Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje. Pričenjam z nadaljevanjem 14. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: mag. Andreja Rihter, Melita Župevc, Gvido Kres, Milenko Ziherl, Ljubo Germič, Vili Rezman, dr. László Göncz in Samo Bevk od 15.30 dalje. Vse prisotne lepo pozdravljam! Spoštovani. Dovolite mi, da danes pred 1. točko dnevnega reda spregovorim nekaj besed.
Spoštovani predstavniki Vlade, cenjeni kolegice in kolegi poslanci, spoštovani gostje, državljanke in državljani. Letos bomo obeležili obletnice številnih dogodkov, ki so se zgodili pred 20. leti. Leto 1990 je bilo za našo osamosvojitev in demokratizacijo odločilno in prelomno. V tem letu se je zgodilo mnogo bolj ali manj odmevnih dogodkov, verjamem pa, da so vsi pomembno vplivali na razvoj in potek procesa osamosvajanja in da brez teh procesov danes, verjetno, ne bi imeli lastne države. Pred 20. leti, 7. in 8. marca 1990, so bili v slovenski republiški ustavi sprejeti amandmaji, ki so pomembno zaznamovali nadaljnjo pot osamosvajanja. Zato mi dovolite, da spregovorim nekaj besed. Konec 80. let je val demokratizacije zajel tudi Slovenijo, ki je v tem času doživela in doživljala korenite družbene in politične spremembe. Večnacionalna jugoslovanska država se je zaradi nakopičenih gospodarskih problemov, zaostrenih medrepubliških odnosov znašla v hudi politični, gospodarski ter socialni krizi. Povezave med republikami so začele slabeti in so postajale ohlapnejše. V ospredje so namesto povezovalnih elementov vse bolj vstopali razdruževalni dejavniki ter krhali mednacionalno in politično ravnovesje. Politične posledice padca Berlinskega zidu so tudi pri nas okrepile ideje o samostojnem odločanju, o demokraciji, političnem pluralizmu in morebitni neodvisni državi. Tako okrepljena samozavest slovenskega naroda se je začela izražati tudi v vse odločnejših zahtevah po drugačni državni ureditvi, ki bi Sloveniji omogočila večjo neodvisnost in samostojnost pri odločanju o lastni usodi in prihodnosti. Samostojnejše urejanje lastnih zadev, pa je zahtevala ustrezno pravno podlago. Zato je Skupščina Socialistične republike Slovenije 7. in 8. marca 1990 sprejela amandmaje k republiški ustavi, ki so bistveno spremenili notranjo ustavno ureditev takratne Republike Slovenije. Četudi te spremembe niso neposredno posegle na področje odnosov v federaciji, so pa pomembno vplivale na nadaljnji potek osamosvajanja Slovenije. Z omenjenim ustavnimi dopolnili je bil namreč iz imena Socialistične republike Slovenije črtan pojem "socialistična". Na novo so bila določena temeljna načela ustave, spremenjen je bil način predlaganja kandidatov za republiško skupščino, Predsedstvo Republike Slovenije in Predsedstvo SFRJ, določbe v pristojnosti zborov Skupščine Republike Slovenije pa so bile spremenjene tako, da v vseh najpomembnejših odločitvah odločajo zbori enakopravno oziroma na skupni seji. Poleg teh dopolnil je Skupščina istočasno sprejela tudi posebno deklaracijo o urejanju razmerij, ki so imela splošen pomen za Slovenijo. S to deklaracijo, v kateri je bilo med drugim ugotovljeno tudi, da se v obstoječih razmerah Ustava SFRJ in pravne obveznosti v zvezi z zakonodajo ne uresničujejo, je Skupščina Izvršnemu svetu naročila, naj pripravi konfederalni načrt o ureditvi Jugoslavije, kar je ta do konca mandata tudi storil. Spoštovani! Sprejem omenjenih ustavnih dopolnil in deklaracije, danes morda ne sodi med najbolj odmevne in najbolj prepoznavne dogodke tistega za našo samostojnost in dekomratizacijo sicer ključnega obdobja. Lahko bi kdo utegnil tudi označiti te spremembe za obrobne, vendar celoten proces osamosvajanja in demokratizacija dejansko niso bile zanemarljive. Napovedovali so usmeritev v nov politični sistem, drugačno in bolj demokratično politično ozračje, navsezadnje prve svobodne parlamentarne večstrankarske volitve aprila 1990, ki so pomenile eno izmed faz na naši poti samostojnost, ki smo si jo morali šele izboriti. In zato si zaslužijo pozornost, da se spomnimo nanje tudi ob današnjem dnevu. Hvala za pozornost. [[...]] [[Aplavz.]] [[...]]
Prehajamo na 16. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O POKRAJINAH, redni postopek. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 26. poslank in poslancev, s prvo podpisanim Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 27. poslank in poslancev s prvo podpisanim Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku predlagatelja zakona Jožetu Tanku za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Prosim.
Hvala lepa. Lep pozdrav vsem prisotnim! Pred dvema dnevoma, v sredo, smo obravnavali v Državnem zboru predlog deklaracije o usmeritvah za delovanje Republike Slovenije v institucijah Evropske unije. In tu zadaj je sedela cela Vlada, na čelu s predsednikom gospodom Borutom Pahorjem. Prisotnih je bilo nekaj ministrov in državnih sekretarjev. Iz resorja, ki je lokalni samoupravi v lanskem letu povzročil največ škode, ker niso bili izpeljani razpisi, pa sta bila prisotna tako minister gospod Gaspari kot njegova državna sekretarka gospa Jerina. Danes, ko obravnavamo pomemben razvojni projekt, pa je prisotno samo Ministrstvo za lokalno samoupravo. Da so pokrajine res razvojni projekt je razvidno tudi iz normantivnega programa Vlade za leto 2009. V ta dokument, ga je Vlada uvrstila, torej ga je dala na semafor svojih letnih aktivnosti, svojega letnega programa. Vendar 10. 12., ko je bil rok za predložitev pokrajinske zakonodaje, ni bilo na mizi nič. Zato smo se potem tudi v naši poslanski skupini odločili, da sami vložimo predlog te zakonodaje. Predsednik Vlade je tedaj takoj pohitel z izjavo, da pokrajine niso več prioriteta, da je to za Slovenijo predrag projekt, vendar je kljub vsemu nekaj dni kasneje minister Gjerkeš obiskoval poslanske skupine in predstavljal pokrajinski zemljevid. Ker ni pokrajin, je prav gotovo kar veliko posledic, to se pravi ni izvedena razdelitev pokrajinizacije Slovenije, niso razdeljene pristojnosti, niso prenesene pristojnosti, omejeno oziroma zelo centraliziranjo je razpolaganje z državnimi sredstvi, namenjenim regionalnemu razvoju, ni razpisov in podobno. Skratka, veliko težav. V naši poslanski skupini smo mnenja, da je tem problemom možno narediti konec in jim je treba narediti konec. Zato je tudi treba sprejeti pokrajinsko zakonodajo, sicer se celotno odločanje o usodi sredstev za lokalne skupnosti vrti okoli Gregorčičeve in pa ljubljanskega Rotovža. Vsi ostali pa so dejansko umaknjeni in odstranjeni iz tega koncepta. Da gre na tem področju upravljanja z regionalnimi, občinskimi in lokalnimi sredstvi za sistemski pristop, kaže tako sprejem Zakona o razvojni pomoči Pomurju, ki smo ga sprejeli. Še pred tem smo sprejeli Zakon o glavnem mestu in določili poseben status mesta Ljubljane, oziroma ste ga določili, Mestni občini Ljubljana je na zelo neobičajne načine omogočeno prihaja do sredstev. In danes je tretja modifikacija pristopa k urejanju regionalnih zadev. Ustanavlja se namreč Razvojni svet za Belo krajino in Kočevsko, ki naj bi tema dvema področjema pomagal iziti iz razvojnih težav. To je pa tudi nova nekonsistentnost, kajti ob zadnjem obisku Vlade v Beli krajini in na Ribniško-Kočevskem je bilo dogovorjeno in je predsednik Vlade obljubil, da se bo na tem področju nekaj storilo, vendar je to storil tako, da je en segment, to je Ribniško, iz tega razvojnega sveta v celoti izločil. In zdaj ne vem, ali je to strokovna odločitev, da je Ribniško, ki je naravna celota tega območja, izločeno, ali gre za politično odločitev. Najbrž gre za politično odločitev. Skratka, spoštovani, če hočemo na tem področju narediti nekaj sistemskega, nekaj celovitega, nekaj resnega, potem je treba sprejeti pokrajinsko zakonodajo. Žal pa tisti, ki ni naredil ničesar, ki je kršil svoje zaveze, ki je kršil svojo obljubo, ki ni prižgal zelene luči na svojem semaforju, ki ne dela, ki najbrž tudi ni sposoben tega predlagati, napiše za zakonodajo, ki je predložena, celo negativno mnenje. Skratka, smo v zelo neobičajni situaciji. Ta, ki je napisal to negativno mnenje k predloženi zakonodaji, pa je Vlada Republike Slovenije, Vlada, ki jo vodi gospod B. P., gospod Borut Pahor. Skratka, tisti, ki ne dela, piše celo mnenja. Mislim, da bi se, če drugega ne, vsaj vzdržal, da niti mnenja ne bi napisal. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dajem za uvodno obrazložitev mnenja predstavniku Vlade dr. Henriku Gjerkešu, ministru brez resorja, odgovornemu za lokalno samoupravo in regionalno politiko.
Spoštovani predsednik, spoštovane poslanke in poslanci! Veseli me, da je predstavnik predlagateljev zakona, o katerem bomo danes opravili splošno obravnavo, detektiral rezultat, ki ga moramo vsi skupaj doseči. Seveda je pa vprašanje, kakšna je optimalna pot do tega. Mislim, da je današnja razprava eden od kamenčkov v tem mozaiku, s katerim tlakujemo pot do našega skupnega cilja. In veseli me, da je tudi predlagatelj na tak način to obrazložil. Predlog zakona o pokrajinah, o katerem bomo danes opravili splošno obravnavo, je kljub temu, da na dovolj korekten način ureja pravne, institucionalne, organizacijske in funkcionalne vidike pokrajin na ravni med državo in občinami treba obravnavati kot del celote, ki pa temelji na neprimernem konceptu regionalizacije, to je ustanovitvi pokrajin, sorazmerno majhnim območjem in sorazmerno majhnim številom prebivalcev. To bi bilo močno različno od pokrajine do pokrajine, zato bi bile to pokrajine z omejenimi razvojnimi potenciali, omejeno možnostjo lastnega gospodarskega razvoja, večjo odvisnostjo od centralne ravni in omejeno regionalno avtonomijo. Takšnega koncepta Vlada ne podpira. Povezanost Predloga zakona o pokrajinah s konceptom manjših pokrajin izhaja iz določb, ki urejajo področje izvirnih nalog pokrajine. To je nalog regionalnega pomena in lokalnih zadev širšega pomena, ki jih opredeljuje prepodrobno in neuravnoteženo, ter zato omejujoče. Vlada meni, da predlog zakona v teh določbah poudarja predvsem upravno administrativno in servisno funkcijo pokrajine. Regulatorno in pospeševalno funkcijo, ki sta najpomembnejši za uresničevanje potreb interesov prebivalcev pokrajin na področju njenih izvirnih nalog regionalnega pomena, pa omejuje. V skladu s predlaganim zakonom bi pokrajine ob ustanovitvi ali najpozneje v dveh, treh letih postale univerzalne izvajalke nalog iz državne pristojnosti, ki jih sedaj uporabljajo organi državne uprave. Tudi inšpekcije, kar bi močno vplivalo na samoupravni značaj pokrajin. Omejevanje z Ustavo določenega pomena in vsebine pokrajinske samouprave, samostojnosti in neodvisnosti pokrajin kot posebnega politično upravnega, teritorialnega sistema, pa je posebej razvidno iz postavljenih razmerij med pokrajino in občinami na njenem območju. Določba, ki ureja svet občin, sicer formalno kot posvetovalni organ pokrajinskega sveta, dejansko pa kot organ, ki lahko prepreči sprejemanje sklepov, odločitev pokrajinskega sveta, je v nasprotju s temeljnimi načeli lokalne samouprave. Vlada meni, da je utemeljena ustanovitev velikih pokrajin, pri čemer je glede sprejemanja odločitev pokrajinskih organov z njihovo sestavo treba zagotoviti vpliv ožjih območij pokrajin. Vendar na način, ki ne bo posegal niti v samostojnost pokrajin, niti v samostojnost občin. Vlada podpira postopnost procesa decentralizacije, to pomeni postopnega prenosa nalog na pokrajine in vzporedno s tem tudi postopnega določanja virov financiranja teh nalog z načelom koneksistete. Pokrajine bi najprej opravile naloge, ki so vezane na razvoj širših območij, torej naloge kohezijskega značaja. Iz navedenih razlogov Vlada Republike Slovenije ne podpira nadaljevanje obravnave tega zakona. Če pa omenim še danes prvo sejo razvojnega sveta za Belo krajino in Kočevsko, vas moram obvestiti, da bom čez tri ure začasno moral zapustiti današnjo obravnavo, nadomestila me bo državna sekretarka, ki bo znala povedati odgovore na vaša vprašanja in dileme, se bom pa vrnil po končani seji Razvojnega sveta. In še enkrat poudarjam, ne samo za Belo krajino, ampak za Belo krajino in Kočevsko. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranko bo predstavil Franc Pukšič. Prosim.
Lep dober dan, kolegice in kolegi, gospod minister s sodelavko in sodelavci, gospod predsednik Državnega zbora! Res je, da bi verjetno bil ta parlament še bolj prazen danes, v kolikor ga ne bi zapolnjevali kolegi poslanci župani, ker procentualno gledano nas je vedno največ v Državnem zboru. No, in če boste še te nagnali ven, potem bo res prazen parlament. Začnimo s Predlogom zakona o pokrajinah. Gospod minister je prišel pred nekaj trenutki pred to govornico in je povedal, da tega "skrpucala" Vlada ne podpira. Spoštovane kolegice in kolegi, mi pa le pričakujemo od Vlade, da bo prišla pred parlament in slovensko javnost in bo povedala, kaj ona podpira, kaj ona želi. Vendar ne s tremi, štirimi retoričnimi stavki, ampak s konkretnimi dejanji. Res pa je, mimogrede za tehnologijo, če že hočeš o nečem eksaktno govoriti, dati na papir, potem je najmanj, kar že moraš narediti, to znotraj svoje ljubljene koalicije uskladiti, saj tvoja ljubljena koalicija ti mora to podpirati. Ta vladna koalicija nima niti enega samcatega predloga, nima ga, pa ne zato, ker ga ne bi znala narediti, ampak zato, ker imajo vse štiri koalicijske stranka vsaka svoj pogled na ustanavljanje pokrajin. Skratka, nimajo niti usklajenega koalicijskega predloga. Podpirajo velike pokrajine, torej, velike države, velike pokrajine. Potem bi lahko rekli, da bi pravzaprav bila ena od najuspešnejših držav na tej zemeljski obli ena izmed največjih, to je Kitajska. In takšne male državice, med katerimi je tudi Slovenija, pravzaprav ne bi imele kaj iskati. Potem bi lahko rekli, da so velike občine najuspešnejše, in manjše občine, kot je občina mojega prijatelja Gumzarja, ne bi imele tukaj kaj iskati. Je pa definitivno ena izmed najboljših med slovenskimi občinami. Torej, velike pokrajine - to ni nič, treba je povedati koliko. Možnosti od 3 do 15. Gradiva je kolikor hočete, vendar najprej se morate zmeniti znotraj koalicije in potem priti pred opozicijo in poskušati to z opozicijo to uskladiti. Vendar, ker se niti znotraj koalicije ne uskladite, ne morete uskladiti, ste prišli v tisto fazo, slovenski kmet bi rekel: "Obujanje crknjenega konja", v fazi v kateri smo bili leta 1999, ko je bil predlog o Koroški pokrajini, ko je bil leta 2000 predlog o Posavju, ko je bil leta 2000 predlog o Beli krajini, ko je bil leta 2000 predlog o Severnoprimorski pokrajini, potem Zakon o pokrajinah, potem leta 2000 pokrajinske spodbude Podravja, potem Zgornjesavinsko-Šaleške in tako dalje. Skratka to ni to, kar bi pravzaprav moralo biti. No, in kaj se je zgodilo? Zgodilo se je, da je bilo tako v strategiji Republike Slovenije za vključevanje v Evropsko unijo kot usmeritev in ukrep politike iz sredstev predvidena vzpostavitev pokrajin kot vmesne ravni teritorialne upravne organiziranosti, ki bi lahko delovala kot partner evropskim strukturnim skladom ter v čezmejnem regionalnem sodelovanju in poudarjeno, da je regionalizacija nujna podlaga za hitrejši, boljši in uravnotežen Slovenije. Od kdaj je lahko prišla ta zakonodaja v pogon? Najprej je bilo treba spremeniti ustavo in od leta 2006 naprej, ko se je spremenila ustava, da pokrajine ne nastanejo od spodaj navzgor, ampak od zgoraj navzdol, se je torej to zgodilo in to tudi naredilo. Od takrat naprej je Vlada, ki je bila za to odgovorna, vse pripravila in to zakonodajo v celoti pripeljala v Državni zbor in tudi stvari uskladila z opozicijo. Lizbonska strategija, ki so jo sprejeli marca leta 2000 na vrhu Evropskega sveta v Lizboni, je bil dokument, v katerem je bilo zapisano, da je razvojna vizija skupnega evropskega prostora in se glasi, potem je bila v Göteborgu [[?]] še naslednje leto 2001 nekoliko popolnjena tako z okoljem kot s trajnostnim razvojem. V tej Lizbonski strategiji je zapisano, da mora do leta 2010 Evropska unija postati najbolj konkurenčna in dinamična na znanju temelječem gospodarstvu na svetu. Ali je? Ali Slovenija temu sledi? Kje smo, se vprašajmo danes? Torej, spodbujanje gospodarske rasti s številčnejšimi in boljšimi delovnimi mesti ter z močnejšo socialno kohezijo. Ali pomenijo ta delovna mesta danes to, kar se dogaja, da delavci delajo tako, kot je bilo rečeno, kot so delali nekoč v tako imenovanem v sužnjelastniškem veku? Ali so to boljša delovna mesta in močnejša socialna kohezija, ko si podjetniki s 50, 70 zaposlenimi ljudmi jemljejo življenja, zato ker ne vidijo izhoda iz krize, zato ker nek megalomanski projekti, ki nastanejo brez finančnega pokritja, spravijo ljudi v obup? Zato ker se jim situacije ne podpišejo in priznajo? Kjer smo, se sprašujem? V zvezi s tako zapisanimi štirimi programskimi področji bi bilo nujno potrebno, če bi se hotelo temu slediti, da si bi države članice morale prizadevati za okrepitev pospeševanja razvoja ustvarjalnosti in podjetnosti. S spremembo ustave in s pripravo zakonodaje, šest zakonov za ustanovitev pokrajin, je nastavek bil narejen. Tu piše, da bi države morale poskrbeti za kulturno dediščino in bogastvo, kar bi moralo postati ena središčnih točk gospodarskega razvoja v Evropi. In za Evropo je ključnega pomena vlaganje v človeške vire. V začetku leta 2010, torej po 10 letih Lizbonske strategije, pa govorimo o sužnjelastniškem pristopu in načinu. Govorimo o tragedijah, ki se dogajajo na posameznih gradbiščih. In govorimo o nerazpisani možnosti za koriščenje evropskih sredstev, pa še takrat, ko to Vlada naredi, ko se lokalne skupnosti prijavijo, prinesejo projekte, pripeljejo v Ljubljano, jim sporočijo, da so jih zaustavili, zato ker je sama sprejela neko uredbo, ki je ne more izvesti. Kolegice in kolegi, to je enostavno nepojmljivo, tega svet ni videl in tega si človek ne more predstavljati, da po 10 letih sprejetja Lizbonske strategije in 9 letih dopolnjene v Götebokgu se dogajajo takšne zadeve. Poudarjanje okoljske politike, to je bilo dodano in je ena ključnih, pomembnih zadev. No, in kaj je bilo le narejenega: projekt koriščenja evropskih sredstev 2004-2006 je prejšnja vlada maksimalno v celoti izkoristila, v 95%. Torej, izpogajala se je za novo perspektivo 2007-2013, za plus 2 milijardi, 3 vplačamo, 5 in nekaj pa dobimo. Od tega 4,2 milijarde evrov preko treh operativnih razvojnih programov. In kaj je potrebno, da se do tega pride: če bi imeli pokrajine, bi tudi razdelitev in koriščenje teh operativnih programov, sem prepričan, danes, v drugi polovici tega obdobja 2007-2013, bili že na koncu razpisanih vseh operativnih programov. Danes pa smo na eni tretjini, in to na tisti tretjini, ki je bila razpisana v obdobju 2007-2008, torej, ko se je Vlada zamenjala, pa se to več ni dogajalo oziroma slabih 20%, okoli 300 milijonov evrov. O tem so seveda govorili posebej na eni izmed izrednih sej, s čimer je takrat Vlada prišla vehementno: "Brez veze je ta seja, mi imamo razpis, 26. februarja je prijava" in tako dalje. Danes tega 26. februarja več ni. 25. februarja je bil 26. februar razdevičen. Skratka, zakaj? Zaradi tega, ker nimamo pokrajinske zakonodaje. Če bi imeli pokrajinsko zakonodajo, bi to seveda prenesli na popolnoma drug nivo. Jaz sem prepričan, da v kolikor ne bi 1994. leta Državni zbor sprejel zakonodaje o lokalni samoupravi, bi na stotine, na tisoče ali pa 10 tisoče ljudi danes, 100 tisoče ljudi danes bilo še brez osnovne infrastrukture. Danes pa ta infrastruktura je narejena in zahvala gre temu, da smo naredili tretji najpomembnejši projekt v svoji zgodovini od osamosvojitve, vstopa v Evropsko unijo in seveda lokalne samouprave, torej ustanovitev občin. Četrti takšen projekt bi bil seveda ustanovitev pokrajin in ustanovitev in ustanovitev pokrajin bi Slovenijo zanesljivo uvrstil na najvišji zemljevid v Evropi, razvojni, saj smo vendarle, so Slovenke in Slovenci to sposobni narediti. Kaj bi bila dodatna vrednost pokrajin? Samostojno odločanje. O čem? Ja, o svojem razvoju v območju, v katerem živijo. Usklajeno aktiviranje tako domačih razvojnih virov in seveda večanjem, moči regij kot razvojnih entitet, razbijanje monopolov in spodbujanje konkurenčnosti na območju pokrajin. Sedaj pa se dogaja to, kot slišimo zadnje mesece, da se ne samo ustvarjeni monopoli, da celo te stvari funkcionirajo preko druge tako imenovane paradržave, preko odvetniških pisarn, skratka teh gnusnih zadev, ki se nam dogajajo v tej državi. Smotrnejša raba javnih sredstev. Veste, ko se pogovarjamo ali pa ko smo vodili operacije izgradnje osnovnih šol, telovadnic itd., kjer so te projekte vodile občine, čeprav je šlo v veliki meri, večji del, za državni denar, so bile bistveno ceneje zgrajene in kvalitetneje zgrajene kot pa seveda so tiste investicije, ki jih vodi država, pa jih občine sofinancirajo. Na nivoju pokrajin bi to bilo popolnoma drugače in jaz sem že nekajkrat rekel, da na občinah znamo narediti iz enega evra tri ali štiri, na pokrajinah bi naredili dva ali tri iz državnih sredstev. To pravzaprav vsi veste, s tem se vsi strinjate. Tako na eni kot na drugi strani tega parlamenta imamo poslance župane, ki to enostavno delajo, to je res. In točno vedo in tudi v svojih nastopih v prejšnjih letih so zagovarjali pokrajine. Vendar ne vem, v čem je bil razlog, da do tega ni prišlo 1. februarja 2008, ko je zmanjkalo štiri ali pet glasov za dvotretjinsko odločanje znotraj parlamenta, torej prisotnih poslancev, da bi ustanovili pokrajine. Lažja in hitrejša realizacija projektov Evropske unije. O tem sem že nekaj govoril in sem seveda prepričan, da bi bil števec razpisanih sredstev, števec koriščenja in števec zahteve za povračilo evropskih sredstev nazaj v državni proračun danes bistveno višji, kot je pa sedaj. Javno vas tukaj sprašujem danes, kdo bo odgovarjal, koliko sredstev iz Evropske skupnosti ne bo izkoriščena? Kdo bo za to odgovarjal? Ali je predsednik Vlade naredil enega od najpomembnejših števcev, ki bi ga moral po mojem imeti v času recesije in krize? Torej, števca, kjer bi kazalo, koliko sredstev prihaja nazaj v proračun iz bruseljske blagajne. Ali si upate to narediti ali upate to povedati? 560 milijonov evrov, letos, če jih ne počrpamo, jih nikoli več ne bomo. Ker obdobje 2007-2013 s formulo N+2, N+3 se letos izteka. Drugo leto, skupaj preko milijarde 200 in tako dalje. Skoraj zagotovo glede pristopa, ki ga ima ta vlada in ta koalicija do tega, lahko trdimo, da smo že vsaj milijardo evrov zapravili. Če pa bo prišlo do spreminjanja operativnih programov, do prenosa operativnih programov iz ministrstva SVRL-ja na posamezna ministrstva, tako kot zahtevata Gaspari in Andreja Jerina, potem seveda bo katastrofa še večja. Če si lahko v tej državi ena državna sekretarka privošči, da se zahtevek za povračilo 300 milijonov evrov iz bruseljske blagajne ne vrne, ne vrne v proračun Republike Slovenije in se seveda zato nič ne zgodi, razen vsi tisti, ki smo na to opozarjali, smo grdi in nesramni. "To je znotraj problem, to bomo mi znotraj Vlade rešili." Ni to vaš notranji problem, to je problem te države. Kaj dobimo še s pokrajinami? Hitrejše in bolj smotrno odločanje o rabi prostora. Ali je treba, kolegice in kolegi, okoli prostora kaj reči? Kaj se dogaja s spremembo prostorskih planov? Kolegi župani vsi dobro vedo, tudi tisti, ki niste župani veste, kaj se dogaja. Tri, štiri leta ni odgovorov s strani Vlade. Sploh ne odreagirajo. Ko sprejmeš določene postopke, ko bi morali v 30, 60 dneh odgovoriti, kasneje ti napišejo, da takrat niso dali smernic in v kolikor jih ne boš sedaj post festum poslušal, ti ne bodo odobrili možnosti spremembe prostorskega plana. Zapolnitev vrzeli med občinami in državo. Kasneje, ko bodo naloge pokrajin, bom govoril tudi o samih nalogah pokrajin. Če je to razvojna paradigma te vlade je prav, da se spomnimo, 3. novembra 2008, ko je za to govornico stal nihče drug kot takratni mandatar za sestavo Borut Pahor, ki ga je predlagal predsednik dr. Danilo Türk. Že v drugi točki je rekel, citiram iz magnetograma: "Želim nadaljevati delo pri pripravi zakonodaje za oblikovanje regij tako, da bo dosežena dvotretjinska večina v tem visokem domu in s tem ustanovitev pokrajin kot instrumenta odpravljanja razvojnih neskladij." Kdo je to rekel? Borut Pahor. Kdo je Borut Pahor? Predsednik Vlade. Kaj je govoril za to govornico? Neresnice. Zakaj tega ne izvaja? Ne vemo. Če državljanke in državljani ne vemo, če v koaliciji ne veste, če v opoziciji ne vemo, kaj še dela na tem mestu kot predsednik Vlade? Ukvarja se z izhodno strategijo. Če ni temelj izhodne strategije ustanovitev pokrajin? Poslanke in poslanci vladajoče koalicije, pred vami je zakonodaja. Ne recite, da je ne podpirate. Odrecite se temu, tej demagogiji. Zakonodaja je narejena. Ni vam je treba sestaviti, ni vam je treba delati, narejena je. Vstavite samo tisto, kar ste 1. 8. iz opozicije dodatno hoteli v zakonodajo o prenosu in o financiranju. Vstavite to dodatno. Uskladite se znotraj za število pokrajin. Ni pomembno za nas v opoziciji, v tem trenutku ne gledamo na to. Veste kaj je pomembno? Da pridete s tem predlogom. Z nekaj amandmaji predstaviti svoj vidik, naredite in v opoziciji vas bomo podprli, ker ne bomo gledali na to, ali je to dobro za opozicijo ali je to dobro za koalicijo, ne, gre za to, ali je to dobro za to državo. Leta 2010 smo, 10 let po Lizbonski strategiji. Do česa smo pripeljali to državo ali pa do česa ste jo pripeljali v zadnjih dveh letih? Na proračunu za 2 milijardi evrov zadolžili 2009, 2010 predvidevate isto. Kam ste spravili ta denar? Kam? V socialo in tako dalje, namesto, da bi šlo v razvoj. Dajmo ustanoviti, zadnji trenutek, da rešimo to državo pred grškim propadom, tako kot je propadla Grčija. Mi v opoziciji, v Slovenski ljudski stranki smo vam pripravljeni pomagati. Naš namen je razvoj in preživetje državljank in državljanov te naše države. In končno stopite dol s praga, dol z voza ki ga peljeta Andreja Jerina in Gaspari. Decembra 2008, še vladnih stolov niste zasedli, sta letela v Bruselj, kjer sta jih prepričevala o prenosu operativnih programov, zraven nista vzela - koga? Kdo je po resoluciji slovenski in evropski odgovoren za koriščenje operativnih programov, kdo? SVLR, oni še vedeli niso, Ploštajnerjeva še vedela ni za to, pa je bila ministrica. Pa nič čudnega, če je odstopila, ni čudno. Potem se zgodi novi minister, ki hoče kot tehnik neke stvari vendarle pritisniti in mu je kot strojniku na stotinke neka stvar jasna in eksaktna in se zgodi ponovno Andreja Jerina, ki vzame samo telefon v roke in reče Bruslju: "Veste, tisti naši ministri, no ja, saj ne vem, kje so bili, kaj so delali, ampak dobili boste nove zadeve, novo uskladitev." Seveda se mu je skoraj utrgalo in verjetno je po štirinajstih dnevih skoraj zapustil ministrstvo. Ampak sam je tudi med drugim rekel, da bo pokrajinska zakonodaja in volitve v pokrajine v letu za lokalne volitve. Minister, za to izjavo ste odgovorni in vaša naloga je, da to sproducirate znotraj svoje koalicije in znotraj svoje vlade in pridete s predlogom pred ta parlament. Ne pa tako kot ste prišli danes in reči: "Tega ne podpiramo." Ja pa povejte, kaj za boga milega podpirate?! Kaj? Še več brezposelnih. Danes je števec menda že preskočil 100 tisoč brezposelnih. Napoved Boruta Pahorja do 120 tisoč konec leta 2010 se mu bo podrla v naslednjih dveh mesecih. Njegova napoved izpred enega leta in štirih mesecev se mu podira kot domina, da je njegov program nadaljevanje že pripravljene zakonodaje za oblikovanje regij. Že pripravljene. Danes pa govorite, da tega ne podpirate. Naredite korak naprej. V Slovenski ljudski stranki, še enkrat, vam želimo pomagati. Pomagati, ne zaradi vas, zaradi državljank in državljanov. Seveda pa ostaja vprašanje, ali ste sposobni to ponudbo tudi sprejeti. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Demokratične stranke upokojencev bo predstavil Anton Urh.
Spoštovani gospod predsednik, spoštovani gospod minister, državna sekretarka s sodelavci. Seveda ne bom imel predavanja in monologa kot moj predhodnik, ampak bom predstavil stališče Poslanske skupine DeSUS, in to skupno stališče za predloge pokrajinske zakonodaje. Predlog zakona o pokrajinah, predlog zakona o financiranju pokrajin, Predlog zakona o volitvah v pokrajinah, Predlog zakona o ustanovitvi pokrajin, Predlog zakona v volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske sveta in pa Predlog zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin. V Poslanski skupini DeSUS smo v paketu obravnavali vse predloge zakonov, ki jih je vložil isti predlagatelj in urejajo ustanovitev pokrajin v Sloveniji, prenos nalog v pristojnost pokrajin, financiranje pokrajin, volitve v pokrajinske svete in volilne enote za volitve prvih pokrajinskih svetov in predstavljajo iz vidika vzpostavitve pokrajin celoto. Zato bomo tudi naše stališče predstavili kot skupno za vse predloge zakonov, ki so danes pred nami. Naj takoj na začetku jasno povem, da v Poslanski skupini DeSUS ne bomo podprli pokrajinskih zakonov, ki so pred nami in ki jih je vložila skupina poslancev. Vlada oziroma pristojna služba Vlade namreč, po naši oceni, pripravlja veliko bolj primero in predvsem strokovno utemeljeno pravno podlago za ustanovitev pokrajin v Republiki Sloveniji. Ko smo prebirali predloge zakonov, smo presenečeno ugotovili, da gre pri predlogih zakonov pretežno za dopolnjena besedila predlogov zakonov, ki so bili v zakonodajni postopek vloženi v letih 2007 in 2008 in se je glede njih zakonodajni postopek pred tretjo obravnavo končal z zaključkom mandata Državnega zbora Republike Slovenije konec leta 2008. Gre za zakon o pokrajinah, zakon o prenosu nalog v pristojnosti pokrajin, zakon o financiranju pokrajin, zakon o volitvah v pokrajinah ter Predlog zakona o ustanovitvi pokrajin in Predlog zakona o volilnih enotah v pokrajinah. Predlog zakona o pokrajinah sledi konceptu pokrajin prejšnje vlade, ki je bil po opravljeni analizi pokrajinskih zakonov strokovno zavrnjen. Ključni razlog za strokovno zavrnitev tega koncepta pokrajin je bila predlagana regionalizacija na 12 do 14 pokrajin. To bi bile pokrajine s sorazmerno majhnim območjem in manjšim številom prebivalcev, ki bi bilo tudi močno različno od pokrajine do pokrajine, zato bi bile te pokrajine z omenjenimi razvojnimi potenciali, omejeno možnostjo lastnega gospodarskega razvoja, večjo odvisnostjo od centralne ravni in omejeno regionalno avtonomijo, oblikovanje območij pokrajine in njen upravnopolitičen položaj sta neposredno povezana z vprašanjem nalog oziroma pristojnosti pokrajin ter finančnimi in drugimi materialnimi viri. Povezanost Predloga zakona o pokrajinah s konceptom manjših pokrajin izhaja iz odločb, ki urejajo področja izvirnih nalog pokrajine. To je nalog regionalnega pomena in lokalnih zadev širšega pomena, ki jih opredeljuje podrobno in neuravnoteženo ter zato omejujoče. Zato se v Poslanski skupini DeSUS strinjamo z mnenjem Vlade, da predlog zakona v teh določbah poudarja predvsem upravno administrativno in servisno funkcijo pokrajine, regulatorno in pospeševalno funkcijo, ki sta najpomembnejši za uresničevanje potreb in interesov prebivalcev pokrajin, na področju njenih izvirnih nalog regionalnega pomena pa omejuje. Tudi glede števila in velikost pokrajin je naše mnenje podobno mnenju Vlade, in sicer se zavzemamo za manjše število večjih pokrajin. Po naši oceni je utemeljena zgolj ustanovitev velikih pokrajin, seveda pa ob tem ne smemo pozabiti na zagotavljanje vpliva ožjih območij pokrajin, na sprejemanje odločitev pokrajinskih organov. Zato je poleg posebnih interesov, povezanih z zgodovinskimi, kulturnimi in drugimi posebnostmi ožjih območij pokrajin, je treba določiti tudi pravico sodelovanje subregionalnih skupnosti pri sprejemanju odločitev pokrajinskih organov, vendar na način, ki ne bo posegal niti v samostojnost pokrajin niti v samostojnost občin. S tem bi bila omogočena izvedba decentralizacije v skladu z načeli subsidiarnosti v taki meri, da bi dejansko omogočala in poudarjala pokrajinsko avtonomijo. Obenem ocenjujemo, da je treba proces decentralizacije izvesti postopno, kar pomeni, da je treba naloge prenašati na pokrajine postopoma in vzporedno s tem tudi postopno določati vire financiranja njihovih nalog. Strinjamo se z mnenjem Vlade, da naj bi pokrajine najprej opravljale naloge, ki so vezane na razvoj širših območij, torej naloge kohezijskega značaja. Predlog zakona o financiranju pokrajin je pripravljen v skladu s teritorialno očlenitvijo Slovenije in glede na predlog prenosa pristojnosti na pokrajine. Žal pa tudi ta predlog ne bi doprinesel k optimalni regionalizaciji postopne izvedbe decentralizacije v skladu s subsidiarnostjo in odločanjem virov financiranja pokrajinskih nalog. Predlog zakona o volitvah v pokrajinah ureja le volitve v pokrajinski svet, torej ne upošteva koncepta neposrednih volitev predsednika pokrajine. Volitve v pokrajinski svet bi se izvajale po proporcionalnem volilnem sistemu z obveznimi volilnimi enotami, ki jih določi pokrajinski svet s splošnim aktom. Tak način oblikovanja volilnih enot ter načine sprejema akta o volilnih enotah pa po naši oceni ni ustrezen. Predlog zakona ne upošteva zadnjih sprememb in dopolnitev Zakona o lokalni samoupravi iz leta 2008 in v nasprotju z zahtevo Ustavnega sodišča ne določa oziroma pomanjkljivo določa sestavo volilnih odborov glede na sorodstvena in njim podobna razmerja. Tudi ugotavljanje izida volitev po pošti, ki je urejeno v Zakonu o lokalnih volitvah in izhaja iz odločbe Ustavnega sodišča ni urejeno. Predlog zakona o ustanovitvi pokrajin predlaga ustanovitev 13 pokrajin in določa posebni status Mestne občine Ljubljana. Ustanovitev pokrajin je podlaga za koncept pokrajin prejšnje vlade, ki je bil po opravljeni analizi pokrajinskih zakonov strokovno zavrnjen. Prav v sedanjem kriznem obdobju se krepi spoznanje, da lahko zlasti pokrajine z dovolj velikim razvojnim kapitalom upajo na razvojni preboj, na trajnostni dvig blagostanja in kakovost življenja. V primeru členitve Slovenije na predlaganih štirinajst pokrajin pa bi jih kar šest imelo manj kot 100 tisoč prebivalcev in zelo skromen regionalni, razvojni in drug potencial. To pa med drugim prinaša nujnost zmanjšanja predvidenih makroregionalnih pristojnosti, razdrobljenost regionalnih razvojnih potencialov, omejeno zmožnost gravitacijskega tekmovanja z močnimi in večjimi regijami in mesti sosednjih držav, torej vprašljivost učinkovitega delovanja pokrajine kot finančno čim bolj avtonomne, samozavestne razvojne regije. Šibke pokrajine, številne s prevlado razvojno problematičnih območij bi bile po vsej verjetnosti neenakopraven, močni državi še vedno zelo podrejen partner. Izrazita regionalna razbitost Slovenije s številnimi pokrajinami bi torej še naprej omogočala sicer bolj subtilno nadaljevanje državne centralizacije. Skozi regionalno politiko in pokrajinsko zakonodajo je tako treba podpreti vzpostavljanje takih mehanizmov, ki bodo resnično omogočali skladnejši razvoj znotraj večje pokrajine in bodo preprečevali koncentracijo razvoja zgolj v njenem središču. Predlog zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin predstavlja konkretizacijo določb zakona o pokrajinah, ki je tudi del predlaganega paketa zakonov in ki prepodrobno in neuravnotežene ter omejujoče urejajo področje zbirnih nalog pokrajine, to je nalog regionalnega pomena in lokalnih zadev širšega pomena. S posameznimi poglavji zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin se posega v področne materialne zakone in se jih spreminja in dopolnjuje tako, da se določa naloge, ki bodo opravljale pokrajine v svoji zbirni ali preneseni pristojnosti. V Poslanski skupini DeSUS se pridružujemo mnenju Vlade, da gre za preveliko število nalog, ki se naenkrat prenaša na subjekte, ki jih še ni, pač pa se bodo pojavile na isti dan, ko bodo morali naenkrat prevzeti breme nalog iz vseh petdesetih zakonov, ki jih vsebuje Predlog zakona o prenosu nalog v pristojnosti pokrajin. V predlaganih spremembah in dopolnitvah področnih zakonov se kaže velika neuravnoteženost obsegov in načinov pristopov za ureditev zadevne zakonske problematike, ki naj bi jo zahtevala ustanovitev pokrajin. Prav tako se pridružujemo mnenju Vlade, da Predlog zakona o prenosu nalog v pristojnosti pokrajin poudarja predvsem upravno administrativno in servisno funkcijo pokrajine, regulatorno in pospeševalno funkcijo, ki sta najpomembnejši za uresničevanje potreb in interesov prebivalcev pokrajin na področju regionalnega razvoja, pa zanemarja. Kot že rečeno, v Poslanski skupini DeSUS ne podpiramo tega paketa predlogov pokrajinske zakonodaje. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Bogdan [[.....]]Zmago Jelinčič. Smo dobili napačno informacijo.
[[...]]niste dobili napačne informacije.
Predvsem s strani vaše poslanske skupine. Prosim, nadaljujte.
Ja, res je, ampak gospod predsednik nič hudega. Navkljub raznim pripombam sem še zmeraj tukaj in me niste uspeli utišati. Mislim, da je treba v skladu s tem zakonom povedati kar nekaj predvsem zgodovinskih resnic. Dejstvo je, da Slovenija mora temeljiti na zgodovinskem številu svojih pokrajin. V kolikor ne bomo naredili tega, si bomo odrezali tisto nit državotvornosti in državnosti, ki smo jo vlekli iz Karantanije preko avstrijskih dednih dežel do današnjega dne. Poskušali so nam to nit odrezati že kmalu po vstopu v skupno državo Kraljevino Srbov, Hrvatov in Slovencev, ko so nas poskušali predstaviti kot neko troedino jugoslovansko pleme, kjer smo Slovenci kot nek privesek, nikakor pa ne kot del države, ki je imel razen Srbije in Črne gore edini svoje temelje državnosti v svojih pokrajinah. Zavedati se je treba, da je manifest cesarja Karla z dne 16. oktobra 1918 decidirano dovoljeval deželam avstrijskega cesarstva, da se svobodno razdružujejo in združujejo, kar pomeni, da je slovenskim kronskim deželam, Koroški, Štajerski, Primorski, Kranjski in tudi delu, ki je bil na Ogrskem, to se pravi Slovenski krajini, priznaval njihovo državnost in suverenost. Te slovenske pokrajine so državnost in suverenost imele. To so bile kronske dežele, bile so države v današnjem pomenu besede, o čemer govori svetovna pravna literatura. Žal naši pravniki tega ne vedo in ne razumejo, kajti pri nas se ne učimo o državnem pravu, pri nas se na fakultetah uči o socialističnem pravu, ki temelji na sintagmi Proletarci vseh dežel, združite se!, namesto da bi temeljila na državotvorni in državogradbeni liniji, ki se vleče iz zgodovine. Žal ta naša stroka res ne razume enih stvari, predvsem ne razume tega, da je v istem manifestu cesar Karl rekel, da se ne da in ne more razkosati ogrskega dela cesarsko-kraljeve monarhije, kajti kraljevina Ogrska v tej monarhiji je celovita in enotna. Zakaj to govorim? Zaradi tega, ker znotraj nje pokrajine niso imele lastne državnosti. Torej, Hrvaška, o čemer govorijo Hrvatje kot hrvatsko državno pravo in tako naprej, niso imele lastne državnosti, bile so zgolj deli Ogrske kraljevine. Ban je bil kraljevi namestnik v Zagrebu, madžarski kraljevi namestnik. Resnica je torej, da so bile subjekt mednarodnega prava samo slovenske dežele, katerih upravljanje je legalno pridobila ljubljanska narodna vlada z uradnim obvestilom dunajski cesarski centralni vladi, ki je dejstvo, da je Narodni svet v Ljubljani prevzel v svojo suvereno upravo slovenske dežele Primorsko s celotno Istro in tremi kvarnerskimi otoki, integralno Primorsko torej, Kranjsko, slovenski del Koroške, slovenski del Štajerske, in to so na Dunaju sprejeli brez ugovora na znanje. O tem obstajajo dokumenti, o katerih pa žal naši pravniki ne vedo nič. Bi bilo dobro, če bi se kdaj zapeljali na Dunaj, pobrskali po arhivih in videli bi marsikaj. Skratka, to so dokazi, ki dokazujejo državnost in suverene pravice teh dežel oziroma vlade, ki je prevzela državne posle teh dežel. Zanimivo, da je državnost slovenskih dežel avstrijskega cesarstva poznal in demonstrativno potrdil tudi regent Aleksander 1. decembra 1918 v Beogradu. On je takrat rekel, da se neka država ne more združiti z nedržavo. Torej, ko je povedal, da se Kraljevina Srbija ne more združiti s Kraljevino Hrvaško in Kraljevino Slavonijo, ker ti dve nista imeli državno pravne subjektivitete in se lahko le priključita, kar se je konec koncev izkazalo tudi na dan združitve, kakor so rekli, na "dan ujedinjenja", 1. 12. 1918 v Beogradu. Pribićević je takrat poskušal v svojem govoru nekako povedati, da se država SHS, takrat je bila Država Slovencev, Hrvatov in Srbov, da se združuje s Kraljevino Srbijo, vendar ga je Aleksander takoj popravil, da se takšna država ne more združevati, ker to ni država. Državnost nosijo samo slovenske kronske dežele. Hrvaški del ni nosil državnosti, zato to ne more biti država. Zato je rekel Aleksander, da se dežele avstrijskega cesarstva združujejo s Kraljevino Srbijo. Kralj Aleksander je vedel, česar ne vedo današnji politiki in današnji slovenski pravniki. Zelo čudno. Zavedati se je treba, da je v okviru tega združevanja treba vedeti, da je ob koncu 1. svetovne vojne Kraljevina Srbija okupirala dele madžarskega ozemlja in je na podlagi Trianonskega sporazuma nastala Kraljevina Srbov, Hrvatov, Slovencev. Skratka, tako sta bili tako imenovana Kraljevina Hrvaška in Kraljevina Slavonija, ki nista bili kraljevini, ampak sta ta naziva potegnili iz naziva madžarskega kralja, ki je bil kralj Ogrske, Galicije, [[...]]Hrvaške in Slavonije. Iz tega so oni potegnili, da stase imenovali Kraljevina Hrvaška in Kraljevina Slavonija, vendar tega naziva nikoli nista imeli. Ti omenjeni pokrajini sta bili vso dokumentirano zgodovino zgolj integralni del madžarske kraljevine, skozi vso zgodovino. To madžarski viri vedo in včasih bi bilo dobro pogledati tudi v državni arhiv v Budimpešto, pa tudi tega naši gospodje ne znajo. Zgodovinskih dejstev je ogromno. In to je tisto, kar je treba vzeti v obzir. Kajti samo pet pokrajin je lahko na ta način, in sicer Primorska, enovita seveda, ni pomembno, da je danes velik del te enovite Primorske okupiran s strani Hrvaške. To ni pomembno. Gre za integriteto dežele, ki vodi svojo državnost skozi svojo zgodovinsko pot. Če bomo to presekali smo naredili grozljivo napako. Druga taka pokrajina je Kranjska. Tretja je Koroška, navkljub temu, da je del Koroške tam na oni strani in kjer razni heiderji govorijo "Kärnten eins und ungeteilt" ali "Koroška enovita in nedeljena". Seveda, zavedajo se tega, kaj pomeni državnost nekega teritorija, navkljub temu, da je ta državnost razdeljena na dve trenutni državi, Avstrijo in Slovenijo. Ravno tako je treba upoštevati in biti pazljiv pri enovitosti Primorske, kot sem že prej rekel. Kot smo videli, Italijani ves čas rišejo, pišejo in govorijo o Rapalski meji, ne glede na karkoli. Kajti oni se točno zavedajo pomena enovitosti dežel Primorske. Četrta je Štajerska. Nekaj podobnega je s Štajersko, kot je s Koroško, tudi ta je deljena. Ampak državnopravnost in kontinuiteta obstajata. In še tisti del, ki je bil na Madžarskem, v ogrskem delu, in ki mu Budimpešta nikoli ne priznava, da je bilo Porabje vedno del slovenske krajine - ali, če bi lahko rekli, danes pomurske krajine. In da je v tistem koncu vedno bil del v območju levo, po levem bregu Drave, se pravi, severno od Drave, do Mure, da je bil to vedno slovenski del. In da je bilo mesto Čakovec vse do leta 1929 na slovenskem ozemlju kot enoviti del slovenske pokrajine. Šele takrat so nam gospodje, bratje - ali kaj že so bili, kot smo jim pravili pa prijatelji, pa ne vem kaj vse - vzeli ta del in ga je Beograd dal Hrvatom. Šele leta 1929! Tudi tega naši pravniki ne vedo. Zaradi tega je edina možnost in edina rešitev za državo Slovenijo, da umestimo v svoje zakone in tudi v ustavo pet slovenskih pokrajin. To so zgodovinske pokrajine. Če ne bomo tega naredili, smo uničili vse tisto, kar je slovenski rod od Karantanije naprej gradil. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil Milan Gumzar.
Hvala za besedo. Spoštovani gospod minister s sodelavci, predsednik Državnega zbora, kolegice in kolegi, lepo pozdravljeni! Ko razpravljamo o Predlogu zakona o pokrajinah, se moramo vprašati, katere naloge naj bi pokrajine opravljale. Opravljale naj bi lokalne zadeve, ki presegajo zmogljivost občin, in zadeve regionalnega pomena, ki jih določa država. To bodo zadeve, ki jih bo pokrajina urejala in upravljala samostojno. Hkrati pa bi država z zakonom lahko prenesla v upravljanje pokrajin še posamezne naloge in tudi sredstva iz državne pristojnosti. Pokrajine pa bi lahko opravljale še posamezne naloge, ki bi jih nanjo s pogodbo prenesle občine, na primer, naloge na področju gospodarskih javnih služb, skrb za komunalno deponijo, oskrbo s pitno vodo in še drugo. Pokrajina bi naj opravljala naloge lokalnega pomena, naloge regionalnega pomena in naloge državnega pomena. Naloge širšega lokalnega pomena so izvirne naloge pokrajin in jih bodo pokrajine izvajale samostojno kot svoje naloge v okviru svoje ustavne avtonomije, praviloma pa ob ustreznem sodelovanju občin, na primer pospeševanjem gospodarskega razvoja in bi se dalo še naštevati. Naloge regionalnega pomena, ki bodo danes v pristojnosti pokrajin z zakonom, bodo prav tako izvirne naloge pokrajin. To so naloge, ki niso lokalnega in tudi ne državnega pomena, na primer, spodbujanje skladnega regionalnega razvoja, gradnje in vzdrževanje regionalnih cest, zadeve o urejanju prostora, regionalne prometnice, vzpostavitev in vzdrževanje institucij regionalnega pomena, kot so regionalne bolnice, regionalne šolske, kulturne in socialne ustanove in tako dalje. Lastne izvirne pristojnosti regionalnih oblasti so bistveno načelo samouprave. Ob vseh teh pristojnosti je pokazatelj, ne edini, stopnje regionalne samouprave. Tretja vrsta nalog pokrajine pa bi bile tako imenovane prenesene naloge. To so tiste naloge, ki naj bi jih pokrajine opravljale za državo, naloge državne uprave na primer, izdajanje gradbenih dovoljenj in tako dalje. Pokrajina naj bi opravljala upravne naloge države, razen upravnih nalog, ki jih po zakonu neposredno opravljajo ministrstva, in upravnih nalog, ki so z zakonom prenesene v upravljanje občin. Opaziti je treba, da sedanja ureditev Slovenije temelji na razvojno zgrešeni predpostavki, da je mogoče s centralizacijo zagotoviti trdnost in enotnost Slovenije kot celote. Razvojni trendi v svetu kažejo v drugo smer. Naša država odloča o nalogah občinah in bodočih pokrajinah in o njihovem financiranju. Lokalne skupnosti so v največji meri v podrejenem položaju države. Največja napaka prejšnje vlade pri pripravi pokrajinske zakonodaje je bila, da je "povozila" tako rekoč neodvisno stroko. Pripadniki prejšnje vlade so tik pred koncem mandata 2004 preprečili spremembo ustave, zaobšli opravljeno strokovno delo in se sploh obnašali zelo nekorektno do stroke in strokovnjakov. Ko rečem stroka, mislim na vrsto eminentnih strokovnjakov, ki se ukvarjajo s pokrajinami kot drugo ravnijo lokalne samouprave v Sloveniji. Popolnoma napačno je bilo začeti razpravo o številu pokrajin, ali naj bo to 14, 15, 16, ali 18, preden se je pričela razprava o njihovi pristojnosti in financiranju. Kajti šele na podlagi tega se je treba odločiti, ali uvesti večje ali manjše število pokrajin. Kot opozarja dr. Vlaj, bi se z uvedbo majhnih pokrajin okrepil centralizem. Z vidika tako obsežnih pristojnosti, kot jih predvideva pokrajinski zakonodaji paket, ki ga bomo obravnavali danes, se mi zdi, da bi pokrajine z manj kot 70.000 prebivalcev ne imele nobenega smisla, ne materialnih, ne človeških možnosti in tudi ne bi morale opravljati samostojno zelo dobro svojih nalog. Drugo, kar je ključno, pa je dejstvo, da je pokrajinska samouprava le navadna fasada, če nima ustreznega sistema financiranja, torej tudi neodvisnega vira s strani države. V našem koalicijskem sporazumu smo se člani koalicije zavzeli za boljši odnos do lokalne samouprave in reševanje njenih najbolj perečih vprašanj. V koalicijskem sporazumu smo se opredelili za močno lokalno samoupravo. Pri predsedniku Vlade je bil ustanovljen strateški svet za regionalizacijo in decentralizacijo, ustanovljene pa so bile tudi tri strokovne podskupine, ki so pripravile analizo podlage normativne ureditve pokrajin, ustanovne koncepte pokrajin analizo konceptov reorganizacije Slovenije s predlogom območij pokrajin in analizo predlaganega prenosa nalog pristojnosti pokrajin in predlog financiranja pokrajin. Decentralizacija kot proces uresničevanja načela subsidiarnosti je moderna težnja v evropskih in izvenevropskih državah, pri nas pa se ta proces še ni začel. Vzrokov je več: nepoznavanje bistva lokalne samouprave, odpor do prenašanja javnih zadev na občine in prihodnje pokrajine, premajhne ali prevelike občine, odsotnost pokrajin, pomanjkanje političnega konsenza o vsebino in o poteku reforme lokalne samouprave v Sloveniji. Vsekakor je treba v zakonu urediti pravni položaj pokrajin, oblikovanje območja pokrajin, pristojnost pokrajin, financiranje pokrajin, notranjo organizacijo pokrajine, pokrajinske predpise uprave, razmerja med pokrajino in državo ter razmerja med pokrajinami in občinami. Uvedba pokrajin bo imela številne posledice na prerazporeditev pristojnosti na državo, pokrajinami in občinami ter novo ureditev finančno-materialnih vprašanj med njimi. Potreben je kritičen pogled in poprava pripravljene pokrajinske zakonodaje z vidika, da je temeljni namen ustanovitve pokrajin v Sloveniji decentralizacija oblastnih funkcij in prenos opravljanja pomembnega dela javnih nalog ter javnofinančnih sredstev z države na pokrajinsko raven. S tem pa je povezano tudi vprašanje optimalnega števila pokrajin, ki lahko bistveno vpliva na obseg in vsebino pokrajinskih pristojnosti. Kot pravi stroka, je nujno, da se na temeljih kritične in neodvisne strokovne analize dosedanjega razvoja lokalne samouprave v Sloveniji pripravijo spremembe in dopolnitve zakona o financiranju občin, in drugo, ki ureja vlogo in položaj občine kot temeljne samoupravne lokalne skupnosti. Gre zlasti za spremembe sistema financiranja občin, zlasti vprašanje lastnih davčnih in drugih virov, kritičen pogled na pristojnosti občin, odpravo združljivosti državnih in lokalnih funkcij, krepitev udeležbe prebivalcev pri odločanju občin in tako dalje. V Liberalni demokraciji Slovenije smo in bomo zagovarjali reorganizacijo oziroma uvedbo pokrajin in z njo povezano decentralizacijo, vendar ne za vsako ceno. Današnji paket bomo zavrnili predvsem zaradi negativnih posledic večjega števila pokrajin, ki so sledeče: več teritorialnih enot lokalnih uprav; več posameznih organov uprave lokalnih skupnosti, manjša preglednost organiziranosti uprave, slabša koordinacija delovanja med posameznimi organi in znotraj posamezne lokalne uprave, večje število novoustanovljenih oseb javnega prava na področju izvajanja gospodarskih in negospodarskih javnih služb, agencij, skladov, zavodov in tako dalje; povečanje števila zaposlenih v javnem sektorju, večje število strokovno-tehničnih delavcev, ki ne izvajajo izvršilnih nalog uprave, temveč skrbijo za podporo delovanja lokalne uprave, tehnični sklop, kadrovske zadeve, finančne zadeve, informacijska podpora in tako dalje; manjši nadzor nad zakonitostjo dela, spoštovanje načela legalitete v sistemu v širšem smislu, teritorialna razdelitev, ki naj bi bila predlagana, glede velikosti ni primerljiva z drugimi državami, manjša sposobnost opravljanja zadev širšega regionalnega pomena, vprašanje sposobnosti opravljanja vseh vrst nalog iz državne pristojnosti in posledično s tem manjši prenos državnih nalog. Bistveno manjša stopnja decentralizacije pa je eden od bistvenih namenov, ciljev uvedbe druge stopnje lokalne samouprave. Predlagano število pokrajin je v nasprotju s ciljem, ki bi ga naj dosegle pokrajine - decentralizacijo. Predlagatelji zakona pri izdelavi zemljevida niso upoštevali nobenih kriterijev, čeprav jih je posebna strokovna komisija, ki je delovala v okviru notranjega ministrstva v minulem mandatu, temeljito preštudirala. Pokrajina bi morala imeti najmanj 100 tisoč prebivalcev, upoštevati bi morali tudi geografsko zaokroženost, gospodarske tokove in globalizacijo, saj potrebujemo močne pokrajine, da bodo sposobne opravljati naloge, ki naj bi jih nanje prenesli z državnega nivoja. Zaradi tega v Klubu Liberalnih demokratov Slovenije menimo, da nadaljnja decentralizacija ni rešitev in ustanovitev velikega števila majhnih pokrajin bi na koncu pomenilo ravno to, da podpiramo ustanovitev pokrajin, ki pravzaprav ne prinašajo nove ravni lokalne samouprave, zato tudi pri naslednjih točkah ne bomo predstavljali svojega stališča, saj smo pri tem stališču povedali vse. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Bojan Kontič.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavci. Kolegice in kolegi. Naj kar v uvodu zanikam in povem, da ni res, da ni minister nima pripravljene zakonodaje. To namreč vedo tudi kolegi iz opozicijskih vrst, kljub temu pa so danes trditve, da na tem področju Vlada ni pripravila konkretnih rešitev. Še vedno sem mnenja, da je treba na tem mestu pri vseh teh točkah predstaviti stališča poslanskih skupin, vendar se vedno večkrat sliši izza te govornice predvsem polno nasvetov koaliciji in Vladi, kako naj reagira in kaj naj dela. Včasih je bila zelo dobra oddaja Kmetijski nasveti. Morda bi se zgledovali po njej, pa bi redno točko ali pa oddajo uvedli Opozicijski nasveti koalicijskim poslanskim skupinam, predvsem pa Vladi. Socialni demokrati smo v svoj program za državnozborske volitve zapisali, da stavimo na močno lokalno samoupravo, ki omogoča najvišjo stopnjo neposrednega sodelovanja v procesih odločanja in je pomemben segment družbenega razvoja. Naš cilj je lokalna samouprava, ki bo zagotavljala, da se bodo občinske in druge oblike organiziranja lokalnih skupnosti potrjevale in uresničevale tako, da bodo ob sprejemanju in izvajanju odločitev pritegnile čim širši krog prebivalcev, njihove interese, njihovo sodelovanje in tudi njihova finančna sredstva. Socialni demokrati smo naklonjeni vzpostavitvi pokrajin takšnih samoupravnih lokalnih skupnosti na drugem nivoju lokalne samouprave, ki bodo postale generator skladnejšega in trajnostnejšega regionalnega razvoja v naši družbi. Moč in znanje bomo usmerili v pripravo kvalitetne pokrajinske zakonodaje, pri kateri bo treba upoštevati načela Evropske listine o lokalni samoupravi, ugotovitve Ustavnega sodišča ter mnenja strokovne javnosti, na podlagi katerih bomo iskali podporo med tistimi, ki menijo, da je vzpostavitev pokrajin ključ do hitrejšega in enakomernejšega razvoja države. Da bi to dosegli, morajo biti lokalnim skupnostim zagotovljeni trajni in stalni finančni viri, ki morajo biti v pomembnem delu odvisni od lastnih prizadevanj in učinkovitega izvajanja pristojnosti. Solidarnost, ki jo pri tem z dopolnilnimi sredstvi zagotavlja država, mora zagotavljati nujno raven zagotavljanja pravic, ne pa uravnilovko, ki uspešnim jemlje, da bi zagotavljala vire sredstev za neučinkovite lokalne skupnosti. Povečati je treba nadzor nad zakonitostjo in ekonomičnostjo porabe sredstev. Uspešnost posamezne lokalne skupnosti mora biti odvisna od kvalitete programa in učinkovitosti njenega izvajanja, ne pa od bolj ali manj uspešnega lobiranja pri državnih organih. S teritorialnega in funkcionalnega vidika je šla reforma lokalne samouprave v Sloveniji predaleč: iz ene v drugo skrajnost, od največjih k najmanjšim in od z državnimi pristojnostmi preobremenjenih k močno oskubljenim občinam. Prišlo je do pretirane centralizacije na tistih ravneh, ki so jih nekdaj upravljale občine. Ne upošteva se načela subsidiarnosti, ki zagotavlja, da se javne zadeve upravljajo na tisti ravni, na kateri jih je mogoče opravljati najuspešneje, bolj skladno s specifičnimi razmerami, učinkoviteje in ceneje ter po možnosti čim bližje ljudem. To je eden od razlogov za premalo uspešno delovanje celotne državne ureditve. Lokalna samouprava je v Sloveniji ustavna kategorija, vendar je Slovenija kljub oblikovanju občin ostala najbolj centralizirana država v Evropski uniji. S spremembo Ustave Republike Slovenije leta 2006 se je odprla možnost, da se ustanovijo pokrajine. Socialni demokrati smo prepričani, da neustrezno oblikovane pokrajine ne bogatijo demokratičnih odnosov v družbi in ne prispevajo k večjemu sodelovanju ljudi pri odločanju. Prav tako se zavzemamo za vzpostavitev dvostopenjske lokalne samouprave v Sloveniji, ki bi sledila modernim družbam in skušala doseči enakomeren družbeni razvoj, kjer prebivalke in prebivalci sami soustvarjamo pogoje za njegovo uresničitev. Tako, kot za občine, tudi za pokrajine velja, da lahko dosegajo želene učinke spodbujevalca razvoja v družbi, le če so finančno samostojne in stimulirane s fiskalno avtonomnostjo. V primeru centralizirane prerazporeditve, ki sloni na izhodiščih dekoncentracije javnih funkcij in na administrativnem sistemu prerazdelitve fiskalnih virov s strani države, brez fiskalne avtonomnosti prihodnjih pokrajin, ni mogoče govoriti o pravih učinkih fiskalne decentralizacije. Postopek decentralizacije je nujen ravno zaradi zgrešenega projekta lokalne samouprave, ker imamo prevelike razlike med najštevilnejšo in najmanj številno občino v Sloveniji. Poleg tega imamo vse preveč občin, ki so nastale kot izjeme in, na žalost, postale pravilo. Treba si je seveda postaviti vprašanje, zakaj je do tega prišlo. Odgovor je v načinu financiranja, ki je kar spodbujal k nadaljnjemu drobljenju občin. Finančni učinek je bil po razdelitvi območja na dve ali več občin takšen, da so imeli zagovorniki drobljenja vsekakor v rokah dovolj dobre argumente. Danes bi morali razmišljati, kako spodbuditi, tudi ali predvsem finančno, občine k povezovanju v teritorialne enote. Seveda je pozitiven odgovor prebivalcev v teh manjših lokalnih skupnostih, ali so zadovoljni z ustanovitvijo in delovanjem svoje občine. Veliko se je namreč financiralo v projekte na področju komunalne infrastrukture, obnove cest, razsvetljave in tako dalje. Sedaj, ko so na vrsti projekti, ki presegajo sposobnost teh manjših lokalnih skupnosti, pa se kažejo slabosti, razdrobljenosti in pomanjkanje pokrajin. Proces decentralizacije z ustanavljanjem pokrajin se je resno pričel šele leta 2006 s sprejetjem ustavnih sprememb. Sprejetje pa je bilo pogojeno z ureditvijo oziroma umestitvijo varovalke glede potrebnega števila glasov v parlamentu pri zakonu, ki bo pokrajine tudi dejansko določil. S tem manevrom oziroma s to ustavno določbo smo odločitev prenesli na nek nedoločen čas v prihodnost, osnovne težave pa so ostale, kot je ostala tudi dilema glede števila pokrajin. Pokrajin ni mogoče ustanavljati s povezovanjem občin, so nas v preteklosti opozarjali strokovnjaki. To bi pripeljalo do interesnega povezovanja lokalnih skupnosti, ki pa bi lahko v praksi pomenilo veliko število zelo različnih pokrajin in tudi sive lise, kjer pokrajinske organiziranosti ne bi bilo. S sedanjo ureditvijo smo to možnost odpravili, ostala pa je dilema glede števila pristojnosti financiranja. In seveda vprašanje, ali se najprej dogovorimo za število in potem za financiranje in pristojnosti ali se najprej dogovorimo o tem, kaj so naloge pokrajin, način njihovega izvajanja, financiranje in način upravljanja, nato pa temu prilagodimo najustreznejše število pokrajin. Pokrajinske naloge je vsekakor moč razdeliti v tri sklope. V prvem so naloge, ki so širšega lokalnega pomena in jih bo mogoče izvajati s sodelovanjem občin. Sledijo druge, ki jih lahko poimenujemo naloge regionalnega pomena, ki bodo določene z zakonom in bodo kot prve tako imenovane izvirne pristojnosti. In zadnji sklop nalog so tako imenovane prenesene naloge, naloge državnega pomena. Na tem mestu je smiselno opozoriti na nerešeno vprašanje glede statusa pokrajin v smislu, ali bodo te novoustanovljene pokrajine dvoživke ali ne. Ali je prav, da se na pokrajinskem nivoju srečata lokalna samouprava in državna uprava, ki sedaj sega do upravnih enot. In če je odgovor "da", v kakšnem obsegu. Ali je to na primeru izdajanja gradbenih dovoljenj ali morda kaj več? Ali ne obstaja nevarnost, da bi pretiran prenos nalog z upravnih enot na pokrajine in ne na upravne okraje, kot je bila in verjetno še je ideja, pretirano obremenil pokrajine, da bi se bolj posvečale nalogam državnega pomena in manj lokalni samoupravi? Vsekakor je nujno, da ima v tem procesu decentralizacije pomembno vlogo stroka. Tega se je zavedala nekdanja ministrica, kot se tega zaveda tudi sedanji minister. V tem verjetno tiči tudi razlog, da zakonodaja še ni v parlamentarni proceduri, je pa v fazi usklajevanja. Torej, ta zakonodaja je pripravljena. Pričeli so se pogovori, kolikor je meni znano, tudi z opozicijo. In ravno v tem času, ko so pogovori stekli, smo v proceduro dobili predloge zakonov, ki jih danes obravnavamo. To sem pred časom poimenoval kot prehitevanje opozicije po desni; običajno se takšno prehitevanje slabo konča. Paket zakonov, ki jih danes obravnavamo, ni dobil potrebne večine v parlamentu niti takrat, ko so predlagatelji v parlamentu imeli večino. Pričakovati, da bodo potrebno večino dobili sedaj, je seveda nerealno. So pač zaradi statistike predlaganih zakonov ponovno vložili zakone, ki jih že imajo na zalogi iz preteklega mandata. Na tem mestu velja še enkrat opozoriti na rezultate referenduma, ki je sporočil predvsem rezerviranost ljudi do tega projekta. Zastavlja se vprašanje, ali je čas, v katerem se nahajamo, najprimernejši za ustanavljanje pokrajin. Nekaj je povsem jasno: ustanavljanje pokrajin ni finančno nevtralna operacija, kot je bilo zatrjevano v preteklosti. Stroški vsekakor bodo, lahko pa jih ocenimo kot sprejemljive, če bodo v prihodnje pomenili neko novo dodano vrednost, razvoj. Vsekakor pa bo treba tudi v želji po skladnejšem regionalnem razvoju pohiteti s spremembo zakonodaje na tem področju. Naj na tem mestu, kjer se pogosto sklicujemo na stroko, dodam, kaj o decentralizaciji meni dr. Stane Vlaj, ki je ne samo zame, nesporno strokovna avtoriteta na tem področju. "Temeljni namen ustanovitve pokrajin v Sloveniji je decentralizacija oblastnih funkcij in prenos upravljanja pomembnega dela javnih nagog, ter javnofinančnih sredstev z države na pokrajinsko raven. S tem pa je povezano tudi vprašanje optimalnega števila pokrajin, ki lahko bistveno vpliva na obseg in vsebinsko določitve pokrajinskih pristojnosti. Ob uvedbi pokrajin mora biti jasno opredeljeno tudi premoženje, s katerimi bodo razpolagale pri izvajanju svojih pristojnosti, in primeren sistem financiranja njenih nalog. Brez natančne evidence premoženja, s katerim razpolagajo, in brez urejenih premoženjsko pravnih razmerij pri upravljanju s tem premoženjem, pokrajinski organi ne bodo imeli osnove za sprejemanje učinkovitih ukrepov upravljanja s tem premoženjem. Na temelju kritične neodvisne strokovne analize dosedanjega razvoja lokalne samouprave v Republiki Sloveniji je treba pripraviti spremembe in dopolnitve tudi zakonodaje - Zakona o lokalni samoupravi, Zakona o financiranju občin in drugih; ki urejajo vlogo in položaj občine kot temeljne samoupravne lokalne skupnosti. Gre zlasti za spremembe sistema financiranja občin, zlasti vprašanja lastnih davčnih in drugih virov kritičen pregled pristojnosti občin, odpravo združljivosti državnih in lokalnih funkcij, krepitev udeležbe prebivalcev pri odločanju v občini in drugo." Konec citata. Ker je to predstavitev mnenje oziroma stališča poslanske skupine v vseh predlaganih zakonih, ki jih bo Državni zbor danes obravnaval, naj povem, da še vedno ostajajo odprte dileme. In če ponovim ključno, to je financiranje pokrajin. Še vedno nimamo odgovora, ali pomeni prenos nalog, način financiranja uravnotežen postopek. Ali pomeni, da je prenos sredstev zadosten za opravljanje nalog in pristojnosti, ki jih nalagamo pokrajinam? Tega izračuna nimamo in ta izračun bomo želeli videti tudi od vas, gospod minister, ko boste predstavljali vladne zakone. To je ključno. [[Gospod Tanko, spet vi. Ampak izgleda, če jaz govorim, pač je že tako...]]
