Bon dia. Diputats, diputades, reprenem el Ple. [[Informe i conclusions de la Comissió de Seguiment de l'Emergència Climàtica]] [[260-00003/12]] I ho fem amb el quinzè punt de l'ordre del dia, que correspon al debat de l'Informe i conclusions de la Comissió de Seguiment de l'Emergència Climàtica. D'acord amb l'article 65.2 del Reglament, aquesta comissió de seguiment ha aprovat un informe i unes conclusions, que han estat publicades ja al Butlletí Oficial del Parlament de Catalunya i que veurem en aquest debat. En tot cas, en primer lloc intervindrà la presidenta de la comissió per presentar aquests treballs, la diputada senyora Natàlia Sànchez. Té la paraula.
Bon dia. Diputats, diputades, president, consellers, primer de tot, m'agradaria donar les gràcies a tots els diputats i especialment als portaveus que han format part d'aquesta comissió. També donar les gràcies al lletrat que ens ha acompanyat, el senyor Antoni Bayona, i a l'Àngel Zardoya, gestor de la casa, per l'acompanyament en el que és evident que han estat uns treballs de comissió breus, que han començat tard, i que, per tant, han estat uns treballs insuficients per a les necessitats de l'emergència climàtica i les necessitats que hi ha de complir l'objecte de la mateixa Comissió de Seguiment de l'Emergència Climàtica, que és el seguiment de l'acció de govern amb relació a aquesta. Per tant, m'agradaria posar sobre la taula aquesta qüestió, perquè crec que és un consens indiscutible entre els membres de la comissió i que el mateix informe que avui presentem inclou, i que penso que és imprescindible que inclogui com un punt de partida per al que han de ser els treballs mirant cap al futur, a la següent legislatura. La Comissió de Seguiment de l'Emergència Climàtica ha de lliurar l'informe d'avaluació i seguiment al final de cada període de sessions i un informe final de conclusions. Avui presentem aquest informe final de conclusions, hi insisteixo, que, pel que fa als treballs, ha estat insuficient. La brevetat d'aquesta comissió, que se n'han celebrat només tres sessions, no treu que el contingut del mateix informe no sigui valuós. I, en aquest sentit, també torno a agrair a tots els grups parlamentaris la flexibilitat a l'hora d'adaptar-se a un context molt concret, que és aquesta brevetat, pel tard que han començat els treballs. El dia 11 de desembre s'aprovava una proposta de resolució en què arribàvem al consens de tirar endavant aquesta comissió, però no era fins al 22 de juliol que la Mesa constituïa aquesta comissió, al final del període de sessions anterior. L'inici de legislatura va fer que anéssim tard; per tant, hi insisteixo, vull posar molt d'èmfasi en aquesta qüestió: tard i malament. M'agradaria donar les gràcies i també posar sobre la taula..., les persones i els col·lectius que hi van comparèixer. En una única sessió vam celebrar, vam poder escoltar les compareixences de la senyora Montserrat Termes, presidenta del Comitè d'Experts sobre el Canvi Climàtic; del senyor Javier Martín-Vide, coordinador del Tercer informe sobre el canvi climàtic a Catalunya; la senyora Manola Brunet, presidenta de la Comissió de Climatologia de l'Organització Meteorològica Mundial; el senyor Tomàs Molina, meteoròleg i físic, i els companys en representació d'Extinction Rebellion, col·lectiu que, com saben també, lluita contra les causes i les conseqüències de l'emergència climàtica. Gràcies a les seves aportacions i gràcies també a les aportacions dels mateixos grups parlamentaris, avui presentem un informe que bàsicament té dues parts, conclusions i recomanacions, centrades en: conclusions generals, gasos amb efecte d'hivernacle, accions futures, carboni, energies renovables, desfossilització de l'economia, residus, espais vulnerables i biodiversitat, fiscalitat i els mateixos treballs de la comissió, així com un apartat de recomanacions que ara tots els grups passarem a presentar i a prioritzar en aquest debat. Hi insisteixo –i acabo i els cedeixo la paraula–: malgrat la brevetat de l'activitat i dels treballs, penso que tenim un consens important entre tots els grups que avui tenim representació al Parlament de Catalunya per continuar aquests treballs de seguiment sobre l'acció del Govern i dels governs que vindran amb relació a l'emergència climàtica. Perquè les polítiques públiques que s'impulsen, sigui des del Parlament o des de la Generalitat de Catalunya, són importants a l'hora de lluitar contra el canvi climàtic. I crec que moltes de les conclusions que avui s'aprovaran i tiraran endavant són imprescindibles per poder traçar un full de ruta cap al futur i per, realment, fer de Catalunya un país pioner contra el canvi climàtic. Moltes gràcies a tots i a totes.
Gràcies, diputada. A continuació, procedirem a la intervenció dels grups i subgrups parlamentaris, per un màxim de deu minuts els grups i cinc els subgrups. Abans de passar la paraula als grups, però, volia donar la benvinguda al diputat senyor Santiago Vilanova. Ho he fet personalment, però ho faig també públicament i en nom de tota la cambra: benvingut, diputat. Passem, doncs, ara, a la intervenció dels grups parlamentaris. I, en aquest cas, en primer lloc té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Francisco Javier Domínguez. Endavant.
Hola, buenos días. Gracias, conseller, por su asistencia, y a todos los diputados. En septiembre del 2019 se aprueba crear la Comisión de Emergencia Climática, pero no es hasta julio del 2020 que se constituye. Es cierto que está la emergencia del Covid por medio y que de septiembre a marzo no dejan de haber cuatro meses que se ha quedado ahí parada, esta comisión. Y, de todas maneras, no es hasta finales de octubre, cuando ya se sabía que la legislatura estaba agotada, que se inicia la actividad de esta comisión. O sea, sí, es una comisión de emergencia climática, pero quizá no nos la hemos tomado con la emergencia que se debería. Creo que estarán de acuerdo en todo lo que se ha dicho, tanto por la presidenta como por el resto de grupos que hablarán después, que un mes y solo tres reuniones formales en total no es suficiente para que ni la comisión ni el informe que esta genere sirvan para mucho. Bueno, sirven para, pues, que cada uno haga su postureo, a ver quién es más ecologista, quién está más preocupado por el cambio climático. A pesar de todo, se ha intentado trabajar lo mejor posible por parte de todos los diputados, pero no se podrá dar cumplimiento a ninguna de las tareas y objetivos de esta comisión. No ha habido un trabajo de recopilación. No se han presentado unos planes de trabajo detallados y completos. No existe continuidad en el tiempo, porque ha sido extremadamente breve. Las cinco comparecencias que se han podido hacer han sido realmente muy interesantes, pero muy interesantes, de verdad, pero no son representativas ni suficientemente plurales como para sacar conclusiones rigurosas. Por tanto, una primera gran conclusión es que, si realmente nos creemos lo de la emergencia climática, en la próxima legislatura esta comisión debería retomarse desde el principio, y en serio. Para eso sí que ha servido, esta comisión, para tomar conciencia de que esta comisión es necesaria. Aunque no se haya cumplido con el objetivo principal, que era el seguimiento de la acción de govern respecto a la emergencia climática –es evidente que no hemos hecho ese seguimiento–..., nos hemos limitado a escuchar a esos cinco expertos –cinco, solo cinco–, a resumir lo que han dicho y también a intentar meter, cada grupo parlamentario, nuestro libro en las conclusiones. Y aquí quiero hacer un poco de hincapié. Cada grupo parlamentario ha presentado un informe final según su criterio propio. Y yo lo que lamento mucho, o muchísimo, es que, sabiendo que esta comisión no ha tenido el recorrido normal que debería haber tenido, se hayan presentado como conclusiones algunos posicionamientos claramente partidistas y que ninguno de los comparecientes había citado. Posicionamientos que pueden ser totalmente legítimos –cada uno puede opinar lo que quiera–, pero que no tienen nada que ver con los objetivos de la comisión ni han sido debatidos ni contrastados. Por ejemplo, no se ha debatido el efecto del 155 sobre el cambio climático. No creo que sea objeto de la comisión atacar al capitalismo así, porque sí. Tampoco se ha hablado ni de clausurar incineradoras ni de suspender trámites en curso, parar infraestructuras o parar el Hard Rock. Y aquí salen estas cosas, en este informe. Tampoco se han consensuado frases que salen en el informe, como: «El moviment ecologista català és un referent en la desobediència civil. ¿Referente? ¿Es un referent? ¿Lo sabemos de cierto, que es un referente? Podría ser, pero no lo sabemos. ¿Que una nueva generación lucha en la calle por la justicia climática desde el anticapitalismo, socialismo y feminismo? Hombre, pues queda muy épico, pero ¿es veraz, esto?, ¿es cierto? ¿Existe una nueva generación que está luchando en las calles? Bueno, es posible que sí, pero no se ha debatido ni se ha contrastado. En serio, esto no se ha tocado, en estas tres sesiones. Y otro ejemplo, sobre la agricultura: ¿se ha debatido, realmente, sobre la agricultura? Porque aquí sale una conclusión que realmente a mí, como profesional del sector, me pone los pelos de punta. Y lo voy a leer literal, o más o menos literal, porque lo he abreviado: «La agricultura contemporánea mina la tierra y extrae todos los minerales del suelo sin reponerlos. ¿Esto es cierto? Serán las malas prácticas, pero no la agricultura contemporánea en general. Es una frase lapidaria. Otra pequeña frase: «Las prácticas agrícolas vigentes raspan la piel de la tierra y envenenan el suelo. Pues bueno, como recurso literario puede ser, pero como rigor técnico..., realmente a mí me pone los pelos de punta. Por favor, ¿de dónde salen estas afirmaciones? ¿Realmente quien ha escrito esto conoce la realidad agraria catalana, sabe lo que hacen nuestros payeses, sabe lo que hacen nuestros técnicos y nuestros científicos, se ha preguntado al Colegio de Ingenieros Agrónomos, por ejemplo? ¿Este texto es lo que vamos a aprobar hoy, con estos contenidos? [[Pausa.]] Pues me da miedo. Realmente da miedo que se lleguen a aprobar estos párrafos que no tienen ningún rigor. Pero volvamos a los objetivos de la comisión. Además de seguir la acción de gobierno, que no se ha hecho, teníamos unas tareas asignadas de la comisión, que eran: hacer seguimiento de las «cimeras que organiza el Govern, que no se ha podido hacer; hacer seguimiento de las medidas del Govern en relación con la emergencia climática, que en un mes tampoco se han podido hacer; análisis de la legislación que pueda dificultar la lucha contra el cambio climático, que tampoco se ha evaluado. Y hay otros dos puntos en que sí que se ha hecho algo. Por ejemplo, el Comité de Expertos sobre el Cambio Climático –aquí sí, se ha tocado bastante–, y recopilar información sobre las acciones de la sociedad en este tema –que también se tocado, el punto. Respecto al Comité de Expertos sobre el Cambio Climático, se pueden sacar dos grandes conclusiones: que los presupuestos de carbono son el mecanismo clave para planificar y evaluar