Det foreligger to permisjonssøknader: – fra representanten Øyvind Vaksdal om permisjon i dagene 16. og 17. november og fra representanten Karin S. Woldseth om permisjon torsdag 17. november – begge for å delta i møter i Europarådets parlamentariske forsamling i Paris. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: Søknadene behandles straks og innvilges. Vararepresentantene, for Hordaland fylke Torkil Åmland og for Rogaland fylke Terje Halleland, innkalles for å møte i permisjonstiden.
Terje Halleland er til stede og vil ta sete. Representanten Gjermund Hagesæter vil framsette et representantforslag.
På vegner av stortingsrepresentantane Robert Eriksson, Ketil Solvik-Olsen, Jørund Rytman, Åge Starheim og meg sjølv har eg gleda av å fremje eit representantforslag «om bedre tilrettelegging for førstegangsetablerere i boligmarkedet».
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at statsrådene Liv Signe Navarsete, Sigbjørn Johnsen og Anne-Grete Strøm-Erichsen vil møte til muntlig spørretime. De annonserte regjeringsmedlemmene er til stede, og vi er klare til å starte den muntlige spørretimen. Vi starter da med første hovedspørsmål, fra representanten Siv Jensen.
Jeg har et spørsmål til helseministeren. Det å få en kreftdiagnose er tøft både psykisk og fysisk, sier alle de som har vært gjennom det. I tillegg er det slik at brystkreft dessverre er den vanligste kreftformen hos kvinner, og vi vet at risikoen for å få den diagnosen øker med alder. I Aftenposten på søndag kunne vi lese om Marianne – en dame som fikk kreft i en alder av 41 år. Det er ingen alder. Da har man, i teorien i hvert fall, over halve livet foran seg. Likevel måtte hun kjempe en lang og tung kamp mot en usynlig vegg av byråkrati og avgjørelser som landet i hennes disfavør. Hun måtte altså gå til det skrittet å ta advokat for å få sine rettigheter ivaretatt, og hun vant. Hun er dessverre ikke den eneste. Vi ser nå en bølge av denne type saker rettet mot det offentlige helsevesen, fordi man ikke får sine grunnleggende rettigheter ivaretatt. Det som gjør at jeg reagerer enda mer, er de spekulasjonene vi kunne lese om i Aftenposten, om at man nå forbereder en øvre aldersgrense på 35 år for i det hele tatt å få en rekonstruksjon av bryst etter en brystkreftoperasjon. Jeg vil gjerne utfordre helseministeren på det: Stemmer dette? Pågår virkelig den debatten for fullt i norsk helsevesen? Hvis det er tilfellet, sitter regjeringen stille og ser på at det skjer? Aksepterer den dette? Eller: Vil regjeringen sette foten ned av hensyn til den respekten man faktisk bør ha for halvparten av landets innbyggere? Det er nå engang slik at en kvinne i 40-årene er i sin beste alder. Hun er ikke en utrangert vare som vi kan gi et tidsaspekt.
Jeg er helt enig med representanten Jensen i at det å få en kreftdiagnose oppleves svært alvorlig og fører til kanskje ikke bare fysiske plager, skader og smerter, men også til mye psykisk lidelse – vil jeg si – for veldig mange. Det er klart at en kvinne som er 41 år, er, som representanten sier, midt i sin beste alder og skal ha god behandling for sin kreftdiagnose. Heldigvis er det slik at når det gjelder det å behandle brystkreft, har vi gode resultater i Norge, vi har god overlevelsesgrad, og sykehusene har i veldig stor grad innrettet seg på gode pasientforløp. Så brystkreftpasienter – i hvert fall generelt – opplever å bli godt ivaretatt på sykehusene. Det som har vært et problem, og som har vært mye omtalt, er nettopp dette med rekonstruksjon. Hvor lenge skal man vente på rekonstruksjon? Fordi dette tidligere ikke har vært en del av behandlingen, tok jeg initiativ – for nesten et år siden – overfor Helsedirektoratet til at de måtte ta dette med som en del av behandlingen, i sine retningslinjer. Det er nå gjort, og da blir altså rekonstruksjon av bryst en del av den behandlingen som dreier seg om brystkreft. Hvis man må fjerne et bryst, må man gjerne vente en periode. Det er av faglige grunner man må vente en periode for å få rekonstruksjonen gjennomført. Men det skal ikke ta så mange år som det har stått om i avisene, å få en rekonstruksjon. Det skal være en del av behandlingen av brystkreft.
Jeg registrerer at statsråden ikke vil svare på spørsmålene mine. Jeg spurte helt eksplisitt om det er slik at regjeringen slutter seg til at det skal være en øvre aldersgrense på 35 år for å bli vurdert. Denne rekonstruksjonen, som er det faglige uttrykket for dette, handler altså om at man skal få et nytt bryst etter at brystet er blitt skåret vekk i en operasjon. Alle skjønner hvorfor kvinner har det behovet. Jeg vil gjerne vite om regjeringen slutter seg til at det skal være en slik aldersgrense, eller ikke, om det er slik at man skal ha denne retten til en rekonstruksjon etter en operasjon, eller ikke. Så må jeg si at når ventetiden, f.eks. her i hovedstaden, er over sju år for å få en slik rekonstruksjon, så er det en uholdbart lang ventetid. Da vil jeg utfordre statsråden på det: Hvor lang ventetid mener hun er akseptabel, for nå sa hun at man måtte påregne å vente litt, men kanskje ikke i like mange år? Mener statsråden at man skal vente i år, eller skal man vente i uker?
Det er et medisinskfaglig spørsmål når man kan begynne med rekonstruksjonen. Det er også ulike metoder for rekonstruksjon, og det er ulike ventetider for de ulike metodene. Hvis man skal ha den mest avanserte rekonstruksjonen, har det vært lang ventetid for det. Det som har vært mitt anliggende, er at rekonstruksjonen av bryst som man har måttet fjerne, skal være en del av behandlingen. Så må det være opp til den enkelte ansvarlige lege å bestemme når det tidligst kan skje, etter all annen type behandling som måtte være nødvendig. Men det er ikke slik at man skal måtte vente i årevis for å få en rekonstruksjon. Derfor har vi nettopp lagt det inn som en del av behandlingen.
Før vi går videre til oppfølgingsspørsmål, vil presidenten gjøre oppmerksom på at vi har Serbias parlamentspresident på offisielt besøk i Norge. Hun er til stede her i dag, på galleriet, og det er en stor glede å ønske henne og hennes delegasjon velkommen til Stortinget. Vi håper at de vil få et interessant og hyggelig opphold her hos oss, og at besøket vil medvirke til et enda nærmere samarbeid mellom Stortinget og Serbias parlament.[[Applaus i salen]] Da går vi til oppfølgingsspørsmål. Det blir gitt anledning til tre oppfølgingsspørsmål – først Solveig Horne.
Det er rørende å høre helseministeren snakke om at rekonstruksjon skal være en del av behandlingen, at du ikke er ferdig behandlet før du har fått en rekonstruksjon. Ofte ser vi et stort engasjement hos regjeringspartienes stortingsrepresentanter, men ikke i denne saken. Jeg har lyst til å oppfordre alle i denne sal som kanskje har en samboer, eller en kone som – eller selv – er rammet av en slik sykdom, til å sette seg inn i situasjonen der en dame i alderen 35–41 år får brystkreft, og får operert bort sine bryster, og som må gå i ti år og vente på å få en rekonstruksjon. Makten sitter i denne sal. Det er politisk vilje til å kunne gå inn og si at dette skal være en del av behandlingen – du skal få behandling, og du skal få rekonstruering med én gang, slik at du får et fullverdig liv. Når helseministeren sier at det skal være en del av behandlingen, hvor mange år synes helseministeren det er akseptabelt at en kvinne skal vente på en slik rekonstruering?
Jeg mener at det har vært et veldig sterkt engasjement. Fra min side er det veldig viktig at vi får økt kvaliteten når det gjelder behandling av brystkreft. Derfor har vår regjering innført kvalitetskrav. Vi har innført kvalitetsmålinger, som vi kommer til å bli mye bedre på fremover. Når det gjelder ventetid, svarte jeg jo at det er legen som må bestemme når det første punktet for en rekonstruksjon kan komme. Men det er ikke akseptabelt at man, når man kan få en rekonstruksjon, skal vente i flere år. Så er det ulike ventetider for ulike metoder her, men det skal ikke være tvil om at når dette nå er kommet inn som en del av behandlingen av brystkreft, skal det også være akseptable ventetider.
Erna Solberg – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg tok denne problemstillingen opp med statsråden for ett og et halvt år siden. Da var ventetiden anslått å være fire år. Etter ett og et halvt år er altså ventetiden anslått å være syv år for akkurat det samme. Det betyr at utviklingen går feil vei – ikke riktig vei – i praksis, ute i sykehusene. Nå er det slik at vi ikke trenger flere utredninger for å slå fast at unge kvinner som har hatt kreft, eller som har stor risiko for å få kreft, og dermed må fjerne ett bryst eller begge brystene, må få hjelp til brystrekonstruksjon innen et halvt år, når det er medisinsk mulig og forsvarlig. Det er en stor belastning. Det handler ikke bare om å overleve, men også om å kunne leve, når spørsmålet om brystrekonstruksjon kommer opp. Det må være slutt på at man bare skal være takknemlig for å ha blitt frisk, man skal også ha en mulighet til å leve et verdig liv etterpå. Da er mitt enkle spørsmål til helseministeren: Vil helseministeren sette en anbefalt tid og gi dem som har rett til en brystrekonstruksjon, mulighet til å gå til private som kan gjøre dette – og hvor mange betaler store penger selv – istedenfor å vente på at det offentlige gjør det?
Når jeg nå har bedt om at dette blir en del av retningslinjene for behandling av brystkreft, at nettopp det med rekonstruksjon blir tatt inn i hele behandlingsforløpet, må vi også få en anbefaling om hvordan dette skal håndteres. Det skal ikke være sånn at noen skal gå og vente i mange år. Så er det ulike metoder for å gjøre dette. Noen har kortere ventetid, og andre har lengre ventetid. Det er litt avhengig av hvilken metode man bruker. Men det må også være faglige anbefalinger som ligger til grunn for hva man faktisk gjør. Jeg er helt enig med representanten Solberg: Det er veldig viktig at vi gir folk mulighet til å leve et godt liv etter at man har hatt kreft. Selvsagt er dette en del av det.
Knut Arild Hareide – til oppfølgingsspørsmål.
Eg er veldig glad for det helseministeren seier, at rekonstruksjon skal vere ein del av behandlinga. Når me òg veit at det er gjort studiar, bl.a. av Anne Elisabeth Isern, som er spesialist i gynekologi og plastisk kirurgi, som viser at kvinner som ventar lenge på rekonstruksjon, har dobbelt så stor risiko for tilbakefall som ho som fekk nytt bryst, viser jo det at me nettopp treng dette som ein del av behandlinga. Men eg synest ikkje me kan gå frå denne spørjetimen utan å få vete: Jobbar ein no med ei øvre aldersgrense, som representanten Jensen tok opp? Jobbar ein i verkelegheita med det? Kan me få avkrefta det – at ein ikkje jobbar med det?
Jeg er ikke kjent med at noen jobber med en aldersgrense her. Jeg har ikke fått de faglige anbefalingene for hvordan dette skal gjennomføres, men jeg er ikke kjent med noen aldersgrense på 35 år. Det høres ikke rimelig ut.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til helseministeren. Den 24. juni la statsministeren fram en kreftgaranti på vegne av regjeringen der han lovet at det skulle gå maksimalt 20 virkedager fra et sykehus mottar en henvisning om nødvendig utredning, til en har fullført utredningen og første behandling starter. I ettertid har regjeringen selv skapt usikkerhet om hvorvidt dette var en målsetting, en retningslinje, en veileder eller en garanti. Helseministeren har selv brukt ordet «garanti». Høyre er faktisk ikke så veldig opptatt av hva regjeringen kaller dette, men vi er veldig opptatt av at det faktisk virker for kreftpasienter i Norge. TV 2 har gjentatte ganger dokumentert at det ikke er tilfellet, at veldig mange kreftpasienter må vente betydelig lenger enn det disse målsettingene sier. Konkrete mål for helsetjenesten vår er veldig bra. Men skal de fungere, må de ha et faktisk innhold. Resultatene må være målbare, og vi må ha en plan for når målene skal være nådd. Regjeringens garanti, målsetting, plan eller veileder – alt etter hva en velger å kalle det – er i dag en tom beskrivelse av et ideal, men uten en konkret plan for hvordan en skal nå dette målet, eller når en skal komme dit. Altså: Regjeringen vet hvor de vil, men de vet ikke hvordan de skal komme dit, og de vet ikke når de skal være der. Spørsmålet mitt til statsråden er derfor ganske enkelt: Har regjeringen satt en dato for når helsevesenet vårt skal være i stand til å nå regjeringens mål, en konkret dato for når dette er en realitet for norske kreftpasienter?
