jeg har lyst til å konsentrere meg om én ting, nemlig satsingen på ABM. Representanten Giske kritiserer Regjeringen for løftebrudd når det gjelder ABM-opptrappingen. Jeg har foran meg en trykksak utgitt av de tre partiene som skal danne regjering fra høsten av, og det er interessant å se hva de vil prioritere når de kommer tilbake og skal ha makten. I denne trykksaken er ikke satsing på ABM nevnt. Av 15 opplistede punkter over påplussinger og gode formål i kulturbudsjettet er altså ABM ikke verdt et eneste ord. Hvor blir det av all retorikken og kritikken av Regjeringen? Jeg er klar over at man har plusset på i budsjettet, for det gjør man jo overalt, men hva vil man, når man kommer i regjering, gjøre med ABM-opptrappingen?
La meg først si at jeg er glad for at representanten Lånke snakket om «når» de tre partiene skal danne regjering. Jeg antar at han har sett på meningsmålingene for Kristelig Folkeparti og allerede trukket inn årene. Selv foretrekker vi å gjennomføre valget neste år, før vi konkluderer bastant med at det skal skje. Men vi håper selvsagt at det skal skje. Når det gjelder de 15 punktene i kulturløftet, handler jo de om hva vi skal gjøre i neste stortingsperiode og framover mot 2014. I motsetning til Kristelig Folkeparti har ikke vi behov for å resirkulere ting som er vedtatt for tre–fire år siden. Dem forutsetter vi at alle følger opp. Men jeg skjønner at Kristelig Folkeparti neste år skal gå til valg på at de i neste periode skal gjennomføre ABM-satsingen. Den burde ha vært gjennomført nå. Og særlig burde saksordføreren for ABM-meldingen, som kjenner denne sektoren så godt, vært bekymret over at vi får meldinger fra konsoliderte museer landet over om at når pengene ikke kommer, skaper det stor frustrasjon hos dem som har gått gjennom smertefulle prosesser for å slå seg sammen. Det mener jeg er et løftebrudd, ikke en støtte til dem som gjennomfører det Stortinget har vedtatt.
Replikkordskiftet er omme.
Høyre ønsker en treffsikker kulturpolitikk der staten bidrar til et fritt og levende kulturliv. For Høyre er det viktig at de statlige virkemidlene, som lovgivning og økonomiske bidrag, gis på en måte som ikke virker styrende eller hemmende for kulturlivets utfoldelse. Et uavhengig kulturliv burde ideelt sett være helt uavhengig av staten. For Høyre er ikke markedet et problem, slik de sosialistiske partiene ofte gir uttrykk for. For Høyre er markedet en mulighet og et viktig korrektiv kulturlivet også kan vokse på. Historien har imidlertid vist oss at markedsmekanismene ikke er tilstrekkelige dersom vi også vil stille store krav til kulturelt mangfold og kvalitet. Til alle tider har museene spilt en avgjørende rolle for kulturlivet. Tilpasset vår tid og vårt samfunnssystem tilsier det at staten tar ansvar for å kompensere der markedet ikke strekker til. Høyre støtter derfor at det offentlige gjennom forskjellige ordninger bidrar til å sikre bredden, nyskapingen og kvaliteten i kulturlivet. Men omfattende offentlig finansiering må også følges av et våkent blikk i forhold til faren for ensretting. Ensidig fokusering på offentlig finansiering kan gi servile kulturaktører som bevisst legger sitt arbeid opp mot det som er politisk korrekt. I et lite land som vårt vil det også være slik at offentlige midler kanaliseres gjennom få organer, som gjerne blir rekruttert fra nokså smale miljøer. Dette bør påkalle særlig oppmerksomhet i forhold til det å bli styrt av herskende smaksretninger som ikke nødvendigvis bare er basert på kvalitative parametere. Høyre ønsker et samfunn med kvalitet i alle ledd. Da kan vi heller ikke være redde for å etterspørre kvalitet i forhold til kunst og kultur. Her skiller Høyre seg klart fra Fremskrittspartiet, som mener det ikke er mulig å forholde seg til kvalitetsbegrepet i kulturpolitikken, og som derav slutter at kulturlivet stort sett må være henvist til markedet alene, og at kulturpolitikken for øvrig bør rettes inn mot brede grupper, bl.a. rettes inn mot fritidsaktiviteter innenfor frivillige lag og foreninger. På den andre siden skiller Høyre seg fra de sosialistiske partiene, som etter vår mening arbeider etter et eneste suksesskriterium, nemlig flere offentlige penger, supplert med en jevnt over negativ holdning til alt som har med markedet å gjøre. Årets budsjettbehandling illustrerer disse skillelinjene på en god måte. De sosialistiske partiene overbyr hverandre gjennom forslag om betydelige påplussinger jevnt fordelt på et stort antall prisverdige tiltak. Det gjenstår å se om man også i posisjon eventuelt vil finne pengene, og – mer interessant – om vi da vil se anslag til tydeligere prioriteringer enn dem vi kan spore i dag. Fremskrittspartiet foreslår, med henvisning til markedets muligheter, kutt på vel 540 mill. kr, noe som uten tvil ville bety en rasering av viktige deler av norsk kulturliv. Dette er en politikk for et kulturelt sett fattigere Norge, dårligere rustet til å ta morgendagens utfordringer, eksempelvis i forhold til det å bygge et kreativt samfunn med stor evne til fornyelse og omstilling. For Høyre faller årets kulturbudsjett godt inn i forhold til den politikk vi gjennom Sem-erklæringen har lagt opp til i denne stortingsperioden. Årets budsjett gir en betydelig økning for kulturområdet, på hele 9 pst., noe som må sies å være et meget godt løft, i tråd med de forventninger om økt satsing på kultur som har ligget i luften etter behandlingen av kulturmeldingen. Dette løftet gir rom for en god generell oppjustering for hele kulturområdet og flere nye satsinger, samtidig som viktige prosjekter blir gjennomført. Særlig er det grunn til å uttrykke glede over at vi nå får realisert flere viktige byggesaker, så som Hålogaland Teater, Østsamisk museum og utvidelsen av Glomdalsmuseet. Noen kan kanskje innvende at det går mye penger til stål og betong og litt for lite til innhold. Kan være det, men det er da grunn til å minne om at presset på nye store kulturbygg er stort, og at flere prosjekter vil aktualisere seg i de nærmeste årene, eksempelvis kulturhusene i Stavanger og Kristiansand, for å nevne noen. Det er prisverdig at Regjeringen holder trykket oppe i forhold til byggesakene, selv om det åpenbart betyr store belastninger på budsjettet ellers. Fortsatt satsing på ABM-området er også gode nyheter. Til sammen er vel 107 mill. kr tilført dette området, med hovedvekt på Nasjonalbiblioteket og Arkivverket. Begge disse områdene er store og tiltrengte innsatsområder av nasjonal betydning. Etter to gode budsjettår hadde nok museene håpet på en tilsvarende oppjustering i år. Konsolideringsprosessen er i full gang mange steder, og behovet for midler å smøre reformarbeidet med er nok meget følbart mange steder. Selv om museene gir uttrykk for skuffelse, er det viktig at man nå ikke taper museumsreformens målsettinger av syne, men fortsetter konsolideringen rundt om i landet innenfor de budsjettrammer man har. Selv om museumsreformen ikke har økonomiske besparelser som overordnet målsetting, bør man jo også se om ikke de rasjonaliseringer på den administrative siden som nå skjer mange steder, også kan utløse midler til det faglige arbeidet, slik tanken var. Det er også viktig at vi fra det politiske miljøet nå signaliserer at den økonomiske satsingen som var lovet i forbindelse med behandlingen av ABM-meldingen, ikke er glemt, og at museumsområdet bevilgningsmessig må følges opp i årene som kommer. Når dette er sagt, er det også riktig å peke på det store arbeidet som gjøres på biblioteksektoren, og understreke viktigheten av at ABM-reformen faktisk får med seg hele feltet, dvs. også arkiv og bibliotek i tillegg til museene. Her ligger det muligheter til spennende overbygninger som kan vitalisere hele sektoren vesentlig. Vi har alle merket oss den meget positive utviklingen innenfor film. De endringer som ble gjort innenfor filmfinansieringen for et par år siden, later altså til å være vellykket. Suksessen må imidlertid ikke føre til at vi stopper opp i arbeidet med å finne frem til tidsmessige tilpasninger når det gjelder filmfinansiering. Dette er et felt i utvikling, og nye behov vil melde seg fortløpende. Innføringen av lav momssats for filmproduksjon er et eksempel på dette. Jeg håper det grepet som nå er gjort, vil styrke norske filmprodusenter i årene som kommer. Et annet eksempel er fremveksten av regionale filmfond i vårt land. Som kjent er disse fondene bygd opp ut fra en erkjennelse av at filmproduksjon kan være en lønnsom aktivitet, ikke bare for produsentene, men også for de områdene der produksjonen finner sted. Med dette som utgangspunkt har flere fylkeskommuner og private interesser bidratt økonomisk for å trekke filmproduksjoner til sine områder. Departementet har i lys av denne utviklingen lagt inn en ny ordning for regional filmproduksjon i budsjettet, med sikte på infrastrukturtiltak i regionene. Dette er meget positivt. Men slik ordningen var beskrevet, traff den ikke riktig godt nok i forhold til det som er de regionale filmfondenes hovedoppgave, nemlig bistand på finansieringssiden. Komiteen har derfor åpnet for en videre definisjon av posten, med åpning for at midlene også skal kunne benyttes til produksjon, også i spillefilmsammenheng. Etablering av regionale filmfond, slik vi kjenner dem fra andre europeiske land, er politisk ønsket av Høyre og de andre partiene i komiteen. Imidlertid fordrer etableringen av slike fond en tilpasning i forhold til ESAs krav – noe departementets forslag nok var preget av – bl.a. knyttet til de grenser som er satt for andelen av statlig finansiering i film. Det er viktig at man i året som kommer, får til en dialog mellom de regionale initiativene, departementet og sentrale aktører innenfor filmmiljøet, med sikte på å finne frem til ordninger som kan fungere tilfredsstillende over tid. Høyre er opptatt av å bidra til dette. Avslutningsvis vil jeg takke Fremskrittspartiet for en god prosess rundt budsjettforliket. På komitenivå har vi kommet frem til en avtale der vi til tross for ideologiske forskjeller har funnet frem til et opplegg der begge partier har fått uttelling. Vi har også merket oss at vi i forliket fra finanskomiteen om budsjettets rammer fikk til et forlik uten kutt i kultursektoren. Jeg vil også replisere litt mer på representanten Giskes innlegg. Det blir en stor grad av tallmagi når man flagrer med 200 mill. kr. Senterpartiet har også ca. det beløpet, og SV dobbelt så mye. Det er faktisk slik at vi gjennom dette skattefradraget som disse partiene foreslår fjernet, utløser meget betydelige beløp til kulturområdet. Vi skal selvfølgelig ikke erstatte kulturbudsjettet med private donasjoner. Men vi har altså fått sterk kritikk for utviklingen når det gjelder finansieringen i forhold til frivillige organisasjoner, til tross for at beløpene der har gått opp. Helt isolert på det området er altså bare provenyberegningen flere ganger det beløpet som det som påstås å være kuttet, i forhold til frivillige organisasjoner. Jeg kan ikke skjønne at dette skal være dårligere penger for frivillig sektor enn de pengene som vi måtte sluse inn gjennom statsbudsjettet. Det at de mange entusiaster og bidragsytere vi ser rundt i landet, stiller opp for sine lokale organisasjoner, må være utelukkende positivt.
Det blir replikkordskifte.
Hele komiteen har tidligere rost norsk film for den suksessen de har opplevd de siste årene. I innstillingen til kulturmeldingen, Innst. S. nr. 155 for 2003-2004, bad komiteen om en utredning av hvordan det best kan satses på film i regionene i Norge, og om en etablering av regionale filmfond. Regionale filmfond får i alt 7,5 mill. kr i budsjettforslaget for 2005. Men hva skjer? I forliket mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet greide de jammen å redusere beløpet med 2 mill. kr og samtidig øremerke alle de resterende 5,5 mill. kr. Samtidig hadde Regjeringen allerede redusert filmbudsjettet med 15,6 mill. kr, med begrunnelsen momsomlegging, som egentlig burde vært en skattelette. Hvordan vil Høyre forsvare at Regjeringen fortsatt mener at den satser på film? Og hvordan forsvarer man at Høyre er et skatteletteparti, når de ikke vil gi filmbransjen skattelette?
Når det gjelder de regionale filmfondene, er det en nyskapning i det norske filmlandskapet. Det er viktig å skille mellom disse fondene og det de representerer, og de regionale filmsentrene og måten de arbeider på. Det som er clouet med de regionale filmfondene – og de ligner altså på fond som man finner maken til i mange europeiske land – er at de bidrar på investeringssiden, og først og fremst der. Det skaper spesielle utfordringer i forhold til de forpliktelsene vi har når det gjelder ESA og EU-systemet for øvrig. Dette er ikke avklarte områder. Det er viktig at vi har styring på dette, samtidig som vi jobber med å få det til. Den ordningen som var foreslått, i post 73 var det vel, dekket ikke opp de behovene som dette området har. Vi har gjennom dette forliket greid å finne en ordning der vi skal både sette i gang fondenes virksomhet og greie å få til en dialog som gjør at vi kan få dette på plass i forhold til EU-systemet. Det er en god løsning.