los avances que se hagan en este tema, y que el Comité de Expertos sobre el Cambio Climático no está al cien por cien nominado ni dispone de los recursos ni de presupuesto para hacer su trabajo. Por tanto, si el comité de expertos no tiene recursos, difícilmente podremos contar con unos inventarios y con unos presupuestos de carbono rigurosos, bien elaborados y que nos ayuden a alcanzar los objetivos de 2030 y de 2050. Y, respecto a la sociedad catalana, yo extraería un punto importante: no existe una política comunicativa seria respecto al cambio climático y a la emergencia climática. Es evidente la necesidad de convencer a la sociedad, a toda, no solamente a los que ya están convencidos o a los que ya tienen cierta predisposición a estos temas, sino a todos, a toda la sociedad. Hay que convencerla de la necesidad de tomar medidas contra el cambio climático, medidas que no nos gustan a todos. A pesar de todo esto, a pesar de la creciente sensibilidad que podemos palpar hacia temas ambientales, siguen siendo temas menores y temas totalmente secundarios. Solo hay que mirar un telediario: cuántos minutos dura el telediario, cuántos se dedican al medio ambiente y cuántos se dedican a futbol, a política y a otros temas. O sea, realmente son secundarios, los temas medioambientales. No nos engañemos. Hace muy poco que se lio parda en Francia con los chalecos amarillos porque se subía el precio del combustible. Realmente la sociedad puede parecernos que está concienciada por el medio ambiente y por el cambio climático, es cierto; pero, a la vez, esa misma sociedad rechaza frontalmente unas políticas que pueden ser necesarias para frenar esta emergencia climática, pero que pueden incomodar en el día a día de los ciudadanos. O sea que, ojo, no demos la batalla comunicativa por ganada, la sensibilización, porque tenemos que seguir trabajando. Si no, cualquier política seria que se haga para luchar contra la emergencia climática..., nos vamos a encontrar con la incomprensión de la sociedad. Y quiero dar las gracias a los comparecientes, a la señora Termes, a Martín-Vide, a la señora Brunet, a Tomàs Molina y al movimiento Extinction Rebellion, por el tiempo que nos han dedicado, a pesar de que era una comisión muy breve, y por hacernos pensar a todos con sus planteamientos, porque realmente las exposiciones han sido de bastante nivel y nos han hecho pensar. Y gracias también a los letrados y a los técnicos, que, a pesar de todas estas prisas, pues, han puesto todo su esfuerzo para llegar a tiempo a este Pleno. Y quiero acabar con una reflexión propia. Yo, como muchos de algunos que estáis aquí, soy de esa generación que creció con Félix Rodríguez de la Fuente y con Jacques Cousteau. Y nos ayudaron a sensibilizarnos hacia temas ambientales, hacia la fauna. Después estudié..., ingeniero agrónomo especializado en gestión del medio ambiente, cuando no existían los ambientólogos todavía. Y he trabajado en investigación, en paisaje urbano, en parques, en aplicar criterios sostenibles en el urbanismo, en jardinería urbana. Y ahora, como diputado, resulta que soy del IBEX, que no soy antisistema, no soy de izquierdas, tampoco soy de derechas... Ya está bien. No hay que ir con chanclas para ser ecologista, como tampoco hay que llevar faja y sombrero de paja para ser payés. Espero que para salvar el planeta no tengamos que prescindir de las personas..., vistan como vistan o piensen lo que piensen, y sepamos escuchar a la ciudadanía, pero también a los técnicos y a nuestros científicos, que tenemos muchos, muy buenos y muy bien calificados. Muchas gracias y hasta la próxima. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor Jordi Terrades. Endavant.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, aquesta setmana –just fa tres dies– fa cinc anys dels acords de París, que van establir les bases de la lluita contra el canvi climàtic, o les darreres bases de la lluita contra el canvi climàtic. Avui també tenim coneixement que l'evolució del canvi climàtic és molt més preocupant del que es pensava a la cimera de París. També podem constatar que pocs països han actualitzat els seus plans de reducció d'emissions de gasos amb efecte d'hivernacle per a la propera dècada. També és cert que més d'un centenar s'han compromès a assolir l'any 2050 el que s'anomena «neutralitat de carboni, és a dir, que les emissions siguin iguals a la capacitat d'aquests gasos en els embornals. Saludem, des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, els acords de la Unió Europea d'augmentar la reducció de gasos amb efecte d'hivernacle d'aquí al 2030, i també saludem –perquè creiem que és importantíssim– el retorn als acords de París per part d'Estats Units amb la presidència de Joe Biden. El canvi climàtic, i aquesta és una de les conclusions que es votaran, és un fenomen..., jo crec que no hi ha ja discussió, o hi ha molt poca discussió, és un fenomen mundial de conseqüències catastròfiques. Vet aquí que ja comencem a utilitzar de manera quotidiana el fet de l'emergència climàtica. Catalunya, per tant, no és aliena al canvi climàtic i als seus efectes. Catalunya, des del nostre punt de vista –i així ho vam manifestar en les conclusions–, no pot ser un territori desconnectat dels altres països i regions, especialment de la península Ibèrica i de la conca mediterrània, perquè els efectes són bastant similars en tot aquest espai. El repte l'hem d'afrontar, des del nostre punt de vista, en tots els nivells de la societat, des de l'àmbit privat fins al productiu. I les institucions públiques, governs i parlaments, han de facilitar i promoure, des de la seva iniciativa política, les polítiques de mitigació i d'adaptació al canvi climàtic. Què ha fet l'Administració catalana, per tant, des d'aquest punt de vista? Tenim la sensació de que les conclusions que aprovarem i aquest debat que s'ha..., em sembla que el diputat Domínguez ho parlava..., tres sessions d'aquesta comissió. A vegades un té la sensació de que s'ha volgut portar al darrer Ple del Parlament aquest seguit de conclusions per intentar justificar unes polítiques que, des del nostre punt de vista, han estat una mica erràtiques, la quasi no acció del Govern, aquests darrers tres anys. L'estiu de 2017 s'aprova la Llei de canvi climàtic catalana. Nosaltres considerem que hem avançat poc aquests tres anys, i que, a més a més, s'han produït alguns incompliments. No en tenim prou amb haver celebrat la segona cimera del canvi climàtic a Catalunya. A més a més, un va tenir la impressió que va ser una mica semiclandestina, conseller, allò..., poc debat, poc debat públic, això que es reclamava: hem de posar a l'agenda encara molt més tots aquests debats. Segons la Llei de canvi climàtic, el Govern hauria d'haver aprovat ja el Marc estratègic de referència de mitigació. Tot just ara comença el procés participatiu. Portem dos anys de retard. En tot cas, benvingut sigui que s'hagi iniciat aquest procés participatiu. Vam aprovar, com una derivada d'aquesta llei, la Llei de l'impost d'emissions de CO2 als vehicles, però de moment la mantenim en suspens, no s'ha aplicat encara. Creiem que s'havia d'haver posat ja en funcionament. Hi ha un incompliment de les disposicions addicionals de la mateixa llei, que ens deien que el Govern ha de portar al Parlament una llei d'emissions dels vaixells i una altra llei –la llei de fiscalitat, en aquest sentit– d'emissions de gasos amb efecte d'hivernacle. Ni l'una ni l'altra han arribat al Parlament. I això no vol dir que aquestes lleis hagin de gravar més a les empreses, per exemple, o als vaixells; en tot cas, podem introduir a la llei mesures de compensació en funció de que les actuacions del sector siguin més o menys correctes. I els pressupostos de carboni. Això ja va costar introduir-ho a la llei, i sobretot el paper i les funcions del Comitè d'Experts sobre el Canvi Climàtic. Jo crec que en algun sector de la conselleria, conseller, això d'un comitè d'experts independent que faci propostes al Govern –que aquestes les haurà de traslladar al Parlament per a la seva aprovació– i que faci informes anuals no acabava d'agradar del tot. Al final es va es va introduir, però justament aquest Ple d'avui l'havíem d'haver dedicat al debat dels pressupostos de carboni per aprovar els dos quinquennis subsegüents. Això no s'ha produït. No entenem ni compartim –i per això hem fet propostes en aquest sentit en les resolucions, que han estat aprovades– que no s'hagi previst encara una dotació pressupostària suficient per afrontar les seves tasques. Importantíssim: pressupostos de carboni –ho torno a repetir. Fonamental: presentar informes anuals al Parlament perquè els grups parlamentaris puguin fer la valoració de l'actuació del Govern, en aquest cas. Portem també un retard no justificable –vam estar parlant-ne en el darrer Ple, ara fa quinze dies– en l'impuls de la transició energètica a Catalunya, que, des del nostre punt de vista, és una de les palanques de canvi del model productiu que necessitem. Constatàvem –tampoc no en faré gaires escarafalls, perquè és un tema conegut i reconegut– que estem a la cua d'Espanya. A vegades –i torno a repetir una afirmació que ja vaig fer, des d'aquest mateix faristol, ara fa uns dies– un té la impressió que determinades oficines o conselleries del Govern s'han apuntat a les pràctiques Nimby, i així és difícil avançar. Senyores diputades, senyors diputats, jo crec que no n'hi ha prou amb declarar l'estat d'emergència climàtica. Estan molt bé les declaracions, però el que hem de fer és tirar endavant polítiques el màxim de consensuades per abordar aquest fenomen que es diu «canvi climàtic i els seus efectes, que, des del meu punt de vista, ja ens afecten de manera claríssima i que estan comportant moments d'emergència climàtica. No podem perdre més temps. Els impactes ja els estem patint, i cal ser conscients i prendre consciència de la magnitud de les transformacions que requereixen els acords de París. Transformacions que la societat catalana, que el Parlament de Catalunya, que el Govern de Catalunya, que les persones a nivell individual i les empreses, el teixit productiu del país, han d'afrontar. Va comparèixer en la comissió el doctor Martín-Vide, que, a més a més, va ser el coordinador del Tercer informe sobre el canvi climàtic. Ahir, per casualitat, vaig escoltar una entrevista que li feien a última hora de la tarda, i jo crec que no podem estar més d'acord en alguns dels conceptes que en aquella entrevista va destil·lar. Deia que les polítiques de canvi climàtic ja són un tema de salut, ja són també un tema econòmic de primer ordre. I, malgrat aquestes reflexions, a vegades un pèl crítiques, que he fet al voltant de la poca activitat –jo crec– del Govern aquests tres anys, torno a afirmar, en nom del grup parlamentari, en aquest darrer Ple, el nostre compromís per treballar amb el conjunt de forces polítiques del Parlament, i de les que puguin sortir del procés electoral del 14 de febrer, amb aquest objectiu i aquest compromís d'adaptar-nos i mitigar els efectes del canvi climàtic a Catalunya.
A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té el torn el diputat senyor Lucas Ferro. Endavant.