Gospod Kontič, ga bom jaz opozoril, ko bom menil, da je potrebno. Hvala.
Ja prosim, potem pa to naredite, predsednik, ker se vedno to dogaja. Ko se govori z naše strani, s strani Poslanske skupine Socialnih demokratov, skačejo v besedo in vi jih ne opozorite. V obratnem primeru, ki se tudi dogaja, smo vedno deležni opozorila. Tudi takrat, ko opozorilo ni potrebno. Torej [[...]]
Prosim, gospod Tanko, da se umirite.
Torej še vedno ostaja glavno vprašanje, ki je povezano s financiranjem pokrajin: ali bo denarja dovolj, da bodo pokrajine opravljale naloge, ki jih bodo dobile, ali bo denarja premalo. Tega ne vemo ne v tem primeru in ta odgovor bomo torej zahtevali tudi v prihodnje. Ali ta denar pomeni, da se bodo opravljale samo naloge, ki so zapisane, ali pa bo pri tem kakšna dodana vrednost? Dodana vrednost, ki bo pomenila razvoj, skladnejši regionalni razvoj. Odprto ostaja tudi vprašanje glede sedežev pokrajinskih svetov in glede sedežev pokrajinskih uprav. V zakonih, ki jih predlagate, so sedeži razdeljeni. Ali je to dobro ali ne, je seveda stvar presoje vsakega posameznika, ampak to ostaja odprto vprašanje. Odprto vprašanje ostaja tudi mandat pokrajin. Ali je mandat petih let tisti pravi? Preferenčni glas. Če ga že uvajamo, zakaj ta glas ni obvezen in zakaj se ne bo obvezno uporabljal? Ja, res je gospod Pukšič, to je pri volitvah, ampak vsi zakoni so danes v obravnavi in mi ne bomo predstavljali stališča pri ostalih in zato izkoriščam to priložnost, če mi je dovoljeno. Hvala lepa, gospod predsednik.
Prosim gospod Pukšič.
Torej ostaja še nekaj nerešenih vprašanj. Tudi vprašanje, ali predsednika pokrajinskih svetov volimo neposredno na volitvah, ali ga volimo posredno preko pokrajinskega sveta. Ena in druga rešitev imata svoje prednosti in slabosti. Prva je vsekakor v moči tega predsednika pokrajinskega sveta. Če bo voljen posredno, bo vsekakor znotraj koaliranja v teh pokrajinskih svetih iskal ravnovesje, s katerim bo preživel mandat kot predsednik pokrajinskega sveta in bodo težave, kot so v nekaterih občinskih svetih, kjer župan nima potrebne podpore znotraj občinskega sveta. V zakonodajo bomo torej vgradili konflikt. Tudi če ga, je prav, da se zavedamo, da je ta vgrajen v zakonodajo. Če pa bomo volili predsednika neposredno, torej na volitvah, se seveda temu konfliktu ne bomo izognili, ker je lahko različna večina za občinske svetnike in različna za pokrajinskega predsednika, vendar bi ta pokrajinski predsednik v tem primeru bil izvoljen na neposrednih volitvah in bi imel določeno težo. Torej, vprašanj je veliko in jih je treba v prihodnje odpraviti, predvsem poiskati odgovore. Z željo, da bo Vlada v parlament posredovala kvalitetno pokrajinsko zakonodajo, ki bo sledila načelom, zapisanim v Evropski listini lokalne samouprave, in ob upoštevanju dokumentov ter aktivnih usmeritev Sveta Evrope in Evropske unije na področju lokalne in regionalne demokracije, kjer bodo vsebovana načela dobrega upravljanja občin in pokrajin, subsidiarnosti in proporcionalnosti, oskrba prebivalk in prebivalcev s storitvami najvišje možne kakovosti, bomo današnje predloge zavrnili. In še nekaj na koncu. Ocene, da bi pri obravnavi paketa pokrajinske zakonodaje morala sodelovati celotna Vlada, ne sprejemam. Dovolj je, da je z nami minister s svojo ekipo, ki pokriva to področje, za Vlado pa sem trdno prepričan, za preostali del Vlade, da ima v tem trenutku pomembnejše delo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil France Cukjati. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik! Kolegice, kolegi! Smo pri Predlogu zakona o pokrajinah. Ta zakon predvsem obravnava organizacijo pokrajinske samoupravo in pa funkcionalne sestavine pokrajinske samouprave. Glede organizacije je predvideno, da imamo pokrajinski svet, ki se voli neposredno, predsednika pokrajine, ki ga voli pokrajinski svet izmed svojih članov. Ta predsednik pokrajine je tudi potem predsednik pokrajinske uprave. Imamo tudi svet občin, ki predstavlja župane občin ozirom so županičlani tega sveta občin in ta svet ima tudi neko vlogo, lahko zahteva ponovno odločanje o posameznem aktu, vsebinsko spremembo in podobno, in pokrajinsko upravo. Vse te stvari so navedene v zakonu. Obenem zakon, ta zakon, o katerem govorimo zdaj, govori tudi o nalogah, to se pravi funkcionalne sestavine pokrajine in naloge so lokalne zadeve širšega pomene, in te naloge zakon prepušča, večinoma, sami pokrajini, da si bo v prihodnje sama določila, katere naloge bodo prenesene z občin na pokrajino. Je pa cela vrsta nalog, ki naj bi jih država zaupala pokrajinam - od regionalnega razvoja, okolja in prostora, prometa, gospodarstva, kmetijstva, visokega šolstva, vzgoje, izobraževanja, zdravstva, delo, družina, socialno varstvo, kultura in tako dalje. Zakon tudi določa način financiranja, kje posebej poudarja, da bo država oziroma da bo pokrajina imela lastne vire financiranja. To se pravi, da bo država nekatere davke, takse ali druge obvezne dajatve zaupala/prenesla na pokrajino. In ko poslušam razpravo in tudi mnenje samega ministra, dokazuje, da pravzaprav v teh sestavinah ni problemov. So posamezne pripombe, drugačno videnje, recimo, o načinu volitev predsednika pokrajine in podobno ali posameznih nalogah, so pripombe, te bodo vedno - te lahko amandmirate, popravite zakon po vseh svojih željah. Ključ, oziroma jedro problema, ki nastaja in ki je vedno bil prisoten pri obravnavah pokrajin, je pa naslednji - način pristopa, način razmišljanja o pokrajinah. Poglejte, ustava je prvotno, se pravi takrat, ko je bila sprejeta naša prva slovenska ustava, predvidevala, da se občine lahko samostojno prostovoljno združujejo v pokrajino. To se pravi, dana je bila popolna svoboda lokalnemu prebivalstvu, da oblikuje pokrajino tako, kot hoče. To ni zaživelo. Zaradi tega smo se od leta 1999 naprej trudili v treh mandatih spremeniti ustavno določbo in nekako naložiti državi, da vendar oblikuje pokrajine. In sedaj imamo v ustavi določbo, da je treba tako rekoč ustanoviti pokrajine, in tudi vsa načela, evropska načela subsidiarnosti; to se pravi, da kar se lahko naredi na nižji ravni, je treba odločati in urejati na nižji ravni. To se pravi, izkazati zaupanje lokalnemu prebivalstvu. Tu, kot pravim, tu se javljajo različni načini pristopa, in sicer najprej glede nalog, ki sem jih omenjal. Minister ni problematiziral s predlogom teh nalog, ki naj bi se z države prenašale na pokrajino, ampak zelo jasno je opozoril: "To bo šele postopoma." Zakaj? V vseh mandatih, v vseh razpravah so se ministri zelo upirali prenosu kakršnih koli nalog z ministrstva na pokrajino in s tem tudi sredstev z ministrstva na pokrajino. To je tisti način centralističnega razmišljanja, kjer se bojijo, da bi izgubili na pomenu, da bi se stvari prenašale na pokrajino. To je prisotno zagotovo tudi v tem času, zaradi tega bodo predhodna obdobja, mogoče 20 let, da bi pokrajina zaživela v celoti. Še najbolj pa se ta ujetost v centralistični način razmišljanja kaže pri številu pokrajin. Namreč, tukaj se vedno znova sliši sklicevanje na stroko, na politiko, kjer se dokazuje, država bo bolje funkcionirala, če bodo velike pokrajine, tudi pokrajine bodo bolje funkcionirale. Ja, to je tako kot, to me spominja na čase, ko je nekje bilo z vrha določeno oziroma rečeno, da samo na tak način boš srečen, samo na tak način bo vas funkcionirala, samo na tak način bo pokrajina funkcionirala, samo na tak način boste zadovoljni. Se spomnite, kako je bilo z Dražgošami, ko so bile požgane, prebivalci, nekateri, pobiti, drugi v taborišča izgnani? Leta 1945, tam nekje 15. avgusta, je v Dražgoše še prišel takratni minister za gradbeništvo in rekel: "Ja, Dražgoše bomo obnovili." Kako? Je rekel: "Naredili bomo dva velika bloka in dva velika skupna hleva, vso zemljo bomo pa združili v en sam pašnik." Torej, to je bila vizija centralističnega razmišljanja, kako boste srečni. In kaj so Dražgošani rekli? "Ne, mi ne želimo biti srečni, mi bomo kar sami uredili svojo vas." In leta 1947 so ustanovili zadrugo, sami in s svojimi žulji v dveh letih zgradili 52 hiš in 30 gospodarskih poslopij. Kako, s kakšno pravico, sprašujem, danes nekdo, ki pravi, ki skrbi za državo - saj, kaj pa je država drugo, kot smo ljudje. S kakšno pravico govori, da se Koroška pokrajina mora priključiti Mariboru? S kakšno pravico govori, recimo, Posavcem, da se morajo priključiti Novemu mestu? Kje je tukaj logika? Pa če hočejo biti Posavci samostojna pokrajina, pa naj bodo! Mi smo naredili prav zaradi tega, iz spoštovanja želja ljudi smo razpisali referendum in naštel bom najprej pokrajine, te male pokrajine, kjer so preko 60% na referendumu izglasovali, da so zadovoljni s takšno pokrajino, kot je bila predlagana: Celjska, Dolenjsko-belokranjska, Gorenjska, Severnoprimorska, Vzhodnoštajerska in Mestna občina Ljubljana. Preko 60% hočejo biti sami svoja pokrajina. Koroška in Posavska pokrajina sta pa preko 80% izrazili, da hočeta biti samostojni pokrajini. Savinjsko-šaleška, gospod Kontič gotovo ve, pa preko 70% na referendumu izrazili, da hočejo biti svoja pokrajina. Dajte mi vi, skrbniki za srečo pokrajin in za funkcioniranje pokrajin, reči, s kakšno pravico boste z vrha, iz Ljubljane določili, da Koroška pokrajina ne sme biti samostojna pokrajina! To je ta, bi rekel še vedno, oprostite, iz režima, ki smo ga poznali, ki nas ni osrečil, posledica ujetosti v centralistični način razmišljanja! In prav ta način je največja ovira pokrajinizacije in izpolnjevanja tega načela subsidiarnosti. In pravite, premajhne bodo te pokrajine, ne bodo mogle živeti. Ja, saj, ko smo se mi ločevali iz Jugoslavije, so v Beogradu tudi rekli: "Premajhni boste, saj boste jedli travo." Pa Črna gora je še manjša samostojna država! Da ne omenjam Luksemburga, Liechtensteina, Andore, ki so manjše, kot bodo naše pokrajine - samostojne države, pa ne morejo funkcionirati, kaj? Dobro funkcionirajo. Torej, ves problem števila pokrajin bo v načinu razmišljanja. Ali bomo zaupali ljudem, da se tudi sami odločijo glede usode svojih krajev, svojih pokrajin, ali bomo mi drugim zapovedovali, brez oziroma na njihovo voljo. In bojim se, da bo ta konflikt odločal tudi pri Zakonu o ustanovitvi pokrajin, kjer se zahteva dvotretjinska večina. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavil Alojzij Potočnik.
Hvala. Spoštovani predsednik Državnega zbora, kolegice in kolegi, predstavniki Vlade! Danes naj bi Državni zbor zaznamovala razprava o pokrajinah. Poslanke in poslanci naj bi 15 ur razpravljali o pokrajinskih zakonih, ki jih je v parlamentarno proceduro vložila Poslanska skupina opozicijske SDS. Paket pokrajinske zakonodaje SDS ne predstavlja v bistvu nič novega, inovativnega oziroma je zgolj nadaljevanje početja največje stranke nekdanje vladajoče koalicije. Ta očitno ne zna ali noče razbrati rezultatov referenduma, ki se ga je v prejšnjem mandatu udeležilo nekaj več kot 10% volivk in volivcev. Kot kaže, gre za običajno prakso, da se vlaga stare zakone iz svoje zaloge, v smislu populističnih učinkov in obtoževanja sedanje vlade, da si v zadostni meri ne prizadeva za ustanovitev pokrajin in da je tudi tu kot povsod drugje vse narobe. Predlog prejšnje vlade, da bi ustanovili 14 pokrajin, kar se je omenjalo kot politična realnost, takšne podpore ni dobil. Sledil je posvetovalni referendum, na katerem so volivke in volivci odločali o delitvi na 13 pokrajin, šlo je za 12 pokrajin plus Ljubljano, in ob nizki, nekaj manj kot 11% udeležbi, podprli ustanovitev 11 od 13 predlaganih pokrajin. Tem rešitvam sledi tudi predlog SDS, ki z Zakonom o ustanovitvi pokrajin predlaga naslednje pokrajine: Celjsko, Dolenjsko-belokranjsko, Gorenjsko, Južnoprimorsko, Koroško, Kamniško-zasavsko, Notranjsko-dolenjsko, Osrednještajersko, Pomursko, Posavsko, Savinjsko-saleško, Severnoprimorsko, Vzhodnoštajersko in mestno občino, ki naj bi imela poseben status. S svežnjem pokrajinskim zakonom, ki jih SDS pošilja v Državni zbor, se znova uresničuje že slišana napoved nekdanjega predsednika Vlade: "Pokrajin bo 13 in ena, ali pa jih ne bo!" Poleg tega gre tudi pri preostalih predlogih zakonov, pretežno za dopolnjena besedila zakonov prejšnje vlade, ki pa jih je stroka zavrnila. Naj še enkrat spomnimo, da je večina strokovnjakov, a ne tistih, ki rišejo zemljevide po naročilu, povedala, da se zavzema za model velikih pokrajin, ki bodo imele ustrezne materialne in človeške vire. Torej, za 6 do 8 pokrajin. Sedanji poskusi z različnimi pokrajinskimi zemljevidi nas v Poslanski skupini Zares spominjajo na znani rek: Če bo okroglo, bo lopata, če bo oglato, pa bodo vile. Špičasto - tako, hvala. Za konec pa v Poslanski skupini Zares dodajamo, da ima koalicija jasen koncept, po katerem bo predlog regionalizacije omejen na največ osem pokrajin. Resne zadeve, se ne pišejo všečno [[....]]
Prosim, gospod Tanko, nehajte, prosim!
[[...]]na hitro in kar počez, predvsem zato, da bi prehiteli vlado. Rešitve bodo kakovostne, trajne in izvedljive in po volji ljudi. O predlogih zato v nadaljnji razpravi poslanska skupina ne bo sodelovala. Tudi sicer se nam v poslanski skupini ne zdi smotrno, kljub dolžnemu spoštovanju do predlagatelja, da bi vsakič, ko se odprejo steklenice, skupaj z njimi lovili pobegle duhove po dvorani. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo predstavitev stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Želi besedo gospod Tanko kot predlagatelj? Prosim.
Hvala lepa. Spoštovani kolegi, spoštovani predstavniki Vlade, gospod minister. Najprej nekaj odgovorov. Gospod Kontič je dejal, da vemo, da ima Vlada pripravljeno zakonodajo. V Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke vemo, da Vlada nima pripravljene pokrajinske zakonodaje. Tudi iz njegove nadaljnje razprave, ko je govoril o dilemah, kaj bi bilo potrebno oziroma kjer so odprta vprašanja, je jasno razvidno, da koalicija niti Vlada na teh področjih zakonodaje nimata pripravljene. Vse, kar je bilo predstavljeno poslanskim skupinam, tudi naši poslanski skupini, so bili trije listi papirja in narisane tri, šest in, mislim, da osem ali devet pokrajin. To je vse, kar je od tega bilo. Nikjer pa nobene diskusije in nobenega predloga o vsebini, obliki, volitvah in tako naprej. Če se vrnemo v pretekli mandat, potem se boste vsi poslanci, ki ste bili v tem mandatu ponovno izvoljeni, spomnili, da je tedanja opozicija, med njimi najglasnejši gospod Trofenik in še nekaj drugih dobrih poznavalcev lokalne in pokrajinske zakonodaje zahtevalo, da Vlada prinese na mizo komplet, vso zakonodajo v paketu. Vlada je takrat res prinesla vseh šest zakonov v dveh paketih, v dveh zadevah. Ta vlada, ki je vedela vse, popolnoma vse, in ta koalicija, ki je takrat vedela popolnoma vse, tudi o tem, kako popraviti formulo financiranja, da bo skladna z odločbo Ustavnega sodišča, ni do danes, v letu in pol tega mandata prinesla še nobene korekture na tem področju. Formula je še vedno neskladna z odločbo Ustavnega sodišča. Žal, ni. V prejšnjem mandatu smo se potrudili in smo leta 2006 sprejeli ustavne spremembe s pozitivnim dobrim sodelovanjem takrat največje opozicijske stranke, to je bila Liberalna demokracija Slovenije. In za to spremembo je bilo dobljenih več kot ustavno predpisanih 60 glasov. To se pravi, da smo takrat vsi tisti, ki smo bili v Državnem zboru - in tu so predstavniki vseh tistih strank, ki so takrat bile - imeli pred seboj potrebo, da se to naredi. Postala je to ustavna norma. To ni odločba Ustavnega sodišča, ki je izpeljanka iz ustavne norme. To je ustavna norma. In realizacijo te ustavne norme je tedanja opozicija v prejšnjem mandatu preprečila, da se je realizirala. V tem mandatu je pa ni pripravila še, pa bo ravno sedaj pol mandata te koalicije. Torej ne kritizirati tiste, ki so pripravili v prejšnjem mandatu in v tem mandatu celovit komplet pokrajinske zakonodaje. Ti, ki so to pripravili, niso pustili nobenih alternativ. Rešitve v teh zakonih, ki smo jih predlagali, so nedvoumne, čiste, jasne. Zdaj, kar zadeva tudi nekatere druge komentarje, ko pravi gospod Kontič: "Nekatere lokalne občine so uspešne samo zato, ker uspešno lahko lobirajo, ker znajo lobirati." Veste, vprašam se, ali je Slovenija res tako življenjsko odvisna od največjega ekoprojekta v Sloveniji. To je TEŠ 6. Ali mi zna kdo razložiti, če je še kje v svetu mogoče, da iz črnih saj dobiš zeleno elektriko? Črnih premogovih saj. Gospod Gantar, vi ste bili okoljski minister, lahko se smejete, ampak lahko [[...]]
Gospod Tanko, jaz vam ne morem s tega mesta odgovarjati in vas prosim, da me ne vpletate v vašo razpravo.
Tako je to. Težko mi to kdo razloži. Glede tega stalnega jamranja o tem, da je Slovenija najbolj centralizirana država. To govorijo tisti, ki jo ohranjajo, da je naj bolj centralizirana država. Mi, tisti, ki želimo nekako ta korak premakniti, da bi Slovenija postala decentralizirana, da bi se prenesle pristojnosti, sredstva, odločanje na nižjo raven, da se ne bi vse odločalo na Gregorčičevi ali pa na Rotovžu Mestne občine Ljubljana, smo pripravili zakonodajo, smo pripravili zakon. Tisti, ki pravijo, da smo centralizirani, nasprotujete tem rešitvam in tako naprej. Skratka, težko bo na ta način preiti korak naprej in državo decentralizirati, če pač sami ne pripravite na tem področju popolnoma nič. Tudi tiste zgodbe okrog kmetijskih nasvetov bi bilo dobro kdaj uporabiti in jih tudi upoštevati. Po kmetijskih nasvetih je kaj zraslo. Tisti, ki jih je poslušal, ve, da tisto, kar je špičasto, so lahko vile, ni nekaj drugega lahko. Po tistem, kar poslušamo od vas sedaj v tem mandatu glede pokrajinske zakonodaje, ne bo zraslo nič. Nič. Gre lahko za partijsko disciplino, lahko za karkoli drugega, lahko mi te samospraševanja poslušamo, vendar od tega ne bo nič. Ostala bo centralizacija. Nimate predloga prenosa pristojnosti na pokrajine. Žal ga nimate, če se sprašujete ali sedemkrat to operacijo ponoviti in pristojnosti, ali to trikrat, ali to enkrat, ali narediti pokrajino kot dvoživko ali kot neko čisto formalno enoto, ki bo urejala vse zadeve na tem lokalnem oziroma širšem samoupravnem področju. Nimate te rešitve, nimate ideje, nimate predloga, ne veste, kaj prenesti, ne veste, kako prenesti! In sedaj očitate tistim, ki smo to pripravili, da nečesa nismo naredili, da nismo uspešni. Žal je to premalo, da bi Slovenija postala uspešna država in ustrezno organizirana država. Treba je narediti kakšen korak naprej in pa pripraviti tudi kakšno drugo zadevo. Rad bi se pa dotaknil tudi mnenja Vlade. Mi sedaj imamo pred seboj Zakon o pokrajinah. Ta zakon o pokrajinah ima zapisana nekatera poglavja oziroma so predpisana vsa poglavja. Niti eno se ne nanaša na število pokrajin in od števila pokrajin ni odvisno kako bomo volili pokrajinski svet ali pa pokrajinskega predsednika. To ni odvisno od števila pokrajin. Mnenje Vlade govori o tem, da je ta zakon, ki govori načelno, splošno o pokrajinah, neustrezen zato, ker predvideva preveliko število pokrajin. Spoštovani minister, poglejte si vaše mnenje. Vaše mnenje ni skladno s predlogom zakona, ki ga danes obravnavamo. V tej obrazložitvi zagotovo ne. In to je velika škoda. Prav tako je povsem jasno bilo ugotovljeno, da je z vidika politične, bom rekel, politike, da so pokrajine razvojna priložnost. To je bilo v vseh razgovorih, ki smo jih imeli v prejšnjem mandatu z opozicijo povsem jasno. Vsi so se zavedali, da so pokrajine razvojna priložnost. Tudi sedanji predsednik Vlade, ki je vodil pogajalsko skupino, potem v tistem drugem delu prejšnjega mandata, največje opozicijske stranke. Povsem jasno. Tudi strokovno ni bilo nič spornega v tem, da je to razvojna priložnost. Povsem nedvoumno, tudi še na začetku tega mandata so bile pokrajine ocenjene kot ena izmed velikih razvojnih priložnosti Slovenije. Tudi na začetku tega mandata! To se je spremenilo tisti dan ali pa dva dni po tistem, ko smo v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke vložili predlog pokrajinske zakonodaje - 11. 12. 2009. To stališče se je šele takrat spremenilo. Vložili smo pa to zato, ker na vladnem semaforju, kjer je bilo opredeljeno, da bo Vlada 10. 12. 2009 predložila celoten komplet pokrajinske zakonodaje, tega ni storila. Pa ne, da je imela karkoli v svojih dvorih v pripravi. Nič ni bilo pripravljenega. Nič. In najbrž zato je bil to tudi eden izmed razlogov, da je tedanja ministrica, nekdanja ministrica, odstopila. Eden izmed razlogov, ne pa edini. Šele potem, ko smo mi vložili to zakonodajo in ko je predsednik Vlade povedal, da to ni več neka prioriteta Republike Slovenije, šele takrat se je začelo potem to počasi premikati in tipati, ne vem, kako, kaj pristopiti in iskati soglasje. Za predlog, ki je na mizi, je veliko terensko soglasje. Podprli so ga župani na dveh ali treh srečanjih v prejšnjem mandatu, tudi s predsednikom Vlade in takratnim resornim ministrom, podprle so ga tudi lokalne skupnosti, načelno, s sklepi občinskih svetov. Te pokrajine so oblikovane v skladu tudi z interesi velike večine ljudi na teh območjih, kar so pa povedali tudi referendumi - res ni bila udeležba velika, ampak je bila pozitivna. Je bila pozitivna in tako naprej. Skratka, govoriti o tem, da je to predlog, ki ni usklajen, ki ne vem kaj, je neodgovorno, je neresno in je tudi žaljivo do tistih, ki so ta predlog podprli, ki je bil vložen- Mi smo ga v tem mandatu modificirali, dopolnili, vnesli spremembe in tako naprej, ki so se v tem času zgodile, vendar predlog je konsistenten, je celovit in je edini, ki je bil kdaj v tej državi celovit, ki ga je kakšna stranka predlagala kot celovitega. V prejšnjem mandatu ga je Vlada, v tem ga je stranka. Vsi tisti, ki so imeli največ pripomb na vložene zakone, pa do danes niso storili ničesar. In ne zdi se mi primerno, da predstavniki prejšnje opozicije, ki so sedaj vladna koalicija, samo kritizirajo predloge, ki jih vlaga opozicija. Opozicija jih vlaga samo zato, ker jih vi ne vložite in ne pripravite ničesar. In ne vem, kako je mogoče, da nekdo, ki ni v stanju, da bi pripravil v letu in pol nek celovit predlog, lahko napiše negativno mnenje, če sam ne ve, kaj bi storili. Nekdo, ki ne ve, nekdo, ki ne zna, napiše negativno mnenje in ga posreduje v Državni zbor. Bolje bi bilo in bolj normalno bi bilo, da bi bil tiho, ne pa, da se z negativnim mnenjem, ki se, mimogrede, ne nanaša na točko dnevnega reda, ampak kar na nekaj počez, neusklajeno in je v tem delu tudi nekorektno. Pozivati ob takšnem pristopu sedanjo opozicijo, da bo pa tvorno sodelovala pri zakonodaji, ki je še ni, da bomo šli kar v vrsto, tako kot je gospod Cukjati prej rekel, v Dražgoše - to pa ne bo šlo. Tam se bomo trdo pogajali. Ampak najprej, spoštovani predstavniki Vlade, je treba prinesti nekaj na mizo. In ni odgovorno, ni modro, ni resno, da predlog, ki je na mizi in ki je do zdaj edini na mizi v tem mandatu, vehementno zavrnete, ne da bi povedali ob tem, ali pokrajina potrebuje statut, ali pokrajina potrebuje pokrajinski svet ali potrebuje svet občin, ali je potreben postopek za spremembo, ali določitev območja sedeža pokrajin in tako naprej. O teh določbah se danes pogovarjamo pri tem zakonu. Če boste vi ta zakon zavrnili, pomeni, da te določbe niso potrebne, da ni treba govoriti o tem, kakšen obseg del, kaj naj upravlja pokrajina, na kakšen način se te zadeve prenesejo z državne ravni na pokrajino, kaj so izvirne pristojnosti, kako se voli pokrajinski svet in pokrajinski predsednik in tako naprej, kako naj izgleda pokrajinska uprava - to so splošne določbe. In v tem zakonu ne govorimo o zemljevidu, ampak če hočete tem določbam v tem zakonu parirati, imeti o njih jasno, izčiščeno mnenje, morate imeti tudi svojo popolnoma čisto rešitev. Tega nimate, spoštovana Vlada. In zato je to zelo podcenjujoče, da nastopate pri tem zakonu s tako negativnim mnenjem, ker nimate rešitve, pa tudi pri ostalih zakonih velja popolnoma enako. Testirate, 3, 6, 8 pokrajin, kako bodo reagirale poslanske skupine. Nimate predloga. Tudi v koaliciji niste usklajeni glede tega, da o drugih vsebinah sploh ne govorimo: glede pristojnosti, glede obsega del, glede načina prenosa in tako naprej. Nimate razčiščenih temeljnih rešitev v koaliciji in ste proti! Ste samo zaradi tega proti, ker v polovici mandata tega niste uspeli narediti. Včeraj oziroma v sredo, ko smo obravnavali tisto deklaracijo, ki govori o tem, kako naj bi vlada ali državni uradniki delovali v teh postopkih pred evropskimi institucijami, je imel predsednik Vlade polurni nagovor, pa gre za neko splošno usmeritev, ki jo ponavljamo vsako leto. Tu imamo temeljni razvojni projekt, tudi po njegovem uvodnem inavguralnem govoru je bilo to posebej izpostavljeno, pa ga ni tukaj. Ima druge obveznosti, ne vem, morda bolj pomembne. Zagotovo pa je ta projekt nekaj 10-krat pomembnejši za usodo Slovenije kot tista deklaracija, ki smo jo sprejemali, pa je bila tukaj cela vlada. Hvala lepa.
Hvala. Gospod minister se je javil k besedi. Izvolite.
Hvala, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanske in poslanci. Vladi je bilo večkrat očitano, da ne ve, kaj dela, da nima cilja in da sploh ne ve, kako bo do tega cilja, ki ga nima, prišla. Hkrati se je pa razprava dotikala tudi vladnega predloga, ki ga seveda vse poslanke in poslanci v tem zboru poznate, ker sem ga predstavil v vseh poslanskih skupinah, kjer ni šlo za predstavitev zakonodaje, ampak je šlo za koncept regionalizacije, členitve. In pri tej predstavitvi sem pokazal, da ima Vlada natančno idejo, kako in kaj je treba pri tem urediti. In ni res, da je neka zakonodaja, ki je sicer celovita, kar smo tudi napisali v svojem mnenju, tudi optimalna. Ni nek predlog, ki je zaključen, dan na mizo tudi optimalen. In temu je služil moj prvi krog posvetovanj v poslanskih skupinah, vseh poslanskih skupinah, kjer smo dali naš eksakten predlog, in to vsi veste v tej dvorani, členitve Slovenije in želeli mnenje poslank in poslancev. Dobili smo mnenja tudi v Poslanski skupini SDS, kjer smo določili ali pa se nekako uskladili v tem, da se izplača o pokrajinah naprej pogovarjati. Seveda se izplača, ker če se nehamo o tem pogovarjati, potem se nehamo pogovarjati o decentralizaciji Slovenije. O tem sem že večkrat govoril in s tem ste se strinjali in s tem se tudi danes vsi razpravljavci tukaj strinjate. Torej, da je ustanovitev pokrajin potrebna. Razlikujemo se samo v konceptualnem pristopu, kaj naj te pokrajine počnejo, kakšna naj bo vsebina, pristojnosti, financiranje. In sedanja vlada se je odločila te dileme razčistiti na strokovni osnovi, na strokovnih podlagah. Strateški svet je pripravil okvir optimalne rešitve členitve Slovenije. Strateški svet je postavil okvir oziroma osnovo, na kateri se je šla Vlada pogovarjat v poslanske skupine. Strateški svet pripravlja, torej je dal osnovo za neko optimalno rešitev, ki jo bomo tudi ponudili vsem državljankam in državljanom Republike Slovenije; ne jih nekje z vrha prisiliti in jim odrediti, kaj je najboljše za vse. Ne, lahko jim pa ponudimo nekaj, kar je strokovno podprto in kar z vso odgovornostjo mora Državni zbor tudi sprejeti. Torej, tudi poslanke in poslanci sprejemajo odgovornost. Zakaj smo morali spremeniti ustavo, zakaj ni bilo mogoče ustanoviti pokrajin od spodaj navzgor, torej z združevanjem občin? Zato, ker je toliko različnih interesov v Sloveniji; toliko različnih interesov, ki niso pokazali nobene koherentne volje h konvergenci nekih večjih samoupravnih lokalnih skupnosti. Zato je bila ustava sprejeta in odgovornost za ustanovitev pokrajin prenesena na državne organe, na ta parlamentarni zbor. In ker je to že šesti poskus regionalizacije v tem obdobju in ker se danes ne pogovarjamo o vladnem predlogu, ki je že, zakonodaja je pripravljena, moram povedati, da pri prvem krogu pogovarjanj z vsemi poslankami in poslanci, pri pogovarjanju z župani, kjer smo imeli vseslovensko srečanje na Brdu, se je izkazalo, da tudi sedanji predlog, ki smo ga postavili na mizo, ni optimalen. To ste povedali tudi vi v vaši poslanski skupini in zato smo se dogovorili, da se bomo pogovarjali in skupaj našli optimalni predlog. Zato jaz danes ne vidim razloga, da govorimo, da je vaš predlog slab in da je naš predlog slab. Danes se pogovarjamo o tem, da poberemo najboljše iz vsega, kar imamo. In sestavimo nek optimalni predlog, ki ga bomo lahko dali državljankam in državljanom Republike Slovenije in jim povedali, poglejte, predlagamo, da se Slovenija razčleni tako, ker vsi skupaj tukaj menimo oziroma nas večina meni, da je to najboljše. In oni bodo to sprejeli ali pa ne. Ne bomo jim mi odredili, kako naj se pospeši členitev. In da je Vlada pri obravnavi tega prvega predloga zakona o pokrajinah širše komentirala predlog, izhaja iz tega, da je Vlada obravnavala vsak zakon, vsak zakon od šestih v paketu pokrajinske zakonodaje v kontekstu, saj ni mogoče enega zakona potegniti iz konteksta in povedati, dober je v tem delu, slab je v tem delu, če se ne nanaša na kompleten proces regionalizacije. Zato je tudi v komentarju pri predlogu zakona o pokrajinah omenjeno število pokrajin. Tudi predlog, da bi amandmirali vaš predlog in na ta način določili neko optimalno rešitev, se nam ne zdi ustrezen, ker je konceptualna razlika prevelika. Vsi dobro veste, da izhajamo iz vsebine, iz financiranja, iz dinamike prenosa pristojnosti in šele takrat sledi dogovor o številu pokrajin. Takšen je naš pristop in tudi strateški svet je ugotovil, da je takšen pristop optimalen k predlogu, ki je v bistvu predmet za pogajanja. Vi poznate ta okvir, veliko se je v medijih pisalo, tudi predstavil sem ga. Mislim, da kakor se je razprava na to tematiko začela, da vseeno Konvertiramo, da vsi vemo, da vsi postavljamo pomen pokrajin, ki je bistvenega pomena za to, da se regionalna politika, ki se je v teh kriznih časih izkazala kot neoptimalna, postavi na boljše in bolj zdrave temelje. Sem pa že večkrat povedal, da Zakon o skladnem regionalnem razvoju lahko te stvari tudi uredi. Seveda, na ustavni formi pokrajin bo to mogoče na en način, na statističnih regijah, kakor jih imamo zdaj, bo to mogoče na drug način. Ampak, ta vlada ima v načrtu predvsem skladen regionalni razvoj. Pokrajine pa potrebujejo usklajevanje, potrebujejo še zorenje in zato smo prestavili odločitev in nadaljnjo predstavitev zakonodaje, ki jo dopolnjujejo, na kasnejši čas. Mi smo tudi želeli, da bi se pokrajinski paket obravnaval enotno, in izkazalo se je da je bila ta želja upravičena, ker je med razpravo že o samem predlogu zakona o pokrajinah prišlo na prekrivanje ostalih zakonov. Predvsem pa se je razprava razvila že na neka druga področja, predvsem glede črpanja evropskih kohezijskih sredstev, kjer moram spet, kljub razpravi, ki je bila pred kratkim v parlamentu, kljub dvema razpravama, ki je bila pred kratkim na Odboru za lokalno samoupravo, povedati, da nismo razpisali samo tretjine kohezijskih sredstev, razpisali samo 105% po dinamiki, ki je bila načrtovana v letu 2007 do 2009, tako da so stvari jasne. Razpisali smo peti javni poziv, tako kot smo obljubili, 29. januarja, kjer smo razpisali 203 milijone evrov, medtem ko je bilo iz prvih štirih razpisov porabljenih do zdaj 206 milijonov evrov. Torej, da mi zadržujemo nek denar, da zadržujemo regionalni razvoj, iz teh podatkov ne moremo zaslediti. To, da pa regionalne razvojne agencije niso opravile svojega dela in dobro prebrale uredbo o regionalnih spodbudah, kjer natančno piše, da je zdaj uveljavljen dvostopenjski proces ravno iz teh razlogov, da se izognemo težavam iz prvih štirih javnih razpisov - pa ne težavah v Sloveniji, ampak težavah pri povračilih - , je pa v bistvu tudi deloma naš problem, ker so bili roki kratki. Zato sem že večkrat povedal, da bomo mi pomagali iz naše strani na ta način, da bomo poskušali medresorski komisiji svetovati oziroma ji dati navodilo, da ne izkoristi šestdesetdnevnega roka za pregled občinskih projektov in se na ta način kompenzira škoda oziroma zamik, ki je na ta način nastal. Je pa izredno nekorektno, da se pa očita sedanji vladi zahtevke za povračilo. Zahtevki za povračilo so konec leta 2008 znašali 0 evrov in vsi zahtevki za povračilo - to pomeni, to je črpanje evropskega denarja, tisti, ki pride v naš proračun nazaj iz evropskega - vsi ti zahtevki za povračilo so producirali oziroma vrnili denar v leto 2009 in to, vsi vemo, uspešno, z več kot 155 milijoni presežka slovenskega proračuna nad evropskim. Hvala.
Oprostite gospod Tanko, najprej razprava. Gospa Brunskole ima besedo.
Najlepša hvala. Spoštovani gospod minister s sodelavci, gospod podpredsednik, kolegice in kolegi. Danes pripravljenega oziroma predlaganega pokrajinskega paketa ne bom podprla, zagotovo pa bom podprla takšen paket zakonodaje, ki bo vsebinsko dopolnil še vse tiste dileme, pomisleke in pripombe, o katerih smo danes imeli priložnost slišati. Glede na to, da smo še pred časom te vlade imeli priložnost spremljati izredno veliko željo in interes po sprejetju paketa pokrajinske zakonodaje, me ta vloženi paket ne preseneča. Odprte dileme pa so še na številnih področjih. Predvsem na področju financiranja pokrajin, prenosa nalog in tudi prenosa sredstev, zagotovo tudi zagotovitve finančnih sredstev. Pomembna pa bodo tudi vprašanja, kot je čas trajanja mandata, in še vse, kar se tiče tudi volitev v zvezi s pokrajinami. V tem predlogu pokrajinske zakonodaje je bilo tudi, tako kot je tudi povedal kolega, vodja Poslanske skupine Socialnih demokratov gospod Kontič, tudi nekaj konfliktov. Zato to samo še potrjuje dejstvo, da je treb paket zakonodaje dopolniti in še dodati nekatere opredelitve. Zagotovo ni jedro problema samo način pristopa in način razmišljanja o pokrajinski zakonodaji. Bistvo vzpostavitve pokrajin, to je takšnih samoupravnih lokalnih skupnosti na drugem nivoju lokalne samouprave, ki bodo postale generator skladnega in trajnostnega regionalnega razvoja v družbi. Ravno vzpostavitev pokrajin je ključ do hitrejšega in enakomernejšega razvoja države. Glede na današnjo razpravo in veliko željo iz preteklosti ugotavljam, da se nimamo česa bati, da tudi tokrat, ko bomo sprejemali paket pokrajinske zakonodaje, katerega odgovornost za pripravo je na strani ministra za lokalno samoupravo in regionalni razvoj, skupaj s sodelavci, v sodelovanju z lokalnimi skupnostmi in tudi strokovnjaki, poznavalci tega področja. O tem, koliko ima Vlada že pripravljenega in v kakšni obliki, danes ni naša odgovornost, niti župana Ljubljane, niti pripravljavcev projektov na področju energetike ali pa še koga drugega, ki je bil danes omenjen. Zagotovo je to, kot sem že rekla, to odgovornost ministra, torej Službe Vlade za lokalno samoupravo. Glede na to pa, da sama tudi prihajam iz območja, ki ima težave v razvoju, sem prepričana in pričakujem, da bomo v Sloveniji čim prej prišli do pomembnih ukrepov in sprememb zakonodaje, ki bodo odpravile krivice, ki so se zgodile nekaterim subregijam, torej tudi Beli krajini, in čim prej z zakonodajo zagotavljali skladni regionalni razvoj Republike Slovenije. Seveda zanimivo je tudi to, da bo današnja razprava šla lahko v izredne širine. Tudi danes je bila ta razprava tako pestra, da je šla ne samo za 10 let nazaj, za 20 let nazaj, za bistveno več let nazaj in pri nekaterih zadevah skoraj nismo našli rdeče niti s paketom pripravljene pokrajinske zakonodaje. Želim si, da bi bila ta razprava danes strnjena, predvsem pa, da bi opredelila bistvene argumente, da bi tudi na strani gospoda ministra in sodelavcev bilo lažje pripraviti takšen paket pokrajinske zakonodaje, ki ga bomo vsi skupaj vsaj z dvotretjinsko večino tudi potrdili. Hvala.
Hvala. Gospod Tanko, izvolite.
Hvala lepa. Veste, problemi na področju črpanja evropskih sredstev zagotovo obstajajo, so veliki. Ministrstva, predvsem Služba Vlade za evropske zadeve je eno leto ovirala razvoj oziroma razpis za več kot 200 milijonov evrov sredstva, ki so namenjena pač lokalnim področjem. To je nedvoumno jasno. Več kot leto dni, spoštovani minister, so zadeve stale! Če bi lahko ta sredstva bila razpisovana skozi pokrajinske zadeve ali pa od tam menežerirana, bi bila že zdavnaj porabljena, ker projekti stojijo, projekti čakajo. Tu so številni poslanci, ki so bili župani, pa vam lahko konkretno povedo s svojimi primeri. Žal se je zgodilo tudi, ne samo na področju vašega resorja, tudi na področju kulture je prišlo do tega, da se sredstva ne bodo porabila. 60 ali 70 milijonov evrov sredstev, namenjenih za kulturne projekte, bo prerazporejenih, kljub temu da je ministrstvo dobilo 52 prijav na razpis, je bilo od tega odobrenih samo pet ali šest projektov in 47 zavrnjenih, kot dobrih projektov, bo zaradi tega, ker ministrstvo ni razpisalo sredstev ali dovolj sredstev, propadlo na tem področju 60 oziroma 70 milijonov sredstev. To drži. In ker nimamo ustrezne pokrajinske organiziranosti, se s temi problemi ukvarja ta koalicija na nesistemski način z zakonom o glavnem mestu, z zakonom o razvojni pomoči Pomurja urejamo nek drug problem in drug del Slovenije, čeprav imamo sistemski zakon, in sedaj imamo še neko tretjo modifikacijo. Ustanavlja se razvojni svet za Belo krajino in Kočevsko. Mesec dni nazaj je bila Vlada na obisku v ribniško-kočevskem delu in Beli krajini, kot področju, ki je bilo ocenjeno, da je področje z velikimi razvojnimi problemi. Pa vendarle sklicujete danes razvojni svet, v katerega niste povabili nobenega predstavnika občin ribniškega območja, tam so tri občine, in nobenega predstavnika gospodarstva s tega območja. Z območja Ribnice, Sodražice in Loškega Potoka ni nikogar v tem vašem razvojnem svetu, spoštovani minister. Tri občine so v celoti izpadle iz tega razvojnega sveta! Na tak način, ko se politično določa, kdo je v nekem območju primeren, da se vključi v razvojni svet, in kdo ni, na tak način te zadeve ne morejo in ne smejo funkcionirati. To je definitivno. Vabilo imam pred seboj, spisek, koga ste vabili. In teh treh občin v tem vašem vabilu za sestanek danes ob enih na Vladi ni, ne Ribnice, ne Sodražice, ne Loškega Potoka! In nikogar od gospodarstva iz teh treh občin! S tako izključevalno politiko, ki jo vodite, najbrž ni mogoče pričakovati nobenih posebnih ukrepov, nobenih posebnih priložnosti, nobenih celovitih pristopov, ker gre za izključevalni pristop. Celo znotraj območja, ki ste ga obiskali pred enim mesecem, ste izključili tri občine. Ne vem, zakaj, s čim so si to zaslužile, zakaj tak nesistemski pristop? In težko sprejemam potem to zgodbo o tem, da imate kaj pripravljenega. Nimate! To je paket pokrajinske zakonodaje, ki ga imam na mizi, in toliko dokumentov nam ni nihče predstavil v tem mandatu. To je šest zakonov, ki jih bomo danes obravnavali, in to je to. Tega Vlada, vladna ekipa, vladna garnitura, ni predstavila v tem mandatu, ni vsebinsko predstavila. Niste predstavili niti enega zakona o prenosu pristojnosti - to je tale zakon. Ni časovnega načrta, kako boste to prenašali, katere naloge in tako naprej. Bodimo pri teh zadevah, o katerih govorimo, zelo natančni. Ne pogovarjamo se o tem, kaj razmišljajo v strokovnem svetu ali strateškem svetu pri predsedniku Vlade, pogovarjamo se o konkretnih rešitvah, ki so predložene v Državni zbor in o katerih je treba odločati. In kasneje, ko bomo odločili, večje bodo težave. Kasneje, ko bomo odločili, več bo posebnih rešitev za posamezne partnerje politične koalicije, ki je sedaj na oblasti. Če hočemo pristopiti sistemsko, celovito, enakopravno, enakovredno do vseh in dati vsem enake priložnosti - zakon je pač tista rešitev, ki prinaša enake priložnosti -, potem je treba to podpreti, v načelu, in iti v naslednji korak. In če je treba kakorkoli drugače urediti, to drugače uredimo. Spoštovani minister, naslednjega pol leta, sem prepričan, ne boste uspeli pripraviti celovite zakonodaje na tem področju in jo predložiti v Državni zbor. Sem skoraj prepričan, kajti ministri imajo prevelike apetite in preveliko željo po centraliziranem vodenju resorja, ki ga obvladujejo. Prepričan sem, da bo to tako, ker malo poznam te zadeve, od spodaj, ker sem bil tudi župan, in od zgoraj. In če bi takrat, ko so se pojavili interesi za ustanovitev pokrajin od spodaj, to spustili in ne bi prišlo do politične odločitve v tedanji koaliciji v času Drnovškovih vlad, bi te pokrajine že imeli, tudi na tak način. Vendar, prišlo je do politične blokade tega procesa. Bil je vložen zakon o Koroški, dvakrat ali trikrat zakon o Savinjsko-saleški pokrajini, tudi gospod Kontič je bil podpisnik, pa nekdanji oziroma sedanji vaš minister Lahovnik in tako naprej. Bil je vložen tudi zakon o Beli krajini, pa še kaj bi lahko naštel. Tudi severnoprimorski - gospod predsednik Vlade ga je vložil, tam že davnega leta, ne vem, 1999 ali pa 2000, kot poslanec Državnega zbora, morda je bil celo predsednik Državnega zbora, ko je to storil. Da se! Vendar je bila politična odločitev, da k temu na tak način ne pristopi in ste ustavili kompleten proces. In sedaj, ko imamo na mizi celovit projekt, celovit predlog, da bi to lahko izpeljali in nadgradili, se ponovno politično blokira; ob tem da ni ponujene nobene alternative za to blokado. Ni alternative. Ta trenutek ne. In težko bo tudi v naslednjem pol letu dati na mizo alternativo. Hvala lepa.
Hvala. Gospod minister, izvolite, imate besedo.