Jeg er veldig enig med representanten Høie i at mange kreftpasienter har ventet for lenge. Vi har sett eksempler på det, og vi har også i dag hørt om pasientskader og erstatning i forbindelse med at noen har ventet for lenge. Det synes jeg ikke er akseptabelt. Regjeringen synes ikke det er akseptabelt at pasienter med alvorlig sykdom skal vente for lenge på utredning og behandling. Derfor har Helsedirektoratet utarbeidet retningslinjer for flere kreftformer. Helsedirektoratet har også kommet med anbefalte forløpstider for kreftbehandling, altså fra henvisning er mottatt av sykehuset, til behandling starter. Her gjelder 20 virkedager for 80 pst. av tilfellene, fordi det for noen krefttilfeller tar lengre tid å gjøre en skikkelig utredning for å kunne bestemme hvilken type behandling som skal iverksettes. Det er en målsetting om å nå 80 pst., altså at 80 pst. av alle kreftpasienter skal ha startet behandling innen disse 20 dagene. Det blir også stilt krav til sykehusene om at de må innrette seg slik at de når disse målene. Vi offentliggjorde i vår forløpstid og median ventetid for tre kreftformer. Det kommer vi til å fortsette med. Men fra neste år kan vi også måle de 80 prosentene, og først da vet vi hvor vi er.
Jeg konstaterer at regjeringen har absolutt ingen idé om når norsk helsevesen skal være i stand til å innfri målsettingen om at 80 pst. av kreftpasientene våre skal ha behandling innen 20 dager. En har absolutt ingen framdriftsplan for når dette skal være en realitet. Helseministeren sier at dette bygger på faglige retningslinjer. Det betyr jo at dette er medisinskfaglig begrunnet fra Helsedirektoratets side. Den forrige borgerlige regjeringen innførte individuelle medisinsk fastsatte tidsfrister for hver enkelt pasient, som gir en juridisk rettighet til å velge behandling et annet sted i Norge eller i utlandet, hvis tidsfristen brytes. Vil helseministeren sørge for at den faglig anbefalte tidsfristen nå får konsekvenser for den individuelt medisinsk fastsatte tidsfristen som norske kreftpasienter får, slik at dette gir en juridisk rettighet for pasienten når fristen brytes, til å velge behandling i Norge eller i utlandet, offentlig eller privat, på det offentliges regning, slik at dette faktisk ikke blir en tom målsetting, men en reell garanti for norske pasienter?
Det er ingen forskjell på pasientenes rettigheter med den ordningen som nå er innført. Det skal altså ikke være tvil om at sykehus i Norge nå jobber for at vi skal nå målene om at 80 pst. skal være i gang med behandling innen 20 virkedager. Det er veldig viktig, ikke nødvendigvis fordi noen kreftpasienter ikke kunne ventet lenger, men nettopp fordi vi ønsker å gi bedre kreftbehandling – og ikke risikere at noen må vente for lenge, slik som vi har sett. Grunnlaget for å se når vi er i mål, er nettopp det å måle. I år måler vi median ventetid. Det har vi begynt med. Det er noe som den forrige regjeringen aldri gjorde. Vi har begynt å gjøre kvalitetsmålinger. Det er faktisk ganske viktig for å få til en bedre kreftbehandling. Allerede i neste uke kommer vi til å jobbe med fagmiljøene i departementet for å se på hvordan de ulike sykehusene jobber. Noen når dette allerede.
Det blir gitt anledning til fire oppfølgingsspørsmål – først Sonja Irene Sjøli.
Høyre har sammen med Kreftforeningen og Statens helsetilsyn flere ganger tatt opp at forventet ventetid for kreftbehandling må offentliggjøres på nettsiden Fritt sykehusvalg, slik at pasienten kan velge det sykehuset som har kortest ventetid, som man kan gjøre for andre sykdommer. Helseministeren har avvist dette hver gang ved å vise til at det ikke skal være ventetid for kreftbehandling, men norske kreftpasienter vet dessverre utmerket godt at dette ikke er tilfellet. I dag kan man på nettsiden Fritt sykehusvalg få vite hva som var ventetiden for ett år siden for noen kreftformer. Men for den som har prostatakreft nå, hjelper det lite å vite hvor lang ventetid det var for ett år siden. Så disse tallene kan være direkte misvisende. Så mitt spørsmål er: Når skal kreftpasientene få vite ventetid for kreftbehandling i de ulike sykehusene og ikke bare historiske tall, som i dag?
Jeg er enig i at det er ikke godt nok når det ligger inne ett år gamle tall. Det aller viktigste vi nå gjør, er jo nettopp å måle hvor lang tid vi bruker, og offentliggjøre det på HELFO-sidene og på vår nasjonale helseportal, for at folk skal kunne gjøre seg kjent med dette. Og det er forskjeller rundt om i landet. Som jeg sier: Noen sykehus har et veldig godt pasientforløp og behandlingsforløp når det gjelder kreft, andre bruker mer tid. Det er grunn til å anta at selv om vi nå måler median ventetid, er det noen sykehus i Norge som allerede når målsettingen om at 80 pst. skal være i gang med behandlingen innen 20 virkedager. Men vi skal bli bedre på å offentliggjøre tall, nettopp for at pasientene skal kunne velge når det gjelder kreftbehandling, for vi er opptatt av at folk skal få bedre behandling for kreft, komme hurtigere i behandling. Det er derfor vi har gjort disse endringene, og derfor er dette også viktig for oss.
Per Arne Olsen – til oppfølgingsspørsmål.
Når statsråden ikke vil svare på representanten Jensens spørsmål om 35 års aldersgrense, er jeg dessverre nødt til å tolke det dit hen at hun da er enig i at det skal innføres en slik aldersgrense. Når det gjelder selve kreftgarantien, er det slik at Helsedirektoratet legger fram faglige råd hele tiden – det vet vi som er helsepolitikere – men det er veldig sjelden man bruker statsministerens pressekonferanse til å presentere faglige råd. Statsråden har selv brukt ordet «kreftgaranti» i denne saken. Denne regjeringen har jo garantert både flere hender i eldreomsorgen og flere sykehjemsplasser – 10 000 sågar – og den har hatt en verdighetsgaranti, og statsråden har også garantert at hun har full kontroll på omstillingen i Oslo universitetssykehus. Mitt spørsmål blir da: Kan statsråden forklare meg hva hun legger i ordet «garanti»?
Da dette ble offentliggjort i juni, var jeg veldig tydelig på at dette var en måte sykehusene måtte innrette seg på. Det er krav til sykehusene om at de skal innrette seg på et sånt pasientforløp og et sånt behandlingsforløp, at det for 80 pst. av pasientene skal gå 20 virkedager fra henvisningen kommer til sykehuset, til behandling starter. I den grad jeg en gang har brukt ordet som nevnes her, er det i en helt annen forbindelse og i en helt spesiell sak som jeg ble bedt om å kommentere. Men det skal ikke være tvil om at det er krav til sykehusene om at de skal innrette seg slik at de kan gjennomføre behandling med en oppstart innen 20 virkedager fra henvisning kommer. Dette skal gjelde for 80 pst. av pasientene, for for noen pasienter kreves det lengre utredningstid.
Knut Arild Hareide – til oppfølgingsspørsmål.
Andreas Stensvold i kreftleganes foreining seier: «Den» – kreftgarantien – «har ikke forandret vår hverdag. Den har kanskje heller skapt mer frustrasjon for pasienter som tror de har en garanti, og så er det i realiteten ingen garanti.» I dag tidleg på NRK kunne me òg høre overlege Kjell-Olav Svendsen stille spørsmål ved korleis ein kunne gi denne garantien. No veit me at utfordringane er store rundt om i heile landet, men dei er spesielt krevjande ved sjukehusa i Oslo, som òg har ein omstillingsprosess på gang. Mine spørsmål er: Var statsministeren kjend med dei store utfordringane som er ved Oslo universitetssykehus? Me kjenner til ein omstillingsprosess der pasientar ikkje blir kalla inn til kontroll, der ein har eit IKT-system som ikkje er godt nok, og der ein har frustrerte legar og sjukepleiarar. Var han kjend med den alvorlege situasjonen da han gav denne garantien?
For regjeringen har det vært viktig å gjøre denne endringen i behandlingen av kreftpasienter fordi det har vært knyttet til de faglige retningslinjene, fordi det har vært en klar anbefaling, og også fordi vi har sett at en del pasienter har ventet altfor lenge på behandling. Det er særdeles uheldig. Så er det store utfordringer i Oslo-området, ja. Det er større utfordringer på de større sykehusene, også fordi de ofte har mer komplekse behandlinger og ofte har henvisninger som kommer fra andre sykehus. Men det er ikke slik at vi ikke jobber med dette. Det jobbes med dette over hele landet. Vi har fullt trykk på å komme i mål med at 80 pst. av pasientene skal ha startet opp behandling innen 20 virkedager.
Borghild Tenden – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg har fulgt denne garantidebatten en stund. På mange måter blir det litt uverdig for dem som er rammet og er i en desperat situasjon. Én ting er at det skaper politikerforakt når man går ut og lover slikt i en valgkamp, men ser ikke helseministeren at det er meningsløst å utstede slike garantier i en valgkamp, og dermed gi kreftpasientene falske forhåpninger?
Da dette ble lagt frem, ble det lagt frem på den måten at målsettingen var at 80 pst. av pasientene skulle få oppstart på behandling innen 20 virkedager fra henvisning var mottatt av sykehuset. Det er slik det har vært lagt frem. Da jeg kommenterte dette også i media, var jeg veldig tydelig på at nå må sykehusene identifisere hvilke flaskehalser de har: Hva er det som er hindringen for at man klarer å gjøre dette i dag? Vi må også se at noen sykehus faktisk klarer det – ganske mange klarer det ganske bra og jobber med å bli enda bedre. For noen kreftformer kan man ikke vente 20 dager – man behandler hurtigere og behandler som om det var øyeblikkelig hjelp. Det har vært en helt klar målsetting å nå de 80 prosentene, og det har vært krav til sykehusene om at de må innrette seg slik i behandlingsforløpet at de klarer det. Det er knyttet til de faglige retningslinjene som Helsedirektoratet har utarbeidet.
Da går vi til neste hovedspørsmål.
Det går nok til helseministeren dette spørsmålet også, selv om jeg skjønner det sitter langt inne å få ordet «garanti» brukt etter valget. Jeg vet ikke om statsråden husker at hun var her for ca. ett år siden og svarte på spørsmål fra undertegnede, da mange representanter i denne sal, daværende justisminister, Jan Bøhler og andre, hadde annonsert at nå var det klart for skjenkestopp kl. 02 om natta. Helseministeren avlyste det forslaget i spontanspørretimen for ett år siden. Nå er det mange gode krefter som er ute og sier at nå kommer forslaget fra regjeringen – f.eks. fra Senterpartiets parlamentariske leder, og jeg vil ikke bli veldig overrasket hvis nåværende stortingsrepresentant Storberget er en av dem som kunne tenke seg at dette forslaget kom. Fra Kristelig Folkepartis side foreslo vi dette allerede i forrige stortingsperiode og har for så vidt gjentatt det i denne perioden. VG kunne meddele i går at de har grunn til å tro – og de har jo ofte grunn til å tro mye som kan vise seg å stemme – at Jens vil stenge skjenkekranen kl. 02. Mitt spørsmål går da naturligvis til den ansvarlige statsråd, hvis departement var helt taust i går og ikke ville kommentere fremdriften – eller «fremgangen», som det sto i VG: Er det nå slik at regjeringen vil fremme et forslag om skjenkestopp kl. 02, som vil ha mange positive virkninger for mange byer, og når vil Stortinget få seg det forelagt?