Moltes gràcies, president. Conseller, diputats i diputades, ho hem dit molts cops, però ho volem repetir, perquè creiem que és evident: hem perdut una dècada en lluita contra el canvi climàtic. I aquest és el trist balanç dels successius governs que hi ha hagut els últims deu anys a Catalunya. El repte ja el tenim tots més que clar, ja fa dècades que el tenim tot més que clar. El 1990 el Grup Intergovernamental d'Experts sobre el Canvi Climàtic ja va fer el seu primer informe, en què alertava del canvi climàtic i de l'origen antròpic del canvi climàtic. I el 1992, a la Cimera de la Terra, de Rio, ja es van fixar els primers objectius. Avui hauríem d'haver reduït un 20 per cent les emissions de gasos amb efecte d'hivernacle respecte al 1990, i avui estem un 17 per cent per sobre de les emissions de 1990. Aquest és el balanç, a Catalunya, respecte a la lluita contra el canvi climàtic: d'haver de reduir i de comprometre'ns amb el nostre país i amb el conjunt de la societat a reduir un 20 per cent les emissions a haver-les augmentat un 17 per cent. I creiem que és un balanç trist, perquè evidencia que seguim sent incapaços de desvincular els cicles econòmics de les emissions de CO2, i, per tant, la situació és cada cop més crítica. No discutim si a Catalunya hi haurà transició energètica; a Catalunya hi haurà transició energètica, sí o sí. El que discutim és si tindrem institucions capaces de preservar la cohesió social al nostre país durant la transició energètica, capaces de garantir l'accés a un subministrament energètic segur –que, per cert, no som capaços de garantir ni avui– i capaces de mantenir la cohesió social, la integració, a través del treball, les igualtats socials, dins de marges que ens permetin fer aquesta transició sense trencar la nostra societat. I el cert és que avui hem de dir que estem més lluny que mai de poder garantir això al conjunt de Catalunya. Deu anys sense instal·lar energies renovables, deu anys negant el dret de les nostres generacions i de les generacions que vindran després a un subministrament d'energia sostenible. No s'ha desplegat la Llei de canvi climàtic, de la que es va fer tanta propaganda; ni de la fiscalitat verda, que faci possible que, en aquest país, qui contamini pagui i sigui com a mínim responsable de la contaminació que genera. I ni tan sols tenim la Llei de transició energètica. Per no tenir, no tenim ni conselleria de Medi Ambient, perquè a Catalunya, a diferència de la resta de regions europees, anem cap enrere: desballestem les institucions que han de ser rectores per a la transició energètica, en aquest país. Durant aquests deu últims anys hem vist molts debats en matèria de transició energètica: el debat de les superilles a Barcelona, de les zones de baixes emissions, de Madrid Central. Hem tingut i hem assistit a moltes tertúlies televisives i radiofòniques on debatíem sobre les polítiques públiques que impulsava la resta d'administracions. La pregunta honesta que ens hauríem de fer és: sobre quina política pública de la Generalitat de Catalunya hem debatut durant aquests últims deu anys? Sobre cap. I el fet és que en aquest Parlament només es debat sobre els incompliments del Govern en matèria de canvi climàtic, és l'únic debat que tenim en aquest Parlament des de fa deu anys. I creiem que és una tendència a la que cal posar fi. Mirin, les emissions de CO2 evidentment són la causa del canvi climàtic, però tenen impactes més enllà dels mateixos canvis de temperatura. El primer, que és evident i que a vegades el mencionem poc –i per això el volem destacar en primer lloc–, és el que té a veure amb la biodiversitat del nostre país. En divuit anys hem perdut una quarta part de la fauna salvatge de Catalunya: un de cada quatre exemplars –de mamífers, de peixos, de rèptils, d'amfibis– han desaparegut de Catalunya. Avui hi ha la meitat de fauna salvatge que fa cinquanta anys en el nostre país. I quin és el debat al Parlament de Catalunya? Si retallem els fons provinents de l'impost de CO2 a l'Agència de Patrimoni Natural que acabem de crear per tenir un instrument rector en matèria de conservació de la biodiversitat, en un país en què hem perdut una quarta part de la fauna salvatge, la meitat de la fauna aquàtica del nostre país i una tercera part de la fauna agrícola del nostre país. El debat és si retallem la fiscalitat que ens ha de permetre desplegar l'Agència de la Natura en el nostre país. I el debat és, encara avui, sobre quines infraestructures caduques prioritzem per al futur immediat de Catalunya. Creiem que és evident la dissociació que hi ha entre el que seguim debatent i el que seguim impulsant com a polítiques públiques i els reptes que tenim, com a país, per davant. Quins altres reptes tenim que voldríem destacar? La gestió de recursos, el de ser capaços de reconstruir a Catalunya la jerarquia que ens van ensenyar a tots i a totes a l'escola: la de que primer es redueix, després es reutilitza i després es recicla. I hem perdut una dècada. Avui es recicla a Catalunya aproximadament el 40 per cent, el mateix que fa deu anys, pràcticament el mateix; una dècada perduda en un element tan central sobre com gestionem els recursos en la nostra societat. Fa una dècada, un de cada tres envasos era reutilitzable; avui, un de cada sis, la meitat, perquè anem caminant cap al passat, com si la gestió de recursos no tingués res a veure amb la situació d'emergència que vivim. Sabem que tenim una llei de residus fallida, una llei de residus pròpia dels anys vuitanta, una llei de gestió d'escombraries, i sabem que és una llei fallida. I ja han passat tres anys i no hi ha una llei de recursos nova al Parlament de Catalunya. I això és una deixadesa de funcions evident. [[Adreçant-se al conseller de Territori i Sostenibilitat.]] No digui que no, és evident. Vostè es va comprometre, com a conseller, a impulsar una llei de residus pròpia del segle XXI per a Catalunya. I avui, que és l'últim Ple de la legislatura, no tenim nova llei de residus, i això és un incompliment flagrant. Sabem, a més, no només que té efectes ecològics i efectes sobre la gestió de recursos que són finits, sinó que té també efectes sobre la salut pública. Avui sabem que..., hi ha estudis que certifiquen que en l'orina es troben restes de plàstics, perquè els plàstics migren dels aliments al nostre torrent sanguini, i això té efectes endocrins i té efectes sobre el sistema immunològic. I fa deu anys que el Govern està instal·lat en una deixadesa de funcions contra l'evidència científica acumulada en aquest país. I necessitem un govern que treballi per a una gestió circular per als recursos. Primer: reduir. I ho hem dit sempre: cal traslladar la responsabilitat ciutadana a la responsabilitat dels productors de residus en aquest país. Qui contamina paga, i qui genera envasos i genera residus se n'ha de fer responsable durant tot el seu cicle de vida. No hem prohibit els plàstics d'un sol ús ni els elements d'un sol ús, que són substituïbles; no ho hem fet. Ni hem fomentat l'ecodisseny per reduir en origen la generació de residus; no ho hem fet. Segon: reutilitzar. Ja n'hi ha prou, no?, que la gestió de residus sigui patrimoni de qui en fa negoci. Volem un sistema de dipòsit, devolució i retorn que es pugui implementar a Catalunya i que faci de la reutilització el que és: el segon esglaó en la jerarquia de recursos. I que apostem per una economia circular: allò que són residus per a moltes empreses són recursos per a altres empreses. I, per tant, hem de fer plans de simbiosi industrial que ens permetin tancar el cercle de l'economia i que no tinguem un ús lineal de recursos. Que després necessitem seguir instal·lant, per exemple, incineradores en aquest país. Ja n'hi ha prou, no? Ja n'hi ha prou de que l'única política de recursos en aquest país sigui seguir pensant noves incineradores i nous abocadors en aquest país. En definitiva, hem perdut deu anys, verdaderament els deu anys més importants, perquè la responsabilitat s'amplia cada any que passa, i les emissions d'avui condicionen més que les de fa vint anys el futur d'aquest país. I, per tant, la responsabilitat és sempre ampliada. Hem perdut deu anys: deu anys sense energies renovables, sense defensar la biodiversitat d'aquest país, sense reduir el consum de recursos, sense polítiques valentes de mobilitat i sense fer ni un sol pas endavant...
Diputat...
...en tots aquells reptes que tenim com a país. L'únic que demanem és que a partir del 14 de febrer puguem tenir un govern disposat a recuperar el temps perdut. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. La següent a intervenir és la diputada senyora Natàlia Sànchez, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent.
Bon dia de nou, diputats, diputades. S'han dit moltes de les coses que contenen aquestes conclusions. I, efectivament, els grups parlamentaris hi hem aportat la nostra visió, en aquestes conclusions, més enllà de les aportacions dels compareixents. Des de la nostra perspectiva, l'explotació dels recursos naturals per part del capitalisme i la priorització dels beneficis individuals davant dels beneficis col·lectius ens han portat a l'actual crisi socioambiental. És important posar-ho sobre la taula. La crisi, l'emergència climàtica que vivim, no és casual, no és un desastre inevitable. Els tocs d'alerta pel que fa al creixement econòmic il·limitat se succeeixen des de fa més de cinc dècades, sense que els governs hagin pres decisions polítiques contundents per revertir la situació a nivell mundial. L'informe Meadows de 1972, del Club de Roma, predeia que el creixement econòmic no podia continuar indefinidament a causa de la disponibilitat limitada dels recursos naturals, concretament el petroli. Nombroses són les organitzacions i els activistes, molts d'ells i elles assassinats arreu del món, que han denunciat de forma continuada l'imperialisme com una de les causes de la destrucció de la natura en una crisi global del sistema que accentua les diferències entre països i entre classes socials. A nivell internacional, tant l'informe Brundtland com la Cimera de Rio esdevenen un primer intent, insuficient, per establir les bases d'un desenvolupament sostenible que aturi el canvi climàtic i la depredació dels recursos naturals. Si bé la Unió Europea va especificar la seva voluntat de lluitar contra la crisi climàtica amb els acords de Kyoto i París, la realitat és que els acords marc es desdibuixen i prorroguen contínuament, no són vinculants i queden en mans de la bona voluntat dels estats. I crec que aquesta és una qüestió important: la no vinculació i deixar els acords internacionals referents a l'emergència climàtica en mans de les bones voluntats del Govern, com també ha passat a l'Estat espanyol, que no ha desenvolupat cap tipus de política ambiental més enllà d'algunes declaracions de principis, que acumula sancions internacionals per incompliments dels objectius i terminis fixats en diversos àmbits, i continua apostant per un model urbanístic depredador de territoris i recursos, com també passa als Països Catalans. A Catalunya sí que hem fet algun pas endavant, com la Llei del canvi climàtic, o la Llei de residus a les illes Balears. Així mateix, l'economia capitalista passa per davant sempre, i aquests dies, si parlem de vida o capital, és evident que ens ressona. En aquesta legislatura, el Govern de la Generalitat ha hagut de gestionar, entre moltes altres coses, tres esdeveniments molt importants: un gran incendi forestal a la Ribera d'Ebre; el temporal Gloria, amb greus impactes sobre el litoral i sobre el delta de l'Ebre, concretament, i una pandèmia mundial. Grans incendis forestals de sisena generació; grans temporals, als quals no estàvem acostumats, i una pandèmia mundial conseqüència també de la depredació en el territori i del trinxament de la biodiversitat. Ja s'han dit moltes coses. Nosaltres, en aquestes conclusions, des de la CUP hi hem aportat el que reclamem des de fa temps i el que denunciem. Les paraules més repetides amb relació a l'acció de govern, i, per tant, a l'acció del Departament de Territori i Sostenibilitat, i, per tant, del conseller Damià Calvet..., són les paraules més repetides: «endarreriment i «incompliment. Endarreriments pel que fa a l'aplicació de la Llei de canvi climàtic –ja no és pionera, perquè, si no s'aplica, no és res, és un paper–, amb relació a no desplegar totes les lleis que hi ha el compromís que es facin, des de la de transició energètica fins a la de defensa de la biodiversitat. Com que no tot és dolent, ens agradaria poder, en aquest darrer Ple, felicitar també el senyor Calvet. I el felicitem per la recent publicació de l'informe sobre l'estat de la natura, una eina que segurament ens serà molt útil per salvaguardar la natura. I també volem parlar d'això. Si una de les causes principals de la pèrdua de biodiversitat que ressalta l'informe és la dels canvis d'usos del sòl i la fragmentació del territori, com és que des de la seva conselleria continuen entossudits en impulsar projectes que van en contra de la preservació del medi natural, com el Barcelona World, o com perllongar sí o sí la C-32 des de Blanes fins a Lloret, o el desenvolupament de multitud de plans directors urbanístics com el de Gran Via a l'Hospitalet? Tots els projectes, l'hi recordo, a més a més, han rebut..., han tombat els jutges. Nosaltres li reclamem que aquestes dades científiques publicades a l'informe sobre l'estat de la natura siguin valuoses i que repercuteixin en l'acció dels governs. L'hi demanem també al futur Govern de la Generalitat. Nosaltres continuem que..., entre capital o vida, triem la vida.
Diputada...