Hvala, gospod predsedujoči. Poslanke in poslanci! Več hipotetičnih trditev je bilo izrečenih, katerih ne bom pojasnjeval, je pa bilo tudi nekaj konkretnih trditev, ki jih lahko pojasnim. Da smo eno leto zadrževali sredstva za regionalni razvoj - če sem prav razumel - , ni nikakor res. Res pa je, da smo morali sanirati razmere, v katerih so bili prvi štirje razpisani. Ja, morate vedeti, da do začetka novembra ni bil počrpan. Torej, to pravim, to je črpanje, vrnjen denar. Noben denar v slovenski proračun iz tega naslova, iz naslova prvih štirih razpisov za prioriteto razvoj regij. Zakaj ni bil? Zato, ker je Računsko sodišče imelo dvakrat pripombe in je Urad za nadzor proračuna imel pripombe. In seveda hkrati s tem tudi Evropska komisija. Že takrat, ko smo razjasnili te težave in obenem nismo šli v nov razpis, zato da smo lahko sploh počrpali denar iz prvih štirih razpisov, je pa minilo nekaj časa. Zato smo pa razpisali sedaj še ved preostali denar ali skoraj toliko, kot je v bistvu bilo v prvih štirih razpisih porabljenega. Ampak jaz mislim, da danes ni tema črpanja evropskih sredstev, tema je bila pred kratkim tukaj v parlamentu, kot sem povedal, še na odborih. Očitati nesistemski pristop našemu predlogu, ki ga še ni. Mi smo imeli usklajevanja, mi smo pokazali, da smo se sistemsko lotili tega problema. Se pa strinjam z vami, da je to politična tematika "par exellence" postala v teh šestih poizkusih oziroma v tem šestem poizkusu. Zato smo pristopili s strokovnimi podlagami, da vsaj neke racionalne temeljne postavimo za nadaljnjo razpravo, debato - če želite, pogajanje - o neki skupni rešitvi. Ker odgovornost je na Državnem zboru oziroma na Vladi, da sprejme pokrajine. In da je bilo zablokirano ustanavljanje pokrajin od spodaj navzgor, tudi ne verjamem, v končni fazi je bila leta 2006 spremenjena ustava, kjer se je ugotovilo, da od spodaj navzgor pokrajin ne bo mogoče ustanoviti. Torej, kvečjemu takrat je bilo blokirano, čeprav dvomim, da se je razmišljalo na ta način, ampak jaz globoko verjamem, da se je razmišljajo v tej smeri, da nekako do pokrajin vseeno pridemo. Upam, da se še zdaj razmišlja v tej smeri, vsaj Vlada tako razmišlja, koalicija tako razmišlja, in upam, da bomo v Državnem zboru vsi skupaj tako razmišljali. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Zanoškar - ga ni. Gospod Barovič, izvolite.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi. Kar veliko let sem aktivno sodeloval in tudi govoril in poslušal o regionalizaciji v Državnem zboru. V uvodu bom povedal eno bistveno resnico - regionalizacija je misija nemogoče! "Mission impossible!" Izvirni greh je nastal tistega leta, ko smo v ustavo vnesli zavezo, da bo Slovenija imela regije, in naredili smo izvirni greh, ker nismo v ustavi takrat določili in zapisali število teh regij. Če bi bilo to narejeno, potem bi danes regije že bile. Tako pa, kolegice in kolegi, regij ne bo. Ob vsej dobri volji prejšnjega pripravljavca, katerega vsebino, rezultat dela ponovno obravnavamo danes, čeprav je Državni zbor enkrat že rekel: ne. In verjamem, da bo minister s sodelavci želel narediti novo regionalizacijo, ampak povem vam, da je ne bo. Nikoli ne bomo našli soglasja in skupnega jezika. Najmanj, pa čeprav je to najmanjši problem, ampak v bistvu bo največji, glede števila pokrajin. Drugič. Tako v tem sistemu, o tem kaj več, ko bomo govorili o prenosu nalog v pristojnost pokrajin, kot tudi v prihodnjem sistemu, ni natančno določen prenos nalog in pristojnosti. In se tudi ne moremo določiti! Ne more se določiti zaradi tega, ker posegamo v vmesni nivo med državo in med lokalne skupnosti, ki je bil že enkrat podrt; podrt takrat, ko so se upravne funkcije ločile od vsebine dela lokalnih skupnosti. Če bomo želeli oblikovati pokrajine, bodo te morale imeti neko organizacijsko obliko, ki ne bo nič drugega kot mini politična ureditev države Republike Slovenije. Pomeni: regije bodo morale imeti tako imenovani parlament, regije bodo morale imeti tako imenovano Vlado in regije bodo morale določene vsebine opravljati. Že v tem sklopu zakonov, o katerih bomo danes še govorili, je kljub popisu prenosa pristojnosti popolnoma nejasno, ali govorimo o enotirnem sistemu ali govorimo o dvotirnem sistemu, ker se istočasno govori tudi o prenosu upravnih funkcij države na regije, po drugi strani pa imamo upravne enote že v tem sistemu in že spet se govori tudi o tem, da upravne enote ostajajo, če bo tako imenovani dvotirni sistem. Vsebina dela in pristojnosti so v konkretnem zakonu, o katerem govorimo, zelo neživljenjsko in nejasno postavljene. Ob tem naj opozorim, da - kar bom malo bolj podrobno razložil kasneje - pomeni katerakoli regionalizacija, ali ta, ki je določena v teh aktih, o katerih kompleksno danes razpravljamo, ali pa nova, bo pomenila selitev velikega števila birokratov z državnih upravnih organov na regionalne upravne organe, kar je drugič misija nemogoče. Ker ta trenutek lahko zapišete v anale, povem, da se tudi tisoč birokratov iz Ljubljane ne bo potem vozilo na sedeže 6, 8, 14 ali kolikor regij si bo še kdo izmislil. Ne bo! Če pa se ne bodo vozili na delo na sedeže regije, pomeni, da bomo zaposlili tisoče in tisoče novih birokratov, kar pa bo od znotraj pojedlo to državo. Tretjič misija nemogoče. Finančna ocena milijarda in pol, ki je zapisana v teh aktih, o katerih danes govorimo, je iluzoren prikaz, zelo nerealen prikaz in je v popolnem nasprotju - če ste pogledali vse dokumente, jaz sem jih - z delitvijo sredstev, ki naj bi izvirno pripadala regijam, samo primerjavo je treba narediti. Da ne govorim o številnih nomotehničnih pomanjkljivostih v teh zakonih, ko se omenjajo še tolarji namesto evrov, ko se omenjajo letnice, ki so že bile, da bodo, in tako naprej. Tudi na to bi opozoril pripravljavce za drugič. Skratka, v tem delu, torej v tem prvem zakonu, pri obravnavi prvega predloga zakona o ustanovitvi pokrajin, bi rad dodal še to. Če smo že članica Evropske unije in če se vedno ravnamo, seveda upam, da pametno, po izkušnjah drugih držav, ki so članice prav tako ene velike države, bi lahko ugotovili in opazili trend, ki velja za države Evropske unije. Ta trend pa je zmanjševanje števila občin in zmanjševanje števila pokrajin, ki jih imajo nekatere države. Mi gremo v ravno nasprotno smer. Ob tem je treba upoštevati, ne glede na eno in drugo stran, da ta trenutek ni čas za obravnavo regionalizacije. Ker ne bo nič pomagalo ne pri koriščenju evropskih sredstev, še manj bo pomagalo, škodilo pa bo trenutni ekonomski situaciji držav Republike Slovenije, ker ne vemo, kako se bomo mi ravnali do Evropske unije glede zmanjševanja javnofinančnega dolga, kaj šele, da bi si lahko v prihodnjih treh letih privoščili še, po moji oceni, več kot 2 milijardi evrov za regionalizacijo, če moramo, mislim da, okoli 1,9 ali 2 milijardi zmanjšati primanjkljaj do leta 2013. Ni čas, niti ni potrebe glede na velikost države, Republike Slovenije, tako velikost, območja kot velikosti števila prebivalcev. Na NUTS-2 nivoju smo se Slovenci odločili, da imamo dve pokrajini, zahodno - in vzhodnoslovensko. In že ta delitev na tem evropskem nivoju je dovolj. Več kot dovolj! In ta delitev je pravzaprav tista, ki je v osnovi dejstvo, ki določa kohezijsko in strukturno politiko. Razumem in ene in druge pripravljavce, ampak vse skupaj, kolegice in kolegi, je samo ena modna muha in neka politična predigra, malo prekmalu za volitve za dva ali tri mandate naprej. Bodimo realni. Pokrajinska zakonodaja - ta, pripravljena, in tista, ki se pripravlja - daje samo osnovo mnogim, ne rečem vsem, mnogim, ki hrepenijo, da bodo postali tako imenovani regijski šerifi, da bodo postali predsedniki regionalnih parlamentov, da bodo postali predsedniki regionalnih vlad. To je v osnovi skrita resnica, ki govori o tem, da si tako eni kot drugi želijo regionalizacijo Slovenije. In rezultat, tudi če bi ta regionalizacija bila, rezultat bi bili enaki prepiri, kot so danes, vendar na kvadrat. Danes se statistične regije mogoče prepirajo med seboj, katera bo tista, ki bo od države več dobila, ali za ceste, ali za zdravstvo, ali za kaj drugega. Takrat, ko bodo regije, se bodo regije med seboj najprej prepirale in kregale, koliko bo katera imela, koliko bo katera kam dala in potem se bodo še vse skupaj prepirale z državo, ki bo tudi še ohranila nekatere pristojnosti in tudi držala roko nad financami. Glede na čas, v katerem živimo, ponavljam tisto, kar sem povedal na srečanju županov glede regionalne politike, sedaj ni čas za ukvarjanje sploh z regionalno politiko. Sedaj niti ni potrebe, sedaj niti ni možnosti, vsaj do leta 2013, ko bo jasna slika, gospodarska slika, fiskalna, monetarna slika Evrope in države Republike Slovenije, ko bomo imeli urejeno davčno politiko, ko bodo delavci manj obremenjeni z davki, ko bo njihova bruto plača skorajda enaka neto plači, tako kot je v mnogih državah. In ko se bodo prihodki od davkov zbirali v državni blagajni, takrat, kolegice in kolegi, pa bo čas za razmislek o tem. In če bi prišli do tega, da bi si regije v tem času opomogle in bile gospodarsko močne ali močnejše, boste opazili, da bo nenadoma velika želja v Državnem zboru, po tem da se regionalizacije sploh ne bi šli. In verjemite, da je v mojih besedah veliko resnice, ker sva tudi s kolegom gospodom podpredsednikom Državnega zbora skupaj sedela in oblikovala spremembo ustave. Še to se spomnim, ko smo sedeli v eni sobi. Ko, žal, nismo prišli do bistvene rešitve, to pa je - in to povem, da je rak rana - , ko nismo določili kot ustavno določilo število pokrajin. Če bi to naredili, bi tudi te pokrajine, ki so danes, ne bi jih bilo 14, ampak toliko, kolikor bi jih bilo določenih, ampak ta zakonodaja in pokrajinizacija bi že bila. Torej moje osebno mnenje, iz izkušenj govorim, in mnenje tudi Slovenske nacionalne stranke je, da prvič, ta zakonodaja - to bom razložil še enkrat kasneje ob posameznih zakonih - ni dovolj dodelana, ni slika današnjemu stanju in tista, s katero se trudi minister in njegovi sodelavci, jaz bi priporočal, da bi se trudili s številnimi drugimi stvarmi, ki nas hudo tepejo, pa so tudi sestavni del v tistem delu prenosa pristojnosti, ki govori o pripravi občinskih prostorskih načrtov, sploh prostorskih načrtov, kjer so ideje, da bi ti prostorski načrti nastajali v pokrajinah, tako imenovani pokrajinski prostorski načrti, in potem še pokrajinski podrobni prostorski načrti, pa če si pogledamo v obraz vsi zdaj skupaj - ministru pa boste prenesli - toliko let, 4, 5 let čakajo vse občine na ureditev prostorskih načrtov. Mi čakamo z OPN-jem, govorim zdaj samo delček kot župan, tri leta in ne pridemo nikamor; nikamor, že zdaj, kaj šele bo, če bi vsaka pokrajina zase delala te prostorske načrte, o njih odločala in sklepala in potem usklajevala delno z državo, ker tako piše, da naj bi. Spoštovane kolegice in kolegi. Z vsem priznanjem do vloženega dela tako pripravljavcem tega, tistim pred nekaj časa, kot prihodnjem - še enkrat: škoda časa. To je misija nemogoče. Boste videli!
Hvala. Gospod Anderlič, ga ni. Gospod Göncz izvolite, imate besedo.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovana gospa državna sekretarka, spoštovani gospod predstavnik Vlade in kolegice in kolegi oziroma samo kolegi, kolegic ne vidim. Osnovno stališče moje in tudi madžarske narodne skupnosti je, da so pokrajine v Sloveniji kljub temu zelo potrebne, saj v primeru dobro zastavljenih kompetenc in razmerij do lokalnih skupnosti in države ter z ustrezno organiziranostjo bodo nedvomno lahko zelo pomembne, morda tudi najpomembnejši dejavnik v procesu uveljavljanja skladnejšega regionalnega razvoja. Seveda je ključno vprašanje, kot je že danes bilo večkrat poudarjeno, vprašanje prenosa kompetenc, in to v obeh smeri, torej s strani države na pokrajine, vendar po moji presoji tudi od spodaj navzgor, torej s strani lokalnih skupnosti na pokrajine. In v zvezi s tem je izredno pomembno vprašanje, kar bo verjetno tudi vedno kamen spotike, financiranje celotne preobrazbe oziroma celotnega nastanka pokrajinske organiziranosti. Če temeljiteje analiziramo to kompleksno vprašanje tudi preko teh zakonov, ki so zdaj na dnevnem redu, vedno bolj spoznavamo, da so se na področju preobrazbe lokalne samouprave v preteklih skoraj dveh desetletjih, dogajale tudi zakonske in praktične nedoslednosti, ki so, žal, posredno ali neposredno tudi vplivale oziroma še vplivajo na težave v zvezi s sprejemanjem pokrajinske zakonodaje. Glede na omenjene izkušnje, je nedvomno treba pretehtati bistvena vsebinska vprašanja, kar pa mu pomeni, da se lahko ta pomembna naloga vleče v nedogled. Sedaj oziroma danes je bilo kar precej govornikov, ki so izrazili kar precejšnjo skepso v zvezi s tem, da se lahko ta zadeva premakne z mrtve točke. Kljub vsemu jaz sprejemam predlagane zakone s strani največje opozicijske stranke kot dodatno opozorilo, da se k temu vprašanju pristopi še z večjo resnostjo. Vendar je v tem tudi ogromno političnih, konfliktnih, bom rekel, "prepucavanj", vendar kljub vsemu je tudi to lahko prispevek, da se na tem projektu dela še bolj intenzivno in še bolj strokovno. Na osnovi izjav gospoda ministra oziroma na osnovi spremljanja dogodkov v preteklih mesecih, tednih, je treba poudariti, da je bilo oziroma da so določeni koraki tudi že narejeni. Žal pa potreben konsenz, ki bi presegel strankarske interese in temeljil na nekih trdnih strokovnih osnovah, žal še ni na obzorju. To je dejstvo. V zvezi s konkretnimi predlaganimi besedili Slovenske demokratske stranke, ki so, kot je že bilo poudarjeno, v veliki meri identična tistim, ki so bili že predlani, kar pa samo po sebi ni slabo, so predlogi in interesi narodnih skupnosti le do neke mere upoštevani. Določene zadeve so zajete v omenjenih šestih zakonih, vendar, žal, določene naše težnje pa v omenjenih zakonih niso zajete. Žal niso bile v celoti zajete tudi v tistih pojasnilih, ki smo jih bili deležni s strani sedanje vlade, ko je gospod minister predstavljal svoje izhodiščne teze v zvezi z nastankom nove pokrajinske zakonodaje. Zato poudarjam, da je naše najpomembnejše stališče oziroma naša težnja, govorimo predvsem v imenu madžarske narodne skupnosti, daje na narodnostno mešanem območju, ki je že zdaj ustavno opredeljeno mesto uresničevanja pravic avtohtonih narodnih skupnosti, v okviru pokrajinske zakonodaje tudi zagotovilo za neko specifično enoto, ki se lahko imenuje subregija ali kakorkoli drugače, kjer se razvojne možnosti in doslednejše uresničevanje jezikovnih, kulturnih in drugih pravic lahko še uspešneje rešuje. In na koncu bi poudaril še eno zadevo, kar je kljub zelo poglobljenim vsebinskim razpravam in nekim stališčem, da naj bi bil najvažnejši segment te zakonodaje optimalna pot prenosa kompetenc in financiranja - žal, je le najvažnejši kamen spotike število regij oziroma pokrajin in vprašanja v zvezi s tem. Zato, za konec, v primeru moje oziroma naše regije moram poudariti, da se večina prebivalcev Pomurja, seveda ne vsi, ampak večina, opredeljuje za Pomurje kot samostojno regijo. Mislim, da je takšen pristop upravičen iz več razlogov. Brez poglobljene razprave in tolmačenja, če omenim zgolj zgodovinski, narodni in pa narodnostni, verski, socialni, gospodarski, demografski in ne nazadnje razvojni vidik, mislim, da je to stališče Pomurcev do tovrstne regije v kakršnikoli organiziranosti utemeljeno. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Brulc.
Lepo pozdravljeni vsi prisotni! Seveda čutimo potrebo po pokrajinski organiziranosti, verjetno, marsikje v Sloveniji, še posebej pa v mestnih občinah, kjer opravljamo tudi vrsto nalog, kjer že sedaj nekako izvajamo pokrajinske vsebine. Za boljše razumevanje bi predstavil nekatere naloge v Mestni občini Nova Gorica, iz prakse, pa bom mogoče malo daljši. Skrb za razvoj zdravstva, za šempetrsko bolnišnico, je skrb mestne občine. Razvoj visokega šolstva, Univerze v Novi Gorici - milijon in pol letno namenjamo za to izobraževalno infrastrukturo - država ne daje za to nič. Gradimo kampus - pa je stvar Mestne občine Nova Gorica. Skrb za poklicne gasilce, za civilno zaščito, za tisto drago opremo - je naša skrb. Področje kulture, gre za knjižnico, Slovensko narodno gledališče, ne nazadnje koncertno dejavnost, ki je odprta v celem prostoru - je izključno naša skrb. Področje športa, da ne govorim o regionalnih klubih, nogometu, kajakaših in podobnem - je naša skrb. Sociala, center za odvisnike, metadonska ambulanta, ŠEN - , materinski dom, varovana stanovanja - so naša skrb. Infrastruktura širšega pomena, se pravi, velike investicije v vodovode, ki pokrivajo celoten teritorij, kohezijska sredstva in tako dalje, cestna povezava. Gospodarstvo, izgradnja in delovanje tehnološkega parka, milijon in pol sredstev dajemo skladu drobnega gospodarstva za brezobrestne kredite, nepovratna sredstva kmetijstvu in tako dalje. Čezmejno sodelovanje, to je specifika tu ob meji, kjer smo prerasli tiste pohode prijateljstva, kolesarjenja, pobratenih krajevnih skupnosti in tako dalje. Danes gradimo na evropskem teritorialnem združenju - včeraj je predsednik države to posebej poudaril in bil zadovoljen s to iniciativo, ki je edinstvena v Evropi, in upamo, da bomo uspešni. Se pravi, gre za vsebine, ki so za celotno Goriško, Primorsko zelo pomembne, se pa dogajajo na nekem ozkem teritoriju in so odgovornost mestnega župana. Lahko bi še našteval, pa naj bo to dovolj. Imam pa srečo, da je Nova Gorica, stara občina, razpadla samo na šest občin - ne kot v Prekmurju na štiriindvajset ali ne vem koliko - da se teh šest županov ne glede na strankarsko pripadnost dobivamo, dogovarjamo in si pomagamo. Seveda, ob upoštevanju zgodovinskih, kulturnih, pa tudi gospodarskih, pa tudi zemljepisnih oziroma reliefnih dejstev, računamo na samostojno Severnoprimorsko pokrajino, kajti velikost te pokrajine pravzaprav ni takšnega pomena, govorim o reliefni, o površinski velikosti, ker potem bi v Italiji lahko bila pokrajina od meje do Dolomitov ena pokrajina, pa se to ne zgodi. Moram tudi povedati, da enotna pokrajina Primorske pomeni to, da bi bile daljave za realizacijo nekaterih interesov občank in občanov izjemno velike od Bovca do Kopra je tako daleč kot od Nove Gorice do Maribora. Potem je Slovenija ena pokrajina in je stvar rešena. Pomemben element funkcioniranja pokrajin so tudi finančni viri, danes je nekaj bilo o tem rečeno zelo plaho in velikih korakov si tukaj ne more privoščiti država in mi to razumemo, da bo treba postopno, ne čez noč, opraviti te korake in vzporedno z nalogami deliti tudi finančna sredstva. Nedorečenosti je veliko tudi glede na volitve organov v to pokrajino in podobno. Mislim pa, da bi vzporedno morali začeti se pogovarjati tudi o vsebinah Državnega sveta. Ta se danes ukvarja s predavanji, z okroglimi mizami in tako dalje. Z ustanovitvijo pokrajin bi moral ta Državni svet moral dobiti neke druge vsebine, še posebej pa, če bo prišlo do nezdružljivosti županske in poslanske funkcije, potem bi morali o tem voditi zelo odgovorne in zahtevne pogovore. Danes sem bil prepričan, da se bomo pogovarjali več o vsebinah, ampak dogaja se nekaj drugega oziroma se je do zdaj. Nastop predlagatelja je baziral na kritiki, da ni tukaj celotne Vlade, da ni predsednika Vlade in tako dalje, v nastopu predlagatelja pa žal ni bilo niti enega vsebinskega poudarka, ki bi prispeval k razjasnitvi nekaterih problemov. Jaz si dovolim kot briljantnega oceniti nastop kolega Pukšiča. Njegova ponudba, da so v SLS-u pripravljeni pomagati pri pravi zakonodaje - ja, pa kaj si lahko minister pomaga z njegovimi nastopi tukaj, ko je govoril o sužnjelastniških tragedijah, o izkušnjah Grčije in drugih pamfletih, ki ne spadajo sem, pa ne nazadnje tudi Dražgoše in Rotovž in podobno. Na osnovi takšnih razprav pokrajinske zakonodaje, ki bi jo skupaj pripravili opozicija in pozicija, verjetno res dolgo ne bo, kot je rekel kolega Barovič. Zato zaupam v delo sedanjega ministrstva, ministra, da tudi ob upoštevanju vsebin, ki so bile doslej že dogovorjene in niso vse slabe, in tu moram omeniti prispevek prejšnjega ministra, se opravičujem, dr. Žagarja, da se da nekatere elemente uporabiti v pripravi nove zakonodaje. In vem, da skupina strokovnjakov na tem področju intenzivno dela in da bo ta zakonodaja taka, ki bo tukaj od vseh nas zahtevala trezne in pametne odločitve. V nadaljevanju današnje seje se ne bom več oglašal, ker vidim, da nima smisla, ker ne gremo na vsebine, ampak gremo na neko ocenjevanje vsega; gospodarske situacije v svetu, domačih zdrah in podobno. Se vam zahvaljujem sedaj za to pozornost in upam, da bomo do te zakonodaje le prišli v doglednem času. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Grill. Izvolite.
Hval lepa. Tudi sam bi pričakoval, da bi bila razpravna dvorana bistveno bolj zasedena, da bi bilo tukaj resnično v razpravah moč povzeti neke koristne nasvete; predvsem tistih, ki na tej tematiki delajo že vrsto let in bi znali marsikakšno koristno pripombo ali pa predlog dati, seveda tudi same Vlade. Ministra v tej razpravi sedaj verjetno danes ne bomo več videli. To zagotovo kaže nek odnos do te tematike, ki po moji oceni je zelo zelo pomembna. Če je kakšna stvar, katero lahko vsi skupaj v Sloveniji obžalujemo, je to, da od leta 1991 do danes nimamo pokrajin. Kajti pokrajine bi prispevale k bistveno drugačnemu razvoju Slovenije, manjši centralizaciji, bolj enakomerno bi se Slovenija razvijala, kar bi tudi gospodarsko moč Slovenije porazdelilo, ne bi bilo toliko dnevne migracije zaposlenih iz vseh delov Slovenije v Ljubljano. Za Ljubljano bi se kvaliteta življenja bistveno dvignila, kajti, kaj imajo prebivalci Ljubljane od tega, da na tisoče, na deset tisoče ljudi se vsakodnevno vozi v Ljubljano. Zato je bila, kot sem rekel, zamujena priložnost, vendar nikoli ni prepozno. Zato sam resnično ne razumem, da se sedanja vlada ne zaveda te nujnosti po ustanovitvi pokrajin, predvsem glede na to, da ima odlično podlago že v zakonodaji, ki je bila pripravljena v prejšnjem mandatu. Kajti v prejšnjem mandatu je bil velik napredek že s tem, da smo spremenili ustavo. To je bil velik projekt, ki smo ga izpeljali do konca, in tudi zakonodajo. Šest zakonov je bilo pripravljenih, veliko zakonov je imelo podporo tudi s strani takratnih opozicijskih poslancev, s strani občin in ni bilo res s tisto zakonodajo vse narobe, kot skuša danes koalicija tukaj predstavljati. Veliko, veliko dobrih rešitev je bilo. Verjamem, tudi podprl sem vse rešitve, ker boljše pač takrat ni bilo moč oblikovati. Saj smo tudi takrat na dolgo in široko razpravljali, ne samo v Državnem zboru, vse občine smo v bistvu imele tudi možnost dajati pripombe. Tako je bilo tisto nek skupek oziroma presek različnih interesov. Strinjam se, ko je prej predhodnik govoril, da je na mestnih občinah zelo veliko breme na področju šolstva, zdravstva, nenazadnje tudi oskrbe starejših. Tudi sam prihajam iz ene take občine, kjer imamo zelo velike finančne zagate ravno za financiranje takšnih projektov in je zdaj to breme velikih občin in bi bilo bolj prav, da se porazdeli to na regije, ki združuje več občin. Če bi mi imeli regije že pred desetimi leti ali še celo več, sem trdno prepričan, da ne bi imeli danes toliko občin, ki so nekatere resnično majhne, premajhne. Ampak to ne pomeni, da je to slabo. Vsaka občina, ki je nastala na novo, se je hitreje razvijala, vsaj tisto področje, kot bi se sicer. Zato je to bil izhod v sili k decentralizaciji, kajti, če ne bi imeli majhnih oziroma novih občin, bi zadeva bila v Sloveniji še slabša. Zato sam resnično ocenjujem, da marsikakšna občina, ki je nastala, ne bi, če bi imeli regije, in sem lahko prepričan, da bi v primeru regij bilo dovolj politične volje, dovolj znanja, da bi se lahko marsikakšna občina, ki je majhna, potem odločila, da se pač združi ali pa da se združijo, kajti na ta način bi lažje funkcionirale predvsem pri večjih projektih. In regije; govorimo danes o številu regij. Spoštovani kolegi iz koalicije pa tudi iz Vlade - kakšno pa je to število? Katero število je pravo? Tudi opiranje na stroko - tudi stroka ni tukaj enotna. Sem pa mnenja, da vsiljevati ljudem kakšne naj bodo regije, kako naj bo, mislim, da ne more prinesti pričakovanega učinka. Ravno zaradi odlašanja, da do regij ni prišlo, se vzpostavlja tako veliko število statističnih regij, pa še nekih novih želja, in s tem ljudje danes živijo. Pričakujejo kjerkoli v Sloveniji, da pač tista regija bo. Z nobeno drugo rešitvijo se ne bodo sprijaznili. In to bo vaša odgovornost kako do tega priti. Zanima me, kateri poslanec z določenega področja se bo strinjal s predlogom, da pa tiste regije, iz katere prihaja, pa ko je ne bi več bilo, bo to podprl. In če se bomo ves čas tako pogovarjali, ves čas tako obnašali, nikoli ne bo prišlo do regij. V tem delu se strinjam s kolegom Barovičem, da je to lahko "misija nemogoče". Ampak jaz ne verjamem v to. Lahko bi se tukaj našel ta konsenz. Tudi to število pokrajin, ki smo ga v prejšnjem mandatu tudi na referendumu testirali, da bi lahko to bilo boljše kot nič. Jaz odkrito povem, ne poznam odgovora, katero število je pravo. Vem pa, da je regija, iz katere prihajam, Dolensko-belokranjska, ki zajema približno 140.000, zagotovo ena geografsko zaključena celota s kulturnimi povezavami in z vsem tem ter je prava. Za druge naj se odločajo tisti ljudje, ki od tam prihajajo. Danes so predvsem s strani koalicije vsi kritični, z izjemno predhodnika, kritizirajo, ampak nimajo nobenih konkretnih argumentov, kako bi zadevo izboljšali. Tukaj odpirati dileme na to zakonodajo, ki jo vlagamo, spoštovani kolegi iz koalicije in Vlade, vi ste tisti, ki morate dileme reševati. Vi niste tisti, ki boste na nek predlog postavljali nove dileme. Zato imate mandat in od vas se to pričakuje. Tudi mi v opoziciji bi želeli razpravljati o vaših predlogih, vam dajati konstruktivne predloge. Žal, o teh zadevah ni moč razpravljati. Bojim se in se strinjam s tem, kar je prej kolega Tanko omenil, Vlada nima še nič pripravljenega in verjetno še dolgo dolgo ne bo nekaj pripravila. Če se bomo okoli vseh teh dilem vedno znova samo pogovarjali, jih odpirali, ne bomo potegnili nekih konkretnih zaključkov, da bomo to naredili, se poenotili in šli v akcijo. Z vsakim mesecem izgubljamo, ker nimamo pokrajin. In rešitve, da se sedaj gasi, to je bil gasilski zakon, pa smo ga podprli za reševanje Prekmurja. Jaz ne vidim nobenih učinkov, se bojim, da tudi v naprej ne bomo dosegli tistih učinkov. Za Belo krajino bi bilo treba, za Ljubljano tudi nekaj posebnega. Pokrajine bi stvar sistemsko uredile. Ampak, žal, tega ni. Mislim, da bodo tudi ostali gasilski ukrepi slabi oziroma ne bodo prinesli pričakovanega učinka, zato od tega ne bo nič. Upam, da ta zakonodaja, seveda boste naše predloge zavrnili, tako kot Zavračata vso našo zakonodajo, ki jo vlagamo. To je že do sedaj praksa te koalicije. To ni dobro. Naj vam bo to spodbuda. Naj današnja razprava mogoče odpre neke nove vidike, upoštevajte to, uporabite to, pa bomo potem skupaj prišli do tistega cilja. Kot sem rekel, pokrajine Slovenija potrebuje. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Ribič, izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovani prisotni, lepo pozdravljeni! Zdi se mi zelo prav, da se danes v Državnem zboru pogovarjamo o Predlogu zakona o pokrajinah, saj če drugega ne, bomo vsaj lahko izluščili nekatere stvari, ki jih predlagamo v tej zakonodaji, da bo potem Vlada lahko pripravila nek svoj predlog, s katerim bo, upam, v Državnem zboru tudi uspela. Sam Predlog zakona o pokrajinah zelo, zelo podpiram. Pokrajine v naši državi bi že morale biti iz več razlogov. Eden je zagotovo najpomembnejši, in to je decentralizacija, se pravi, skladen regionalni razvoj. Na tem področju čutimo veliko pomanjkanje v ostalih delih Slovenije izven Ljubljane. Veliko nam je uspelo v naši državi postoriti, ko smo se odločili za nastanek več občin, saj se v teh občinah vsi in vsak po svoje trudi, da se vzpostavijo boljši pogoji za bivanje. Zato je tudi slovensko podeželje veliko bolj urejeno kot pred tem. Z ustanovitvijo pokrajin bi tudi regionalni projekti bolje zaživeli in prispevali k boljšemu standardu bivanja državljanov Slovenije. Ne bi ponavljal, kar je bilo že povedanega o prednostih in nujnosti ustanovitve pokrajin s strani predhodnikov. Toda o teh zadevah ne bi smela odločati politika, temveč le stroka. Delovanje v Državnem zboru je takšno, če karkoli predlaga opozicija, ni možnosti, da bi koalicija predloge podprla, in obratno. Zato predlagam koaliciji, naj upošteva nekaj današnjih razmišljanj o pokrajinah in nemudoma predlaga in da v postopek sprejemanja svoj užiten predlog o pokrajinah, da ne bomo zamudili vsega, kar nam v tem času nudi Evropska unija. Ne pozabimo, da ne več dolgo. Danes tudi lahko vidimo, kakšna je zainteresiranost za naš skupni predlog, da bi prišlo do ustanavljanja pokrajin. Tukaj v Državnem zboru nas je zelo malo in se mi zdi na nek način takšno delovanje kraja časa bogu, državi pa denarja. In ko se pogovarjamo o tako pomembnih zadevah in nas je tako malo prisotnih, se mi sploh škoda zdi, da tukaj ne vem komu govorimo, komu predlagamo, komu govorimo o tem, kako so pokrajine nujne, ker nas tako nobeden od tistih, ki bi nas naj poslušal, ne posluša. Zato res predlagam in svetujem koaliciji in pa aktualni vladi, naj čim prej pripravi svoj predlog zakona, upošteva čim več naših razmišljanj o tem predlogu in ga da v medresorsko usklajevanje, potem pa tudi pride z njim v Državni zbor, da bomo poskušali vsi skupaj najti toliko modrosti, saj gre za dobrobit Slovenije, da tudi takšen zakon sprejmemo, z namenom decentralizacije v tej državi. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Bevk.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani Državni zbor! Uvedba pokrajin je zelo zahteven projekt. Nobena vlada doslej, noben sklic državnega zbora temu še ni bil kos. Pokrajine so zahteven projekt, tako po strokovni plati še bolj pa v političnem smislu. Za uvedbo pokrajin se namreč pri ključnem zakonu zahteva 2/3 večina glasov navzočih poslan in poslancev. To pa je projekt, ki zahteva soglasje tako koalicijskih kot opozicijskih parlamentarnih strank. In kaj smo dobili danes na mizo? Paket šestih zakonov, ki jih je predlagala največja opozicijska stranka, niti ne opozicija kot celota. Sedaj pa tako rekoč Slovenska demokratska stranka čez noč pričakuje, da bomo vsi skočili v zrak od veselja in glasovali za projekt, ki je propadel že pod Janševo vlado. Že s predstavitve prvopodpisanega predlagatelja Jožeta Tanka je bilo jasno razvidno, da s tem projektom ne mislijo resno. Tudi sama predstavitev je bila zelo kratka in brez vsebinskih poudarkov, zgolj kritična opazka, da bi moral danes tukaj sedeti celoten ministrski zbor, s predsednikom Vlade na čelu, in da Vlada ni pravočasno pripravila pokrajinske zakonodaje. Predlagatelj je namreč kot glavni razlog za obravnavo opozicijskega predloga pokrajin izpostavil, da Vlada ni pripravila svojega projekta, ki je bil v terminskem planu Vlade sicer določen za 10. december 2009. In glej ga zlomka! Vsemogočna ali morda vsestranska SDS je že 11. decembra lani, torej naslednji dan, vložila svoje zakone, ki so slabo prepisana kopija Žagarjevih zakonov izpred treh let. Kolikor vem, niso za podporo prosili niti drugi dve opozicijski stranki, kaj šele, da bi se predhodno pozanimali, ali obstaja morebitna podpora v koaliciji. Pokrajinska zakonodaje je bila torej vložena s figo v žepu, vedoč, da nima nobene možnosti, da dobi potrebno večino v Državnem zboru. Torej manever največje opozicijske stranke, ki je bil v tem mandatu že tolikokrat viden, SDS ne bo samo rešila Slovenije iz krempljev svetovne krize, temveč bo Sloveniji prinesla tudi tako težko pričakovane pokrajine. V resnici pa kradejo čas bogu in nam vsem. Po terminskem planu naj bi danes kar 15 ur razpravljali o projektu, za katerega predlagatelj že vnaprej ve, da nima dovolj velike podpore. Zato seveda Državni zbor danes ne bo končal redne mesečne seje, temveč se bo ves ustroj in aparat Državnega zbora moral sestati še v ponedeljek, ki je sicer rezerviran za delo v poslanskih skupinah na terenu. To pa seveda stane. Ustavna obtožba predsednika republike, interpelacije zoper ministre, izredne seje o protikriznih ukrepih, danes pa še celodnevna pokrajinska maša. Po mojem mnenju ta hiperaktivnost opozicijske SDS resno ovira normalno delo Vlade in Državnega zbora, zato seveda predlagam, da po hitrem postopku zavrnemo vse predloge, Vladi pa tudi svetujem, da uvrsti ta projekt med neprednostne naloge. Že iz tega paketa danes je razvidno, da bomo v Državnem zboru v tem mandatu zelo težko dobili dovolj veliko podporo za uvedbo pokrajin v Sloveniji. Jaz se že zelo dobro spomnim, kako je prejšnji predsednik Vlade gospod Janez Janša dejal, da to ni samo projekt te, se pravi njihove, vlade temveč skupni projekt celotne Slovenije. Potem pa smo šli 22. junija 2008 na referendum in od 1.692.000 volivcev je prišlo na referendumska volišča 185.830 volivk in volivcev, se pravi niti 11% vseh, ki smo jih takrat povprašali, ali želijo v Sloveniji pokrajine ali ne. In jaz bi se resno zamislil nad tem podatkom. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Tanko, kot predlagatelj, izvolite.
Hvala lepa. Samo kratki odgovori na očitke. Kolega Bevk je rekel, da sem imel zelo kratko predstavitev. Želeli smo več, pa koalicija ne dopusti več kot 5 minut. Tako del tega bremena gre zagotovo na rovaš koalicije, ki tudi s tem onemogoča razpravo. Drugo. Koalicija je vložila oziroma opozicija SDS je vložila zakon ali pa zakone, za katere ne bo imela dovolj velike podpore. Sprašujem se, kdaj bi sploh opozicija smela karkoli vložiti v Državni zbor v tem mandatu, če za niti en ukrep nismo dobili dovolj podpore. In tretje. Očitek glede obsežnosti časa. Včeraj smo eno tretjino tega časa porabili za razpravo o brezplačnikih. Pa zagotovo je to usoden projekt za nadaljnji razvoj Slovenije, brezplačniki pa niso, ker jih tudi ni več. Pa še celovit ni bil, ker ste spustili vse tiste, ki sponzorirajo vašo opcijo. Recimo gospoda Golobiča sponzorira Telekom na njegovem brezplačniku. Hvala lepa.
Hvala. Besedo ima gospod Verlič.
Hvala lepa. Pri vprašanju ustanovitve pokrajin in pri vprašanju pokrajinske zakonodaje gre po mojem prepričanju za osnovno vprašanje: 3, 6, 8, 14, 12 ali še katera. Mislim, da je že v prejšnjem mandatu bil to eden izmed kar pomembnih problemov. Katere pokrajine pa ne bo, če jih bo 6? In zato je najbrž prišlo do kompromisa. Kot se spomnim, je bil ta kompromis dosežen tudi na podlagi sodelovanja takrat še opozicijske Socialdemokracije, ki je danes to verjetno malo pozabila. Ko pa gre za vprašanje o pokrajinah, pa mislim, da gre tukaj za ključno vprašanje v tem trenutku: centralizacija-decentralizacija, skladen regionalen razvoj ali pa močan center, močna Ljubljana. Prej je predhodnik, župan Nove Gorice, govoril o nalogah Mestne občine Nova Gorica. Jaz se pa bojim, da bo obstala, če bo šlo tako naprej, samo ena država, in to bo država Ljubljana. Nobene pokrajine več ne bomo imeli, samo še državo Ljubljano. In država Ljubljana ima danes kazni za parkiranje večje, kot pa jih predpisuje zakon. Tudi zato da se izognemo temu, da bomo poznali samo Ljubljano, potem pa ničesar več, potrebujemo pokrajine. In če je političen kompromis, da jih je 14, jaz ne vidim nobene težave, da jih je 14. Če je to sprejemljivo tudi za ljudi. Saj pokrajin ne ustanavljamo zaradi nas samih, ampak jih ustanavljamo zaradi ljudi. Kaj pa je namen pokrajine, kaj je namen ustanovitve pokrajine? Da bomo lokalno samoupravo približali ljudem, da bodo problemi bližje regiji. Zato so tudi te naloge, ki so v tem zakonu opredeljene. Katere so naloge pokrajine? Jaz mislim, da so tiste, o katerih bi potem ljudje, ki so bližje problemom, ki so bližje težavam, lahko odločali znotraj svoje pokrajine, znotraj inštitucij, znotraj organov, ki bi jih izvolili. Za to gre. Poglejmo samo, kakšne probleme imamo z ravnanjem z odpadki, ker imamo državo in potem občine in ne moremo določiti regijskih odlagališč. Kako lažje bi bilo, če bi imeli pokrajino in bi pokrajina sama znala urediti problem ravnanja z odpadki. Torej urejanje prostora, urejanje komunalnih odpadkov, vse to bi se lahko reševalo na pokrajinah, ne da bi se obremenjevalo ministrstva. Pokrajina bi sama znotraj političnega odločanja preko pokrajinskega sveta te naloge preprosto reševala v korist ljudi. V predlogu je tudi izredno pomembna zadeva, prenos pristojnosti Direkcije Republike Slovenije za urejanje pokrajinskih cest. Poglejte, danes o državnih cestah, ki so v nekih občinah, odločajo administratorji, birokrati na Direkciji Republike Slovenije za ceste z vso skrbjo, vendar pa, kako je videti enemu uradniku v Ljubljani problem neke regije. Težko, on je birokrat. Če problem reševanja pokrajinske cestne mreže, pokrajinskih cest rešuje pokrajina, rešujejo organi, ki so za to izvoljeni, rešujejo skozi proračun. Veste, koliko več pokrajinskih cest bi imeli in koliko manj administracije bi imeli danes na Direkciji Republike Slovenije za ceste in kako lažje bi se odločili za prioritetno gradnjo cest? Pa ne! Zakaj? Očitno zato, ker se želi močna administracija, močan državni aparat, ker Vlada, kot izvršilna veja oblasti potem lahko deli vlada in verjetno močnemu centru, močni Ljubljani. Javni potniški promet. Zgrozil sem se, ko sem dobil odgovor na svoje poslansko vprašanje. Iz Blok v Ljubljano pelje dnevno en avtobus preko Postojne. Iz Osilnice komajda kakšen avtobus. Zakaj? Zopet Direkcija Republike Slovenije za ceste odloča o tem. To je po 13. členu tega zakona o pokrajinah pristojnost pokrajine. Kako lažje bi bilo organizirati javni potniški promet. Kako težje je sedaj, ko se ne more niti en mestni avtobus podaljšati v primestno občino. Kako lažje bi bilo, če bi o tem odločala pokrajina, zato da bi bilo to bližje ljudem. Ni treba nobene filozofije. Gre za to, da ljudje, ki živijo znotraj neke regije, ki živijo znotraj nekega območja, kjer čutijo svojo pripadnost, ne samo znotraj občine, lahko tudi svoje probleme rešujejo, ne zato, da potrebujejo Ljubljano, potrebujejo, ne vem, ministra, direkcije, agencije in ne vem kaj. Ne. Zato, da lahko znotraj demokratično izvoljenih institucij pokrajinskega sveta sestavijo proračun, sestavijo svoje prioritete in s tem izboljšajo kvaliteto življenja. In samo za to gre. Ampak očitno te volje v tem trenutku zopet ni. Mislim, da ni nič narobe, če je Vlada neaktivna, da smo v Slovenski demokratski stranki aktivni. Razumem, če ni poslancev koalicije, ampak da ni ministra, ki bi tukaj poslušal in morda še enkrat slišal argumente, to me pa še bolj prepričuje, da Vlada želi biti aktivno neaktivna pri razreševanju problemov, ki se tičejo vseh ljudi. In brez skrbi, ko me bodo ljudje vprašali, kaj menimo, kakšno je naše stališče, bom rekel, da ne moremo dobiti niti odgovora, ker, žal, minister, ne vem, nima časa, da bi danes tukaj sedel in poslušal.
Hvala. Besedo ima gospod Urh. [[Se odpoveduje.]] Gospod Györek. [[Ga ni.]] Gospod Žnidaršič. [[Ga ni.]] Gospod Petan, izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani! Kot se spomnim, diskusija o regionalizaciji traja že kar nekaj časa. Najdlje se je prišlo konec prejšnjega mandata, ko je koalicija pripravila celoten komplet zakonodaje. Žal je pač tak zakon, kjer je potrebna dvotretjinska večina. Tam je takratna opozicija, sedanja vladajoča večina, rekla ne in zadeva se je ustavila. Ampak oboji smo prišli do točke, ko smo ugotovili, regionalizacija je v redu, to je pozitivno. To bo prineslo nekaj pozitivnega. Edino pri število pokrajin, tam pa smo si prišli navzkriž. Tam je sedanja vladajoča večina, takrat opozicija, rekla, ne, ne, 14 ali 13, kolikor jih pač bo glede na status Ljubljane, to je preveč. Če si kogarkoli vprašal po kuloarju, "sedaj mi pa povej, katere pokrajine pa naj ne bi bilo, navsezadnje tudi to se lahko dogovorimo". "Ja, ne vem, moja mora biti." Seveda, tu smo sedaj. Obtičali smo pri številu. In kolikor sem zaznal tudi v tem mandatu, takole bom rekel, pred volitvami je bilo veliko govora. S strani sedanje največje vladajoče stranke je bilo rečeno, da bom manj pokrajin, da se bo prepolovilo to število. Potem se je ustvarilo neko število od 5 do 8, približno. Kolikor vem, je ta zadeva zamrla. Nič več ne slišim, ali jih bo 5 ali 6 ali 7 ali 8. Po vašem naj bi jih bilo manj. Mi v naš zakon nismo zapisali, koliko pokrajin naj bi bilo. To se pravi, je to popolnoma odprto. Če ta zakon, o katerem sedaj razpravljamo, sprejmemo, se lahko v nadaljevanju točno opredeli, koliko pokrajin, če vi veste, koliko jih mora biti. Mi bomo to sprejeli z razumevanjem, samo povejte. Bistvo je to, da smo se vsi strinjali, da smo vsi soglašali, da bodo pokrajine dale pozitiven učinek. Tu smo si bili vsi enotni. Mi smo prišli sedaj s kompletnim predlogom pokrajinske zakonodaje, ki jo je možno z amandmaji tudi popraviti, jo izboljšati. Vi samo povejte, je za vas optimalno število. In če ste se dogovorili, kakšne pokrajine od tistih, ki smo jih mi že opredelili, pač ne bo. Nas pa preseneča, ko smo slišali, da nekateri govorijo, da so zakoni preveč podrobni. Običajno je problem v tem, ker je zakonodaja premalo podrobna in potem nastajajo problemi in se ne da opredeliti. Tako, je zelo enostavno iz podrobne zakonodaje narediti bolj splošno. To se da narediti med postopkom. Slišali pa smo tudi, kar nas je tudi presenetilo, da bi pokrajine imele preveč nalog, kar na enkrat bi jih morali uvesti. Tudi tu ni problem. Naredimo lahko časovno zamaknitev, čez dve leti bo to, čez tri leta dodamo še to. Če se izkaže za dobro, naredimo še to. Tako tu tudi ni nobenega problema, samo volja se mora izkazati. In če izhajam iz sedanjega stanja Slovenija je v globoki krizi. To nam sicer ni všeč, nobenemu, ampak to so dejstva. Če to priznamo ali ne priznamo, situacija bo še vedno enaka. Kar pa je bolj problematično, je pa to, da je kriza v Sloveniji hujša kot v drugih članicah Evropske unije, še posebej če se primerjamo z evrskim območjem. To kar je ravno obratno, kot je bilo v prejšnjem mandatu, ko je bila situacija v Sloveniji bistveno boljša od drugih držav članic Evropske unije. To se pravi, v tem slabem letu in pol se je marsikaj zgodilo na slabše. In zakaj to poudarjam? Poudarjam zato, ker zaostajamo s koriščenjem evropskih sredstev. Ni bilo dveh razpisov, eden se je potem pojavil, ampak ta razpis je bil takšen, da bo potekal praktično celo leto. In kar je še najhujše - spremenili so se pogoji. Če bi imeli pokrajine, dvomim, da bi lahko na tak način obračunali s pokrajinami, da bi spreminjali pogoje že med razpisom. Pa ne bi zdaj o tem, to bo priložnost kdaj drugič, da vam pojasnim. Ampak za enkrat je, žal, tako. Gre za velika sredstva, 200 milijonov evrov, ki jih Slovenija še kako krvavo potrebuje, pa karkoli bi s tem zgradili, ali ceste, vodovode ali karkoli. Bila bi investicijska aktivnost. Vemo, da so gradbena podjetja verjetno v eni najhujših ali najbolj globokih kriz. Kako prav bi prišlo 200 milijonov evrov, da bi lahko gradbena podjetja delala to, kar je koristno za vse. To ne bi bilo koristno samo za gradbena podjetja, ampak koristno bi bilo za celotno Slovenije - za državljane. Gradbena podjetja pa bi imela delo. In dvomim, če bi imeli pokrajine, da bi lahko kar tako mirne duše en uradnik poklical v Bruselj in rekel: "Počakajte še malo, mi se še nismo zmenili." Mi smo se vse zmenili, projekti so, samo uradniki si ne smejo izmišljati novih pogojev. Prej je bilo treba 85% infrastrukture zraven dodati, zdaj pa 95. Na začetku pa je bilo treba več, potem pa je bilo treba zmanjšati. To se pravi, z enega kupa prelagamo na drugi kup, da se ne bi nič zgodilo. Če bi bile pokrajine, to ne bi bilo možno. In še nekaj. Vsi smo se strinjali, da so pokrajine pozitivne zaradi tega, ker bi s tem zaostajanje posameznih območij v Sloveniji odpravili. Nek uradnik v Ljubljani pač gleda na neko zadevo v Prekmurju tako, na Primorskem pa tako. In njemu je važno, da mu statistika "špila". Navsezadnje, kako pa naj se drugače obnaša. Če pa imamo pokrajine, je pa za tistega v pokrajini pomembno, da zadeve igrajo. In zato smo tudi v Slovenski demokratski stranki predlagali ta komplet, ker se zavedamo te odgovornosti in da je nujno, da bi tudi ta evropska sredstva, ki so zdaj nekje v drugem planu in so odklonjena s strani naše birokracije v Ljubljani, verjetno bila hitreje aktivirana in bi bila še kako nujna in kako potrebna v sedanjem času te globoke krize, ko se recimo gradbeništvo utaplja v dolgovih in nima dela. Jaz podpiram to zakonodajo. Sem pa za to, če je potrebno, če je kaj nejasno, da to opredelimo in rešimo v nadaljnjem postopku. Ampak voljo je treba imeti, te pa očitno sedaj ni. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Kampuš. Izvolite, imate besedo.
Spoštovani podpredsednik, strokovni sodelavci spoštovanega ministra Gjerkeša, kolegice in kolegi! V skladu z načeli in cilji ter usmeritvami so za vzpostavitev pokrajinske zakonodaje potrebni zakoni, kot so Zakon o ustanovitvi pokrajin, Zakon o pokrajinah, Zakon o financiranju in, danes smo pri prvi alineji Zakon o ustanovitvi pokrajin. Ustava določa, da se pokrajine ustanovijo z zakonom, s katerim se določi njihovo območje, sedež in ime. Temeljni kriteriji oblikovanja predloga za ustanovitev pokrajin v Republiki Sloveniji so optimalna regionalizacija in decentralizacija države, kar je najbolj pomembno. Potrebno je postaviti ustrezno ravnovesje med štirimi vidiki decentralizacije: teritorialna, politična, upravna in fiskalna decentralizacija. Temeljno izhodišče v razvojno pospeševalni funkciji pokrajin, ki je za mene odločilnega pomena, je v tem trenutku še nekoliko sporna. Z vidika razkoraka sedanjega nivoja BDP-ja v Sloveniji. Torej razlike v pokrajinah so v sedanjem nivoju precej velike. Znotraj tega je seveda treba najti določeni prijem, kako bomo v nekem časovnem obdobju desetih, dvajsetih let tudi te razlike premostili. Vprašanje oblikovanja pokrajin je neposredno povezano tudi s pristojnostmi pokrajin ter s finančnimi in drugimi materialnimi vidiki. Kaj s tem želimo reči? S tem se želimo "izogniti" sprejemanju takega posebnega zakona, kot je bil sprejet za Pomurje, torej moramo sistem organizirati tako in poskrbeti za sorazmerno, enakomeren razvoj vseh pokrajin v Sloveniji. Model členitve na 6 ali 8 pokrajin predstavlja modele členitve srednje velike pokrajine, seveda s slovenskega vidika, ne pa tudi z evropskega. Ključne prednosti teh pokrajin, ki bi jih naj bilo od 6 do 8, pa so: večja podpora policentričnemu modelu regionalnega razvoja, večja postopnost storitev zaradi manjše oddaljenosti pokrajinskih središč, večje poistovetenje prebivalcev s pokrajino, kar je tudi zelo pomembno, večja prilagoditev potrebam in interesom prebivalstva, večja povezanost ozemlja in pogosta naravna zaokroženost, kar si seveda vsi želimo, uveljavitev večjega števila upravnih središč in s tem povezane boljše oskrbe in večja možnost za ustanavljanje medpokrajinskih in makroregionalnih razvojnih koalicij. Seveda se pridružujem mnenju stroke. Gospodarski, socialni, geografski, primerjalni, čezmejni nacionalni, evropski, globalizacijski in drugi razlogi narekujejo ustanovitev 6 do 8 pokrajin. Model velike pokrajine, ki bodo imele dovolj človeških materialnih resursov za upravljanje njihovih nalog, pomeni tudi, da je močnejši partner proti državi, česar se vsi bojimo. Pomeni tudi čezmejne povezave, kar si seveda mi v teh obmejnih regijah želimo. V tem trenutku tega ni. Torej mi na naši slovenski strani, si želimo vzpostavitve pokrajin. Na drugi strani pokrajine imajo in mi nimamo sogovornika. 6 do 8 pokrajin mora imeti najmanj 100.000 prebivalcev, kar je seveda nek normalen pogoj. V tem modelu pa je bila tudi prekmursko-prleška pokrajina predvsem zaradi specifičnega geopolitičnega položaja, nekaterih razvojnih specifičnosti in pogojno še spremenljivega regionalnega razvojnega potenciala. Seveda je res, da bomo naše pokrajine obvezno razdelili tudi še na volilne enote. Res je, nekajkrat je bilo rečeno, da je pomurska regija neka specifika, torej fara-občina. Ne bom govoril, koliko je pozitivnih in koliko negativnih, ker bi seveda vsi poskušali negirati te zadeve. Mislim pa, da je ob upoštevanju stroke jasno razvidno, da stroka dejansko odklanja vse, kar bi bilo več kot 8. Lahko rečem, da si ne želim pokrajinske zakonodaje z neresnimi prijemi, čemur smo priče, podpiram pa zakonodajo, ki bi bila resna. Moram reči, da veliko število manjših pokrajin nima nobenega razvojnega naboja, kar je osnovna zahteva in namen ustanavljanja pokrajin. Pokrajine morajo biti neodvisne in samostojne. To je namen pokrajinske zakonodaje, ne pa to, kar mi ali vi govorite. Odvisno je od tega, kako bodo naše občanke in občani zadovoljni. Ne pa, kako bodo zadovoljni ti in ti, ki imajo zdaj neke pretenzije. Kako bodo naše občanke in občani zadovoljni, ali bodo v tej pokrajini videli hitrejši razvoj, več možnosti v vseh vidikih življenja, torej tudi nova delovna mesta in tako naprej. To je bistvo vsega. To, kar si vi mislite, je seveda zanemarljivo. Tega zakona, ki prinaša 13 pokrajin, v tem trenutku ne morem podpreti. Iz preprostega razloga, ker že v prejšnjem mandatu niste dobili dvotretjinske večine in je torej predložitev tega paketa zakonov zopet sorazmerno neresna. Verjetno so se predlagatelji zavedali, da je minister Gjerkeš svoje delo vzel resno, strokovno in se je priprave pokrajinske zakonodaje lotil dobro, pa tudi v relativno kratkem času jo je pripravil. Pripravil jo je na strokovnih temeljih in na podlagi priporočil stroke. V tem trenutku bi pričakoval od predlagateljev, da takšen zakon umaknejo. S tem boste prispevali k normalnemu poteku zakonodaje, ki jo pripravlja minister Gjerkeš, ki, predvidevam, bo tudi z vašo podporo v nekaj naslednjih mesecih dobila zeleno luč; tako si želim. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospa Pečan. [[Je ni.]] Gospod Gorenak, izvolite.
Hvala lepa. Še dobro, da sem na vrsti. Moram povedati, da imam na računalniku pripravljeno rubriko "znamenite izjave", kamor določene zadevah, pa jih bo z današnje seje kar nekaj. Tudi to, kar smo zdajle slišali. Maloprej pa smo slišali s strani predstavnika Zares: "Mi pripravljamo kakovostne, trajne in po volji ljudi ustrezne rešitve." No, še velikokrat ga bom verjetno vprašal, kdaj pa to bo. Pa pojdimo na temo, to bo bolje. Pokrajinske zakonodaje ta Vlada ni pripravila. Maloprej smo slišali, da minister pripravlja pokrajinsko zakonodajo oziroma je pripravil pokrajinsko zakonodajo. To ni res. Še dobro, da je dovoljeno v parlamentu tudi lagati. Sicer pa so pokrajine stvar, ki ima že kar dolgo brado. Danes zjutraj je bilo rečeno v enem komentarju na Radio Slovenija, da je to postala stvar političnega prestiža. Jaz se bi celo strinjal. Ampak verjetno, če komentator misli stvar političnega prestiža politične levice, potem je to res. Potem mu pritrdim. To kaže tudi prisotnost tukaj med nami: trije poslanci koalicije pa dvanajst opozicije. Tako je bilo stanje, malo preden sem začel govoriti. Dejstvo je, da so pokrajine vsesplošen naš konsenz, da jih potrebujemo. Verjetno bi vsi pritisnili tipko "da", če bi glasovali o tem vprašanju. Ampak poglejte, nobena dosedanja vlada, razen prejšnja, to je vlada Janeza Janše, ni prinesla na mizo še nič. V prejšnjem mandatu smo dobili na mizo paket kompletne pokrajinske zakonodaje. Prišli smo v Državni zbor in rekli, "gospodje, tole je naš predlog, opozicija izvolite, povejte, pomagajte in gremo s pokrajinsko zakonodajo naprej". Rezultat je bil "niet", bi rekli Rusi. Kolektiven pritisk na tipko "ne". In gospod Kontič je takrat rekel, on se je namreč glasovanja vzdržal pri ključnem zakonu, že ve, zakaj, ker bi verjetno malo prišel v Velenje. Namreč v Velenju so poslanci iz prejšnjega mandata, sem jih slišal in vam lahko ponovim, zelo jasno povedali, Velenje moramo imeti, Sašo moramo imeti, bomo se borili. No, potem so pa prišli v parlament, so pa začeli govoriti, da je treba imeti manjše število pokrajin, da je treba narediti močne pokrajine itd. Ampak med njimi pa Saša mora biti. Da je najmanjša, pa tako ni pomembno. S strani takratne opozicije oziroma SD-ja smo zelo jasno slišali, "mi bomo pripravili novo zakonodajo, mi bomo pripravili boljšo zakonodajo". Človek bi rekel prav, bomo pomagali pri tem. Ni tukaj nobene težave. Za nas to ne more biti in tudi ni kak političen prestiž. V načrt dela ste si napisali, da je november lanskega leta vaš rok. Saj mi nismo pisali nobenega vladnega programa dela za leto 2009 - vi ste si zapisali, da boste v novembru 2009 vložili pokrajinsko zakonodajo. Mi smo jo veselo čakali, vsaj jaz. Zato, da vidimo ta boljši izdelek, kot je bil izdelek vlade Janeza Janše. Seveda tega nismo dočakali. Torej niste spoštovali svojega roka in ste čakali. Ne vem, na kaj. Na boljše čase? Ko smo mi že vložili, prej je bilo spet narobe rečeno, ko smo mi že vložili dopolnjen predlog iz prejšnje vlade, poudarjam, ko smo ga že vložili, vložili smo ga pa zato, ker ga vi niste naredili, je prišel minister s šestimi listi papirja ali nekaj listi papirja. Od tega so bili trije zemljevidi, pa trije listi teksta. Kaj je bilo tam? 3, 6, 9 ali 4, 6, 8, niti ni pomembno, pokrajin narisanih v variantah, z vprašanjem: "Kaj vi mislite, kaj bi bilo bolje?" In trije listi obrazložitve. Poudarjam, prišel je potem, ko smo mi že vložili to zahtevo. Situacija je torej absurdna. V prejšnjem mandatu ste trdili: "Ne bomo podpirali vašega predloga. Mi bomo pripravili boljšega." Razvojno močne regije in tako dalje in tako dalje. Bom kar direkten. Doma ste lagali volivcev, ko ste rekli: "Saša pa mora biti." Ko ste pa na oblasti, si sami postavite rok in ga ne spoštujete. Predsednik Vlade pa isti dan, ko se minister trudi po parlamentu, reče: "To ni več prioriteta." Bojim se, da ima kolega Barovič kar prav, ko pravi: "Iz tega nič ne bo." Ja seveda nič ne bo, saj ne znate narediti. Pravzaprav pa ni vprašanje, ali znate ali ne znate narediti. Verjetno se tisti, glede na to, da vas več ali manj poznam še iz MNZ, ki se že dolga leta s tem ukvarjate, mi tudi verjetno zaposleni na ministrstvu oziroma vladni službi, še lahko najbolj smejijo. Zakaj? Ker premetavajo te številke za eno in za drugo vlado, pa točno vedo, da ne boste tega podprli oziroma da v tem trenutku vsaj ta vlada tega ni sposobna narediti. Seveda boste glasovali proti, saj je svobodna volja vsakega poslanca. Ampak treba bi pa bilo le razmisliti nehati te politične igre in to zakonodajo končno enkrat sprejeti. Saj jo lahko popravite, spustite jo danes naprej. Popravite jo in naredite 3, 6, 8, ne vem, koliko pokrajin mislite, da je prav. Ali pa, če jo že mislite zavrniti, za boga, prinesite svojo! Ali pa bom jaz predlagal mojim kolegom, da vam jo jeseni še enkrat prinesemo, če ne boste uspeli do takrat narediti. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Jurša, ga ni, Germič, tudi ne. Gospod Tisel, izvolite, imate besedo.