Regjeringen har ikke endelig konkludert i denne saken, men jeg har også lest i mediene at mange har engasjert seg, og det skjønner jeg jo, for dette er en veldig viktig debatt. Det er en viktig debatt også i forhold til stat og kommune. Kommunene står i dag fritt til å innskrenke skjenketiden, men av de store byene er det Trondheim og arbeiderpartiordføreren der som faktisk har gjort det, og de har gode erfaringer med det. Så har det vært store innvendinger også i forbindelse med dette. Det er mange dilemmaer. Men det er heller ikke tvil om at SIRUS-rapporten viste at det var mindre vold i de norske byene som var med i undersøkelsen, dersom man stengte skjenkingen kl. 02. Regjeringen har ikke konkludert. Vi kommer til å komme tilbake med denne saken. Men jeg vil igjen si, som jeg også understreket veldig klart sist, at kommunene har et stort ansvar. De har et ansvar for å håndheve skjenkekontrollen, og til dels har de gjort det veldig dårlig – noen steder gjør de det veldig bra. Det er klart at det å hindre overskjenking er viktig, og det er viktig at kommunene engasjerer seg ved både skjenkekontroller og annet vakthold for at det ikke skjer.
Da lyktes jeg altså ikke med å få noen garanti for at regjeringen vil fremme dette forslaget. Jeg går da tilbake til argumentasjonen som statsråden brukte for ett år siden. Hun tok da fram den SIRUS-rapporten som hun nå også refererte til, som det hun ville «avvente» før regjeringen ville konkludere på spørsmålet om skjenketid. Nå er den kommet, så det argumentet regjeringen hadde for ett år siden, er nå ikke til stede. Spørsmålet er: Kan Stortinget forvente å få et klart svar fra regjeringen før jul?
Vi mottok den første del av SIRUS-rapporten i september – det er helt riktig. Vi har ikke behandlet den i regjeringen. Før jeg kommer til Stortinget, vil jeg ha den behandlet i regjeringen. Men vi skal ha fullt trykk på saken. Det er stor interesse for dette.
Det blir gitt anledning til tre oppfølgingsspørsmål – først representanten Dagrun Eriksen.
Jeg tror at når historikere og samfunnsvitere ser tilbake på denne perioden, vil de se at politikerne visste om at det fantes store skadevirkninger ved den skjenkepolitikken som blir ført, de visste hva som måtte til for å redusere dem, men de gjorde ikke noe med det. Det tror jeg dessverre kommer til å stå i den politiske historien som et tegn på svakt politisk lederskap. Dette haster, dette har vi visst, og vi forstår ikke hvorfor ikke regjeringen nå kan få denne saken opp på bordet og bestemme seg. Tør regjeringen nå å stå opp mot bransjen og stå tydelig på det som vi faktisk vet virker, nemlig å redusere skjenketiden, og komme med dette så fort som mulig til Stortinget, sånn at vi igjen kan få trygge byer i dette landet?
Det igjen å få trygge byer er faktisk noe som lokalpolitikerne kan gjøre vedtak om når som helst. Det er faktisk lokalpolitikerne som setter – bestemmer – skjenketidene i sine kommuner, bestemmer hvem som skal skjenke, hvem som skal få adgang til det. Det er kun et vedtak lokalt, så har man på en måte innrettet seg slik som man ønsker å innrette seg. Det regjeringen eventuelt skal gjøre noe med, er å sette, eller endre, maksimaltiden for skjenking. Men egentlig burde lokalpolitikere, slik som de har gjort noen steder, f.eks. i Trondheim, begrense skjenketiden hvis de mener at det er riktig, og det er mange gode grunner til å gjøre det. Det er altså slik at lokalpolitikerne håndhever skjenkebestemmelsene – skjenkereglene – de fører kontroll, og de har full anledning til å begrense skjenketiden.
Jon Jæger Gåsvatn – til oppfølgingsspørsmål.
Helsedepartementet hevder i sitt høringsnotat at internasjonal forskning viser at redusert skjenketid fører til mindre vold. Forsker Ingeborg Rossow ved nettopp SIRUS sier at det ikke finnes forskningsbelegg for å si noe om en slik effekt. Doktor Ben Goldacre, som nettopp har vært i Norge, forfatteren av boken Bad Science, fremholder at forskjellen på vitenskap og kvakksalveri er at kvakksalveri viser til «enkeltstudier for å fremme sin fastlåste agenda». Hvordan ser helseministeren på å havne i bås med kvakksalvere, og hvordan ser hun på at hun og regjeringen faktisk feilinformerer det norske folk og Stortinget når de påstår at det er vitenskapelig belegg for å hevde at redusert skjenketid gir mindre vold?
Det er politiet som håndterer veldig mye av den volden som foregår etter og under skjenking om natten, særlig i byene, og det er vel også politiet som har en veldig god bakgrunn for å si noe om hvordan tilstanden er etter at folk er ganske skjenket, i forhold til når man er edru. Man kan jo bare lese avisene, så ser vi hva som foregår ved nattetid, f.eks. i Oslo. Det dreier seg ikke om feilinformasjon fra min side, jeg ba om SIRUS-rapporten nettopp fordi vi ville at det skulle bli gjort en undersøkelse i norske byer. Den rapporten skal regjeringen behandle, og så kommer vi tilbake til Stortinget etter det.
Trond Helleland – til oppfølgingsspørsmål.
Mitt tilleggsspørsmål går til kommunal- og regionalministeren. På Kommunedagene i mai lettet statsråd Navarsete litt på sløret for stortingsmeldingen om forholdet mellom stat og kommune, en melding som skulle kommet før sommeren. Statsråden uttalte at utviklingstrekkene viser «dei siste ti åra at staten har stramma grepet og kommunane har mista handlingsrom». Nå hører vi også helseministeren si at dette er et kommunalt ansvar – det er opp til kommunene å vurdere hva som er klokt i egen kommune når det gjelder skjenketider. Skjenketider/bevillinger har gjennom en årrekke vært gjenstand for politisk debatt lokalt, det har vært avholdt utallige folkeavstemninger om salg av øl og om andre alkoholpolitiske tema. I Oslo var dette et viktig tema i valgkampen. Alle velgere i Oslo visste hva de ulike partiene mente om skjenketidene i byen. Velgerne ga sin dom, og når denne dommen er avgitt, ser regjeringen at dette passer ikke helt inn i bildet, og vurderer å overprøve lokaldemokratiet. Tiden går, stortingsmeldingen om forholdet mellom stat og kommune lar vente på seg. Vil statsråden anbefale at spørsmålet om skjenketider inngår som et av mange spørsmål som blir drøftet i den kommende stortingsmeldingen?
Den komande stortingsmeldinga er ikkje ei melding der me kjem til å gå inn på alle enkeltsaker og drøfte dei. Det er ei prinsippmelding om forholdet mellom stat og kommune, og i det norske demokratiet er det slik at staten har ein legitim rett til å setje rammer omkring kommunane si styring. Den retten har Stortinget alltid hatt, den vil Stortinget alltid ha, og det vil òg gjelde dersom det er overordna politiske mål som ein ynskjer å gjennomføre gjennom statleg politikk. Slik har det vore i Høgre si styringstid, og slik har det vore i andre regjeringar si styringstid. Det som vert viktig i meldinga, vert å slå fast kva prinsipp som skal gjelde for den styringa, og korleis den kommunale handlefridomen skal vere innafor det. Dersom dei faglege tilrådingane, politiet sine erfaringar og anna tilseier at regjeringa må gjere det som kanskje ikkje vert oppfatta som det mest populære tiltaket, men som likevel vil bidra til både meir ro og betre stabilitet, er det ei sak på nasjonalt plan som Stortinget òg bør kunne drøfte.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Jeg har et spørsmål til finansministeren. Nylig møtte finanskomiteen representanter fra Verdensbanken. I dagens vanskelige situasjon var den beste anbefalingen Verdensbanken kunne gi til nasjonene, at en skal investere i infrastruktur. Investering i infrastruktur mente Verdensbanken var å investere i framtiden, det var et gode som kom alle til gode, og det var en investering i framtidig verdiskaping. Norge har et dokumentert vedlikeholdsetterslep på vår infrastruktur. Det er et stort etterslep, og det er til dels stigende. Nylig var Senterpartiets leder, som også sitter i regjering, ute og var frustrert. Hun har vært samferdselsminister og vet hvor skoen trykker, vet hvor behovet er, og hvilke muligheter som finnes, men får ikke oppfylt sine våte drømmer på grunn av en handlingsregel som setter begrensninger. Vi har et overskudd på statsbudsjettet på 345 mrd. kr, men handlingsregelen tvinger oss til å investere de pengene i utlandet, i frykt for at investering i Norge skaper press i økonomien. Samtidig opplever vi at for bare en uke siden oppjusterte oljeindustrien sine anslag for investeringer på norsk sokkel med 5 mrd. kr, uten at det medførte at regjeringen gikk ut og sa at da må regjeringen kutte på budsjettet for innenlands investeringer. Oljeindustrien skal neste år investere for 174,7 mrd. kr. I tillegg kommer driftskostnader på 58 mrd. kr. Dette er øyensynlig ikke til særlig bekymring for finansministeren. Men da finansministeren var en vanlig mann og hadde jobb som fylkesmann, skrev han en kronikk i Aftenposten om at vi må endre på måten vi investerer i infrastruktur, for vi klarer ikke å ivareta behovet som er der, og vi må endre på regelverket rundt det. Vil finansministeren ta av seg sin designerhatt, som han bruker når budsjettet framlegges, opptre som en vanlig mann og sørge for at vi kan investere litt mer i nasjonen Norge og bygge for framtiden?
Vi har et godt budsjettsystem i Norge. Det er et budsjettsystem som er langsiktig, og det er et budsjettsystem som er ansvarlig. Nettopp den ansvarligheten som ligger i handlingsregelen, den ansvarligheten som ligger i at vi kan bruke offentlige budsjetter for å jamne ut svingninger i økonomien, er et kjennetegn ved styring av norsk økonomi. Det gjør at det er stor tillit, ikke bare i Norge, men også ute, til hvordan Norge styrer sin økonomi. Hvis vi letter blikket lite grann og ser ut av Norge, og til Europa, er det litt av det motsatte som er situasjonen. Det finnes ingen gratis penger i dette systemet. Så det å komme med forslag om at en skal finansiere ting tilsynelatende utenfor budsjettet, som tilsynelatende også er gratis – fungerer ikke i virkeligheten. Det er mange land der ute som har brent seg på å finansiere ting utenfor statsbudsjettet og utenfor en stor og viktig totalprioritering i budsjettet. Vi har ikke tenkt å drive med det i Norge. I statsbudsjettet for 2012 foreslår regjeringen å bevilge 16,3 mrd. kr til veg, 12,5 mrd. kr til jernbane, herav 9,9 mrd. kr til Jernbaneverket. Dette er en regjering som satser på investeringer i infrastruktur, dette er en regjering som satser framtidsrettet, og vi klarer å gjøre det innenfor rammen av en ansvarlig økonomisk politikk.
Til tross for en slik tordentale registrerer jeg at medlemmer av regjeringen ikke er fornøyd, for de ser at behovet er langt større enn det regjeringen gir handlingsrom til. Det er ikke rart at regjeringen kan skryte av at de bruker mer penger på vei, for denne regjeringen henter inn 300 mrd. kr mer i skatte- og avgiftsinntekter i år enn det f.eks. Bondevik-regjeringen gjorde i 2005. Vi må huske at denne regjeringen bruker også budsjetttriks, som å bevilge penger til rentekompensasjon, som gjør at man faktisk kan utløse 4 mrd. kr mer i investeringer, men det kommer ikke fram gjennom bevilgninger på budsjettet. Dermed kan regjeringen skryte av at de bruker mindre enn 4 pst.-regelen, mens de i realiteten kan ende opp med å bruke mer. Poenget er likevel at vi har et budsjett der vi ikke klarer å skille mellom investeringer og forbruk. Oljeindustrien kan altså investere så mye de vil uten at det er satt en grense og anses som uansvarlig, men med en gang noen foreslår å bruke 1 mrd. kr mer på f.eks. vei enn det regjeringen har sagt, defineres det som uansvarlig. Ser finansministeren det som han gjorde da han var fylkesmann, at dette er urimelig, og at man ikke klarer å bygge landet?
Det er sagt om politikere, og for så vidt kan det da inkludere embetsmenn, at det en har sagt før, blir vedkommendes største fiende senere. Dette er et eksempel der man bruker en artikkel som undertegnede skrev sammen med sin gode venn Matz Sandman. Jeg har svart på det ved tidligere anledninger i Stortinget. Det som var hovedpoenget med den artikkelen, var å peke på at det var for små rammer til samferdselsinvesteringer. Regjeringen kom så med Nasjonal transportplan, der en foreslår å bruke 100 mrd. kr mer enn den forrige regjeringen til investeringer i samferdsel. Det synes jeg er bra. Det er det ene. Det andre er at evnen til å ta til seg lærdom og kunnskap er ganske viktig, og undertegnede har en god egenskap i så måte!