Acabo. I, per tant, esperem que aquest informe, que ha estat..., amb uns treballs insuficients –acabo, president–, pugui ser la primera pedra per a un treball exhaustiu del Parlament de Catalunya al qual els governs de futur li facin cas, i no en facin cas omís com fa el senyor Calvet amb les mocions aprovades al Parlament pel que fa, per exemple...
Gràcies, diputada...
...als projectes d'incineració. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula del diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, ho han dit altres portaveus: aquesta comissió..., es va acordar, la seva creació, fa tot just un any. I, des de la seva creació fins avui, de sessions pràctiques d'aquesta n'hi ha hagut una. Un pla de treball amb més d'una quarantena de peticions de compareixença s'ha acordat parcialment –parcialment, perquè s'era conscient del poc temps que hi havia per desenvolupar els treballs de la comissió. Però només s'ha celebrat una sessió, amb cinc compareixences, i, a més, de forma molt ràpida, eh?, perquè s'esgotava la legislatura. I, per tant, doncs, jo crec que ha sigut poc, el treball que ha pogut desenvolupar aquesta comissió. Però, bé, és una comissió de seguiment i la seva principal funció és el seguiment de l'acció de govern. I, en aquest sentit –i no sé si això serveix per minorar el fet de que no hi hagin hagut gaires sessions d'aquesta comissió–, doncs, el Govern no ha estat tampoc massa actiu en tots aquells compromisos que tenia o amb els compromisos que li imposa la mateixa Llei del canvi climàtic. I, en aquest sentit, les conclusions recullen aquests incompliments o aquesta manca d'acció per part del Govern. No vol dir..., no faré ara un repàs d'aquestes, però tampoc no vol dir que nosaltres estiguem d'acord en tot. Per exemple, un dels incompliments –i, en aquest cas, nosaltres el podríem celebrar, perquè no ho compartim– és el fet de que no s'hagin posat en marxa els tres impostos nous que preveu la Llei de canvi climàtic. Com que aquesta va ser la nostra principal discrepància amb la Llei del canvi climàtic, doncs, nosaltres, d'alguna manera, preferim que no s'hagin posat en marxa aquests impostos, cosa que no treu que no hi hagi hagut incompliment per part del Govern. Per exemple, tampoc s'ha elaborat –s'ha començat tot just ara, però havia d'estar el març del 2019– el Marc estratègic de referència de mitigació. Altres aspectes, també, que crec que són importants: el comitè d'experts, que té unes determinades funcions encomanades, no té dotació pressupostària per poder dur a terme aquestes funcions. I, per tant, això també seria important que es corregís. El compromís de la Llei de transició energètica tampoc no s'ha materialitzat. I, en aquest sentit, dir que, tot i que compartim l'objectiu de la descarbonització, el que no compartim és el que s'acostuma a acompanyar amb aquest objectiu, que és el de la desnuclearització. Jo això ho dic perquè bàsicament –i aquí també mostrem una discrepància amb relació a les conclusions, i, evidentment, en les votacions ho farem palès–, doncs, si el que hem de procurar és aquesta transició energètica per evitar emissions de gasos amb efecte d'hivernacle, no té massa sentit que no prenguem en consideració el paper de l'energia nuclear, que no genera emissions de gasos amb efecte d'hivernacle, i, per tant, pot contribuir d'una forma molt important a la reducció d'emissions de gasos. La Llei de l'agricultura sostenible, Llei de la biodiversitat, Llei de bases de protecció del clima, la Taula Social del Canvi Climàtic –que no està tampoc acabada de constituir i que també hi té un paper fonamental–, endarreriment en els pressupostos de carboni, tampoc no hi ha el reglament per a l'etiquetatge de materials de construcció... Els objectius de reducció d'emissions tampoc no s'han presentat. Sí que es va fer la declaració d'emergència climàtica el maig del 2009, que va servir després, a finals d'any, per aprovar el nou Decret d'energies renovables; per cert, del qual a nosaltres ens agradaria –evidentment en aquesta legislatura ja no hi som a temps– fer una valoració de quin és el seu impacte i de com està funcionant, aquest decret, per intentar millorar-lo i, per tant, propiciar el creixement de les infraestructures d'energies renovables. També es deia abans, la nova llei de residus a què s'havia compromès el Govern tampoc hi és, i l'incompliment de mocions. És a dir, bé, ens havien de fer el seguiment de l'acció de govern, i, en la mesura en què l'acció de govern ha sigut reduïda, doncs, afortunadament, el treball de la comissió també ha estat reduït. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Ferran Civit. Endavant.
Bon dia a tothom. Gràcies, president, conseller, president de la comissió i tots els membres que han participat en aquesta Comissió de l'Emergència Climàtica. I també donar la benvinguda al senyor Vilanova, que és un històric de l'ecologisme. Espero que avui hagi vingut amb xancletes, perquè és el que toca com a bon ecologista; si no... Jo crec que ara es podria treure aquest títol. I al senyor Pep Puig, també, que va ser el que va promoure aquesta comissió i que és una persona que normalment va amb barret de palla, però no sé per què va amb barret de palla, si vostè no és pagès. Per tant, jo crec que hauria de deixar d'anar amb barret de palla. I vostè, senyor Vilanova, doncs..., amb les xancletes, que és el que tocaria. I aprofito també..., a la diputada Sànchez, que s'ha descuidat d'un temporal, el temporal Dana, que va deixar sis morts, principalment a la meva comarca, a la Conca de Barberà, perquè la situació va ser complexa. Ara fa cinc anys, la primera vegada que vaig intervenir aquí en aquest faristol va ser precisament per parlar de canvi climàtic. Deixaré el Parlament, cinc anys després, no parlant de canvi climàtic, sinó d'emergència climàtica. Han canviat coses, però no suficientment. Avui, quan venia cap aquí a Barcelona, passava per la ronda –perquè, per desgràcia, com que no tenim prou transport públic que sigui prou competent, he de venir en cotxe per poder complir els horaris, i no amb tren, com m'agradaria– i he vist al port de Barcelona un ferri de Grimaldi que estava carregant al port i que posava «motor híbrid i «zero emissions al port. Curiosament, al port, zero emissions, però avui, precisament, a Barcelona, tenim uns nivells d'emissió superiors als de fa un any. Són d'aquelles coses que són bastant curioses que ens passin, perquè hem abaixat el consum –potser no anem tant a bars i restaurants ni fem tants viatges turístics–, però, curiosament, el consum no para, el consum de matèries i, lògicament, el consum d'energia. I són aquelles coses que hem de començar a tenir en compte. Abans el diputat dels comuns parlava de l'informe que es va presentar, fet pel Departament de Territori i Sostenibilitat i el CREAF, sobre la reducció d'espècies salvatges. Tenint en compte que tothom es queixa que cada dia hi ha més senglars..., però en els últims cinquanta anys el 60 per cent dels exemplars d'aquestes espècies han desaparegut. Però parlem del que toca, que avui és l'emergència climàtica. Tony Seba, que segurament alguns no el deuen conèixer –el senyor Puig sí que el coneix–, que és un futuròleg de Silicon Valley, i, de moment, totes les prediccions que ha fet les ha encertat, diu que el 2030 totes les energies que no siguin renovables estaran mortes i enterrades. Així ho esperem. També diu que el model de fabricació de cotxes actual també desapareixerà, perquè tot serà autònom –per tant, compartit– i, a més a més, elèctric. I fins i tot també preveu que el consum de carn..., el model actual, amb ramaderia intensiva, també desapareixerà, cosa que celebro, perquè diu que, segons els estudis i segons les xifres, anirem a un model de consum de carn vegetal. Per tant, tot sembla que podria ser oli en un llum. Però no: el consum de carbó, per exemple, al segle XXI ha crescut un 60 per cent; el 2020 respecte a l'any 2000, un 60 per cent. Hi ha prevista encara la construcció de milers de centrals de carbó per produir electricitat. Estem parlant encara que el que va promoure la Revolució Industrial del segle XIX encara és ben present al segle XXI. I també esmentava algun altre diputat, doncs, els acords de la Unió Europea d'apujar la rebaixa de les emissions a un 55 per cent, però cal recordar que Greenpeace, per exemple, ja alertava que aquest 55 per cent no es complirà, sinó que passarà a ser un 50 per cent. I Greenpeace i moltes altres ONGs, encertadament, reclamaven que això hauria de ser realment un 65 per cent, perquè, si no, no revertirem ni l'1,5 ni els 2 graus. Abans el diputat Ferro també ho esmentava, no?, vull dir, no és només el que fem avui, sinó que tenim una inèrcia tan bèstia que si no comencem a revertir-ho tot prendrem molt de mal com a planeta, com a societat i fins i tot, si algú s'ho mira en un model econòmic capitalista, prendrem mal econòmicament. El model de creixement es fotrà –amb perdó de l'expressió–, com es diu al meu poble, una testarrada. Si no saben què vol dir, ja els regalaré..., tinc un diccionari de lèxic de la meva comarca, que crec..., però que significa que ens picarem de dents a terra; picarem de dents a terra com a societat, com a economia. Per tant, comencem a canviar-ho tot. I això implica també tot el tema del model de construcció i el model de turisme que volem practicar. Amb el conseller, recordo que la primera reunió que vam tenir va ser al Palau, la legislatura anterior, precisament, sobre aquest model, que estàvem en pols oposats..., sobre el model del Hard Rock. No sé si es deu recordar d'una trobada que vam tenir amb el president Puigdemont, amb el vicepresident Junqueras, me sembla que hi havia el seu antecessor també, el conseller Rull, i vostè també, i hi vam parlar sobre aquest model. Clar, ens toca canviar aquest model, certament, però també el model de construcció. El 2050 el 80 per cent de les «vivendes que hi ha a la Unió Europea encara hi seran, però n'hi ha un 20 per cent que no. I, clar, hem de canviar el model de construcció, el model d'urbanisme, en el qual els edificis facin energia no de consum nul, sinó que facin energia positiva. Ens toca fer aquests edificis d'aquesta manera, però ens toca refer tot aquest 80 per cent ja construït. Perquè, per cada rehabilitació energètica que hi ha, hi ha estudis que calculen que va entre un 8 o fins i tot una punta d'un 18 per cent de nous llocs de treball per milió d'euros invertits. Tinguem-ho present. I això ho podrem fer, energèticament, gràcies a la fotovoltaica, sobretot, però no només amb la fotovoltaica. Els panells solars han crescut moltíssim –moltíssim– en la seva expansió i en la seva tecnologia. Tenen una corba d'aprenentatge d'un 22 per cent. Què significa això? Significa que, cada cop que es duplica la seva capacitat, les despeses baixen un 22 per cent. No sé si coneixen la famosa llei de Moore amb el tema dels microxips, que diu que cada divuit mesos se'n duplica la capacitat; doncs exactament el mateix amb la fotovoltaica, que és la llei de Swanson. Clar, des de fa cinc anys ja és més barata l'energia elèctrica produïda a casa nostra, a les nostres teulades, que no pas el fet de que ens connectem a la xarxa. Tinguem-ho present, perquè, a més a més, vindran oligopolis que promouen el combustible fòssil o el combustible nuclear. I no és només això, el que hem de començar a canviar –que també. Perquè, si anem a parlar d'energies, la solar fotovoltaica ha baixat un 89 les seves despeses els últims deu anys, i l'eòlica terrestre, un 70 per cent. Per tant, parlant en plata, a Catalunya ens falten moltes més plaques solars i molts més molins eòlics. Tinguem-ho present, agradi a qui agradi i no agradi a qui no agradi. Perquè tinguem a nivells d'estudi a nivell internacional l'energia fotovoltaica, l'energia elèctrica..., està a quaranta dòlars, la fotovoltaica; l'eòlica terrestre, a quaranta-un; el gas de cicle combinat, a cinquanta-sis; la geotèrmia, a noranta-un; el carbó, a cent nou dòlars; la solar tèrmica, a cent quaranta-un, i la nuclear, a cent