Lepo pozdravljeni gospod podpredsednik. Gospe in gospodje iz ministrstva, poslanke, poslanci! Da Slovenija potrebuje pokrajine, je več ali manj znano vsem že kar nekaj let. In tudi veliko je bilo narejenega na tem področju že za časa prejšnjih vlad. Potem pa kar naenkrat sprenevedanje, da ni dobro pripravljeno, da to ni pravo, pa vendarle že zdavnaj, že za časa prejšnje vlade, smo skupaj prišli do dejstva, da je treba sodelovati, tako opozicija kot pozicija, da pridemo do tistih kvalitetnih pokrajin, ki jih Slovenija potrebuje in ki jih tudi ljudje sprejmejo. Kaj nam pomaga, če parlament nekaj vsili, ljudje pa tega ne sprejmejo! To se je pokazalo na referendumu pred dvema letoma, ko so bili nekako za 11 pokrajin med 13, medtem ko za dve ljudje niso bili na referendumu, tako da se je izkristaliziralo, da je morda sprejemljivo za ljudi 12 do 14 pokrajin. Ko slišimo Korošce, da Koroška ni pokrajina, takoj začnejo urgirati, da brez Koroške pa pokrajin v Sloveniji ne bo. Če vidimo število prebivalcev Koroške, vidimo, da je med manjšimi pokrajinami, tako da je v okviru naravnih danosti, zgodovinskih, gospodarskih, populacijskih pa po zaokroženih centrih nekako najracionalnejše 12 do 14 pokrajin, kar je prejšnja vlada tudi že predstavila v tem sklopu zakonov. Sicer še ne vse, pa vendarle so bili takrat zavrnjeni, niso bili dopolnjeni in tako danes spet predlagamo, da se nekaj premakne naprej. Zakaj so potrebne pokrajine? Za enakomernejši razvoj v Sloveniji, da se ne bo centralizem še večal. To se je videlo pri razpisih za razvojne programe razvoja regij, kjer lansko leto ni bilo razpisa, medtem ko so prejšnji štirje že dobro opravili svoje delo. Ob vseh urgencah v lanskem letu je do tega razpisa vendarle prišlo 29. januarja letos. Upamo, da bo bodo ti projekti, ki so bili skrbno pripravljeni, tudi izvedeni. Bil je sprejet zakon za razvoj Pomurja, kot najbolj ogrožene pokrajine v Sloveniji. In podobno so Belokranjci prišli v parlament z zakonom o razvoju Bele krajine. Ta zakon ni bil sprejet, kajti koalicija ga ni podprla, v bistvu v obliki amandmaja. Vendar pa slišimo, da bo zdaj nek razvojni svet za Belo krajino in Kočevsko pomagal pri njihovem razvoju. Na Odboru za lokalno samoupravo in regionalno politiko smo veliko govorili o skladnem razvoju Slovenije, o potrebi pokrajinizacije, vendar tudi druge pokrajine, podobno kot Prekmurje in Bela krajina, potrebujejo nekako hitrejši, skladnejši razvoj. Zelo ogroženo je Kozjansko z Obsoteljem. Tudi za Koroško smo slišali, da je velika brezposelnost. Če povem za Kozjansko in Obsotelje, gre za dvakrat večjo brezposelnost, kot je v državi Sloveniji. Po zadnjih podatkih smo v tem tednu slišali, da je6,8% brezposelnost v Sloveniji. Na Kozjanskem z Obsoteljem je ta preko 12%. Prav tako smo slišali za ogroženost Zasavja. Tako sva s kolegom Gorenakom pripravljala zakon, da bi ga vložila - če bi bil sprejet za Belo krajino - tudi za Kozjansko in Obsotelje. Tam so ljudje ponavadi bolj tiho, čakajo. Ker je bila obljuba, da bo v pol leta sistemski zakon Vlada pripravila, potem nismo urgirali s podobnimi zakoni. Še vedno se zanašamo, da bo Vlada pripravila zakon o enakomernem razvoju države Slovenije, tako da ne bo treba vlagati posameznih zakonov za posamezne pokrajine. Če bomo skupaj s sodelovanjem prišli do tistega optimalnega števila pokrajin, bo to bolje za vso Slovenijo, kajti po letu 2013 se lahko nadejamo črpanja evropskih sredstev samo v primeru, da bomo imeli pokrajine, kjer je velik del naše Slovenije še pod evropskim povprečjem. Sicer nam grozi, da sredstev ne bo več. Vem, da teh predlogov sedaj ne boste podprli, se pa zanašamo, da boste pripravili zakonodajo v čim krajšem času, da bomo lahko podprli tisto, kar bo dobro za Slovenijo. Hvala.
Hvala. Gospa Jeraj, izvolite.
Hvala za besedo. Jaz predloge, ki smo jih vložili v naši poslanski skupini zato, da v Sloveniji uvedemo pokrajine, podpiram. Že v prejšnjem mandatu smo ugotavljali, da je Slovenija zelo neenakomerno razvita, da se nekatera območja spopadajo oziroma so njihovi kazalci bistveno slabši kar se tiče zaposlovanja, BDP-ja, podjetij, ki funkcionirajo v regiji in podobno. Zato smo se že v prejšnjem mandatu odločili, da naredimo ta korak in pripravimo pokrajinsko zakonodajo. Da smo se stvari lotili resno, kaže, da so bile najprej opravljene analize, da so se na mnogih nivojih prediskutirale rešitve. Očitati nam danes, da vlagamo stare zakone, mi smo takrat smatrali, da so ti zakoni, ki smo jih vložili, dobri. I in to mislimo tudi danes, ker so rešitve domišljene in so tudi rezultat tistih razprav, ki smo jih opravljali ne samo takrat v koaliciji, ampak tudi z opozicijo, z lokalnimi skupnostmi in vsemi tistimi, ki je prav, da so v te razprave vključeni. Minister pravi, da predlog ni optimalen. Vemo pa, da se že od leta 1994, ko smo ustanovili lokalne skupnosti, se pravi, občine, ves čas pogovarjamo tudi o drugem nivoju, torej pokrajinskem, ki pa ga nikoli doslej nismo uspeli pripeljati tako daleč, kot ga je pripeljala prejšnja vlada in dejansko pripravila paket zakonov, ki prinašajo odgovore na vsa vprašanja. Minister pravi, da je nekaj pripravil, da nekaj še bodo. Vemo, da se državna uprava v vašem času kar povečuje, tako da najbrž ne bi smel biti tak problem sestaviti in pripraviti stvari tako, kot bi bilo treba. In končno, tem zakonom oziroma takemu načinu so državljanke in državljani na referendumu rekli "da". In zdaj oponašati, kolikšna je bila udeležba in kaj vse z referendumom morda ni bilo prav, ni na mestu. Odločajo tisti, ki na referendum pridejo, in ti so odločili, da pokrajine želimo, tudi koliko in kakšne. Zato obiti voljo ljudi na tak način, da odlašamo in se ponovno vračamo na začetek in se pogovarjamo o osnovnih stvareh, mi smo se takrat odločili, da se bomo pogovarjali najprej o tem, kaj bodo občine počele, kaj bodo njihove naloge, šele potem se bomo ukvarjali s številom. Vi pa seveda delate stvari podobno, kot se jih je delalo vedno doslej in niso nikamor pripeljale. Najprej se pogovarjamo o številu pokrajin in dokazujemo eden drugemu, kolikšno bi bilo pravo število ali pa kolikšno ne. Kot rečeno, podpiram predloge in upam, da jih boste tudi vi, da bo Slovenija končno bolj enakomerna.
Besedo ima gospod Milan Gumzar.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljeni! Sam sem sicer trdno prepričan, da za razvoj Slovenije nujno potrebujemo še en del lokalne samouprave, to pa pomeni, pokrajine. Res je, da je v okolju, iz katerega prihajam, število pravzaprav čisto nepomembno, ali bo to število šest, deset ali štirinajst. Sam bom ostal v isti pokrajini, tudi če bo to število tri. Kar se mene tiče, svoji volilni bazi nisem obljubil nobene pokrajine, in sem tu neobremenjen. Res pa je, da danes ugotavljam, da je za vse, kar se dogaja v Državnem zboru, kot je nekdo že dejal, škoda tega časa. Lahko bi rekli, da je nekdo napisal scenarij, ali pa bi bilo bolje rečeno, da se ta scenarij ponovno pojavlja, kot se je pojavil že pred časom. Scenaristi pa so isti. Sicer smo slišali, da se je ta scenarij malo popravil oziroma malo prepisal, česar pa ne morem trditi. Trdno pa sem prepričan, da smo igralci po tem scenariju približno enaki oziroma ste enaki. Vse to pa je pravzaprav namenjeno našim gledalkam in gledalcem doma pred televizorji. Kaj jim sporočamo s tem scenarijem oziroma z današnjo razpravo? Sporočamo jim to, da sami nismo trdno prepričani, kaj bi z današnjim dnevom želeli, razen tega, da jim ponujamo to, kar smo jim ponudili pred nekaj časa. To je pa bilo 14 pokrajin, pokrajinsko zakonodajo, katero so sicer resnično sprejele volivke in volivci na referendumu. To je sicer res. To je tudi njihova avtonomna pravica, da na referendum gredo ali ne gredo. Če bi jim pa takrat povedali, da bi bilo treba samo en evro dati zraven za ustanovitev pokrajin, bi ti ljudje pravzaprav rekli ne. Ampak to je že neko drugo vprašanje. Ker pa v tem trenutku imamo smo vsi polna usta, kako je treba razbremeniti gospodarstvo, jaz sicer bom polsmešno ali pa mogoče celo pred javnostjo ne bom izpadel resen, podal en predlog. Če smo vsi za to, da pokrajine potrebujemo, če smo vsi za to, da ne želimo dodatno obremenjevati gospodarstva in naših davkoplačevalcev, naredimo naslednjo potezo. Ne moremo mimo obljubljenih zadev: 14 pokrajin. Tako smo obljubili. Obljubili smo 14 statističnih regij. Prejšnja in predprejšnja vlada in sedanja vlada se pravzaprav ne upa soočiti s situacijo in ponuditi manjše število, ker desetletja govorimo o štirinajstih regijah. In to so seveda težave. In recimo, da bomo prenesli čim več pristojnosti z države na regije, bomo napravili na državnem nivoju naslednje: zmanjšali Vlado za polovico, prepolovili Državni zbor, ukinili Državni svet, s tem privarčevali toliko in toliko denarja, ta denar pa dali na regije z njihovimi nalogami. Saj bo pravzaprav Vlada, ko bomo imeli regije, imela bistveno manj dela, tudi Državni zbor bo imel manj dela, in naslednja poteza bo tudi nekaj manj dela na upravnih enotah oziroma na občinah. Ampak tega si skoraj nihče ne upa na glas povedati. In tudi jaz ne bom izpadel zelo resen ob tem predlogu. Ampak tako bi se dalo kaj privarčevati. In na nasprotni strani govoriti, da bomo samo z regijami rešili gospodarstvo ali pa tudi enakomerni razvoj Slovenije, sicer sem trdno prepričan, da se to pravzaprav ne bo zgodilo. Res je, da smo danes tudi slišali, da se v nekaterih evropskih državah pogovarjajo o krčenju števila regij, tudi o krčenju števila občin. Res je, da so te procese delali tam 20 in več let, da bomo tudi mi mogoče čez 20 let ugotovili, da je mogoče kakšna občina preveč in tudi mogoče kakšna regija. Če smo pa že pri tem, res je, občine predvsem na podeželju smo prinesle neko novo kvaliteto bivanja. O tem ni nobenega dvoma. Mogoče smo zdaj pred tem, da je treba tej kvaliteti bivanja dati tudi dodano vrednost. To dodano vrednost pa lahko damo samo tako, da bomo razbremenili davkoplačevalce in gospodarstvo in ta denar namenjali v razvoj. Na koncu želim poudariti, da bomo po vsej verjetnosti pri naslednjem scenariju, ki ga bo mogoče pripravila Vlada ali pa mogoče kdo drug, razpravljali o enakih težavah in se zopet ne bomo mogli odločiti, ali je teh regij 5, 6, 10, 12, 14. Zato bi bilo bistveno bolje, če ne moremo najti enotnega scenarija, da to temo zaenkrat pustimo in se ukvarjamo z vsakodnevnimi težavami, to je pa izboljšanje gospodarstva in zagotovitve boljših pogojev življenja naših državljank in državljanov. Hvala.
Gospod Franc Pukšič.
Hvala lepa. Kolegice in kolegi! Ministra sicer ni tukaj, ampak vendarle vsi trije operativni programi so bili akreditirani. Akreditirani so bili z inštitucijami Evropske unije in skupaj z našimi inštitucijami kontrole proračuna in kot našega Računskega sodišča. Minister je rekel, da je bila tudi pritožba da se ni dala zahteva za izplačilo s strani Evropske skupnosti. Minister, pokažite dokumente, da je to res. Če ne, pred tem visokim zborom govorite neresnico in tega si ne morete in ne smete privoščiti. Torej koliko? Mi vemo, Evropska skupnost je kvečjemu pohvalila, pa ne pohvalila, to niti ni pomembno, je akreditirala vse programe in vse je bilo z njo dogovorjeno. Govoriti, da nekaj ni, je pa popolnoma irelevantno, sploh ni res [[...]] [[Izklop mikrofon.]] [[...]]
Želi predstavnik Vlade še besedo? [[Ne.]] Hvala. V imenu predlagatelja? Gospod Jože Tanko.
Eden temeljnih ali pa ključni cilj ustanavljanja pokrajin je zmanjšanje razvojnih zaostankov. Najbrž vsi poznate to preglednico iz prejšnjega mandata, ko je bivša vlada zapisala, kakšne so regionalne razlike med posameznimi pokrajinami. Pravzaprav velika večina teh pokrajin je v dvakrat slabši kondiciji, ima dvakrat slabše rezultate v bruto domačem proizvodu na prebivalca, kot recimo osrednjeslovenska pokrajina. Če izvzamemo Ljubljano, je ta razlika še enormnokrat večja. In če mi ne bomo na širše lokalne skupnosti, na pokrajine prenesli pristojnosti, ne bomo prenesli nalog in prenesli tistega dela sredstev, ki so danes porazporejena po nekih centraliziranih državnih institucijah, teh razvojnih zaostankov ni mogoče zmanjšati. Vedno se bo našel motiv in glasovalni stroj, ki bo omogočil, da se bo vlagalo recimo v stadion v Ljubljani, v druge velike projekte v Ljubljani, da pa bo zelo težko priti do sredstev za univerzijado v Mariboru ali za evropsko prestolnico kulture, ki je tudi, slučajno, Maribor. Tu so, kadar je treba na tak način prerazporejati sredstva, izredno velike težave znotraj vlade in v tej koaliciji. In s tem, ko smo pripravili zakon in pokrajinske zakone, poskušamo dati podlago za to, da se tudi vsebine, ki so zdaj skoncentrirane v državnih institucijah, razporedijo na širše področje, na pokrajine. Da se tudi upravljanje, menedžiranje s temi vsebinami začne na zaokroženih enotah, da to ni vse v Ljubljani. Ampak očitno v tej vladni koaliciji ni posluha za to, da bi se ta decentralizacija pristojnosti, nalog in tudi sredstev naredila, kajti centralna oblast, ki jo ta koalicija predstavlja, nima "korajže" in nima zaupanja v ,ljudi v lokalna področja, da bi to pustila in jim omogočila razvoj. Veste, v tem primeru pokrajinske zakonodaje ne gre za prestižno vprašanje. Za prestižno vprašanje bi šlo, če bi imeli na razpolago dva konkurenčna predloga, da bi imeli predlog, recimo, SDS in vladni predlog. Mi danes v tem trenutku nismo na tej ravni, kajti imamo samo predlog Slovenske demokratske stranke, nimamo pa vladnega predloga. In zato tu ne moremo govoriti o prestižu, o prestižnih bojih za ta projekt. Gre za to, da smo se mi odločili, da bomo to predlagali, ker Slovenija je ta projekt potrebovala v prejšnjem mandatu, bili so tudi dobri pogoji, da bi ga sprejeli in ga še toliko bolj potrebuje v teh težkih kriznih časih, v tem mandatu. Če bi ustanavljali, po mnenju predsednika Vlade samo tiste stvari, ki so finančno nevtralne in projekt ustanavljanja pokrajin je predsednik Vlade gospod Pahor opredelil kot finančno obremenjujoč, se pravi, kot projekt, ki prinaša stroške, potem bi, če bi Vlada tako ravnala, to še nekako razumel. Vendar v tem času je na nefinančen, nevtralen način Vlada ustanovila Nacionalno agencijo Republike Slovenije za kakovost v visokem šolstvu, z milijonom in pol proračuna, Javno agencijo za varnost cestnega prometa se ustanavljanja z zakonskim predlogom, ki je prišel 26. februarja v Državni zbor, potem ustanavlja se Agencija za upravljanje s kapitalskimi naložbami, ustanovljen je Fiskalni svet z 200 tisoč evri letnega proračuna in tako naprej, Agencija za varnost hrano, Agencija za ustanavljanje energetskih regulatorjev in tako naprej. Skratka, veliko stvari obremenjujejo, pa niso nujno potrebne za enakomeren razvoj Slovenije. Ta projekt je potreben. Čudi nas, da Vlada tukaj nasprotuje in tudi koalicija. Hvala lepa.
Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa čas določen za razpravo še ni potekel, sprašujem, ali želi kdo na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika še razpravljati? Ugotavljam, da te želje ni. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v ponedeljek, 8. marca, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 21. TOČKO DNEVNEGA REDA - TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O PRENOSU NALOG V PRISTOJNOST POKRAJIN, v okviru rednega postopka. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 26-ih poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 24-ih poslank in poslancev s prvopodpisanim zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku predlagatelja zakona, gospodu Zvonku Lahu za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Prosim.
Spoštovane poslanke in poslanci! Gospod podpredsednik. Med ostalimi zakoni s področja pokrajinske zakonodaje je Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke predlagala tudi zakon o prenosu nalog s področja pristojnost pokrajin. Okvirno so naloge pokrajin določene s krovnim zakonom o pokrajinah po področjih posameznih nalog. Gre za naloge, ki jih v skladu z veljavnimi področnimi zakoni opravljajo bodisi država bodisi občine, zato je treba naloge pokrajin konkretno določiti in prenesti v pokrajinsko pristojnost s področnimi zakoni. Mislim, da je sedaj brezplodno na dolgo in široko razpravljati o decentralizaciji in dekoncentraciji državne oblasti in o nalogah pokrajin, ki spadajo med lokalne zadeve širšega pomena in naloge, ki spadajo med zadeve regionalnega pomena. Če so pokrajine na ravni teritorialne členitve NUTS 3 in se bodo lahko neposredno vključevale v izvajanje posameznih instrumentov kohezijske politike, je potrebno pristojnosti in naloge določiti po posameznih področjih. In če so pokrajine drugi nivo lokalne samouprave, je treba pristojnosti in naloge pogledati od spodaj navzgor po načelu subsidiarnosti. Določiti je treba naloge pokrajin po posameznih področjih, kot so regionalni razvoj, okolje in prostor, promet, gospodarstvo, visoko šolstvo, šolstvo in šport, zdravje, kultura in ostale zakonodaje, ki se tiče lokalne samouprave. Sedaj imamo regionalne razvojne agencije, regionalne razvojne svete in če Vlada pripravlja nov zakon oziroma je zakon, kot smo slišali danes, že pripravljen, zakaj se Vlada ni vprašala, ali imajo te regionalne razvojne agencije določene izkušnje. Pripravljale so določene projekte in bi se posvetovali z institucijami, ki sedaj na nivoju lokalne samouprave ali na višjem nivoju kot so občine že funkcionira in pripravljajo zakone. Vlada se izgovarja na neke strokovnjake, ki imajo svoje stališče in pravijo, da je 14 pokrajin preveč, vendar mislimo, da bi bilo treba o tem obvestiti, če ne lokalne skupnosti, vsaj nacionalna združenja občin, da bi izmenjali izkušnje na tem področju. Vendar, kot smo danes tudi že slišali, te pripravljene zakonodaje ni. In če ne bomo drugega nivoja lokalne samouprave gradili od spodaj navzgor, da ne bo grajeno tisto, kar občine ne zmorejo tako dobro opravljati, kot bi jih pokrajine, moramo najprej poiskati tiste naloge, jih zbrati skupaj in pravilno organizirati na višjem nivoju, šele potem vse naloge, ki jih država sedaj upravlja, pa ugotavljamo, da slabo upravlja, poskušati vklopiti v to pokrajinsko zakonodajo, da pokrajine opravljajo tudi določene naloge. Slišali smo od ministra za lokalno samoupravo, kako naj bi šli po dvotirnem sistemu, to se pravi, ostale naj bi upravne enote, tako kot do sedaj. Vemo pa v lokalnih skupnostih, da to ni v redu, da se določene naloge podvajajo in da bi bil dosti boljši enotirni sistem pokrajin. S tem, da bi se prenešene naloge prenesle iz države na pokrajinski nivo. Vemo tudi, da je veliko nalog, ki jih je Republika Slovenija obljubila predvsem na področju komunalne infrastrukture, ki so izključno v pristojnosti lokalnih skupnosti, jih je obljubila do določenega roka odpraviti, vendar to nikakor ni mogoče. Verjetno bi pokrajine tukaj dale določen oziroma boljši zakon k odpravljanju teh težav, ki jih imamo. Zato predstavljamo ta zakon. Verjetno ga bo danes doletela taka usoda kot ostale zakone. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem predstavnici Vlade za uvodno obrazložitev. Gospa Duša Trobec Bučan, državna sekretarka.
Spoštovani predsedujoči, poslanke in poslanci. Predlog zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin pomeni konkretizacijo določb zakona o pokrajinah, ki je tudi del predlaganega paketa zakonov. Te določbe prepodrobno in neuravnoteženo ter zato omejujoče urejajo področja izvirnih nalog pokrajine, to je nalog regionalnega pomena in lokalnih zadev širšega pomena. S posameznimi poglavji zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin se posega v področne materialne zakone in se jih spreminja in dopolnjuje tako, da se določa naloge, ki jih bodo opravljale pokrajine v svoji izvirni oziroma preneseni pristojnosti. Vlada meni, da gre za preveliko število nalog, ki se naenkrat prenašajo na subjekte, ki jih še ni. Ko bodo pokrajine ustanovljene, pa bodo morale naenkrat prevzeti breme nalog iz vseh 50 zakonov, ki jih vsebuje predlog zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin. Na pretežnem delu področij, ki jih predlog zakona vsebuje, je opaziti tendenco omejevanja pristojnosti prenesenih v izvirno pristojnost pokrajin, kar izraža po eni strani nerazumevanje pojma lokalne samouprave, po drugi pa še posebej pomena prenosa nalog v izvirno pristojnost pokrajin. V predlaganih spremembah in dopolnitvah področnih zakonov se kaže velika neuravnoteženost v obsegu in načinu pristopov za ureditev zadevne zakonske problematike, ki naj bi jo zahtevala ustanovitev pokrajin. Vse to pa je v nasprotju z doktrino lokalne samouprave in z Evropsko listino lokalne samouprave. Vlada meni, da je pokrajinam treba najprej določiti ključne izvirne pristojnosti ob upoštevanju njihove razvojne vloge in njihovega pomena pri uresničevanju strateških razvojnih ciljev. Pokrajin v začetku delovanje tudi ne bi smeli obremenjevati z upravljanjem državnih upravnih nalog. Zaradi začetka dela pokrajin je treba že z zakonom o pokrajinah določiti lastne izvirne pristojnosti pokrajin, določiti postopen prenos ustanoviteljskih pravic v osebah javnega prava na področju regionalnih nalog, prenos državnega premoženja in ustreznih kadrov za začetek dela pokrajinskih uprav. Iz navedenih razlogov Urada Republike Slovenije ne podpira nadaljevanja obravnave tega zakona. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Bogdan Barovič, v imenu Poslanske skupine SNS.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani! Ja, kaj naj, velik kup je, veliko vsebine je v Predlogu zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin in zelo obširen za preštudirati. V tem delu je jasno izražen namen, ki v uvodnem delu, tega ne bom razlagal, predstavlja, kaj so izvirne naloge pokrajine, kaj so prenesene naloge pokrajine, kaj spada med izvirne in prenesene, kaj so izključne pristojnosti in mešane pristojnosti. Zelo na splošno. To je pač nek organigram, ki razlaga pomen vseh teh izrazov in potem jih bolj podrobno razloži - tu se bom tudi dlje časa ustavil - napraktičnih primerih. Torej, kaj se iz različnih področij prenaša, na kakšen način iz države in kaj ostane v državi in kako se to financira. Pa začnimo na področju regionalnega razvoja. Ta zakon pravi, da bodo pokrajine funkcionalno ozemeljske enote za usklajevanje trajnostnega razvoja. V uvodu govori o kohezijski politiki oziroma o delitvi Slovenije na dve pokrajini, na NUTS nivo 2 na evropskem nivoju, na zahodno in vzhodno pokrajino. Razlaga, kako je to pomembno za kohezijo in strukturo. In nazadnje še živi v upanju, da bodo na ta račun delitve na NUTS 2 nivoju naša država na enem delu, torej vzhodnem delu Slovenije, še dobila nekaj strukturnih sredstev. Jaz sicer upam, da bo res tako. No, že naprej je zanimivo pogledati, kako ta zakon predvideva delitev oblasti na pokrajinah. Imeli bi pokrajinski svet, ki bi bil najvišji organ, katerega člani bi bili izvoljeni na neposrednih volitvah. Poleg pokrajinskega sveta, ki bi ga vodil predsednik pokrajine, ki bi ga izvolili pokrajinski svetniki, bi bil naslednji organ posvetovalno telo, svet občin - sestavljali naj bi ga župani z območja pokrajine. Potem pa bi imeli še pokrajinsko upravo za izvrševanje nalog in pristojnosti. V vseh treh delih vidimo, da smo vsaj za polovico povečali birokracijo - absolutno. Več ljudi bi bilo potrebno za opravljanje dela in že pri pokrajinski upravi pridemo do, na današnjem stanju, enega velikega nesorazmerja, in sicer regionalne razvojne agencije naj bi bile zadolžene za izvajanje nalog in pristojnosti, vendar ugotavljamo, da je kar nekaj regionalnih razvojnih agencij, ki imajo statusno obliko zasebnih podjetij, iz česar jasno izhaja, da bi mi imeli pokrajinsko upravo, imeli bi sicer še vedno regionalne razvojne agencije, poleg njih pa bi imeli še zasebnike, ki bi bili razvojne agencije, ne, ki so že in ki potem za lastne interese opravljajo delo za pokrajine, iz česar je popolnoma jasno razviden nesmisel. Pa ne govorim samo za ta zakon, govorim tudi za tiste zakone, ki še bodo, ker veliko drugačni, vsaj na tem področju, ne bodo mogli biti. Ustavljam se na delu okolja in prostora, kjer ta zakon predvideva, da bi bilo med prenesenimi nalogami v pokrajine prostorsko načrtovanje, in sicer da bi pokrajinski prostorski načrt in podrobni pokrajinski prostorski načrt nastajala v pokrajinah. Dejstvo je, da je danes, ko imamo državo in ko imamo lokalne skupnosti in ko vsi nestrpno čakamo prostorske načrte, da jih čakamo že tri leta in pol, konkretno na naši občini čakamo za ureditev enega dela občinskega prostorskega načrta z Ministrstva za kmetijstvo, imamo že sivo brado kralja Matjaža, pa še vedno nismo dobili nič. Torej, v tem primeru se sploh ne bo nič zgodilo in bo "totalni" kaos. Govorim iz prakse, ker tako se že dogaja. Potem daje pokrajinam pristojnost za gradnjo lastnih in najemnih stanovanj, in naj bi pokrajina stanovanjsko politiko v skladu z državno politiko urejala preko Javnega stanovanjskega sklada. Že danes se v statističnih regijah zelo težko lotimo tako imenovanega "posla" gradnja stanovanj, če se že, je seveda že znotraj spor, kdo, kje in s kom in zakaj. V vsej tej zmedi bomo imeli še regije, ki bodo dobile vse te pristojnosti in te regije naj bi sodelovale s stanovanjskim skladom, ki pa, kolikor jaz vem, glede na to, da bi zelo želel v teh dneh ali pa mogoče v tem letu ali pa v prihodnjem letu zgraditi kako stanovanje, se lahko obrišem samo pod nosom. Ne vem, kakšna politika je prenos pristojnosti na regiji z gradnjo stanovanj in sodelovanje s Stanovanjskim skladom, če danes še posamezne, majhne lokalne skupnosti zelo težko z njimi sodelujejo, pa ne le po krivdi Stanovanjskega sklada, tudi zaradi drugih razlogov. O področju gospodarstva ne bom izgubljal besed, ker ta zakon govori konkretno tudi o kraju, kjer sem sam doma in o zapiranju Rudnika Trbovlje-Hrastnik, kjer nenadoma spreminja način financiranja, kot da je čisto vseeno, ali bomo pojedli sadno torto ali bomo pa jedli čokoladno torto. 4 tisoč ljudi je delalo v Rudniku Trbovlje-Hrastnik, zdaj je zaposlenih še okoli 400 do 500. Zdaj se bodo na regijo prenesli vse pristojnosti in način financiranja. In prav zanima me glede na spisek regij, ki so na zadnjem koncu kot prikaz pokrajinskih svetov, kako vehementno velikodušni bodo Kamničani, Mengšani, Domžalčani z denarjem, zato da bodo Trboveljčani in Hrastničani zapirali Rudnik. Tukaj imam vsaj jamstvo države, ki se je obvezala z zakonom, da bo financirala zapiranje Rudnika Trbovlje-Hrastnik, govorim pač konkretno, saj so še tudi drugi rudniki omenjeni. Vsaj to imam, če bo šlo to na regijo in če pogledam, kdo bo v tej regiji, je popolnoma jasno, vam pokaže oziroma dokažem z enim primerom. Ko je bil razpis za Termoelektrarno 3 Trbovlje, referendum je bil, so bili za gradnjo, na referendumu so bili samo Trboveljčani, Hrastničani in Zagorjani. Cela Slovenija ni bila za to. A zdaj, ko bomo prenesli zapiranje rudnika, bo pa cela regija za to? Lepo vas prosim, ne nova, ne stara. Da ne govorim o stvareh, ki jih določa ta zakon, da se prenašajo na področje šolstva in športa, kjer država, pazi, je prenos pristojnosti na področje srednjega in višjega šolstva iz države na pokrajino, delitev ustanoviteljskih pravic in dolžnosti financiranja, naj bi se prenesle na pokrajine, država pa naj bi obdržala pristojnost dajanja soglasja na odločitev pokrajin. Zakaj bomo imeli zdaj pokrajine, ne vem, toliko in toliko 100 ljudi, ki bodo delali na področju šolstva in ko bodo vse to naredili bo država še rekla: "Opa, zdaj pa meni dajte, da bom jaz dala soglasje ali pa ne." Povejte mi, čemu Čemu bomo zdaj imeli še nekoga vmes, ki bo odločal, zato da bo odločala država? Nesmisel! Zapravljanje časa, denarja in povečevanje birokracije. Največji nesmisel je pa na področju zdravstva, kjer se sekundarna in terciarna raven zdravstva, kar pomeni bolnišnice - terciarna raven je zame specialistična zadeva -, prenaša na regije. Mislim, od tu naprej jaz nisem razumel ničesar več. Kako lahko mi sekundarno in terciarno dejavnost, bolnišnično dejavnost - če danes pogledamo realno sliko - prenesemo na pokrajine? Pokrajine naj bi za to skrbele, pokrajine naj bi se organizirale. Veste, kaj to pomeni? To pomeni propad zdravstva, čisti propad zdravstva! Kako bodo, tudi v sodelovanju z državo, pokrajine obdržale svoje bolnišnice, obdržale svoje zdravstvo? In s tem zakonom se celo nalagajo krepitev javnega zdravstva, zdravstvenega zavarovanja in zdravstvenega varstva. Da ne govorim o drugih področjih. Na področju notranjih zadev naj bi država na pokrajine prenesla azilante in tujce. Pa jih rešujmo! Tu piše, v tem zakonu. Če pa pogledamo sestavo na koncu - ker mi je čas potekel, kot sem slišal -, pravzaprav je tisto v drugem zakonu; ker sem toliko bral, sem že malo [[...]]Boste pa videli, da naj bi v 14 pokrajinah bilo, ne vem, povprečje tam med 14 in 20 teh ljudi v svetih. Če vse skupaj seštejemo, to pride približno 300 ljudi, ki bi imeli, ne vem, še 500 "strokovcev" in bi prišli na 2 tisoč. Da ne govorim o tem, kako bi bili po teh pokrajinah sestavljeni. Skratka, nastal bi še večji prepir, kot je. Zakon je [[...]] [[Izklop mikrofona.]]
Hvala lepa, gospod Barovič. Gospod Petek, postopkovni predlog. [[Tehnične težave.]] Gospod Pukšič, zadaj vam svetilka gori.
Hvala lepa. Zdaj pa deluje. Spoštovani gospod podpredsednik, zanima me, ali je koalicija napovedala obstrukcijo pri tej točki dnevnega reda, glede na to, da ni prav nobenega v dvorani. Če ni obstrukcije, me pa zanima, po katerem členu Poslovnika si lahko koalicija pri tako pomembni zakonodaji privošči takšno ignoranco. Hvala.
Obstrukcije ni napovedal nihče. O tem nisem bil obveščen. Je pa po Poslovniku tako, da poslanci koalicije niso dolžni biti tukaj. To je moj kratek odgovor. In trenutno kot predsedujoči ne morem ničesar storiti. Je pa tudi meni malo nerodno, da vodim sejo pred prazno dvorano. Besedo ima gospod Milan Čadež v imenu Poslanske skupine SDS.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. In obenem tudi čestitke vam kot edinemu predstavniku koalicije za prisotnost v tej dvorani. Že na samem začetku želim povedati, da z vzpostavitvijo pokrajin v Sloveniji ne bodo nastajali nobeni dodatni stroški, saj s prenosom nalog na pokrajinski nivo iz državnega nivoja, ne prenašamo samo pristojnosti z odločanjem, ampak tudi denarna sredstva z vsem potrebnim kadrom. Na pokrajine prenašamo 4 tisoč 200 zaposlenih iz državnega nivoja, večinoma stacioniranih v Ljubljani, in sicer z vsemi viri v višini dobre milijarde 200 tisoč evrov, ki so natančno razdelani po pokrajinah in pa tudi po virih financiranja v primerni porabi in v davku od pravnih oseb. Pri ocenah stroškov pokrajin smo pa tudi natančno razdelali po pokrajinah stroške izvajanja obveznih nalog in pa razvojne naloge skupaj z investicijami. Glavni pomen regionalizacije je decentralizacija, v zadnjem času pa tudi predvsem dekoncentracija, saj imajo pokrajine kar 87% podpora županov, občinskih svetov in, kar je bilo izkazano tudi na zadnjem referendumu, tudi večinsko podporo. Na pokrajine predlagamo prenos treh vrst osnovnih nalog. Prvič, naloge širšega pomena, kot je zagotavljanje javnih služb pokrajinskega pomena, ki so sedaj na ramenih občin, vendar so operativno težko izvedljive. To so regionalne deponije odpadkov, regijska gospodarska središča in pa različni razvojni centri. Drugič. Upravne naloge iz državnih pristojnosti, ki jih zdaj opravljajo upravne enote in druge pristojnosti, če je tako določeno s področnim zakonom. In tretjič. Glavne so naloge na področjih regionalnega pomena, ki po svoji lastnosti niti niso državne in niti ne občinske. Ta področja želim podrobneje obdelati. To je področje regionalnega razvoja, ki sprejema cilje regionalnega razvoja, razvojnega programa in zagotavlja skladen razvoj celotnega območja, hkrati s strategijo razvoja Slovenije. Potem je področje okolja in prostora, ki sprejema prostorske akte regionalnega pomena, izvajanje stanovanjske politike, izvajanje zemljiške politike in tako dalje. Potem je področje kmetijstva, ki načrtuje kmetijske politike in izvajanje ukrepov državnih pomoči regionalnega pomena in pripravi programe za razvoj. Področje gospodarstva sprejema razvoje gospodarstva, načrtuje politiko spodbujanja razvoja turizma in podjetništva. Področje prometa gradi in vzdržuje regionalne ceste, ki so predvsem tiste, ki so zdaj državne, razen tistih cest, ki so zdaj avtoceste in hitre ceste. Področje visokega šolstva sprejema programe razvoja visokega šolstva in raziskav regionalnega pomena. Področje vzgoje in izobraževanja ter športa ustanavlja in financira vzgojno izobraževalne zavode s področja športa, sprejema in izvaja regionalne programe področij vzgoje in izobraževanja ter določa tudi njihove izvajalce. Področje zdravja ustanavlja mrežo javnih bolnišnic, sprejema in izvaja program zdravstva, zagotavljanje ukrepov javnega zdravstva in usklajuje nujno medicinsko pomoč. Področje dela, družine in socialnega varstva načrtuje in organizira storitve in programe s tega področja ter zagotavlja svetovanje in organiziranje pomoči posameznikom. Skupaj z državo pa lahko tudi soustanavlja centre za socialno delo na svojem področju. področje zaščite in reševanja sprejema programe in izvaja ukrepe zaščite in reševanja, določa posebne ukrepe, razlaga povečano ogroženost, organizira in vodi reševanje ob naravnih nesrečah ter ocenjuje nastalo škodo. V Poslanski skupini SDS podpiramo ta predlog zakona in celovito regionalizacijo Slovenije. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Pukšič v imenu Poslanske skupine SLS.
Lep pozdrav, še enkrat, kolegice in kolegi. Gospod podpredsednik, trije koalicijski poslanci in seveda prazna dvorana. Razvojna paradigma Slovenije verjetno po tem, kar vidimo, kar poslušamo, očitno za to vladno koalicijo ne sloni na regionalizaciji, ampak na praznih besedah. Predlog zakona o prenosu in pristojnih, ki ga imam v tem paketu, je delo prejšnje vlade in ministra Žagarja. Govorim samo o zakonu, prenosu in pristojnostih, ki bi jih imele pokrajine. Predlog dela te Pahorjeve vlade je v teh 11 straneh, ampak enostransko tipkanih. Torej, če bi bilo dvostransko bi bilo tega polovico manj. Torej, to je torej odgovor na resnost problema, s katerim se srečujemo. Danes je bilo govora tudi o tem, ali bodo, kakšni naj bi bili prenosi v nekaj letih in tako dalje. V tem zakonu, ki ima 420. členov o prenosu in pristojnostih je v 419. členu zapisano, "do začetka dela pristojnih pokrajinskih organov so za opravljanje s tem zakonom določenih nalog pokrajin pristojni organi in subjekti, ki jih opravljajo ob uveljavitvi tega zakona." Spomnim se, da je tudi prejšnja opozicija, zdajšnja koalicija nasprotovala predlogom za dvofazni prenos z upravnih enot. Tudi v koaliciji smo bili različnih stališč, različnega mnenja in večina nas je bila za to, da mora biti prenos enofazni. In zato je bilo to tudi nekako z opozicijo usklajeno in to je tudi v tem predlogu zakona o prenosu nalog na pokrajine. Zelo konkretno in zelo točno je ta zakon, s 420. členi, tudi narejen. Projekcija prenosa kadrov, torej točno po pokrajinah, ki smo jih pač predlagali, mimogrede, maja 2007 in novembra 2007, sta bila torej oba dva svežnja te pokrajinske zakonodaje, prvi trije, potem drugi trije zakoni vloženi. O tem se je izreklo 83% vseh občin od 182 za ustanovitev, torej pozitivno za ustanovite 14 pokrajin. Seveda, zgodilo se pač ni, zaradi tega, ker 1. februarja 2008 opozicija ni podprla ustanovitve pokrajin, ker je potrebna 2/3 število prisotnih poslancev. Poglejte, projekcija prenosa kadrov Dolenjsko-belokranjenska 250, Koroška 150 itd., da vsega ne naštevam, torej prenos na pokrajine, šlo bi 4 tisoč 200 ljudi. Torej 4 tisoč 200 ljudi iz državnih institucij, bi šlo torej s tem predlogom zakona glede na naloge in pristojnosti na pokrajine. To seveda pomeni tudi, da bi 4 tisoč 200 ljudi dnevno emigriralo v Ljubljano in bi seveda tudi s tem in gre tukaj v glavnem seveda za kader, visoko izobražen, torej s tem tudi pospešili ostajanje v manj razvitih pokrajinah, na območjih, kjer so živeli. Po šolanju bi se lahko vrnili v svoj kraj in seveda ta kraj s svojim znanjem tudi nadgrajevali in razvijali. Ocenili smo tudi vire. Viri financiranja pokrajin. Ocenjeno je, da bi bilo tako imenovane primerne porabe, kot je pri občinah, cca. 773 milijonov in ostalih sredstev približno 267 milijonov, kar je skupaj 1 milijardo evrov oziroma še dodatnih evropskih sredstev, 200 milijonov, to pomeni nekaj čez milijardo 200 milijonov. Nekaj čez milijardo 200 milijonov. In sedaj, če to primerjamo s predlogom, ki ga je ta vlada prinesla, pa pravi takole; poglejte, namesto 420 členov, namesto nekaj centimetrov debelega gradiva, je ta vlada pripravila oceno stroškov prvega in drugega leta delovanja pokrajin, in sicer v spodnji tabeli so ocenjeni stroški delovanja pokrajinskih svetov, pokrajinskih uprav in izvajanja prenesenih nalog v prvem in drugem letu. In kaj je ta vlada pripravila za prenesene naloge na pokrajine? Cestno infrastrukturo v višini 38 milijonov, financiranja ustanov na področju kulture 23 milijonov. Skratka, za celotno Slovenije skupaj 97 milijonov. Če je seveda tako, potem se jaz z Barovičem torej strinjam 100%, podpišem z obema rokama, da takšnih pokrajin res ne rabimo, ker to bi pa bili res izključno samo stroški delovanja pokrajinskih svetov in pokrajinskih uprav in popolnoma nič drugega. Tukaj pa smo torej s 119. členom zakona točno, jasno, eksaktno zapisali, da se naredi ta prenos, kar je normalno. Imamo že prakso, tako smo ustanavljali občine in v roku, približno v šestih, devetih mesecih so se stvari prenesle iz tistih komunalnih občin na posamezne občine in tako so stvari funkcionirale. To pa seveda v prvem letu, v drugem letu pa iz 97 milijonov predlagajo 146 milijonov in ne vem, dodajajo še zraven varovanje okolja, 11 milijonov, pa izobraževalni poklic, na splošno, 20 milijonov. Skratka, popolnoma nepripravljeno in neresno. Zato me seveda še toliko bolj čudijo neki napotki s strani Vlade, da opozicija nekaj narekuje, "diktira" in ne vem kaj, sami pravzaprav niso pripravili nič in potem pravijo, da bodo torej iz Vlade prišle rešitve. Kdaj, vas sprašujem? Kdaj, kolegice in kolegi, boste prinesli iz Vlade rešitev? Pravite, da imate koncept. Kje je razlika med našim predlogom in vašim predlogom? V konceptu. V konceptu financiranja in v konceptu pristojnosti. Ja, mi smo predlagali in predlagamo milijardo 200 in nekaj. Mi predlagamo 4 tisoč 200 ljudi, ki bi delali na regionalni ravni iz državne. Vi pa prelagate 100 milijonov, kar je proračun ene večje občine v Sloveniji. Tukaj je res konceptualna razlika, ampak to je približno tako, kot da bi se pogovarjali v otroškem vrtcu, na eni strani, na drugi strani pa z nosilcem predmeta, katedre o diplomski nalogi. Tukaj so seveda razlike. Nekateri danes očitate opozicijo, da naj ne pričakuje, da boste ta opozicijski predlog podprli. Saj nismo prišli zato, ker bi pričakovali, da podprete opozicijski predlog. Že ob prvi predstavitvi zakona o pokrajinah sem povedal, da v Slovenski ljudski stranki pričakujemo, da ga boste pripravili, amandmirali in ponudili, glede na to, da imamo zakonodajo narejeno, imate končano delo, samo žemljico je treba prerezati in notri namazati marmelado ali med, tisto, kar vam bolj ustreza, in ponuditi zajtrk in stvari bodo same od sebe stekle. Ponujamo vam podporo. Mi smo vam povedali, da nam je v Slovenski ljudski stranki v tem trenutku vseeno, ali pridete s katerimkoli številom, vendar pridite in povejte. Res pa je, da se morate dogovoriti, ampak to ni več naš problem. Podporo, tako kot sem že povedal, 2007 je dalo 83% vseh občin za ustanovitev teh 14 pokrajin. Teh 14 pokrajin ima premalo razvojnega naboja. Veliko razvojnega naboja imajo, tako kot imajo občine, ki so nastale in še vedno nastajajo, želijo nastajati, veliko razvojnega naboja. Če pogledamo eno izmed najmlajših, ki je nastala pred štirimi leti, sedaj se izteka prvi mandat, koliko razvojnega naboja ima ta občina napram prejšnji stari veliki gornje-radgonski občini, mlada nova občina, občina Apače. Poglejmo samo ta primer in boste videli, da je v 4 letih več razvojnega naboja kot je bilo prej v gornje-radgonski občini za Apače v treh mandatih. To je kvaliteta, ki bi jo dobili. Kolegice in kolegi, ni res, da s tem nastanejo stroški. Ja, strošek 1 evro proti na drugi strani dobljeni milijardi evrov. Jaz sem že opozoril na to, da boste milijardo zapravili z ne izkoriščanjem evropskih sredstev. In zahtevali bomo od Pahorja, resnično, semafor, kjer bo pisalo, koliko sredstev se je vrnilo iz evropskega proračuna v slovenski proračun ter koliko je razpisov za izkoriščanje teh treh operativnih programov, torej 4,2 milijarde evrov. Seveda na takšen način se zagnusi ljudem vse, pa tudi pokrajine, tako kot sedaj delate samo pri regionalnem razvoju. Razpis, ki je bil in potem ga prekličete. Poglejte, za mesec dni pravite, da to ne bo vplivalo. 30. marec, potem imate dva meseca, da izdate odločbe je 30. maj. Potem podpis pogodb in seveda rokovno možnost pritožbe. Kaj, če se kdo pritoži? Potem je konec. Če se pa ne pritoži, pa ostanejo subjektom, občinam za izvedbo projekta 3 in pol meseci. Ker 30. septembra zahtevate, da že izstavimo zahtevke za plačilo na SVRL. Ali se res lahko tako igrate? Ali se res lahko v teh kriznih časih, ko dejansko primanjkuje denarja, na drugi strani pa je velik kup denarja, pa ga nočemo, nočete, ne pustite, da bi ga izkoristil, pa so programi, pa vse je pri vas - a ja, en problem je, očitno vas je premalo, torej niste imeli časa pregledati. To, da so občine pripravile in kaj že - aja, gradbena dovoljenja, saj to pa ni nekaj takšnega. To dobiš tako, na tržnico greš in ga kupiš. Enostavno ni za razumeti, zakaj se to dogaja v tej naši preljubi državi. Mogoče je odgovor na to - jaz sem prej rekel, da že eno leto in štiri mesece imate Vlado v rokah, pa glede na to, da je predsednik Vlade rekel, da želi nadaljevati delo pri pripravi zakonodaje za oblikovanje regij tako, da bo dosegel dvotretjinsko večino v tem visokem domu in s tem ustanovitev pokrajin kot instrumenta odpravljanje razvojnih nesoglasij. Torej se strinjate, da so razvojna nesoglasja. Kakšna bi šele bila, če občin ne bi imeli? Niti pomisliti ne upam, niti pomisliti ne upam. Ampak kljub temu sta minili že dve leti, ko je takratni predsednik stranke SD Borut Pahor rekel takole, kot je še dejal, je potrebno več časa, to je bilo 28. januarja, torej več časa, da se pripravi kvalitetna zakonodaja. Pri tem je poudaril zlasti zakon o financiranju pokrajin in o prenosu. V redu. Dve leti sta od tega, kar je to izjavil. Poslušajte, danes, po dveh letih ostal živ. Ne živ v tem smislu, fizičnem, ampak živ kot predsednik Vlade, še vedno. Ampak dve leti časa, po dveh letih pa pride njegova vlada z 11 enostransko tipkanimi stranmi, torej z boljšo, kot pa mi samo z enim zakonom o prenosu nalog, ki je debel pet centimetrov. To je bilo, vem, ker sem bil takrat v koaliciji, še kako težko doseči, da so ministri - seveda, ker takrat, ko so ministri, mislijo, da bodo ministri za vekomaj in bodo večno na tem položaju - prenesli nekaj na nižjo raven, na regionalno raven, kjer bi stvar bistveno drugače in bolje potekala. Enostavno človek pač tega v tej državi ne razume. Povedali smo vam, da vam ponujamo roko podpore, vi v koaliciji pa se morate samo odločiti, ali boste še kaj naredili ali ne. Če pa ne, pa tudi povedati, kdo za kaj odgovarja. Ali pa lahko pred državljankami in državljani, kar pa je očitno paradigma nove Vlade, Zaresa še posebej, samo lažete in govorite neresnice, za kar pa ni nobene odgovornosti oziroma dogaja se pač to, kar se dogaja. Danes je po podatkih že preko 100 tisoč brezposelnih in seveda vse ostalo, kar, žal, k temu sodi. V Slovenski ljudski stranki bomo Predlog zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin podprli. Vi v koaliciji pa dajte dodatne predloge oziroma amandmirajte, dopolnite ga in tudi to bomo v Slovenski ljudski stranki podprli.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Želite proceduralno? Samo trenutek. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Besedo ima gospod Lah, v imenu predlagatelja.
Hvala za besedo. Rad bi odgovoril na razpravo gospoda Baroviča, ki je očitno v tem zakonu iskal neke stvari, ki jih ne razume, da bo lahko proti, na koncu pa povedal, da se boji, da bi ušla sredstva za zapiranje rudnika. V zvezi z gospodarstvom, kar je omenil, bi povedal, da bomo imeli poleg pokrajinskega sveta še regionalne razvojne agencije, da to ni res, da te regionalne razvojne agencije ugasnejo. Čeprav moram poudariti, da so znotraj regionalnih razvojnih agencij regionalni razvojni sveti, kjer so prisotni tudi predstavniki gospodarstva, ker jih verjetno potem v pokrajinskih svetih ne bo, mogoče v kakšnih delovnih telesih. Da je to dobro in da so tudi predstavniki gospodarstva sodelovali pri zdajšnjih načrtih razvojnih programov, ki so jih regionalne razvojne agencije oziroma regionalni razvojni sveti regij potrdili, da je to dobro, da je bilo sodelovanje tudi z gospodarstvom, ker projekti so tudi zato, da se boljši pogoji vzpostavljajo za razvoj gospodarstva. Verjetno pa bodo v samih pokrajinah same pokrajine v boljšem kontaktu s samim gospodarstvom v pokrajinah in tako bodo tudi bolj do izraza prišli njihovi interesi. Tako, da se ni bati, da bodo ostale še neke inštitucije, ki zdaj obstajajo in po mojem mnenju tudi zelo dobro funkcionirajo, saj je kar nešteto teh projektov bilo pripravljenih s strani regionalnih razvojnih agencij oziroma občin. Druga zadeva je okoli prostora, "pojamral" je okoli občinskih prostorskih načrtov. Res je, da se ta zadeva zelo dolgo vleče, da so velike težave na tem področju, vendar moram povedati, da država tudi nima državnega prostorskega načrta, ki je krovni prostorski akt, po katerem naj bi se izdelovali in potem ravnali pokrajinski prostorski načrti, ki so že predvideni z Zakonom o prostorskem načrtovanju in pod najnižjim nivojem so občinski prostorski načrti, ki se, res je žalostno, toliko časa pripravljajo in so velika ovira za pripravo prepotrebnih projektov. Imamo samo strategijo prostorskega razvoja, za katero vemo, da je nek skupek razvojnih želja, da po tej strategiji se ne morejo zgledovati oziroma ravnati občine pri sprejemanju svojih prostorskih načrtov. In je treba iskati na tem področju razloge drugje, verjetno na resornem ministrstvu. Potem se obregne ob zdravstvo. Verjetno bi pokrajine same že naredile mrežo primarnega zdravstvenega varstva, ki ga po 20-ih in več letih še vedno nimamo, ne vemo, kje naj bi bile zdravstvene postaje in kolikor kdo zmore "sforsirati" oziroma zlobirati in narediti na lokalnem nivoju kakšno zdravstveno postajo. Verjetno bi se na področju pokrajin lažje dogovorili, kje je potreben oseben zdravnik, zobozdravnik in za to mrežo. Vemo, da na podeželju primanjkuje ogromno zdravnikov, da je vse skoncentrirano v sami Ljubljani, kjer je nadpovprečna koncentracija zdravnikov, na podeželju pa tega manjka. Potem okoli šolstva. Seveda, pokrajine bi se ukvarjale tudi z načrtovanjem visokošolske organizacije, tudi sedaj jih imamo ne malo, da pa soglasje daje država, je pa normalno, saj država mora imeti neki program visokošolskega izobraževanja, ker lahko bi si potem izmislili tudi v Trbovljah kakšno pomorsko šolo, pa verjetno ni najbolj smotrno. Tako, da bati se tega, polega tega pa bi se verjetno visokošolske organizacije bolje načrtovale v pokrajinah, ker bi verjetno gospodarstvo narekovalo določeno izobraževanje in izobraževanje kadrov, ki jih gospodarstvo potrebuje na področju pokrajine. Zdaj pa, kakorkoli si nekdo izmisli neko fakulteto v enem delu Slovenije, pridobi zadostne pogoje, ustanovijo fakulteto, potem pa se sprašujemo, kakšna je kvaliteta tega učnega procesa, oziroma kdo predava in kakšni diplomanti potem pridejo iz teh šol. Po navadi pa večina teh konča na borzi dela, ni jih malo in morali bi se vprašati, koliko ti diplomanti oziroma ti šolani ljudje potem državo stanje, ki ne koristijo nikomur. Da nek univerzitetni diplomiran strojni inženir prodaja po terenu sesalce, mislim, da je predrag kader za državo, ker mislim, da jih precej primanjkuje. In mislim, da bi se to bistveno boljše urejalo na področju samih pokrajin. Seveda, glede povečanja kadrov oziroma birokracije. Verjetno ima gospod Barovič prav, v kolikor bi bil dvotirni sistem, da upravne enote ostanejo in da se pokrajine potem organizirajo posebej. Že zdaj se podvajajo naloge občin in pokrajin, kaj bi bilo šele potem, če bi pokrajine in upravne enote ostajale. Tukaj je prav. Zato smo se mi zavzeli za enotirni sistem, kjer se upravne enote organizirajo tako, da jih prevzamejo pokrajine, čeprav glede na sedanjo situacijo verjetno res obstaja vprašanje, koliko je uporabnega tega kadra, glede na to, da so čisti birokrati, na občinah pa to niso. In dosti bolj so vklopljeni v življenje samih ljudi, gospodarstva. Toliko za enkrat.
Besedo ima gospod Zmago Jelinčič Plemeniti - ga ni. Gospod Branko Marinič, prosim.
Hvala lepa za besedo, lep pozdrav vsem skupaj. Glede na to, da je petkovo popoldne, se vendarle splača spregovoriti tudi o teh vsebinah, ki so vsaj za nas predlagatelje bistvenega pomena, veliko bolj kot katerekoli druge vsebine, ki se nanašajo na urejanje represivnega organa, Zakona o policiji, pa morda tudi družinskega zakonika in tako dalje. Zakaj pravzaprav pokrajine, je skorajda že smešno ponavljati. Z uvedbo pokrajin pridemo do decentralizacije. Marsikateremu državljanu Republike Slovenije, če bi danes že funkcionirale pokrajine, ne bi bilo treb nekajkrat hoditi na obisk h kakšnemu uradniku kakšnega ministrstva v Ljubljani, ampak bi lahko to opravil na sedežu pokrajine. Tukaj se postavlja vprašanje. Splošna javnost v Sloveniji je skorajda zagotovo prepričana, da pokrajin nimamo zaradi tega, ker se ne moremo dogovoriti, koliko pokrajin pravzaprav potrebujemo. V prejšnjem mandatu smo skušali pojasniti, da ne gre za to, kajti o tem, kakšno število pokrajin želimo, smo se politično uskladili, ker je to politični projekt. Bili smo soglasni tako daleč, da smo lahko spremenili določene člene Ustave Republike Slovenije, za kar je potrebno več kot 60 glasov, imeli smo jih več kot 70. Tukaj se sedaj, ko obravnavamo Predlog zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin postavlja temeljno vprašanje: Ali je res ovira ali cokla število pokrajin ali je vsebina prenosa nalog v pristojnost pokrajin? To je bilo zelo jasno in nedvoumno zaslutiti takrat, ko smo se bližali, pravzaprav v prejšnjem mandatu, k zaključku obravnave pokrajinske zakonodaje, kjer smo lahko v nekaterih mestih, na nekaterih ministrstvih slišali javno negodovanje nekaterih uslužbencev posameznih ministrstev, kjer so se začeli dobesedno bati tega, da če prenesejo naloge in obveznosti na nižji nivo, to za njih pomeni izgubo dela ali pa selitev iz Ljubljane v Mursko Soboto ali Koper. Tukaj se postavlja temeljno vprašanje, ali ni jedro vsega problema prav v tem, ko začnemo govoriti o prenosu pristojnosti. Predlog zakona o prenosu nalog v pristojnost pokrajin je resda zajeten kup papirja. Ta je bil verjetno tudi najzahtevnejši za vse tiste strokovne sodelavce ministrstva za lokalno samoupravo, ki ga je v prejšnjem mandatu vodil minister Žagar, in to zelo uspešno, to je treba danes priznati, in če bi sedanja vlada oziroma koalicija bila pripravljena, resnično pripravljena, da pristopimo k temu, bi se to lahko hitro zgodilo. In kje smo danes, ker nismo želeli, da se te pristojnosti prenesejo?! Danes pa se sedanja vlada zateka k nekim drugim rešitvam, in smo dobili med prvo in drugo ravnjo lokalne samouprave nekaj novega. Dobili smo Zakon o glavnem mestu, dobili smo Zakon o razvojni pomoči Pomurju 2010-2015 in danes je, žal, minister, pristojen za to področje, odhitel na sestanek razvojnega sveta za belokranjsko, kočevsko regijo. Ali se vam ne zdi, da bo jutri ali pojutrišnjem zahteva za razvojni svet takšne vrste tudi na Slovenjegoriškem in haloškem območju in morda na severnoprimorskem območju in tako dalje in tako naprej. Tukaj se javno postavlja jasno vprašanje, da je nekaj vendarle treba narediti. In tu ne gre bežati od temeljne resnice, da nam druga raven lokalne samouprave manjka. Tega bi se morali zavedati, ne pa da ljudi prepričujemo, kako se ne moremo uskladiti o številu pokrajin, o imenu pokrajin, ne damo pristojnosti, iz Ljubljane tega ne damo, kajti vemo, vsaj tisti, ki prihajamo iz odročnejših delov Slovenije, kaj to pomeni. In resnično apeliram, zamislite se, vsak po svoje, kajti Slovenija potrebuje pokrajine! Pokrajin ne potrebujemo poslanke in poslanci, državljanke in državljani potrebujejo pokrajine! In v tem je bistvo problema, ko govorimo o pokrajinah. Želim in upam, da bi vsaj v tem mandatu prišli do neke rešitve. Me pa vse bolj iz dneva v dan skrbi, da se od tega, namesto da bi se približevali temu cilju, se oddaljujemo.
Besedo ima gospod Franc Bogovič.