Jeg hadde ikke tenkt å ta replikk på våre budsjettkamerater, men representanten provoserte meg en smule. Han hevdet nemlig at Fremskrittspartiet, med et kutt på 500 mill. kr, ville rasere kulturtiltak. Jeg vil gjerne spørre representanten Thommessen om hvor han har det fra. Det vi nemlig sier i vårt budsjett, er at vi må tenke nytt. Vi utfordrer faktisk hele Kultur-Norge til å tenke nytt og annerledes. Synes Høyre det er greit at man ikke tenker nytt, at man går i det sporet man har gått i, og far har gått før en? Hvor fritt og uavhengig blir kulturlivet når staten finansierer det meste?
Jo da, vi skal tenke nytt, og det er jeg glad for at vi har med oss Fremskrittspartiet på i mange sammenhenger. Men i denne sammenhengen tror jeg nok at det med et kutt i den størrelsesorden som Fremskrittspartiet foreslår, ikke vil handle om at man får anledning til å tenke nytt. Det vil handle om at man rett og slett må slutte med en god del virksomheter og aktiviteter. Det Fremskrittspartiet legger opp til, er en ganske massiv endring fra de måtene man jobber på i dag, og over til en rent markedsbasert finansiering, altså at man skal leve av solgte billetter og slike ting. All erfaring forteller oss at markedet ivaretar de brede segmentene innenfor kulturlivet. Statens viktigste oppgave er å ikke gjøre det som markedet selv kan gjøre, ved å bidra til større bredde og kvalitet på de områdene der markedet ikke fungerer. Det er det jeg synes er rart at Fremskrittspartiet ikke ser og tar innover seg. Konsekvensen av det grepet Fremskrittspartiet vil gjøre her, er at det ville bli færre prosjekter og en rekke prosjekter som ville forringe kvaliteten i kulturlivet.
Det er nødvendig og enormt viktig å styrke utviklingen av den regionale filmbransjen for å etablere film- og TV-produksjon som kultur-, industri- og næringsvei. Opprettelsen av en ny post 73 for å støtte regional filmsatsing i Norge er et viktig og riktig grep. Men når et flertall i komiteen, bestående også av Høyre, inngikk et forlik på fordeling av disse viktige regionale midlene, ble en hel landsdel oversett – helt uten en faglig begrunnelse. Jeg stiller meg totalt spørrende til og er ikke så lite overrasket over at Film Camp i Nord-Norge ikke er tildelt midler, noe som har gitt en konkurransevridende ulempe. Jeg vil stille følgende spørsmål til Høyre: Med hvilken begrunnelse har man forbigått en hel landsdel? Er det fordi filmutviklingen er så godt i gang i nord, og man derfor skal stille bakerst i køen? Er ikke dette forslaget som nå ligger inne, urettferdig og konkurransevridende? Mener ikke flertallet at det er nødvendig at dette rettes opp, slik at Film Camp, på lik linje med andre tiltak i landet, blir tildelt midler?
Som jeg forsøkte å forklare innledningsvis, er det viktig å skille mellom de regionale filmsentrene – det som etter hvert kalles for filmkommisjoner – som handler om å bringe filmproduksjoner til områder uten å bidra med penger, og filmfondene, som altså er en sammenstilling av bl.a. fylkeskommunale, kommunale og private midler fra regioner som arbeider for å få filmproduksjon til sine områder. Den posten vi nå snakker om, skulle først og fremst være innrettet mot den siste modellen. Det er to miljøer i Norge som har jobbet lenge med akkurat den modellen, altså til forskjell fra å fungere som et filmsenter. De to miljøene mener vi det er viktig å holde gående videre. Dessuten er det gitt kraftige signaler og fylkeskommunale bidrag – så vidt vites – når det gjelder de to andre, og dermed synes vi de pekte seg tydelig ut. Det betyr ikke at vi skal forbigå Nord-Norge i tiden som kommer. Det er viktige filmmiljøer å ivareta der også, men de er altså ikke innenfor denne ordningen.
Replikkordskiftet er omme.
Kultur, ja, det er et mangfold av ulike tiltak som blomstrer over hele landet. Og jeg tror at bortsett fra samferdselssaker er det kulturen som opptar folk flest – og mest folk. Da tenker jeg ikke først og fremst på finkulturen, men på breddekulturen, som engasjerer og aktiviserer hundretusenvis av mennesker landet rundt. Først et lite hjertesukk: I budsjettbehandlingen i år har lobbyvirksomheten slått alle rekorder. Så kurset til Arbeiderpartiet i lobbyvirksomhet for kulturlivet har slått godt an. Det viser med all tydelighet at det er utrolig mange tiltak der ute. Selv mener vi at man trenger ikke lobbykurs, all den tid vår dør er vidåpen for alle som har et budskap. Det har vært et utrolig trykk mot hele komiteen, vil jeg tro. Så over til innholdet i budsjettet. Fremskrittspartiet er svært glad for at seilskutene ble ivaretatt i budsjettet for 2005. Det resulterte i at vi kunne se på andre viktige behov i kultursektoren. For Fremskrittspartiet er det viktig at vi tar vare på vår kunst og kulturarv på en forsvarlig måte, slik at etterslektene kjenner sine røtter. Det er derfor etter Fremskrittspartiets syn viktig at museene får forutsigbare rammer. Nå mener vi ikke med dette at museene ikke skal være kreative, drive lønnsomt og forsøke å finne ulike alternative inntektskilder, som f.eks. å leie ut noe av samlingene sine, men vi hadde nok helst sett at det ved gjennomføringen av den pålagte konsolideringen fram til 2006 også hadde fulgt noen penger med. Det gjør det ikke i budsjettet for 2005, og derfor synes Fremskrittspartiet det er svært viktig å komme tilbake med en sak om mva.-kompensasjon til våren. Dette blir en stor og viktig sak, som forhåpentligvis også gir museene et økonomisk løft på sikt. Apropos løft, nok en gang har Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet framhevet sitt kulturløft. Denne gangen er det tydelig i budsjettbehandlingen, forrige gang var det tydelig i behandlingen av kulturmeldingen. SV har i sitt løft over 400 mill. kr ekstra til kulturen, Arbeiderpartiet og Senterpartiet har nesten 200 mill. kr hver. Jeg vil minne både partiene og velgerne der ute om at det kan få konsekvenser både å forlove og – ikke minst – å forløfte seg. Det er til syvende og sist skattebetalerne som skal betale regningen. Fremskrittspartiet ønsker seg et fritt og uavhengig kulturliv, fritt fra statlig styring og uavhengig av statlig økonomi. Noen sektorer innenfor kulturlivet har funnet ut at det går an å samarbeide med det private næringslivet, og ser at det ligger penger i det. Heldigvis er det stadig flere som ser dette som en mulighet, og ikke som et problem. Vi må selvsagt ta innover oss at vi bare er 4,5 millioner mennesker i dette landet, og at vi derfor har begrenset tilgang på næringsliv. Likevel er det godt å se at næringslivet ser på dette som en investering, og at kulturlivet tør gå nye veier. Hver eneste nordmann, både liten og stor, i dette landet betaler 844 kr til kulturlivet i Norge i året. Og da burde de kanskje forlange å få noe igjen? Jeg hadde gleden av å gå innom Astrup Fearnley-museet forleden dag, et av de få museene som ikke mottar offentlig støtte. Der kostet det ingenting å komme inn. Kanskje er det at ting blir gratis, noe man bør vurdere for å gi skattebetalerne noe igjen for pengene sine. Kanskje vi burde sende en kultursjekk til hver eneste innbygger i landet, og la dem selv få velge hva de vil delta på? Da tror jeg nok at kulturlandskapet hadde sett noe annerledes ut enn det gjør i dag, men det er en sak vi får komme tilbake til. Det blir ikke i budsjettet for 2005. Vi er skuffet over at Stortingets vedtak om tippenøkkelen ikke blir fulgt opp i praksis. Det var en forutsetning for vedtaket at tippemidler til Frifond ikke skulle føre til en reduksjon av bevilgninger over statsbudsjettet. Uheldigvis har dette blitt foreslått av Regjeringen tre år på rad. Vi jobbet iherdig for å reversere kuttene, både i forfjor og i år. Dessverre fikk vi ikke gjennomslag for å reversere Frifond-kuttene. Det synes vi er veldig synd. Samtidig er vi veldig glad for det vi har fått til gjennom kulturforliket. Vi mener at kulturbudsjettet har blitt bedre på flere viktige punkt. Jeg har allerede nevnt mva.-ordningen for museene. I tillegg vil jeg trekke fram ordningen for fordeling av midler til lokale og regionale kulturbygg. Her har Stortinget gitt Regjeringen en klar føring, slik at alle lokale og regionale bygg kan søke om midler fra ordningen. Jeg har sagt det i tidligere debatter, og jeg sier det igjen: Alle som går ut fra Kunst- og håndverkskolen, kan ikke bli lønnet av staten eller kalle seg kunstnere. Og ikke alle som er glad i å synge, må på død og liv gi ut en plate. For ikke å snakke om alle de politikerne som gir ut bøker, de må ikke bli inkludert i innkjøpsordningen. Nok en gang vil jeg peke på at vi er ikke så veldig mange her i landet, og de som lykkes, bør gjøre det på tross av staten og ikke på grunn av den. Sterke ord, kanskje det, men jeg har merket at det stadig blir et økende press mot oss stortingspolitikere med krav fra flere grupper om statlig finansiering. Noen må være tøffe nok til å si stopp – særlig fordi det i tillegg har blitt tilført betydelige friske midler gjennom ny fordeling av tippenøkkelen. Så vil jeg si litt om idrett. For Fremskrittspartiet er idretten en del av det utvidede kulturbegrepet, en del som vi som stortingsrepresentanter ikke har så mye med å gjøre, dessverre. Jeg skulle oppriktig talt ønske at vi som politikere, når nå også idretten har fått en økning av ressurser fra tippenøkkelen på flere hundre millioner kroner, fikk en viss forståelse av hva pengene går til. Jeg vet ikke helt det korrekte tallet, men jeg tror det dreier seg om bortimot 1,2 milliarder kr som vi stortingspolitikere ikke i det hele tatt har noen oversikt over. Når man ser hvordan vi haler og drar i noen få millioner på et kulturbudsjett på nesten 4 milliarder kr, blir det et paradoks at vi overhodet ikke har innsyn i hva de tusen millionene som går til idretten, virkelig går til. Jeg er enig i at vi ikke skal rote oss borti ting vi ikke har noe greie på, men det kunne være på sin plass iallfall å få en liten oppstilling over hva den økningen vi bidrog til gjennom endring av tippenøkkelen, medførte. For intensjonen til Stortinget var vel at mye av disse nye pengene skulle gå til breddeidretten. Og skal vi tro det vi hører, har ikke livet ute i Idretts-Norge blitt særlig bedre de siste årene. Dette bekymrer Fremskrittspartiet. Jeg håper Regjeringen ser det hensiktsmessig å orientere Stortinget om dette på en dertil egnet måte. Til slutt må jeg få lov til å si at jeg gleder meg til 2005. Vi får da nemlig en statsråd som skal være frivillighetens minister. Det betyr i henhold til det som har vært sagt tidligere, at frivilligheten skal få det enklere når det gjelder å henvende seg til offentlig sektor, og det igjen betyr at Frivillighets-Norge kan konsentrere seg om å drive med det de skal drive med. Det er vel ingen tvil om at kulturkronene varer lenger blant de frivillige lag og organisasjoner. Fremskrittspartiet ser fram til at Frivillighets-Norge skal få en statsråd som taler deres sak.
Presidenten er noe usikker på om representanten Woldseth skulle ta opp forslag?
Det skal hun. Jeg tar hermed opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen.
Representanten Karin S. Woldseth har tatt opp det forslag hun refererte til. Det blir replikkordskifte.
Det var ikke nødvendig å bruke lang tid på Fremskrittspartiets alternative budsjett. Det var bare å se på sluttallet for å finne ut at Fremskrittspartiet vil redusere kulturbudsjettet for 2005 med ca. 550 mill. kr. Det kan vi ikke kalle å satse på kultur. Men det helt store skjer når Fremskrittspartiet går sammen med regjeringspartiene i et budsjettforlik. Plutselig er Fremskrittspartiet med på mange gode forslag som de tidligere har stemt imot. Men hva hjelper det når det ikke følger penger med, men bare ord? Er ikke det å forlove seg? Dette må da være å holde kulturfolk for narr. Og er ikke dette en form for dobbelt bokholderi?
Jeg syns ikke det er dobbelt bokholderi. Representanten fra Arbeiderpartiet kan godt henvise til at vi kutter 500 mill. kr – det er riktig, det, og det gjør vi. Men det representanten i samme åndedrag glemmer å si, er at det faktisk var vårt Dokument nr. 8-forslag som førte til at kulturlivet ble tilført 400 friske mill. kr. Om det er å kalle det dobbelt bokholderi, kan godt hende, det får hun tolke som hun vil.
Representanten Woldseth er bekymret på skattebetalernes vegne. Hun er bekymret over at de såkalte kulturkameratene vil bevilge mellom 200 mill. kr og 400 mill. kr mer enn Regjeringen og Fremskrittspartiet på årets budsjett. Ser en på utviklingen når det gjelder bevilgningene fra Fremskrittspartiets side fra 2001 og fram til i dag, er det kanskje enda større grunn for skattebetalerne til å bekymre seg. De kuttet i 2001 43 pst. på kulturbudsjettet, i 2003 kuttet de 21 pst., og i år er de nede i 14,2 pst. Med en slik utvikling vil de ligge på rammen om to år og to måneder. Og på slutten av neste periode vil de som er så heldige å bli innvalgt, få se at de ligger omtrent på SVs nivå når det gjelder penger til kultur. Er det grunn for skattebetalerne til å bekymre seg med hensyn til den utvikling vi ser når det gjelder Fremskrittspartiets kulturpolitikk?