cinquanta-cinc. Em sembla que el capitalisme fins i tot matarà la nuclear; benvingut sigui el capitalisme, en aquest cas. Doncs..., fotovoltaica per a les teulades i per electrificar tota l'economia. Però, mentrestant, el vehicle privat, aquest que fem servir tots per venir aquí al Parlament, per venir a Barcelona, o el que fa servir el gruix de la ciutadania per a qualsevol altra cosa..., el 15 per cent del consum de l'energia final ve del vehicle privat. I, si ho extrapolem a tot, el transport per carretera, la mobilitat per carretera, és el 77 per cent; 77 per cent que, si el traslladem al model energètic, estem parlant que pràcticament el cent per cent de l'energia que mou aquest 77 per cent de la nostra mobilitat és de fora –és de fora–, de països que generalment no són democràcies, de països que ho porten de fora i que, a més a més, tenen tots aquests efectes de canvi climàtic. Però no només d'aquí, venen les emissions: de tot el tema de la ramaderia, la intensiva –l'extensiva no, la intensiva–, però també del tema dels abocadors. Em sap greu perquè el diputat Ferro ja se m'ha avançat en alguns dels diferents temes, però en el tema..., perquè sap que amb vostè i el senyor Cid també parlem moltíssimes vegades d'aquests àmbits. Però, clar, cal tenir present que els abocadors, amb el metà amb un factor 25 o superior de gas amb efecte d'hivernacle respecte al CO2..., els nostres abocadors generen moltíssim metà, i aquest metà tarda tota la vida d'aquest abocador... Però estem parlant de que aquesta matèria orgànica que es converteix en metà pot estar durant trenta anys emetent metà. I, clar, les incineradores no són la solució. La solució és el canvi de model, el canvi de paradigma, anar a un model de residu zero. Un model, com s'ha comentat abans, d'ecodisseny, en el qual des de bon principi mirem les coses precisament perquè l'economia circular es pugui aplicar. Que no anem a allò: «Què fem ara, que tenim aquesta quantitat de...? «D'aquestes tones, què en fem? Com que no sabem què fer-ne, doncs, les enterrem o les incinerem, i no és la solució. Perquè tenim l'obligació d'aplicar els principis de l'economia circular tant als productes materials com a l'energia. Amb els temes del material, per exemple, els Països Baixos tenen l'obligació de calcular l'impacte ambiental dels materials. I abans he parlat de la ramaderia intensiva, certament. Perquè ens toca més pagesia, moltíssima més pagesia de la que hi ha; ens toca molta més gestió forestal, però menys ramaderia intensiva, que, recordem-ho, és la principal causa de desforestació al món. Estem desforestant per alimentar animals. Més terres per als humans i menys per alimentar animals de granja. Més verdures i menys carns. Terra per alimentar persones i no vehicles. I si no fem res, doncs, què ens passa? Dos graus signifiquen que es reduirà la pluviometria més d'un 4 per cent a la Mediterrània, i això significa més estrès hídric, menys aigua per a tothom, menys aigua per als pantans. Les inundacions a la costa passaran de cada cinquanta anys a cada quinze anys, i de 3,85 a 4 metres –adeu al tren de la costa del Maresme. I aquí a la Mediterrània serà de quatre a vuit vegades més sever l'impacte que podrà tenir respecte al nord d'Europa. I, alerta, que ja assumim que la dicotomia és si és sever o extrem. Tenim un panorama magre i hem de començar a fer aquests canvis, i ens toca fer-ho ja. Diferents ONGs a nivell de l'Estat han fet un manifest, «Los sin cromos, en què demanen un canvi de model energètic, social, democràtic i sense portes giratòries com han fet el PP i el PSOE. I vaig acabant, president. Tenim sobre la taula, com assenyala el Tony Seba, la possibilitat que estem vivint una disrupció tecnològica. Jo els demano una disrupció mental que no sigui només tecnològica, sinó que sigui també política. A la propera legislatura siguin disruptius i siguin revolucionaris. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. [[Alguns aplaudiments.]] Seguint en l'ordre que correspon, per acabar aquest torn té la paraula el diputat Josep Puig, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Endavant.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats... Benvingut, company Vilanova. Permetin-me, abans de tot, fer un agraïment a totes les persones que han fet possible la creació i el funcionament, encara que hagi estat breu, de la Comissió de Seguiment de l'Emergència Climàtica, i també a les cinc persones que hi van comparèixer per aportar-hi informació i les que, sense comparèixer-hi, també hi van aportar documentació. Moltes gràcies a totes elles. El camí per arribar aquí ha estat llarg i ve de lluny. Permetin-me que faci una mica d'història. Tot va començar l'any 79, a la Primera Conferència Mundial sobre el Clima, ja fa quaranta-un anys. Nou anys després d'aquesta data s'organitzà la Conferència sobre Canvis Atmosfèrics a Toronto, on es va debatre públicament per primera vegada la necessitat d'elaborar un conveni d'abast mundial per protegir el clima. Aquest mateix any, les Nacions Unides, en la seva assemblea general, a la sessió 45/53, van decidir i van reconèixer que el canvi climàtic era una preocupació primordial de la humanitat, que el clima és un bé essencial per a la vida a la Terra. Posteriorment, l'Organització Meteorològica Mundial i el mateix programa de l'entorn de les Nacions Unides van proposar el Grup Intergovernamental sobre el Canvi Climàtic, que va ser l'any 90 quan va publicar el primer informe, ja fa una pila d'anys. Aquest mateix any, el 90, hi va haver la Segona Conferència sobre el Clima, on es va fer una crida a iniciar converses en el marc internacional per poder fer front al canvi climàtic, que ja s'anava manifestant. Va ser l'any 92 quan el Comitè Negociador Intergovernamental de les Nacions Unides va donar a conèixer el text del conveni marc que s'adoptaria a la Cimera de la Terra en la conferència mundial de medi ambient i desenvolupament de Rio de Janeiro. A la vegada que es reunia la cimera oficial a Rio de Janeiro, es va reunir també el Fòrum Internacional d'ONGs, en el que es van negociar quaranta tractats internacionals alternatius als oficials, entre ells un de canvi climàtic i un sobre energia, que han guiat des d'aleshores l'acció de les organitzacions no governamentals. Aquest conveni va entrar en vigor el 21 de març del 94, fa ja vint-i-sis anys. I no va ser fins fa cinc anys que es van adoptar els acords de París, que és el que tenim vigent avui en dia i que tots els països han de complir. El repte que com a societat global i local tenim és enorme, i fer-hi front requereix una gran dosi d'imaginació i creativitat, qualitats que la humanitat sempre ha tingut, però que massa vegades ha deixat de banda. Aquest repte implica a tothom, ens responsabilitza a totes i a tots, començant per les administracions públiques, passant per tot el teixit empresarial i acabant amb totes les persones que conformen la societat. Ningú pot excusar-se per no actuar, doncs, a abandonar la crema de materials fòssils per disposar d'energia i abandonar l'economia extractiva industrialista, productivista, consumista, que afecta ja avui i ens afectarà encara més els anys que vindran. I fer-ho requereix compromís individual i col·lectiu. És el que demana justament l'Organització de les Nacions Unides, que fa pocs dies ha fet públic l'informe Emissions Gap Report 2020. I permetin-me que n'extregui algunes frases, d'aquest informe que fa pocs dies s'ha presentat. Diu: «Malgrat un breu descens de les emissions de diòxid de carboni causades per la pandèmia de la Covid-19, el món encara es dirigeix cap a un augment de la temperatura superior als tres graus en aquest segle, molt més enllà dels acords de París de limitar l'escalfament global molt per sota dels dos graus i perseguir l'objectiu d'1,5 graus. No obstant això, una recuperació verda de la pandèmia pot reduir al voltant del 25 per cent de les emissions d'efecte hivernacle previstes el 2030 i situar les emissions en un total de quaranta-quatre gigatones de CO2 equivalent, que això estaria dins el rang d'emissions que donen el 66 per cent de probabilitat per mantenir les temperatures per sota de dos graus –només el 66 per cent de probabilitat. Els governs han d'esforçar-se per implementar la recuperació verda i reforçar les seves promeses abans de la propera cimera climàtica l'any 21. En el moment de finalitzar l'informe, 126 països, que cobreixen el 51 per cent de les emissions mundials de gasos amb efecte d'hivernacle, han adoptat o han anunciat o estaven considerant objectius d'emissions nul·les. I si els Estats Units d'Amèrica adoptessin aquest objectiu, tal com suggereix el pla Biden-Harris, el percentatge augmentaria fins al 63 per cent. Tot i que els objectius són encoratjadors, es destaca una gran discrepància entre l'ambició dels objectius i el nivell inadequat de les contribucions determinades a nivell nacional, que és el que ha comunicat cada estat en el conveni, a la secretaria del conveni. Més països han de desenvolupar estratègies a llarg termini coherents amb l'Acord de París, i les contribucions determinades a nivell nacional noves i actualitzades han de ser coherents amb els objectius d'emissions nul·les. Una acció més forta ha d'incloure la facilitació, l'encoratjament i l'obligació dels canvis en el comportament del consum per part tant del sector privat com de les persones. Quan s'utilitza una comptabilitat basada en el consum, es veu que al voltant de dos terços de les emissions mundials es relacionen amb les llars privades. Els sectors de la mobilitat, residencial i de l'alimentació contribueixen cadascun al voltant del 20 per cent de les emissions de l'estil de vida. Els governs han de permetre i animar els consumidors a evitar formes de consum intensives en carboni, i entre les possibles accions citen la substitució de vols domèstics a curta distància per ferrocarril, incentius i infraestructures per permetre desplaçaments amb bicicleta i cotxes compartits, millora de l'eficiència energètica de l'habitatge –aquesta és una assignatura en la qual s'ha de treballar molt–, facilitació de la connexió de generació renovable per part dels proveïdors dels serveis de xarxa i polítiques per reduir el malbaratament alimentari. Finalment, vull recordar que les emissions combinades de només l'1 per cent més ric de la població mundial representen més del doble de les emissions del 50 per cent més pobre. Les elits hauran de reduir la seva petjada en un factor d'almenys 30 per mantenir-se en línia amb els objectius de l'Acord de París. Aquest és el repte. Per això el nostre grup va ser sintètic en les conclusions i les recomanacions. Vam presentar tres conclusions: desfossilitzar l'economia, recarbonitzar els sòls –convertir-los en absorbidors de CO2– i cercar la complicitat de la societat; i deu recomanacions basades en el que es va debatre amb els experts, que anaven des d'accelerar les tasques del comitè d'experts fins a la necessitat de crear un relat entorn de l'emergència climàtica que afavoreixi els canvis en el comportament de tota la societat. Espero i desitjo que en la propera legislatura el Parlament i el Govern estiguin a l'altura del repte que tenim davant, si volem viure en un món en què la temperatura hi faci de bon viure. Moltes gràcies a totes les persones que ho han fet possible, i només recordar que ens queda una gran feina per fer. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Ha acabat el debat aquí. Com saben, votarem aquest punt amb la resta de les qüestions tractades en aquest Ple. [[Informe i conclusions de la Comissió d'Estudi de la Seguretat del Sector de la Petroquímica]] [[260-00004/12]] Passem ara al setzè punt de l'ordre del dia, que correspon al debat de l'Informe i conclusions de la Comissió d'Estudi de la Seguretat del Sector de la Petroquímica. I seguint el mateix format que el debat que acabem de realitzar, en primer lloc tindrà la paraula, per presentar els treballs fets a la comissió, la seva presidenta, és a dir, la diputada senyora Assumpta Escarp. Quan vulgui, diputada.