Pozdravljeni vsi skupaj! Danes obravnavamo zelo obširen zakon, v katerega je bilo, kot je bilo že danes rečeno treba vložiti zelo veliko dela, in zakon, ki je na nek način tudi pripravil in osmislil pokrajine. Sam sem zelo aktivno tudi v prejšnjem mandatu, sicer kot župan spremljal delo, ki ga je opravljal gospod Žagar in zelo dobro poznam, kakšne težave so bile, koliko krogov je morala Vlada skupaj in pa tudi sam minister in pa vsi do predsednika Vlade narediti, da so na koncu naredili nek skelet, okostje, ki bi predstavljajo pokrajine v polnem pomenu besede. Se pravi, da se tam odvijajo stvari na področju regionalnega razvoja, okolja in prostora, prometa, gospodarstva, kmetijstva, visokega šolstva, šolstva in športa, zdravja, kulture, varstva pred naravnimi in drugimi nesrečami, področja notranjih zadev in pa tudi področja socialne politike. To je na nek način nek kolos teh nalog, ki bi bile zelo v redu, če bi se odvijale v Sloveniji na tej drugi ravni lokalne samouprave. Sam sem trdno prepričan, da se je slovenska lokalna samouprava na nivoju takšne organiziranosti, kot je danes, že do neke mere izpela, kajti potrebuje večje subjekte, ki bi pomembne naloge na teh segmentih tudi izvajale. Poznam tudi nasprotovanja, ki so potekala znotraj ministrstev, znotraj dejansko tistih ljudi, ki so takrat še opravljali ta dela in so jih na nek način so morali predlagati, da se prenašajo na drugo raven, kar pomeni, da so konec koncev v prispodobi sami sebi ukinili delovna mesta, zato je bil tudi velik odpor proti tem aktivnostim. Usoda tega zakona je žal naprej je najbrž znana, kajti s stališča Vlade in pa tudi v usmeritvi koalicije vidimo, da se takšen koncept ne podpira. Bojim pa se, da bi bilo treba pri tem doreči in pa priti do nekega spoznanja, da se v Sloveniji čim prej odločimo, ali bomo s konceptom regionalizacije nadaljevali ali ne. Glede na to, da vidimo, koliko dela in koliko nalog je bilo potrebnih za te zakone, se bojim, da je Vlada v tem mandatu, po skoraj letu in pol, že ko še praktično ni naredila nobenih korakov, že izgubila tempo, da bi se lahko tako veliki in obširni zakoni pripravili, politično uskladili, uskladili s pokrajinami. Zato mislim, da bi bila prav tudi odkrita beseda s strani Vlade, ali ima namen [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]ali nima namena nadaljevati s projektom regionalizacije.
Besedo ima gospod mag. Franc Žnidaršič. [[Ga ni.]] Gospod dr. Vinko Gorenak. [[Se odpoveduje.]] Gospod Zvonko Černač. [[Ne.]] Gospod Zvonko Lah, izvolite.
Hvala lepa. Glede pristojnosti in nalog pokrajin na področju kmetijstva in razvoja podeželja. Toliko je govora o razvoju kmetijstva, vemo pa, da kmetijstvo danes životari, da so pogoji čedalje slabši, da so nujne dopolnilne dejavnosti na kmetijah. Kar nekaj projektov je že narejenih, vendar vsaka občina po svoje dela te programe. Na nivoju pokrajine bi verjetno to bilo mnogo lažje, saj je Slovenija tako raznolika, imamo tako razdeljena območja in bi lahko vsaka pokrajina naredila svoje programe, da bi ohranili tako kulturno krajino, kot jo imamo sedaj. S temi problemi se na podeželju veliko ubadamo, ko vsi želijo, da bi bila kmetijska zemlja pozidana in s tem čim bolje prodana. Le malokdo želi ohraniti kmetijsko zemljo, ker se pač od nje več ne da preživeti. Poskušamo z raznimi programi, raznimi projekti, pa vedno naletimo s strani države na gluha ušesa. Občine pa teh sredstev niti kadrov nimajo, da bi lahko same vzpostavile nek program. Na Dolenjskem in v Beli krajini smo se lotili programa turizma v zidanicah, kot nekega programa v sili, s katerim se zdaj hvali tudi že predsednik države, da je to nek nov produkt, nov izziv, nova tržna niša v ponudbi turizma. Vendar je težko stvar začeti, ker so vsi projekti na področju turizma dolgoročni projekti, ki ne dajo rezultatov v kratkem času. Enako je tudi s pridelavo kmetijskih pridelkov. Vrabci že čivkajo, da male kmetije lahko preživijo samo tako, da bodo svoje kmetijske pridelke pridelale in jih kot produkte prodajale na tak ali drugačen način. Vendar mora organizacijo trženja širša skupnost organizirati oziroma pomagati, občine so pa premajhne, preslabo organizirane, da bi lahko to organizirale, da bi kmetijstvo še živelo na podeželju. Drugo so gospodarska središča. Imamo devet gospodarskih središč v Sloveniji. Minister za promet je poudaril, kako je logistika tista, logistična platforma jugovzhodne Evrope naj bi bila Slovenija z geografsko lego, z infrastrukturo. Obljubljal je tudi program logistike že konec prejšnjega leta, pa ni nič od tega. Če hočemo določene projekte izpeljati to ne morejo biti projekti posameznih občin. Če imamo devet gospodarskih središč, potem niti na eno pokrajino ne pride en logistični center oziroma gospodarsko središče. Tako bi na pokrajinah lažje organizirali tudi te aktivnosti, tudi gospodarske cone. Vemo, da vsaka občina hoče imeti čim večjo gospodarsko cono. Nekatere občine so vložile mnogo denarja tudi za komunalno opremljanje teh con. Sedaj ponujajo praktično zastonj komunalno opremljene cone. Ali je bilo gospodarno vlagati 20, 30 evrov za kvadratni meter za neko gospodarsko cono, ki sedaj stoji prazna in ni investitorjev? Želja občine je bila, denar je bil vložen, gospodarstva pa ni, ki bi potem gradil, ustvaril nova delovna mesta. Mislim, da bi se na področju pokrajin se mnogo lažje organizirali in dogovorili, kje je potencial in kje je treba kaj zgraditi, da bo živelo in bo dalo neko dodano vrednost, da se bo gospodarstvo razvijalo. Veliko je tega in mislim, da je čas dozorel, da so občine prišle do takega razvojnega nivoja, da je treba, kot pravi Vlada, občine združevati. Ne, drugi nivo lokalne samouprave potrebujemo, da bomo nadgrajevali tisto, kar smo na določenih področjih že zgradili do nivoja majhnih občin. Po drugi strani pa je treba še veliko tega za zgraditi, kjer pa morajo kar pa lahko opravijo najbolj majhne občine. To je vodovod, je kanalizacija. Obljubljali smo Evropi kaj vse bomo zgradili, v resnici pa imamo na podeželju veliko zaselkov in vasi, ki nimajo zdrave pitne vode, vendar se nihče ne sekira za to. Važno je, da se stvari centralizirajo, da se vse združuje v Ljubljani. Poizkusi glede petega javnega razpisa, koliko časa smo ga čakali? Minister je izdal javni poziv oziroma prišlo je do tega v januarju, vendar takoj v februarju, za prvo prijavo 26. februarja, je bil odgovor občinam, da se ni možno prijaviti, ker ministrstvo ni pregledal načrtov izvedbenih programov občin in ne more izdati sklepov za posamezne projekte občin. Glede škode o tem, nikogar nič ne briga. Koliko je angažiranega denarja občin v te projekte? Kako bomo do 30. 9. poročilo oddali, izvedli te projekte, ki jih imamo v načrtih letos? To nikomur ni mar. Verjetno je boljše, da ti projekti ostanejo oziroma ta denar ostane v državi, da se ti projekti ne izvedejo. Mislim, da se dela škoda, velika škoda, pokrajine pa bi marsikaj na tem področju rešile.
Želi predstavnik Vlade besedo? [[Ne.]] Hvala. Želi ponovno predlagatelj? Gospod Lah? [[Ne.]] Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi kdo na podlagi prvega odstavka 71. člena še razpravljati. Prosim za prijavo. Gospa Alenka Jeraj. Vsi prijavljeni imate na voljo 5 minut.
Hvala za besedo. Predlog o prenosu nalog v pristojnost pokrajin je pripravljen, podobno kot so ministrstva, recimo, ali po področjih, ki jih poznamo sice: turizem, regionalni razvoj in podobno. To kaže na to, da smo se tudi tukaj zelo resno spraševali o tem, kaj bodo naloge pokrajin in kaj s področja, ki ga ta trenutek upravlja država, lahko prenesemo na pokrajine. V nekem naslednjem obdobju pa morda, katere naloge bi lahko iz občin prenesli na pokrajinski nivo. Zato so v bistvu morala ministrstva v prejšnjem mandatu pripraviti pregled nalog, ki jih sicer opravljajo, in katere od teh nalog bi bilo bolj logično, da se dejansko urejajo ali pa se njih odloča na nivoju pokrajine. Tako so bile naloge v izvirni pristojnosti pokrajin določene s področja zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja, kolega je že omenil nekaj s kmetijskega področja, pa prostorsko načrtovanje, ki vemo, da sedaj ni najboljše, ker je preveč razdrobljeno, zakon o urejanju prostora bi se v tem primeru spremeni v stanovanjski zakon, zakon o varstvu okolja, zakon o spodbujanju turizma in podobno. Vse tiste stari, za katere smo menili, da bi bile pokrajine pri teh odločitvah lahko bolj suverene, tudi bolj, ne samo pristojne, ampak bi tudi v bistvu sprejemale boljše odločitve, kot se lahko sprejemajo z nekega centra. Tudi občine same se soočajo s problemom oziroma vedo, da na nekaterih področjih je njihovo območje neke male občine s 3 tisoč, 5 tisoč prebivalci precej okrnjeno, če bi se pa urejalo za širše območje, bi lahko bile te odločitve boljše. Zato mislim, da je zakon pripravljen zelo dobro in dejansko področja, kjer smo imeli največ težav, na primer, neka cesta, ki je delno v eni občini in se nadaljuje v drugi - vsak župan, ki se je ukvarjal s tem, se je sam dogovarjal s prometnim ministrstvom, ampak samo za svoj del, ker ga sosednja občina že ni več zanimala. Zato se mi zdi pomembno, da se to delo prenese na pokrajine in da se bomo enkrat končno pogovarjali o celotni cesti, na primer, o vseh toliko kilometrih, ne pa, da bo vsak župan poskrbel samo za svoj del, vse ostalo je pa potem že stvar sosednje občine. Tako bi bile tudi povezave malo drugačne, pa verjetno bi se vsi skupaj manj zapirali v neke okvire svoje občine in bi znali pogledati tudi čez svojo ograjo ter na področjih, kjer je to možno, bolje sodelovati. Tako bom jaz zakon podprla.
Besedo ima gospod Bogdan Barovič.
Hvala. Mislim, da sem dolžan nekaj odgovorov. Ne ni treba iskati nobenih stvari, zato da bom proti temu zakonu, ker proti temu zakonu konkretno oziroma proti vsem zakonom sem že enkrat bil. Enkrat sem že glasoval o tem zakonu konkretno, ki ima še vedno iste zneske v tolarjih napisane, kot jih je imel takrat. Kar se pa vedenja ali nevedenja tiče, spoštovani kolega, midva lahko to govoriva, ker sva najbrž ves tale "špeh" prebrala. Najbrž v tej dvorani marsikdo ne ve, o čem govoriva, kaj šele drugi ljudje. Mislim, da zadevo zelo dobro poznam oziroma še več kot dobro. Kar se tiče regionalnih razvojnih agencij, mogoče ste preslišali, saj vem, da je težko biti zbran, vem, da se bodo te vključile v pokrajinsko upravo. Ampak povedal sem, da jih je že veliko in da jih še bo, ki bodo zasebna podjetja, za katera pa ni mogoče predpostaviti, da bodo enostavno prišla v pokrajinske uprave, kar piše v tem zakonu. In to pomeni, da bodo zasebne regionalne razvojne institucije iskale svoje poslovne priložnosti na trgu. In drži tisto, kar sem rekel, da bomo imeli ponavljanje na ponavljanje. Kar se šolstva tiče. Ja, seveda je prav, da država gleda in pove, kaj kje bo, samo zato ni treba, da jaz 782 novih birokratov zaposlim na regionalnem nivoju. Kakšen smisel ima? Meni bodo dali pristojnosti, da bom odločal o šolstvu, srednjem in visokem šolstvu, zato da mi bo nazadnje spet država rekla, tega pa ne moreš ali, to pa lahko. Nima smisla, nima smisla. Naj država reče tako, kot je do zdaj. Kar se tiče pomorske šole v Trbovljah. Če lahko podjetje iz Velenja skrbi za celoten akvatorij v Luki Koper, ne vem, zakaj ne bi smeli imeti take šole v Trbovljah. Tudi to se dogaja danes. Podjetje iz Velenja skrbi za akvatorij Luke Koper. Potem imamo lahko tudi mi šolo v Trbovljah. Kar se pa tiče še drugih vsebin, ki jih nisem povedal, jih bom pa zdaj z veseljem. Recimo kako fino prelaga ta zakon, da pokrajina bo zagotavljala sredstva za uresničevanje programov za krepitev zdravja in za zagotavljanje ukrepov za krepitev javnega zdravja. Pokrajina bo zagotavljala? Kje, na kakšen način, kako? Pa ne zato, saj jaz, še enkrat povem, cenim trud vseh tistih, ki so pripravili to zakonodajo v tistem času. Izvirni greh je bil, sem povedal: ker ni ustavna kategorija število pokrajin je ves ta paket padel. Samo zato. In enako se bo zgodilo z novim zakonom, če se boste trudili, ob vsem spoštovanju vašega truda. Padel bo. Enaka razprava, bo kot je danes, ena dokazila, da pristop ni pravi, eni bodo za dvotirni sistem, drugi bodo za enotirni sistem, vsakdo bo našel eno luknjo, v katero lahko pademo. Nismo zreli, priznajmo si vsi, da nismo še zreli, da nimamo pogojev za ustanovitev pokrajin s takšno vsebino, kot si jo predstavljamo in želimo. Nismo in je ne bomo naredili. Če ta pripravljeni paket, ki je bil za tiste čase pripravljen z ne vem koliko tisoč stranmi, ni šel skozi, če je padel, vedite, da bo vaš paket ravno tako padel, še bolj bo padel, ker bo na koncu kljub temu, da je res stroka tista, ki naj bi odločala o marsikateri stvari, odločala bo politika. In zastonj izgovori, da delamo za ljudi, da ljudje hočejo pokrajine. Ne, ljudje hočejo razvoj tam, kjer živijo. In ljudje hočejo delo in ljudje hočejo normalno življenje. Tega pa lahko dobijo s pokrajinami ali brez pokrajin. Je pa res, da ni prav, da se - ampak tega te pokrajine ne bi rešile - posebni zakoni tukaj sprejemajo za eno veliko mesto, za številna druga manjša mesta, ki so bolj obubožana in potrebna pomoči, pa nič. To res ni prav. Ampak ta kup papirjev, pet, sedem predlogov zakonov tega ne bo rešilo, to pa si tudi priznajmo. Jaz bom proti vsem tem poskusom regionalizacije zdaj in mogoče čez pol leta, ko bodo prišli novi, ker, poudarjam, to je nedokončana zgodba, to je "misija nemogoče" dokler ne bodo dani pogoji, ti pa ne bodo vsaj še do leta 2013 oziroma 2015.
Besedo ima gospod Miran Györek.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice! Če bom malo sarkastičen, v uvodu me navdaja optimizem, da nekaj s to pokrajinsko zakonodajo bo, kajti vidimo aktivno sodelovanje koalicijskih poslancev, ki so se polnoštevilno udeležili te razprave. Bi pa glede na to, da sem časovno izvisel pri prejšnji točki, ko smo govorili o Predlogu zakona o pokrajinah, zdaj smo sicer pri Predlogu zakona o pristojnosti pokrajin, vseeno se vrnil v malo bolj splošno razpravo, ker čutim nujo, da povem nekaj zadev, ki se mi zdijo pomembne. Vsekakor nekdo ne želi, da pride do regionalizacije Slovenije. Že pred referendumom se je sprovociralo, kako bi rekel človek, eno polemično vprašanje, to je število pokrajin. In mislim, da so v tem zelo uspeli po sistemu "divide et impera" in se potem seveda da vladati. Čeprav smo danes v razpravi slišali, da je to še najmanjši problem, ki bi ga lahko rešili. 3 ali 4 ali 5, 10, 14 pokrajin, ni to vzrok za to, da je priprava te zakonodaje obtičala. Gre za nekaj drugega. Gre še vedno za to, da en del ljubljanske srenje očitno želi obdržati to centralizacijo Slovenije, ker zelo zelo dobro živi na ta račun. Pozablja pa in zelo malo jih briga za ostali predel Slovenije. In to je tisto, da človek ne more iti kar tako enostavno čez, vsaj mi, ki nismo iz Ljubljane. Ampak ob tej priložnosti bi pa tudi navedel probleme in pa vprašanja, ki tarejo nas z obrobja Slovenije. Če pogledamo malo okrog po Evropi; število pokrajin je problem. Kako? Vzemite samo švicarsko konfederacijo s 26 kantoni, kjer imajo nekateri kantoni samo 40 tisoč prebivalcev. Pa največji kanton züriški, ki ima čez milijon prebivalcev, pa je vse v redu. Ker vedo, kako je treba urejati te zadeve. Na Hrvaškem so župnije. Recimo Međimurje je še manjša županija, kot je recimo Prekmurje in pa prebivalcev celo ima še celo manj, pa prav tako obstaja kot županija in zadeva funkcionira. Prekmurje smo gledali kot pokrajino, katero je nujno treba ali Prekmurje ali Pomurje, vzeti kot samostojno pokrajino, kajti če ne bomo upoštevali naravnih in zgodovinskih danosti pri regionalizaciji, se pravi posredno pri določanju števila regij, ne bomo naredili nobene koristne racionalne zadeve pri delitvi oziroma pri pokrajinizaciji. Če se zopet malo osredotočim na mojo regijo, ki jo poznam zgodovinsko. Celo katoliška cerkev je ugotovila, da je to ena zaključena geografska, zgodovinsko specifična enota in je tudi ustanovila škofijo. Tudi v času okupacije v drugi svetovni vojni je bilo Prekmurje skupaj z delom Medžimurja na Hrvaškem ena avtonomna zaključena enota. Posebnosti te moje pokrajine so vsekakor zelo evidentne in čisto specifične za Slovenijo. Se pravi, da ne gre v nobenem pogledu priklapljati recimo pomursko regijo eni veliki, recimo, severovzhodni ali ne vem kakšni regiji, kako naj bi se imenovala, ker bodo kazalci ostali isti. Zopet bomo, po domače, "izviseli". Če ne bomo upoštevali vseh teh zgodovinskih, naravnih danosti za določene regije, kot jih ima Koroška, Štajerska, Primorska, potem s to regionalizacijo ne bomo naredili ničesar. Lahko bi še in še primerov naštel po Evropi. Tudi na primer Finsko, kako so oni uredili te zadeve. Pa bi vas sigurno prepričal, če bi želeli razumno pristopiti k rešitvi tega problema. Kot sem na začetku rekel sarkastično, da me navdaja optimizem. Mislim, da vse drugo kot optimizem. Prosim koalicijske stranke, resno se soočite s tem vprašanjem, sicer bo problem še večji. Hvala.
Hvala lepa. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je Predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom zbora odločali v ponedeljek, 8. marca 2010, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 17. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O FINANCIRANJU POKRAJIN V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 26 poslank in poslancev, s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 24 poslank in poslancev, s prvopodpisanim, zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku predlagateljev zakona, gospodu Zvonku Černaču, za dopolnilno obrazložitev predloga zakona.
Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Zakon o financiranju pokrajin je nekako hrbtenica celotne pokrajinske zakonodaje, je tisti temelj, na osnovi katerega je mogoče ocenjevati uspešnost delovanja pokrajin in ki predstavlja "conditio sine qua non" za uspešno izvedbo celotnega pokrajinskega projekta. Treba je poudariti, da se pokrajinski model, ki so ga leta 2003 utemeljili Socialni demokrati, ki so bili leta 2003 v okviru LDS-ove vlade odgovorni za področje pokrajin, ne spreminja. Na število pokrajin, ki so ga takrat zagovarjali Socialni demokrati, je projekt regionalizacije nadaljevala prejšnja Janševa vlada. Socialni demokrati so v prejšnjem mandatu ta projekt do odločanja o njem podpirali, ko pa je bilo treba sprejeti odločitev v Državnem zboru, so mu podporo odrekli. Nenačelnost, ki se kaže z njihove strani pri tem projektu, pa ima za lokalna okolja velike, predvsem tudi finančne in tudi vsebinske posledice. V Slovenski demokratski stranki smo prepričani, da bi se Slovenija razvijala hitreje, evropska sredstva koristila učinkoviteje, če ne bi takrat bila odrečena podpora in izražena ta nenačelnost pri pokrajinski zakonodaji. Slovenska demokratska stranka zato Vladi pri tem projektu ponuja roko in pomoč. Predlog zakona ureja vprašanja, povezana s financiranjem pokrajin. Treba je poudariti, da je zakon zasnovan tako, da je celotna operacija nevtralna. Projekt regionalizacije ne predvideva povečanja proračunskih sredstev, pač pa njihovo prerazporejanje na tak način, da se odločanje prenaša z državnega na pokrajinski nivo. Splošno znano dejstvo je, da se enaki projekti, ki jih izvajajo lokalne skupnosti, v primerjavi s tistimi, ki jih izvaja državna oblast, izvajajo bolj gospodarno in učinkovito, in da se za isti projekt porabi manj finančnih sredstev, če ga izvajajo lokalne oblasti. Da o hitrosti pri izvedbi posameznih projektov niti ne govorim. V tem zadnjem obdobju, v mandatu Pahorjev vlade, pa se pojavlja še nekaj novega. Tisti, ki naj bi v državni birokraciji odločali o pospeševanju projektov, delujejo zaviralno, birokratsko, nadzorniško, da ne rečem policajsko. Na pokrajinski nivo se z državnega nivoja prenašajo sredstva v višini milijarda 421 milijonov 995 tisoč 144 evrov. Pokrajine bodo lažje in hitreje izvajale naloge, kot se to sedaj dogaja na državnem nivoju. Kot primer. Če bi na primer o tako imenovanem petem razpisu odločali na pokrajinskem nivoju, potem bi bilo 203 milijone evrov sredstev, ki niso bila razpisana lani, ne samo razpisanih, ampak že vgrajenih v konkretne projekte, s tem pa omogočene možnosti za vrtce, infrastrukturo itn. Viri financiranja pokrajin so prihodki od dela davka na dohodke pravnih oseb, deleži dohodnine in trošarin ter drugi viri, kot so plačila za storitve javnih služb, prihodki od premoženja, dodatna sredstva države in skladov Evropske unije ter možnosti za zadolževanje. Posebej je urejeno financiranje nalog, ki se prenašajo na pokrajine. Gre za posamezne naloge iz državne pristojnosti, ki jih država z zakonom prenese pokrajinam v upravljanje. Financiranje nalog iz izvirne pristojnosti pokrajin, to je nalog, ki so z zakonom opredeljene kot lokalne zadeve širšega pomena, in nalog regionalnega pomena, ki jih določa zakon, temelji na ugotovitvi primernega obsega sredstev za financiranje teh nalog na prebivalca v državi ter na izračun primerne porabe posamezne pokrajine. V mandatu Janševe vlade je bilo opravljeno pomembno delo. Na mizi je celotna zakonodaja z vsemi izračuni in analizami, odprta za pripombe in dopolnitve. V Slovenski demokratski stranki smo pripravljeni temeljito proučiti vse vaše pripombe v tem v ostalih zakonih, vendar po tistem, ko se boste v koaliciji uskladili glede vprašanj, ki vas ves čas begajo, in glede osnovnega konceptualnega vprašanja, ki je po vaše število pokrajin. Če bi ta argument imel kakšno resno težo, potem bi bile vse majhne države neuspešne in neučinkovite, pa vidimo, da ni tako. Po naše velikost ni osnovno konceptualno vprašanje. Za nas je osnovno vprašanje učinkovitost, ki pa je v prvi vrsti pogojena z zaokroženostjo določenega območja, pripadnostjo ki jo v tem okolju čutijo prebivalci na tem območju in z obsegom prenosa nalog in sredstev zanje na pokrajinski nivo, ki bo omogočil decentralizirano, izvajanje vsega tistega, kar trenutno predstavlja razvojni problem. Spoštovani! Glede na vaše napovedi očitno ne boste podprli niti tega niti ostalih zakonov. Mislim, da boste s tem v mozaik neresnic in zavajanj, ki ste si jih v okviru naskoka na oblast privoščili, dodali še eno. Če te zakonodaje ne podprete, potem se bodo tudi te vaše izjave glede podpore regionalizaciji Slovenije izkazale za navaden populizem in demagogijo. Slovenska demokratska stranka seveda ta koncept zakona podpira.
Hvala lepa. Besedo dajem predstavniku Vlade za uvodno obrazložitev mnenja. Gospa Duša Trobec Bučan, državna sekretarka. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, poslanke in poslanci! Zakon je del paketa pokrajinske zakonodaje, ki sledi konceptu pokrajin, ki je bil po opravljeni analizi pokrajinskih zakonov strokovno zavrnjen. Oblikovanje območja pokrajine in njen upravno-politični položaj sta namreč neposredno povezana z vprašanjem nalog oziroma pristojnosti pokrajine ter finančnimi in drugimi materialnimi viri. Ključni razlog za strokovno zavrnitev tega koncepta pokrajin je torej predlagana regionalizacija na 12 do 14 pokrajin. Po mnenju Vlade bi bile to pokrajine s sorazmerno majhnim območjem in manjšim številom prebivalcev, ki bi bilo tudi močno različno od pokrajine do pokrajine. Zato bi bile to pokrajine z omejenimi razvojnimi potenciali, omejeno možnostjo lastnega gospodarskega razvoja, večjo odvisnostjo od centralne ravni in omejeno regionalno avtonomijo. Ker tudi zakon o financiranju pokrajin kot del predlaganega paketa pokrajinskih zakonov izhaja iz strokovno neutemeljene regionalizacije, gre za koncept pokrajin, ki ga Vlada ne podpira. Vlada se je ob nastopu mandata odločila, da bo s postopki vzpostavitve pokrajin nadaljevala. Ker so bili v prihodnjih postopkih ustanavljanja pokrajin izraženi številni strokovni pomisleki, je bilo nujno opraviti strokovno analizo predlogov zakonov, ki so bili v zakonodajni postopek vloženi že v letih 2007 in 2008. Obravnavo ključnih odprtih vprašanj decentralizacije in regionalizacije Slovenije je opravil tudi strateški svet za decentralizacijo in regionalizacijo, ki ga je na podlagi Zakona o Vladi imenoval predsednik Vlade aprila 2009, z namenom pridobitve strokovno argumentiranih predlogov za vzpostavitev pokrajin v Sloveniji, in sicer za njihovo ozemeljsko, funkcionalno, materialno in organizacijsko sestavino z vidika ustanovnega koncepta. Nov koncept ustanovitve pokrajin predvideva postopen prenos pristojnosti na pokrajine, kar ima za posledico tudi drugačen način financiranja. Iz navedenih razlogov Vlada Republike Slovenije ne podpira nadaljevanja obravnavanja tega zakona. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod mag. Andrej Vizjak v imenu Poslanske skupine SDS.
Spoštovani podpredsednik, spoštovani predstavniki Službe Vlade za lokalno samoupravo in regionalno politiko. Kolegice in kolegi! Dejstva so, da se regionalne razlike in razlike v razvitosti med slovenskimi območji povečujejo. To merimo sedaj na podlagi 12 statističnih regij. Številke kljub ukrepom vseh vlad doslej, kljub zakonu o skladnem regionalnem razvoju, kljub prizadevanju, da bi se manj razvite regije bolje razvijale tudi z evropskimi sredstvi in z nekim večjim deležem teh sredstev, torej vsi ti ukrepi niso prijeli. Regionalne razlike se še naprej povečujejo. Povečujejo se predvsem zaradi tega, ker so bolj ali manj naloge in ključne pristojnosti skoncentrirane v Ljubljani, v državi, lokalne skupnosti kot neke komunalne skupnosti pa imajo izjemno malo nekih razvojnih pristojnosti in nekateri problemi ter projekti so za njih preveliki. Zlasti tisti ključni razvojni projekti so za njih preveliki. Posledica tega je, da se jih ne lotijo in jih niso sposobni reševati, od države so pa daleč in jih ne rešuje. Lahko vam naštejem nekaj takšnih primerov. Eden izmed najbolj perečih problemov ribniško-kočevskega konca ne leži v ribniško-kočevskem koncu, tudi tam, ampak zelo pomembna je tudi njihova prometna nepovezanost, kjer je vprašanje drugega pomena. Podobno je s Koroško, podobno je z Belo krajino, podobno je z vodooskrbo v Pomurju. Občine so premajhne, da bi lahko to reševale. Tudi z ostalimi razvojnimi projekti se ne morejo spopasti, ker je zadeva daleč od Ljubljane in ker je prevelika za posamezno lokalno skupnost. Spoštovani, v službi Vlade in v koaliciji, če se želite resno spopasti z naraščanjem razvojnih razlik med slovenskimi regijami, je treba ustanoviti pokrajine, ampak ne takšne, da bomo imeli tri pokrajine in tri nove centre in da bo Pomurje še vedno neka subpokrajina neke velike pokrajine, ki bo bolj ali manj skrbela za svoj center. In ne rabimo tudi ne za Posavje na primer, en center v Novem mestu, kajti Posavje se zaradi tega ne bo čisto nič bolje razvijalo in verjetno tudi Koroška se ne bo bolje razvijala, če bo neka subregija celjske, mariborske, ljubljanske ali gorenjske ali ne vem katere že, vaše, velike regije. Torej, spoštovani, ko govorite o tem, kaj je pravilna in pravična velikost in veličina posamezne regije, je treba imeti v vidu specifiko in položaj v Sloveniji in to primerjati z drugimi državami, kar je verjetno lahko le delno korektno in učinkovito. Sprašujem vas, kako vidite nek razvojni preboj Pomurja, če ga boste stlačili v štajersko pokrajino? Ne vem. Murska Sobota bo imela novega šefa, ki bo v Mariboru ne bo v Ljubljani. Ampak njim je to skoraj vseeno, ker bo zelo težko razumel probleme Pomurja. Verjetno je zelo podobno širom po državi in to je tisto, kar ste verjetno spregledali ob svojih načrtih regionalizacije. Drugo, kar želim povedati, da se deklarativno zavzemate za uvedbo pokrajin v Sloveniji, dejansko pa ne. Kajti ne morem razumeti, da je ta projekt tako zastal, da ste predlagali številke, ki so verjetno nesprejemljive ali pa zelo pogojno sprejemljive tudi znotraj koalicije. Ne vem, kako boste Irmo Pavlinič Krebs prepričali, da ne bo Koroške pokrajine. Ne vem, ali bo pa morala pohoditi vse svoje izjave, ki jih je doslej v zvezi s tem dajala. In kako bo, recimo, minister Gjerkeš pristal na regionalizacijo Slovenije brez Pomurja ali Prekmurja kot samostojne pokrajine. Koncept, ki ga predlaga opozicija, ki je dozorel v mandatu prejšnje vlade, je po naši oceni optimalen koncept, tudi politično sprejemljiv, in predvideva take pokrajine, ki sledijo sedanjim razmeram, ki so zaokrožene celote, bolj ali manj oziroma optimalno, kolikor se je pač dalo narediti, morda ne v vseh primerih posrečeno, se da tudi korigirati. Tudi sam imam, recimo, precej zadržka do Zasavsko-kamniške in do podobnih rešitev. Vendar projekt je dodelan do te mere, da je vreden obravnave, dodelave, obdelave in na koncu tudi sprejetja, morebiti tudi lahko v nekoliko modificirani obliki. Kot je bilo že povedano, je temelj tega projekta regionalizacije Zakon o financiranju pokrajin. Predvideva namreč to, kar očitno mnogi tu niste prebrali, sodeč po današnji diskusiji. Predvideva, da bo državni proračun ob določena sredstva za izvajanje nalog na državnem nivoju. Teh nalog je približno za milijardo 400 milijonov evrov, skoraj milijardo 500 milijonov evrov, in te naloge gredo v pristojnost pokrajin z denarjem in z ljudmi. Kar pomeni, da bi, če bi se tega projekta lotila operativno sposobna vlada oziroma sploh operativna vlada, bi ga lahko izpeljala, seveda, verjetno z določenim uporom državnega uradništva. Tudi sam kot nekdanji minister za gospodarstvo sem bil deležen številnih očitkov znotraj mojega resorja, češ, "pa kaj bi to prenašali, ta del pa ta del, pa to mi najbolje delamo tu, v Ljubljani" in podobno. Teh uporov je veliko in zato ta projekt v tej delno operativno sposobni vladi stoji in bo stal in bo čakal verjetno neke prihodnje čase. Predvideno je, da se znaten del nalog, ki po vsebini sodijo nižje, se pravi, na neko regionalno raven, tam tudi ureja. In da se del proračunskih sredstev, ki se sedaj namenjajo za financiranje teh nalog na državnem nivoju, prenese na regionalno raven. Pa še več. Pokrajinam se ponujajo tudi nekateri novi finančni viri, zelo pomembni finančni viri. Eden izmed takšnih je, da bi se prenesel Sklad kmetijskih zemljišč, lastnina oziroma nepremičnine sklada kmetijskih zemljišč in gozdov, na regionalno raven, da bi bil to eden pomembnih virov financiranja tudi nalog iz regionalne pristojnosti. Spoštovani, če želimo res neko razvojno spremembo, če želimo zmanjševati te razlike v Sloveniji, če želimo ne nazadnje s tem tudi razbremeniti Ljubljano pritiska iz pravzaprav celotne Slovenije, potem je treba vsaj delno prisluhniti temu konceptu. Sleherna delitev na lokalne ravni ni le strokovni projekt. Lahko da je tudi strokovni projekt. To pa ni le strokovni projekt, je tudi politični projekt. Delitev vsake države na nivoje je tudi politični projekt in zato je treba spoštovati in respektirati politično realnost, politično sliko in ne nazadnje politično voljo tega parlamenta. Posiljevati ljudi, poslance z rešitvami, ki imajo vprašljivo podporo, je vnaprej obsojeno za propad in tega ste se lotili in to želite narediti. Zelo pomembno je, verjetno tega niste niti prebrali, da pri financiranju nalog iz izvirne pristojnosti pokrajin se poleg števila prebivalcev, števila, to se pravi starejših, mlajših, površine in cest in potem tudi površine pokrajin in dolžine pokrajinskih cest upošteva tudi indeks razvitosti pokrajine. Da se torej delež sredstev odmerja tudi glede na ta indeks. Ta indeks se pa sestoji iz gospodarskih kazalcev, iz kazalcev razvojne ogroženosti in razvojnih možnosti. Ta indeks upošteva tudi nek potencial in razvojno stanje v pokrajini in dodeli pokrajinam, ki imajo slabši indeks, več, in obratno. To pomeni, da se tudi skozi ta način financiranja dosega nek večji obseg sredstev za tiste, ki so potrebni tudi hitrejšega razvojnega napredka. Spoštovani! Očitno bomo zapravili eno pomembno priložnosti, to je priložnost, ki nam jo prinašajo evropska sredstva. Evropska sredstva, zlasti sredstva strukturnih skladov so namenjena prav temu, kar Slovenija danes potrebuje. Potrebuje zmanjševanje razlik v razvitosti tudi med regijami. In če ne bo, in očitno ne bo, prišlo do ustanovitve pokrajin še v času, ko imamo pravico uporabe teh sredstev, smo zamudili pravzaprav polovico potenciala in polovico perspektive, ki nam jih pokrajine prinašajo. Zamudili smo veliko. Ne po krivdi sedanje opozicije in prejšnje koalicije, po krivdi vas, ki zavračate, spoštovani iz koalicije, vse predloge v tej smeri. Uspeli ste s svojo protipropagando tudi pasivirati ljudi, da ne vidijo dlje, da ne vidijo koraka naprej. Seveda ste jih želeli prepričati, da je to nek potraten, birokratskistrokovno zgrešen projekt. Dejstva so drugačna. In namesto da bi šli po tej poti, zopet zavračate. Opozicija je prišla s tem predlogom v parlament z namenom, da vas spodbudi. In ne delimo iluzij, da boste pa sedaj tole podprli, ker vemo in vidimo, tudi po vašem obnašanju, na primer danes recimo tukaj pred menoj ni nikogar iz Liberalne demokracije Slovenije, ni nikogar iz DeSUS-a, ga to ne zanima, ni nikogar iz stranke Zares. Sedijo štirje poslanci Socialnih demokratov. To je projekt, ki je manj pomemben od petkovega lepega dne. In to je problem. Tudi odnos do čedalje večjih razvojnih razlik v Sloveniji, tudi ne nazadnje odnos do tistih depresivnih, čedalje bolj depresivnih delov Slovenije, ki se ukvarjajo z razvojno ogroženostjo. Seveda v opoziciji imamo čas in energijo predlagati ukrepe, vi pa nimate časa niti jih poslušati, kaj šele, da bi resno diskutirali o njih.
Hvala lepa. Upam, da bo mag. Vizjak opazil, da je še eden več iz Socialnih demokratov na seji. Pa vedno ob taki priložnosti bi bilo korektno vse našteti, ne samo tiste, kar komu ustreza. V imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo govoril gospod Franc Bogovič.
Lep pozdrav! Spoštovani podpredsednik, predstavniki Vlade in prav vsi poslanci, brez izjeme, in vsi ostali prisotni v tej dvorani! Danes govorimo o pokrajinski zakonodaji. Tretji zakon v tem zelo pomembnem paketu, okoli katerega lahko govorimo kot o paketu šestih zakonov, je zelo pomemben zakon o financiranju občin, ki normalno sledi konceptu kakršen je bil sestavljen v prejšnjem mandatu. In mirno lahko rečemo, ne samo v okviru ministrstva gospoda Žagarja ali vlade gospoda Janše, ampak je bil sestavljen v dolgo časa v okviru širšega političnega konsenza vseh koalicijskih in opozicijskih strank in žal se je proti koncu mandata, ko bi dejansko moralo priti do realizacije tega projekta, ta podpora kar naenkrat skopnela in na koncu imamo takšen rezultat, da danes govorimo o zakonih, ki so bili, resnici na ljubo, pripravljeni nekaj let nazaj, o zakonih, za katere sem sam in tudi v Slovenski ljudski stranki trdno prepričan, da bi morali biti sprejeti v prejšnjem mandatu, biti sprejeti ne zaradi tega, ker je bila takrat na oblasti koalicija, v kateri je bila tudi Slovenska ljudska stranka članica te koalicije, ampak zato, ker razvojne potrebe in situacija na področju lokalne samouprave v Sloveniji kliče po drugi ravni lokalne samouprave in ker smo bili takrat v celotnem mandatu 2004 do 2008 v letih, ko je Slovenija praktično šla skozi šolo predpristopnih izjav in je bil pred nami velik projekt polnopravne članice Evropske unije tudi v tem delu, da imamo razvojna sredstva v polnem delu, to, ker do leta 2007 nismo imeli v prejšnji finančni perspektivi. Takrat je bil idealen čas, da bi se Slovenija novim izzivom, ki se kažejo in se nam ponuja tudi možnost sodelovanja v vseh teh kohezijskih skladih, tudi temu primerno organizirala na lokalno regionalni ravni in naredila korak naprej v tem delu. Pri obravnavi prejšnjega zakona smo podrobno šli skozi pristojnosti, na katere se je ta zakon nanašal. Videli smo, da je bil poizkus oziroma koncept, ko govorimo o konceptualnih razlikah, koncept prejšnje zakonodaje takšen, da se velik delež pristojnosti na različnih ministrstvih prenese na regionalno raven, da se prenese naenkrat, ne po nekih postopnih korakih, kajti bojim se, da so ti postopni koraki vedno obsojeni na neko postopnost, pa tudi na neko prekinitev. Zato je bila resna in odgovorna naloga, da se poiščejo vse te pristojnosti in hkrati s temi pristojnostmi tudi finančna sredstva, tudi pri vključevanju evropskega denarja, in to milijarda dvesto do milijarda štiristo sredstev. To je nek obseg sredstev, s katerimi bi lahko pokrajine tudi kvalitetno parirale v svojih razvojnih priložnostih. Danes je bilo s strani državne sekretarke rečeno, da sta dve konceptualni razliki. Prva je ta, da govorimo o drugi številki teh pokrajin, naslednja konceptualna razlika pa je tudi ta, da bi šlo po zamislih sedanjih snovalcev te regionalne politike za nek postopen prenos pristojnosti. Glede obeh konceptualnih razlik imam tudi sam zelo velike pomisleke. Trdno sem prepričan, da je bilo v prejšnjem času, v prejšnjem mandatu narejeno veliko teh krogov skupaj z nosilci političnih funkcij na državni ravni, na lokalnih ravneh, da se je na koncu tudi zadeva odvila na referendumu. Kot je bilo rečeno s strani takratnega ministra gospoda Žagarja, je bila tudi ugotovljena, če hočete, tudi politična realnost, kaj je v tistem trenutku možno narediti. Ta politična realnost je slonela na tem, da se je temeljito pogovorilo z ljudmi, z vsemi odgovornimi na vseh področjih in se je videlo, kje so neke zaokrožene celote, v sklopu katerih se tudi lahko snujejo veliki projekti in tudi razvoj Slovenije. Iskanje nekih novih oblik, ki variirajo od tri preko šest do osem, za nobeno praktično še tudi ni jasnih zemljevidov, hkrati pa tudi ni ugotovljeno, da so tukaj tako velike povezave, ki bi dale resničen razvojni zagon. Mislim, da je ta poizkus, ki že pri številki začenja te korake od začetka, zopet poizkus, ki ima najbrž za namen, da se v nekem trenutku ugotovi, da ni moč, da ni politične volje, kot je bilo že danes rečeno, in bo še enkrat več ta projekt ustavljen. Kar se tiče konceptualne razlike, kar se tiče prenosa pristojnosti, sam si ne znam predstavljati, kako bi se v Sloveniji prikazalo z nekim konceptom, ki je bil tudi nam po poslanskih skupinah razložen, ki bi naj šel po tej poti, da bi prvo leto bilo približno slabih sto milijonov evrov sredstev danih na raven novih regij. Od tega gre kar četrtina, tretjina sredstev za samo funkcioniranje teh regi, nek manjši delež teh sredstev, šestdeset, sedemdeset milijonov, pa za neke ceste in podobne zadeve. Sam sem trdno prepričan, da je teh izzivov, ki so bili predstavljeni v programskih usmeritvah v prejšnjem mandatu na veliko področjih, toliko, da bi bilo resnično treba vse to narediti. Bojim se da smo, kot sem že dejal, zamudili, da bi bil idealen čas v letih 2006 do 2008, vendar kljub vsemu vidimo danes težave oziroma zastoje na mnogih področjih. In prva zadeva, ko je bila že danes tukaj izpostavljena, regionalni razvoj. Vidimo, kako se zapleta s sedanjimi razpisi. Od tukaj naprej, če prehajamo na področje gospodarstva, gospodarska središča - tudi nek instrument razvoja v posameznih pokrajinah, kjer bi se z močnimi pripravami in pa s kvalitetnimi projekti pojavili, bi mirno lahko alucirali določena sredstva. Problem prostora, prostor v povezavi s prometom. Vidimo, da se nihče danes pravzaprav ne ukvarja z umeščanjem razvojnih osi. Razvojne osi, najprej kot cestna povezava, hkrati s tem pa tudi nosilec razvoja, pretok, mislim, da so osnovno gonilo. In ko se danes s tem srečujemo in opažamo, kje so veliki razvojni zaostanki in kje se še povečujejo, vidimo ravno to - območja, ki jih avtocestni križ ni dosegel, so danes na udaru. In tako razvojne osi kot načrtovanje razvojnih osi bi bila klasična naloga pokrajin. Danes imamo zelo velik problem, ko se praktično občine ne morejo med sabo dogovoriti, iz Ljubljane so pa pokrajine tako daleč, da niti v sanjah ne bo nihče umestil podobnih projektov. Prihajam s posavskega prostora, kjer smo v preteklosti umestili velik regionalni projekt, to je bil projekt izgradnje hidroelektrarn na spodnji Savi, projekt, ki so ga umestile skupno vse občine, za katerim je stopil nikoli še priznan pokrajinski svet, ki ga imamo že vsa leta. Projekt je odlično tekel - do kdaj? - do zadnjih mesecev, ko se spet ugotavlja, da je nekaj narobe. In se infrastrukturni projekt, na katerem se angažira slovensko znanje, na katerem bi lahko delovala taka podjetja, kot so Strojegradnja, Litostroj in podobni, enostavno ustavlja. Sam sem trdno prepričan, da je takih projektov, ki bi nastali v okviru neke pokrajinske miselnosti, zelo veliko in bi omogočili tudi nadaljnji razvoj. Ta zakon in takšen zakon o financiranju občin je imel to komponento, ki je bila danes že izpostavljena, da se ob sredstvih, ki se alucirajo v pokrajine, prizna tudi nek razvojni zaostanek in se na ta način solidarno v okviru države pride do pravega regionalnega razvoja. V teh šestnajstih mesecih, kolikor sedimo v teh klopeh, imamo dva poskusa. Eden je bil poskus z glavnim mestom, drugi je bil poskus s Prekmurjem. Danes vidimo, da se Vlada odziva na tegobe v Beli krajini. In se zelo bojim, ali se bo tak "per partes" sistem obnesel in imel dolgoročen pristop. Še enkrat, dajem podporo takšnemu zakonu. Mislim pa, da so točke, ki so danes na dnevnem redu, žal po vsej verjetnosti ponovno obsojene na to, da se nihče z njimi ne želi ukvarjati in na koncu koncev tudi pokrajinska zakonodaja po vsej verjetnosti ne bo šla skozi v tem mandatu. Cena za te neaktivnosti, pa tudi za politično nasprotovanje, ki je bilo nekaj let nazaj, bo za Slovenske in Slovence zelo visoka.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Bogdan Barovič.
Vsem, ki vztrajamo, še enkrat srečno v popoldne. Zakon o financiranju pokrajin je za razliko od ostalih korektno pripravljen. Je jasen. V njem je natančno opredeljeno, da naj bi bila ocenjena vrednost nalog iz državne pristojnosti na pokrajine milijarda in pol, bom zaokrožil. Jasno je zapisano, da naj bi tekoče naloge stale 970 milijonov evrov in bi se financirale s prihodki pokrajin od davkov in finančnih izravnav. Investicije in razvojni programi pa naj bi bili vredni 272 milijonov in naj bi se financirali s prihodki pokrajin od davka na dohodka pravnih oseb in v višini 70 milijonov iz evropskih sredstev oziroma državnega proračuna. Korektno so v 4., 5. in 6. členu navedeni tudi viri financiranja pokrajin: davek od dohodka pravnih oseb, 30% prihodkov od dohodnine, ki bi jih zavezanci plačevali, 90% trošarin, 5% trošarin od energentov in električne energije in 10% trošarin od tobačnih izdelkov. Tudi 6. člen je jasen, kjer so še drugi prihodki, vodna povračila, storitve in tako naprej. Do tu vse lepo in prav. Tudi v samem zakonu je lepo prikazano, da je način pridobitve sredstev jasen. Milijarda in pol evrov se vzame državi za tiste naloge, ki bi jih država prenesla na pokrajine. Prvič. Prepričan sem, da milijarda in petsto tisoč evrov za vse našteto - seveda niso všteti stroški, ki so sami sebi namen, torej stroški za normalno funkcioniranje - je premalo. Drugič. Kako natančno izluščiti, katero ministrstvo naj da ta denar, za katere naloge, če nimamo ali pa ne moremo imeti ne zdaj, ne v preteklosti, ne zdaj, zelo precizno opredeljene naloge, ki se prenašajo z enega ministrstva, na drugo. Ali drugače - če predvidevamo, da bo ministrstvo za notranje zadeve ostalo ministrstvo za notranje zadeve in ne bo prineslo niti ene naloge na pokrajino, je zgodba jasna. Toliko, kolikor ministrstvo denarja ima, toliko ga bo tudi obdržalo. Ampak mi smo že videli v prenosu nalog, da se del nalog iz tega ministrstva, govoril sem konkretno o tem ministrstvu, prenašajo na pokrajine. Jaz sem prepričan - primer sem dal to ministrstvo - da se ne bo strinjalo, češ 80% sredstev ti ostane, 20 jih bomo vzeli, ker si približno 20% nalog prinesel na pokrajine. Ampak to je samo eno ministrstvo, za katerega sploh ocenjujem, da bi moralo ostati v izvirni pristojnosti države. Enaka zgodba se bo odvijala drugje in spet bomo tam, kjer smo začeli: država in birokratčiki - ne vsi, vsaj večina - ali pa ljudje, zaposleni v državni upravni na vseh ministrstvih, ne bodo, pa lahko še tako govorite, kolegice in kolegi, ne bodo zapustili ministrskega dela v Ljubljani, v stavbi, kjer ima sedež ministrstvo in odšli, na primer, v Mursko Soboto. Ne bodo! Pa zdaj stavim, dam roko v ogenj! Ne bodo hoteli iti in bodo ostali tam, pa čeprav ne bodo imeli kaj delati, na cesto jih ne moreš vreči, zaposlili bomo pa nove, ki bodo stali tako ali tako po ceni več kot 200 milijonov evrov, brez da nove zaposlujemo. To je realnost. Zato še enkrat poudarjam - prav dam, že če pogledamo - tam, ko bomo govorili o predvidenih 14-ih pokrajinah. 13 je zelo natančno naštetih katere občine so, koliko je ljudi, koliko naj bi imeli pokrajinski sveti ljudi in ena, tista največja, je že tako ali tako izločena iz samega seznama, zato ker že tako ali tako v Državnem zboru sprejemamo zakone za njene potrebe. Jaz se s tem strinjam, da to ni prav, ampak še slabše bo, če bo tako, kot tam piše, delitev na 14 pokrajin. Ob vsem prizadevanju: ja pokrajine bodo, ko bomo natančno vedeli, koliko pristojnosti bomo prenesli in katere. Če povzamem izpred nekaj let, ko smo oblikovali to pokrajinsko zakonodajo, je minister - moram reči še enkrat, da so se zelo trudili - povedal, da bo približno 90% izvirnih pristojnosti preneseno z države na regijo, na pokrajine. 90% pomeni 90% zaposlenih v državni upravi, kar pa seveda so že takrat priznali, da se zgodba ne bo izšla, da ne govorimo o infrastrukturi, ki se bo morala postaviti za 90% sedežev za opravljanje dela z novimi pristojnostmi. Zgodba je, brez zamere še enkrat, v dobri volji, da bi nekaj naredili, je lepa, lepo zapisana, vendar je neizvedljiva. Neizvedljiva je ta trenutek, neizvedljiva je bila pred dvema letoma, tremi leti - ne vem, kdaj smo že o tem odločali - in še posebej bo neizvedljiva v prihodnosti, pa naj si še Vlada, ta trenutna vlada, tako obljublja ali prizadeva, da ji bo uspelo oblikovati pokrajine. Če pa že, potem pa jaz mislim, da je res potreben absoluten, takojšen pristop, takojšen, ne parcialen, s popolnoma jasno politiko kompleksne zakonodaje. Če se bodo zgodbe začele odvijati tako, da bomo najprej del pristojnosti nekih ministrstev pa del drugih pristojnosti, bo seveda nastal velik finančni primanjkljaj in od tukaj dalje se bo zgodba končala na treh ali štirih rešenih pokrajinah in na nerešenih vseh ostalih, posledično pa bodo še večje razlike. Saj pravim, dobro pripravljen zakon o financiranju pokrajin, vendar v enakem prepričanju kot do vseh ostalih zakonov, je to za nas misija nemogoče in se bomo do nje distancirali, tako kot se bomo do vseh drugih.
Hvala lepa. Končali smo predstavitev stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Besedo ima gospod Srečko Prijatelj - ne bo razpravljal. Gospod Milan Čadež. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. Mogoče bi moral gospod Petek še enkrat dvigniti roko in pozvati kakšnega poslanca v dvorano, ampak glede na to, da je nas predlagateljev kar nekaj, lahko tudi še naprej razpravljamo. Mislim, da so razvojne razlike v Sloveniji, ki gredo v centralizacijo in v koncentracijo vseh nalog in kadra prav v naše glavno mesto, bistveni povod temu, da smo vložili ta predlog celotnega zakona. Kot sem slišal v zadnji razpravi, bi bila to misija nemogoče, ampak moram poudariti, da smo v Slovenski demokratski stranki taki poslanci, ki znamo in tudi upamo ugrizniti v misijo nemogoče, to pa zaradi tega, ker smo navajeni delati. Vemo pa, kaj se dogaja v zadnjem dobrem letu. Slovenija drsi navzdol in vsakega težkega dela, s katerim se je treba soočiti, verjamem, da bi ta zakon pokrajinazacije Slovenije aktualni vladi verjetno zelo težko padel. Želim poudariti, da s tem zakonom bi prenesli na pokrajine pristojnosti skupaj s finančnimi viri in skupaj s kadrom, kar je pa bistvenega pomena. Tukaj vidimo vsako jutro, kakšne vrste se vrstijo, ko hodijo uslužbenci na delo v Ljubljano. Od šestih pa do devetih so na vseh vpadnicah v Ljubljani zastoji in je težko priti v določenem času v samo mesto, to pa samo zaradi tega, ker se vse odvija v samemu centru Slovenije. In prav ugrizniti v to kislo jabolko, decentralizirati, dekoncentrirati Slovenijo in ustanoviti pokrajine in pristojnosti razdeliti enakomerno in pravično po celem ozemlju Slovenije, verjamem in tudi vem, da je težko in zahtevno delo, za aktualno vlado vsekakor pretežko. Dobro se spomnim, ko smo imeli v mesecu maju lanskega leta 13. maja sestanek na Brdu župani s predsednikom Vlade in s prejšnjo ministrico, ki je zelo ambiciozno napovedala peti razpis regij, da bo v jesenskih mesecih stvar končana, vendar te obljube ministrice so bile preveč radodarne in verjetno preveč ambiciozne. Zaradi tega je verjetno morala tudi ministrica prenehati s svojim ambicioznim delom in novi minister je prišel. Lahko rečem, da glede na to, da ga danes ni tukaj, si lahko svoje mislim, in tudi glede neprepričljive predstavitve na Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke. Tudi sam prenos 4200 delavnih mest z vsemi finančnimi viri, ki so v dokumentu zelo natančno opisani, primerna poraba, davek od dohodkov pravnih oseb, to niso izmišljene številke, tu so zelo točne številke, za katerimi je zelo, zelo veliko dela in verjamem, da je to delo pretežko, in tudi potem odhodkovna stran, ocena stroškov pokrajin je zelo natančna. Lahko rečem, da gremo naproti vladajoči koaliciji, vendar ne želite prisluhniti našim trdnim argumentom. Vsekakor bom kot celoten sklop predlog pokrajinske zakonodaje podprl. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Miran Györek - ne bo razpravljal. Mag. Franc Žnidaršič - ne bo. Zmago Jelinčič Plemeniti - ne bo. Franc Pukšič? Izvolite.
Hvala. Kolegice in kolegi. 10. decembra 2003, ko je bila neka druga vlada, 2003 je generalni sekretar Vlade Republike Slovenije poslal informacijo aktivnosti v zvezi z uvedbo pokrajin v Sloveniji in regionalizacijo upravnih enot s predlogi sklepov Vlade. V tisti vladi so Socialni demokrati sodelovali, sicer ne z večino ampak takšni, kakršni so takrat bili. No in če si, po mojem, v neki vladi in če se takrat z nekimi stališči strinjaš, potem pa celo prideš v pozicijo, da si prvi med enakimi, da diktiraš tempo, težko pričakujem, da zamenjaš suknjo, obraz. Skratka, da potem delaš drugače, kot si takrat sprejemal sklepe. Med njimi je bil tudi sklep, kjer je pisalo, da se Slovenija razdeli na štirinajst pokrajin in potem je bilo v tej obrazložitvi zapisano tudi, da se pri predlogih členitve Slovenije na štirinajst pokrajin ne sme prezreti dejstva, da je Slovenija pokrajinsko zelo pestra država, da z veliko naravno razgibanostjo otežuje oblikovanje velikih gravitacijskih regij in tako dalje. Ampak danes na vas nič ne pritiskamo in iz opozicije zahtevamo štirinajst pokrajin, ampak, ko je bila vložena ta zakonodaja, smo od vas pravzaprav samo želeli, da bi vam olajšali delo in da bi se drugače obnašali, kot ste se obnašali vi, ko ste bili v opoziciji. Spomnim se razprave takratne opozicije, ko ste rekli, da je treba predstaviti celotno zakonodajo in ob celotni zakonodaji smiselno pripraviti zakonodajo o pokrajinah. Danes govorite nekaj popolnoma drugega. Tako kot ste začeli, takoj ko ste prevzeli oblast, spreminjati oziroma ste imeli namen spreminjati operativne programe, jih odnesti na ostalih pet ministrstev, tako sedaj govorite o novem konceptu. Veste, tega koncepta niste predstavili. Zakon o financiranju, ki ga imamo v tem trenutku pred sabo, celoten paket vseh šestih zakonov, pa je zelo eksaktno narejen. Točno je zapisano, kar je bilo že v prejšnjem, iz katerega ministrstva, se katere naloge prenesejo, število zaposlenih in denar. Nekateri pravijo, ja, pa ne bodo nekateri hoteli iti iz bele Ljubljane na podeželje. Saj to pravzaprav ni problem, nek prehod je. Obstaja tudi neka mehka varianta, nekateri gredo v pokoj in tako dalje. Na ta način se ne stopnjuje zaposlovanja, ne v mestu, pač pa tam, kjer je to potreba. V lokalni skupnosti smo začeli s polovico zaposlenega in enim pisalnim strojem, ki si ga je zaposlena sama prinesla od doma, danes je pet zaposlenih že leta in leta v tej lokalni skupnosti. Stvari so se postopoma zgradile. Ampak, glejte, ob predstavitvi takratne zakonodaje in tudi Zakona o financiranju pokrajin ste imeli nekateri veliko pripomb na to, češ, mi, Slovenski demokrati, ne bomo podprli slabe zakonodaje, raje nič kot pa slabo zakonodajo. To je bilo takrat, ko je bil v obravnavi celoten paket. Da se ne bi ponovilo to, kar se je z občinami - slaba zakonodaja, slabe občine. Glejte, danes zaključujete že prvo polovico svojega mandata. [[Opozorilni znak za konec.]] Ja, pa sprejmite zakon in ukinite občine! Pa zakaj ne naredite tega? Zakaj jamrate, da so cokla razvoja lokalne skupnosti? Sprejmite zakon, 10.000 prebivalcev je lahko občina, ali kakorkoli že! Vse imate v rokah.
Gospod Pukšič, žal vam je čas iztekel. [[...]] [[Oglašanje iz klopi.]] Ne, vam je žal, meni ne. Gospod Silven Majhenič - Ne bo razpravljal. Mag. Štefan Tisel. Izvolite!
Še enkrat lep pozdrav, gospod predsedujoči in vsi prisotni. Financiranje je eden od pomembnih elementov tudi za pokrajine, kajti s tem, ko se pokrajine formirajo, mora biti tudi denar, s katerim bodo pokrajine lahko avtonomno razpolagale, ne samo s samo administracijo, ampak tudi za vse tiste naloge, ki so pokrajinam naložene. Spet je tu vprašanje števila pokrajin, ki zadevo podraži. Kot sem že prej omenil, če ljudje ne sprejmejo svojih pokrajin, tudi ne bodo zaživele. In skozi večletno zgodovino pri prizadevanjih za ustanovitev pokrajin se je pač pokazalo, da je nekje sprejemljivo, da ljudje sprejmejo 12 do 14, in to je tudi tisto, kar ima neka središča z ustanovami, ki večinoma že obstajajo, kot, recimo, bolnišnice, pa tudi gledališča. Vemo, da imamo gledališča, ki jih država financira, in gledališča, ki jih mora financirati občina. Če pa bodo pokrajine, bodo gledališča lahko enakomerno, enotno financirana iz pokrajin. Prav tako bolnišnice, ki so večinoma v teh predvidenih pokrajinah, prav gotovo pa se še da te pokrajine deloma revidirati. Tudi zakon o ustanovitvi pokrajin predvideva,da se lahko v roku enega leta določene občine še opredelijo drugače in gredo v sosednjo pokrajino. Cel sistem je zgrajen s temi šestimi zakoni. Tudi kar zadeva financiranja, je namenjen temu, da je omogočen bolj enakomeren razvoj v vseh pokrajinah oziroma na vseh območjih Slovenije, kar sedaj močno pogrešamo, zlasti na periferiji. Kar nekaj subregij ali regij je bilo naštetih, ki so občutno [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]bolj razvite kot druge. Hvala.
Hvala lepa. SDS nima več časa, Ljudska stranka tudi ne. Iz Slovenske nacionalne stranke ni nihče prisoten. Želi predstavnik Vlade besedo? Ne. Predlagatelj? Gospod Zvonko Černač, izvolite.