Nå har jeg hørt det òg. «Om jeg hamrer eller hamres, ligefuldt saa skal der jamres.» Jeg trodde at SV ville være de som kanskje i stedet for å kritisere oss og bekymre seg for skattebetalerne ville være overstrømmende fornøyd med det Fremskrittspartiet har gjort hittil. Vi er stolte av det vi har gjort. Vi har en hel stortingsgruppe og et helt parti bak oss i det vi har gjort, så vi kan stå med oppreist rygg og ønske kulturlivet lykke til. SV har ikke fått til så mange kroner i realiteten. Men Fremskrittspartiet, sammen med regjeringspartiene, har både fått på plass konkrete tiltak som vil bedre situasjonen innen museumsverdenen, og konkrete tiltak som man kan lese om i budsjettet. Det er mer enn SV har fått til.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Jeg bør vel avslutte disputten med representanten Woldseth og si at det hun selv i sitt hovedinnlegg framhevet som det store grepet i denne perioden, nemlig endringen av tippenøkkelen, var det faktisk Fremskrittspartiet, SV og Arbeiderpartiet som gjorde sammen, ikke Fremskrittspartiet og Regjeringen. – Det er fort å glemme. Det hersker optimisme og forventning i store deler av norsk kulturliv for tiden. «Et positivt prosjekt», sier forfatter Roy Jacobsen til Dagens Næringsliv for en god uke siden. «Kulturløftet» er stikkordet for denne optimismen. I forbindelse med behandlingen av kulturmeldingen fant de tre partiene Senterpartiet, Arbeiderpartiet og SV sammen på en naturlig måte, og det var så omfattende at disse partiene i kulturpolitikken i ettertid framtrer mer og mer som en blokk. Meg bekjent er dette helt spesielt i norsk politikk i nyere tid. Det er ikke slik å forstå at disse tre partiene er enige i ett og alt. Den som leser, vil finne noen forskjeller i prioriteringer. Også når det gjelder hvor mye penger som stilles til rådighet, er det forskjeller. Men felles for partiene som blir omtalt som kulturkameratene, er at de ønsker å satse vesentlig mer enn dagens regjering – for ikke å snakke om Regjeringens budsjettpartner av året. For året som kommer, ønsker Arbeiderpartiet og Senterpartiet å bruke ca. 200 mill. kr mer enn Regjeringen. SV er som vanlig rausere på vegne av kulturen, og ønsker å bruke i overkant av 400 mill. kr mer. Selvfølgelig er heller ikke dette nok til alle gode formål som ønsker mer aktivitet, men responsen fra store deler av kulturaktivistene tyder på at de setter pris på de prioriteringene SV gjør. De tre partiene har fulgt opp sine intensjoner fra Kulturløftet og arbeidet med kulturmeldingen og viser dette med å samle seg i en felles merknad om prioriteringer i forbindelse med årets budsjett. Dette bekrefter viljen til felles prioriteringer om et kollektivt løft. Igjen er responsen fra norsk kulturliv varmende. Når regjeringspartiene må ta klare atterhald om den økonomiske utviklingen, sier kulturkameratene: Gi oss flertall for vår politikk, og vi skal innfri løftet om 1 pst. av statsbudsjettet til kultur. Snakker vi så bare om mer eller mindre penger? Jeg mener ikke det. Jeg har tidligere, i flere sammenhenger, vist til utviklingen i Danmark, der en mer og mer ser konsekvensene av en nyliberalistisk politikk for kulturlivet: stagnasjon og reduksjon i offentlige bevilgninger, og mer og mer overlates til markedet. Det som blir stående, er det som er mest lønnsomt og mest kommersielt tilrettelagt, ikke overraskende på bekostning av mangfold og det som i noen sammenhenger blir omtalt som sære eller smale uttrykk. Og jeg er enig med representanten Thommessen i at det ikke bare er gradsforskjeller, det er vesensforskjeller mellom Høyre og Fremskrittspartiet. Da må vi håpe at verdikonservatismen fremdeles lever såpass godt at Høyre, hvis vi etter neste valg skulle få en ny regjering der Høyre blir enda mer avhengig av Fremskrittspartiet, ikke lar seg lokke enda lenger. I Norge er det først og fremst innenfor mediefeltet at vi opplever en slik utvikling. Heldigvis har vi i denne perioden, på tross av en høyredominert regjering, en kulturminister som ønsker mangfold, og som har skjønt at markedet alene ikke er i stand til å ivareta slike hensyn. Statsrådens forsvar for pressestøtten fortjener ros og respekt, selv om det i utkastet til årets budsjett så ut som om hun hadde sovet i timen. Men hun våknet heldigvis i tide og sørget for at aviser med innhold som ikke nødvendigvis står henne nær, eller som ikke kan overleve uten støtte – f.eks. Morgenbladet og Ny Tid – fortsatt skal berike ikke minst kulturdebatten i året som kommer. Ser vi i programmet til partner Høyre, blir det klart at de ønsker pressestøtten fjernet. Hva Fremskrittspartiet ønsker å gjøre med pressestøtten på sikt, egner seg sannsynligvis ikke til å sies høyt fra denne talerstol. Ikke minst på dette feltet er det lett å forstå at Kultur-Norge ønsker seg et alternativ der en sier at en vil – i motsetning til et alternativ med et sannsynligvis svekket Kristelig Folkeparti og et enda sterkere Fremskrittsparti. De kulturpolitiske konsekvensene av en rasering av pressestøtten er ganske klare for de fleste som følger litt med. At enkelte partier hilser en slik utvikling velkommen, gjør det trolig enklere for mange å velge politisk side ved neste valg. Dersom ein brukar alle pengane på fjøs, og ingenting på fe, vert det lite mjølk. Denne beskrivelsen brukte en representant for distriktsoperaen under høringen i forbindelse med budsjettet. Det er en meget treffende beskrivelse – etter mitt syn – for det er ikke slik at Regjeringen kutter stygt i årets budsjett. De sier selv de har en vekst på 7–9 pst. Riktignok har de knust noen sparegriser – som Giske sier. Så turer de videre, fortsatt mot Stortingets vilje, og bruker midler fra det såkalte tippeforliket til stadig nye formål – etter eget forgodtbefinnende – som tidligere lå i det ordinære budsjettet. På den måten salderer de sine egne budsjetter med spillemidler. De trosser også Stortingets vilje når de reduserer eller nuller poster som Frifond, Den kulturelle skolesekken og midler til lokale og regionale kulturhus. Å budsjettere er en måte å husholdere på. Det må kunne stilles spørsmål ved måten Regjeringen har gjort dette på – også denne gang. Både vi i SV og store deler av Kultur-Norge hadde vel noen positive forventninger til det første budsjettet etter at kulturmeldingen – som skulle stake ut kursen for de neste ti årene – var blitt presentert. Det vi ser, er konsekvensene av statsrådens «atterhald»: noen penger til glass og betong, men forsvinnende lite til aktivitet og nyskaping. Det er som å invitere til innvielsesfest og servere oppvarmet graut og julekaker fra forrige jul. Det må være ille å bruke så mye penger som Regjeringen gjør, og få så lite positiv respons tilbake. Kan det ha noe med husholderingen å gjøre? Grått, var statsrådens ærlige kommentar til budsjettet – heller ingen dårlig beskrivelse. Kommentaren fra statsråden passer vel også godt på den responsen budsjettet har fått fra Kultur-Norge. I år foreslår SV å prioritere kulturbudsjettet slik at det økes med 431,5 mill. kr. Det er umulig i ett innlegg å kommentere alle poster og tiltak, men den som tar seg tid til å lese våre prioriteringer, vil se at mesteparten av pengene ikke går til populistiske julekort. Vi har selvfølgelig våre, men jeg mener vi i liten grad fristes til slik pengebruk, sett i lys av det vi disponerer i budsjettet. Men det er verdt å merke seg at vi tar ansvar, at det er «dei faste postane», som det het i NRK i gamle dager, som styrkes – de store fondene, innkjøpsordningene, frivilligheten ved frifondsordningen, Den kulturelle skolesekken osv. Det vi gjør, er å løfte kultur opp som et forpliktende og omfattende satsingsområde i SVs politikk i årene som kommer. At vi deler disse ambisjonene med Arbeiderpartiet og Senterpartiet, er noe av det som vil gjøre høstens valgkamp og høstens valg spesielt spennende for alle som ønsker en reell satsing på kunst og kultur i framtidens Norge. Den kulturelle skolesekken er vel det mest synlige og gledelige som har skjedd i norsk kulturliv i denne stortingsperioden – riktignok som et resultat av opposisjonens endring av tippenøkkelen. Men også regjeringspartiene er tydeligvis fornøyd med resultatet. På dette området har Regjeringen forvaltet penger og ideer på en måte som ikke er så langt unna det som den gang var våre intensjoner. De siste dagene har vi fått noen alarmerende rapporter om ferdighetene i skolene i Norge. Har dette noe med oss å gjøre? Ja, vi har et stort ansvar – slik jeg ser det – først og fremst for å bidra til å skape kreative og nysgjerrige unger som trives, og som får gode muligheter til å utvikle mange sider ved seg selv. Den kulturelle skolesekken har jeg nevnt. Ta med Ungdommens Kulturmønstring, og glem ikke bibliotekene! Folkebibliotekene er riktignok kommunenes ansvar. Hadde det ikke vært for at dette er lovpålagt, er jeg redd vi allerede nå ikke hadde hatt så mange igjen. Bedret kommuneøkonomi, som også gjør det mulig å prioritere kulturfeltet, er nøkkelen. Den nøkkelen tror jeg dagens regjering har rotet bort – og har problemer med å finne igjen. Folkebibliotekene er vår viktigste ikke-kommersielle møteplass lokalt, uten kjøpetvang, og bør styrkes og bygges opp, ikke – som vi dessverre ser rundt omkring – legges ned. Dette er ikke på grunn av dårlig besøk – tvert imot – men på grunn av skrantende økonomi, lite penger til bøker, plater, filmer osv. SV foreslår å styrke dette ekstra i budsjettet som kommer, med 10 mill. kr. Vi foreslår i tillegg krafttak for fengselsbibliotekene, Det flerspråklige bibliotek og bokbussene. Vi må ikke glemme musikken. Hjemme på loftet henger det en uniform fra Gol guttemusikk. Den henger der fordi korpset så det som usannsynlig at noen noen gang ville få bruk for en uniform i størrelse 6 år. Det var guttemusikk, men det kom ikke mange protester fra oss guttene da det ble skolemusikk og det tøt inn jenter. Når jeg nevner dette, er det fordi de såkalte kulturkameratene har satt av 10 mill. kr til et fond for innkjøp av instrumenter til korps – ikke nok, men en god begynnelse. Mitt ønske er at disse midlene raskt kommer på plass og raskt økes, slik at foreldrenes dugnadsånd mer kan rettes mot korpsaktivitet og mindre mot det å skaffe penger til instrumenter. Til slutt NRK: Kort oppsummert kan en vel nøye seg med å si: Gratulerer! Det må være mulig å gi uttrykk for respekt for det NRK – med Bernander i spissen – har utrettet de siste årene: orden i økonomien og en styrket og økende markedsposisjon. Planene er klare for satsingen på Barne-TV. Kom igjen – det skal ikke stå på SV! Hva med SVs vanligvis kritiske røst mot kommersialisering og vår uenighet når det gjelder utviklingen av distriktskontorene osv. i NRK? Jo, dette står ved lag, men i dag har jeg bare lyst til å si: Heia NRK! Jeg vil gi ros til sjefen og alle de ansatte for hva de får til. Jeg fremmer de forslagene SV har i innstillingen – alene eller sammen med andre.
Representanten Magnar Lund Bergo har tatt opp de forslagene han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Vi har nå hørt at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet har et fellesskap i kulturpolitikken. Men vi har også hørt at de har et større prosjekt på gang. De vil nemlig danne regjering sammen etter valget. De viser til Kulturløftet, som er en forpliktende og omfattende satsing på kunst og kultur de neste ti årene, og som følges opp i de respektive partiers alternative budsjett. Det som skiller regjeringspartiene og Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet i kulturpolitikken, er, som Thommessen var inne på, bruken av penger. SV har vel 430 mill. kr mer i sitt alternative budsjett, og de vil bruke enda mer. Arbeiderpartiet har i underkant av 200 mill. kr mer. De mangler altså 230 mill. kr for å møte SV i kulturpolitikken. Og de skal altså lage et budsjett sammen til høsten! Det kunne vært interessant å få høre hvor SV har tenkt å kutte i sitt kulturbudsjett for å møte de andre partiene. De er jo ikke kjent for kunsten å prioritere. Men det kunne vært interessant å høre hva de har tenkt å gjøre når de kommer ut i den virkelige verden.
Kunsten å prioritere er også en av våre disipliner. Jeg tror at dersom representantene Sjøli og Thommessen fra Høyre hadde fått disponert de midlene som vi har på årets kulturbudsjett, er det ikke sikkert at de ville ha disponert dem så veldig mye annerledes. Jeg har ikke tenkt å starte budsjettforhandlinger med Sjøli på vegne av kulturkameratene. Det skal vi ta til høsten. Jeg frykter ikke den runden. Vi har jobbet veldig godt sammen. Vi vet hvilken veg pilen skal peke. Vi skal gå den sammen, og vi skal gå den raskere enn dagens regjering. Det er det vi sier.