President, diputades, diputats, bon dia. El 14 de gener d'aquest any una forta explosió originada en un reactor i també en una cisterna d'òxid d'etilè a l'empresa Iqoxe del sector petroquímic de Tarragona va causar la mort de tres persones i en va deixar set de ferides. Recordem que una de les persones mortes era un veí del barri de Torreforta. El respecte, el record a les víctimes, als seus familiars, amics i companys de feina, han presidit totes i cada una de les setze sessions de la comissió d'estudi. No es pot obviar que l'accident d'Iqoxe va marcar un punt d'inflexió en el debat sobre la seguretat de la indústria química i en el paper de l'Administració com a garant, també, d'aquesta seguretat. Per això la creació d'aquesta comissió d'estudi no era una investigació sobre l'accident i les seves responsabilitats; això ho han de dirimir els jutjats i el procés judicial que hi ha obert. Vam voler, en aquesta comissió, dotar-nos d'un pla de treball que ens permetés conèixer la situació actual de la seguretat industrial amb una visió de prevenció futura, amb protocols d'actuació clars i coneguts per tota la població, abordar la relació de la petroquímica amb el territori i posar-la en relació amb els objectius 2030. Vam organitzar les compareixences en tres blocs, per dir-ho d'alguna manera, tot i que hi va haver alguna barreja. En primer lloc, doncs, també conèixer l'anàlisi de les causes i les conseqüències de l'accident: la gestió de l'emergència, la reacció de l'empresa, afectacions al medi ambient, anàlisis dels fets, propostes de futur, demandes i aportacions per part de veïns, veïnes, comitè d'empresa, organitzacions sindicals, alcaldes i alcaldesses. En un altre bloc vam conèixer els informes elaborats o encarregats per la Generalitat. Per una banda, el del president; per l'altra, una auditoria externa encarregada pel Departament d'Empresa i Coneixement. Molt interessant. D'alguna manera, també ens va venir a dir que hi havia moltes coses que no es podien saber, entre altres coses, per l'estat en el que havia quedat tot i pel mateix secret de sumari. També en aquest bloc vam poder conèixer l'informe de l'Institut Químic de Sarrià, experts universitaris, epidemiòlegs i de la Taula de Qualitat de l'Aire, i, per últim, els responsables de les diferents conselleries, fossin consellers o responsables administratius. En definitiva, necessitats com la transparència, la coordinació entre administracions, la inversió en seguretat, la protecció del medi, la gestió de l'emergència i la relació amb el Camp de Tarragona, veuran que conformen totes les recomanacions i conclusions que aquesta comissió ha abordat i que avui els diferents grups parlamentaris portaran aquí. El treball de la comissió, com la vida de totes i tots durant aquests mesos, s'ha vist també afectat per la Covid-19. Vam haver de suspendre durant un temps les comissions, però els vull dir que vam ser de les primeres en reprendre els treballs. Hi havia un compromís compartit d'elevar al Ple del Parlament abans d'acabar la legislatura conclusions i recomanacions, i així ha pogut ser. I s'ha fet en un clima de col·laboració i cooperació. I com que no em vull allargar, perquè la feina és bàsicament dels grups parlamentaris, vull deixar per al final els agraïments. Vull agrair, en primer lloc, la confiança dels grups vers la presidència de la comissió. M'han fet la feina fàcil. Als diputats Campdepadrós i Ferran Civit, com a companys de Mesa, i a la resta de diputats i diputades. A la Raquel Sans, la Teresa Pallarès, el Matías Alonso, la Rosa Maria Ibarra, abans en Carles Castillo, Yolanda López, Vidal Aragonés i Alejandro Fernández. Agrair a totes les persones que en nom propi, d'associacions, de les administracions, institucions acadèmiques i científiques, veïns, veïnes, treballadors, sindicats, alcaldes i alcaldesses, experts..., les seves compareixences, el seu temps, el seu coneixement científic o de la realitat del territori, i també totes les seves aportacions. I, per acabar, lamentar dues coses. Per una banda, no haver pogut complir el compromís d'aquesta comissió de realitzar algunes sessions en el Camp de Tarragona. La Covid ens ho va impedir. Però els veïns i veïnes saben que volem honorar el nostre compromís, i, de fet, ha quedat dempeus que ho farem, i ho farem tots conjuntament. Lamentar l'actitud de l'empresa, més aviat dels responsables d'aquesta, que no van voler atendre els requeriments de compareixences nominals dels directament responsables d'aquesta. És una llàstima que no entenguessin que nosaltres no jutjàvem; senzillament, volíem aportar millores a la seguretat i a la indústria petroquímica en el territori. Per últim, l'agraïment sincer a tots els membres de la comissió i a l'ajut inestimable del lletrat Antoni Bayona i del gestor Frederic Solé. Han tingut molta paciència. I a tots i a totes, moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació tenen un torn d'intervenció els grups i subgrups parlamentaris, començant, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, pel diputat senyor Matías Alonso. Endavant.
Gràcies, president. Conseller, senyores i senyors diputats, primer de tot vull recordar de nou les víctimes del terrible accident que va succeir la tarda del 14 de gener d'enguany a les instal·lacions d'Industrias Químicas del Óxido de Etileno, S.A., Iqoxe, al polígon sud de la petroquímica de Tarragona. Vull tornar a expressar el condol i la solidaritat del Grup Parlamentari de Ciutadans i crec que de tot el Parlament a les famílies, als amics i als companys d'Òscar Saladié i d'Òscar Atance, els dos treballadors que van perdre la vida a conseqüència de l'explosió del reactor R3131, i de Sergio Millán, el veí de Torreforta que va morir dins de casa seva per l'impacte catastròfic d'una gran peça metàl·lica del reactor. I també vull mostrar la solidaritat i el suport a tots els ferits i a les seves famílies, i als damnificats pels efectes d'aquest terrible accident. Tant de bo no torni a passar mai més. La Comissió d'Estudi de la Seguretat del Sector Petroquímic a Catalunya va ser creada per resolució d'aquest Parlament en ple a petició de tots els grups i subgrups parlamentaris. És cert que jo mateix i la portaveu del Grup Parlamentari de Ciutadans, la senyora Roldán, vam anunciar que impulsaríem una comissió d'investigació sobre l'accident d'Iqoxe del 14 de gener, però abans de fer efectiva la sol·licitud es va arribar a l'acord unànime d'impulsar la comissió d'estudi. Avui, mirat amb perspectiva, després de nou mesos des de que es va constituir i setze reunions de treball, estem convençuts de que ha estat un encert el format de la comissió i la decisió de que fos estudi en lloc d'investigació. Els objectius fixats en el pla de treball de la comissió l'han fet viable i, malgrat la situació de pandèmia que estem patint i l'avançament de la fi de l'actual legislatura, s'han pogut acabar els treballs i arribar a elaborar, per part de tots els grups parlamentaris, llevat del Subgrup del Partit Popular, les conclusions i les recomanacions, que han estat aprovades per la comissió el dimarts 1 de desembre. La terrible explosió del 14 de gener va commocionar la ciutadania del Camp de Tarragona, els veïns dels barris de ponent de la ciutat de Tarragona, molt especialment els de Bonavista i Torreforta, i bona part de la ciutadania de tot Catalunya. La visió dels ciutadans, que fa dècades que conviuen amb les instal·lacions de la petroquímica de Tarragona, als dos polígons de la petroquímica, va canviar radicalment arran de l'explosió del reactor R3131. S'ha parlat d'un canvi de paradigma. Realment això és el que ha estat aquest terrible accident, sens dubte el més greu de la indústria química a Tarragona: un canvi de paradigma en la percepció dels riscos associats a aquesta indústria per part del conjunt dels ciutadans de Tarragona i, per extensió, de tot Catalunya. Després de l'explosió i en reiterades ocasions hem tingut l'oportunitat de comprovar fins a quin punt aquesta terrible explosió ha colpit l'ànima de molts tarragonins i ha generat uns nivells de desconfiança envers la indústria i les administracions i el sistema de protecció civil, que eren impensables abans de l'explosió. Sabíem d'antuvi que era impossible arribar a escatir quines havien estat les causes exactes que van produir aquest terrible accident. Aquest, el de la veritat dels fets i la determinació de les causes que van desencadenar l'explosió, no era l'objectiu de la comissió d'estudi. L'objecte principal era, precisament, l'estudi de la seguretat del sector de la indústria petroquímica a Catalunya, i més concretament el funcionament del sistema de protecció civil recollit en els plans de seguretat exterior. Després de confrontar les informacions publicades amb relació a la resposta del sistema de protecció civil que conforma el Pla especial d'emergència exterior del sector químic de Catalunya, el Plaseqcat, amb les compareixences a la comissió dels responsables de la seva aplicació, s'ha pogut constatar que hi va haver les disfuncions que els tarragonins que viuen o treballen a les immediacions dels polígons petroquímics van percebre amb preocupació i alarma. L'alarma i el desconcert que ens van transmetre els veïns després de la terrible explosió tenien en bona mesura l'origen en la descoordinació i la confusió en l'aplicació del Plaseqcat. Uns veïns als qui els ha canviat radicalment la mirada amb què veuen la indústria química amb la que fa dècades que conviuen. Ja ho hem dit: el canvi de paradigma. Una de les qüestions que s'han plantejat des dels primers dies després de l'accident ha estat la millora del Pla especial d'emergència exterior del sector químic, i en el cas dels polígons de Tarragona, disposar d'un pla específic, recuperar el Plaseqta, el Pla especial d'emergència exterior del sector químic a Tarragona. Aquesta demanda, força generalitzada a Tarragona, ha donat pas al Plaseqta, però hem de dir que ens preocupa el procediment seguit pel Govern per elaborar-lo. El Plaseqcat no va funcionar prou bé el 14 de gener, i el nou Plaseqta ha estat elaborat sense comptar amb la col·laboració i la participació de diversos agents interessats, com ara sindicats i les associacions de veïns. És per això que des de Ciutadans hem volgut instar el Govern a fer una revisió en profunditat del Plaseqcat i del Plaseqta, amb la col·laboració i la participació de les corporacions locals, els representants dels treballadors del sector, les associacions i federacions d'associacions de veïns i les entitats de defensa mediambiental, i sotmetre aquests plans de seguretat exterior a processos de revisió contínua, en col·laboració amb els mateixos actors i el Departament d'Interior, per mitjà d'un grup de treball específic. També instem el Govern de la Generalitat a que demani al Govern d'Espanya que acceleri la transposició de la Directiva 2018/1972, del Parlament Europeu i del Consell, per la qual s'estableix el Codi europeu de les comunicacions electròniques, per tal que s'implementi com més aviat millor el servei públic d'alerta basat en la tecnologia del cell broadcast, de manera que els operadors de telefonia mòbil puguin enviar missatges d'alerta d'emergències compartimentats per zones que arribin simultàniament a tots els mòbils ubicats en les àrees geogràfiques en què es produeixi l'emergència. Aquestes, a mode d'exemple, són dues de les propostes de Ciutadans plantejades en l'àmbit de la gestió d'emergències i aprovades per la comissió a la reunió de l'1 de desembre. Val a dir que la majoria de les conclusions i recomanacions plantejades pel Grup Parlamentari de Ciutadans en els àmbits de la seguretat i de la gestió de l'emergència han tingut suport majoritari en el si de la comissió. Crec que ens hem de felicitar perquè la comissió ha arribat a un consens prou ampli respecte a les conclusions i recomanacions que avui aprovarà aquest Ple. Des del Grup Parlamentari de Ciutadans, ho hem de dir, tot i que no coincidim al cent per cent amb totes les conclusions i recomanacions incloses en l'informe final que avui se sotmet a votació en ple, les fem nostres perquè han estat aprovades per la comissió amb el vot ponderat, és a dir, tenint en compte la distribució efectiva d'escons de cadascun dels grups parlamentaris en aquest Ple. És per això que també demanem i esperem que l'informe sigui assumit plenament per tots els grups i subgrups parlamentaris, perquè és el resultat efectiu dels treballs de la comissió. Vull agrair, per descomptat, la feina feta als membres de la comissió, als membres de la Mesa de la comissió, a tots els portaveus, al lletrat i al gestor, als serveis tècnics del Parlament, pel suport i l'eficàcia en el desenvolupament de les diverses sessions telemàtiques que hem tingut. També vull reiterar l'agraïment a tots els compareixents que han participat en la comissió. Però he de manifestar que entre els més de trenta compareixents que han participat a la comissió no hem tingut l'oportunitat d'escoltar i de preguntar als màxims representants de l'empresa Iqoxe, malgrat que s'ha demanat explícitament llur compareixença. Ni el president de Cristian Lay Grupo Industrial, l'empresari Ricardo Leal, propietari majoritari d'Iqoxe, ni el senyor José Luis Morlanes, conseller delegat de l'empresa, han volgut comparèixer davant de la comissió. Des del Grup Parlamentari de Ciutadans podem entendre les reticències a comparèixer per la situació judicial, però especialment el senyor Leal ha perdut una bona oportunitat d'explicar en seu parlamentària l'abast del seu compromís amb Tarragona i el manteniment de l'activitat industrial i de les inversions a les instal·lacions d'Iqoxe al polígon sud. Abans de concloure la meva intervenció, els recordo que els veïns, des de la preocupació i l'angoixa generada per l'explosió, demanen relativament poc: seguretat, informació i transparència. Faig meves les paraules de la senyora María Dolores Gutiérrez, presidenta de l'Associació de Veïns de Bonavista, i les torno a repetir com a lema principal d'aquestes conclusions i recomanacions que avui s'aprovaran pel Ple del Parlament: seguretat, informació i transparència; seguretat industrial, laboral, mediambiental i per al conjunt de la ciutadania. Un objectiu que ha d'estar compartit pel Govern de la Generalitat i el sector químic de Catalunya, uns actors principals que han de fer de la informació i de la transparència les millors eines per recuperar la confiança de la ciutadania. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació, i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, president. Conseller, diputades i diputats, voldria començar tenint un record per a les tres víctimes mortals i les seves famílies del tràgic accident de l'empresa Iqoxe, i també per a les persones ferides i afectades. «No pasó nada mucho más grave porque nos pasó un ángel, porque tuvimos suerte. Aquesta frase és de la presidenta de l'Associació de Veïns de Bonavista i forma part de la compareixença que va fer conjuntament amb la presidenta de la Federació de Veïns de Llevant i el representant de la Federació d'Associacions Veïnals de Tarragona a la Comissió d'Estudi de la Seguretat del Sector Petroquímic. Aquesta frase recull prou bé una part del sentiment dels veïns i veïnes de Tarragona que van viure de prop l'explosió del reactor de la planta d'Iqoxe, que va produir, com he dit a l'inici, tres morts, diversos ferits i molts danys materials. Sens dubte, l'accident d'Iqoxe va marcar un punt d'inflexió per les seves característiques i per les seves tràgiques conseqüències. El fet que l'explosió causés no només la mort de dos treballadors de la planta sinistrada, sinó també la d'un veí de Torreforta que estava a més de dos quilòmetres de l'empresa, fa plantejar el debat sobre la seguretat de la indústria petroquímica, que sobrepassa les consideracions d'afectació mediambiental i de contaminació, i especialment sobre la confiança en l'Administració per garantir la seguretat. La comissió d'estudi es va fixar com a objectiu arribar a unes conclusions que anessin més enllà del que va provocar l'accident d'Iqoxe i que va ser el seu desencadenant; ha volgut tenir una mirada llarga de la millora de l'encaix de la indústria química al territori. Des del Grup Socialistes i Units per Avançar, en cap moment posem en qüestió l'existència de la indústria química al Camp de Tarragona, sabem que ha estat és i esperem que segueixi sent un motor econòmic de les nostres comarques. Però precisament perquè sabem que el Camp de Tarragona no pot ni vol prescindir d'aquest tipus d'indústria és pel que creiem que hem de buscar les fórmules perquè la producció química no s'hagi de contraposar a la seguretat i a la salut de les persones. Volem química, però també volem seguretat, aire net i aigua i terra no contaminada. I també volem ocupació de qualitat, amb treballadors i treballadores ben formats i ben remunerats. Ens preocupen algunes pràctiques que, tot i que sabem que no són majoritàries, poden tenir repercussions molt greus en l'activitat de les plantes i en la ciutadania. Estem convençuts que si es fan les coses bé, si avancem en la implementació de més i millors mesures de seguretat, de més formació especialitzada, de procediments productius que utilitzin energies netes com l'hidrogen verd, la indústria petroquímica de Tarragona serà més competitiva i l'impacte sobre la vida dels veïns i veïnes i també la seva percepció serà més positiva. Sabem que s'està avançant, i molt, en la investigació i en la recerca d'aquests elements de seguretat i de producció neta a què abans em referia. En aquest sentit, crec que hem de posar en valor la feina que fa la Universitat Rovira i Virgili, impulsora de projectes tan interessants com la Plataforma Hidrogen Verd, íntimament lligada al futur de la indústria petroquímica, però que, sens dubte, ha d'esdevenir un projecte de país. I, en tot aquest procés de millora, hi té un paper fonamental l'Administració. Si alguna cosa ha posat de manifest aquest accident és que l'Administració, en aquest cas el Govern de la Generalitat, que és qui n'era la competent, no va estar a l'alçada. I no ha estat a l'alçada perquè ha fallat abans de l'accident, quan s'estava produint i després. Per què diem que va fallar abans? Doncs aquí podem apuntar dos aspectes: l'un és laboral, i l'altre, mediambiental. Des del punt de vista laboral, tots tenim clar que per a un bon funcionament de la indústria, especialment la química, calen treballadors i treballadores amb formació i expertesa; calen càrregues de treball adequades, i cal que l'Administració tingui els mitjans per controlar i per garantir que això sigui així. I si alguna cosa s'ha posat de manifest en aquest cas és que la Inspecció de Treball no tenia prous efectius per controlar l'activitat industrial química; i aquesta és una de les propostes de millora en la que tots els grups hem coincidit. Però aquest problema no és nou, ja ho deien les organitzacions sindicals des de fa temps. Per tant, seria bo que el Govern escoltés aquells que tenen el coneixement del treball diari en els diferents àmbits i que saben quins són els problemes que es produeixen i que es poden produir. També, al nostre entendre, el Govern ha fallat –i falla–, des del punt de vista del control mediambiental. I, en aquest sentit, la demora en aprovar els plans d'autoprotecció, que pot deixar en una espècie de llimbs administratius les empreses, ens preocupa força. Però també ens preocupa que, tal com ens van dir els experts compareixents, no tots els compostos volàtils que tenen greus efectes sobre la salut de les persones es mesurin i es controlin, que no es pugui controlar els nivells d'emissió quan hi ha una punta degut a un accident o un incident. Per tant, un dels aspectes de millora importants ha de ser la millora de la xarxa de control de la qualitat de l'aire. De la mateixa manera que cal millorar el funcionament de la Taula de la Qualitat de l'Aire al Camp de Tarragona, propiciant que sigui realment un instrument útil que serveixi per intercanviar informació sobre la qualitat de l'aire, adequar la vigilància i la recerca dels efectes, en la salut humana, dels principals contaminants de la petroquímica, millorant-ne la transparència. El segon moment en què l'Administració va fallar, al nostre entendre, va ser en el moment de l'accident; va ser la mostra més evident de descoordinació, desinformació, missatges contradictoris, retard en prendre decisions. L'accident d'Iqoxe va posar de manifest que aquells protocols, que aquells instruments que fins ara es preveien per a casos d'accident al polígon petroquímic no van funcionar. I, per tant, cal implementar de manera immediata altres mecanismes. Alguns dels elements que creiem fonamentals són la formació i la informació de la població. Ens ho deien també els compareixents, els representants de les entitats veïnals: «La gent no sabia què fer quan es va produir l'accident. No ho sabien els particulars, però tampoc, per exemple, els establiments, que van reaccionar de manera diferent davant dels fets. No van sonar les alarmes i molts es preguntaven si havien de sonar o si no sonaven per error. L'Administració donava missatges contradictoris a les xarxes socials. Per tant, molts elements que van contribuir al caos. Davant de tot això, com dèiem, cal reforçar la formació i la informació amb un pla específic per als veïns i veïnes dels pobles i barris propers als polígons que contempli accions a escoles, entitats i associacions, amb campanyes publicitàries, amb cartelleria; en definitiva, amb els mitjans necessaris perquè els ciutadans i ciutadanes, si es tornen a trobar amb un accident d'aquestes característiques, sàpiguen què han de fer i, sobretot, sàpiguen que si ho fan estaran segurs. I, per altra banda, volem que el Servei d'Emergències Mèdiques tingui la dotació suficient i els protocols adequats davant d'accidents d'aquestes característiques. I, en l'àmbit de salut, creiem que és necessari estudiar l'existència, en els nostres hospitals de referència, d'unitats per atendre ferits en cas d'accidents químics. I, per últim, dèiem que, al nostre entendre, el Govern seguia fallant, i explicarem el perquè. Per nosaltres –i em sembla que és una opinió compartida–, passar del Plaseqta al Plaseqcat va ser un error. Però formular un nou Plaseqta..., no n'hi ha prou; formulant-lo simplement no n'hi ha prou. El paper ho aguanta tot, és evident. És a dir, si apropem el centre de decisió per gestionar possibles accidents, però no el dotem dels recursos necessaris perquè aquest pla es pugui desplegar, no serveix per a res o de ben poca cosa. I, en aquest sentit, lamentem profundament les manifestacions que va fer el conseller Sàmper en la comissió quan parlava del desplegament del Plaseqta, en concret d'adaptar la sala del Cecat o de perimetrar amb sensors els dos polígons petroquímics de Tarragona. Ens va dir, conseller, que el Govern no tenia el milió i mig d'euros per poder-ho fer; 1 milió i mig d'euros d'un pressupost de 46.000 milions d'euros i un superàvit de més de 900 milions que no s'han gastat. Ens va semblar vergonyós. Després, per la reacció dels grups de l'oposició i dels veïns i veïnes de Tarragona, evidentment van haver de sortir a dir que sí, que ja es trobarien els diners i que es desplegaria el Plaseqta. Però, realment, la imatge va quedar molt clara: un govern que, després d'un accident tan greu com el que es va produir, amb conseqüències terribles, no va tenir –no tenia– la sensibilitat d'entrada de buscar de manera immediata els recursos per poder evitar accidents i situacions com la viscuda el 14 de gener d'enguany. Tant de bo que l'execució de les propostes que aquesta comissió d'estudi planteja tingui una millor consideració per al Govern que les ha de portar a terme. I acabo. Acabo agraint a totes les diputades i diputats que han participat en aquesta comissió d'estudi, pel treball fet i, sobretot, per la bona entesa i el consens a què hem pogut arribar. El diputat Alonso ho deia abans: «Amb les nostres propostes hem arribat a un gran grau de consens. A ningú se li escapa que aquest bon tarannà ha estat propiciat en tot moment per la presidenta de la comissió, la diputada Assumpta Escarp, a la que agraeixo especialment la seva dedicació; com també al lletrat i al gestor i a tot el personal del Parlament que ens han assistit en els nostres treballs, i, naturalment, a tots els compareixents. Diputats i diputades, el Camp de Tarragona té molts reptes al davant, i un d'ells és el futur d'un dels seus principals motors econòmics: la indústria petroquímica. Entre tots i totes hem de ser capaços de donar més impuls a aquest futur, amb l'estabilitat política, econòmica i social necessària, amb la captació de les inversions necessàries per fer possible noves formes d'energia verda per a la producció industrial, amb més i millor formació, i sobretot garantint la seguretat i la salut dels veïns i veïnes del Camp de Tarragona. Si aquest consens que hem tingut en aquesta comissió el seguim manifestant, el seguim tenint, de ben segur que ens en sortirem. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. I és el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, de la diputada senyora Yolanda López. Endavant.