Hvala lepa. Slika te dvorane danes, tako na vladni strani kot na strani koalicijskih poslancev nekako kaže stanje v tej državi, ki je porazno. Slovenija je nekako obglavljena. Vlade ni. Štirje koalicijski poslanci so obsedeli na svojih sedežih. Jaz prej na začetku nisem slišal, da bi se vsi ostali opravičili, kar pomeni, da bodo danes dobili plačo, zato ker jih danes ni tukaj. Nekateri, ki smo ob enem glasovanju manjkali, ker smo šli na stranišče, pa so nam plačo odtrgali, pa smo potem cel dan razpravljali. Ampak pravilo je jasno. In tako deluje tudi pravo v tej državi. Katastrofa! Kaj počne, ne samo na tem področju s to državo vladajoča koalicija? Kaj počne s to državo Pahorjeva vlada? To zdaj ni več Titanik, kjer orkester, kljub temu - ne samo da je skala prebila dno, ampak da se ladja že zelo močno potaplja - igra. To je zdaj dejansko že razglašen orkester, ki očitno v tej paniki skrbi samo še za svoje lastne interese in interese svojih prijateljev. In nekaj podobnega je tudi s tem zakonom, okoli katerega danes pri najboljši volji, nisem slišal nekih kontraargumentov z vladne strani. Slišal sem, da so bile delane neke strokovne analize, ki so pokazale, da bo Vlada pripravila nekaj boljšega. Kdaj, vas vprašam? Kadar bo že vse pod vodo, takrat lahko pripravljate briljantne rešitve - nikomur več ne bodo pomagal. Danes in tukaj je čas za to, da se razpravlja o rešitvah. Še posebej zaradi tega, ker je gospod Gjerkeš, novi minister, nedavno tega v Državnem zboru večkrat ponovil, da pa je on optimist. Ko smo mu rekli, da bi bile volitve v pokrajinske svete letos jeseni skupaj z volitvami v občine, to je pa nerealno. Je rekel: "Ne, ne, ne. To je za vas v opoziciji nerealno. Jaz sem pa optimist in menim, da je še vedno mogoč ta napor in da je mogoče sprejeti pokrajinsko zakonodajo v Državnem zboru na tak način, da bomo letos jeseni volili v pokrajinske svete." Poglejte, no! Ne vem, če bi bil danes tukaj prisoten, bi ga vprašal ali je še vedno tak optimist, glede na vse to, kar se dogaja. In potem hodi gospod minister spraševati opozicijo, s katerim modelom se strinja: 3, 6, 8, 9, 12, 14. Pri čemer ne pove, kaj to pomeni. Ali je pri številki 4 - to Ljubljana, vzhod, zahod, jug, sever? Ali je to regionalizacija? Med seboj se, spoštovane gospe in gospodje, morate najprej domeniti, kateri koncept je za vas pravilen, ker vi menite, da je konceptualno pomembno za rešitve glede regionalizacije, koliko pokrajin v Sloveniji bo! Za nas to ni bistveno vprašanje. Bistvena vprašanja so, ali bodo območja, ki bodo potem delovala kot pokrajine, lahko funkcionirala; ali bodo v teh okoljih videla svoje interese, ki izhajajo tudi iz zgodovinskih razlogov; ali se bodo v teh pokrajinah ljudje počutili kohezivno in ali bodo to svojo pripadnost znali izražati na tak način, da bodo skozi prenos pristojnosti, ki se mora zgoditi, z državnega nivoja na pokrajinsko raven skupaj s kadrovskim delom, tudi uspeli milijardo in 500 milijonov evrov sredstev, ki naj bi se prineslo iz centralističnega odločanja, tega najbolj okostenelega birokratskega odločanja, ki je vsak dan trši, ne vsak dan mehkejše, na regionalni nivo. To je pomembno vprašanje. In sem trdno prepričan, da bomo bili v situaciji, če se bo kdaj ta projekt zgodil, ko ne bo merilo uspešnosti največja ali pa najmanjša pokrajina. Lahko bomo bili priča temu, da bo briljantno funkcionirala najmanjša pokrajina ali pa obratno. Tega, da je eden, ki je majhen ali pa en, ki je velik, boljši ali slabši, tega ni mogoče s tem povezovati. Zaradi tega to ni noben argument in to niso nobeni razlogi za ali proti. Ko govorim, da se morate najprej s seboj glede tega koncepta domeniti, govorim tudi, da zaradi tega, ker bomo, ko dobimo na mizo jasen predlog in jasno sliko, to zadevo proučili in bomo videli, ali ta zadeva pije vodo ali ne. To govorim zaradi tega, da se morate najprej s seboj domeniti, ker se od leta 2003, ko ste Socialni demokrati utemeljili koncept 12+1 oziroma 2, to svoje mnenje utrjevali do trenutka, ko bi bilo treba o tem sprejeti odločitev malo pred prejšnjimi državnozborskimi volitvami v tem Državnem zboru. In kjer ste pokazali svojo nenačelnost v vsej polni meri; ne samo da ste zavajali celotno slovensko javnost in zavajali celotno slovensko politiko in tiste, ki so to zakonodajo pospešeno ves ta čas pripravljali, ki so naredili vse izračune, ki so opravili to garaško delo - nekateri med njimi še vedno sedijo tam na tistih stolih na strani ministrstva, ki je te zadeve v veliki meri pripravljalo - ko se je vse to zgodilo, ste rekli: ne, zdaj pa "sorry", politika pač dela svoje, ankete kažejo določene zgodbne in nam je bolj pomembno, da dobimo nekaj procentov več glasov, kakor da utemeljimo nek koncept, ki je razvojno za Slovenijo izredno pomemben. Zdaj, pod vašo vlado se šele kaže, kako je pomemben. Ker če bi se ta decentralizacija zgodila v času prejšnje vlade in bi te zadeve začele živeti in bi ljudje v teh območjih sami odločali o projektih, ki jih sedaj vi nekako ne morete spraviti naprej in ki jih zavirate, namesto da bi jih pospeševali, bi se seveda Slovenija tudi zaradi tega hitreje razvijala in tudi v prid vaši vladi bi to zdaj šlo. Učinke od tega bi čutili vsi, tudi Pahorjeva vlada! Ker je splošna slika, ki se dogaja v tej Sloveniji, slika, ki pade na vse in bi bila za vse bistveno bolj ugodna. Zaradi tega jaz osebno moram reči, da ne razumem tega dokaj ozkega gledanja tega projekta. Glede na to, kar se v zadnjem obdobju dogaja, pa moram reči, da nisem ravno najbolj velik optimist, da bi ta projekt regionalizacije kdajkoli zaživel. Zaradi tega moram reči, da so te besede, ki jih poudarjate, "mi smo načeloma za", to je bolje, da pozabite in da se rajši ugriznete v jezik preden te floskule mečete naprej, ker vam nihče več nič ne verjame. To so prazne besede, bi se reklo, prazne marnje, ki jih lahko trosijo nekateri po gostilnah, po lokalih - to so babje čenče! V politiki na nekem odgovornem mestu, kjer je treba za besedami stati in kjer je treba neko odločitev sprejeti v trenutku, ko jo je treba sprejeti, pa se takšnih besed ni dobro posluževati, ker prej ali slej se vrnejo najbolj vam v minus. Kljub temu da očitno ni neke pripravljenosti s strani Pahorjeve koalicije, da bi s podporo temu, da gre ta zakonodaja naprej, saj mi pri teh zakonih v okviru te seje ne bi odločili o tem, ali bo ta shema točno takšna, ali bo točno milijardo 400 in toliko milijonov evrov sredstev prenesenih, ali se bodo točno ti resursi, kot so sedaj navedeni, prenesli, ampak bi odprli možnost, da se skozi strokovno razpravo in skozi politično debato ta zakonodaja, če je treba dogradi, nadgradi, odprli bi možnost, da pridemo končno v nekem doglednem času do ustrezne rešitve. Ob tem, ko to pot zavračate, pa smo bili zadnje pol leta priča res zanimivim rešitvam pri podpori posameznih območij v tej državi. Istočasno ko ste v stiski zaradi socialne situacije v Pomurju, ki jo je pogojeval stečaj največje tekstilne tovarne, preko noči zložili skupaj neki zakon o razvojni pomoči Pomurju, katerega edini efekt trenutno je eno ali nekaj dobro plačanih uradniških mest na osnovi tega zakona, bil je sprejet še prej, istočasno ste zložili skupaj zakon o pomoči najbogatejši regiji v tej državi. Pri čemer Janković dobiva sredstva neposredno iz proračuna 15 milijonov evrov, brez da z eno besedo utemelji, zakaj in za kateri namen bo ta denar porabil. Ni mu treba povedati, ali za spomenik v Stožicah - kjer so, kot vidite, že vanj vklesane tudi žrtve, tako da je v skladu s tem duhom tudi utemeljen - katastrofa, ali za kakšen drug konkreten namen. Ni mu treba utemeljiti. 15 milijonov evrov letno prihaja dodatnega denarja zaradi nekega zakona, ki je ugotovil, da je najbolj razvito območje v Sloveniji najmanj razvito. Desetkrat bolj je razvito to območje kot Pomurje, v Pomurju te sreče nimajo, da bi lahko petnajst milijonov evrov neposredno črpali. Po mojih informacijah niso uspeli počrpati niti evra in tudi, ko bodo iz tega famoznega megazakona o razvojni pomoči Pomurju, ki ste mu pripeli težo dvesto enainšestdeset milijonov evrov počrpali prve evre denarja, bodo ti šli - ne boste verjeli - za takšne ali drugačne razvojne študije, s katerimi se lahko naredi - veste sami, kaj. Predvsem se dobro lahko pokrije neko dobro zasnovano logistično strukturo, ki jih je v tej državi kar nekaj. In to je prispevek k razvojni pomoči te države in prispevek k razvojni pomoči tistim, ki jo dejansko potrebujemo. Drugi primer, ni dolgo tega, ko je bil s strani opozicije o podpri lokalnega okolja iniciran nek zakon o razvojni pomoči enemu drugemu delu te države, ki ravno tako potrebuje - dolenjsko-belokranjsko območje. Zavrnili ste ga, zavrnili! Z enako utemeljitvijo, bi se reklo lahko, floskulo: Vlada pripravlja boljšo rešitev. Cela Slovenija bi morala biti deležna podobnih zakonov in rešitev je v tem kar imate danes na mizi in kar zavračate. Rešitev, ki je konceptualna, ki ureja vprašanje za naprej in ki onemogoča takšne parcialne rešitve in pristope, ki pomenijo trošenje ogromnih davkoplačevalskih sredstev in ne pomenijo nobenega konkretnega pozitivnega učinka k razvoju posameznih območij. Nobenega! Kajti zaradi desetin milijonov evrov, ki jih boste na podlagi zakona o dopolnitvi zakona o Ljubljani plasirali v to območje, se ne bo rešilo nobeno od temeljnih strateških vprašanj Ljubljane, ki ga je tudi v interesu celotne države seveda treba rešiti - promet, mobilnost, čistost okolja in tako naprej - v temu mestu. Ogromno denarja bo šlo, ampak ne za prave namene. Na drugi strani Pomurje, ki bi nujno potrebovalo takojšnje ukrepe preko prostorske politike, preko zagotavljanja določenih zemljišč, preko podpore projektu, ki je celo v resoluciji o nacionalnih razvojnih projektih 2007-2023, oko Pomurje, gospodarsko središče, tam, kjer bi bilo potrebno konkretno vplivati na konkretne rešitve, pa nobene aktivnosti. In poglejte, zanimivo, ob tem ko se govori, kako se spodbuja razvoj lokalnih okolij, kako je treba zagotoviti, da se bo Slovenija lahko enakomerneje razvijala in da bodo vsa območja imela približno enake infrastrukturne možnosti za razvoj, je Vlada isti dan, kot je obravnavala izhodno strategijo tako imenovano, obravnavala tudi predlog za črpanje petih od devetih gospodarskih središč v okoljih, ki so najmanj razvita. Petih od devetih; Pomurje, notranjska in tako naprej. Tam se pa predlaga, da se črta, tisto kar bi lahko bilo razvojni impulz. Trinajst od petintrideset projektov, ki so bili povzdignjeni na državni nivo, kar pomeni, da imajo posebno težo in s tem tudi možnost za hitrejšo izvedbo in hitrejše črpanje evropskih sredstev. Na drugi strani se predlaga črtanje tako imenovanih razvojni osi. Premier je zadnjič v odgovoru na poslansko vprašanje sicer v Državnem zboru to zanikal, ampak samo delno. Rekel je: "Res je, o tem smo razpravljali, nismo se še odločili." Ne vemo, če se je razpravljalo in če je predlog glede na to, da imamo dve ministrstvi, ki naj bi skrbeli za regionalno politiko in regionalni razvoj, poleg gospoda Gjerkeša še gospoda Gasparija, in glede na izkušnje, ki smo jih bili deležni v preteklih mesecih, sem skoraj trdno prepričan, da se bodo te razvojne osi iz te resolucije črtale. To pa pomeni 3., 3.a, 4., pomeni bistveno slabše možnosti za infrastrukturno povezavo posameznih najmanj razvitih območij te države, kar je eden izmed temeljih predpogojev za hitrejši razvoj. Na drugi strani pa ni nobenih problemov, ko je treba podpirati in razširjati možnosti za razvoj državne birokracije. Tukaj so možnosti neomejene. Ustanavljajo se novi uradi, nove agencije, nove paradržavne institucije, ki bodo že samo skozi to, da bodo potrebovale nove prostore za svoje delovanje, trošile izjemno veliko davkoplačevalskega denarja brez enega konkretnega efekta, ki bi ga lahko bili iz tega deležni. To vse je nepotrebno, kajti te strukture, jo imamo dovolj, treba bi jo bilo samo pravilno razporediti, usposobiti in ji enkrat končno zapovedati, da se mora ukvarjati z vsebino in ne s formalnostmi in da je vsebina tista, ki lahko to državo pripelje iz tega začaranega kroga, v katerem smo trenutno pristali. In če bo šla ta zgodba po tej poti, kot se nam kaže zdaj - veste, da bomo v kratek obravnavali tudi ustanovitev neke agencije, ki naj bi gospodarila z državnim premoženjem, v kateri naj bi bile desetine novozaposlenih. Jaz sem trdno prepričan, da je očitno spet nekje še neka stavba, ki jo nekdo ne more oddati v najem in bo ta agencija potrebovala tudi ustrezne prostore, da se bo lahko ustrezno ekipirala in zložila okoli pisalnih miz, fikusov in vsega ostalega, kar spada zraven. Trdno prepričan, da bo že v startu dva do pet milijonov evrov premalo za to, da se bodo te stvari zgodile. Če ne omenjamo vseh tistih drugih zgodb, ki nimajo z nekim učinkovitim gospodarjenjem nobene zveze in ki govorijo o tem, da je trenutna prioriteta te vlade vse večja centralizacija in pomoč tistim, ki te pomoči ne potrebujejo. Ena velika težava, ki smo ji priča ne samo zdaj v mandatu te vlade, ampak smo ji bila priča že zdaj, je bila težava z poenostavitvijo postopkov za dostopnost do sredstev, ki so razvojno pomembna, govorim predvsem o evropskih sredstvih. In, če se je v prejšnjem obdobju začelo neko mehčanje na tem področju in če so se začela izgrajevati pravila, ki so omogočala postopno lažjo dostopnost do tega, če se je iskalo načine, kako poenostaviti tisto, kar neko širše uradništvo v Bruslju zahteva, smo zdaj v situaciji, da se nam dogaja popolnoma obratna zgodba. Stvari se vedno bolj komplicirajo, vedno bolj so zbirokratizirane in če ponovno omenim ta primer, ki ni najpomembnejši, ampak je pa nekako simbol tega, kaj se dogaja, ta tako imenovani peti razpis, ki bi moral biti objavljen v letu 2009 in sredstva za njega že v veliki meri počrpana v letošnjem letu, v višini 203 milijone evrov evropskega denarja, ki se je zgodil po dolgih mukah, po velikih prepričevanjih, po velikih naporih, tudi opozicije, naj vendar se nekaj zgodi letos konec januarja, smo zdaj pred kratkim bili priča temu, da ministrstvo obvesti vse potencialne prijavitelje, občine, na prvi rok, ki se je iztekel 26. februarja, ne prijavljati projektov, ker nekaj še ni narejenega, neki programi niso potrjeni in je brez veze, da se prijavljate, ker nobenega ne bomo niti obravnavali. Ampak veste, kaj to pomeni, gospe in gospodje? Ne vem, ali vam je jasno, kaj pomeni - v občinah so posamezne lokalne skupnosti sposobne v šestih mesecih priti od začetka do konca projekta. Vi na drugi strani pričakujete, da bodo, ko vi potrdite, ne vem, razdelitev sredstev po nekem členu, mislim, da je 23. Zakon o financiranju občin, tam nekje junija meseca ali pa julija, da bodo pa izpeljale celo birokratsko proceduro z razpisi in z izvedbo v treh mesecih. Kaj pomeni to, kar vi počnete? In česar, sem trdno prepričan, se ne bi dogajalo na pokrajinskem nivoju. Zakaj se ne bi dogajalo? Zaradi tega, ker bi bili tisti uradniki bližje ljudem. Tisti, ki ste v tej dvorani župani in tukaj vas je kar nekaj, dobro veste, kaj se zgodi in kako vas pridejo ljudje "pocukati", če kaj ni v redu, na ulici, v pisarni, za rokav, kjerkoli. Tam ste, zraven ljudi, vsak dan vas vidijo. Ne morete se jim izogniti. In dobro veste, da vas tri četrt sprašujejo za stvari, na katere nimate vpliva, ker so državna pristojnost. Ampak ljudje tega ne razumejo, oni ne vedo, da je ta cesta državna, ta je pa občinska, in da si tam nek uradnik v Ljubljani neka pravila igre tolmači po svoje in da nečesa ni mogoče narediti, kar je vsakemu kmetu logično in zato se na neki cesti, ki je državna, nekaj ne sme narediti, na občinski se pa lahko. Kako je to mogoče? In ravno tako stvari funkcionirajo, še bolje. Če bi se te stvari prenesle na pokrajinski nivo, bi bili tisti, ki o tem odločajo, bliže ljudem, lažje bi bili dostopni in ni vrag, da se ne bi odločali, obračali, in delovali hitreje. Jaz sem trdno prepričan, da bi. Trdno sem prepričan v to. Kaj bi bila največja korist? Kdo bi imel največjo korist od tega? Ljudje vendar. Tisti, ki so jim te stvari namenjene. Ta denar ni namenjen uradnikom, tam kjer sedite po ministrstvih. Vi sedite na tem, kot da je to vaše. Če tam pika ali vejica ne bo v redu, to bo cela revolucija zaradi tega! Ta denar je vendar namenjen ljudem, zato da jim lajša življenje! Ta sredstva naj bi na eni strani zgradila komunalno infrastrukturo, naj bi na drugi strani zgradila širšo družbeno infrastrukturo. Komu pa je v interesu, da se čim iz tistega, kar je na razpolago, v nekem optimalnem času naredi, če ne tistim, ki živijo v tej državi, se pravi tem državljanom?! In tako bi bilo treba pri teh stvareh gledati. Trdno sem prepričan, da če bi tako gledali na ta koncept pokrajinske zakonodaje, ki ga imamo danes na mizi, in če bi gledali skozi to prizmo in če bi se omejili izven teh ozkih okvirov, potem sem trdno prepričan, da bi ta zakonodaja doživela to podporo. Vse možnosti so za to, kar sem že večkrat povedal, da bi se tudi dodelala, nadgradila in da bi skozi ta prenos z državnega na ta srednji nivo se povečala tudi učinkovitost sredstev, ki so na voljo, pa tudi moram reči učinkovitost ljudi, ki s temi sredstvi delajo. V to sem trdno prepričan. Tako kot sem prej povedal, mislim, da isti človek, isti strokovnjak, ki sedaj dela nekje v neki državni službi, bi se reklo daleč od oči, daleč od srca, za nekimi zaprtimi vrati, deluje poponoma drugače kot nekdo, ki dela z ljudmi na ulici, ki ga vsak dan vidijo, ki ga lahko vprašajo, zakaj ste to zadevo tako naredili. Vidite, tu pa ta streha ni v redu narejena, ta cesta je pa slabo asfaltirana. Zakaj se je po dveh letih udrla? Dosti bolj učinkovito in dosti večji efekti bi bili okoli tega! Ob zaključku bi rad ilustriral primer, izkoriščam to priložnost, čeprav tega ne počnem rad, da mi ne bo kdo očital, da navijam za svoje lastno okolje, iz katerega izhajam, ampak jaz sem le poslanec, sem služabnik vsega ljudstva, sem pa najprej Postojnčan. Od tam izhajam in tiste stvari, ki se tam dogajajo, so tiste, ki me najbolj iritirajo. Na tem območju je nek projekt, ki se mu reče Odvajanje in čiščenje odpadnih voda na območju povodja zgornje in srednje Ljubljanice - Čista Ljubljanica. Osem občin je v tem projektu udeleženih. Gre za enega izmed kohezijskih projektov, ki je tudi v skladu s tem, kar naj bi Slovenija zasledovala - čisto okolje. Čisto okolje pomeni dobro delati z odpadki, se pravi, imeti sodobne centre, da je čim manj črnih odlagališč, čim manj "svinjanja" in čista pitna voda. Nesporno je to prednost Slovenije. In če hočemo imeti čisto pitno vodo, morajo biti čista zajetja. Če hočemo imeti čista zajetja, morajo biti narejene sodobne čistilne naprave. In ena izmed teh stvari v tem projektu so tudi te čistilne naprave. Dolgo časa se ta projekt že kreira, od leta 2007. Vse vrste je že doživel. Nazadnje ste ga vrgli iz razvojnih programov za leto 2010 in 2011, pa ste si pustili tam nekje eno možnost v zakonu, da če se naknadno ugotovi, se pa lahko naknadno vključi. Ampak, kaj je poanta tega? V okviru tega so se občine po dolgih usklajevanjih za projekt dogovorile, podpisale pogodbo, nekatere so bile malo hitrejše in imajo že dolgo časa pridobljena pravnomočna gradbena dovoljenja. Seveda ne na pamet, če so jih hotele dobiti, so morale prej imeti s strani administrativnih služb ministrstev te zadeve potrjene, da so okej, da so ti projekti dobri. In to je bilo vse potrjeno in pravnomočno gradbeno dovoljenje obstaja, se pravi, da bi se lahko začelo z izvedbo. No, in zdaj se zgodi, pred kratkim, kakšen teden nazaj, na Ministrstvu za okolje in prostor, tudi SVLR je povezana s tem projektom, da je bilo rečeno, zdaj pa ta projekt ni več okej. En del tega projekta, zadrževalniki, razbremenilniki za vodo, ki razbremenjujejo čistilno napravo, kar je logično in je normalno, da je to sestavni del projekta, ne morejo soditi v okvir tega projekta, tega pa kohezija "ne požre", to pa ni upravičen strošek. Do zdaj je pa bil. Pred enim tednom je pa bil, pravnomočno dovoljenje pridobljeno, vsi projekti izrisani, 100 tisoč evrov porabljenih za te projekte. Kdo bo zdaj odgovarjal za to, vas vprašam, gospe in gospodje! Prvič, za to, da se ta projekt še ne izvaja, drugič za to, da bo treba dati še 50 tisoč evrov, da se bodo stvari spreminjale, in tretjič za to, da je vprašanje, če bo sploh vse skupaj kaj iz tega, ker bo zadeva v nekaj letih tako ali tako "pod vodo", ker ne boste uspeli pripraviti dokumentacije, da bi lahko ta sredstva s takim načinom dela izkoristili v celoti. To ni v redu. In to, da na vprašanje kolega Marijana Križmana, ki je o tem spraševal javno ministra za okolje in prostor v ponedeljek, se minister spreneveda in mu odgovarja tisto, kar mu uradniki napišejo in kar ne drži, tudi ni v redu. Ni v redu! Spoštovani minister, če ste ministri, morate spremljati področje, za katerega ste zadolženi, drugače je bolje, da niste ministri. Uradnikov na ministrskih sedežih ta država ne potrebuje, jih je preveč. In ta država tudi ne potrebuje nekega ministrstva, ki bo razporejalo sredstva občinam. In pravite, da se občine ne morejo zmeniti med sabo, da se ne morejo dogovoriti o tem, kaj in na kakšen način je za njih dobro in kateri projekti so za njih dobri. Kajti to je bilo rečeno na vprašanje, zakaj je bil ustavljen razpis - zaradi tega, ker v prejšnjih projektih so bili financirani neki projekti, ki niso bili del regionalnih razvojnih programov, kljub temu da so se občine naknadno dogovorile, da so te projekte potrdile v teh programih in da so se vse strinjale, da se določeni projektih financirajo. In potem je tukaj ministrstvo, ki reče ne, vi pa nimate prav, mi pa menimo, da to ni regionalni projekt, zaradi tega ga ne bomo financirali. Vse to, poglejte, gospe in gospodje, bi odpadlo in vsa ta energija, ki gre sedaj v prazno, bi se lahko porabila v dobro, v dobro vseh, v dobro te države, v dobro davkoplačevalcev, v to, da bi se racionalneje delovalo in več stvari bi bilo narejenih, če bi bila volja, da se končno začne postopek sprejemanja pokrajinske zakonodaje. Ker je velik del teh zadev, o katerih govorimo v Državnem zboru, in veliko energije, ki jo porabljamo, povezanih ravno s temi vprašanji, o katerih mislim, da ni nobene potrebe, da se ukvarjajo z njimi ministri. Ministri morajo zagovarjati določeno politiko in slediti temu, da se ta politika izvaja. Vse ostalo, kar se tiče pa izvedbe operativnih stvari, pa je stvar drugih nivojev in v tem konkretnem primeru je to stvar pokrajinskih nivojev. Tako tudi ta zakon, ki ga obravnavamo kot tretjega, o financiranju pokrajin, je zakon, ki ni bil napisan na pamet. Je plod dolgega dela, že prejšnje vlade. Veliko energije je bilo v ta zakon vgrajene, je plod izračunov, ki so pokazali kaj je dopustno in kaj ne in ima, tako kot vsa ostala zakonodaja s pokrajinskega področja, en sam namen in eno samo ambicijo, to je, da se omogoči čim hitrejši razvoj naše države na vseh področjih. Normalno je, da nikoli ne bo povsod enak, in normalno je, da se bodo nekatera okolja se vedno razvijala hitreje. Mimo tega ne moremo. Slovenija ni unicum, kar se tega tiče. Vemo. Vendar pa s tem impulzom, ki bi ga dobili, ko bi prenesli odločanje in sredstva na posamezne nivoje in jih s tem približali ljudem, bi omogočili, da bi se aktivnosti odvijale bistveno hitreje, kot se odvijajo danes. Na drugi strani bi razbremenili del državnega aparata, ki se naj ukvarja s pomembnejšimi strukturnimi vprašanji, ki ne zasleduje politik, ki jih je treba v tej državi izvajati in opredeli usmeritve. Mislim, da tako kot vsa ostala zakonodaja, tudi ta bi bila finančno nevtralna, kar pomeni, da ne bi v nobenem delu dodatno bremenili javnih financ. Hvala lepa.
Hvala lepa. Minister za lokalno samoupravo je pripravljen odgovoriti na vprašanja. Soglašamo? Dr. Henrik Gjerkeš, izvolite.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci! Še enkrat se opravičujem za svojo odsotnost, zdaj sem se vrnil in slišim, da smo pri točki Predlog zakona o financiranju pokrajin, če prav poslušam razpravo, je čisto o tretji stvari. Moram pa na kratko, zares na kratko povedati, kako je nastala ta situacija. V bistvu mi te situacije ne kreiramo, ampak jo rešujemo. Dane so bile določene obljube, dane so bile določene zagotovitve o višini sofinanciranja, ki iz kohezijskih sredstev sploh niso mogoča, dane so bile različne interpretacije v letu 2007, 2008 in sedaj mi iščemo rešitev, na kakšen način vseeno, glede na to, da, kakor pravite, so občine že investirale veliko v dokumentacijo, v pridobivanje dovoljenj in v samo kreacijo teh projektov, nekako omogočiti, da se ta projekt vseeno nekako zaključi. Hvala.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati? Gospod Jože Tanko, izvolite.
Hvala lepa za besedo [[...]]
Jože Tanko, pet minut imate.
Poglejte, danes moram reči, da sem kar nekako razočaran ob tej obstrukciji koalicije, koalicijskih strank, ki praktično pri tej pokrajinski zakonodaji ne govorijo. Tisti, ki so imeli v prejšnjem mandatu najboljše predloge, najboljše rešitve, največ vedenja o tem, kako je treba sestaviti pokrajinsko zakonodajo, danes, ko to obravnavamo, zadevo obstruirajo, ni jih na seji. Večkrat nas nekako obremenjujete s tem, da opozicijske stranke predlagamo rešitve, ki finančno obremenjujejo državni proračun in tako naprej. To tudi ne drži vedno ampak glede na to, da je to generalna usmeritev Vlade, vladne koalicije, je pravzaprav ta argumentacija takšna, da se vleče praktično že celotno obdobje v temu mandatu. To pomeni, da je to edina obrazložitev za to, da sta tako Vlada kot koalicija a priori proti rešitvam, ki jih predlagamo v Slovenski demokratski stranki pa ni važno, ali gre za razvojne projekte, ali gre za financiranja, ali gre za katere koli druge projekte iz tega področja. A priori proti! In argumentacija se več ali manj skozi vse obrazložitve pelje vedno enako: Vlada bo proučila in predlagala celovito rešitev. To je neka poanta velike večine. Praktično 99% obrazložitev, ki jih Vlada priloži s svojimi mnenji k aktom, ki jih v Državni zbor predlaga Slovenska demokratska stranka. Danes pri tem zakonu sem pričakoval, da bo koalicija oziroma minister povedal, ali je kaj narobe s tem predlogom virov financiranj, ki so zapisani v 5. členu. Predlagali smo, da se za financiranje pokrajin zagotovi 30% prihodkov dohodnine v pokrajini. Potem smo predlagali, da pokrajini pripada 90% zbranih trošarin od alkohola in alkoholnih izdelkov. Predlagali smo, da se zbere za namen za delovanje pokrajin 5% trošarin od energentov in električne energije in 10% trošarine od tobačnih izdelkov znotraj pokrajine. Skratka, mi smo pripravili neko strukturo virov, ki pomenijo v enem delu tudi lastne vire prihodkov pokrajin. S to rešitvijo dajemo tudi model, kako pristopiti k realizaciji ustavne odločbe, s katero je Ustavno sodišče naložilo Vladi Republike Slovenije, da pripravi tako rešitev, da bodo imele pokrajine tudi lastne prihodke, lasten vir. Nihče od koalicijskih poslancev niti od Vlade ni povedal, ali je ta model, ta struktura vzdržna, je prava. Ko smo naprej predlagali, mislim da v 14. členu, izračun primerne porabe pokrajine, nihče od prisotnih ni povedal, ali je ta model, ta koncept po načelu dober ali ni dober. Pričakoval bi opredelitev, ker gre za finančni zakon, se pravi, za ključni finančni zakon za pokrajino, da se opredelijo predstavniki Vlade do formule, ki smo jo predlagali za izračun primerne porabe pokrajine. Tudi o tem nihče ne govori, kar je zanimivo. Kako potem pristopiti k nekemu sodelovanju, k pripravi nekih skupnih rešitev, če koalicija ni pripravljena na diskusijo niti o tako eksaktnih zadevah, kot je formula za izračun primerne porabe pokrajine. Niti o tako eksaktni zadevi, ki je napisana v 14. členu! Mislim, da bi bilo prav, da koalicija, Vlada nekako poskušata nekako na [[...]]
Gospod Tanko, čas vam je potekel.
15 sekund je še na razpolago [[...]]
Čas je potekel s petimi minutami [[...]]
Ni še, sedajle bo. Hvala, ker ste me prekinili.
Hvala lepa, gospod Tanko. Zaključujem razpravo k tej točki dnevnega reda. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v ponedeljek, 8. marca 2010, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 18. TOČKO DNEVNEGA REDA - TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O VOLITVAH V POKRAJINAH, v okviru rednega postopka. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 26-ih poslancev in poslank, s prvopodpisanim Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 24-ih poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom zahtevala, da zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku predlagateljev zakona, mag. Branku Grimsu za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Izvolite, gospod Grims.
Spoštovani! Vsem zbranim prav lep pozdrav v imenu Slovenske demokratske stranke. Razlog, zaradi katerega se danes soočamo s tem zakonom, je z ustavno-pravnega vidika jasen: ker slovenska ustava po z visoko stopnjo konsenza sprejeti dopolnitvi, nedvoumno določa, da se pokrajine morajo ustanoviti in da država mora z zakonom prenesti na pokrajine posameznih nalog iz državne pristojnosti in jim za to zagotoviti potrebna sredstva. Trdno sem prepričan, kot Gorenjec si upam celo staviti, verjemite, da kot Gorenjec nobene materialne stave še nisem izgubil, da bo v ponedeljek tukaj, ko je zdaj vse prazno, ko so prazni stoli sedanje vladajoče koalicije, vse polno poslank in poslancev, ki bodo vsi hiteli prisegati, kako je brezpogojno in brez kakršnekoli možnosti razprave treba slepo poslušati, kaj reče Ustavno sodišče. Toda, ustavni temelj tega, o čemer govorimo danes, ni samo kakšna - celo za ustavno stroko, kot tudi v tistem primeru - izjemno sporna odločba Ustavnega sodišča, ampak sama ustava kot ustavnopravni temelj te države. Ustava, ki zavezuje vse in vsakogar. Žal, Vlada ni predložila ustrezne zakonodaje niti v roku, ki si ga je sama zadala, zaradi tega smo to pač poskušali storiti predlagatelji po najboljših močeh. Vsebinski razlogi, ki so nas k temu vodili, niso samo ustavnopravni, ampak mnogo širši. Gre za vprašanje enakomernega razvoja celotne države Slovenije, kvalitete življenja, ki jo to prinaša, in dejstva, da bi mnoge stvari, ki so v tem trenutku zelo težko rešljive, zlahka urejali, če bi bilo ustavno načelo o tem, da smo dolžni ustanoviti pokrajine, že spoštovano. Ker izviram iz Gorenjske, ki je nesporna pokrajina pri katerikoli razdelitvi, naj navedem samo dva primera. Če bi imeli že ustanovljene pokrajine in bi bila torej spoštovana ustava tudi v tem delu, potem bi zagotovo bilo že zdavnaj rešeno vprašanje deponiranja odpadkov na Gorenjskem in bi to plačevali tri- do petkrat manj, kot se bo to zelo verjetno dogodilo zdaj, ko smo bili po eni strani talci nerazumevanja posameznikov v centralni, državni oblasti, pa tudi igric nekaterih županov na Gorenjskem - ali pa županskih kandidatov, eden od njih sedi tudi v Državnem zboru, vendar ne zdajle. Po drugi strani gre za vprašanje, ali bi si centralna oblast dovolila kaj takega, kot si je pri projektu GORKI, ko je za Gorenjsko zmanjkalo sredstev. In da bi se to prikrilo, so se zdaj iznenada sredi investicij, ki se že pripravljajo, ko so stroški že tu, ko je ogromno načrtovanja in dela že tu, spremenila pravila igre - samo za Gorenjsko, saj velik del tega se je že financiral, seveda zato, da ne bi bilo očitno, da se dela pač nerazvojno, v škodo Gorenjske. Zato potrebujemo pokrajine in zato tudi predlagamo v Zakonu o volitvah v pokrajinah, da se volitve opravijo neposredno, da se opravijo na način, ki je sorazmeren s sedanjo ureditvijo državnozborskih volitev. To se pravi, da se v posameznih primerih, ko gre bodisi za manjšince bodisi za nadomestne volitve, opravi po večinskem volilnem sistemu, sicer pa, da se člani pokrajinskih svetov volijo proporcionalno, z listami. Pri čemer pa se razdeli posamezno pokrajino na več volilnih enot, zato da bi se doseglo čim bolj enakomerno zastopanost in s tem bolj enakopraven odnos do vseh občin na posameznem teritoriju. Obenem to rešuje tudi vprašanje nadomestnih volitev, kajti če bi nekdo šel iz občinskega sveta na neko drugo nezdružljivo funkcijo, se pač enostavno premakne lestvica za eno mesto. Sam zakon je zagotovo vreden podpore. Vsebuje tudi rešitve, ki so bile v največji možni meri že usklajene praktično med vsemi strankami v Sloveniji. Kolikor pa je pripravljenost ali želja, da bi se pogovarjali tudi o drugačnih rešitvah, ki bi morda še bolj zagotovile enakomerno pokritost pri neposrednih volitvah vsake pokrajine, kot je čisti dvokrožni večinski volilni sistem, smo se pripravljeni predlagatelji pogovarjati tudi o tem. Bistveno za nas je le to, da se spoštuje ustavna norma in da se projekt pokrajin premakne že enkrat z mrtve točke.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Henrik Gjerkeš, minister brez resorja, odgovoren za lokalno samoupravo in regionalno politiko.
Hvala, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci! Predlog zakona o volitvah v pokrajinah, o katerem bo danes opravljena splošna obravnava, vsebuje vse sestavine, ki jih mora imeti zakon, ki ureja volitve. Je pa ta predlog zakona besedilo istovrstnega zakona, kot je bilo obravnavano v paketu pokrajinske zakonodaje v letu 2007/2008. Vlada je tudi ta predlog zakona obravnavala v paketu pokrajinskih zakonov. Glede na to, da je predlog zakona po konceptu volilne materije korekten zakon, bi vendarle želel izpostaviti nekatere pomanjkljivosti. Predlog zakona ureja le volitve v pokrajinski svet - torej ne upošteva koncepta neposrednih volitev predsednika pokrajine. Predlog zakona določa, da se za izvedbo volitev obvezno oblikujejo volilne enote, ki jih določi pokrajinski svet s splošnim aktom. Vlada meni, da način oblikovanja volilnih enot ter način sprejema akta o volilnih enotah nista ustrezna. Glede na pomembnost določitev volilnih enot zaradi zagotovitve enakomerne zastopanosti prebivalstva s celotnega območja pokrajine, Vlada meni, da je poleg splošnega načela oblikovanja volilnih enot, da je en član sveta voljen na približno enako število prebivalcev, treba upoštevati tudi geografsko zaokroženost ter skupne kulturne in druge značilnosti območja volilne enote. Poleg tega Vlada meni, da bo določanje in kasnejše spreminjanje volilnih enot s splošnim aktom, za katerega je potrebna le navadna večina opredeljenih glasov pokrajinskega sveta, povzročila nestabilnost v volilnem sistemu, saj bo za vsakokratne volitve mogoče akt spreminjati na enostaven način. Predlog zakona tudi ne upošteva zadnjih sprememb in dopolnitev Zakona o lokalnih volitvah iz leta 2008, saj ne določa oziroma pomanjkljivo določa sestavo volilnih, odborov glede na sorodstvena in njim podobna razmerja, kar ureja Zakon o lokalnih volitvah glede na zahtevo Ustavnega sodišča Republike Slovenije. V zakonu prav tako ni upoštevana druga pomembna novost, ki izhaja iz odločbe Ustavnega sodišča, to je ugotavljanje izida volitev po pošti. Iz navedenih razlogov Vlada Republike Slovenije ne podpira nadaljevanje obravnave tega zakona. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod Franc Bogovič v imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke.
Pozdravljeni vsi skupaj še enkrat! Predlog zakona o volitvah v pokrajinah v Slovenski ljudski stranki podpiramo. Vidim, da je tudi, da se ga je minister, ki je obravnaval ta zakon, lotil na kvalitativen način, se pravi, da mu priznava v veliki meri, da je zakon korektno in pravilno pripravljen, kar je razlika od ostalih zakonov, ker gre za konceptualna razhajanja. Tu vidim, da jih ni in veselilo bi me, če bi bil tudi pri ostalih zakonih takšen pristop, da bi v teh klopeh skupaj dorekli tisto, kar je še za dopolniti, se skozi različna branja zakonov tudi zakone dopolnili. Tudi sami v Slovenski ljudski stranki imamo to dilemo, ki je bila tudi že tu izpostavljena s strani ministra, ali ni mogoče pravilno, da bi se tudi predsednika pokrajine volilo na direkten način. In vse to so tiste stvari, s katerimi bi z veseljem sodelovali v razpravah in ta zakon naredili še boljšega, kot je. Za enkrat v Ljudski stranki ta zakon podpiramo. Upamo, da bo vsaj ta dobil podporo, čeprav se bojim, da bo delil usodo ostalih zakonov. Sicer pa še enkrat podpora temu zakonu in tudi v nadaljevanju bomo sodelovali, v kolikor nam bo to dano, da ta zakon še dopolnimo.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil gospod Bogdan Barovič.
Hvala za besedo. Dejansko je res, kar je bilo povedano zdaj s strani ministra in tudi predhodno od kolega Bogoviča, namreč smo pri zakonu, s katerim bi, če seveda bo imela ta vlada tudi namen lahko pravzaprav to postopnost začeli. Jaz mislim, da so bilivsi trije zakoni do zdaj vsaj za mene pa za kolege iz Slovenske nacionalne stranke, sporni, ker je dosti nejasnih rešitev. Menimo, da bi bil Predlog zakona o volitvah v pokrajinah lahko tisti, zaradi katerega bi bilo mogoče dobro dati zeleno luč. Ker v bistvu ima vse elemente, novosti, ki jih takšen zakon potrebuje zato, da vemo, da imamo nekoč v prihodnost ali da bi vedeli, da bomo imeli nekoč v prihodnosti cilj ali namen ali bo imela Vlada cilj in namen oblikovati pokrajine. In je eden od šestih zakonov, ki jih danes obravnavamo, ali pa ne vem, v prihodnosti jih bo mogoče pet ali pa sedem, ki ga že imamo. Jaz mislim, da je zelo korekten, saj ima skozi pregled vse elemente tudi po novih pogojih, govorim seveda o članstvu Evropske unije in o ljudeh iz Evropske unije, ki stalno živijo tukaj, ki dobijo volilno pravico, zelo natančno določa, kakšen bo način volitev, določa volilni prag tako, kot smo navajeni pri državnozbornih volitvah, določa tudi, da prve volitve financira Državni zbor Republike Slovenije, določa tudi mandat trajanja, to je pet let. Jaz mislim, da v temu zakonu res ni ničesar, kar bi kakor koli zavezovalo vsebino ali naslov ali pa obliko kasnejših aktov, če jih ima seveda ta ali katera koli druga Vlada namen kar se regionalizacije tiče sprejeti. V načelu bi, v kolikor bi tudi seveda ostali kolegi pokazal to voljo, zakon o volitvah v pokrajinah pa tudi zakon, o katerem bomo kasneje govorili, podprli in s tem seveda pomagali vsaj delno, čeprav saj pravim, mi smo tipični nasprotniki regionalizacije tudi zaradi določenih zahtev, ampak vseeno bi lahko pomagali pri nekih začetnih korakih za izboljšanje stanja na temu področju. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil gospod Rudolf Petan.
Hvala za besedo gospod predsedujoči. Spoštovani minister in predstavniki Vlade, kolegice in kolegi. Danes smo že obravnavali zakon o pokrajinah, o prenosu nalog, o pristojnosti pokrajin, o financiranju, sedaj pa je na vrsti Predlog zakona o volitvah, čakata pa še dva. To pomeni, da smo predlagatelji zadevo vzeli resno in tudi celovito obravnavamo problematiko ustanavljanja pokrajin. Naj kar na začetku omenim, da v Slovenski demokratski stranki seveda podpiramo tudi Predlog zakona o volitvah v pokrajine. Najpomembnejši organ v pokrajini, s tem se verjetno vsi strinjamo, naj bi bil pokrajinski svet, ki bi imel petletni mandat in bi se volil direktno. Zakon ureja volilno pravico, volilni sistem, ki je proporcionalen, volilne organe, splošne, predčasne in nadomestne volitve, kandidiranje, glasovanje in ugotavljanje volilnih izidov ter varstvo volilne pravice. V prehodnih in končnih določbah pa so posebej urejene tudi prve volitve v pokrajinski svet. Predlog zakona temelji na načelu lokalne samouprave, ki izhajajo iz ustavne ureditve v Republiki Sloveniji in tudi na načelih Evropske listine za lokalno samoupravo. Nekatera proceduralno organizacijska in tehnična vprašanja lokalnih volitev pa so po svoji naravi podobna tudi državnim volitvam, zato je v tem zakonu neka kombinacija, ker druga stopnja lokalne samouprave je nekje med lokalno samoupravo in med državnimi organi. To se pravi, da se tudi volilni sistem, kot je, ureja analogno, odvisno, za kakšno zadevo gre. Glede volilne pravice v pokojninski svet predlagamo, da jo imajo tudi državljani drugih držav članic Evropske unije, ki imajo stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, kar je tudi v skladu z direktivami Evropske unije. V pokrajinah, kjer živi italijanska in madžarska narodnost, sta voljena tudi predstavnika teh skupnosti v pokrajinske svete. Zakon tudi predvideva, da se lahko za volitve v pokrajinski svet oblikujejo volilne enote. O tem ima lahko vsak svojo predstavo, vendar pa je najti idealno rešitev za različne pokrajine težko. Neka enotna metodologija pa velja, tako da bi bil en član sveta voljen na približno enako število prebivalcev, volilna enota pa naj obsega območje ene ali več občin ali dela občine. Seveda pa to o tem podrobneje opisano tudi v naslednjem zakonu. Volivec bi naj imel pravico tudi oddati preferenčni glas, tako kot je tudi pri vseh ostalih volitvah v Republiki Sloveniji in zato so predpisana posebna pravila, kdaj referenčni glas velja in ima prednost pred čisto proporcionalnostjo. Prav tako se predpisuje tudi volilni prag, ki je enak za vse pokrajine, ne glede na število članov pokrajinskega sveta in je opredeljen kot delež glasov od števila vseh veljavnih glasov in znaša po predlogu 4%. Seveda se z amandmajem lahko popravi kakorkoli drugače. Kandidiranje v pokrajinski svet pa je možno na dva načina, ki ju poznamo tudi pri ostalih volitvah, in sicer liste kandidatov lahko določijo politične stranke v volilni enoti ali pa skupine volivcev s podpisovanjem, s tem, da glede na podpisovanja, na leandidacijo s podpisovanjem smo predvideli, da bi to naredili 1% od števila volivcev v volilni enoti, nikakor pa ne več kot 3 tisoč podpisov. Z uveljavitvijo 43. člena Ustave Republike Slovenije so ustavljene tudi podlage za zakonsko določitev ukrepov za spodbujanje enakih možnosti, kjer smo v zakonu predvideli zastopanost vsakega spola najmanj 40% glede na to, kateri sol je manj zastopan. Zakon pa govori tudi o ustavni organizaciji in pa izvedbi volitev. Prav tako pa je v zakonu tudi opisano, kako je to v drugih državah Evropske unije, kar dokazuje, da ta zakon ni neki unikat in da tudi volitve v naše svete regij ali kakorkoli drugače bi jih imenovali ni nek unikat. Zgledi so v nekaterih državah Evropske unije, ki imajo to ureditev že dolgo časa in imajo tudi urejeno drugo stopnjo lokalne samouprave. Naj še enkrat omenim, da v Slovenski demokratski stranki podiramo ta predlog zakona, da pa seveda pričakujemo tudi, da bi lahko v nadaljevanju postopka tudi karkoli spremenili z amandmaji, kajti bodimo pošteni, malo je bilo zakonov v Državnem zboru sprejetih, ki so bili brez kakršnekoli dopolnitve in popravka sprejeti kot osnovni predlog. Zato pričakujemo, da bo ta predlog podprt, in da ga bomo lahko sprejeli v takšni obliki, da bi bil najboljše tudi za našo drugo stopnjo lokalne samouprave. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Prvi ima besedo gospod Srečko Prijatelj. Ne bo razpravljal. Zvonko Lah, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Mislim, da je predlagani zakon zelo dober, zato se pridružujem gospodu Baroviču, da bi ga lahko sprejeli in imamo vsaj en zakon pod streho, ki bi prav prišel, ko bo sprejeta pokrajinska zakonodaja. Ta zakon zagotavlja enakomerno zastopanost celotnega območja pokrajin, zagotavlja tudi zastopanost drugega spola, predvideva možnost kandidiranja posebnih list na volitvah, kjer je še posebej priložnost, da tu nastopajo tudi gospodarske liste, da bodo zastopane v pokrajinskem svetu. Enostavno je eden zakonov, ki so že bili, kot je predgovornik že rekel, in ni naš unikat, ampak je kopiran oziroma prirejen iz zakonov drugih evropskih držav, ki imajo dolgoletno tradicijo lokalne samouprave. In mislim, da temu zakonu ni kaj oporekati in bi bilo dobro, da sprejmemo vsaj en zakon, ki nima vpliva na število pokrajin, nima vpliva na prenos pristojnosti in nalog na pokrajine. Gre za ureditev, čeprav smo v občinah še vedno mnenja, da bo s proporcionalnim sistemom preveč vpliva na lokalnem nivoju, vendar s posameznimi listami, ki se bodo formirale, kot jih je čedalje več že sedaj, bo na volitvah v lokalnih skupnostih zastopanost politike manjša. Sam bom ta zakon podprl in apeliram tudi na pozicijo, da ta zakon podpre.
Hvala lepa. Gospod Miran Györek. [[Ne bo razpravljal.]] Mag. Franc Žnidaršič. [[Ne bo razpravljal.]] Mag. Štefan Tisel. [[Ne bo razpravljal.]] Zmago Jelinčič Plemeniti. [[Ne bo razpravljal.]] Silven Majhenič. [[Ne bo razpravljal.]] Alenka Jeraj. [[Ne bo razpravljala.]] Bogdan Barovič. [[Ne, je že razpravljal.]] Gospod Franc Bogovič. [[Ne, je že razpravljal.]] Gospod Rudolf Petan. [[Ravnokar.]] Želi besedo predstavnik Vlade? Izvolite, gospod minister.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci! Ugotovili smo, da ni velikih razhajanj in da bi se poleg tistih pomanjkljivosti, ki bi se jih dalo dejansko amandmirati, lahko uskladili glede tega predloga zakona. Vendar, kot ste sami poudarjali, imate celovito rešitev in kot takšno jo moramo tudi gledati. Če zdaj iztrgamo en zakon iz vaše celovite rešitve, kjer pa, kot smo že povedali, Vlada nima konceptualnega konsenza z rešitvijo, ki kakor je predlagana. Hkrati pa poudarjamo, da smo preučili vaš predlog, da smo tudi dobre stvari povzeli in, da smo, nismo a priori proti vašim predlogom, ampak smo a priori za to, da se pogovarjamo, da najdemo skupno rešitev. Predlagam, da tudi tega predloga zakona ne sprejmemo in sprejmemo zakon o volitvah v paketu celotne pokrajinske zakonodaje, o kateri bomo dosegli v pogovorih in v pogajanjih prihodnje soglasje. Hvala.
Hvala lepa. Želi besedo predlagatelj, mag. Branko Grims? Izvolite.
Spomnil bi vas na zanimivo sceno, ki je bila včeraj in smo se vsi lahko od srca nasmejali, ko je poslanec iz vrst SD-ja vehementno razpravljal in rekel: "Dajte nam v koaliciji vendar pomagati tudi vi iz opozicije." Potem sem se pa javil, sem rekel, da lepo prosim za pojasnilo, vse predloge, ki smo jih dali, ste zavrnili. Na eni sami seji ste 63 predlogov za oživitev slovenskega gospodarstva in izhod iz krize v celoti zavrnili. Celo tiste, ki ne bi stali niti enega samega tolarja. Ja, kako naj vam pa potem še sploh pomagamo? Tudi v tem primeru zakona, ki je danes pred nami, lahko kar nadaljujemo s tem izhodiščem. Mi smo te zakone predlagali zaradi tega, ker Vlada do roka, ki si ga je sama postavila, preprosto ni predlagala ničesar. Ostaja torej neko neuresničeno ustavno načelo in o vseh predlogih, ki smo jih vložili, smo se seveda pripravljeni pogovarjati. Vendar bi opozoril, da pri tem seveda računamo na resen pogovor. Ne, da so argumenti, nekateri tudi taki pod tistim geslom: Zavrnili bomo vse pa tudi, če izgovor za to pes prinese na repu. Namreč, v tem gradivu, ki ga je dala Vlada, je na ne vem koliko mestih več kot enkrat zanesljivo omenjeno kot argument, da je prenizka večina, to se pravi, da ni dvotretjinska večina pri zakonu, ki določa potem oblikovanje volilnih enot. Ja, dobro jutro, gospe in gospodje, s kakšno večino se pa spreminja volilne enote in volilne okraje v zakonodaji, ki ureja to za državnozborske volitve!? Ali je tam morda dvotretjinska večina predpisana? Vam pomagam. Ni. Dvotretjinska večina je samo pri osnovnem zakonu. Tako, da je ta model, ki smo ga mi tukaj uporabili, pravzaprav posnetek tistega modela, ki je že uveljavljen v pravnem redu države Slovenije, ko gre za državnozborske volitve in je zato oporekanje iz tega razloga toliko bolj prozorno. Potem odkrito povejte, pač še naprej bomo iz političnega prestiža zavračali vse, kar predlaga opozicija, ampak potem ne delajte za javnost takih gest, kot je bila tista, dajte nam pomagati. Tukaj je po najboljših močeh oblikovan nek predlog zakona, ne trdi nihče od nas, da je idealen, saj idealnega zakona sploh ni, ampak dajmo ga potrditi kot izhodišče za nadaljnjo obravnavo, ga z amandmaji, z nekimi pogajanji, če bo potrebno, skupaj oblikujemo in imamo rešen vsaj en del iz te sestavljanke, ki je v končni fazi tista, ki je nujno potrebna za uresničitev ustavnega načela uvedbe pokrajin. Kajti k uvedbi pokrajin nas zavezuje Ustava, to pomeni, da pokrajine bodo prej ali slej, vprašanje samo, kakšne, s kakšnimi pristojnostmi in koliko jih bo. In tukaj se vrnemo na izhodišče, zakaj se danes soočamo s tem zakonom. Zaradi tega, ker je nekoč največja vladna stranka, to je SD, sama predlagala tako veliko število pokrajin v Sloveniji, lahko pogledate, intervju je bil, gospod Borut Pahor je na tisti tiskovni konferenci dal intervju za časopise in se je zavzel za tako veliko število pokrajin. Ko se je v prejšnjem mandatu hotelo iz vladajoče koalicije narediti gesto dobre volje proti takratni opoziciji, da bi torej v bistvu povzeli tudi njihove želje, njihove predloge, ker so se nam zdeli tudi razumni, smiselni, se je pa plošča obrnila in se sedaj "nažiga", da je to preveliko število pokrajin. Seveda, gre pa to po tisti logiki. Vsi smo za to, da je število pokrajin čim manjše, samo vsak je za to, da njegova pokrajina pa ostane, taka kot si on predstavlja. Jaz imam malo privilegija kot Gorenjec, ker Gorenjska, v katerikoli razdelitvi je, je zaokrožena celota, praktično tam skoraj ni mogoče narediti oziroma najti ene rešitve, ki Gorenjski ne bi priznala statusa pokrajine, zaradi geografske lege, zaokroženosti, zgodovinskih povezav, vsi razlogi so za to. Veliko drugih dilem pa je seveda odprtih. Ampak z nekim umetnim zmanjševanjem števila pokrajin pa tudi ne bomo prišli do rešitev, ki bi bile optimalne, kajti pokrajine po eni strani morajo biti močne, morajo biti protiutež državni oblasti, da lahko tudi odločno nastopajo, da se ne dogajajo taki ekscesi, kot se recimo s projektom Gorki na Gorenjskem, ko se zapravi ves denar, ki bi moral iti za ta projekt, drugje. Potem se zavrne amandmaje, ki bi denar rezervirali tudi za Gorenjsko in za to glasujejo celo tisti župani iz vrst vladajoče koalicije, ki so z Gorenjske in ki bi dobili največji delež tega denarja, potem se pa toči krokodilje solze, češ, kako je mogoče, da je Gorenjska izpadla, sproža neke akcije tudi s strani teh ljudi samih istih županov. Na koncu koncev pa seveda vsi Gorenjci take politične igrice plačujemo z nižjo kakovostjo življenja. Včasih en del krivde zato nosimo tudi sami, kot je recimo primer z deponiranjem odpadkov. Če bi bila vsa Gorenjska enotna, če bi imela enotno rešitev, si zagotovo nobena centralna oblast ne bi privoščila igric pri tem in zavračanja predlogov. Če bi imeli že demokratično, neposredno, tako kot mi predlagamo, izvoljene občinske svete, ki bi imeli visoko stopnjo legitimitete, bi ti v takšni ali drugačni obliki sprejeli neko dokončno odločitev. In ta odločitev bi veljala in ta odločitev bi v tistem korektnem primeru pomenila tri do petkrat nižjo ceno odvoza odpadkov in njihovega deponiranja. Veste kakšen prihranek je to in kaj to za Gorenjca pomeni? To so argumenti, s katerimi se soočamo, mislim pa, da je to a priorno zavračanje vseh naših predlogov, ki smo mi žal priča tudi danes, da se pogovarjamo odkrito in brez sprenevedanja, pravzaprav ne toliko rezultat političnega prestiža kot tega, da se marsikdo pokrajin boji. Kajti potem bo konec ribarjenja v kalnem in potem bo očitno, če se postavi neko rešitev tako v nasprotju z Evropsko listino o lokalni samoupravi, kot je zadnja novela zakona, ki ureja financiranje Mestne občine Ljubljana, ki to prevali na neko pogodbo pa z dogovarjanji in tako naprej. Veste Evropska listina o lokalni samoupravi pa postavlja lokalno samoupravo tudi pokrajinsko, ki bi bila drugi nivo te lokalne samouprave, torej kot temelj tistega, kar daje zaščito zoper centralno oblast, to se pravi, kar ščiti državljanko, državljana, občanko, občana, prebivalko, prebivalca zoper samovoljo centralne oblasti. In zato izrecno zahteva, da so viri financiranja za katerikoli nivo lokalne samouprave postavljeni tako, da so neodvisni od vsakokratnega centralnega položaja oziroma Vlade oziroma da se tega ne more prirejati morebitni kompatibilnosti ali pa nekompatibilnosti posamezne mestne občine ali druge občine in pa centralne oblasti. To so vsi razlogi, ki so bistveni in zato bi uvedba lokalne samouprave na njenem drugem nivoju, torej pokrajin v polni meri, ne pomenila samo ustavne uresničitve načela, za katerega smo se odločili z visoko stopnjo konsenza, ampak bi pomenila tudi velik razvojni potencial, bi pomenila razvojno spodbudo in omogočila ljudem, da v večji meri odločamo sami o svoji usodi. To je zelo pomembno pa bo nekdo dal kot protiargument, ker tudi to zdaj slišimo poleg tistega sprenevedanja o številu pokrajin, pri čemer se zamolči, da je bila to pravzaprav v temelju zahteva sedanje največje vladajoče stranke nekoč [[...]]
Gospod Grims, jaz vas prosim, če se držite zakona. Govorimo o zakonu o volitvah v pokrajine [[...]]
Saj govorimo pri prvi obravnavi [[...]] [[Medsebojno pogovarjanje.]] [[...]]Govorimo o razlogih, zaradi katerih se predlaga sprejem nekega zakona in to je en majhen del iz celotne sestavljanke teh pokrajinskih zakonov. Potrebujemo ta zakon in ostale, da pridemo do [[...]]
Ampak govorimo o zakonu o volitvah v pokrajine in na Kolegiju je bil predlog, da se skupaj obravnavajo vsi zakoni. Z vaše strani je bil temu ugovor, zato obravnavamo vsak zakon posebej. Držite se čim bolj tega načela, prosim.