Jeg trodde ikke SV var skvetne, at de ikke torde å si enkelte ord fra talerstolen. Jeg skal fortelle Lund Bergo hvilket ord som kanskje – eller helt sikkert – er veldig vanskelig for SV å si fra denne talerstolen, og det er «kutte». Men det vet kanskje ikke SV helt hva er. Jeg kan også fortelle SV, siden Lund Bergo i sitt hovedinnlegg spurte hva vi hadde tenkt å gjøre med pressestøtten, at på sikt – og det er helt sikkert representanten fra SV klar over – vil vi sørge for at riksdekkende, meningsbærende aviser, som Klassekampen og Dagsavisen, får greie seg selv. Som sagt: Dette med å kutte vet kanskje ikke SV hva er, for de har skattebetalerne å ta fra. Er det ikke slik?
Når vi sitter og forvalter penger på Stortinget, er det for en stor del skattepenger. Jeg regner med at det er de samme pengene Fremskrittspartiet bruker. Jeg viste i en replikk til Fremskrittspartiet tidligere i dag hvordan de har redusert sine kutt i kulturbudsjettet fra over 40 pst. til 14 pst. i løpet av fem år. Hvis den kurven fortsetter, vil de jo snart skylde penger. Da må de hente penger fra skattebetalerne, de også. Så det skal nok gå bra. Det som er bekymringsfullt, er at representanten Woldseth fra Fremskrittspartiet ikke ser konsekvensen av å kutte pressestøtten nettopp til de meningsbærende avisene. Det skal altså være slik at de meningene som lønner seg, er de som skal leve i Norge.
Det har alltid vært SVs strategi å løse alt med statlige penger. En skulle tro at det også var interessant for et parti som SV å kunne ta i bruk penger gitt av private, gitt av enkeltmennesker rundt omkring i dette landet. Tall vi har fra Finansdepartementet, viser at i 2003 ble det utløst gavefritak for 677 mill. kr. Dette er penger som går rett inn i frivillige organisasjoners kulturarbeid. Dette synes etter Sosialistisk Venstrepartis mening ikke å være særlig viktig, for de har gått imot denne ordningen. Så er det et par ting til som jeg også vil ta opp. Vi har gjennom budsjettforliket mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet foreslått og fått igjennom at vi skal løfte to kor inn på statsbudsjettet, nemlig Nidarosdomens Guttekor og Oslo Domkor. Vi ønsker å styrke korfeltet. Vi ønsker også å få til en støtteordning, slik kulturmeldingen la opp til på korfeltet. Her glimrer Sosialistisk Venstreparti med sitt fravær, noe budsjettkameratene og Arbeiderpartiet ikke gjør. Hva er det som gjør at SV holder seg utenfor disse bevilgningene?
Kanskje årsaken til at vi ikke er med på bevilgningen til disse to korene, nettopp er det som Woldseth savnet, nemlig prioriteringer i budsjettet. Det er kjent at vi har ganske mye penger, men vi gjør allikevel ganske mange tunge prioriteringer. Vi gjør ikke slik som Lånke og hans partifeller, som kutter i f.eks. Kulturfondet og bruker penger til julekort hjem til sine egne kor. Det har vi ingen behov for å være med på. Når det gjelder skattefritak for gaver til organisasjoner, er det et prinsipp vi er imot. Men det viser at skatteviljen er der, at pengene fins. Jeg mener det er viktig at fellesskapet skal kreve inn skatt og fordele pengene etter en politisk prioritering og ikke etter privatpersoners forgodtbefinnende.
Replikkordskiftet er slutt.
I tiden rundt tusenårsskiftet har mange av oss tatt til orde for å gi kulturbevilgningene et løft. Siste utspill, som også er kalt Kulturløftet – med stor K – ble lansert i forbindelse med kulturmeldingen i vår. Ifølge en trykksak fra de tre partiene som står bak, er målet å heve kulturbudsjettet med ca. 1,3 milliarder kr over en tiårsperiode. På denne bakgrunn er det med største tilfredshet jeg konstaterer at det kulturbudsjett Samarbeidsregjeringen la fram i høst, har den største prosentvise økningen noe kulturbudsjett har hatt på svært mange år. For programkategorien Kulturformål er økningen på hele 9 pst., som er høyere enn noe kulturbudsjett i dette århundre. For kultur- og medieformål til sammen er økningen på vel 340 mill. kr for neste år. Det må sies å være en brukbar opptrapping dersom målet skulle settes til 1,3 milliarder kr innen ti år. La oss få to–tre slike budsjetter til, så er vi snart der! Vi er enige om at norsk kulturliv trenger et skikkelig løft. Likevel: Til tross for at kulturministeren kan smykke seg med det beste budsjett på aldri så lenge, har vi også denne høsten hørt noen ventilere sin misnøye med budsjettet. Høringene i komiteen bar for en del preg av dette. Ja, til og med fra noen av dem som fikk en påplussing i siste liten i budsjettavtalen i komiteen, fikk vi høre: Jo, vi takker for det vi fikk, men vi hadde forventet mer. Den enkle forklaringen på manges skuffelse er at en betydelig del av budsjettøkningen denne gang måtte gå til videreføring av noen få større, viktige byggeprosjekter som Stortinget har vedtatt å sette i gang. Det ble derved ikke rom for å innfri så mange av løftene gitt i kulturmeldingen. Kanskje ville det være klok strategi med tanke på senere budsjetter at man tilstreber å finne en balanse mellom hva som bør gå til utbygging av infrastruktur, og hva som bør gå til økning av aktivitet. Men her ligger ikke hele forklaringen på misnøyen. Det er også noe galt med forventningene. Noen har åpenbart overdrevne, ja urealistiske forventninger til hva som ville bli bevilget. Selv om vi ikke behøver å bruke tid på å lete etter syndebukker, bør kanskje noen hver koste på seg å gå litt i seg selv på dette punkt. Også innenfor kulturpolitikken er det grobunn for atskillig populisme. Heller enn å kaste blår i øynene på kulturfolket bør vi beflitte oss mer på å vise nøkternhet i omgang med de politiske løfter, selv om det nærmer seg valg. Det lanseres altfor mange forslag som det aldri blir bevilget penger til. Et annet uheldig trekk ved kulturdebattene er at de så ensidig fokuserer på økte bevilgninger, på mer penger. Det er sant at mye kultur kan skapes med små midler, derfor er investering i kultur en god investering. Men det er også sant at det i mange tilfeller går an å få mer ut av de pengene en har, ved å bruke dem på en annen måte. Derfor bør det også være en kontinuerlig kulturpolitisk utfordring å ha oppmerksomheten vendt mot organisasjon, forvaltning og ledelse, mot tiltak som kan føre til bedre ressursutnyttelse. Den viktigste kulturpolitiske reformen i dette tiåret er ABM-reformen. Den har nettopp hatt dette for øye: bedre ressursutnyttelse både for å kunne løse flere oppgaver innen arkiv, bibliotek og museum og framfor alt heve kvaliteten på tjenestene og tilbudet til publikum. ABM-reformen er allerede kommet langt i denne retning. Likevel står mye igjen. Her har det vært nødvendig både å skape mer rasjonell drift og å tilføre økte ressurser. Dessverre har vi ikke lyktes helt i å holde takten i bevilgningene, slik Stortinget forutsatte. Det er i tiden som kommer, helt avgjørende at disse midlene tilføres, slik at reformen ikke stanser opp. Det gjelder midler til videre opprusting innenfor de enkelte delsektorene, og det gjelder ikke minst midler til utviklingsprosjekter i hele ABM-feltet. Noen utfordringer peker seg særlig ut. Konsolideringen på museumsfeltet kan fort komme ut av det gode spor den er kommet inn i, dersom det ikke kommer ressurser. På arkivfeltet er det store etterslep, ikke minst gjelder det knyttet til overgangen til elektronisk arkivering, men også forbundet med det å skulle ta vare på den store mengde privat arkivmateriale som i for liten grad har vært ofret omtanke til nå. Bibliotekfeltet er i stor grad et kommunalt ansvar. Men også her finnes det flere viktige utfordringer under statlig myndighet og ansvar, og jeg vil peke på to: Det gjelder fengselsbibliotekene og Det flerspråklige bibliotek. Begge disse kategoriene oppleves på mange måter som bibliotekfeltets stebarn hvis betydning for sine brukere altfor lenge har vært sterkt undervurdert. Begge områdene må inn i vår prioritering i tiden framover. Kulturfeltet har mange budsjettkapitler og poster. Som saksordfører for de sakene her i Stortinget som er knyttet til byggingen av nytt operahus, vil jeg uttrykke tilfredshet med at byggeprosjektet er i rute. Det er det aller største enkeltløft på kulturområdet målt i penger i dette tiåret. Samtidig med byggingen av nytt operahus har det vært av avgjørende betydning å løse to andre oppgaver som løper parallelt. Den ene gjelder den organisatoriske opprustningen innenfor Den Norske Opera, med sikte på å kunne matche de økte utfordringene i et nytt operahus. Den andre gjelder utviklingen av opera- og ballettproduksjon og formidling i andre deler av landet. Det har vært Stortingets klare forutsetning at det ene skal gjøres og det andre ikke lates ugjort. Denne forutsetningen må stå ved lag. La meg også tilføye at det var med stor tilfredshet vi mottok meldingen om at Statsbygg nå har lyktes i å få til en ordning med leveranse av norsk stein til deler av fasaden på operahuset i Bjørvika. Nytt fra neste år er at Kultur- og kirkedepartementet vil få et overordnet ansvar for frivillighetspolitikken, dette som en oppfølging av arbeidet med den såkalte frivillighetsmeldingen. Lenge har det vært uttrykt behov for en bedre samordning og en mer helhetlig politikk på dette feltet. Med den enorme innsatsen som utføres av et stort antall frivillige gjennom dugnadsinnsats i et mangfoldig kulturliv, er dette departementet et naturlig valg. Departementet får også ansvaret for det viktige arbeidet som utføres av frivillighetssentralene, et arbeid som fortsatt trenger styrking, bl.a. gjennom etablering av flere sentraler. En av utfordringene for departementet blir også å sørge for at momskompensasjonsordningen for de frivillige organisasjoner fungerer etter sin hensikt. Denne har skapt en del uro ute i organisasjonene, og det er viktig at man finner fram til en mer treffsikker ordning uten at det medfører etablering av et omfattende byråkrati. På mediefeltet ligger det flere utfordringer. En av dem er knyttet til en økende interesse for å skape og produsere film rundt omkring i landet. Flere nye filmmiljøer er un-der etablering i ulike regioner. Den norske filmpolitikken har som kjent lenge vært i støpeskjeen. Den omlegging av filmpolitikken som har vært gjennomført de siste årene, har utvilsomt bidratt til en vitalisering av filmbransjen, som igjen har frambrakt bedre norske filmer, økt publikumsoppslutning og større egenfinansiering. Men på ett viktig punkt har utviklingen ikke vært like lovende. Det gjelder framfor alt den geografiske spredningen av filmproduksjonen. En titt på oversikten over de filmer det er gitt støtte til de siste årene, viser at over 90 pst. av pengene har gått til filmprodusenter med adresse i Oslo, i Bærum eller i det sentrale østlandsområdet. Knappe 10 pst. er tilført produsenter utenfor østlandsområdet, det gjelder særlig aktører som hører til i Bergen. Den skjeve fordelingen kan muligens skyldes at det er mangel på dyktige produsenter andre steder i landet. Men dette er det en politisk oppgave å gjøre noe med. Det er ingen tvil om at denne skjevfordelingen er et viktig moment som bør vies oppmerksomhet under den kommende evaluering av filmstøtten. Skal vi lykkes i å utløse kreative krefter og økonomiske ressurser i andre deler av landet, trenger vi også robuste regionale miljøer som kan bidra med sitt. Vi kan vise til eksempler på hva man gjør på andre områder i forbindelse med næringsutvikling. Utflytting av statlige tilsyn er et slikt eksempel. Regjeringen ønsket en bedre utnyttelse av spesialkompetansen i landet på dette området. Videre: Hvordan kunne man tenke seg å bedre tilgangen til kapital i næringslivet uten en opprettelse av regionale kapitalbaser? Det samme bør også skje på filmområdet. Til slutt: I år fikk regjeringspartiene til en budsjettavtale med Fremskrittspartiet. Vi vil gi ros til Fremskrittspartiet for ryddig opptreden, som førte til at vi kom til enighet. Som et ledd i avtalen ble det omfordelt ca. 10 mill. kr til en del gode formål, og vi har en del flertallsmerknader som kan få stor betydning på viktige felter. Fra min side, som jeg allerede har nevnt, vil jeg også understreke at jeg er glad for støtten til Nidarosdomens guttekor og Oslo Domkor, som, selv om den ikke er stor i kroner og øre, likevel kan varsle en begynnende opptrapping av så vel støtten til korfeltet som en egen støtteordning til kirkemusikalsk virksomhet, slik det ble varslet av Regjeringen i kulturmeldingen. Det siste blir også understreket med tildelingen til det regionale kirkemusikksenteret ved Bodø domkirke. Aller sist: Vi har nettopp opplevd en ny utdeling av Nobels fredspris. Dette er en viktig årlig begivenhet, som kan bety mer for en fredelig utvikling i verden enn vi kanskje aner. I den forbindelse er det svært positivt at Regjeringen har bidratt både til etablering og drift av Nobels Fredssenter på Vestbanen. Senteret skal åpnes i forbindelse med markeringen av Norges uavhengighet den 7. juni. Både hundreårsmarkeringen og åpningen av fredssenteret er viktige nasjonale kulturbegivenheter som vi tror kan gi betydelige ringvirkninger og påkalle stor oppmerksomhet i kommende år.