Det blir gitt anledning til to oppfølgingsspørsmål – først Christian Tybring-Gjedde.
Det er rett og slett en fornøyelse å høre finansministerens krumspring rundt handlingsregelen. Sannheten er at når verdens børser stiger, blir det på mirakuløst vis mer ansvarlig å sprøyte inn flere penger i norsk økonomi. Går det 1 000 milliarder opp, er det 40 milliarder mer. Økonomisk ansvarlighet defineres av oljefondets størrelse pluss/minus 4 pst. Alle andre variabler er underordnet. I de ti årene handlingsregelen har fungert, har de fleste fått det materielt sett bedre. Men i et lengre perspektiv kan man se at antall ansatte i offentlig sektor har vært raskt økende, at stadig flere mennesker lever på offentlige overføringer, 600 000 nå, at stadig flere går av med pensjon tidligere, samtidig som norsk konkurranseevne gradvis blir svekket på grunn av høyt lønns- og kostnadsnivå, og at stadig flere bedrifter flagger ut av landet og infrastrukturen får et større etterslep. Sannheten er dessverre at Norge bruker sine finansielle muskler til å passivisere stadig flere mennesker. Det er helt utvilsomt.[[Presidenten klubber]] Mener finansministeren at handlingsregelen fortsatt er en god medisin for Norge?
Svaret på det er ja. Handlingsregelen har tjent oss godt. Den kommer til å tjene oss godt i framtiden. Heldigvis er det slik at det er bred oppslutning om handlingsregelen i Stortinget fra alle partier, unntatt Fremskrittspartiet. Vi skal gjøre det vi kan ved neste stortingsvalg for å sørge for at det fortsatt blir et flertall i Stortinget som jobber etter handlingsregelen. Det er interessant, selv om en nå har prøvd å trekke Senterpartiet inn i dette, at Senterpartiet er et av de partiene som er lojal og trofast mot handlingsregelen. Slik skal det være. Fremskrittspartiet har en annen historie å fortelle.
Gunnar Gundersen – til oppfølgingsspørsmål.
Det kan jo være grunn til å minne statsråden om hva han faktisk sa i den artikkelen, og det var, så vidt jeg vet, at norske samferdselsmodeller er utgått på dato. Så det var kanskje mer enn bare prioriteringer, det var vel også litt om modellen. Høyre har jo fremmet OPS mange ganger i denne sal. Det å prioritere er vanskelig for en regjering. Det er så vanskelig at avgåtte statsråder skriver bøker om hvor vanskelig det er. Og det blir ikke lettere av at analysemodellene ikke hjelper veldig mye. Jeg må si jeg blir ganske forundret når vi leser at tunnelen i Bjørvika gir en samfunnsmessig nytte på minus 6 mrd. kr, og at det E6-prosjektet som nå bygges ut langs Mjøsa, som vi fikk til Stortinget nylig, gir en samfunnsnytte på minus 3 mrd. kr. Da er det noe som tilsier at de analysemodellene ikke hjelper veldig mye i forhold til å prioritere. Vil statsråden både ta initiativ til og foreta en gjennomgang av disse analysemodellene, slik at de kan bli til reell hjelp i å bedømme samfunnsmessig nytte?
Det initiativet er allerede tatt. Det er to utvalg: Det er ett utvalg som ser på anslag og vurderinger rundt anslag. Jeg har æren av å svare på et spørsmål om det fra representanten Gundersen senere, i den ordinære spørretimen. Det er også en gruppe som ser på dette med lønnsomhetsvurderinger av offentlige investeringer. Så det arbeidet er i gang.
Da går vi til dagens siste hovedspørsmål.
Det er fint at finansministeren står. Finansieringsordningen gjennom Eksportfinans har vært helt sentral for norske verft og norsk leverandørindustri gjennom mange år. Grunnen er at uten den vil det være vanskelig å nå opp i den internasjonale konkurransen om de virkelig store kontraktene på f.eks. skip og borerigger, ikke minst nå som vår konkurransekraft på arbeidsintensive arbeidsplasser – dette gjelder tusener av arbeidsplasser over hele landet – er i ferd med å svekkes. Denne ordningen med eksportfinansiering er nå i ferd med å bli dramatisk redusert som følge av at regjeringen mener det ikke er grunnlag for å gi Eksportfinans varige unntak fra de nye reglene i EUs kapitaldekningsdirektiv. Det ser heller ikke ut som man vil prøve. Det strømmer inn med bekymringsmeldinger fra både enkeltbedrifter og organisasjoner over hele landet. Finansministeren har inntatt en bastant holdning til at det ikke er grunnlag for å gi varige unntak. Men Finanstilsynet, som fører kontroll med denne type virksomhet, mener i et brev til Finansdepartementet – et brev som i utgangspunktet ikke var offentlig kjent – at det er mulig å gjøre unntak på bakgrunn av den spesielle rollen Eksportfinans har for norsk eksportfinansiering. Det samme mener faktisk to uavhengige juridiske rapporter som er lagt frem denne uken. Mye tyder altså på at det finnes et handlingsrom til beste for norsk eksportindustri i denne saken, et handlingsrom som det ikke engang tyder på at regjeringen vil prøve å benytte. Da blir det uunngåelige spørsmålet til finansministeren: Hva er hans begrunnelse for å mene at det verken er formelt eller såkalt reelt grunnlag for å prøve å benytte det handlingsrommet som 17 EU-land har benyttet, som Finanstilsynet mener det er grunn for, og som to uavhengige rapporter mener det er grunnlag for?
Først har jeg lyst til å understreke at ja, Eksportfinans og de ordninger som Eksportfinans administrerer, bl.a. på vegne av staten – den såkalte 108-ordningen – er gode ordninger for norsk eksportindustri. Vi skal fortsatt ha gode og solide finansieringsordninger for norsk eksportindustri, slik at vi kan bygge opp under den viktige rollen som fastlandsindustrien har – skipsverft og andre viktige bedrifter rundt omkring i Norge. Så la det ikke være noe tvil om at så er tilfellet. Når det gjelder det konkrete spørsmålet om eventuelt unntak, er det min oppfatning at det er et spor litt på siden av det som på en måte er realiteten i saken. Realiteten i saken er at en nå rundt omkring i Europa ser på hvordan en skal kunne oppkapitalisere banker og styrke kredittinstitusjoner for å sette dem bedre i stand til å møte de utfordringer som en ser i europeisk og internasjonal økonomi. Det betyr at fra EUs side, som har kommet med disse reglene, er det tilsiktet at kredittinstitusjoner må ha mer kapital for å ha engasjementer, mer enn det som er tilfellet under det regelverket vi hadde tidligere. Det er viktig å understreke det, for denne saken dreier seg om spørsmålet om hvorvidt Eksportfinans skal ha en sterkere kapitalbase enn det Eksportfinans har i dag. Så er det slik at Norge og norske myndigheter har adgang til å ta opp relevante spørsmål i EØS-komiteen. Det har vi aldri vært i tvil om. Men spørsmålet blir om det er mulig å få et unntak. Der vurderer vi det slik at det er vanskelig. Hovedspørsmålet er om det er fornuftig å gi Eksportfinans et varig unntak fra et regelverk som skal bidra til å få sterkere finansinstitusjoner ikke bare i Norge, men også i Europa.
I motsetning til statsråden mener jeg at realiteten i saken er situasjonen for norske verft og tusener av arbeidsplasser i dette landet. I dag har det i denne spørretimen vært mye snakk om garantier, og jeg ser at det særlig løper arbeiderpartirepresentanter rundt og sier at ingen skal bli skadelidende av den situasjonen som er oppstått. Det er en betydelig garanti, etter min oppfatning. Flere har vært ute og sagt det. Det virker som om det nærmest bare er å slå på tråden til nærings- og handelsministeren og hans statssekretær for at noen skal ordne opp i dette. Hvordan vil finansministeren i praksis arrangere det at ingen skal bli skadelidende, når man vet at det hver dag kanskje tapes kontrakter, og at det er problemer med igangværende kontrakter, nettopp på grunn av at dette nå ikke fungerer slik som det tidligere fungerte? Det er en interessant garanti å få svar på.
Jeg tror undertegnede og representanten Flåtten fort kan bli enige om at norske eksportvirksomheter skal ha – og det er også faktisk finansministerens fremste interesse i denne saken – en god, forutsigbar og pålitelig finansieringsordning. Det har det aldri vært noen tvil om. Det er to muligheter for å oppnå det. Den ene er at de nåværende eiere i Eksportfinans er med på å oppkapitalisere selskapet, slik at de får en mer solid kapitalbase. Det er punkt én. Hvis det skulle vise seg å være vanskelig, eller umulig, er vi innstilt på å gå inn og utforme en statlig ordning som gir en forutsigbar, langsiktig og trygg finansieringsmodell for norske eksportbedrifter. Vi jobber med den saken, og det er stort trykk på det å komme fram til en god løsning så raskt som mulig.
Det blir gitt anledning til tre oppfølgingsspørsmål – først Jan Tore Sanner.
Den tvilen som finansministeren mener ikke er til stede, er åpenbart til stede hos de store eksportbedriftene. Dette er for øyeblikket det mest brennbare spørsmålet for tusenvis av arbeidsplasser og bedrifter som er avhengig av eksport. Jeg konstaterer at finansministeren sier at det ikke har vært mulig å få unntak. Finanstilsynet mener at det er mulig. Men så sier Finanstilsynet noe annet viktig i sitt brev til departementet av 15. april: «Hvorvidt det skal søkes å oppnå unntak må være basert på interesse hos eiere og relevante myndigheter.» Da er mitt spørsmål: Er det slik at regjeringen ikke har vært interessert i å få unntak? Har regjeringen og Finansdepartementet i det hele tatt forsøkt? Når vi ser hvilken kraft man bruker for å få unntak fra postdirektivet, er det ganske oppsiktsvekkende hvis man ikke har forsøkt. Har regjeringen prøvd å få unntak fra dette direktivet?
Vi kan godt diskutere hvorvidt det skal gis et unntak fra et kapitaldekningsdirektiv som dreier seg om spørsmålet om hvorvidt europeiske, inklusiv norske, finansinstitusjoner skal ha en sterkere og mer solid egenkapital for sine engasjementer med andre banker, og for å bidra til gode finansieringsordninger f.eks. for eksportindustrien. Men hovedspørsmålet er om vi ønsker det. Jeg er veldig tydelig på at vi må ha sterke finansinstitusjoner, og vi må ha Eksportfinans som er en solid institusjon. Da blir spørsmålet om man kunne fått et unntak i EU, om det er fornuftig å ha et varig unntak fra kapitalreglene, som gjør at man har oppkapitalisert Eksportfinans lavere enn det som er fornuftig, og det som vil være riktig ut fra en gitt situasjon.
Ketil Solvik-Olsen – til oppfølgingsspørsmål.
Det er litt rart å høre at finansministeren, midt i sitt svar, stiller spørsmål tilbake om vi ønsker det. Jeg skulle gjerne ønske å høre hva finansministerens svar er på det. Ønsker han det, eller ønsker han det ikke? Før jeg ble politiker, jobbet jeg i rederivirksomhet. Jeg vet hva det handler om – å gå fra år til år og ikke vite hva rammebetingelsene blir neste år. I industrien og i rederinæringen, der man investerer milliardbeløp når man investerer, må man ha avklarte rammebetingelser som vedvarer over tid. Finansministeren har selv, i lys av den finansuroen som nå er, understreket at denne regjeringen følger situasjonen nøye nettopp for å sikre at industrien har trygge og gode vilkår. Men når man kommer til en test som denne, feiler regjeringen. For når en samlet rederinæring og en samlet industri går på regjeringen og Stortinget på denne måten, er det fordi de opplever at regjeringen ikke innfrir sitt løfte om å sikre vilkårene. Er det bransjene som har misforstått hva regjeringen vil? Kan statsråden svare på om han vil noe?
Etter at denne saken ble kjent tidlig i oktober, var jeg veldig tydelig i et intervju den 19. oktober. Der sa jeg at det skal komme på plass en like god ordning for eksportindustrien. Det har aldri vært noen tvil hos finansministeren, hos nærings- og handelsministeren eller hos regjeringen om at det er det som er poenget. Det kan vi gjøre på to måter – enten ved at Eksportfinans blir oppkapitalisert av de nåværende eiere, der staten eier 15 pst., eller ved at vi lager en statlig ordning som er forutsigbar og langsiktig, som sikrer finansieringsmulighetene for eksportindustrien. Det er punkt én. Punkt to: Ja, finansministeren er opptatt av sterke finansinstitusjoner, av sterke og solide banker. Det er mitt hovedgebet også i denne saken. Men vi skal i tillegg ha en god ordning for finansiering av norsk eksport.