Spoštovani gospod predsednik, jaz upam da se vsaj v nečem strinjava; če bi imeli pokrajine z neposredno izvoljenimi občinskimi oziroma pokrajinskimi sveti, potem bi lahko ljudje bolj neposredno odločali o svoji usodi. Imeli bi po našem predlogu tudi župani v teh postopkih določeno moč, ampak ključne odločitve bi bile vse sprejete s strani tistih, ki bi legitimiteto pridobili na neposrednih volitvah s splošnim tajnim glasovanjem v tisti pokrajini. Potem bi lahko vsaka pokrajina v večji meri oblikovala svoj razvojni koncept in to bi pomenilo tudi zaščito zoper morebitno nedejavnost ali pa napačno dejavnost centralne oblasti. Zato je tisti argument, ki je danes tudi visel v zraku, ja, v času krize se predlaga uvedba pokrajin, popolnoma in v temelju zgrešen. Kajti ravno zoper popolnoma nesposobno centralno oblast bi imeli možnost ukrepati na pokrajinskem nivoju in torej vsaj v tistem delu odločati sami o svoji usodi in biti uspešnejši od preostalih delov Slovenije. Vsaka pokrajina, odvisno od oblasti, ki bi jo sama izbrala na neposrednih tajnih volitvah, bi torej odločala v večji meri o svoji usodi. Res pa je, to pa razumem tudi to dilemo, da bi potem postala ta razvojna impotentnost centralne oblasti toliko bolj očitna in da bi postalo še toliko bolj nujno, da se uporabi viagra predčasnih volitev, da pridemo do tega, da znova začne rasti tisto, kar vsi želimo, to pa je slovenski gospodarski razvoj. Za predlog zakona o volitvah v pokrajine v taki obliki se nismo odločili sami. Odločili smo se potem, ko smo že temeljili na izkušnjah iz prejšnjega mandata, ko so bili opravljeni številni pogovori med različnimi strankami in dosežena prav pri tem zakonu zelo visoka stopnja konsenza. Upoštevane pa so bile tudi nekatere evropske smernice recimo, ki se tičejo enakosti spolov pa še nekaterih drugih rešitev. Zato je zavračanje tega zakona nesmiselno. Lahko se ga dopolni, lahko se ga izboljša. Kateri koli zakon se lahko dopolni, izboljša, gre pa za temeljno načelo, da se vzpostavi okoliščine, torej na zakonodajni ravni omogoči uresničitev ustavnega načela, ki zapoveduje uvedbo pokrajin. S tem pridobi možnost za uresničitev dodatnega na tem utemeljenega razvojnega potenciala in da se torej ne glede na tako ali drugačno centralno oblast premakne stvari iz mrtve točke. Jaz mislim, da je bilo stagnacije v Sloveniji in njenega, žal, tudi izjemno hudega nazadovanja, mnogo hujšega kot je tisto povprečje v Evropi v minulem letu, dovolj za izkušnjo vsakomur in zato je to treba presekati tudi na institucionalni ravni.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas določen za razpravo še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika še kdo razpravljati? Ne. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v ponedeljek, 8. marca 2010, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 20. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O VOLILNIH ENOTAH ZA VOLITE V PRVE POKRAJINSKE SVETE V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila skupina 26 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 24 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Jožetom Tankom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku predlagateljev zakona mag. Branku Grimsu za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Izvolite, gospod Grims.
Še enkrat hvala za besedo in še enkrat vsem prav lep pozdrav. Me zelo veseli, da se je za kar tristo odstotkov v tem času povečalo število prisotnih iz vladajoče koalicije, iz začetnih dveh na, mislim, da šest, če prav štejem. To je že majhen korak za ta Državni zbor, pa velik za vladajočo koalicijo in ga pozdravljam. Ko govorimo o razdelitvi na volilne enote, je treba poudariti, da je tukaj predlagatelj, se pravi SDS, v največji možni meri sledil zgledu, ki ga postavljajo volilne enote na državni ravni in načinu njihovega oblikovanja, pa tudi načinu, kako se sprejema zakonodaja. Kako je z večino pri sprejemanju tega na državni ravni, ko gre za državnozborske volitve, sem že povedal. Kvalificirana dvotretjinska večina je samo pri osnovnem zakonu, to je Zakon o volitvah, medtem, ko se na njem utemeljen Zakon o določitvi volilnih enot in volilnih okrajev sprejema z nižjo stopnjo soglasja. Gre za običajen zakon. Enako je urejeno tudi tukaj. So pa spoštovana tista načela, celo trdim, da v večji meri, ki jih narekuje ustavno pravo, ko gre za oblikovanje volilnih enot. Upoštevano je namreč dvoje, da se po eni strani oblikujejo volilne enote tako, da se približno enako število poslank in poslancev voli na približno enako število volivk in volivcev, kar je ključnega pomena. In po drugi strani, da se upošteva tudi različne zgodovinske, geografske, sociološke, pa vse druge oblike povezav, ki obstajajo znotraj posamezne pokrajine v največji možni meri. Naj si kot konkreten primer zopet izposodim kar moj domač primer z Gorenjske, kako bi to izgledalo. Gorenjska bi se razdelila na sedem volilnih enot, in sicer skupaj bi bile Kranjska Gora in Jesenice, ki predstavlja pravzaprav en gravitacijski center, potem Bled, Bohinj in Gorje, kot izrazito zaokrožena geografska volilna enota pa tudi zgodovinska in v mnogo čem povezana zaradi različnih naravnih danosti, Radovljica in Žirovnica, Tržič in Naklo, ki sta povezani s cesto pa še s številnimi, z reko, s številnimi drugimi naravnimi danostmi, potem Škofja Loka, Gorenja vas, Poljane, Železniki, Žiri, posebej bi bil Kranj in kot zadnja bi bila volilna enota, ki bi obsegala območje med Kranjem in avstrijsko mejo, torej občine Preddvor, Jezersko, Cerklje na Gorenjskem in pa Šenčur. Skupaj bi se torej v teh volilnih enotah izvolilo določeno število poslank in poslancev. Razlog za to, da sploh do take volilne razdelitve pridemo, pa je preprost. Na ta način se doseže, da ne pride do neke regionalne centralizacije odločanja in v končni fazi, ker smo vsi ljudje, tudi do razdelitve, ki bo odsevala potem, ko bi se delilo proračun, na nek način tako izvoljeno sestavo občinskih oziroma pokrajinskih svetov. Namreč na ta način preprečimo, da bi bilo preveliko število izvoljenih zgolj v regionalnih središčih ali pa skoraj vsi, ker bi bili verjetno to tudi bolj znani ljudje, bi predstavljali vrhove list, če bi imeli samo eno volilno enoto v celotni pokrajini, pač pa, da je bolj enakomerno zastopanost z različnih koncev, kar seveda zagotavlja po drugi strani tudi boljše poznavanje problematike na terenu in obenem tudi bolj enakomerno zastopanost posameznih interesov. To je zagotovo v skupnem interesu razvoja celotne pokrajine in seveda ljudi, ki tam živijo, in v končni fazi ob vseh silnih razpravah danes bi vas spomnil, da pravzaprav za to gre. Gre za kvaliteto življenja ljudi, ki živijo v Sloveniji, v njenih zgodovinskih geografskih, in sicer že davno znanih mejah pokrajin. Samo od nas je odvisno, ali bomo to uresničili in ali bomo še naprej iz političnega prestiža, tako kot žal že kar nekaj let, blokirali odločitve, ki so nujne, da se uresniči ustavno načelo in uvedejo pokrajine. Še enkrat poudarjam. Tako kot je pri prejšnjem zakonu, tudi tukaj je seveda razdelitev odvisna od števila pokrajin, to je treba prirediti, tu ni nobenega problema. Tudi glede posameznih načel se lahko dogovorimo, predlagamo, da se seveda to sprejme, da se, kot sem že pri prejšnjem zakonu poudaril, ta zgodba vendarle premakne iz mrtve točke.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Henrik Gjerkeš, minister brez resorja, odgovoren za lokalno samoupravo in regionalno politiko.
Spoštovani predsedujoči, poslanke in poslanci. Veseli me, ko slišim argumentacijo predlagane zakonodaje, ki ni čisto nič drugačna, kot bo argumentacija takrat, ko bomo mi predlagali usklajen predlog za pokrajinsko zakonodajo. Prav v ničemer. Razlika je samo v tem, da je členitev, ki je predlagana, strokovno neutemeljena. Vidim, da ne bo, vsaj upam tako, veliko razhajanj pri tem, ko bomo uskladili tudi tiste stvari, za katere se mi zdi, da niso toliko usklajene, čeprav izstopa to število pokrajin. Ampak se mi zdi, da vsebina, pristojnosti, argumentacija ne bodo bistvene od te, ki jo poslušam danes. Če se vrnem na Predlog zakona v volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete. Vlada je ta predlog proučila skupaj s Predlogom zakona o ustanovitvi pokrajin, ki ga je skupina poslancev hkrati predložila Državnemu zboru in katerega vsebina je podlaga za ta zakon. Predlog zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete je pripravljen korektno. in v skladu s teritorialno členitvijo Slovenije na 13 pokrajin in poseben status Mestne občine Ljubljana. Kot sem že povedal, obravnavi drugi zakon o pokrajinah, Vlada ne podpira take regionalizacije. Regionalizacija mora temeljiti na geografski in gospodarski strukturi Slovenije, konceptu policentralizma in decentralizacije. Ob tem pa je nujno upoštevati sodobne procese evropskega regionalizma in procese ekonomske informacijske in okoljske globalizacije. Samo tako je mogoče zagotoviti, da bodo imele pokrajine dovolj velik regionalni razvojni potencial in da bodo lahko optimalno uporabljale osrednje, torej razvojno zasnovane funkcije oziroma naloge, ter kakovostne javne storitve širšega regionalnega pomena. Vlada meni, da je oblikovanje volilnih enot utemeljeno z ustanovitvijo velikih pokrajin, pri čemer je glede sprejemanja odločitev pokrajinskih organov z njihovo sestavo treba zagotoviti vpliv ožjih območij pokrajin. Vendar na način, ki ne bo posegal niti v samostojnost pokrajin niti v samostojnost občin. Iz navedenih razlogov Vlada Republike Slovenije ne podpira Predloga zakona o volitvah enotah za volitve v prve pokrajinske svete in nadaljevanje obravnave tega zakona. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima v imenu Slovenske nacionalne stranke gospod Bogdan Barovič.
Če kaj, je bila verjetno danes ta razprava za tiste, ki smo ves čas skupaj, koristna, tako za eno kot drugo stran, kot za Vlado, da smo pravzaprav, če drugega ne, spoznali kompleksnost in medsebojno povezanost zakonov. Tako smo po prvih treh obravnavanih zakonih prišli do prejšnjega, torej zakona o volitvah, za katerega bi lahko našli konsenz, da je primeren, da je neka osnova za, če bi bilo to fazno delo sprejemanja te zakonodaje, ker je pravzaprav sam zase neodvisen in nevtralen. Za vse ostale zakone je pa pač težava v tem, da so med seboj močno povezani. Tako je tudi Predlog zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete vezan na zakon, ki ga bomo obravnavali za njim, torej na zakon o ustanovitvi pokrajin, ker tisti zakon že natančno opredeljuje, da naj bi bilo opredeljenih 13 oziroma 14 pokrajin in jih tudi natančno imenuje. Posledično je Predlog zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete toliko konkreten, da že natančno opredeljuje konkretnost pokrajine, konkretno število pokrajinskih svetnikov in ga je seveda samostojno ločeno sprejemati, tudi ob vsej dobri volji za sprejem zakona o volitvah, ga je zaradi tega seveda nemogoče sprejeti. Je pa korektno pripravljen, in ocena stroškov je tudi kar velika, to je tri milijone in pol evrov, po oceni Vlade, finančnih posledic predloga zakona. Takšen strošek bi bil strošek prvih volitev v pokrajinah. Je sicer v skladu z zakonom strošek volitev, razen za izvedbo prvih volitev v letu 2012, ko bodo sredstva zagotovljena s prerazporeditvijo iz ministrstva, kar pomeni, kar jaz razumem, da bi bil to strošek že pokrajine oziroma pokrajinskih svetov, kar pa je za začetek za premisliti, ali je takšen način sprejemanja, takšen postopek in takšno poravnavanje in nastajanje dolgov primeren ali ne. Govoriti o takšnem zakonu, preden ne poznamo števila pokrajin in tudi postopkov, kako naj bi pokrajine nastale in se oblikovale, je seveda možno samo v paketu, samostojno ali pa v tem trenutku pa vsaj za nas ni sprejemljivo in o njem ne moremo govoriti.
Hvala lepa. Gospod dr. Vinko Gorenak stališče Poslanske skupine SDS.
Hvala lepa. Pred nami je Predlog zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete. Res je, da je to sestavni del ostalih zakonov pokrajinskega paketa, ampak res je tudi to, da težko nekako dojemaš situacijo, ko poslušaš Vlado in rečejo, da je vse v redu z zakoni, ampak potem pa v zadnjem stavku odpovedo, da jih ne bodo podprli. Ta zakon je povezan, absolutno povezan s tistim, če smem temu tako reči, spornim zakonom, ker je število regij tisto, ki pogojuje potem tudi določila tega zakona, pa vendarle so temeljni cilji tega zakona ti, da s tem zakonom določajo število volilnih enot, da določamo območja teh volilih enot, da določamo število članov pokrajinskih svetov, ti naj bi imeli od 33 do 55 članov pokrajinskih svetov. Osnovna enota za določitev volilih enot je pravzaprav občina, tako smo predlagatelji tukaj tudi zapisali in da od tega pravila, ki je zapisano, odstopamo dejansko samo v velikih mestih, kjer prihaja do tega, da zaradi gostote prebivalstva lahko nastopajo posamezni deli mesta tudi kot volilna enota. Sicer pa je število tako imenovanih predstavnikov, članov pokrajinskih svetov, različno, vezano je v določilih na samo število prebivalstva, tako recimo za celjsko pokrajino predvidevamo 45 članov, ter nekaj nad 193 tisoč prebivalci, za dolenjsko-belokranjsko 39 pri 110 tisoč, za gorenjsko 47 pri 202.000, južnoprimorsko 41 pri 145 tisoč, koroško 35 pri 72 tisoč prebivalcih, kamniško-zasavsko 43 pri 178 tisoč prebivalcih, notranjsko-dolenjsko 41 pri 162 tisoč prebivalcih, osrednjo štajersko 49 pri dejansko največji predlagani pokrajini z 235 tisoč prebivalci, pomursko, če odštejemo Ljubljano, ki ima poseben status, pomursko 39 pri 119 tisoč, posavsko 35 pri 74 tisoč, tako imenovano savinjsko-šaleško 33 pri 61 tisoč in Severna Primorska 37 pri 119 tisoč in pa Vzhodna Štajerska 37 pri 86 tisoč. Naj rečem za zaključek še to, da verjamem, kar ste rekli, gospod minister, da bodo neke temeljne rešitve, ki so v tem zakonu zapisane, na nek način enake tudi v domnevnem vašem predlogu. Verjamem vam tudi to, da v to verjamete - jaz pa ne. Verjetno tudi vaši sodelavci ne, ker so že predolgo tam. Hvala lepa.
Stališče Poslanske skupine SLS bo predstavil gospod Franc Bogovič.
Zakon, ki ima naslov Predlog zakona o volilnih enotah za volitve v prve pokrajinske svete, je, kot smo že slišali, sestavni del paketa šestih zakonov, ki imajo kot celota nalogo in cilj ustanovitev pokrajin. In glede na to, da je za prve pokrajinske sveta treba določiti volilne enote, določiti območja pokrajin, število pokrajin, gre za pomemben zakon, zakon, ki je ob vseh konceptualnih stvareh, ki so bile v prehodnih zakonih narejene najprej na področju pristojnosti, financiranja pokrajin, se spopada tudi v tem zakonu in v naslednjem zakonu, zakonu o ustanovitvi pokrajin, z veliko dilemo slovenskega prostora skozi vsa leta, ko določimo najprej pokrajine in naslednji korak so volilne enote znotraj teh pokrajin. Glede samega sistema so kolegi, ki so predhodno predstavili stališča poslanskih skupin, lepo predstavili zakon, zato mi dovolite, da se osredotočim in povem v imenu Slovenske ljudske stranke predvsem stališče do tistega dela zakona, ki predvideva pokrajine in določa tudi volilne enote. Še enkrat naj potrdim stališče, ki je v Slovenski ljudski stranki rezultirano tudi v tem zakonu, kajti nastal je v času, ko ga je pripravljal naš minister, gospod Žagar, torej število pokrajin. Mislim, da je za vse snovalce, ki danes snujete pokrajine, zelo pomembno sporočilo, ki je bilo danes slišano, da si v slovenskem prostoru v številnih političnih strankah zelo težko predstavljamo ustanovitev in pokrajinizacijo v Sloveniji v primeru, da ne bo na tem zemljevidu kot samostojnih pokrajin Pomurja, Koroške in, če hočete, tudi Posavja kot območja, iz katerega prihajam tudi sam. Mislim, da se vsi strinjamo, da so pokrajine, ki so v tem zakonu zasnovane, pokrajine, ki že danes funkcionirajo kot določene funkcionalne celote, pokrajine, v katerih delih funkcionirajo razvojne regije, se pravi, statistične regije. Tudi posavski prostor, ki sem ga že izpostavil, je eden takšnih, in v nobenem primeru ne moremo pristati na drugačna stališča. Podobnega mnenja smo tudi v okolju ostalih območij, zato mislim, da bi bilo zelo prav, da tako, kot smo rekli, da smo se danes seznanili podrobno s to kompletno snovjo, z vsemi zakoni, da se seznanimo tudi s stališči posameznih poslanskih skupin in temu primerno v želji, da vsi skupaj tudi ustanovimo pokrajine v Sloveniji, pripravljamo bodočo zakonodajo. Slovenska ljudska stranka bo predlagani Predlog zakona o volilnih enotah za prve pokrajinske svete podprla soglasno.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava. Gospod Bogovič, želite razpravljati? Ne. Se odpovedujete. Potem dajem besedo dr. Vinku Gorenaku. Se odpovedujete. Želi predstavnik Vlade, minister? Ne. Predlagatelj? Gospod mag. Branko Grims, imate besedo.
Samo dve krajši pojasnili glede na razpravo, ki je bila. Ta zakon opredeljuje načela za določitev volilnih enot in zaradi tega je pač treba to tudi razumeti iz tega zornega kota. To se pravi, da morajo biti volilne enote znotraj pokrajin zato, da se porazdeli tudi moč odločanja bolj enakomerno znotraj celotne pokrajine in se torej bolj enakomerno, ustrezno zastopa interese ljudi iz celotne pokrajine v občinskem svetu. Da torej ne bi nikomur moglo priti na misel, da bi bila celotna pokrajina ena sama volilna enota, kar bi seveda lahko v končni fazi, zlasti, če bi bilo število uvedenih pokrajin nerazumno majhno, kar se iz sedanje situacije lahko izcimi, spremeni v neko regionalno centralizacijo, s čimer pa seveda nismo potem iz razvojnega vidika enakomernega gospodarskega in siceršnjega razvoja Slovenije naredili prav dosti. Bistveno je zato, da vsi ti modeli delujejo, da se nekako najde optimalno rešitev med velikostjo pokrajin, ki ne sme biti prevelika, kajti recimo, ne vem, razdelitev Slovenije na tri pokrajine, o čemer smo slišali neko filozofijo, je larifari, to je vseeno, če jih nimamo. To pomeni, da boš imel samo neke tri centralne točke in seveda osrednjo oblast, ki bo s temi tremi točkami balinala, tako kot se ji bo zdelo. To ni nekaj, kar bi bilo blizu ljudem. Po drugi strani je tudi verjetno 22 pokrajin, kar mislim, da je bil tudi nekoč en predlog SD-ja ali pa ene druge stranke, se meni osebno zdi nekoliko velik, kajti to pa je potem že tako veliko število, da je vprašanje, če lahko vsaka od njih v celoti zastopa in tudi uresničuje vse naloge in interese, ki se uresničujejo znotraj pokrajin. Ali je pravo optimalno število točno to, ki je tu predlagano? Po naši oceni je temu najbližje glede na izražene želje ljudi, glede na geografske enote, ki tvorijo Slovenijo, glede na vse različne variante, ki so bile preigrane in konec koncev tudi ta večinska potrditev je doživela tako porazdelitev na referendumu, ki je bil opravljen. Kakšnega bistvenega odstopanja si verjetno od take rešitve ne more nihče privoščiti. Ampak kot rečeno, od tega, koliko pokrajin bomo imeli, je potem odvisno nomotehnika v tem zakonu. Bistveno pa je, da gre za načela. To se pravi, da se mora razdeliti vsako pokrajino na volilne enote, da morajo biti zaokrožene enote, ki upoštevajo geografske danosti, zgodovinske danosti, skratka vse tisto, kar po ustavnem pravu je potrebno upoštevati pri oblikovanju volilnih enot. Po našem trdnem prepričanju je iz tega razloga ta predlagani zakon zelo dober in tudi zelo strokovno pripravljen. Bi pa moral odgovoriti še na eno dilemo, ki je bila izpostavljena. Vprašanje stroškov. To se dostikrat postavi, ampak pri tem, ko govorimo o volitvah in pa volilnem sistemu, je treba povedati, da od razdelitve na volilne enote znotraj pokrajine volitve niso prav nič bistveno cenejše ali pa dražje. Gre pač za to, da nek strošek vsakokratne volitve na ozemlju celotne Slovenije, in verjetno je jasno, da bi bile volitve hkrati v vse pokrajine, predstavljajo in pa strošek je znan. Gre za nekaj 100 tisoč evrov. Tukaj je stvar popolnoma jasna, iz vsakokratnih državnozborskih volitev, iz izvedbe referenduma, razlike znotraj tega so sorazmerno majhne. Kot rečeno, sama razdelitev na volilne enote na te stroške ne vpliva. Je pa tukaj en generalen odgovor, ki ga je treba pa zelo jasno poudariti. Vsaka demokracija nekaj stane. Ampak to so izjemno racionalno porabljena sredstva, ker nič ni dražjega kot nesposobna centralna oblast s preveč pooblastili. Nič ni dražjega. To je zdaj kristalno jasno, se bo s številkam pokazalo. S 6,3 milijarde evrov se je to ubogo Slovenijo s sedanjo oblastjo zadolžilo v enem samem letu dni in to ob tem, da ne, da so se odpirala nova visoko produktivna delovna mesta, ampak se je število zaposlenih zmanjšalo za 40 tisoč. 40 tisoč ljudi je šlo na cesto, je izgubilo delo, je izgubilo socialno varnost. Nič ni dražjega od tega, gospe in gospodje. In zato, če parafraziram tisto, kar sem prej rekel, imamo 6,3 milijarde evrskih razlogov za to, da to razvojno impotenco sedanje centralne oblasti ozdravimo z viagro čimprejšnjih volitev in 40 tisoč človeških dodatnih razlogov za to, da s tem čim bolj pohitimo. To je zgodba, s katero se v resnici soočamo. In da je ta oblast resnično taka, kot govorim, pravzaprav na nek način priznava tudi sama, da se zelo težko oziroma nikakor ne uspe uskladiti, kaj pri pokrajinah pravzaprav želi, predvsem pa, katere pristojnosti bi prenesla na pokrajine. Tukaj je še veliko nedorečenega. Tega nihče niti z vladnih vrst ne zanika, je pa seveda to bistvenega pomena in tukaj posebej opozarjam, da je vse, o čemer govorimo, seveda smiselno le, če se tako, kot sicer narekuje ustava, prenaša pristojnosti iz državne ravni na nivo pokrajin, da ne bi slučajno prišlo komu na misel že sicer šibke pristojnosti jemati občinam in jih potem združevati na pokrajinskem nivoju, češ, da bo to bolj racionalno, da teh pokrajin v resnici nihče ne potrebuje. Potrebujemo enote, ki bodo blizu ljudem in ki bodo predstavljale ustrezno razvojno in siceršnjo moč in hkrati protiutež, proti, kot sem prej dejal, nesposobni centralni oblasti s preveč pooblastili. Ko gre za stroške v primerjavi s to katastrofo za Slovenijo, o kateri sem govoril, 6,3 milijarde evrskega dolga v samo enem letu dni, to je grozno velika vsota, to je več kot polovica tiste vsote, ki je bila skupen nekdanji jugoslovanski dolg in zaradi katere se je razletela država, predstavlja v luči stroškov za volitve za celotno državo, katere koli volitve zdaj govorim, samo če to primerjamo, so stroški za volitve samo manj kot ena deset tisočinka te vsote. Najbrž je potem vsem jasno, da je temu vredno dati prednost, kajti to potem odpre nove dodatne možnosti, sprosti nove razvojne potenciale in sprosti tisto, kar si vsi želimo, hitrejši razvoj in s tem višjo kvaliteto življenja ljudi. To pa je tisto, kar nas je vodilo pri oblikovanju teh predlogov in zaradi česar smo danes tudi v tej dvorani kot predlagatelji te zakonodaje. In še enkrat, predlagamo, da se vsaj kot izhodišče to sprejme in se morebiti dopolnjuje z ustreznimi dogovori in seveda z ustreznim postopom v okviru zakonodaje tako, kot je urejena z Ustavo Republike Slovenije.
Vsi, ki ste želeli, ste dobili besedo. Ker čas določen za razpravo še ni potekel, sprašujem, ali želi še kdo razpravljati na podlagi 71. člena Poslovnika? Ugotavljam, da ne, zato zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v ponedeljek, 8. marca 2010, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 19. TOČKO DNEVNEGA REDA - TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O USTANOVITVI POKRAJIN. V okviru rednega postopka je predlog zakona v obravnavo zboru predložila skupina 27 poslank in poslancev s prvopodpisanim Jožetom Tankom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 27 poslank in poslancev s prvopodpisanim zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku predlagatelja zakona gospodu Marjanu Pojbiču za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Prosim.
Spoštovani. Cilj predloga zakona je razdeliti območja države na območja pokrajin kot samoupravnih lokalnih skupnosti in ustanovitev pokrajin v Sloveniji, določitev njihovih imen in sedežev ter določitev števila članov prvih pokrajinskih svetov. Zakon temelji na načelu decentralizacije oblasti kot sestavini načela delitve oblasti ljudstva, ki narekuje decentralizacijo oblasti funkcij in prenos upravljanja pomembnega dela javnih zadev ter javnofinančnih sredstev iz države na lokalno raven. Pri predlagani ustanovitvi pokrajin so v kar največji meri upoštevani rezultati glasovanja na posvetovalnem referendumu, ki so bili ugotovljeni na ravni določenih referendumskih območij, predlaganih pokrajin na ravni občin. Predlog je glede pokrajin v skladu z večinsko izraženo voljo volivcev na posvetovalnem referendumu območnih pokrajin v Sloveniji, njihovih imen in s statusom Mestne občine Ljubljana. V primeru predlagane južnoprimorske pokrajine, v kateri so volivci večinsko izrazili nasprotovanje ustanovitvi in poimenovanju pokrajine glede na opredelitev volivcev v predlagani severnoprimorski pokrajini, referendumskega izida ni mogoče razumeti kot zahtevo za ustanovitev primorske pokrajine, ki bi obsegala območje predlaganih južnoprimorskih in severnoprimorske pokrajine, zato je predlagana ustanovitev južnoprimorske pokrajine, kot je bila predlagana z referendumskim vprašanjem. V primeru predlagane slovenske pokrajine, v kateri so volivci večinsko izrazili nasprotovanje ustanovitvi te pokrajine, so upoštevana mnenja občinskih svetov ter županov občin severnega in južnega dela predlagane pokrajine tako, da sta predlagani dve pokrajini. Tako je zdaj v Predlogu zakona o ustanovitvi pokrajin predlaganih 13 pokrajin in Mestna občina Ljubljana, ki dobi pravni status pokrajine. Imena pokrajin so naslednja: Celjska pokrajina, Dolenjsko-belokranjska, Gorenjska pokrajina, Južnoprimorska, Koroška, Kamniško-zasavska, Notranjsko-dolenjska, Osrednje štajerska, Pomurska, Posavska, Savinjsko-šaleška, Severnoprimorska, Vzhodnoštajerska in Mestna občina Ljubljana, ki dobi pravni status pokrajine. Pri predlogu poimenovanja pokrajin so upoštevane zgodovinske, zemljepisne in kulturne značilnosti območja in večinska volja prebivalcev območij pokrajin, izražena v referendumskih vprašanjih o imenih pokrajin. Pri določitvi sedeža pokrajin so upoštevane upravne, kulturne ali gospodarsko-središčne funkcije mest. V Slovenski demokratski stranki bomo ta zakon podprli. Ker pa ta zakon potrebuje seveda dvotretjinsko večino, smo že vnaprej prepričani, da pri sprejetju tega zakona v koaliciji ne bomo imeli podpore, ker je že pri sprejemanju vseh teh zakonov, ki smo jih danes obravnavali, bilo zelo jasno povedano, da koalicija, kakor tudi Vlada teh predlogov zakona ne podpira. Po moji oceni in po oceni Slovenske demokratske stranke se ne želi resno lotiti te pokrajinske zakonodaje in je po moji oceni in po oceni Slovenske demokratske stranke popolnoma vseeno, kako bo z regionalizacijo v prihodnje. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod mag. Štefan Tisel. Oprostite gospod minister, se zgodi po številnih točkah dnevnega reda. Imate besedo v imenu Vlade.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovane poslanke in poslanci. Predlog zakona o ustanovitvi pokrajin je Vlada obravnavala skupaj s predlogi zakonov, ki jih je skupina poslancev vložila hkrati in predstavljajo z vidika vzpostavitev pokrajin celoto. In ni res, da Vlada ne misli resno s pokrajinami, kakor smo slišali sedaj. Težava je v tem, da jaz poslušam argumentacijo, s katero bo Vlada predstavila svoj predlog - takrat, ko ga bo uskladila. Vendar, sedaj obravnavamo neusklajen zakon. Dobro veste, da je to šesti poskus regionalizacije Slovenije; dobro veste, da ima poskus členitve Slovenije že brado; dobro veste, da je veliko vpletenih ljudi bilo enkrat na tej strani, enkrat na drugi strani. Zato, kot sem že uvodoma povedal, je Vlada pristopila k temu problemu s strokovnjaki, s strokovnimi podlagami. Na ta način bi radi ustvarili neko podlago, na osnovi katere se bomo racionalno pogovarjali. Ves čas imam občutek, da vsi enako argumentiramo potrebo po ustanovitvi pokrajin, vendar je sama razprava okrašena z neskončno veliko okraski in je v tem kontekstu iracionalna. S predlogom zakona o ustanovitvi pokrajin je predlagano ustanovitev 13 pokrajin in določen poseben status Mesten občine Ljubljana. Ustanovitev pokrajin je podlaga za koncept pokrajin prejšnje vlade, ki je bil po opravljani analizi pokrajinski zakon, strokovno zavrnjen. Ključni razlog za strokovno zavrnitev tega koncepta pokrajin je bila predlagana členitev Slovenije. Omenjen je bil tudi posvetovalni referendum. Interpretacija rezultatov posvetovalnega referenduma je lahko takšna ali drugačna, odvisno, kdo jo interpretira. Kar skrbi mene, je to, da je bila udeležba okoli 10% in je prebivalstvo izrazilo plebiscitarno nezainteresirano za ustanovitev druge ravni lokalne samouprave. To je zame zaskrbljujoče. In vlada poleg tega, da bo dopolnila svoj predlog zakonodaje, da se bo poskušala uskladiti z vsemi deležniki, bo poskušala tudi zainteresirati domačo javnost, torej prebivalstvo, da bodo vedeli, zakaj pokrajine potrebujejo. Ker sedaj v veliki večini, če jih vprašate, vidijo v tem samo dodatne stroške administracije in nobene druge koristi. V primeru členitve Slovenije na predlaganih štirinajst pokrajin bi jih kar šest imelo manj kot 10 tisoč prebivalcev. Imele bi zelo skromen regionalni, razvojni in drug potencial. To pa med drugim zahteva zmanjšanje makroregionalnih pristojnosti, pomeni razdrobljenost regionalnih razvojnih potencialov in omejeno zmožnost gravitacijskega tekmovanja z močnimi in večjimi regijami in mesti sosednji držav. Vprašljivo je torej, če lahko take pokrajine delujejo učinkovito oziroma so finančno čim bolj avtonomne in samozavestne razvojne regije. Šibke pokrajine, številne s prevlado razvojno problematičnih območij, bi bile neenakopraven, močni državi še zelo podrejen parter. Izrazita regionalna razbitost Slovenije s številnimi pokrajinami bi torej še naprej omogočala nadaljevanje državne decentralizacije in z regionalizacijo ne bi dosegli tega, kar želimo, to je decentralizacijo Slovenije. In takega koncepta regionalizacije Vlade na podpira. V sedanjem kriznem obdobju se krepi spoznanje, da lahko zlasti pokrajine z dovolj velikim razvojnim kapitalom upajo na razvojni preboj, na trajnostni dvig blagostanja in kakovosti življenja. Skozi regionalno politiko in pokrajinsko zakonodajo je tako treba podpreti vzpostavljanje takšnih mehanizmov, ki bodo resnično omogočali skladnejši razvoj znotraj večje pokrajine in bodo preprečevali koncentracijo razvoja zgolj v njenem središču. Vlada meni, da je utemeljeno ustanavljanje velikih pokrajin, čemur je glede sprejemanja odločitev pokrajinskih organov z njihovo sestavo treba zagotoviti vpliv ožjih notranjih območij pokrajin. Zaradi navedenih razlogov Vlada Republike Slovenije ne podpira nadaljevanje obravnave tega zakona. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod mag. Štefan Tisel v imenu Poslanske skupine SDS.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovani gospod minister s sodelavci, poslanke in poslanci! Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke je v prejšnjem mandatu, ko je bila na vladi, pripravila projekt pokrajinsko zakonodajo, ki pa v Državnem zboru Republike Slovenije ni bila sprejeta. Ob ponovni vložitvi v parlamentarno proceduro računamo na premik v pozitivno smer. Zato bo Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke Zakon o ustanovitvi pokrajin odprla. Sprememba ustave je bila v Državnem zboru Republike Slovenije sprejeta na seji dne 20. januarja 2006, in sicer v členih 121, 140 in 143, kar je pomenilo podlago za sprejemanje pokrajinske zakonodaje. Maja 2007 je Vlada Republike Slovenije v državnozborsko proceduro vložila prvi paket pokrajinske zakonodaje, novembra 2007 pa drugega. 182 občin, kar pomeni, 86,7%, je podprlo ustanovitev 11 pokrajin, medtem ko za dve ni bilo soglasja. Predlog pa v Državnem zboru Republike Slovenije ni dočakal dvotretjinske podpore. Zakon o ustanovitvi pokrajin je bil zavrnjen v prvi obravnavi. Z uvedbo pokrajin bo prišlo do decentralizacije države, do enakomernejšega razvoja Slovenije in do bolj neposrednega odločanja državljank in državljanov o problematiki v svojem okolju. Uvedba pokrajin bo pomenila večjo možnost pridobivanja evropskih sredstev za razvoj tudi po letu 2013. Ustanovitev 14 pokrajin izhaja iz osnove, da imamo v Sloveniji že več kot desetletje 12 statističnih regij in 2 tako imenovani subregiji. Regionalna členitev na 12 pokrajin je sicer nastala že v 70. letih in jo je prevzel tudi Statistični urad. Uveljavlja in upošteva glavne družbenogospodarske slovenske regije. Pokrajina bi imela v povprečju 132 tisoč prebivalcev, kar je še primerljivo z evropsko členitvijo. Tako bi prebivalci imeli relativno blizu do pokrajinskega središča in bi pomenilo upravno, gospodarsko, kulturno, šolsko in v glavnem tudi zdravstveno, na sekundarnem nivoju, zaokroženost. Če še pogledamo, katere so predlagane pokrajine in njihovi sedeži, kajti sedeži pokrajinskih svetov in pokrajinske uprave so ponekod v istem mestu, če gre za neko središče, ki je širše uveljavljeno, ali pa v dveh različnih centrih, da so potem te pokrajine še bolj povezane oziroma so prebivalci bolj upoštevani. Celjska pokrajina ima sedež tako pokrajinskega sveta kot pokrajinske uprave v Celju. Dolenjsko-belokranjska ima sedež v Novem mestu. Gorenjska ima sedež pokrajinskega sveta na Bledu, sedež pokrajinske uprave v Kranju. Južnoprimorska ima sedež pokrajinskega sveta v Sežani, uprave v Kopru. Koroška pokrajina s sedežem pokrajinskega sveta v Slovenj Gradcu, uprave na Ravnah na Koroškem. Kamniško-zasavska pokrajina s sedežem pokrajinskega sveta v Trbovljah in pokrajinske uprave v Kamniku. Ta je morda najmanj posrečena kot zaokrožena poleg Notranjsko-dolenjske, kar je prvotno pomenilo osrednjoslovensko. Ta Notranjsko-dolenjska s sedežem pokrajinskega sveta v Ribnici in pokrajinske uprave na Vrhniki. Osrednještajerska pokrajina s sedežem v Mariboru, Pomurska pokrajina s sedežem pokrajinskega sveta v Ljutomeru in pa pokrajinske uprave v Murski Soboti. Posavka pokrajina s sedežem pokrajinskega sveta v Brežicah in pa pokrajinske uprave v Krškem. Savinjsko-šaleška pokrajina s sedežem pokrajinskega sveta v Mozirju in pa pokrajinske uprave v Velenju. Severnoprimorska pokrajina s sedežem pokrajinskega sveta v Idriji in s sedežem pokrajinske uprave v Novi Gorici. Vzhodnoštajerska pokrajina s sedežem pokrajinskega sveta v Ormožu in pokrajinske uprave na Ptuju. 14. pokrajino pa predstavlja Mestna občina Ljubljana. Občine, ki ležijo na meji pokrajin, imajo po zakonu možnost, da se v enem letu z referendumom odločijo za vključitev v sosednjo pokrajino. Za takšno odločitev pa je potrebno soglasje vsaj polovice občinskih svetov pokrajine, tako imenovane gostiteljice, kamor bi pač po novem pripadali. Kot je že omenjeno, Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke podpira Predlog zakona o ustanovitvi pokrajin in želimo, da gre procedura dalje. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Bogovič v imenu Poslanske skupine SLS.
Lep pozdrav vsem, ki vztrajamo do konca, tako vam, spoštovani podpredsednik, minister s sodelavci, kolegice, kolegi! Nadaljujem tam, kjer je končal kolega, se pravi s podporo Predlogu zakona o ustanovitvi pokrajin. Kajti kot vemo, gre za paket, gre za paket, v katerem smo zelo aktivno sodelovali in tudi ta paket dokončno ustanavlja te pokrajine v takšnem obsegu, v takšnem številu, kot je bilo predhodno predstavljeno. Sam sem tudi trdno prepričan, da bi v Sloveniji, kot sem že pri prejšnjih predstavitvah dejal, morali stopiti na to pot že ob koncu leta 2008, da bi danes te pokrajine že delovale, da bi bile aktivne in da bi pomagale Sloveniji pri nadaljnjem razvoju; predvsem na tistih funkcijah, ker se tudi sam strinjam z mnogimi, ki opozarjajo, da bodo te večje razvojne funkcije postale problem, Če bomo imeli v Sloveniji zgolj to členitev na Slovenijo in na 210 občin. Zanimivo je tudi to, kar je v obrazložitvi tega zakona predstavljeno, kako smo tudi v marsičem primerljivi s kom drugim in tudi z veliko državo Nemčijo. Prav je, da se mi začnemo primerjati z Nemčijo, najprej s katero od deželnih vlad katere od dežel. Zagotovo je primerjava z Bavarsko, ki je tu notri, lahko na nek način tudi pogled kako tam stvari potekajo in kako so na nivoju Bavarske, potem "Landkreisov" in tudi občin "Gemeinde", stvari urejene. Zanimiv je tudi ta prikaz, kako se je tam skozi stoletja vse od 1852 leta, ko je bilo ustanovljeno 240 takšnih Landkreisov, je prišlo do nadaljnje delitve čez sto let oziroma leta 1919 na 143 in potem 1972. leta tudi na manjšo številko 72. To pomeni, da je takšen razvoj lokalne samouprave proces, ki se z leti spreminja. Sam sem tudi trdno prepričan, da če bi pokrajine ali v takšni obliki ali z dopolnjenimi predlogi v nadaljnjih obravnavah ustanovili, bi tudi v Sloveniji najbrž v nadaljevanju lahko videli, ali je treba kaj spremeniti ali se je treba za katero od pristojnosti, ki smo jih prej obravnavali, medpokrajinsko povezati. Ne vem, morda na področju visoko šolstva narediti, spet izhajam iz lastnega primera, nek visokošolski okoliš, ki bi zavzemal vso celjsko, posavsko, pa tudi dolenjsko regijo. Na ta način, sem trdno prepričan, da se bi te regije na nižjem nivoju hitro povezale in tudi s samo alokacijo sredstev, s samo alokacijo iskanja razvojnih priložnosti, predvsem pa, kar je pomembno, s prenosom odgovornosti za razvoj na nižji nivo, sem trdno prepričan, da bi Slovenija naredila velike razvojne premike. Zato v Slovenski ljudski stranki, še enkrat, podpiramo takšen predlog zakona o ustanoviti pokrajin kot ga imamo danes pred sabo. Mogoče je pri nekaj pokrajin je dejansko nekje na meji in bi mogoče bilo vredno se potruditi tudi v tej proceduri sprejemanja tega zakona še za kakšno premestitev ali kaj podobnega, če bi bila tudi na lokalnem nivoju takšna odločitev. Sicer pa mislim, da je zelo primerna podlaga za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Gospod Bogdan Barovič bo predstavil stališče poslanske skupine SNS.
Metaforično lahko rečem, da smo zdaj tam, kjer se vse začne in tudi vse konča. Mi smo tudi že pri koncu in cela zgodba se je in se in se bo vrtela okoli števila pokrajin, okoli tega, kako se bodo te pokrajine imenovale, in potem se bo tisti krog, ki smo ga danes zjutraj začeli, tudi končal. Še enkrat poudarjam, da sem sam sodeloval pri pripravi tudi sprememb ustave zaradi regionalizacije. Takrat je Slovenska nacionalna stranka predlagala, da naj bi se število pokrajin, takrat dogovorjeno še pred ustavno spremembo, določilo dogovorno in se vneslo v ustavo kot ustavno določilo. Tega posluha takrat ni bilo in mislim, da se to danes še kako mogočno obrestuje. Dokaz temu je to, da je pripombe na število pokrajin in na imena pokrajin dalo kar nekaj čez 180 občin od 210, kar dokazuje, da imamo vsi, vključno z mano, različna videnja, različna mnenja, različne presoje. Saj po eni strani je bilo prijetno kramljati, kako smo se pravzaprav - konkreten primer bom povedal malo za hec - Kamničani in Zasavčani prepirali, ne o tem, kdo ni koga želel, ampak o tem, kdo je od nas rekel, da soseda ne želi k sebi. Tako je moj spoštovani kolega Smolnikar rekel: "Jaz sem bil prvi, ki sem rekel, da vas ne maram." In jaz sem rekel: "Mi smo bili prvi, ki smo rekli, da vas ne maramo." Pravzaprav to je primer neke ponesrečene povezave, ki je nastala zaradi tega, ker niso mogli oblikovalci umestiti neke sredine ali po fizično-geografskih, družbeno-geografskih značilnostih ali po demografskih. Kakor koli že, ta specifika je odigrala v tem pa ne tudi v drugih primerih - na primer, na Primorskem in tako naprej - svojo vlogo. Dejansko je 13 oziroma 14 pokrajin, s tem posebnim položajem Ljubljane, prevelika številka v vsakem primeru za dvomilijonsko Slovenijo. Razumem predlagatelje, da, če bi se takrat, glede na to, da smo bili tako daleč, poenotili in če bi se začela regionalizacija odvijati, če bi bil takrat - čejev je ogromno - posluh, bi mogoče danes te pokrajine zaživele. Lahko bi. Lahko pa bo v pripravi nova pokrajinska zakonodaja, ki jo bo ta ali pa prihodnja vlada pripravila, da bodo spet neki predlogi, kjer bomo zelo blizu, bi živelo, a zadovoljstva najbrž v celoti ne bo. V Slovenski nacionalni stranki smo gospodu ministru povedali, da sicer smo že v času oblikovanja NUTS nivojev, torej dveh pokrajin na evropskem nivoju, in potem, ko smo iskali na NUTS3 nivoju, dejali, da je za Slovenijo dovolj največ 3 pokrajine. Torej zahodna, osrednja in vzhodna. To so bili takrat prvi poskusi razumevanja. Kasneje smo velikokrat poudarili, da vidimo edino rešitev v imenih in oblikah pokrajin na trdnih zgodovinskih dejstvih, in sicer tako, kot je Slovenija bila že 100 in več let nazaj in tako kot bi bilo zgodovinsko in politično tudi prav, da bi Slovenija imela 5 pokrajin. Gorenjsko, enotno Primorsko Koroško, Štajersko in Prekmurje oziroma osrednjeslovensko - ne osrednjeslovensko, slovensko pokrajino. Teh pet zgodovinskih pokrajin, ki se, tudi če jih povečamo ali pa zmanjšamo - enako so se v zgodovini dogajale. V Slovenski nacionalni stranki smo prepričani, da bi bila to edina prava delitev, povedali smo ministru, dali smo tudi takšen predlog in naš dogovor nekako je, da edino v temu primeru bomo sodelovali in podprli proces regionalizacije v temu delu vseh kompleksnih zakonov. Za konec, mislim, da je bilo poučno obravnavati danes vseh šest zakonov, kjer smo spoznali to vzročno - posledično povezanost. Ampak, naučili smo se mogoče nekaj iz tega, kar mislim, da je tudi dobro za Vlado, da pa vendarle iz vseh teh zakonov, ki so med seboj prepleteni ni povezani izstopa eden, ki je lahko osnova. Ta eden je Zakon o volitvah v pokrajine, ki je lahko popolnoma neodvisen, je pač zakon, ki je pripravljen zato, ko se bo regionalizacija, pokrajinizacija ali kakor koli želite se bo temu reklo, ali provincailizacija - da bomo imeli province. To bi bil en korak, če bi šli fazno in jaz mislim da [[...]]Dobro, razumem pa tudi to vlado, če hoče delati v paketu, ampak ta paket bo, po moje, to je pa zdaj čisto dobronamerno opozorilo, doživel - še enkrat pravim - enako usodo kot ta paket. Ker ne nazadnje bomo prišli do enega od petih ali šestih zakonov, s katerim ne bomo zadovoljni in ta bo vezan na vseh ostalih pet ali šest novih zakonov tako, da bomo pravzaprav potem spet vse porušili. Mogoče bi bilo dobro začeti tako, da bi sprejeli zakon o volitvah v pokrajine, splošen, in potem postopno nadaljevali s sprejetjem zakona, čeprav smo takoj pri ostalih, ki pa so med seboj vezani. Mislim, da bo treba največ dela - če že pri tistem delu, kjer se bodo prinašale pristojnosti, kjer bo treba jasno opredeliti, ali bo to enotirni ali bo to dvotirni sistem, katere upravne funkcije države bodo v celoti in morajo ostati v celoti -vsaj mislim, da obramba, notranje ministrstvo, zunanjepolitične aktivnosti, za ostale stvari še ne vem, nisem toliko uk - za vse ostale prenose bi bilo pa treba zelo natančno opredeliti. Z zelo natančno opredelitvijo lahko tudi na natančno oblikujemo zakon o financiranju pokrajin in naredimo finančno konstrukcijo. Vse skupaj pa bo sem prepričan, mogoče šele po letu 2013, ko se bo - upam pa, da se bo - izkristalizirala ekonomska, gospodarska, fiskalna in monetarna politika države Republike Slovenije. Tako mislim, da po današnji razpravi bomo našli neko državotvornost, ki bo našla skupno rešitev ker pa ste kolegi poudarjali in se z vami popolnoma strinjam: edini, ki imajo pravico o tem odločati in reči svoj jasen ja ali ne, so pa Slovenke, in Slovenci ne pa mi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo predstavitev stališč poslanskih. Besedo ima gospod Marijan Pojbič, v imenu predlagatelja.
Spoštovani predsedujoči! Najprej bi moral povedati naslednje. Gospod minister, nekaj me je zmotilo pri vaši razpravi, in sicer naslednje. Povedali ste, da sedaj imate skupino strokovnjakov, ki pripravljajo to zakonodajo. To ste rekli. Torej, če vas prav razume, gospod dr. Ivan Žagar v prejšnji vladi in njegova skupina, ne vem, če je kdo izmed ljudi danes tukaj, ki je takrat z njim sodeloval in pripravljal to zakonodajo, potem po vaši oceni niso bili strokovnjaki. Ker če vi trdite, da sedaj zakonodajo pripravljate strokovno, na strokovnih podlagah, torej prejšnja vlada oziroma prejšnja skupina, tista, ki je to zakonodajo pripravila, pa je bila na ne vem na kakšnih podlagah potem. To se pa res sprašujem. Kaj mislite, da je dr. Ivan Žagar kaj manj sposoben od vas, gospod minister! To se mi pa zdi malce preveč. Res malce preveč. Govorili ste, da je bil referendum slabo obiskan. Zelo dobro veste in zelo dobro se spoznamo vsi, kako Slovenci radi obiskujejo in hodijo na referendume. Veste, kaj je najpomembneje? Odločajo tisti, ki na referendum pridejo, in tisti, ki so prišli na referendum, so z veliko večino podprli predlagane rešitve. Z veliko večino! V večini primerih z veliko večino. Torej, ta vaša trditev zagotovo ne drži. V to sem prepričan. In točno veste, da so referendumske odločitve so pozitivne, ker pozitiven učinek referendumske odločitve je tisti, za katerega so volivke in volivci, ki so prišli na referendum, se odločali, torej tisti, ki dosegel torej najvišji odstotek. In pri tem referendumu je zagotovo, da so se ljudje odločili za rešitve, ki so bile predlagane na tem referendumu. Ko sem bral vaše stališče, ki ste ga pripravili in ki je negativno, kar je bilo logično, ste zapisali naslednje, citiram: "Prav v dosedanjem kriznem obdobju se krepi spoznanje, da lahko zlasti pokrajine z dovolj velikim razvojnim kapitalom upajo na razvojni preboj, na trajnostni dvig blagostanja in kakovost življenja. V primeru členitve Slovenije na predlaganih 14 pokrajin pa bi jih kar 6 imelo manj kot 100.000 prebivalcev in zelo skromen razvojni in drugi potencial. To pa med drugim prinaša nujnost zmanjšanja predvidenih makroregionalnih pristojnosti, razdrobljenost regionalnih razvojnih potencialov, omejeno zmožnost gravitacijskega tekmovanja z močnimi in večjimi regijami in mestnih sosednih držav ter vprašljivost učinkovitega delovanja pokrajine kot finančne čim bolj avtonomne samozavestne evropske razvojne regije. Številne šibke pokrajine s prevlado razvojno problematičnih območij bi bile po vsej verjetnosti neenakopraven, močni državi še vedno zelo podrejen partner, izrazita regionalna razvitost Slovenije s številnimi pokrajinami bi torej še naprej omogočala sicer bolj subtilno nadaljevanje državne centralizacije." Pred nekaj časa nam je poslal v Državni zbor svoje videnje regionalizacije gospod dr. Čelan. To je član LDS-a in župan občine Ptuj. Zapisal je naslednje: "Členitev Slovenije na 14 pokrajin. Trenutni predlog Vlade Republike Slovenije, ki je nastal na podlagi zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja. Predlog odraža najbolj verodostojno inačico trenutnega stanja v državi. Vseh 14 predlaganih pokrajin ima izdelane dolgoročne razvojne programe, ki so osnova za pospeševanje enakomernejšega razvoja v Sloveniji. V Sloveniji praktično ne obstaja politične stranke, ki v lastnem programu ne podpira regionalizacije Slovenije. Velika večina strank je v dosedanjem času sodelovala pri nastajanju zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja, ki je Slovenijo razdelil na 12 statističnih regij in dve funkcionalno zaključni regiji. V letu 2004 je tedanja vlada zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja spremenila in statistične ter funkcionalno zaključene regije spremenila v 14 razvojnih regij. S tem je členitev Slovenije na 14 pokrajin postala politična in hkrati že delujoča stvarnost." Pod poglavjem 74 je zapisal še naslednje, citiram: "Velikost teritorija in njena razvojna učinkovitost. Hipoteza nekaterih strokovnjakov, da je velikost predpogoj za kreativno ustvarjalnost, je naravnost smešna. Če bi bilo temu tako, potem bi bile vse majhne države, kot so Irska, Finska in tako dalje na zadnjem mestu v pokazalcih razvitosti, Kitajska pa bi morala daleč prekašati cel svet po razvojnih kazalcih. Slika pa je ravno obratna. Po logiki velikosti teritorijev in številu prebivalstva je torej treba Slovenijo ukiniti kot državo, ker po tej logiki predstavlja srednje veliko predmestje večjih evropskih mest. Kljub navedenemu imamo državo z vsemi svojimi značilnostmi in posebnostmi, ki preprosto ne morejo biti enake, kot to velja za sto- in večmilijonske narode. Zato so trditve nekaterih strokovnjakov, da velikost države ni pomembna za ekonomski razvoj, majhnost pokrajine pa celo lahko zavira razvoj, naravnost smešne. Še bolj pa me presenečajo nekatere izjave županov in županj, ki vidijo rešitev Slovenije v čim večjih pokrajinah, hkrati pa njihove občine po teritoriju in številu prebivalstva ne dosegajo niti srednje velike ulice v večjem mestu. Brez velike modrosti je mogoče v Sloveniji dokazati, da velikost občin zelo malo vpliva na razvojno uspešnost. V vsakodnevni praksi je moč videti zelo uspešne primere razvoja v zelo majhnih občinah in mnoga razvojna mrtvila v večjih občinah. Jutri bo popolnoma enako v pokrajinah. Od sposobnosti tam živečih ljudi in njihove kreativnosti bo torej odvisen njen razvoj in ne od velikosti teritorija." In citiram še en odstavek: "Obseg in meja bodoče pokrajine morata zajemati zgolj tiste ljudi, ki čutijo pripadnost temu prostoru in želijo z njim upravljati. Pri tem si morajo znati pozitivno odgovoriti na vprašanja, zakaj pri razvoju sodelovati, kaj naj počno in kako naj to počno." In za zaključek: "Iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je treba ustanoviti prvenstveno takšne pokrajine, ki bodo služile pospeševanju razvojne odličnosti. To je možno optimalno doseči z ustanovitvijo najmanj 11 pokrajin z osrednjimi gravitacijskimi središči mestne občine. V Sloveniji praktično ne obstajajo politične stranke, ki v lastnem programu ne podpirajo regionalizacije Slovenije. Velika večina strank je v dosedanjem času sodelovalo pri nastajanju zakona o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja, ki je Slovenijo razdelil na 12 statističnih regij in 2 funkcionalno zaključeni regiji. V letu 2004 je tedanja vlada zakon o spodbujanju skladnega regionalnega razvoja spremenila na statistične ter funkcionalno zaključene regije, spremenila v 14 razvojnih regij. S tem je členitev Slovenije na 13 pokrajin postala politična in hkrati že delujoča stvarnost. Členitev Slovenije na 6 ali 8 pokrajin pa povzroča številne antagonizme, tako pri doseganju razvojnega kot tudi političnega konsenza. Imeti v pokrajini 4 mestne občine in hkrati 80 manjših občin, zagotovo vodi do ´lizbonskega paradoksa´ na pokrajinskem nivoju." Torej to je zapisal dr. Čelan, župan Mestne občine Ptuj. In spoštovani minister, prepričan sem, da s tem, kar je tukaj zapisal dr. Čelan, jasno izhaja, da to, kar trdite vi in argumente, ki jih vi uporabljate, da je 14 pokrajin preveč, ne drži. S tem je marsikaj povedanega. Se pravi, še kako je pomembno, še kako je pomembno, če je ta država razdeljena na 14 pokrajin, ker je tudi zelo jasno utemeljil, zakaj je to potrebno in zakaj je to tisto, ki bo verjetno optimalna rešitev za to, da bomo lahko prišli do regionalizacije v državi Republiki Sloveniji. Meni se zdi, da za to, da ne pridemo koraka naprej pri regionalizaciji, ni toliko na vladi in pa vladni koaliciji, predvsem je v lobijih, ki prihajajo iz ozadja. Ti ključni lobiji pa, seveda, prihajajo z ministrstev, iz agencij in od tam, kjer si nikakor ne želijo decentralizacije države. Nikakor ne želijo, ker želijo še naprej uživati, malo delati. Seveda, nadzori so zelo slabi. Vprašajte Slovenke in Slovence, ki prihajajo na ministrstva reševat tako ali drugačno problematiko. Vprašajte malo, pojdite malo med ljudi, pa boste videli! Ljudje pravijo, da je katastrofa. Enostavno jih pošiljajo od vrat do vrat in če nimaš zvez - to je pa najslabše, kar sem lahko slišal od večine ljudi - ne moreš uspeti oziroma doseči ničesar. To je problem te države in to ni smešno. To je velika resnica. To so problemi, s katerimi se srečuje večina državljank in državljanov Republike Slovenije. Večina državljank in državljanov Republike Slovenije nima zvez, nima prijateljev takšnih, ki bi jim omogočali, da lahko določene probleme, ki so še kako izpostavljeni na periferiji, tam, kjer je razvitost zelo nizka, da bi lahko situacija bila za njih enako rešljiva, kot je to v mestu Ljubljana, kjer je praktično tudi razvitost za 30% večja kot v večini ostalih regij. Prepričan sem, da samo regionalizacija je lahko tista, ki bo pripeljala do skladnejšega regionalnega razvoja države, in to na tak način, da se bodo z države prenesle pomembne pristojnosti, denar in tudi ljudje z ministrstev in potem ne bo treba veliko in govoriti in zganjati demagogijo, da bo ne vem koliko sredstev potrebno za to, da bo lahko regionalizacija zaživela. V prejšnjem mandatu je vlada pripravila, jaz sem prepričan, izjemno, izjemno kvalitetno in dobro zakonodajo tudi na tem področju. Iz te zakonodaje je bilo jasno razvidno, kako si tista vlada zamišlja decentralizacijo te države. In verjemite mi, dalj časa bomo to zadevo vlekli v situaciji, kot zdaj je, večja bo razlika med regijami. Večja bo razlika. To pa nikakor ni v interesu tistih, ki sedimo v Državnem zboru. Nikakor ne more biti in ni! Vi, gospod minister, prihajate iz Prlekije, če se ne motim in ste tam lahko povprašali, kakšna razlika je med razvitostjo tiste regije in razvitostjo ljubljanske občine. In že v tem mandatu je bil sprejet zakon, ki ste ga vi sforsirali, da Ljubljana ima še vedno premalo denarja in da je treba iz proračuna dati še več, da se bo lahko Janković smejal in počenjal to, kar počenja. Gradi stadion in vse tisto, kar sodi zraven, neke trgovske centre in vse to in tako naprej, ki absolutno v tem trenutku v Sloveniji, v tej kritični situaciji, ko ljudje nimajo iz česa živeti, ni potrebno. To je potrata denarja in to davkoplačevalskega, ne to njegovega. Če bi to šlo iz njegovega osebnega žepa, hvala bogu, zaradi mene naj počenja, kar hoče. Ampak, ko pa gre iz našega žepa, iz denarja, ki ga ustvarjajo tisti, ki imajo 550 evrov plače, potem pa se moramo v Državnem zboru zamisliti. Potem se moramo v Državnem zboru zamisliti. In to je še vse kako povezano z regionalizacijo! Če bi bile vzpostavljene regije, bi veliko veliko sredstev prišlo iz določenih virov direktno na regije. Ne bi potrebovali posrednika ministrstva, tako kot se zdaj to dogaja. To so tisti ključni problemi, ki jih je nujno treba rešiti in bi jih lahko rešili z drugo stopnjo lokalne samouprave, torej z regionalizacijo. In nikakor nočemo prisluhniti tistemu, kar želijo ljudje. Seveda, če boste vi ljudem nonstop govorili, da bo regionalizacija prinesla samo stroške državljankam in državljanom, mi verjemite, potem zagotovo nikoli ne bodo glasovali za to. Ravno tisti, ki ste odgovorni, to je Vlada in koalicija, bi morali ljudem povedati, kaj bodo s tem pridobili - in jaz sem prepričan, da bodo pridobili bistveno več kot pa izgubili. Ampak, če ne želiš nečesa storiti, potem je čisto vsak izgovor pravšnji, čisto vsak. In gospod minister, verjemite mi, v tem mandatu regij ne bo. V tem mandatu regij ne bo. Na način, kot ste se jih vi lotili, zagotovo ne. Tudi sem prepričan, da tisti, ki predlagate danes tri, štiri ali pa pet regij, boste morali povedati, katero izmed regij boste izločili. Vi boste morali povedati. In gospod Kontič bo moral povedati, da Savinjsko-šaleška več ne more biti regija. Bo moral povedati svojim volivkam in volivcem. In upam, gospod Kontič, da boste imeli toliko nekega tistega vašega, da ne bom rekel česa, da boste to sposobni ljudem povedati. Če ste tako, če ste tukaj tako zgovorni in trdite, da to, kar je prejšnja vlada predlagala, ni normalno in ni prava rešitev in je regijska razdelitev te države preštevilčna. Prav tako tukaj sedi na moji levi strani Miro Petek, jaz sem prepričan, da bo on z velikim veseljem lahko vedno svojim ljudem, od koder prihaja, povedal, da bo storil čisto vse Slovenska demokratska stranka tudi - za to, da bo tudi Koroška imela svojo regijo. Zato pa, dragi kolegi, lahko je biti pameten, ko pa je treba poiskati konkretne rešitve in predlagati konkretne rešitve takrat pa nastopi problem. In ko boste to dilemo razčistili, znotraj vlade in vladne koalicije, katere regije izločiti iz spiska, potem, verjemite mi, ne bo nikakršnih problemov ustanoviti regije. Nikakršnih problemov ustanoviti regije! Ampak tako, kot sedajle ta vladna koalicija funkcionira, še naslednjih dvajset let ne bo prišlo do rešitve. Še o tistih najbolj ključnih stvareh se ne morete dogovoriti, kako še bi se lahko dogovarjali o tako pomembnih strateških stvareh, kot je regionalizacija te države ali pa - sploh ne vem, če tako razumete. Po mojem, nekateri zagotovo, nekateri ja, večina pa zagotovo ne. Zato sem prepričan, da je zakonodajo, ki jo je predlagala Slovenska demokratska stranka, jo je predlagala izjemno resno, zelo odgovorno in se zaveda, da še kako potrebujemo drugo stopnjo lokalne samouprave, zato da se bo ta država začela skladno razvijati. Ne potrebujemo pa rešitev, ki jih predlaga gospod Janković, ne potrebujemo takih, ki delajo stadione in trgovinske centre z davkoplačevalskim denarjem. Če bi tisti denar usmerili za tiste stroške, ki jih je nujno treba pokriti, zato da bodo regije funkcionirale, bi ta zadeva bila enostavno rešljiva. Ampak prioriteta te koalicije, prioritete te vlade gredo v napačno smer. Res, so skregane z osnovno življenjsko logiko. In verjemite mi, državljanke in državljani že po anketah ocenjujejo sposobnost in kvaliteto te oblasti in si poglejte, pa bi se morali zamisliti, če se še niste. Upam, da bo to, kar smo danes predlagali in ta dan, ki smo ga danes porabili tukaj, poučen za Vlado in to vladno koalicijo. To trdim dobronamerno. Mi v Slovenski nacionalni stranki nismo nikoli trdili, da se nismo pripravljeni pogovarjati in skupaj z vladno koalicijo iskati rešitve, ko gre za strateške rešitve in prihodnost te države. Čisto vse, kar je ta vlada pozitivnega predlagala, smo v tem mandatu podprli. Čisto vse! Čisto vse, kar je bilo v korist državljank in državljanov Republike Slovenije. To, kar smo mi predlagali, poleg vseh tistih ukrepov, ki smo jih predlagali v preteklosti, v tem letu in pol, je tudi ta projekt enako ovrednoten in se zavedamo v Slovenski demokratski stranki, da je nujno potreben. Zato seveda pričakujem od te vlade, da boste le poskušali svoje poslanke in poslance prepričati, da bi pa le to zakonodajo bilo pametno podpreti ali pa jo vzeti kot nek vzorec, na katere bi se pa dalo še dograditi in izboljšati tisto, za kar pač mogoče vi ocenjujete, da v tej zakonodaji ni najboljše zapisano. Jaz sem pa prepričan, da je ta zakonodaja, ki jo je pripravila prejšnja vlada, daleč največ, kar je lahko katera vlada storila. Od leta 1998 naprej skozi vse vlade, ni bilo praktično narejeno ničesar, razen nekih študij. Razen prejšnja vlada, ki je prišla z vsemi zakoni in kvalitetno pripravljenimi. Če je od 210 občin okrog 190 občin podprlo ta predlog štirinajstih regij, potem, dragi moji, ne more biti s tem predlogom nič narobe. Torej predlog je bil strokovno, kvalitetno in odlično pripravljen. Ampak je šlo za politično nagajanje tistih lobijev in tistih struktur, ki si v tej državi ne želijo decentralizacije. To je ključno in edino vprašanje in ko boste v tej vladni koaliciji na to odgovorili, potem problema z regionalizacijo v tej državi ne bo. Upam, da ste razumeli to, kar smo vam danes želeli povedati dobronamerno in v korist državljank in državljanov Republike Slovenije. Hvala.