Det blir replikkordskifte.
Jeg synes nesten synd på representanten Ola T. Lånke nå, for han er virkelig genuint opptatt av kultur. Han snakker varmt og gjerne lenge om frivillige organisasjoner. Men fra det miljøet som representanten Lånke har kjennskap til, vet representanten godt at til og med frivillige organisasjoner trenger hjelp. Basarer er vel kanskje heller noe som representanten kjenner, men vi snakker her i Stortinget om Frifond, f.eks. Det viser seg at denne ordningen, der midlene skal gå til frivillige organisasjoner, som faktisk kan spre mye glede og aktivitet, ikke minst på lokalplanet, har mistet 17 mill. kr på budsjettet. Hvordan vil representanten Ola T. Lånke bortforklare dette?
Jeg må si representanten Faldets omtanke og forståelse for undertegnede nesten grenser til det rørende. Når det gjelder synet på frivillige organisasjoner, er det helt korrekt at de har vært et hjertebarn for Kristelig Folkeparti. Vi konstaterer at de frivillige organisasjoner har bedre rammevilkår i Norge enn de har hatt noen gang, takket være forskjellige ordninger. Fritak for skatt på gaver er én av dem som vi virkelig er glade for at vi har fått til, og som betyr uendelig mye for veldig mange frivillige organisasjoner. Når det gjelder Frifond, har de, som representanten Faldet sier, mistet noe over statsbudsjettets bevilgninger, men i 2005 får de 135 mill. kr i stedet. Hvis vi ser litt på forholdet mellom de to tallene, ser vi jo at dette er en formidabel økning i bevilgningen til frivillige organisasjoner, som kommer barn og unge og voksne til gode i hele landet. Dette kan egentlig ikke sies å være noe kutt.
Er det noe galt med forventningene, sier Lånke i sitt hovedinnlegg. Er det så galt at det finnes noen forventninger i Kultur-Norge når det gjelder å følge opp kulturmeldingen? Er det så galt av Kultur-Norge å forvente at ABM-meldingen følges opp? Slå inn åpne dører, sa Ola T. Lånke, en av Regjeringens talsmenn, da vi kom med Kulturløftet. En kan jo spørre Ola T. Lånke om ABM-døren nå har gått i vranglås. Det er ikke vi som har låst den. Så sier representanten Lånke at til tross for den store prosentvise økningen finnes det allikevel ikke plass til hans eget hjertebarn, nemlig ABM. Mener representanten Lånke at museenes reaksjon på årets budsjett er urimelig syting, eller har det sin årsak i reelle forhold? Eller er det noe galt med forventningene i Museums-Norge?
Er det noe galt med forventningene, spør representanten Lund Bergo. Hvis han hadde hørt godt etter hva jeg sa i mitt innlegg, så sa jeg for det første at til tross for stor økning på budsjettet, den største på mange år, er det misnøye og forventninger om at det kommer mer. Det har jeg for så vidt forståelse for, men samtidig sier jeg også at forventningene er for store. Ikke minst Sosialistisk Venstreparti og representanten Lund Bergo har i årevis bidratt til å kaste blår i øynene på folk med forslag som det aldri har blitt penger av. Gjennom alle de år jeg har sittet i kulturkomiteen, og det begynner etter hvert å bli åtte år, har dette vært historien, gjentatt gang på gang, 300 mill. kr mer til kultur strødd utover landet. Ingen har sett noe til de pengene. Det er med på å skru opp forventningene. Det er klart at her har vi alle noe på samvittigheten. Det skal jeg nok innrømme, at alle har lett for å gjøre det. Det tror jeg faktisk jeg sa i mitt innlegg, så jeg tror vi bør gå i oss selv. Det er for høye forventninger, men det er klart at ABM-feltet, som er ett av dem, trenger mer penger. I mitt innlegg tror jeg at jeg gjorde rede for grunnene til det.
I samband med kulturmeldinga fekk Regjeringa støtte frå Stortinget til å utvide innkjøpsordninga til også å gjelde sakprosa. Vi har tidlegare i dag i Odelstinget hatt ein debatt der barne- og familieministeren viste til familiemeldinga og tre tiltak, og at det her måtte prioriterast, noko vi alle forstår. Kristeleg Folkeparti sin representant la veldig stor vekt på at Nidarosdomen guttekor og Oslo Domkor no var komne inn på budsjettet. Spørsmålet mitt til representanten Lånke er då: Kan Kristeleg Folkeparti gjere greie for korleis dei ser på prioriteringa vidare? Er det det å utvide innkjøpsordninga til også å gjelde sakprosa som bør stå øvst, er det ABM, eller er det kor?
I replikken fra Sollied Øveraas var det tre ting som ble nevnt. Det var kor, det var innkjøpsordningen for sakprosa, og det var ABM. Så vidt jeg husker, var det et bredt flertall i kulturkomiteen som gikk inn for at det skulle komme mer ressurser til alle disse feltene, men vel å merke ikke i første budsjettår. Den meldingen tror jeg vi til kjedsommelighet må minne om egentlig har et tiårsperspektiv. Hvis representanten spør om det er innkjøpsordningen for sakprosa som skal komme først, og det andre bak, tror jeg at vi skal diskutere det i tiden framover hvis vi må prioritere. Jeg håper jo at det i årene som kommer, blir en styrking av alle disse postene over budsjettet. Jeg er i grunnen optimistisk med tanke på det. Jeg har stor tro på at det også er i tråd med statsrådens ønske og ønsket til de partiene som står bak Regjeringen.
Replikkordskiftet er avsluttet.
Senterpartiet ønskjer at kultur skal vere meir enn fyndord i festtalar og kakepynt på partiprogramma. Kulturpolitikken skal vere ambisiøs og forpliktande og ha vyar som går utover dei årlege statsbudsjetta. «La de tusen blomster blomstre» er eit uttrykk som går igjen i kulturpolitiske innlegg. Men ingenting gror utan gjødsling, og det same kan ein vel seie om kulturen. Utan stimulans og tilrettelegging får vi inga kulturoppblomstring i landet vårt. Senterpartiet stod saman med Arbeidarpartiet og SV i store delar av innstillinga til kulturmeldinga. Gjennom behandlinga av årets kulturbudsjett har vi vist at det er vilje til å innfri det vi lova i den innstillinga. Vi gav uttrykk for at vi ville støtte opp under den norske filmsuksessen. Vi lova auka satsing på det frivillige arbeidet. Frå regjeringshald vart det sagt, som det er vorte peika på frå denne talarstolen fleire gonger, at det var å slå inn opne dører, og at det var minimal forskjell mellom regjeringspartia og dei såkalla kulturkameratane. Kva er det så som skjer på desse to nemnde områda i budsjettframlegget for 2005, det første budsjettet etter at kulturmeldinga er behandla? Jau, Regjeringa kuttar i produksjonsstøtta til film med over 15 mill. kr og godtek endåtil ein ytterlegare reduksjon etter forliket med Framstegspartiet. Kva med det frivillige arbeidet? Jau, Regjeringa sitt framlegg inneber ein reduksjon på 17 mill. kr. Framstegspartiet gir si støtte i forliket. Då Stortinget endra nøkkelen for tippemidlar, var det ein klar føresetnad – og det har eg lyst til å understreke – at dei ordinære løyvingane på statsbudsjettet ikkje skulle reduserast. Senterpartiet ønskjer ei sterk opptrapping av løyvingane til frivillig arbeid og har totalt løyvt 42 mill. kr ekstra på Kap. 315 Frivillighetsformål. Forslaget som vi har saman med Arbeidarpartiet og SV om å opprette eit instrumentfond på 10 mill. kr, er også eit viktig bidrag i satsinga på frivillig arbeid. Innkjøpsordninga for norsk litteratur har vore viktig ikkje minst for biblioteka. Det har lenge vore eit sterkt ønske frå mange hald om å utvide innkjøpsordninga til også å gjelde norsk sakprosa. Det engelske språket et seg meir og meir inn i det norske, og språkområde som naturleg burde vore norske, er i ferd med å bli overtekne av det engelske språket. Å utvide innkjøpsordninga til også å gjelde sakprosa er eit tiltak for ein meir offensiv språkpolitikk som vil styrkje norsk språk. Eg må berre medgi at eg vart skuffa, for eg hadde håpa at Regjeringa skulle komme med dette i årets budsjettframlegg. Så vil eg også denne gongen frå denne talarstolen gi ros til statsråden når det gjeld nynorsken. I vårt budsjett har vi ei rekkje tiltak for å styrkje dette området. Vi følgjer opp kulturmeldinga med å satse på fleire tiltak innanfor norsk musikk, auke festivalstøtta, foreslå etablering av ei eiga støtteordning for dans og auke løyvingane til fri scenekunst. Ordninga med utsmykking av det offentlege rom er viktig. Det er eit godt verkemiddel for å sikre tilgang til kunst i det offentlege rom. Det er særs viktig å understreke at ordninga må gjelde for all offentleg etablering, uavhengig av om bygget er ått eller leigd av det offentlege. Vi har i mange budsjetthandsamingar stått saman med Kristeleg Folkeparti om å halde ved lag produksjonsstøtta til avisene. Mitt inntrykk har vore at vi er samde om at ein rik avisflora er viktig. Postens portoauke har gjort situasjonen vanskeleg for mange aviser. Kulturministeren har ved fleire høve erkjent at dette er eit kulturpolitisk spørsmål. Eg hadde derfor forventa at Regjeringa i alle fall hadde foreslått å prisjustere produksjonstilskottet. Utan dei om lag 5,4 mill. kr som dette utgjer, vil 2005 bli eit vanskeleg år, ikkje minst for lokalavisene. Eg er glad for at ein samla komite står bak forslaget om at Regjeringa har eit særleg ansvar i høve til teksting av direktesende TV-program. Dette er framleis på forsøksstadiet, og det er fleire hundre tusen høyrselshemma som ser fram til at teknologien kan føre til at vi går frå forsøksstadiet og over til å kunne gi eit permanent tilbod. Så vil eg ta opp forslaget frå Senterpartiet. Eg vil også få be om at vi under voteringa får høve til å stemme for VII–XI.
Representanten Eli Sollied Øveraas har tatt opp det forslaget hun refererte til. Det blir replikkordskifte.
Først må jeg tilbake til en replikk til stortingsrepresentant Giske tidligere i dag hvor jeg nok tok det litt for gitt at det skulle bli et regjeringsskifte til høsten. Men hvis det da blir – for eller mot formodning, for å si det sånn – så vil Senterpartiet inngå i et slikt regjeringsalternativ og danne regjering. Jeg er veldig glad for den omsorgen også representanten Sollied Øveraas har for bl.a. å styrke innkjøpsordningene. Et felt som slekter på det, er jo bibliotekfeltet, som igjen er en del av ABM-feltet, arkiv, bibliotek og museum. Det var Senterpartiets statsråd, Åslaug Marie Haga, som i sin tid la fram ABM-meldingen, så jeg må spørre: Hvordan ser Senterpartiets representant på mulighetene til å videreføre den viktige ABM-reformen i et regjeringssamarbeid med de to andre partiene, tatt i betraktning at ABM ikke har fått plass på den viktige prioriteringslisten som Kulturløftet representerer?