Rigmor Andersen Eide – til siste oppfølgingsspørsmål.
Ord som «skandale» og spørsmål om det enten er en bevisst handling eller bare en forglemmelse fra regjeringens side at de ikke har søkt om unntak fra direktivet, har blitt nevnt og stilt. Dette er katastrofalt for norske rederier og verft som nå jobber for å fylle ordrebøkene, som begynner å tømmes. I en leder i Sunnmørsposten påpekes det at regjeringen tidligere har spilt på lag på et område som statsråder ynder å vise fram til gjester når norsk suksess skal beskrives. Jeg hører hva finansministeren svarer, men det hjelper ikke. Dette har også handelsministeren gjort. Statsråden har prøvd å berolige næringen i ukevis, mens rederiene blir henvist til å vente. Nå er ventetiden over, og konsekvensene av denne ventingen er bl.a. at Island Offshore dropper planene om å bygge fire plattformforsyningsskip ved STX i Brevik. Er det finansministeren som hindrer en løsning, da vi har en næringsminister som gjerne vil ha en løsning?
For det første er det slik at Finansdepartementet har forlenget det unntaket som Eksportfinans har, med ett år. Det er et viktig signal. Det andre er at både finansministeren, næringsministeren og hele regjeringen har en sammenfallende interesse i denne saken – å sørge for at vi så raskt som mulig får på plass en god ordning som er forutsigbar. Det skal regjeringen klare.
Dermed er den muntlige spørretimen omme, og vi går over til den ordinære spørretimen.
Det blir noen endringer i den oppsatte spørsmålslisten. Presidenten viser i den sammenheng til den oversikten som er omdelt på representantenes plasser i salen. De foreslåtte endringene i den ordinære spørretimen foreslås godkjent. – Det anses vedtatt. Endringene var som følger: Spørsmål 1, fra representanten Per Roar Bredvold til forsvarsministeren, utsettes til neste spørretime, da statsråden er bortreist. Spørsmål 4, fra representanten Arne Sortevik til samferdselsministeren, utsettes til neste spørretime, da statsråden er bortreist. Spørsmål 6, fra representanten Bjørn Lødemel til miljø- og utviklingsministeren, vil bli tatt opp av representanten Lars Myraune.
Dette spørsmålet er utsatt til neste spørretime.
Finansministeren har jo forhåndsannonsert at jeg skal stille spørsmål til ham. Mitt spørsmål lyder: «Skatteinntektene overgår nok en gang skatteanslagene kraftig. Under regjeringen Stoltenberg er skatteanslaget underestimert hvert år, totalt med ca. 70 mrd. kr i perioden 2005–2010. Trenden ser ut til å fortsette i 2012.» – 2012 står det her, det er 2011 – «Dette er isolert sett gledelig, men det er svært betenkelig om skatteanslag og prognoser som legges til grunn i budsjettene, er så lite treffsikre som en nå kan få inntrykk av. Er statsråden bekymret for lite treffsikre modeller når det gjelder skatteinngang?»
Jeg viser til den vesle ordvekslingen vi hadde for en liten stund siden om modeller og anslag. Det som er situasjonen, er at det går bra i norsk økonomi. Vi har høy sysselsetting og lav ledighet. Norske bedrifter har i lang tid hatt glede av gode priser på eksportmarkedene. Investeringer både i husholdninger og foretak ligger på et høyt nivå. Denne utviklingen gjenspeiles også i skatteinntektene, som de siste årene har blitt høyere enn vi har ventet. I 2003 og 2004 var det motsatt. Skatteanslag i statsbudsjettet utarbeides som en del av et omfattende tallarbeid knyttet til nasjonalbudsjettene. Anslagene bygger på de vurderinger som gjøres av situasjonen i norsk økonomi og de økonomiske utsiktene. Fra 2004 til 2008 var vi inne i en kraftig oppgangskonjunktur. Da økte skatteinntektene mer enn ventet. Også i årene etter 2008 har skattene blitt noe høyere enn anslått i saldert budsjett, til tross for finanskrisen og den påfølgende nedgangen i norsk og internasjonal økonomi. I budsjettet deler vi anslaget for faktisk innbetalte skatter i to. En del av inntektene anses å være knyttet til konjunkturer og er derfor midlertidige. Disse inntektene blir så «korrigert ut» av budsjettet og kan ikke brukes til å øke utgifter eller redusere andre inntekter. Den andre delen av inntektene er det vi kaller strukturelle skatteinntekter, som vi anser skal representere det vi kaller et forventet normalnivå på skatteinntektene. Dette er litt teknisk, men det som er viktig å understreke, er at de økte skatteinntektene i perioden 2006–2010, både de som er innbetalt, og det vi kaller strukturelle skatteinntekter, har et motstykke i at også kostnadene for stat og kommune har blitt høyere enn opprinnelig anslått. Lønnsvekten har blitt høyere, særlig under oppgangskonjunkturen før finanskrisen. Så det er ulike forhold som øker usikkerheten. Det vil alltid være usikkerhet knyttet til anslag i den økonomiske utviklingen, herunder også utviklingen i skatter og avgifter. Det vi nå ser i internasjonal økonomi, understreker denne usikkerheten. Når vi ser på Norge i forhold til andre land, viser revisjonene i de norske skatteanslagene at de ikke er spesielt store sett i en internasjonal sammenheng. Det er også slik at handlingsregelen bidrar til at kortsiktige svingninger i økonomien får mindre å si for budsjettpolitikken fra år til år. Så konklusjonen er at ja, anslag er usikre, men erfaringer fra de siste ti årene viser at vi har et bra rammeverk rundt styringen av norsk økonomi, og det har i all hovedsak fungert godt.
Jeg takker finansministeren for gjennomgangen. Vi skal alle være glad for at det går bra i norsk økonomi, og det er en ganske tverrpolitisk enighet rundt en del av styringsmekanismene i norsk økonomi. Men mitt spørsmål gikk på om man var bekymret – for det ser jo ut som om det er et systematisk avvik der, i hvert fall har det vært det siden 2005. Det er riktig: I 2003 og 2004 underestimerte man, og det illustrerer jo litt at Bondevik II-regjeringen også hadde en ganske tøff jobb i forhold til hva man har opplevd etterpå. Vi sitter her i Stortinget nå og sluttbehandler statsbudsjettet og finjusterer på noen millioner kroner her og der, og så får vi nye skatteanslag som øker handlefriheten med mange milliarder kroner. Hvis det blir systematikk i dette, mener jeg det er litt bekymringsfullt, for det kan rett og slett svekke troverdigheten til Stortingets budsjettbehandling. Det er det jeg i mitt spørsmål ønsker å dreie inn på.
Jeg har en litt forsiktig omgang med begrepet «bekymring», men jeg er i hvert fall opptatt av spørsmålet. Det er jo grunnen til at vi har satt ned et utvalg som skal se på de modellene vi bruker for å beregne anslag som peker framover i den økonomiske utviklingen. Det har alltid vært vanskelig å spå om framtiden, men vi har som sagt satt i gang et arbeid for å prøve å finne ut om det er ting vi kan gjøre systematisk bedre for å få et enda bedre beslutningsgrunnlag enn det vi har i dag. Så dette er et spørsmål som opptar meg, og det er også et spørsmål som jeg er på jakt etter å finne enda bedre svar på. Jeg vil også henvise til at det er et lite kapittel i nasjonalbudsjettet for neste år, kapittel 2.6, fra side 39 og utover, der en går litt inn på den problemstillingen som representanten Gundersen reiser. Jeg synes det er en fin debatt, for det er viktig både for posisjon og opposisjon at vi har det aller beste beslutningsgrunnlaget, både for et statsbudsjett og for alternative budsjetter.
Ja, jeg har notert meg den gjennomgangen, og jeg noterer meg med tilfredshet at statsråden signaliserer at han er veldig opptatt av dette. Noe annet ville ha overrasket meg, for det er store summer vi snakker om, og selv for en finansminister er noen milliarder kroner viktig å disponere på den riktige måten! Vi har hatt en større debatt også rundt dynamiske effekter, og den kommer helt sikkert til å fortsette en stund, for også der utvikler jo Finansdepartementet nye modeller. Men Høyre legger inn i sitt alternative statsbudsjett – som ble presentert i går – 300 mill. kr i dynamiske effekter. Det klarte statssekretæren å karakterisere som «Hellas-tilstander», noe jeg er veldig uenig i, for det signaliserer egentlig bare at vi vet at det ligger noen dynamiske effekter der, og vi ønsker å tydeliggjøre det. Men jeg er tilfreds med svaret, at dette er noe finansministeren er opptatt av, og jeg regner med at vi kommer tilbake til debatten rundt dette senere.
Ja, selvsagt skal Stortinget få anledning til å diskutere dette når utvalget er ferdig. Det ville være helt naturlig at vi inviterer til en bred diskusjon om det. For å understreke litt det som en kanskje kan se på som en slags usikkerhet: I dag blir det offentliggjort nye kvartalsvise handelstall, som viser at vi nå har hatt det nest sterkeste eksportkvartalet for norsk fastlandsindustri. Det skjer midt oppe i den europeiske krisen. Så, ja, dette er et interessant spørsmål, og jeg kan love representanten Gundersen at dette skal vi få anledning til å diskutere i fellesskap når utvalget er ferdig.
Jeg har følgende spørsmål til næringsministeren: «Hvilke initiativ har statsråden tenkt å ta for å gi morgendagens vekstbedrifter bedre rammebetingelser, spesielt knyttet til finansiering av innovative prosjekter med et stort verdiskapende potensial?»
Det er viktig at gode innovative prosjekter med et stort verdiskapingspotensial skal finne tilstrekkelig finansiering. Slike bedrifters utvikling er med på å legge grunnlaget for framtidig vekst og velstand i Norge. Det er primært markedets rolle å tilby nye bedrifter finansiering, men staten har også påtatt seg en rolle når det gjelder å utløse risikovillig privat kapital. Slike prosjekter vil ofte ha vanskelig for å oppnå lån, og i eierskapsmeldingen, som ble lagt fram våren 2011, varslet derfor regjeringen tilførsel av ny egenkapital i Investinor og til nye landsdekkende såkornfond. I statsbudsjettet for 2012 har regjeringen foreslått at Investinor får tilført 1,5 mrd. kr i ny egenkapital. Investinor vil dermed få en samlet innskutt kapital på 3,7 mrd. kr. Investinor investerer alltid sammen med andre og utløser betydelig mer kapital til utvalgte bedrifter enn egen investering. Selskapet bidrar dermed med å utvikle kapitalmarkedet i tidlig fase i Norge. Ved å styrke egenkapitalen til Investinor vil regjeringen sikre at selskapet kan bidra til vekst og utvikling av nye bedrifter, i bransjer hvor Norge står sterkt, i årene som kommer. Såkornfond er et samarbeidsprosjekt mellom staten og private investorer. Grunnprinsippet er en 50–50-finansiering mellom staten og de private, og statlige risikoavlastninger er gode. De eksisterende såkornfondene har imidlertid svært varierende økonomiske resultater, og enkelte fond har tapt – eller vil tape – mer enn det som er forhåndsavsatt til tap. Det er derfor viktig at vi, ved opprettelse av nye landsdekkende fond, tar lærdom av tidligere erfaringer og legger best mulig til rette for en god forvaltning av fondenes verdier. Fondene må samtidig være tilstrekkelig attraktive for private investorer. Regjeringen vil, som oppfølging av den framlagte eierskapsmeldingen, på egnet måte legge fram et forslag om nye såkornfond for Stortinget. Regjeringen har videre, i forslaget til statsbudsjettet for 2012, foreslått å bevilge om lag 1,5 mrd. kr til tilskudd, nettverk og kompetansehevende tiltak over Nærings- og handelsdepartementets budsjett til Innovasjon Norges ordinære ordninger. Innovasjon Norge skal ha en spesiell oppmerksomhet på prosjekter i idé-, utviklings- og kommersialiseringsfasen. De primære målgruppene er entreprenører, unge bedrifter og små og mellomstore bedrifter med vekstpotensial. Blant ordningene Innovasjon Norge forvalter, er den landsdekkende innovasjonsordningen, inkludert etablererstipend, forsknings- og utviklingskontrakter og miljøteknologiordningen. Rammene for disse ordningene er foreslått å være henholdsvis 233 mill. kr, 285 mill. kr og 257 mill. kr i 2012. I tillegg foreslås Innovasjon Norges rammer for nye utlån videreført. Lånerammene over Nærings- og handelsdepartementets budsjett utgjør 3 mrd. kr. Dette er stabile og vesentlige bidrag som vil bidra til fortsatt realisering av gode innovative prosjekter. Regjeringen vil våren 2012 legge fram en egen stortingsmelding om Innovasjon Norge og SIVA. Målet for meldingen er å legge til rette for et offentlig virkemiddelapparat som er tilpasset næringslivets behov framover.