Gospod minister, imate besedo.
Hvala, spoštovani predsedujoči. Spoštovane poslanke, poslanci. Sem poskušal razumeti to, kar ste mi želeli oziroma ste mi povedali. Čeprav sem včasih zgubljal rdečo nit med mislimi, ki so bile okrašene s prispodobami ali pa tudi ne prispodobami. Hkrati je v treh minutah zdaj, ko sem poslušal razprave, bilo povedano enkrat, da v tem mandatu ne bodo pokrajine sprejete, čez dve, tri minute pa, da pač opozicija vse dobre vladne predloge je do zdaj in tudi bo sprejela. Kako vemo, da bo naš predlog slab? Kako vemo, da je vaš predlog najboljši? Tule vedno obstaja dilema, dilema obstaja med dvema parametra, med populacijsko in ekonomsko močjo pokrajine in med prilagoditvijo lokalnim in regionalnim potrebam in interesom prebivalcev. V zvezi s prvo točko lahko navedemo še skromnejši državni aparat oziroma cena državne uprave drugega nivoja lokalne samouprave, pod drugo točko pa še večjo povezanost zemlje in pogosta naravna zaokroženost. Vendar, kako ugotoviti, kaj je najboljša varianta, ki naj jo ponudimo Slovenkam in Slovencem oziroma najboljša varianta, okoli katere se bomo uskladili, ker moramo povedati jasno, da okoli predloga, o katerem danes razpravljamo, nismo usklajeni. Zato še enkrat ponavljam, da je zdajšnja vlada ustanovila oziroma pristopila s strokovnimi podlagami h temu predlogu, ustanovila strateški svet, predsednik Vlade ga je ustanovil, strateški svet za regionalizacijo, ki je vseboval člane, kompetentne člane na temu področju v slovenskem prostoru. Strateški svet se je srečal trikrat, razpravljal, podal izhodišča za optimalno regionalizacijo Slovenije in hkrati ugotovil, da je dokončna členitev Slovenije politični proces. Podal je strokovne podlage in ugotovil, da je ustanovitev pokrajin politični proces, kar je, kar je postal v vseh teh letih večih poskusov. In kot je bilo očitano, da pravimo, da prejšnji predlog oziroma ta predlog, o katerem danes razpravljamo, ni strokovno utemeljen. Ni! Strateški svet je ugotovil, da je predlagana členitev na trinajst oziroma štirinajst pokrajin strokovno neutemeljena. To, da je dr. Žagar doktor tehnične znanosti, da je dr. Gjerkeš doktor tehnične znanosti, to najbrž ne potencira enega ali drugega predloga, torej tega, ki ga danes obravnavamo, in drugega, ki ga bomo čez nekaj časa, na strokovnem nivoju. Ne! Pomembno je, kdo poda strateške odločitve, tako bivši minister Žagar, s katerim sem se, mimogrede, pogovarjal tudi o tej tematiki in sva prišla do nekaterih zelo zanimivih zaključkov. Sva koordinatorja, da dobiva čim boljši predlog, čim boljšo strokovno utemeljitev od členitve, do financiranja, do prenosa pristojnosti. In strokovni, strateški svet, ustanovljen po predsedniku zdajšnje vlade, je ugotovil, da členitev, o kateri se danes pogovarjamo, ni optimalna. Tudi argumentacija, ki smo jo dolgo časa poslušali, dr. Čelana in je bila podana z argumentom, da je član LDS-a, še ne pomeni, da je korektna in strokovno optimalna. Je ena od argumentacij. In ko smo se srečali z župani na vseslovenskem srečanju na Brdu, je bilo več predlogov, ki so jih župani podali, in mislim, da niti dva nista bila enaka. To kaže na težavnost politične odločitve o členitvi Slovenije. Ne kaže pa, da strokovna členitev ni tako problematična. Samo zavedati se je moramo, samo sprejeti jo moramo in se začeti na osnovi strokovnih izhodišč pogajati in iskati politično voljo. Rad bi omenil še naslednje. Večkrat je bilo rečeno, da bodo kohezijska sredstva oziroma evropska kohezijska politika bistveno bolj gladko potekala, če bomo imeli pokrajine. Pokrajine niso neposredno povezane z evropsko kohezijsko politiko. Za to imamo statistične regije, imamo NUTS2 in NUTS3 nivoje, tako da glede tega ne v tej finančni perspektivi ne v naslednji finančni perspektivi, za katero se bodo v kratkem začela pogajanja, ne bo bistvenih sprememb, tudi če bi prišli v tem času do pokrajin. Smo pa prejšnji teden dobili zanimivo pismo iz Eurostata, kjer nas pozivajo oziroma nam svetujejo, da 12 statističnih regij zmanjšamo na 4. Sicer je to bil neobvezujoč nasvet, vendar sledi trendom v evropskih državah. Nismo še odgovorili. Naj zaključim. Usoda pokrajinske zakonodaje, pri čemer upam, da bodo takrat, ko se bomo tu pogovarjali o usklajenem predlogu, argumentacije tudi z vaše strani enake. In verjamem, da bo takrat, če bo, seveda, predlog usklajen, enaka. Danes sem že večkrat povedal, da sem je bil prav vesel oziroma sploh ni bilo česa ponavljati, če bi se danes pogovarjali o usklajenem predlogu. Ni pa usoda Slovenije zapečatena s tem, če pokrajin ne bomo ustanovili. Za usodo Slovenije in njenih prebivalcev je bistveno, da naredimo kvaliteten zakon o skladnem regionalnem razvoju, ki lahko vsebuje kot razvojne institucije tako razvojne institucije v zdajšnjih statističnih regijah ali pa v kasnejših pokrajinah oziroma območjih, če bolj razdrobimo pokrajine. In ta zakon o skladnem regionalnem razvoju na vsak način bo, in to zelo v kratkem, ker je zelo potreben, kar smo ugotovili tudi danes, ko smo se pogovarjali s predstavniki Bele krajine in Kočevskega. Razmere so pereče, ne samo pri njih, tudi drugje, v nekaterih drugih regijah v Sloveniji in to je projekt, ki je vrhunske prioritete za Vlado v tem trenutku. In to je projekt, torej predlog zakona, ki bo vložen pred parlamentarnimi počitnicami, in to je tudi predlog oziroma projekt, o katerem se bomo morali prej pogovarjati. Vsebuje pa tudi elemente, zelo prepoznavne elemente, ki bodo, vsaj predvidevamo tako, vključeni v naš predlog pokrajinske zakonodaje in kjer bo zelo jasno in eksplicitno vidno, da sploh ni pomembno, koliko pokrajin imamo. Hvala.
Besedo ima gospod Miro Petek.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani vsi, ki še vztrajate tukaj. Sam nisem že dolgo dobil toliko telefonskih klicev in elektronske pošte kot takrat, ko se je v medijih pojavil zemljevid s členitvijo Slovenije na pokrajine. Tri variante in nikjer ni bilo Koroške. Koroška se je v dveh variantah znašla v neki čudni savinjski regiji, nezgodovinski, invalidni regiji, nestrokovni regiji, nestrokovni členitvi. Ko sva se pred volitvami z gospod Irmo Pavlinič Krebs srečevala na predvolilnih zborih, je moja kolegica Irma zagovarjala, da Koroška mora biti svoja pokrajina, Ravne mora biti glavno mesto Koroške. Zanimivo. Jaz sem mislil, da je vstopila že v našo stranko. Ravno taka stališča imamo mi - kje so zdaj njena stališča? Sedi v Vladi, sedi v kabinetu. Naš zakon vsebuje to Koroško pokrajino. Spoštovani gospod minister, jaz mislim, da je bolje, da ne hodite s kakšno členitvijo v ta Državni zbor, če ni na tem zemljevidu Koroške regije. Res je, Koroško radi spoznate takrat, ko prinesemo z olimpijade kakšne kolajne ali pa, če je treba na Koroško izvoziti kakšno afero, sicer je pač Koroška nekje na robu naše države in se malokdo zanima zanjo. Res je tudi to, da je Koroška mala regija, danes smo že to slišali. To je 74 tisoč prebivalcev. Treba se je vprašati, zakaj je Koroška tako mala. Pred 90-imi leti smo izgubili enega najlepših del slovenskega ozemlja s plebisciti in tega se bomo letos spominjali, teh dogodkov in zanimivo je, da so pač takrat večinoma Slovenci bili za Avstrijo, poleg Avstrijcev, ker so se bali Srbov. Drugič smo izgubili Koroško leta 1945. Zavezniške sile in partizani so že bili na Koroškem, pa so zmagovalci, velesile, dali ta del Koroške nazaj Avstriji, ki takrat na nek način sploh ni obstajala, ker je bila okupatorska sila. Takrat zaradi tega, ker se je pač Jugoslavija odločila, da gre po poti komunizma, ne pa neke demokracije in svobodnega trga. Že iz zgodovinskega vidika Koroška mora biti samostojna regija, da ne omenjam drugih razlogov, kot je geografska zaokroženost, kot je neka geografska osama od Hude luknje naprej, da ne govorim o tem, da živimo v izraziti prometni osami. In če Koroška ne bo samostojna pokrajina, potem bomo o Koroški govorili samo še o neki Karantaniji, o nekem zgodovinskem mitu. Imeli bomo pa koroško deželo, Koroško na drugi strani meje. In kaj takega si Slovenija enostavno ne sme privoščiti. To bi bilo nasilje nad voljo Korošcev, ki so na referendumu odločili, da naj bo Koroška samostojna regija. Dejstvo je, da s tem, kar se sedaj pojavlja v javnosti, ta vlada enostavno to pokrajino ignorira. Imamo zakone za Prekmurje, govorimo o razvojnem svetu za Belo krajino, sprejemamo zakonodajo o glavnem mestu Slovenije, Koroška pa se kot regija na nek način ukinja. Posledice politike te vlade so za Koroško zelo velike. Februarja 2008 je bilo na Koroškem 2.690 brezposelnih. Februarja 2010 jih je 4.092. Razumem radeljskega župana, da ga danes ni tukaj. Mislim, da so mu včeraj ukinili eno tovarno Preventa v Radljah ob Dravi in seveda bo imel tam velike težave. Razumem tudi slovenjgraškega župana, da ga danes ni tukaj. Mora preprečevati tiste roparske barone, ki so si ustvarili premoženje v Slovenj Gradcu in ga sedaj selijo na razne kraje, delavce pa pošiljajo na cesto. Hočem reči, da so razmere na Koroškem izredno resne in če bi imeli pokrajino, bi te razmere lažje pa samostojneje urejevali. Železnica, kolikor jo je na Koroškem še ostalo, se počasi ukinja. Danes so me klicali koroški železničarji, da se ukinja železniška povezava od Prevalj do Pliberka. Seveda ti potniški vlaki do Pliberka niso polni, so prej zelo prazni kot pa polni. Toda ta povezava je pomembna tudi za tovorni promet. Metal Ravne gradi logistični center v Pliberku, ker tam dobi zemljišče po 3 evre za kvadratni meter in ta železnica je za to podjetje izjemno pomembna. Prvo leto oblasti je prišlo na Koroškem do ukinitve notarjev, ki smo ga po zelo težkih bojih dobili - govorim o Koroški, tistem ožjem delu, to je Mežiška dolina, Ravne na Koroškem, seveda notarja sta bila prej dva v Slovenj Gradcu - in kot koalicija tudi niste dopustili, da bi na Ravnah dobili svojo sodno oblast. Rekli ste, da je to neupravičeno in še bi lahko naštevali. Skratka, mojega glasu, dokler sem v tem parlamentu, ne bo za nobeno členitev Slovenije na pokrajine, kjer ne bo Koroške regije in rečem vam, da lahko računate na Koroškem tudi na kakšno državljansko nepokorščino, če bo vladajoča koalicija to pokrajino tlačila k Celju, Mariboru ali kamor koli drugam. Zato skromen predlog: Vlada naj ugasne tisti svoj semafor, ker vsaj Korošcem ta semafor nič ne koristi. Naj si uredi krožišče, rondo, ker se itak vrti v lastnem krogu svoje nesposobnosti.
Besedo ima gospod dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Me prav veseli, da še vztrajamo nekateri, ampak eni govorimo, drugi pa auuu, auuu, uuu delajo tam na nasprotni strani. Ne vem, ali nimajo česa povedati - ali kaj? V redu, pojdimo k temi. Mene moti na nek način to, da praktično cel dan nimamo v tej dvorani na tej strani nikogar. LDS, Zares - nikogar ni! LDS pa Zares, vi niste [[...]]Hvala lepa. Torej, ste iz sredine, niste pa iz LDS in Zares, o njih sem mislil govoriti. Zakaj? Zaradi tega, kar imajo v Vladi težo, kot bi bili SD - po tem, kako so glasni, ampak glasni so pri tistih temah, kjer je denar. Tisto je pomembno in kjer je treba koga odstaviti, tam je tudi pomembno. Danes jih ni. V redu! Tama: naša tema so pokrajine in si ne delam nobene utvare s tem, da boste vi to sprejeli in akceptirali; tudi si ne delam utvare s tem, da bi prepričal koga, saj pravzaprav nimam koga prepričati zaradi tega, ker tukaj vas je pet iz koalicije, pa še glasovali ne bomo in ne bo nobenih težav. Ampak moj nastop je namenjen zapisniku in javnosti, nič drugega. Predvsem pa zapisniku in tistim, ki bodo, jaz verjamem, proučevali nekoč, nekaj nastajanje pokrajinske zakonodaje v slovenskem prostoru. S to zadevo je pa relativno enostavno, zato bom tudi kratek. V prejšnjem mandatu smo to pokrajinsko zakonodajo pripravili. Nihče ni z veliko podporo županov, ne vem koga vse, s tisto referendumsko podporo v enajstih ali koliko že od štirinajstih, ampak z nasprotovanjem politične stranke in takratne opozicije SD v prepričanju, kot ste povedali, da boste naredili tako zakonodajo, ki bo bistveno boljša zakonodaja, ki bo bolj ustrezna. Mi smo že takrat rekli, da dajte našo amandmirati in če bomo dosegli soglasje na terenu, bomo tudi mi podprli vaše amandmaje. To se ni zgodilo, ampak pritisnili ste "ne". Seveda smo čakali na to, da ta pokrajinska zakonodaja pride v roku, kakršnega ste si postavili sami. Ta pa je bil nekje v novembru lanskega leta. Tega prečudovitega pametnega in dobrega izdelka, sprejemljivega za vse Slovence, ni bilo v roku, ki ste si ga sami zastavili, zato smo mi vložili svoj paket, tudi mogoče računajoč na to, da ga ne boste podprli, ker tako pač je ravnanje. Danes ponujamo to možnost, danes ta možnost, zakonodajo je mogoče spustiti v drugo branje in jo tam dopolniti z vsemi tistimi rešitvami, ki jih nameravate oziroma ki jih vi vidite. Ampak bojim se, da rešitev ne vidite in zato verjamem v idealizem ministra in v politično realnost. Ta pa je, da pokrajin v tem mandatu ne bo, saj konec koncev je to povedal že predsednik Vlade Pahor, ki je rekel, da ta tema ni najpomembnejša ali prioritetna tema v tem mandatu. To pa ni dobro za vse tiste konce te naše države, ki zaostajajo na tistih razpredelnicah s konca leta 2007. Zelo jasno smo vam povedali, da če se razvoj Ljubljane v tem trenutku, govorim o letu 2007, popolnoma ustavi, kar sploh ni v interesu nikogar v Sloveniji, verjamem, potem bodo najbolj oddaljeni predeli, kot je Prekmurje, kot je Zasavje, kot je še katero območje, mogoče moje, potrebovali 30 in več let, da bodo do tja prišli. Dragi moji, to je pa pol življenja ene generacije! Nisem prepričan, da imamo v Državnem ali pa, da imate v Državnem zboru pravico tako usodno posegati v življenje ljudi. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Bogdan Barovič. Ga ni. Gospod Milan Čadež.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Sem zelo natančno poslušal gospoda ministra, pa me je zmotilo to, glede na to, da je tudi v vladni projekt vpletenih veliko ljudi in je Vlada pristopila k pokrajinizaciji Slovenije s strokovnjaki, pa kljub temu nimamo na mizi še nič konkretnega. Čudi me to, da je minister opazil tekom današnjega dneva, da je pa razprava predlagateljev okrašena z okraski. Pa me zelo zanima, kateri so tisti okraski naših razpravljavcev, ki smo predlagali to zakonodajo. Jaz verjamem, tudi razmišljanje vladajočih je, da državljani vidijo samo stroške v pokrajinizaciji. Vendar moram reči, da tako natančno razdelanega prihodkovnega dela kakor odhodkovnega po pokrajinah in po vseh ostalih odhodkih in prihodkih z vladnih strani še nismo videli. Vprašal bi ministra, zakaj je sploh prišel v našo poslansko skupino, glede na to, da je on predstavil čisto nekaj drugega, kot je pa izjavil ministrski predsednik gospod Pahor. In glede na to, da se razlikujejo stališča ministra in predsednika Vlade, vemo, da te stvari nikakor ne gredo skupaj. In bi nekako želel tudi tukaj poudariti, da je minister v začetku mandata poudaril, da se bo veliko pogovarjal z župani. Ali je mogoče pozabil, da je prav s strani županov 87% podpora pokrajinizaciji Slovenije. Ampak očitno je ta argument, na katerega se minister sklicuje, zelo težko slišati. Tudi podpora pokrajinizaciji s strani občinskih svetov je zelo visoka. Spet je zelo težak argument, ampak verjamem, da ga minister in celotna Vlada zelo, zelo težko sliši. Včeraj smo imeli v Kranju svet gorenjskih županov, kjer naj bi pričeli postopek za ustanovitev regijske turistične organizacije, in to zaradi tega, ker Ministrstvo za gospodarstvo razpisuje za naslednja tri leta 400.000 evrov sredstev. In potem je treba sklicati svet županov, glede na to, da imamo že LTO-je, imamo TIC-e, imamo druge razvojne agencije, ki so zelo uspešne, na vsak način še eno organizacijo, da bi po treh letih, ko mine razpis, pobrala kar nekaj sredstev. Želim poudariti, da je pristop povsem napačen. Mi predlagamo za področje gospodarstva ob prenosu nalog sprejem programa razvoja gospodarstva, ki načrtuje politiko spodbujanja razvoja turizma in podjetništva. Načrtovanje pomeni sistemsko delo. Če bi imeli sistemsko delo že zdaj uvedeno, ne bi moglo priti do tega, da bi kandidirali za sredstva samo zaradi tega, ker se sredstva razpisujejo. Na občinah delamo drugače. Mi vidimo potrebo v lokalnem okolju, naredimo projekt in potem kandidiramo na razpise. To je ravno tako, kot v času socializma, ko je prišla v podjetje prošnja in na podlagi prošnje se je odprlo delovno mesto. Danes je to drugače. Danes se z novim produktom pojavi potreba po delovnem mestu in šele potem je razpis za nova delovna mesta. In to je vsekakor narobe svet. Če bi imeli pokrajine in bi delali sistemsko, ne bi najprej kandidirali za sredstva, ki jih vidimo. Verjamem pa, da so danes lahko nekateri v tem hramu demokracije dobre volje in tudi nasmejani. Ko sem pogledal spletno stran NSTA ob 17.58, piše: "Razvoj Bele krajine in Kočevskega s sistemskim zakonom." To pomeni, v nadaljevanju, poseben zakon za odpravljanje razvojnega zaostanka. Tisti župani, ki so člani koalicije, bodo deležni posebnih sistemskih zakonov. Zdaj se pa vprašam, ali je to pokrajinizacija Slovenije? Hvala lepa.
Besedo ima gospod Bojan Kontič.
Lepo se zahvaljujem, gospod podpredsednik za dano besedo. Če je bil kakšen nasmeh, lahko povem, da je bilo v dvorani tudi nekaj duhovitih izjav, tako je bil nasmeh upravičen. Bilo je pa tudi nekaj duhomornih, ampak dobro, o teh kdaj drugič. Gospod Gorenak, lepo ste zavijali, ampak bo treba še nekaj vaje, če boste želeli s tem doseči kaj več. Poučevali ste nas o zgodovini. Saj je prav, da jo vsake toliko časa obujamo tudi v temu parlamentu ampak to, da nekdo rečen, da smo leta 1945 po NOB-ju izgubili kakršen koli del Slovenije na severni meji, ne gre gospod Gorenak na vas, se opravičujem, ker sem vas gledal, je pa laž, in to groba laž! Leta 1945 Slovenija ni izgubila na severni meji nič, je pa pridobila mnogo kje drugje v času NOB. Ja res je, en del pa, gospod Tanko. En del tega ozemlja smo dobili, precejšnji del, ki je bil prej pod Italijo. Vprašanje pa je, kje bi bila meja, če bi domobranci zmagali. To je pa res vprašanje. To je resno vprašanje. Ampak vi ste načeli to temo, nisem je tokrat načel jaz, niti nihče iz koalicijskih vrst. Danes poslušam vse popoldne, kako malo nas je na tej strani. Mi smo danes prisiljeni poslušati zakonodajo, predloge, ki so bili že pred letom in pol enkrat predstavljeni v parlamentu, pa smo demokratični in sedimo tukaj, poslušamo in povemo tudi svoje mnenje. Ampak tisti, ki ste zainteresirani predlagatelji, bi vas moralo pa biti tukaj več, kot vas je. In vedno je najboljše tako, s prstom pokazati na druge, da se ne opazi vaših pomanjkljivosti. Bil sem opozorjen, da bom težko volivcem razložil, zakaj v zakonu ni Savinjsko-šaleške pokrajine. To so me opozarjali že v prejšnjem mandatu tisti, tu nekje so sedeli, pa jih zdaj ni več v parlamentu. Izgleda, da so slabo razložili svojim volivcem, kaj so delali štiri leta tu v tem parlamentu. Ampak dobro, če se spomnite, in verjetno se nekateri spomnite, sem bil edini opozicijski poslanec, ki sem glasoval za vaš predlog o ustanovitvi pokrajin. Edini opozicijski poslanec, zanesljivo, gospod Gorenak, zanesljivo. Ker se mi je zdelo, da je treba na tem področju narediti korak naprej. In se veselim tudi vaše podpore predlogu, ki ga bo tokrat pripravil minister. V grobem je pripravljen, bil vam je tudi predstavljen. Ampak nekako je nelogična ta izpeljava, ko na eni strani pravite, da pokrajin ne bo, pa se do te zakonodaje še niste opredelili, hkrati pa pravite, da podpirate vse dobre predloge Vlade v tem parlamentu. Dajmo najprej videti te predloge Vlade in se potem odločiti, ali so predlogi dobri. Jaz vam povem, da bom ravno tako kritičen do teh predlogov, kot sem bil do predlogov, ki ste jih predlagali oziroma jih je predlagal minister dr. Žagar. In nepošteno bi bilo in nepravično, če bi dejali, da bivši minister dr. Žagar ni naredil veliko na tem področju. Je naredil, veliko delo je bilo narejeno. Je pa treba določene spremembe opraviti zdaj, ko je vključena dodatno, ne bom dejal, da takrat ni bila stroka vključena, ampak je dodaten obseg strokovnjakov povabljen k sodelovanju in bodo najverjetneje izboljšali to zakonodajo. Najprej je treba videti, kaj bodo predlagali, potem pa to tudi ocenjevati. Slišal sem tudi, da je regionalni razvoj v mnogo čem povezan z investicijami, ki jih vodi gospod Jankovič v Ljubljani. V preteklih dneh sem slišal tudi tragično novico o enem samomoru. Jaz upam, da zdaj ne bo Jankovič kriv za ta samomor in to investicijo. Ampak tako daleč ste pripeljali zgodbo tudi tokrat. Verjetno bo o tem treba še kaj reči. Glede pokrajine Koroške, seveda je prav, da si Korošci prizadevajo za to, kar želijo. Seveda je pa potem primerljivost pokrajin in res nimam jaz obraza reči v Velenju, da Savinjsko-šaleška pokrajina pa ne izpolnjuje pogojev. In tako se zgodba nadaljuje vse do 14-ih, 15-ih, 16-ih, morda tudi več pokrajin. Ampak to je stvar dogovora, ki ga bomo morali sprejeti v naslednjem obdobju. Slišal pa sem kritiko Vladi, da bi Slovenija bila v tej krizi drugačna, če bi imeli pokrajine. To celo sam mislim, da bi bila drugačna. Ampak povezovati to z evropskimi sredstvi, pa ni korektno, ker je minister tudi povedal, da to nima direktne povezave s koriščenjem evropskih sredstev, beri, sredstev slovenskih davkoplačevalcev, ki jih plačujemo v bruseljsko blagajno. Gre za uspešnost črpanja in gre za to, da imamo statistične regije, ki morajo pri tem tvorneje sodelovati. In to je ta delitev za sredstva iz evropske blagajne. In res je, da je treba spremeniti Zakon o skladnejšem regionalnem razvoju. Nujno ga je treba spremeniti, ker se soočamo z velikimi težavami. O eni izmed njih sem govoril pred kratkim tu v Državnem zboru, o regionalni razvojni agenciji v Celju in njeni privatizaciji oziroma izrinjanju lastnine občin znotraj tega RRA-ja in ustanavljanju oziroma prenosu pooblastil na druge. Res bo potrebno zelo natančno preučiti, kakšne naj bodo pristojnosti RRA-jev in kakšna je njihova vloga. Ampak glede teh vseh pripomb, ki so bile in jih nekateri zelo radi ponavljajo, danes sem slišal novo, da je Vlada razvojno impotentna. To je bila nova ugotovitev danes v tej dvorani. To je recimo ena diagnoza zdravstvenega stanja nekoga. Ampak verjemite mi, da bi jaz to diagnozo prepustil zdravnikom, enega imamo celo v naših vrstah, tudi danes zdaj v tem trenutku. Te diagnoze bi lahko bile tudi drugačne, ampak res jih prepustimo zdravnikom, naj se zdravniki s tem ukvarjajo. Tudi sam sem dokaj velik pesimist na tem področju, ker mi dovolite, da ne verjamem povsem v te iskrene namene in napovedi in vem, da bo imel minister s sodelavci velike težave, ko bo predstavljal svoje zakone. In govorite nam, naj se koalicijsko uskladimo. Mi smo na dobri poti, da bomo koalicijsko usklajeni, če že nismo povsem usklajeni v koaliciji. Ampak to seveda še ni garant za to, da bo Slovenija dobila pokrajine. Tudi vi ste bili dobro koalicijsko usklajeni, razen dveh posameznikov. Mislim, da je bilo v koaliciji soglasje za pokrajinsko zakonodajo. Pa ni šlo ker potrebujemo 2/3 navzočih, ker je vgrajena v sistem varovalka pri ustanavljanju pokrajin, ki zahteva 2/3 prisotnih poslancev. To smo zapisali v ustavo, zavedajoč se, da drugače ustave ne bi spremenili v tem členu. In smo na ta način prenesli sprejemanje odgovornosti na nek drug čas, nekoliko oddaljeno prihodnost. Težave so pa ostale, tako kot sem dejal. In težko bomo dosegli soglasje, ker je potrebno veliko širše, kot ga ima ta koalicija, in ga je imela prejšnja koalicija v prejšnjem mandatu. Ampak si vseeno želim, da bomo tukaj presegli to politično delitev in se odločali v dobro skladnejšega regionalnega razvoja, v dobro decentralizacije Slovenije in upam, da bomo tukaj našli skupni imenovalec oziroma tisti minimum, ki nas bo pripeljal do tega, da bomo resnično lahko ustanovili pokrajine. In govoriti o stroških pokrajin, pokrajinizacije, decentralizacije. Seveda je strošek. Normalno, da je strošek. Ampak v preteklosti sem slišal, da je to finančno nevtralna operacija. To seveda ne drži. Ni finančno nevtralna operacija in jo je tudi težko pričakovati, ker bodo nastali dodatni stroški. Ampak te dodatne stroške gre vzeti v zakup, če bo od tega imela celotna Slovenija več, če bomo za to imeli boljši razvoj, če bomo imeli skladnejši razvoj. In strinjam se z vami, ko govorite, da demokracija stane. Seveda stane. Najlažje in najceneje bi bilo, če ne bi imeli parlamenta, ne bi imeli vlade, ne bi imeli nikogar. Toda, ali si lahko predstavljate življenje v državi brez tega? Tudi pokrajine bodo zahtevale dodatne stroške, vendar so ti stroški upravičeni, če bodo prinesli dodano vrednost. S tem se strinjam, in to spoznanje si lahko tudi delimo. Pričakujem dober predlog, ki bo dobil čim širšo podporo in na ta način tudi možnost, da na tem področju nekaj premaknemo. Leta 2006 smo spremenili Ustavo, zdaj je čas, da uvedemo to, kar smo v Ustavo zapisali. Kajti pokrajine so od leta 2006 ustavna kategorija, materija, ki je zapisana v Ustavi, in to je treba spoštovati. Hvala lepa.
Gospod minister, imate besedo.
Spoštovani predsedujoči, poslanke in poslanci! Sem član te vlade in težko je govoriti o tem. Lahko pa iz prve roke povem, da ta Vlada ni nerazvojna, ne kako drugače impotentna, kvečjemu nasprotno. Ne bi se več oglasil, ker smo danes že veliko povedali. Mislim, da smo si povedali bistvene stvari, je pa bila v času, ko me ni bilo v dvorani, dana opazka glede današnjega sestanka razvojnega sveta za Belo krajino. Naslov na STA "Do razvoja Bele krajine in Kočevskega s sistemskim zakonom" je treba natančno prebrati in prebrati tudi vsebino, kjer pravi tretji odstavek: "Po Gjerkeševih besedah so se strinjali, da interventni zakon po vzoru posebnega zakona za Pomurje ni primerna rešitev za Belo krajino in Kočevsko." Naprej pravi: "Strinjali smo se, da bodo novi instrumenti regionalne razvojne politike v sistemskem zakonu lahko opravili naloge enako ali še boljše kot kakšen poseben intervencijski zakon." In to je razlog, spoštovane poslanke in poslanci, zakaj me danes več kot tri ure ni bilo. Ne, da me ni bilo zaradi tega, da bi sprejemal kakšen poseben intervencijski zakon, ampak je šlo za to, da sem pojasnil kvalitete in temelje osnutka novega sistemskega zakona o skladnem regionalnem razvoju. In predstavniki iz Bele krajine in Kočevskega so mi prisluhnili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Tanko, imate besedo.
Hvala lepa za besedo. To, da ustanovimo na nek sistemski celovit način pokrajine, ni šesti poskus, ampak je to drugi poskus. V prejšnjem mandatu smo imeli en celovit pristop s paketom pokrajinske zakonodaje v kompletu, ki je bil sicer predložen v dveh delih z dvomesečnim zamikom približno. Sedaj obravnavamo to drugič z enim celovitim pristopom in z vso materijo, ki je potrebna za obravnavo. Če samo spomnim, v prejšnjem mandatu je bil to eden temeljnih pogojev, zaradi česar je takrat opozicija gradila tudi svoja nasprotovanja tej pokrajinski zakonodaji, ki je bila predložena, ker ni bilo celovito, ker ni bilo skupaj, ker ni bilo v paketu, ker ni bilo pregledno. Danes imate na mizi vso potrebno pokrajinsko zakonodajo: od volitev, splošnega zakona o pokrajinah, financiranja pokrajin in tudi ves paket vseh tistih pristojnosti, nalog, ki bi se z državne ravni prenesle na pokrajine. Minister je prej povedal v svoji razpravi, podobno tako se mu trgajo niti, kot morda kakšnemu našemu poslancu, ki ga je prej zelo pokritiziral, ko je govoril, da čaka na to, da bo strateški svet povedal svoje rešitve. Ja, poglejte si magnetogram. Se pravi, strateški svet se sestaja, rešitve naj bi predlagal, ker še niso usklajene, in vi govorite istočasno, da imate pripravljeno vso zakonodajo. Jo nimate. Vi ste prišli v našo poslansko skupino, spoštovani minister, povedat, da imate tri variante, vam jih bom, če bo potrebno, tudi dostavil dokumentacijo, ki ste nam jo dali, 3, 6 ali 8. In povedali ste, da v koaliciji glede števila niste usklajeni in boste šli potem tudi še k ostalim opozicijskim strankam na pogovore glede razdelitve Slovenije. Tako je bilo. In iz odzivov poslanskih skupin, tudi opozicijskih, vidimo, da te zadeve nekako niso usklajene. Nacionalna stranka ima neko svojo vizijo, svoj pogled, Slovenska ljudska stranka pa pravzaprav identičnega, kot je predlagan sedaj v tem paketu. Tako je pri tem treba biti precizen. Kar zadeva zakon o skladnem regionalnem razvoju, ga imamo. Ta zakon je tudi kar soliden. Vem, ker sem tudi en čas bil župan, dva mandata, in sem ga tudi izvajal. Vendar temeljni problem tega zakona je v tem, da niso v njem izpolnjeni finančni pogoji. Po tem zakonu bi bilo treba namenjati skladnemu regionalnemu razvoju 1,5% BDP-ja. Prav rad bi vedel številko, spoštovani minister, koliko pa dejansko namenja Vlada skladnemu regionalnemu razvoju. Ali je to 1,5% BDP-ja ali ni? Prepričan sem, da ni, da je to nekajkrat manj, kot je predpisanih 1,5% v zakonu. In to je temeljni problem. Mi lahko pišemo katerekoli izboljšave, katerekoli vsebinske popravke, če ne bo izpolnjen temeljni pogoj, to pa je rezervacija zadostne količine finančnih sredstev za izvajanje zakona o skladnem regionalnem razvoju, od tega ne bo nič. In se bo še vedno pojavila potreba po separatnih pristopih, po raznih razvojnih svetih in po specialnih zakonih, kot sta Zakon o glavnem mestu ali pa Zakon o razvojni pomoči pomurski regiji. Ne bo šlo drugače. Brez denarja se v tej državi in tudi drugje po svetu ne zgodi nič. Sprašujem pa naslednje: če bi imeli ustanovljene pokrajine, recimo v prejšnjem mandatu, ali bi mi danes dobili takšno pismo mariborskega župana? Vsi poslanci smo dobili to pismo. In se sprašuje in protestira zaradi tega, ker je izgradnja gospodarskega središča Oreh v Podravju črtana iz resolucije o temeljnih razvojnih programih za obdobje 2007-2023. Če bi imeli osrednjo štajersko pokrajino, ki je predvidena, s sedežem v Mariboru, se to zagotovo ne bi zgodilo. Če bi imeli dolenjsko pokrajino se zagotovo ne bi zgodilo, da bi bil črtan južni krak tretje razvojne osi. Zagotovo se to ne bi zgodilo. Če bi imeli neko drugo pokrajino, se to ne bi zgodilo s tretjo A razvojno osjo, ker bi bila to temeljna naloga te pokrajine, se to ne bi zgodilo s četrto razvojno osjo, ker bi bila to temeljna naloga primarni interes te pokrajine. Ker pa je to na vladni ravni, ker je to odločeno na Gregorčičevi, in koalicija temu slepo sledi, pa se takšna črtanja temeljnih projektov dogajajo. Tudi še marsikakšno gospodarsko središče ne bi bilo črtano, če bi bilo to recimo v pristojnosti posamezne pokrajine ne bi se zgodilo nič usodnega v tem pogledu v Posavju niti na Koroškem niti na kje drugje ne. Ker pa je to tako, kot je, se dogajajo te zadeve. In če hočemo mi ohraniti oziroma zadržati skladni regionalni razvoj, če hočemo graditi okoli teh jeder, ki so opredeljena kot temeljni programi, temeljne točke razvoja celotne pokrajine, potem moramo pokrajine v Republiki Sloveniji uvesti. Prej jih bomo uvedli prej, se bomo nehali ukvarjati s takšnimi dopisi in težavami, ki nam jih sporočajo iz velikih slovenskih mest. [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] [[...]]Ne iz občine Osilnica, ampak iz Maribora. To je temeljni problem vseh teh zamud, ki si jih je privoščila koalicija. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Franc Bogovič. Prosim.
Dovolite, da se že zadnjič nocoj oglasim. Moram reči, da je izkušnja v tem parlamentu zelo zanimiva in poučna. Po letu in pol izvajanja te funkcije poslanca, sem opazil, da so te naše klopi res izredno polne takrat, ko govorimo o istospolnih parih, o teh pravicah, ko govorimo o pravicah izbrisanih, ti dve temi bosta dodobra zapolnili klopi tudi na tej seji, se pravi v februarski seji Državnega zbora, ki se odvija sedaj v prvem tednu marca. Zelo glasni smo bili, ko smo govorili o resoluciji v Evropskem parlamentu, se razgovorili o domobrancih, razgovorili o povojnih pobojih, pri eni drugi temi, o Udbi. Govorili zelo strastno o združljivosti poslanske in županske funkcije. Lahko rečem, da so to teme, ki so res ideološke teme, teme, okoli katerih je tudi danes zelo na hitro zanesla beseda marsikaterega poslanca, in teme, ki jih slovenski narod več ali manj delijo na dva pola, vedno globlja je ta razlika in pa se poskuša ustvariti neka meja med ljudmi. Res pa je tudi to, spoštovani kolegi, da so vsa ta izhodišča in na nek način večina teh tem je zapisanih v koalicijski pogodbi in tudi nekatere rešitve, ki bi se naj izvedle v tem mandatu. Zelo malo in skopo je zapisano glede regionalnega razvoja in pa tudi glede regionalizacije. Spoštovani kolega, ki ste vodja največje poslanske skupine! Bojim se, da ne ustvarjamo vsi skupaj,k in tukaj bi se zagotovo morala koalicija še bolj potruditi, kot se, nekega konstruktivnega vzdušja v Državnem zboru, da bi se lahko pogovorili strateško o takšnih temah. In tema, o kateri danes govorimo, žal nas je zelo malo zainteresiranih za to temo, je tema, ki je zelo usodna za to, kako se bo Slovenija v nadaljevanju razvijala. Sam sem trdno prepričan, da je že pri koriščenju evropskih sredstev zelo zelo pomembno, če bi imeli pokrajine, bi imeli predvsem pokrajinsko miselnost, bi imeli skupek občin, pa četudi združuje 70.000 ljudi, pa ve, kaj hoče in želi zato tudi koristno, učinkovito uporabiti evropska sredstva. Zelo težko me boste prepričali, da propad projekta tretje razvojne osi ni povezan s tem, da v Sloveniji nimamo pokrajin. Sam sem trdno prepričan, da dokler se bo sprejemal prostorski dokument za tretjo razvojno os tako, da bo odvisen od vsake občine posebej, na koncu odvisen tudi od Ministrstva za okolje in prostor, se takšen prostorski dokument v Sloveniji ne bo izpeljal. Sam sem že večkrat dejal, ta projekt prečka Koroško, savinjsko, celjsko, zasavsko, posavsko, dolenjsko regijo in v tem delu bi sam dal zelo jasen recept, če bi imeli pokrajine. Tista pokrajina, ki bo prva sposobna pripraviti dokumentacijo, takšne projekte sprejeti na neki pokrajinski ravni, bi bila tudi upravičena do teh sredstev. Sedaj najbrž nikomur tudi ni prevelika želja, da bi se ta sredstva na tej osi porabila in bo na koncu zelo priročen izgovor, da ni prostorske dokumentacije. Danes so bila tu omenjena gospodarska središča in tudi projekti, ki so vezani na negospodarski razvoj te države. Sam nikakor ne morem pristajati na to, da smo danes slišali, da Evropa od nas zahteva štiri statistične regije. Prihajam iz ene izmed statističnih regij, ki deli podobno usodo, kot je tu omenil že kolega Petek, Koroška. Tudi Posavje se na tem zemljevidu izbriše in ga enostavno ni več. Ker sem 11 let že župan občine Krško, ki je največja občina in tudi na nek način dajemo gospodarski utrip skupaj z ostalimi občinami v tem prostoru, naj vam povem, da smo uspeli v zadnjem desetletju v ta prostor z lastno iniciativo in lastnimi sredstvi pripeljati Fakulteto za logistiko, skupaj z Mestno občino Celje, skupaj z Mestno občino Velenje ustanoviti Fakulteto za energetiko, v Brežicah ustanavljajo Fakulteto za turizem. Zakaj? Zato, ker v tem vidimo svoja polja, polja razvoja, in se zavedamo, da je treba na tem nivoju nekaj narediti. Ustanovili smo Štipendijsko fundacijo, ki je prva v Sloveniji. Danes je tak koncept prevzel socialni sklad in se večina te sheme v Sloveniji izvaja iz evropskih sredstev. V tem prostoru smo se uspeli skupaj spraviti, ko je bilo treba narediti projekt na področju kanalizacije, da smo preko predpristopnih izjav in ISPA sredstev zgradili kanalizacijsko omrežje in čistilne naprave. Sedaj se skupaj dogovarjamo v okviru kohezije za vodovodne sisteme in podobne zadeve. Prepričan sem, da ob tej velikosti Slovenije je zagotovo mesto takšne pokrajine, da najde na zemljevidu slovenske pokrajinizacije svoj prostor in da lahko to svojo razvojno vizijo uresničujejo tudi naprej. Večkrat slišim iz teh klopi, da je bilo Posavje v preteklem mandatu privilegirano. Veliko stvari leti tu na račun prejšnjega gospodarskega ministra. Dovolite, da postavim tezo, mogoče je pa res bilo privilegirano. Kaj se nam pa sedaj dogaja? Kaj se nam dogaja v zadnjem letu in teh dneh? Na področju energetike, kjer smo bili regija, ki je bila v stanju sama sprejeti svoj koncept, ki je šel skupaj s protipoplavno zaščito Posavja, da smo umestili hidroelektrarne. Ta teden smo dobili informacije z Ministrstva za okolje in prostor z novim ministrom, ob tem, ko so nekateri ljudje v tem ministrstvu to vztrajno počeli že nekaj časa, mislim, da jim je končno sedaj uspelo, kar naenkrat je projekt hidroelektrarn projekt, ki nima več mesta, projekt, za katerega se je tako ali tako že v preteklosti porabilo preveč sredstev in podobne zadeve. Zanimivo, da se v tem času nekateri drugi projekti zelo hitro umeščajo v slovenski prostor ravno na področju energetike in da projekti, kot je ta, ki je projekt obnovljivih virov, projekt, ki se v določenem času že sam izplača, pa ostajajo sedaj kar naenkrat neprimeren. Govorim o enem primeru. Lahko bi jih naštel še kar nekaj. Mislim, da je ravno to, kar govorim sedaj na primeru lastne pokrajine, ki je bila po besedah nekaterih v enem trenutku privilegirana, sedaj mirno lahko trdim, da v tem trenutku nam zvezde ne kažejo prav dobro. Mislim, da bi morali v slovenskem prostoru biti neki objektivni kriteriji, na primer pri cestah, po kilometrih cest, pri kakšni drugi zadevi po drugih objektivnih kriterijih, kriterijih razvojne razvitosti, narediti to, kar je potrebno, da se ta pogača javnih sredstev razdeli na pokrajine, in da te pokrajine prevzamejo svoj gospodarski razvoj. Verjemite mi, na podlagi izkušenj, ki jih imam, vsa leta sodelujem, včasih bolj uspešno, včasih manj uspešno tudi z ministrstvi. Trdno sem prepričan in z vso verodostojnostjo lahko trdim, da so te uprave, ki so bližje ljudem, uprave, kjer srečaš ljudi vsek dan in te direktno brez nekega slepomišenja, ki se dogaja tukaj v parlamentu, kot se dogaja po ministrstvih, pocukajo za rokav in te vprašajo, kje je kakšen projekt, kakšna je življenjska doba tega projekta, kdaj bo to narejeno, da bi se zagotovo ti projekti, o katerih sem prej govoril in presegajo raven majhnih občin, hitreje uresničevali v Sloveniji in omogočili velik napredek. Bojim pa se, kot sem že začel to razpravo, da smo v Sloveniji v tem trenutku pripeljali celo Slovenijo, pa ne samo na tem področju, v neko slepo ulico, in to na tem projektu še posebej, ki potrebuje podporo 2/3 poslancev in poslank, da pride skozi. Vsi vemo, kako je v prejšnjem mandatu potekalo. Koliko krogov se je naredilo na nivoju koalicija - opozicija. V vsem tem času moram reči, da je enostavno razen tega enega obiska, ki ga je minister opravil po poslanskih skupinah, nekega usklajevanja, nekih mnenj ni bilo. In bojim se, da bo na koncu tudi zaradi kakšnega političnega obračuna ta projekt obsojen na propad. Zato pa tudi po zaključku današnje razprave, po tem, ko vem, da je to projekt, ki potrebuje nekaj let trdega dela in veliko politično odločnost, da se sprejme, sem sam zelo velik skeptik. Nekajkrat sem že omenil, da bi bilo mogoče vredno tudi razmisliti o scenariju in planu B. Ministrico, vašo predhodnico, sem na hearingu povprašal, ali ima pripravljen tudi plan B, kajti moja ocena je bila že na hearingu, da se projekt pokrajinizacije v tem mandatu ne bo izpeljal, ker za ta projekt ni dovolj velike politične pripravljenosti. Zato mislim, da bo zelo v redu, da na službi tudi razmislite o tem, kako se naj razvijajo razvojne regije, kako se naj z razvojem ukvarjajo tisti, ki jim je kaj do tega razvoja in so že tudi doslej s svojim delom prispevali k razvoju posameznih pokrajin. Bojim se, da takšen pristop, ko boste še najbrž kar nekaj časa rabili, ne vem, koliko v koaliciji, da nam na koncu predstavite ta projekt, glede na vse zadeve, glede na stanje, ki je tudi vam jasno, ne samo nam, kar se tiče posameznih okolij, kjer zagotovo tudi zaradi izkušenj s sosednjimi okolji, ki jih imamo, nek drug koncept, kot je ta, da se določen pokrajine vidijo na zemljevidu, bo zelo težko sprejeti. Zato moram reči, da sem ob zaključku te današnje seje velik pesimist za projekt pokrajinizacije in upam, da se v tem pesimizmu motim.
Hvala lepa. Za besedo je zaprosil minister dr. Henrik Gjerkeš. Prosim.
Hvala. Spoštovani predsednik! Poslanci, poslanke! Nisem se mislil več oglasiti, vendar moram reagirati na trditev, ki je bila malo prej izrečena. Res, da ob množici misli, ki sem jih danes izrekel, se je mogoče prikradla nepravilna uporaba dovršnika, ampak strateški svet je s svojo tretjo sejo glede regionalizacije zaključil svoje delo. Jaz mislim, da sem tudi povedal tako, ampak dopuščam možnost lapsusa. In torej strokovne podlage so pripravljene. Te strokovne podlage sem tudi pokazal v poslanskih skupinah v prvem krogu. In res je, da sem pokazal tudi Poslanski skupini SDS, kakor ste povedali, varianto s 3, 6 ali 8 pokrajin. Vendar sem predlagal šest pokrajin na koncu. In povedal sem tudi, da je koalicija glede tega usklajena. Ker jaz, preden se nismo v koaliciji uskladili, nisem šel k vam. Vi dobro veste, da je bil en interval, ko sem bil na zadnji poslanski skupini koalicije in ko sem prišel v poslansko skupino k vam. Razlog za ta interval je bil, da smo počakali, da je koalicija usklajena. Torej ni res, da koalicija ni usklajena glede predloga. In tudi ni res, da niso strokovne podlage podane. Druga trditev je bila, da je zakon o skladnem regionalnem razvoju soliden, da je dober. Jaz ne vem, ali se pogovarjamo o isti državi, ampak če ne drugo, lahko povemo, da zakon o skladnem regionalnem razvoju, ki ga imamo zdaj, ni optimalen, če se nežno izrazim. In to je eskiviralo predvsem zdaj v času gospodarske in finančne krize, ker so se razlike med pokrajinami oziroma regijami, nimamo še pokrajin, se opravičujem, spet lapsus, povečale. Zaradi tega imamo interventni zakon za Pomurje, zaradi tega sem se danes pogovarjal in smo ustanovili razvojni svet za Belo krajino, zaradi tega pričakujemo pobudo še s kakšnega drugega območja, kjer so razmere slabe in se razlike povečujejo. Po oceni Vlade in po oceni objektivnega opazovalca zakon o skladnem regionalnem razvoju, ki ga imamo zdaj, ni optimalen in potrebuje ne novelacijo, ampak potrebuje popolnoma nove inštrumente regionalne politike. In ti inštrumenti morajo biti dinamični, ti inštrumenti se morajo prilagati na razmere, ker so tudi razmere dinamične. Ne bomo ves čas v krizi, ne bo ves čas neka pokrajina pod bruto domačim povprečjem Slovenije, ne bo neka pokrajina imela nadpovprečno število brezposelnih ves čas, ampak se bodo ti parametri spreminjali. Torej se bodo tudi ukrepi regionalne politike spreminjali. To so zasnove novega modernega zakona o skladnem regionalnem razvoju. Tudi trditev, da je tretja razvojna os propadla oziroma je izvzeta, iz teh razvojnih načrtov, ni res, saj smo se ravno danes o njej pogovarjali. Ravno danes smo sprejeli sklep, da se prioritetno pospešijo aktivnosti na tem projektu. Če pa pri nas umeščanje v prostor traja toliko in toliko, če traja toliko in toliko pridobitev gradbenega dovoljena, pridobitev zemljišč, ne moremo preko tega. Vlada ne more obljubiti, da bo leta 2012 tam tretja razvojna os zgrajena. Lahko pa obljubi, da bo takoj pospešila tiste postopke, ki že tečejo in jih je tako ali tako že pospešila oziroma začela tiste postopke, ki še niso začeti. Enako je tudi z gospodarskimi središči. Ta gospodarska središča niso žrtev te vlade. Gospodarska središča so žrtev krize. Takrat, ko se je gospodarstvo pregrevalo, je bilo veliko partnerjev za javno-zasebno partnerstvo v gospodarskih središčih. Zdaj, ko je denarja malo, je malo pripravljenih na takšno sodelovanje. Sama ideja je dobra, a čas je slab. In mislim, da bodo zdrava jedra, tudi če ne bodo v obliki gospodarskih središč, preživela. Tista, ki niso zdrava, pa ne bodo zdrava niti v boljši gospodarskih in ekonomskih razmerah. Hvala.
Hvala lepa. Želite besedo kot predlagatelj, gospod Marijan Pojbič? [[Ne.]] Vsi prijavljeni razpravljavci, ki so to želeli, so dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati? Prosim za prijave. Vsi, ki želite razpravljati, se prijavite. Oba prijavljena imata na voljo 5 minut časa. Milan Čadež, prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Ker je ravno debata nanesla na razvojne osi in na predlog črtanja razvojnih projektov, vemo, da jih je v tem predlogu devetih tudi štiri ali pet za črtanje. Tudi sama četrta razvojna os ima v načrtu razvojnih programov do leta 2013 samo po 100 tisoč evrov sredstev. Pa me zanima, gospod minister: Kako pa zdaj gledate na četrto razvojno os, na to povezavo iz Ljubljane preko Medvod, Škofje Loke, Poljanske doline in naprej na severno Primorsko? Želel bi, da bi mi še na to odgovorili.
Gospod minister, imate 5 minut časa, če želite odgovoriti. Lahko pa odgovorim tudi jaz, spoštovani kolega in rojak Čadež. Ampak, dobro, jaz ne smem. Prosim, Jože Tanko ima besedo. [[Oglašanje v dvorani.]] Minister bo odgovoril, če bo želel odgovoriti. Prosim, gospod Jože Tanko.
Hvala lepa. Dobro, pa naj bo tako bolj poljubno.
To ni nič poljubno [[...]]
Stalno se pravzaprav sprašujemo o tem, ali je projekt pokrajin politični projekt, ali je to strokovni projekt ali pa bo to projekt, ki je namenjen tistim, ki bodo v teh zaokroženih območjih živeli in hoteli s teh področij nekaj narediti. To je temeljno vprašanje. Če bo to samo strokovni projekt potem je ena parcelacija Slovenije, če je politični, je lahko druga, če pa delamo projekt zato, da bo na nekem zaokroženem območju nekaj kohezivnega, povezanega in da se bo potrudilo, da bo nekaj nastalo, potem je to potrebno nekoliko drugače gledati na ta projekt. To ni samo tehnika, to ni samo glasovanje, to ni samo politični interes in tako naprej, ampak je potrebno zadevo nekoliko drugače pogledati. In ves ta postopek preverjanja, kako, koliko pokrajin, je potekal tudi v prejšnjem mandatu. Prišli smo do neke številke, ki je višja od te, ki ste jo vi predlagali, govorite na osnovi strokovnih predlogov. Mi nismo upoštevali samo strokovnih predlogov. Smo upoštevali tudi druge, tudi županov občinskih svetov, tudi drugih institucij, ki v teh okoljih nastopajo. Še enkrat pa povem, da v primeru, če bi mi pokrajine imeli ustanovljene, potem v Državni zbor ne bi prihajala protestna pisma, kot je bilo današnje protestno pismo župana Maribora, ker protestira proti nevarnosti črtanja razvojnega projekta Oreh v Podravju, na katerega je vezanih približno sto šestdeset milijonov evrov razvojnih ali pa pokrajinskih sredstev. Prav tako se ne bi soočali s problemom županov Bele krajine in Kočevskega, da se nekateri projekti, ki so bili uvrščeni v resolucijo o razvojnih programih Republike Slovenije za obdobje 2007 - 2023 na nek način le ohranijo, če ne v resoluciji, pa nekje zraven na nek drug poseben način. To prekladanje projektov, ko se iz nekega sistemskega akta zadeve premikajo, črtajo, in se potem po nekih bajpasih z nekimi vzporednimi rešitvami poskušajo ohraniti pri življenju, ni koncept, ni rešitev, ni pristop, ki bi vlival neko upanje in dajal nam, ki to spremljamo, tudi možnost, da rečemo, da je to neka sistemska rešitev. Poglejte, vi ste prej povedali, da ste bili na nekem sestanku nekega območja. Tudi vprašal sem vas, zakaj je en del tega območja izpadel. Tri občine, ki jih je Vlada v okviru svojega obiska februarja obiskala, so iz tega vašega poziva izpadle. Vi ste obiskali ribniško-kočevsko regijo in Belo krajino, februarja meseca, in takrat ste v Semiču, če se ne motim, je predsednik Vlade, pa morda tudi že prej v Kočevju, naglas povedal, da bo naredil nek korak naprej v temu smislu. In od tistih, ki ste jih obiskali, ste jih nekaj odpisali. Tudi tam so razvojni problemi in težave. In takšen pristop zagotovo ni celovit. Je pa dejansko tudi velik problem v tej državi to, da iz različnih razlogov sprejemamo neke zakone, sistemske in posebne, namenimo nek proračun v teh zakonih, kot je recimo pri Zakonu o skladnem regionalnem razvoju, ki bi moral imeti 1,5% BDP-ja finančnih sredstev, pa tega potem skozi Zakon o izvrševanju proračuna ne realiziramo. Isto se zna zgoditi isto z Zakonom o razvojni pomoči pomurski regiji. Edina nedotakljiva stvar v tem konceptu je Mestna občina Ljubljana. Občina, ki ima daleč največji proračun na prebivalca, ki ima daleč najbolj skocentrirano infrastrukturo na prebivalca, je daleč največji prejemnik sredstev iz državnega proračuna mimo razpisov, mimo zadev. Država mu odkupuje gradove, daje sredstva, koalicija vlaga amandmaje in tako naprej. To ni sistemski pristop [[....]] [[znak za konec razprave.]] [[...]]Mislim, da bi bilo bolj prav, da se ta naš zakon, ki predvideva 14 pokrajin, 13 plus 1, sprejme v predloženi obliki in da potem eventualno poskušam v tem postopku [[....]] [[izkop mikrofona.]] [[...]]
Hvala lepa. Žal je čas potekel. Minister, želite še kaj odgovoriti? [[Ne.]] Hvala lepa. S tem so vsi dobili besedo. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, ali je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v ponedeljek, 8. marca 2010, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam tudi 14. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali v ponedeljek, 8. marca 2010, ob 9. uri. Hvala lepa in lahko noč.