Først vil eg seie til representanten Lånke at eg trur vi alle i denne salen må erkjenne at når det gjeld ABM-utvikling, er ikkje jobben gjord. Det trur eg alle partia må ta eit ansvar for. Så kan eg roe representanten med å seie at om han les merknadene frå Senterpartiet, SV og Arbeidarpartiet, vil han sjå at vi står saman om å vise til ein lovnad om 40 mill. kr i fem år som skulle gå til ABM-utvikling. Så har eg til liks med representanten Lånke vore med på åtte kulturbudsjettbehandlingar. Eg har i alle fall i fire av dei budsjetta opplevd å samarbeide tett opp mot Kristeleg Folkeparti, og eg har sett kor langt Kristeleg Folkeparti og Høgre har stått frå kvarandre i mange budsjettbehandlingar. Likevel sit dei i dag i same regjering.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Bertolt Brecht har sagt: «Kunst er en luksus som menneskene trenger.» Kunst er kultur, og dermed trenger vi alle kultur. Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet gikk sammen og utarbeidet et historisk kulturløft som ble lagt fram i forbindelse med behandlingen av St.meld. nr. 48 for 2002-2003, Kulturpolitikk fram mot 2014. Blant annet ønsket disse partiene å øke kulturbudsjettet med 1 pst. av statsbudsjettet. Arbeiderpartiet vil følge opp dette. Da Regjeringen la fram budsjettet for 2005, inneholdt det ikke noe løft for Kultur-Norge. Det meste av påplussingene fra Regjeringen var til store bygg. Det er vel og bra å satse på bygg, men det er like viktig, om ikke enda viktigere, å holde oppe aktiviteten, slik at Norge kan flagge med å være en allsidig kulturnasjon. En annen del av økningen var flytting av penger, bl.a. fra tippemidler. Arbeiderpartiet fant det da helt nødvendig å styrke det framlagte budsjettet med om lag 200 mill. kr. Det knyttet seg store forventninger fra mange hold i samfunnet i forbindelse med vedtaket om endring av tippenøkkelen. Nå skulle det bli mer penger til kultur, da tippemidlene skulle komme på toppen av ordinært budsjett. Merk det, Fremskrittspartiet. Det vi nå erfarer, er at de ordinære budsjettmidlene blir trukket inn, og at tippemidlene brukes til mange flere oppgaver enn det som flertallet mente. Et eksempel på det er midlene til lokale og regionale kulturhus. Her foreslår Regjeringen at disse midlene også skal kunne brukes til bibliotek, kirker, bokbusser, tusenårssteder osv., i tillegg til at det meste av disse midlene for tiden går til nasjonale bygg. Jeg forventer at Regjeringen selv har innsett at midlene nå brukes feil i forhold til vedtak om bruken av tippemidler, og at det slår meget urettferdig ut for store deler av landet. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet ber Regjeringen utarbeide retningslinjer som er i samsvar med tidligere vedtak. Norsk film har de siste årene oppnådd gode resultater, og vi vet at det må offentlige midler til. Arbeiderpartiet vil styrke filmkapitlet med 35 mill. kr. Regjeringen har selv sagt i kulturmeldingen: «Det er ei offentleg oppgåve å tryggja at det i eit lite land som Noreg er eit tilbod av film og andre audiovisuelle produksjonar som reflekterer vår historie, vår kultur og vårt språk.» Dette er vi alle enig i. Da skulle man tro at dette gjaldt hele landet, også Nord-Norge, der man har flere spesielle kulturer. Denne landsdelen hadde store forhåpninger til det regionale filmfondet, som ble opprettet med 7,5 mill. kr. Men for det første ble denne posten redusert med 2 mill. kr gjennom forliket mellom regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, og for det andre ble de resterende midlene fordelt fra Trøndelag og sørover. I tillegg hadde Regjeringen i sitt framlegg til statsbudsjett for 2005 redusert midlene til Nordnorsk Filmsenter med 0,5 mill. kr, noe som vil gjøre det vanskelig å gjennomføre pålagte oppgaver med å produsere en samisk film pr. år. Nord-Norge har med dette budsjettet fått redusert midlene til filmutvikling. Er dette å «tryggja» hele landet? Både regjeringspartiene og Fremskrittspartiet vil nå satse på et regionalt kirkemusikalsk senter i Bodø, noe de ikke var for for et halvt år siden da Arbeiderpartiet fremmet forslaget om dette. Satsingen er bra, men når forlikspartiene tar 10 mill. kr fra gode formål, bl.a. fra pressestøtten og Kulturfondet, rammer dette hele landet. Når bare 250 000 kr går tilbake til den nordlige landsdelen gjennom Kirkemusikalsk senter, kan jeg forstå kulturfolk i nord som sier: Nå er det like før vi gir opp, dette skal vi huske til neste høst. De vil nok også huske Fremskrittspartiet og alle de fine ordene, men ingen penger. Det er ikke nok å drive Kultur-Norge med fagre ord hvert fjerde valgår.
Eg må fyrst få lov til å korrigera representanten Bergo når han påstår at eg sa at det var eit grått budsjett. Eg sa at det var eit traust budsjett, og det står eg ved den dag i dag. Det er eit traust budsjett vi no handsamar. Kulturbudsjettet for 2005 syner god vekst både nominelt og reelt, men like fullt kan det stillast opp ei lang liste over viktige udekte løyvings- og tilskottsbehov innafor kulturområdet. Eg må ærleg innrømma at eg smilte litt for meg sjølv då eg høyrde representanten Giske sin blomstrande omtale av Ellen Horn sitt siste budsjett. Der var det ein auke på 206 mill. kr, altså 6,8 pst., mens det budsjettet som vi handsamar i dag, som blir slakta av den same Giske, har ein auke på 318,9 mill. kr, ca. 9 pst. Då skjønnar vi at det er forskjell på å vera i posisjon og i opposisjon. Ein hovudgrunn til at det har vore uråd å innfri mange forventningar til 2005-budsjettet, er at det har vore heilt nødvendig å prioritera tunge prosjekt som vi har jobba med i mange år. Konkret er det naturleg å trekkja fram Nasjonalbiblioteket, som får ein uvanleg stor auke i løyvingane i 2005. Når den rehabiliterte bygningen på Solli plass blir opna for publikum i august neste år, er målet nådd for eit prosjekt som har blitt utvikla steg for steg dei siste 15 åra. For fyrste gong vil Noreg dermed ha eit komplett, moderne og teknologisk oppdatert nasjonalbibliotek med publikumsfasilitetar i Oslo og med viktige registrerings-, database- og bevaringsfunksjonar i Rana. I 2005 vil elles nybygget for Hålogaland Teater bli teke i bruk, og scenekunsten vil dermed få heilt andre rammevilkår i den nordlegaste delen av landet vårt. Det skal vi minna folk frå Nord-Noreg om òg til neste haust. Eg ynskjer og å understreka her, når det vart sagt frå representanten Giske at vi vart tvinga til å leggja fram forslag om Hålogaland teater, og spørja: Kvifor prioriterte ikkje Ellen Horn det i sitt siste budsjett som var så veldig godt? Då var det faktisk ikkje rom for det, endå planane var klare. Tiltak av denne arten, der gjennomføringa strekkjer seg over mange år, finst det fleire av på kulturfeltet. Bygging av ny opera i Bjørvika er i så måte tvillaust det mest omtalte, og der vil som kjent det kommande året vera ein intens byggjeperiode. Parallelt med framdrifta i byggjearbeidet må institusjonen Den Norske Opera utviklast både kunstnarleg og teknisk for å bli i stand til å invitera publikum til dei nye lokala i 2008. Eit anna stort og mangeårig prosjekt er utviklinga av vårt nye nasjonalmuseum for kunst, der året som kjem, vil vera prega av dei to hovudoppgåvene som departementet har gjort greie for i eit eige tillegg til budsjettproposisjonen, nemleg integreringa av Riksutstillingar og det vidare arbeidet med å utvikla ein samla og samordna formidlingsarena for visuelle kunstuttrykk i Tullinløkka-området. Det er svært gledeleg at ein samla komite har slutta seg til dette. Komiteen uttrykkjer seg dessutan veldig positivt om planane for eit kombinert teater- og konserthus i Kristiansand, og eit breitt fleirtal i komiteen stiller seg òg positive til planane om eit nytt konserthus i Stavanger. Eg legg til grunn at i tillegg til den nye operaen er det desse tre byggjeprosjekta som vil bli dei store investeringstiltaka på kulturområdet i det tiåret som ligg framfor oss: Nasjonalmuseet for kunst i Oslo, teater- og konserthus i Kristiansand og konserthus i Stavanger. Men i tillegg finst det mange andre investeringsbehov innafor nær sagt alle delar av kulturfeltet. Eg ser at komiteen ikkje er nøgd med at Regjeringa har foreslått å gjera innføringa av film- og kinobransjen i meirverdisystemet provenynøytralt. Eg vil då minna om følgjande frå innstillinga til filmmeldinga som Stortinget handsama tidlegare i vår, der det står: «Flertallet merker seg at bransjen mener at det viktigste grep Stortinget kan gjøre for norsk filmproduksjon er å innlemme bransjen i merverdiavgiftsystemet med en lav sats. Flertallet legger til grunn at det ikke skal legges opp til et sats som innebærer ytterligere subsidier, men en sats som har en nøytral eller minimal provenyeffekt på statsbudsjettet. Årsaken til at en slik sats likevel vil virke positivt for bransjen er at de regnskapsmessige forhold blir langt enklere og mer forutsigbare.» Eg meiner at vi i budsjettet for 2005 har følgt opp stortingesfleirtalet. Eg er glad for at komiteen er nøgd med forslag om at det skal satsast på regionale filmtiltak, sjølv om det no er foreslått ei anna løysing enn det eg la fram. Vi handsamar eigentleg òg idrettspolitikken i dag. Det overordna målet for idrettspolitikken er idrett og fysisk aktivitet for alle. Det inneber at så mange som mogleg skal ha høve til å driva idrett og fysisk aktivitet. Barn og ungdom er dei viktigaste målgruppene. Idrettsanlegg er ein viktig faktor for å nå målet for den statlege idrettspolitikken. Departementet prioriterer difor tilskott til idrettsanlegg i kommunane. Mellom anna har vi auka tilskottssatsane til anleggstypar med stort brukarpotensial og anleggstypar som kan nyttast til eigenorganisert aktivitet. Det er mange fleire ting eg kunne ta opp her. Heilt avslutningsvis vil eg seia at etter komiteens handsaming av budsjettet og kulturmeldinga konstaterer eg at det framleis er brei einigheit om hovudlinjene i norsk kulturpolitikk.
Det blir replikkordskifte.
Det er ganske interessant å høre at statsråden viser til stortingsflertallet når det gjelder det filmkuttet. Vi sa at vi ville ha en tilnærmet provenynøytral skatteomlegging, vi sa ingenting om at vi ønsket et kutt i produksjonstilskuddet samtidig med omleggingen. Og det må føles spesielt for en regjering som har en ambisjon om 31 milliarder kr i skattelette, at når man gir 15 mill. kr til Filmfondet, må man ta krone for krone fra kulturbudsjettet. Det må føles veldig, veldig spesielt. I debatten om kulturmeldingen i vår fikk vi høre at man hadde de samme ambisjonene, det var bare å slå inn åpne dører når vi ville ha kulturskole til alle, satse på film, styrke innkjøpsordningene, osv. Nå når vi ser kulturbudsjettet for 2005, er det ikke åpne dører, det er knapt nok noen luker, og de er alle sammen lukket. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvis hun ser bort fra de satsingene som allerede er vedtatt av Stortinget, på ABM-utvikling, Nasjonalbiblioteket og Hålogaland Teater, hvilke ting i statsbudsjettet for 2005 står igjen som en aktiv oppfølging av kulturmeldingen fra i vår?
Representanten Giske nemner kulturskulane. Eg sat her i går og høyrde på det meste av utdanningsdebatten. Då var det ingen representantar frå Arbeidarpartiet, så vidt eg fekk med meg iallfall, som var opptekne av kulturskulane i det heile. Og det er i samband med det budsjettet ein eventuelt skal diskutera den delen, ikkje her i dag. I debatten i går var ikkje det så veldig viktig for representanten Giske sine partifellar – så langt som eg fekk med meg. Eg sat der ikkje heile tida, men det var iallfall ikkje noko stort tema. Når det gjeld budsjettet for inneverande år, vil eg minna om at vi løyver nesten 320 mill. kr ekstra, og det er altså over 100 mill. kr meir enn i det glimrande budsjettet som Ellen Horn la fram det siste året ho var kulturminister. Vi satsar, men vi er nøydde til òg å ta på alvor alle dei prosjekta som allereie er sette i gang. Eg kunne ha skove på ein del av desse prosjekta for å strø om meg med mange gode og positive tiltak, men då hadde vi fått problem med å følgja opp overfor Hålogaland Teater og Nasjonalbiblioteket, og vi hadde fått problem med å bli ferdige med Operaen. Det er uansvarleg. Satsinga er stor, men det var ganske gitt kva vi var nøydde til å bruka ho til i år.
I 2006 markerer vi at det er 100 år siden Henrik Ibsens død. Henrik Ibsen er en helt sentral kunstner, en helt sentral nordmann, i verden. Han er den som Norge forbindes med i store deler av verden, og vi har et stort ansvar når det gjelder å forvalte hans forfatterskap, både overfor det norske publikumet og overfor internasjonale forskningsmiljøer og det internasjonale publikumet. Det gjøres store investeringer i tilknytning til både universitetets vitenskapelige arbeid med Ibsen-samlingen og markeringen av Ibsen-året. Jeg synes det må være av stor betydning å bruke dette også fremover, ikke bare la det hele avsluttes i 2006. Jeg vil spørre statsråden om hun har tenkt å bringe dette inn i et videre strategisk arbeid, som gjør at vi kan bruke investeringene også fremover.
Eg er heilt einig i den merknaden som komiteen har når det gjeld satsinga på Ibsen. Det skal feirast i 2006, men det er viktig at det vi gjer når vi legg inn ressursar til den feiringa, får verknader som vi vil ha glede av i mange, mange år, i generasjonar framover. Ibsen-satsinga skal føra til eit varig lyft for forvaltinga av arven etter Ibsen og til varige institusjonelle resultat. Ved fordeling av spelemidlar til kulturbygg har vi i departementet i 2004 ytt tilskott til opprusting av Henrik Ibsen Museum, Venstøp, som er ein del av Telemark Museum. I budsjettforslaget for 2005 er det òg lagt inn ein auke i driftstilskottet til Telemark Museum, for å styrkja Ibsen-satsinga i museet. Det er varige investeringar. Vi har òg gitt positive signal om støtte frå 2007 til eit prosjekt ved Universitetet i Oslo for utgiving av ei historisk, kritisk utgåve av skriftene til Henrik Ibsen. Intensjonen med å støtta dette står ved lag, og det er altså snakk om frå 2007 og utover.
Jeg har et spørsmål til statsråden på bakgrunn av et utsettelsesvedtak i forbindelse med innføringen av automatmonopol. I statsbudsjettet står det at Lotteritilsynet har fått en reell reduksjon på 10 mill. kr for 2005, nettopp med bakgrunn i automatmonopolet. Men nå har altså statsråden utsatt dette vedtaket et halvt år. Spørsmålet mitt er: Vil statsråden gjøre noe som sørger for at Lotteritilsynet kan få gjort jobben sin også i 2005?