Jeg takker statsråden for svaret. Bakgrunnen for spørsmålet er at det i den senere tid har blitt kjent at det har vært flere indikasjoner på at dynamisk vekst i norsk økonomi peker i feil retning. Antallet vekstbedrifter med over 20 ansatte er ifølge Ernst & Young halvert i år, sammenliknet med nivået i 2008. Antall hurtigvoksende småbedrifter, de såkalte gasellebedriftene, som Dagens Næringsliv registrerer, har i samme tidsrom blitt redusert med 59 pst. Parallelt har vi også sett en nedgang i antall personer som deltar i oppstart av nye virksomheter, ifølge den internasjonale GEM-målingen. Er ikke dette et tegn på at det er på tide å tenke nytt i næringspolitikken og stille noen nye spørsmål i forhold til virkemidler og rammebetingelser for innovative gründere og vekstbedriftene?
Jeg tror det er viktig å tenke nytt kontinuerlig, ikke bare av og til. Det er en av grunnene til at vi har gjennomført en full evaluering av Innovasjon Norge, og at vi skal komme med en stortingsmelding om Innovasjon Norge og SIVAs virkemiddelapparat – nettopp for hele tiden å være sikker på at de virkemidlene vi har, er de svarene som næringslivet trenger på de spørsmålene som nye tider skaper. Samtidig kan man videreføre det finansministeren snakket om i sitt forrige svar – nemlig at det går veldig godt i Norge. Vi har den laveste ledigheten på 30 år i Norge, vi har Europas laveste ledighet, vi har en sterk sysselsettingsvekst også i privat næringsliv, og vi har altså rekordtall – eller nær rekordtall – på vår eksport. Det er ikke gitt at det fortsetter, særlig når internasjonale skyer truer i horisonten. Vi må hele tiden utvikle oss, og det er grunnen til at vi kommer med en stortingsmelding om Innovasjon Norge og SIVA som Stortinget får anledning til å diskutere neste år.
Jeg takker næringsministeren igjen for svaret. Vi er enige om at det går godt i Norge. Men til tross for det næringsministeren sier om Investinor og Innovasjon Norge, må man vel innrømme at det er problemer knyttet til manglende tilgang på risikovillig investeringskapital og tilhørende kompetanse for gründere og hurtigvoksende bedrifter med ambisjoner om å vokse med base i Norge. Mye tyder på at på dette området har vi mislyktes litt i Norge, i alle fall slik Venstre ser det. Venstre mener regjeringen bør legge vesentlig mer vekt på å adressere denne problemstillingen i tiden framover, og minner samtidig om at den utfordringen vi står overfor, er desto større i en periode med finansiell uro og usikkerhet i internasjonal økonomi. Kan vi regne med at ministeren vil ta konkrete initiativ? Jeg hører han sier det kommer en melding, men jeg etterlyser mer konkrete initiativ.
Venstre kan helt sikkert regne med at når Stortinget får vedtatt budsjettet for 2012, vil Investinor få 1,5 mrd. helt konkrete kroner til ny egenkapital, som da, sammen med private midler, vil bety mye kapital til bedrifter i vekstfase. Man kan også ta helt konkret det som står i eierskapsmeldingen om at man skal etablere nye landsdekkende såkornfond, og det kommer også en helt konkret stortingsmelding med helt konkrete tiltak for å gjøre de konkrete virkemidlene til Innovasjon Norge og SIVA enda bedre for å hjelpe bedrifter i en oppstartsfase eller en vekstfase. Dette er håndfaste, konkrete ting som regjeringen gjør for å sørge for at den konkrete situasjonen, nemlig den laveste arbeidsløsheten i Europa, forhåpentligvis kan fortsette, og at nye arbeidsplasser skapes i enda høyere takt enn det de gamle forsvinner i.
Dette spørsmålet er utsatt til neste spørretime.
«I juni 2011 sa statsministeren følgende: «Vi setter nå krav til at det skal gå maksimalt 20 virkedager fra sykehuset mottar henvisningen til nødvendig utredning er fullført og første behandling starter.» «Når vi har satt en garanti på et forløp på 20 dager, så ønsker vi at det skal skje,» sa helseministeren 5. september. «Jeg var tydelig på at det ikke var en garanti, men en målsetting,» sa statsministeren 8. november. Garanti eller mål, TV 2 har nylig vist at dette ikke er realitet. Statsministeren viste til statsbudsjettet overfor TV 2. Når vil løftet innfris?»
Pasienter med kreft skal ikke vente unødvendig lenge på utredning og behandling. Etter råd fra fremtredende fagfolk om hva som ville være rimelige tidsfrister, fastsatte jeg 23. juni i år 20 virkedager som normerende tid fra henvisning var mottatt av sykehuset, til oppstart av behandling skulle skje, for 80 pst. av kreftpasientene. For en del pasienter vil det være behov for utredning utover de 20 virkedagene, mens for andre vil det være riktig med raskere behandling. Denne beslutningen ble umiddelbart gjort kjent for de regionale helseforetakene. Helsedirektoratet har fått i oppdrag å følge utviklingen i sykehusene nøye og rapportere tilbake til Helse- og omsorgsdepartementet. Tiden fra mottatt henvisning til start på behandling vil bli målt for pasienter med brystkreft, lungekreft og tykktarmskreft. Etter hvert skal vi måle tidsbruken også for andre kreftformer. Resultatene av målingene vil være offentlig, slik at både pasienter og behandlingsmiljø kan følge med på hvordan kreftbehandlingen utvikler seg når det gjelder tidsbruk. Kravet om raskere utredning og behandling av kreftpasienter er en stor utfordring for sykehusene, men kreftbehandling er et prioritert område. Det gjelder å finne frem til gode måter å organisere arbeidet på, slik at pasientene får den hjelpen de har krav på til riktig tid. Jeg hadde i går møte med representanter for helseforetakene i Telemark, Møre og Romsdal og Nordland for å bli orientert om hva de gjør for å legge til rette for de nye forløpstidene. Felles for disse er at de legger vekt på logistikk, nye modeller for samhandling på tvers av avdelingsgrensene og god pasientinformasjon. I neste uke skal jeg møte pasientorganisasjoner og fagfolk på kreftområdet til et arbeidsmøte om logistikk og organisering på kreftområdet. Tidsbruk for utredning og behandling varierer mellom sykehusene, og dette blir en anledning til å lære av dem som gjør det best.
Først var det garanti, så ble det målsetting, og nå er det noen faglige anbefalinger som blir gitt. Men jeg registrerer at statsråden ikke er i stand til å si noe konkret om ventetider og har heller ikke noen idé om hva vi kan forvente av frister når det gjelder utredning og behandling. Helseministeren sa tidligere i dag at det var store utfordringer i Oslo-området, men det gjelder ikke bare i Oslo-området. Vi så på TV 2-nyhetene i går fra Haukeland, hvor det var opptil 12–14 ukers ventetid. En pasient hadde ventet i sju måneder på utredning – en måned på å få resultatet, og så tre måneder i ventetid for operasjon. Leger sier at disse løftene som regjeringen har gitt, er umulig å innfri. I virkeligheten er det ikke noe reelt løfte. Det virker på meg som om helseministeren ikke har den nødvendige oversikt og kontroll over situasjonen for kreftbehandling.
Vi har god kreftbehandling i Norge, men vi kan gjøre den enda bedre. Nettopp alle disse oppslagene om noen pasienter som venter særdeles lenge, er en grunn god nok til å gjøre noe med hvordan sykehusene innretter behandlingsforløpene sine. Dette er et styringskrav til sykehusene om at de skal innrette behandlingen slik at det ikke skal gå mer enn 20 virkedager fra sykehuset mottar henvisning til behandling er iverksatt eller startet opp, for 80 pst. av pasientene. Så dette blir jo også en målsetting om å nå de 80 prosentene. Per i dag kan vi bare måle median, det har vi vært veldig tydelige på. Men det som er viktig for sykehusene, er nettopp å identifisere de flaskehalsene de har. Hvis kirurgisk kapasitet er en flaskehals i Bergen, må de gjøre noe med det, og andre må innrette seg i forhold til f.eks. røntgen.
Halvparten av dem som har kreft, har ikke symptomer som peker direkte mot en spesiell type kreft – de har uklare symptomer. Nylige tall fra Danmark viser bl.a. at av dem som blir henvist fra diagnosesenteret på Silkeborg med uklare symptomer, har 15 pst. kreft. Til sammenlikning er det 20 pst. av dem som blir henvist direkte med mistanke om lungekreft ved Århus sykehus, som har kreft. Det betyr at det er nesten samme hyppighet for kreft blant dem med uklare symptomer, som blant dem hvor det er konkret mistanke. Overlegen på sykehuset i Silkeborg sier til Dagens Medicin om konsekvensen av bare å innføre en kreftgaranti uten å ha diagnosesenter: «Men den gennemsnitlige dødelighed for alle kræftpatienter falder ikke, fordi den anden halvdel af kræftpatienterne, som ikke indgår i en pakke, bliver skubbet bag i køen og ikke modtager en god nok behandling.» Da er mitt spørsmål: Vil regjeringen på bakgrunn av disse erfaringene etablere egne diagnosesentre for dem med uklare symptomer, slik som Høyre har foreslått, slik at det ikke blir en flaskehals når det gjelder utredning og diagnose?
Det er sykehus som har etablert diagnosesenter for ulike typer kreftformer, og det er særdeles viktig hvordan man innretter behandlingen og forløpet, og hvordan man samarbeider på tvers av faggrenser for å kunne stille diagnose. Så er det også slik at det ikke er like enkelt for alle å bli diagnostisert fort. Her har vi også sett eksempler i media den senere tid på fastleger som ikke har fått henvist pasientene til prioritert undersøkelse tidsnok. Det er viktig at alle deler av helsetjenesten, fra fastlegene til sykehusene og andre deler som måtte være i kontakt med pasientene, får sendt pasienter til utredning så fort som mulig, hvis det er berettiget mistanke om kreft.
Dette spørsmålet, fra representanten Bjørn Lødemel til miljø- og utviklingsministeren, vil bli tatt opp av representanten Lars Myraune.
«Programmet Brennpunkt på NRK 8. november viser ein sauebonde frå Steinkjer som blir trua med beitenekt på grunn av stort tap av sau på beite grunna rovdyr. I området er det dokumentert tap til bjørn, jerv, gaupe og kongeørn. Området ligg utanfor yngleområdet for bjørn, talet på ynglingar for gaupe er dobbelt så stort som bestandsmålet, og den store kongeørnbestanden blir ikkje forvalta. Kva vil statsråden gjere for å få den totale rovviltbelastninga ned, slik at tapstalet blir akseptabelt, og at det ikkje blir innført beitenekt?»
Jeg er enig med spørreren i at tapet av sau og beitedyr er for høyt i enkelte områder, og at det er viktig å legge til rette for konfliktdempende tiltak. Rovviltforliket, som Høyre også stilte seg bak, er et godt grunnlag i så måte. Beitenekt er et veldig sterkt virkemiddel, som skal brukes varsomt og bare i spesielle tilfeller, men som Mattilsynet har beskrevet i et brev til beitebrukere med store tap over lang tid, kan beitenekt være aktuelt i enkelte besetninger av hensyn til dyrevelferd. La meg understreke – det er noe som skal brukes med stor varsomhet. Årlig tapes det om lag 125 000 sau og lam på beite i Norge. Av dette ble 33 000 erstattet som tap til rovvilt. Så det store flertallet av sau og lam som tapes, skyldes ikke rovvilt, men har andre årsaker. Det er altså ikke slik som NRK viser til i sin nettsak om programmet, at 1 million sau erstattes som tapt til rovvilt de siste ti år i Norge. Om lag ¼ av de tapte beitedyrene er tapt til rovdyr. Det er, som spørreren vet, en arealdifferensiering i Norge, hvor det skal være prioritering av beitedyr i noen områder, mens andre områder skal være prioriterte områder for yngling. Forvaltningen skal være helt forskjellig, med vekt på beitedyr i beiteområdene og med vekt på å sikre rovdyrbestandene i yngleområdene, men selvsagt slik at man også i de områdene forsøker å være så skånsom som mulig med hensyn til beitedyr. Nå spørres det om en helt bestemt sak i Nord-Trøndelag, så da er en også nødt til å svare spesifikt om den saken. Vedkommende bonde er i et område som er utenfor yngleområdet for bjørn, men i tråd med forvaltningsplanen til Rovviltnemnda i Midt-Norge ligger det likevel innenfor yngleområdet for gaupe og jerv. Som kjent er beslutningene i slike områder desentralisert. Svært lite av tapet er dokumentert med tapsårsak. Det betyr ikke nødvendigvis at tapet ikke er forårsaket av rovvilt, men fordi man ikke vet hva årsaken er, er det også vanskelig å sette inn tiltak som er målrettede. Likevel er det bidratt med store midler til forebyggende tiltak til denne besetningen. I 2011 fikk bonden tildelt om lag 145 000 kr til ulike forebyggende tiltak, m.a. sent slipp, tidlig nedsanking og ekstraordinært tilsyn. Dette er noe miljøforvaltningen gjør fordi besetningene beiter i områder som er prioritert til jerv og gaupe, slik at bonden kan tilpasse driften deretter. La meg si om gaupe at det er riktig som spørreren sier, at det er over bestandsmålet for gaupe, men høye uttak gjennom kvotejakt de siste årene har gjort at gaupebestanden nå er redusert. Ambisjonen er å ha en gaupebestand i tråd med bestandsmålene. Når det gjelder kongeørn, skal den ikke forvaltes aktivt med uttak. I tråd med gjeldende politikk er det for kongeørn kun aktuelt med skadefelling av enkeltindivider, og det er fylkesmannen som har anledning til å vurdere slike tiltak.