Fyrst må eg seia at eg er veldig lei meg for at vi er blitt tvungne til å utsetja monopolreforma, som eit stort fleirtal i Stortinget har slutta seg til. Når det gjeld Lotteritilsynet sine oppgåver, er det opplagt at tilsynet framleis skal gjera det dei har fått påbod om. Så får vi ta ein diskusjon med dei når vi ser korleis saka går, om kva som eventuelt blir nødvendig av løyvingar i revidert nasjonalbudsjett. Det veit vi ikkje enno. Men det ligg ikkje på nokon måte i korta at dei skal trappa ned innsatsen på sine hovudoppgåver. Vi er i ein dialog med dei, og vi må framleis vera det. Som representanten sa, er det akkurat gjort offentleg at vi måtte utsetja denne reforma. Det får vi eventuelt ta i revidert nasjonalbudsjett, dersom det blir nødvendig.
Jeg vil starte med å gi ros til statsråden for håndtering av problematikken rundt inntjening på spilleautomater og problemene rundt spilleavhengighet. Jeg er ikke fullt så imponert når det gjelder pengespill på nett, og andre problemer som seiler opp. SV har tidligere reist forslag i Stortinget om å utrede muligheten for å forby pengespill på nett, en type spill som i internasjonale forskningskretser blir vurdert som like avhengighetsskapende og like skummel som automatene. Det er tidligere blitt sagt at det er umulig, at det ikke går an å forby spill på nett. Men vi vet at det er en realitet i Australia, og at det også i store deler av USA fins slike typer forbud. Selvfølgelig fungerer det ikke 100 pst. Fartsgrensene i Norge fungerer heller ikke 100 pst., men vi vurderer ikke å fjerne fartsgrensene selv om de ikke fungerer 100 pst. Vil statsråden fjerne de prøvekonsesjonene som nå er ute, som forvaltes av Røde Kors og Norsk Tipping, og ta initiativ for å stoppe gambling på nett?
Vi har for kort tid sidan fått ein rapport som går på avhengigheit i forhold til pengespel på nett. Denne rapporten skal sendast ut på høyring, og vi vil ta den runden før vi tek ei avgjerd om kva vi skal gjera med desse konsesjonane. Når vi tek standpunkt til om dei skal vidareførast, eller om dei skal avsluttast, er det viktig at vi har det best moglege grunnlaget før vi trekkjer ein konklusjon. Difor blir det på kort sikt snakk om å vidareføra det – vi lèt det bli ein prøvekonsesjon og ikkje ein fast konsesjon – og så vil vi vurdera ut frå dei resultata som vi finn i rapporten, kva vi må gjera for framtida. Men den konklusjonen har vi ikkje trekt enno.
Under behandlinga av kulturmeldinga var det eit fleirtal som bad om ei utgreiing med tanke på bygging og drift av ein nasjonal kulturbåt. Eg er kjend med at prosjektgruppa har avslutta arbeidet sitt, og spørsmålet mitt er: Korleis har statsråden tenkt å følgje opp dette? Så er det ei kjensgjerning at løyvingane til Frifond over statsbudsjettet er reduserte. Mitt andre spørsmål er: Er det statsråden sin intensjon å fjerne heile denne posten frå statsbudsjettet?
Vi har enno ikkje ferdigbehandla den rapporten som har komme når det gjeld nasjonal kulturbåt. Når eg sit og lyttar til denne debatten, er det ikkje eigentleg rop om fleire bygg eg høyrer. Representantane ropar om fleire midlar til kultur og ikkje om å bruka fleire midlar på byggjebransjen. Det er iallfall mitt klare inntrykk etter alle dei innlegga som har vore her i dag. Dette vil kosta veldig mykje. No hugsar eg ikkje – eg har ikkje summen i hovudet – kor mykje ein slik båt vil kosta, men her er det ikkje snakk om småpengar. Det må vi iallfall ta med oss i den vidare vurderinga av om det er det vi skal satsa på. Vi har ikkje trekt nokon konklusjon, men vi har fått rapporten. Eg har ikkje jobba nok med han sjølv enno, og vi har altså ikkje trekt nokon konklusjon. Når det gjeld Frifond, er eg ærleg og seier at ein av grunnane til at vi har kutta, er at vi har ynskt meir til andre delar av kulturen. Frifond har likevel fått ein auke frå 2002, frå ca. 70 mill. kr – om eg ikkje hugsar heilt feil – til 135 mill. kr i år. Dei har altså fått ein stor auke. Men nokre av midlane som stod på statsbudsjettet, har vi altså brukt til andre kulturformål, det treng vi ikkje leggja skjul på.
Replikkordskiftet er dermed omme.
For Høyre er det viktig at alle får en mulighet til å oppleve kunst og kultur, uansett hvor de måtte bo i landet. Jeg er glad for den satsingen som nå gjøres. En vekst på 9 pst. på kulturbudsjettet viser at Regjeringen prioriterer kultur og tar det første skritt for å oppfylle deler av tiårsplanen i kulturmeldingen. Alle som har tilhold her i huset, møter hver dag i trappehallen Eidsvoll-kunstneren Arne Ekelands vakre og monumentale bilde «Frihetens søstre». Jeg er glad for at en enstemmig komite følger opp tidligere ønsker om å etablere et visningssted for hans kunst på Eidsvoll, der hvor han levde og virket hele sitt liv. Akershus fylkeskommune tar nå et ansvar som regional utviklingsaktør for å få gjennomført prosjektet i samarbeid med departementet. Jeg ser fram til at departementet i budsjettet for 2006 kan presentere konkrete planer for galleriet, som forhåpentligvis vil kunne stå ferdig til 2008, da Ekeland ville fylt 100 år. Jeg er svært glad for å kunne bidra til å løfte Akershus-kulturen opp på linje med kulturen i resten av landet. Det handler ikke om å sende hilsener hjem, slik representanten Bergo nevnte i sitt innlegg. For Akerhus-kulturens del handler det om å få sin rettmessige del av kulturpengene. Akerhus-kulturen har alltid ligget i bakevja – den har ligget i skyggen av Oslo, spesielt når det gjelder teater. Akershus Teater er et ambulerende turnéteater som ikke har et fast ensemble eller en fast scene. De har en liten, effektiv administrasjon, og ressursene går til å produsere forestillinger. Det har i de siste årene vært stor etterspørsel fra kommunene i Akershus, spesielt i gjennomføringen av scenekunstområdet i Den kulturelle skolesekken. Det er ingen tvil om at Akershus Teater tilfredsstiller kravene for å bli behandlet på lik linje med de andre regionteatrene, og jeg er svært glad for å ha fått flertall for å endre status for Akershus Teater til et regionteater fra 2006. Det vil bety mye i årene framover, og det vil bidra til å videreutvikle teateret og teatertilbudet for Akershus-befolkningen. Norsk filmutvikling og de to regionale filmsentrene på Vestlandet og i Nord-Norge har de senere årene styrket sin posisjon når det gjelder etterutdanning av profesjonelle filmarbeidere. Men for de filminteresserte som ikke kommer fra norske filmskoler, eller som allerede befinner seg i bransjen, er det i dag et tomrom. Høyre mener det er viktig å ta vare på de unge talentene og utvikle kompetente miljøer også innenfor de etablerte utdanningsinstitusjonene. Mediefabrikken i Akershus, som har 20 års erfaring fra filmarbeid med unge, har både kompetanse og kapasitet til å dekke dette behovet. Svært mange av dem som i dag arbeider profesjonelt innen film- eller TV-bransjen, har sin bakgrunn fra Mediefabrikken. De jobber i tett samarbeid med den profesjonelle filmbransjen, og har den nødvendige kompetanse til å hjelpe fram talenter som har ideer og konkrete prosjekter, og som trenger faglig og administrativ hjelp til gjennomføringen. I tillegg har de kompetanse til å gå inn i prosjekter som produsent i form av veiledning, produksjonshjelp, økonomistyring og markedsføring. Dette er et unikt prosjekt, og jeg er tilfreds med å ha fått flertallet med på at dette tilbudet må videreutvikles. Det bør etableres et permanent tilbud til det semiprofesjonelle produksjonsmiljøet på filmområdet, slik at gode talenter og gode prosjekter får en reell mulighet til å utvikle seg. Jeg oppfordrer statsråden til å følge opp dette. Regjeringspartiene har i budsjettforliket med Fremskrittspartiet også bevilget 200 000 kr til Mediefabrikken. Det er riktignok en liten sum, men det er en god begynnelse, og det vil bety mye for utviklingen av Mediefabrikken. En siste ting jeg vil nevne, er at gjennom forliket har vi bevilget 500 000 kr ekstra til drift av Rikspolitisk senter på Eidsvoll, kalt «Wergelands hus», slik at det nye bygget kan tas i bruk. Den høytidelige åpningen skal være 9. mai neste år i forbindelse med 100-årsjubileet. Jeg ønsker selvsagt at presidenten og resten av Stortinget tar seg en tur til grunnlovsbygda for å bivåne denne begivenheten.
Det skal vi se om vi ikke kan få til! De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Kultur er det som kan føre en tanke fra hodet og ned i hjertet, men ofte motsatt også, fra hjertet og opp til hodet. Komiteen har på sine utallige reiser rundt i landet registrert at det gror mye kultur rundt omkring i vårt langstrakte, flotte land. Det er en boblende aktivitet som gror opp nedenfra. Kristelig Folkeparti er glad for den økte aktiviteten som bl.a. skattefradraget for gaver til frivillige organisasjoner har utløst – det er stor interesse og stort engasjement fra mennesker som vil støtte forskjellige typer frivillig arbeid. Et sted hvor det gror, er på Sørlandet – en landsdel som feiret sine 100 år med stolthet, som ikke alltid har vært det vi er mest kjent for å gjøre. Da et flertall på Sørlandet bestemte seg for å selge store andeler av energiselskapet, var jeg tross alt glad for at midlene ble satt i et fond, Cultiva, som tilgodeser kulturlivet med midler som gjør at kulturlivet kan blomstre. Samarbeid på tvers i kulturlivet kan gi gode og kreative resultater. Det kan gi gode synergieffekter. På Sørlandet har vi fått et samarbeid mellom orkester og teater som har resultert i Opera Sør. Dette er dessverre blitt tilgodesett med litt lite midler fra hovedstaden. Jeg er glad for at et flertall i komiteen øker bevilgningen til dette med 500 000 kr. Dette samarbeidet er nok også årsaken til at det er satt fart i tanken om å etablere et felles konsert- og teaterhus. Planleggingen er kommet langt, og i disse dager er det utstilt en haug av forslag fra arkitekter til hvordan det nye huset kan bli på festningen i Kristiansand. Det tas sikte på å legge betydelige midler i potten lokalt og regionalt, nærmere 700 mill. kr. Derfor er dette et prosjekt som det er vel verdt å se nærmere på, og jeg er glad for at dette nå er en sak flertallet ber om må komme tilbake til Stortinget. Jeg er glad for ordene statsråd Valgerd Svarstad Haugland sa i forhold til dette prosjektet her i salen i dag. Vit hvor du kommer fra for å vite hvor du er på vei, sier vi ofte. På Sørlandet har vi et dokumentasjonssenter fra krigen, hvor man har hatt en utstilling på Stiftelsen Arkivet, et torturkammer som viser litt av vår historie på Sørlandet, men som samtidig peker framover mot et fredsengasjement, for å lære oss noe om hvor vi på Sørlandet kom fra, og hvor vi ønsker å være på vei. Jeg er glad for at komiteen har klart å øke bevilgningen med 200 000 kr til også dette prosjektet.
Det er nødvendig og enormt viktig å styrke utviklingen av den regionale filmbransjen for å etablere film- og TV-produksjon som kulturindustri og som næringsvei. Det er viktige og riktige grep å styrke utviklingen av filmbransjen med opprettelse av en ny post 73, for støtte til regional filmsatsing i Norge. Dette vil styrke Norge som filmnasjon. Dette vil utvikle større mangfold, flere fagmiljøer og mer konkurranse i den norske filmbransjen. Dette styrker kunstneriske og kulturelle kvalitetsmål og bidrar til regional kultur- og næringsutvikling. En sterkere regionalisert bransje med nærhet til attraktive filmlocations vil også styrke samarbeidet med internasjonale aktører og styrke Norge som filmnasjon. Da flertallet i komiteen, bestående av regjeringspartiene og Fremskrittspartiet, inngikk et forlik om fordeling av disse viktige midlene, ble en hel landsdel oversett – og det helt uten faglig begrunnelse. Jeg stiller meg spørrende til og er ikke så lite overrasket over at Film Camp i Nord-Norge ikke er tildelt midler, og gjennom dette er blitt gitt en stor ulempe. Film Camp er godt etablert. De er også kommet lenger enn enkelte av de andre som er tilgodesett med midler. De er som designet for å bli tildelt slike regionale midler. De er med i det samme nettverket som de andre, og de er høringsorgan for departementet. Det finnes ingen logisk forklaring på og grunn til at de ikke skulle være med. Jeg blir ikke bare frustrert, men jeg blir tilnærmet forbanna. Dette skal ikke kunne være mulig. Er flertallet egentlig klar over hva de har gjort, og har de tenkt å rette opp denne skjevfordelingen? Jeg vil nok en gang i dag utfordre flertallet. Med hvilken begrunnelse har en forbigått en hel landsdel? For det svaret som jeg fikk tidligere i dag fra Høyre, er ikke reelt. Skal filmutvikling, som er kommet godt i gang i nord, stilles bak i køen? Er ikke forslaget til fordeling urettferdig og konkurransedrivende? Mener ikke flertallet at det er nødvendig at dette rettes opp, og når bør det rettes opp, slik at Film Camp kan få tildeling på like vilkår og på lik linje med andre i bransjen? Dette er politikk på sitt verste. Jeg forlanger og forventer at jeg her i dag får et skikkelig svar.
Det er presidentens oppfatning at representanten bør være «forbanna» et annet sted enn på Stortingets talerstol. Det er ikke akkurat et ord som presidenten anser for å være særlig parlamentarisk. Det finnes ganske mange andre ord som man kan benytte, som dekker akkurat det samme området, for å si det slik. Presidenten har tenkt å fortsette med formiddagens møte til vi blir ferdig med treminuttersinnleggene, av hensyn til noen som har noe annet de skal rekke. Hvis ikke representantene har veldig mye imot det, forsøker vi det.
Kunst og kultur har en egenverdi og er av avgjørende betydning for utviklingen av den enkeltes identitet, livskvalitet og engasjement. Det norske kulturlandskapet kjennetegnes av godt utviklede kulturinstitusjoner og et profesjonelt kunstliv, med høyt kvalifiserte, skapende og utøvende kunstnere. Samtidig har Norge et bredt og verdifullt folkelig engasjement i frivillige kulturaktiviteter. Det er derfor nødvendig å gi både den profesjonelle og den amatørbaserte kulturen bedre rammevilkår – rammevilkår som gir stimulans til landets kunstnere, uavhengig av om de er frie og selvstendige eller aktive innenfor kulturinstitusjonene. Det er også viktig å utvikle kulturpolitikken på en måte som stimulerer interessen for kulturfeltet blant minoritetsbefolkningen, som har sine røtter i andre land og kulturer. Gjennom å fremme møteplasser for kunstnerisk utvikling og kulturell utveksling kan det skapes tilhørighet, kommunikasjon og gjensidig forståelse på tvers av kulturelle forskjeller. I et stadig åpnere internasjonalt samfunn er det også viktig at kultursektoren utnytter de muligheter og griper de utfordringer dette representerer. Samspill over landegrenser og samarbeid mellom kulturinstitusjoner i ulike land blir derfor stadig viktigere. I dag dreier kulturelt mangfold seg stort sett om kunst og kultur hvor minoriteter er aktører. Men det som det veldig sjelden fokuseres på, er at minoriteter stort sett ikke er deltakere i kunst- og kulturlivet. Man møter dem ikke i et museum, et teater eller på en utstilling. Det betyr at det vokser opp en generasjon innbyggere som ikke har kontakt med norsk kunst- og kulturliv. Kulturell medvirkning er en avgjørende del av den identitetsbyggende prosessen for likestilling og integrering. Utfordringen på dette området blir derfor å initiere og styrke tiltak som gjør at minoriteter treffer majoriteten på en naturlig måte i kunst- og kultursammenheng. I den forbindelse er jeg veldig glad for at alle partier – unntatt Fremskrittspartiet – i komiteen har støttet vår merknad om viktigheten av å sikre et økonomisk fundament for kulturaktiviteter som springer ut fra minoritetsmiljøene, og jeg håper at statsråden også kan følge opp dette.
Det har nå tegnet seg ytterligere tre talere til treminuttersinnlegg, i tillegg til Eirin Faldet. Er det flere som ønsker å tegne seg? Hvis så er, kommer presidenten til å avbryte formiddagens møte etter at Eirin Faldet har hatt ordet. Hvis flere skal ha ordet, må de tegne seg nå. – Det er ikke flere som har tegnet seg.
Flertallet i Stortinget mener at NRK har et viktig samfunnsoppdrag som allmennkringkaster. Folkeopplysning, nyheter, kunnskapsformidling, en bred kultursatsing, underholdning og formidling av det norske språket er sentralt i denne sammenheng. Alle komiteens medlemmer unntatt Fremskrittspartiets gir uttrykk for at vi «ønsker ikke at konkurranse og rating skal få en for dominerende plass i NRK slik at det går på bekostning av utvikling, nyskaping og mangfold». Arbeiderpartiet er opptatt av kultur for barn, og vi vet at barn tilbringer mye av sin tid foran TV. Da er det grunn for oss voksne til å være kritiske til hva barna våre får se. Vi voksne krever kvalitet. Hvorfor skal vi ikke kreve det også for våre barn? De tilbud våre barn gis, må ha høy kvalitet. Vi som har vokst opp med NRK, er glad for den satsingen som kanalen fortsatt har på gode barneprogram. Det er dyrt å lage gode TV-programmer, og når kvalitet settes i høysetet, er det lett å skjønne at en kanal som selv Stortinget har vedtatt skal være reklamefri, trenger lisensinntektene. Helt personlig ville jeg gjerne ha betalt mer i lisens dersom pengene hadde gått til å lage bedre og enda flere programmer for barn og ungdom. For 100 mill. kr kan NRK danke ut kanaler som Cartoon, som for øvrig bare sender amerikanske og andre utenlandske tegneserier, og erstatte disse med programmer med levende personer, som NRK er så gode på. Komiteen har i dette budsjettet kun prisjustert lisensen. Men kvalitet koster, så jeg oppfordrer statsråden til å følge opp de mulighetene NRK har til å lage gode, ikke-kommersielle program for barn. Helt til slutt: Siden komiteens leder tok for seg en liste over gode tiltak i Akershus, må jeg nesten få lov til å komme innom en satsing som Festspillene i Elverum gjør i forhold til ungdomssymfonikerne. Nå har jeg mast i, det virker som hundre år, men det er kanskje litt mindre, om at dette skal bli en knutepunktinstitusjon, og nå spør jeg for siste gang, nei, ikke siste, men langt på vei: Kan Festspillene i Elverum snart få knutepunktstatus?
Representanten Sonja Sjøli repliserte til meg i sitt innlegg at hun ikke sendte julekort hjem til Akershus. Jeg er enig: Innlegget hennes var nok en hel julekalender og ikke noe julekort! I mitt hovedinnlegg var jeg innom guttemusikken og skolemusikken. Det jeg ikke fikk sagt noe om, var det som vanligvis følger, nemlig Samstemt, som er en nyetablering i Norge som favner både folkemusikkmiljø, jazzmiljø og rockemiljø. Disse grupperingene har på forbilledlig måte for resten av Kultur-Norge laget felles planer og prioriteringer for årene som kommer. Ambisjonene strekker seg selvfølgelig utover det også vi som står bak Kulturløftet, umiddelbart kan innfri, men retningen og prioriteringen er vi enig i, og vi skal gjøre vårt slik at de gode ideene og planene kan settes ut i praksis. Rapporten fra Festival-Norge er at det stort sett går så det suser. Verre er det med de faste scenene, som ikke er helkommersielt innrettet. Forrige uke kunne vi lese om Blå, etter min mening Oslos udiskutabelt mest spennende scene de siste årene, og de problemene de hadde. Jeg er glad for at det ser ut til å ha løst seg på kort sikt, men situasjonen for Blå gir oss noen signaler vi kjenner så altfor godt fra før. Vi som har frekventert disse klubbene en stund, husker problemene med Club 7, vi kjenner Cosmopolite, og det er den samme situasjonen i andre større byer og der de har slike typer steder. Vi trenger slike arenaer, ikke bare i Oslo, men flere steder rundt i landet. Når det gjelder norsk jazzscene, som er det som kanskje framhever seg mest for tiden, ikke bare i Norge, men også utenlands, er situasjonen at scenene finnes, klubbene finnes, men det blir ikke satt av midler til realiseringen av en norsk nasjonal jazzscene. Det må vi snart se å få på plass. Andre steder, f.eks. på Voss og på Kongsberg, ser vi at festivalene har avlet lokale klubber med helårsdrift. På Voss har man Fraktgodsen, og på Kongsberg har man det som blir kalt EnergiMølla. Resultatet av dette er koblet opp mot gode, etablerte festivaler med helårsdrift, og de har også vist seg å kunne være gode arenaer for andre sjangere, f.eks. innenfor Samstemt. Jeg synes Samstemt låter fint, og jeg gleder meg til fortsettelsen.
Det har vært en trend fra regjeringspartiene i en del av disse budsjettdebattene at man synes opposisjonen snakker for mye om ressurser. Vi hørte utdanningsministeren i går si at Arbeiderpartiet bare var opptatt av ressurser. Og vi har hørt det fra regjeringspartiene i dag. Vel, dette er Stortingets budsjettdebatt. Budsjett handler om å allokere ressurser, hvordan man prioriterer bruken av de pengene staten i sum har. Så hvis man ikke vil snakke om ressurser, har man kommet til feil sal og til feil debatt. Det er klart at på kulturområdet handler det om – like mye der som på alle andre viktige sektorer – hvilke valg vi gjør, og hvordan vi vil satse. Jeg registrerer at statsråden ikke kunne svare da jeg spurte om hvilke spor vi kan se etter større satsinger i budsjettet for 2005, etter det som står i kulturmeldingen, når man da ser bort fra de tingene som stort sett var vedtatt før statsrådens egen periode. Det sies at byggene har «tatt» budsjettet. Det er jo ikke slik på andre områder. På utdanningsområdet f.eks., som jeg kjenner, er det ikke slik at fordi Blindern bygger et nytt universitetsbibliotek, er man nødt til å kaste ut 2 000–3 000 studenter. Slik fungerer det ikke. Byggene fases inn og fases ut, det vet særlig presidenten, som har sittet og administrert disse byggeordningene, og de konsekvensjusteres, som det heter borte i Finansdepartementet, som er en veldig fin ting når det går opp, og en veldig dum ting når det går ned. Så i forhold til det at man ikke har fått penger til drift, kan man ikke bruke byggene som unnskyldning. Det er det som er problemet, at alle de forventningene som ble lagt i kulturmeldingen og i behandlingen etterpå, ikke innfris. Det er tydelig at regjeringspartiene har begynt å forberede seg på tilværelsen i opposisjon. Representanten Lånke har i sine replikker stort sett vært opptatt av å snakke om Kulturløftet. Det er vi glade for, for vi håper virkelig at det setter dagsorden for valgkampen. Regjeringspartiene har begynt å tilpasse seg opposisjonstilværelsen i den grad at man sågar begynner å komme med replikker til sine egne statsråder, med ferdigskrevne svar. Det er også noe vi kan se fram til: Man får anledning til mange flere replikker i neste stortingsperiode. Vi er ikke så trygge på at vi får danne regjering etter neste valg, men vi håper virkelig at vi får det, og en av grunnene til at vi ønsker det, er at vi kan få gjennomført Kulturløftet – femten punkter som vil bety masse. Jeg registrerer at statsråden helst ikke vil snakke om kulturskolen. Hvis jeg var statsråd, ville jeg ha bekymret meg over hva som skjer med kulturskolene rundt omkring i Norge. Prisene settes opp, og tilbudet skjæres ned – ikke på grunn av kulturbudsjettet, ikke på grunn av Utdanningsdepartementets budsjett, men på grunn av de kommuneøkonomiske rammene. Jeg ser at statsråden skryter av Kultursekken når hun holder taler, og sier at departementet har sørget for Kultursekken. Nei, det har departementet ikke gjort. Det er Stortinget som har sørget for det, mot regjeringspartienes stemmer, men det tror jeg er det eneste som kommer til å stå som et stort kulturløft fra denne stortingsperioden.
«Budsjett handler om å allokere ressurser», sa representanten Giske. Men det er også litt måten man gjør det på. Nå har kulturbudsjettkameratene igjen bidratt til å skru forventningene i været ute i kulturlivet. Jeg tror det vil bli en tøff jobb å innfri dem dersom det nå skulle gå slik at de kommer i regjeringsposisjon etter valget. Nå er det riktignok velgerne som skal bestemme det, og det kan jo hende at de har en annen mening om det. Men kanskje det ville vært best om man slapp, når man har skrudd forventningene så skyhøyt i været, fordi det blir et tøft møte med virkeligheten. Men jeg skjønner i hvert fall at hvis så skulle skje, vil vi stå overfor en helt annen prioritering innenfor kulturbudsjettet. Jeg skjønner også at bl.a. fradraget for gaver til frivillige organisasjoner vil bli fjernet momentant. Det kunne, tror jeg, ha vært greit for de mange organisasjoner rundt omkring i Norges land som nyter godt av disse pengene i dag, å få vite sikkert om det er slik det vil bli etter valget, dersom denne alliansen kommer til makten. Så bare noen ord til slutt om Nasjonalmuseet for kunst, som ikke har vært viet så veldig mye oppmerksomhet i denne debatten. Det er et veldig viktig prosjekt som holder på å ta form på Tullinløkka. At departementet nå også har tatt et viktig grep for å integrere Riksutstillinger i Nasjonalmuseet for kunst, er helt i tråd med de forutsetningene som har ligget til grunn fra starten av. Her er det viktig å understreke at hensikten med dette ikke er å trappe ned kunstformidlingen i resten av landet. Tvert imot vil kunstformidling nå være en viktig del av Nasjonalmuseets ansvar. I en tid hvor strukturer og landskap utvikler seg, er det nødvendig å finne nye tilnærmingsmåter, og i dette tilfellet slik at tilgjengeligheten til kunstskattene kan bli minst like god som før for alle i dette landet. Det er jo slik at rundt i landet har vi etter hvert fått en rekke gode, oppegående kunstmuseer og – jeg skulle til å si galileer[[munterhet i salen]]
Da er debatten om rammeområde 3 avsluttet, og det er også formiddagens møte. Debatten om rammeområdene 1 og 2 vil starte kl. 18.