Jeg takker for svaret og har følgende tilleggsspørsmål: I rovdyrforliket av 16. juni i år var det nasjonale bestandsmålet for bjørn redusert fra 15 til 13 ynglinger. Miljøverndepartementet har med bakgrunn i forliket gitt signaler til de ulike forvaltningsledd om å følge opp forliket. Det var fint, det satte vi pris på. Men i et notat til Miljøverndepartementet av 29. august foreslår Direktoratet for naturforvaltning at reduksjonen i mål og antall ynglinger for bjørn legges til rovviltregionene 7 og 8. Det synes ikke å være i tråd med intensjonene i rovdyrforliket, som hadde som mål å redusere konfliktnivået. Antall erstatninger etter skade utført av bjørn var i 2010 i Hedmark 1 582, i Nord-Trøndelag 868 og i Sør-Trøndelag 972, mens det i Nordland derimot var 180 og i Troms og Finnmark 111. Altså er konfliktnivået betydelig større i regionene 5 og 6. Hvordan reagerer miljøvernministeren på en slik anbefaling?
Først vil jeg si at her spørres det om noe som er vesentlig på siden av det opprinnelige spørsmålet, så hvis jeg skal gi et veldig konkret svar på den saken som tas opp, må jeg få lov til å komme tilbake. Spørsmålet her gjaldt jo en beitebruker som er i et område hvor det er gaupe og jerv som har yngleområder, og hvor det muligens også er kongeørn. Når det gjelder bjørn, er det riktig at rovdyrforliket satte ned antall ynglende bjørn i Norge fra 15 til 13, men det reelle antallet ynglende bjørn i Norge er anslått til å være ca. 6. Det betyr jo at vi skal ikke ned fra det teoretiske 15 til 13, vi skal opp fra det reelle 6 til 13. Så det er helt klart at vi må ha flere ynglende bjørn i Norge for å nå det målet som et enstemmig storting har satt.
Jeg takker igjen for svaret. Jeg vil stille et spørsmål om kongeørn. I den senere tid har jeg fått bekymringsmeldinger som går på kongeørn. Siden februar i år er det registrert 63 sau og rein i Rovbasen bare i region 6. De fleste er antatt dokumentert tatt av kongeørn. Det er gjort forsøk på skadefelling flere ganger, men det har vært negativt svar fra fylkesmannen. Kongeørnen er verst i kalvingstiden, men bevisene forsvinner ofte etter noen timer, på grunn av åtseletere og fluemark, som gjør at dødsårsaken ofte forblir ukjent. Beitenæringen, i særdeleshet reindriftsnæringen, forventer en kartlegging og en form for forvaltning innen rimelig tid når det er så ille. Kan miljøvernministeren love å ta tak i det problemet og finne en løsning som reduserer konfliktnivået?
Jeg kan gjerne love spørreren å ta tak i og se på problemet og på hvilke tiltak som kan gjøres. Som spørreren helt sikkert er kjent med, har vi en veldig aktiv fylkesmann i Nord-Trøndelag, som også aktivt har brukt den retten han har til å sette i gang felling når han har funnet det påkrevet. Det krever mer dialog med berørte instanser for meg for å vurdere den situasjonen som spørreren her skildrer, men vi skal selvfølgelig gjøre vårt ytterste for å redusere konfliktnivåene. Men til sjuende og sist må det være fylkesmannen og de lokale myndigheter som vurderer hvilke virkemidler som skal brukes – i tråd, selvsagt, med de nasjonale føringene.
«Avisen Nationen skriver 9. november 2011 følgende: «Liten tilgang på lam kan gi mangel på 200.000 pinnekjøttmiddagar, fryktar kjøttbransjen, som ber om tollkutt. Nortura seier behovet for lam er kritisk.» Kan statsråden redegjøre for hva han vil gjøre for å unngå at man får for lite pinnekjøtt?»
Utgangspunktet for oppslaget i avisen Nationen 9. november i år om mulig mangel på pinnekjøtt var at slakteriene på det tidspunktet hadde mottatt færre lam til slakt enn det som har vært vanlig i tidligere år. Dersom det er for lite norske varer i markedet, kan Statens landbruksforvaltning, SLF, sette ned tollsatsen i henhold til forskrift på det området. Kjøtt- og fjørfebransjens Landsforbund sendte 4. november brev til SLF og ba om import av lammekjøtt til redusert toll. SLF har vurdert denne hendelsen og har i brev av 11. november avgitt svar i saken. Jeg vil kort redegjøre for hovedelementene som SLF har lagt til grunn: Det viser seg at en hovedårsak til at det ble slaktet færre lam, var at dyrene var mindre enn vanlig da de kom tilbake fra denne sommerens beite. Dette skyldes først og fremst de klimatiske forholdene – vær og føreforhold – som også jeg som landbruks- og matminister må akseptere kan påvirke denne næringen. Produsentene av lammekjøtt har imidlertid mulighet til å gjøre tilpasninger til sitt driftsopplegg ut fra omstendighetene og situasjonen. I dette tilfellet valgte en god del bønder å holde dyrene hjemme på gården for videre oppfôring før slakting, noe som jeg mener ser ut til å være en fornuftig tilpasning. Nortura, som er markedsregulator på dette området, har i kontakt med sine leverandører kommunisert behovet for en raskere levering av lam til slakting. Dette har gitt en gledelig og stor effekt, og i inneværende uke, uke 46, er dobbelt så mange dyr innmeldt til slakt som i tilsvarende uke i 2010. I tillegg har jeg fått opplyst at slakting av lam til produksjon av pinnekjøtt i år vil bli forlenget med én uke i forhold til det som har vært vanlig. SLF har i sin vurdering av eventuelt importbehov derfor lagt til grunn at det er usikkert om det faktisk eksisterer noe underskudd i markedet. Erfaringen fra de siste to årene er også at det har vært pinnekjøtt igjen i butikkene etter jul og langt utover året. Derfor mener jeg at selv en eventuell mindre nedgang i pinnekjøttproduksjonen i år ikke bør anses som kritisk med hensyn til å dekke etterspørselen. For at SLF skal innvilge import av landbruksvarer til nedsatt toll, må det etter fastsatt regelverk foreligge fare for alvorlige markedsforstyrrelser. Med grunnlag i de momentene jeg nå har nevnt, mener Statens landbruksforvaltning at det ikke er tilfellet. Det er også et viktig tilleggsmoment her at så mye som en tredjedel av WTO-kvoten for import av sau/lam fortsatt ikke er utnyttet. Statens landbruksforvaltning har derfor avslått anmodningen om å legge til rette for økt import. Jeg er derfor glad for at jeg kan berolige representanten Trældal i denne saken. Pinnekjøtt er et helt utmerket festmåltid før jul, til jul og også etter jul og må gjerne også ledsages av passende drikke. Alt ligger til rette for at denne viktige tradisjonen kan videreføres – også i år.
Jeg hører hva statsråden sier, men det er ikke de signalene vi får om at man har 150 tonn kjøtt for lite. Det man får høre fra de private aktørene i markedet, er at Nortura selvfølgelig har nok på sitt marked, mens de selv har for lite på markedet. De er redd for å gå tomme. Hvis dette slår inn, vil det kunne skje at man kun får kjøpt regulatoren Norturas egne merker. Næringen selv sier at dette er kritisk, og at de kommer til å gå tom. Det er tydelig at den private næringen, som også skal konkurrere, kan bli utsatt ved at markedsregulatoren ikke leverer kjøtt. Mitt spørsmål til statsråden er: Hvordan kan det private markedet hevde at de har for lite, når regulatoren sier at det er nok?
Det er Statens landbruksforvaltnings ansvar å gå igjennom situasjon og vurdere om behovet er der for eventuelt å importere. Det er gjennomført import også tidligere år i slike situasjoner når det ble avdekket at det var vanskeligheter med leveransene. Denne situasjonen er noe annerledes. Det er meldt inn betydelig mer slakt i inneværende uke – ca. dobbelt så mye som i fjor på samme tid – samtidig som man har forlenget slakteperioden. Da er det Statens landbruksforvaltnings vurdering at markedet vil bli dekket opp med de tiltakene som der er gjort. Det er også slik at Nortura har ansvar for å sørge for leveranser til de private. Det skal derfor være få problemer med å få tilgang på slakt, også for de private i en slik situasjon, forutsatt at Statens landbruksforvaltnings vurderinger er riktig.
Jeg hører statsråden sier det, og jeg skal love statsråden at hvis det blir problemer med å få kjøtt, så skal jeg ta tak i statsråden på nytt og påpeke det som han har svart: at de som regulator skal levere. Men mitt spørsmål er: Hvis det slår til, det som de private aktørene sier, at man ikke har nok kjøtt, hvor raskt kan statsråden gripe inn? Og vil han gripe inn mot Statens landbruksforvaltning for eventuelt å åpne eller gjøre noe med tollbarrierene? Hvis man ser mot slutten at dette kan bli aktuelt, hvor lang tid trenger man på å snu seg for å få importert kjøtt, slik at man kan, som statsråden sier, kose seg med et nydelig pinnekjøttmåltid med tilhørende drikke?
Det er som sagt Statens landbruksforvaltning, ikke statsråden, som vurderer denne situasjonen. De følger situasjonen fra dag til dag og fra uke til uke. Det er som sagt fortsatt god tid til å skaffe det nødvendige kjøttet. Det er slik at vi har gjennomført slike reduksjoner av tollsatser tidligere. I fjor ble det gjort i forbindelse med import av svineribbe, og det er også tidligere foretatt import i forbindelse med mangel på storfekjøtt. Jeg forutsetter at Statens landbruksforvaltning følger situasjonen tett, og at de gjør de nødvendige tiltak for å sikre at den vanlige nordmann får sitt pinnekjøtt til jul, og at vi får en trivelig julefeiring også i dette året.
Spørsmålet er besvart, og vi gleder oss til julemiddagen.
Aller først deler jeg landbruksministerens ønske om en gledelig jul, at vi får en fin jul. Mitt spørsmål går til arbeidsministeren: «Jeg viser til oppslag i NRK Dagsrevyen 21. oktober hvor en 28 år gammel gutt med cerebral parese har fått innvilget en trehjulssykkel med hjelpemotor. Det har vært problemer med hjelpemidlet fra første dag, og vedkommende har tatt kontakt med Nav Hjelpemiddelsentral for å få byttet eller reparert sykkelen. Dette har han fått avslag på, bl.a. på grunn av at han er over 26 år – dette til tross for at søknaden ble sendt før fylte 26 år. Mener statsråden dette er riktig tolkning av regelverket?»
Spørsmålet dreier seg om et hjelpemiddel i kategorien aktivitetshjelpemiddel. Denne typen hjelpemidler kan gis til personer som fyller vilkårene i lov om folketrygd, kapittel 10. Stønad til slike hjelpemidler gis kun til personer under 26 år. Slik jeg oppfatter spørsmålet fra representanten Eriksson, er dette todelt. For det første er spørsmålet hvorvidt hjelpemiddelsentralen etter regelverket skal reparere hjelpemidler til personer som har fått hjelpemidler i denne kategorien når man er over 26 år, og for det andre hvorvidt det kan gis stønad til nytt hjelpemiddel dersom det innvilgede går i stykker og ikke kan repareres, etter fylte 26 år. Arbeids- og velferdsdirektoratet har opplyst at hjelpemiddelsentralene reparerer denne typen hjelpemidler også etter at brukeren har fylt 26 år, der dette er hensiktsmessig. Det er også praksis for at brukeren får beholde hjelpemidlet etter fylte 26 år. Slik regelverket er utformet i dag, kan det imidlertid ikke tilstås nytt hjelpemiddel til en person som har fylt 26 år – heller ikke der brukeren har hatt et slikt hjelpemiddel fra tidligere. Representanten Eriksson viser til en sak der en bruker skal ha fått avslag på søknad om reparasjon av en trehjulssykkel med hjelpemotor med den begrunnelse at han har fylt 26 år. Jeg kjenner ikke til den konkrete saken. Jeg har imidlertid fått opplyst fra Arbeids- og velferdsdirektoratet at landets hjelpemiddelsentraler håndterer regelverket på en fleksibel måte når de reparerer disse hjelpemidlene, også etter at brukeren har fylt 26 år. Gjeldende regelverk gir imidlertid ikke etaten anledning til å tilstå brukere over 26 år et nytt hjelpemiddel. Aldersgrensen for trenings- og aktiviseringshjelpemidler er gjenstand for en løpende vurdering. Det vil ha relativt store budsjettmessige konsekvenser å fjerne aldersgrensen, og regjeringen har så langt funnet det riktig å prioritere barn og unge når det gjelder denne typen hjelpemidler.
La meg aller først få lov til å takke for svaret. La meg så konkretisere problemstillingen ytterligere. Det er riktig som statsråden sier, at hjelpemiddelsentralene i enkelte fylker har en veldig fleksibel tilnærming når det gjelder hjelpemidler. Men det er også en del hjelpemiddelsentraler rundt omkring i landet som ikke har det, så det varierer ganske mye etter hvor du bor i landet. I dette tilfellet har man fått en sykkel som ikke fungerer, og som har vært inne til reparasjon flere ganger før brukeren er 26 år. Så sier hjelpemiddelsentralen at hvis sykkelen ikke fungerer, må du komme tilbake, så skal vi se på den på nytt, eller vi bytter den. Det har blitt sagt flere ganger uten at noe har skjedd, eller at sykkelen har blitt bedre. Når han passerer 26 år, får han beskjed om at de ikke kan gjøre noe mer fordi han har passert 26 år. Synes ikke også statsråden at dette er en slags trenering som er til hinder og ulempe for brukeren?
Jeg må bare understreke at jeg ikke kan gå inn i denne saken. Det tror jeg vel strengt tatt heller ikke at representanten Eriksson ber meg om, så vi må diskutere dette på et overordnet nivå. Det jeg forstår er problemstillingen, er – og det er vi enige om – at regelverket i dag er slik at etter at man har fylt 26 år, kan man ikke få en ny sykkel, men man kan få den reparert. Mine klare opplysninger er at det er en god og fleksibel løsning som benyttes, men jeg skjønner at representanten har andre opplysninger. Jeg skal sjekke det igjen, men jeg har fått klare indikasjoner på at det gjøres. Så har man en situasjon hvor en person fram til han er 26 år, har en sykkel som tydeligvis ikke fungerer, og som stadig går i stykker. Til slutt går den helt i stykker, og man har blitt 26 år og har nådd skjæringspunktet for å få ny. Slik er regelverket. Det er vanskelig for meg å si at man her har gjort noe galt, og «trenering» tror i hvert fall ikke jeg jeg kan skrive under på at man har drevet med i denne saken eller i liknende saker.
Bare for å gå et steg videre: Vi tenker oss at en person, som i dette tilfellet – og hvis vi ser på det på generelt grunnlag – har fått et hjelpemiddel før han er 26 år. Så viser det seg at det er feil på dette hjelpemiddelet, og det går ikke an å reparere det. Leverandøren sier at det er en teknisk feil på hjelpemiddelet, så det kan ikke repareres. Man har da passert 26 år, selv om søknaden ble sendt før fylte 26 år. Burde ikke da regelverket ha vært gjort om, slik at man iallfall kunne få byttet inn det hjelpemiddelet som det er slått fast av leverandøren ikke fungerer, og fått seg et hjelpemiddel som fungerer? I dag blir det betraktet som et nytt hjelpemiddel. Kunne man ikke fått en smidigere tolkning av regelverket på dette området, så man kunne ha byttet inn et hjelpemiddel som ikke fungerer, med et som fungerer, når man allerede har definert at vedkommende har behov for hjelpemiddel?
Jeg tror vi må ha som utgangspunkt at det er en grense når man er 26 år. Som representanten Eriksson er inne på, kan det godt være at man har behov også etter at man er 26 år, men der har med en økonomisk begrunnelse vi satt en grense. Så forstår jeg det slik at det representanten er opptatt av, er overgangen mellom 25 år og 26 år, altså hvis det er noe galt i denne perioden. Regelverket er slik i dag at det ikke er adgang for Nav til å praktisere den smidigheten som representanten viser til, fordi når man er 26 år, er det ikke lenger adgang til å gi vedkommende et nytt hjelpemiddel. Det vil ha store økonomiske konsekvenser hvis vi ikke har en slik regel. Jeg har ikke noe grunnlag for å si at det har vært feil saksbehandling eller trenering i denne saken fram til det tidspunktet. Så utgangspunktet er at fram til du er 26 år, og også etter at du er 26 år, kan du få reparert dette. Men dette er tydeligvis ikke noe man har ansett som hensiktsmessig å reparere.
Mitt spørsmål går til olje- og energiministeren: «Klima- og forurensningsdirektoratet anbefaler i et brev til departementet at når Statoil skal utvide sitt anlegg på Snøhvit/Melkøya, bør anlegget drives med elektrisk kraft fra nettet og ikke elkraft fra eget gasskraftverk. Dette vil være svært kostbart. Melkøya er et moderne produksjonsanlegg for naturgasseksport. Gasskraftverket leverer i sannhet kortreist kraft, men blir offer for en navlebeskuende klimapolitikk. Mener statsråden det er fornuftig å nekte Melkøya å bruke egen gass til å drifte anlegget?»
La meg først få gratulere representanten Amundsen med nytt og viktig verv. Svaret går som følger: Som representanten tar opp, foregår det nå et arbeid hos rettighetshaverne for å utrede en eventuell utvidelse av kapasiteten på Melkøya, det såkalte Snøhvit videreutvikling. Rettighetshaverne i Snøhvit planlegger å konkludere angående hvilket konsept de ønsker, våren 2012. De ser på tre alternativer: en videreføring av det eksisterende anlegget med planer fra opprinnelig Plan for utvikling og drift – PUD en utvidelse av LNG-anlegget på Melkøya et røralternativ hvor gassen føres fra Melkøya og sørover til Norskehavet Gassco foretar utredningen av røralternativet på vegne av rettighetshaverne. Disse alternative utviklingskonseptene vil føre til tre høyst ulike løsninger også når det gjelder energibehov. Når endelig konsept er valgt og rettighetshaverne går videre i sin prosjektfase, vil myndighetene foreta en alminnelig myndighetsbehandling av prosjektet hvis den valgte løsningen krever myndighetsgodkjennelse. Dette innebærer en grundig og skikkelig vurdering av de ulike sidene ved et slikt prosjekt, som alltid. Utredning av energiløsning og andre miljøtiltak er en viktig og helt naturlig del av myndighetsbehandlingen, herunder å se på en løsning med tilkobling av et eventuelt nytt anlegg til strømnettet. En kobling til strømnettet krever også tillatelse etter energiloven. Det vil for et slikt prosjekt bli gjennomført en konsekvensutredningsprosess, som vil innebære offentlige høringer, hvor alle parter som har interesse for prosjektet, kan komme med sine innspill. Disse innspillene vurderes så av myndighetene, før man treffer sin beslutning. Grundige og forsvarlige prosesser som belyser det faktiske prosjektet, er etter min mening noe av styrken i vår forvaltning, i måten vi opererer på. Jeg vil vurdere spørsmålet om energiløsninger til eventuelt nye prosjekter ved Snøhvit-anlegget når og hvis de kommer til behandling i departementet.
Jeg vil først få takke statsråden for gratulasjonen. Dernest: Jeg ble litt skuffet over statsrådens svar, for statsråden har jo tidligere utmerket seg ved å være klar og tydelig på at man ikke bør bruke samfunnets penger på unyttig symbolpolitikk. Elektrifisering av Snøhvit vil være svært dyrt. Det er vanskelig – egentlig umulig – å forsvare det ut fra et samfunnsøkonomisk perspektiv. Det er snakk om kostnader på over 10 mrd. norske kroner. Men det er også dårlig klimapolitikk, for vi vet at vi kunne ha kjøpt klimakvoter fra EU for en langt, langt lavere pris enn kostnaden vil bli ved å rense gasskraftverket på Snøhvit. Jeg skulle gjerne ønske at statsråden kom med noen klare og tydelige signaler i så måte. Dersom dette er dårlig samfunnsøkonomi, og det er dårlig klimapolitikk, hvorfor skal man i det hele tatt vurdere det?
Jeg synes jo svaret mitt var svært klart og tydelig på det punktet at hvis dette prosjektet kommer til myndighetsgodkjenning, vil vi vurdere alle sider ved det, også eventuell tilkobling til strømnettet. For øvrig er det slik at det er en lang rekke forutsetninger som må oppfylles for at det også skal være fysisk mulig. Per dato er det ikke et godt nok nett i vår nordligste landsdel. Det er et tema og en sak som har høy prioritet i mitt system nå. Jeg mener det er nødvendig og riktig å koble de nordligste fylkene til sentralnettet. Det kommer til å kreve store investeringer, men det kommer også til å gi muligheter både til fornybar kraftproduksjon og selvsagt også til å vurdere elektrifisering av Snøhvit, hvis det skulle bli en problemstilling, men da på helt vanlige og ordinære vilkår, på samme vis som vi behandler alle andre prosjekter av lignende karakter.
Jeg går ut fra at statsråden er kjent med at det er det motsatte som har skjedd. Da vi hadde lav tilgang på energi i Finnmark – under strømkrisen i fjor – var det faktisk sånn, som sikkert statsråden vet, at Melkøya leverte strøm ut på nettet fra sitt gasskraftverk, rett og slett fordi man ikke hadde strøm nok i Finnmark. Det illustrerer jo litt dimensjonen i utfordringen for Finnmark: Man har for lite strøm, man har for lite kapasitet i overføringsnettet, og det er svært viktig at det bygges ut raskt. Men det illustrerer også litt av den situasjonen man er i. Man må i hvert fall ikke sette seg i den situasjonen som man har kommet i i Midt-Norge, med elektrifiseringen av Ormen Lange, som har gjort at regionen har lav tilgang på energi, og man har en kraftkrisesituasjon. Kan jeg tolke statsråden sånn, ut fra det han nettopp sa i sitt forrige svar, at dersom det vil være rimeligere å kjøpe kvoter i EU fremfor å rense gasskraftverket på Snøhvit, vil statsråden foretrekke det første?
Jeg tror man med trygghet kan tolke statsråden ekstremt tydelig på to ting. Punkt 1: Det er viktig å få fram strøm – forsyningssikkerhet – til Troms og Finnmark. Det er en situasjon som per dato er for dårlig. Det mener jeg vil gi rike muligheter for næringsutvikling og samfunnsutvikling i våre to nordligste fylker. Det er et prosjekt som har høy prioritet. Jeg er svært glad for det jeg oppfatter som støtte til prosjektet og de ambisjonene vi har om å knytte de nordligste fylkene til dette. Det tror jeg vi rett og slett kommer til å trenge, fordi dette er et stort og krevende prosjekt. Punkt 2: Det er for tidlig å uttale seg om det konkrete prosjektet, rett og slett fordi det ikke er fremmet noen søknad, og vi driver ikke søknadsbehandling fra Stortingets talerstol av prosjekter som ikke er omsøkt. Men på generell basis vil det være sånn at vi ikke kommer til å behandle dette prosjektet noe annerledes enn vi behandler alle andre prosjekter, enten det skulle være i Midt-Norge eller andre steder. Avslutningsvis: Jeg er svært enig i at vi ikke må stille oss sånn at vi bruker mye mer strøm enn det vi har, og svekker forsyningssituasjonen i Finnmark eller andre deler av landet ytterligere.
Dermed er sak nr. 2 ferdigbehandlet.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.