Gracias, president. Diputats, diputades, conseller..., el 14 de enero pasado, hace ya casi un año, explotó un reactor en la planta Iqoxe que acabó con la vida de tres personas, dos de ellas trabajadoras de la compañía y otra que se encontraba casi a tres kilómetros de distancia de la planta y que murió a raíz del impacto de una plancha metálica en su vivienda. Y creo importante hacer mención de eso, ya lo han hecho los diputados que me han precedido; primero por respeto, por solidaridad con las víctimas, con los vecinos, y también porque hechos extraordinariamente graves como este no pueden quedar sin explicación ni responsables. Porque esto no es un hecho aislado, los problemas en el polígono sur de Tarragona, y concretamente en la empresa Iqoxe, son un continuo. Hemos visto también, meses más tarde..., en julio, murió otro trabajador, y la inseguridad que viven los vecinos de la zona, pues, a veces se hace insoportable. Y la Administración debe dar respuesta a toda esta gente. Después de este accidente, diputados y diputadas de todos los grupos tuvimos la iniciativa de promover, mediante una propuesta de resolución, una comisión de estudio sobre el sector petroquímico en Cataluña y que mediante comparecencias de testigos, informes y documentación..., intentar esclarecer los hechos de la fatídica tarde del 14 de enero y también aportar soluciones en el ámbito legislativo para que algo así no vuelva a ocurrir. Finalmente, aquí estamos, con unas conclusiones de amplio consenso entre todas las fuerzas políticas que conformamos el Parlament y que han estado representadas en la comisión; que tienen como objetivo, estas conclusiones, que el trabajo en el sector petroquímico en Cataluña, en concreto en el Camp de Tarragona, sea más seguro para que pueda seguir siendo el motor económico que es. Después de dieciséis sesiones y treinta y dos comparecientes, me gustaría destacar –ya lo han hecho también las diputadas que me han precedido– el buen ambiente de trabajo o algunos debates; muy interesante, informaciones del todo esclarecedoras. Gracias a todas y cada una de las personas que han participado en poner luz a este triste acontecimiento. Pero no todo van a ser buenas noticias o reconocimientos, y queremos lamentar desde aquí el papel que ha representado la empresa, y en concreto su dirección, el señor Leal y el señor Morlanes –ya también lo han dicho las compañeras que me han precedido–, que no han mostrado una actitud muy colaborativa, que digamos, como tampoco lo están siendo a día de hoy con su plantilla, dejándolos plantados a la hora de negociar el convenio colectivo, curiosamente en el que la principal demanda de los trabajadores y trabajadoras se refiere a la seguridad. La actitud de la empresa no parece la más constructiva y de cohesión, después de un accidente de estas características. Desde aquí, un abrazo fraternal y todo el apoyo a los trabajadores y trabajadoras de Iqoxe, que lo han pasado muy mal por culpa de un accidente lamentable y ahora están sufriendo otra vez los desplantes de la dirección de la empresa. En líneas generales, todos los grupos, y a grandes rasgos, estamos de acuerdo con las medidas que hay que tomar para que una cosa así no vuelva a pasar. Coincidimos en medidas claves para mejorar la seguridad en las plantas petroquímicas; mejorar la prevención de salud, de riesgos laborales de los trabajadores de la planta; asimismo, y no menos importante, mejorar la confianza de los vecinos y vecinas del Camp de Tarragona en la actividad que se lleva a cabo por las empresas del sector. En ese sentido, varias conclusiones importantes sobre la Comisión de Estudio de la Seguridad del Sector de la Petroquímica, que se abrió a raíz de este accidente y que queríamos compartir. En primer lugar, destacar que las causas del accidente no están claras todavía; ni todas las sesiones de la comisión ni la documentación aportada han sido suficientes para esclarecer todo lo que pasó y por qué pasó. Y más allá de estas conclusiones de la comisión, y ante la imposibilidad de aclarar exactamente todo lo que pasó..., ha hecho que desde mi grupo parlamentario, desde Catalunya en Comú Podem, decidiéramos personarnos como acusación popular en el procedimiento penal que está teniendo lugar en el Juzgado de Instrucción número 1 de Tarragona, para investigar por qué se produjo la explosión y que se depuren las responsabilidades correspondientes. Consideramos que si se demuestra que la empresa forzó la situación de seguridad y que esto es la causa de alguna muerte, la sanción de la empresa debería ser ejemplar. El incidente del pasado 14 de enero puso de manifiesto falta de coordinación a la hora de gestionar un accidente de estas características, porque los sistemas de alarma y comunicación no funcionaron correctamente. Ante la peligrosidad del sector y las posibles consecuencias hacia la ciudadanía que vive alrededor, se deben tomar todas las precauciones necesarias para realizar la actividad y evitar accidentes de estas características dentro de las empresas del sector. Es por ello que consideramos que hay que legislar para endurecer los requisitos industriales en la implantación de las medidas de seguridad técnicas de las plantas petroquímicas y que también hay que aumentar sistemáticamente la inspección de trabajo en las plantas. Asimismo, la seguridad del territorio en los polígonos petroquímicos es otro elemento esencial para un funcionamiento óptimo y la confianza de los vecinos hacia la actividad. Para ello hay que realizar las medidas necesarias para que los polígonos industriales petroquímicos se doten de unidades especializadas en prevención de riesgo de accidentes y establecer la obligatoriedad de instalar medidores de calidad del aire alrededor del polígono, del mismo modo que es necesario mejorar los sistemas de comunicación en el interior de las empresas. Para finalizar, hay que añadir que, si bien se implementaron los protocolos y acciones recogidos en los planes de emergencia, en este caso concreto parece que se mostraron insuficientes. Para que esto no se vuelva a repetir, consideramos que se necesitan principalmente tres cosas: incrementar los recursos de las unidades de emergencia de las empresas y de los complejos industriales, crear una unidad especializada en emergencias químicas situada en el Camp de Tarragona que coordine la seguridad del complejo, y establecer el mecanismo de aviso por SMS para que llegue de manera directa a toda la población. Y también me gustaría destacar cuatro cuestiones en particular, aparte de las ya explicadas: la necesidad de realizar una ley específica sobre la actividad petroquímica del Camp de Tarragona. Estamos hablando del complejo petroquímico más importante del sur de Europa y, además, con una particularidad, que es el más cercano a viviendas y núcleos urbanos, cosa que constituye una cuestión específica que necesita legislación propia que regule las situaciones que puedan darse; la necesidad de bunkerización en las salas de control próximas a los reactores para evitar el mal funcionamiento y que se agraven los posibles accidentes, y la importancia de implementar medidas de grabación de toda la actividad que se realice en los reactores o, lo que es lo mismo, implementar un sistema parecido al de la caja negra, para después poder consultar los registros y saber qué ha pasado. Hemos visto y hemos comprobado, todos los diputados que estábamos en la comisión, que esta ha sido una de las deficiencias por la cual no se pueden esclarecer..., y que está costando más a los investigadores: el haberse perdido toda la información. También quiero mostrar una preocupación: en su comparecencia, el conseller de Interior, el señor Sàmper, nos explicó que no se habían detectado..., los detectores de fuga de productos químicos alrededor de la zona, una cuestión que costaría 1 millón y medio de euros, que creemos que es muy poco dinero cuando hablamos de seguridad y la salud de la ciudadanía. Conseller, yo sé que usted se comprometió allí a hablar con el Govern. Quiero, otra vez, arrancarle ese compromiso y que, por favor, es urgente que hagan el esfuerzo y habiliten esos recursos necesarios para la instalación de esos detectores. Creo –y ya lo han dicho algunas diputadas que me han precedido– que 1 millón y medio en el presupuesto de la Generalitat no es nada, y creo que no se le debe poner precio a la seguridad de los vecinos y vecinas, de trabajadores. Desde aquí querría reclamar también al próximo Govern de la Generalitat que estas cuestiones se trabajen en la próxima legislatura sin dilación y con la máxima rapidez posible. Y a todos los grupos parlamentarios que en la próxima legislatura tengan representación, que seamos capaces de generar las sinergias y complicidades necesarias para legislar de manera urgente sobre este tema. Me gustaría también decirle a la ciudadanía que hemos trabajado todo a contracorriente, con dificultades –ya lo ha explicado la presidenta–, con la Covid-19, no con todos los medios que podríamos, pero hemos encontrado una manera de mostrarnos de acuerdo en los grandes temas, con un amplio consenso, y que la política sirve para eso, para llegar a acuerdos en mejorar la vida de la gente y no para trifulcas y nada más. Y, por supuesto, agradecer a todas las compañeras, a todos los diputados y diputadas, a la presidenta, al letrado –al señor Bayona–, a todos los técnicos que, debido a la dificultad que hemos tenido, cómo lo hemos hecho por la pandemia, creo que hemos hecho un buen trabajo y que me alegro muchísimo de haber llegado a este consenso.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup de la CUP - Crida Constituent, té la paraula el diputat senyor Vidal Aragonés. Endavant.
Bona tarda a tots i totes. Tant de bo mai haguéssim hagut de fer aquestes conclusions i mai haguéssim hagut de fer aquesta comissió d'estudi, perquè, evidentment, guarda relació directa amb el que va ser l'accident del 14 de gener del 2020 a Iqoxe. Dit això, hem volgut, des del nostre grup, posar totes les nostres forces per tal de treballar en aquesta comissió d'estudi, per tal de que es pugui treballar i viure de la petroquímica i no morir per la petroquímica, que és el gran objecte que nosaltres pensàvem que podria tenir aquesta comissió d'estudi. Volem reconèixer també que nosaltres hem posat totes les forces, però que el conjunt de grups i subgrups parlamentaris han intentat treballar tot el que han pogut en unes circumstàncies molt complexes: ens ha coincidit, aquesta comissió, amb la punta segurament més alta de la Covid. Dit això, sí que nosaltres volíem treballar també en allò que no estem d'acord sobre les conclusions o, expressat d'una altra manera, en allò que les conclusions ens semblen insuficients. Hi ha un objecte, que és la causa de l'accident, que evidentment està expressat en el conjunt de les conclusions i recomanacions, però hi ha una idea molt reforçada, que és el que tècnicament es coneix com a «manca de barreres, unida amb una altra idea, que és «manca de seguretat, però hi ha hagut, en algun moment –i així es plasma a les conclusions–, la idea de traslladar que, de la representació dels treballadors i les seves denúncies, no es va voler veure causa-efecte amb l'accident. I nosaltres no compartim aquest relat. Per nosaltres, hi ha uns elements, com són les càrregues de feina, per una banda, els ritmes de treball, que és una altra cosa diferent a les càrregues de feina, per una altra banda, que considerem que, a fi i efecte d'estudiar la petroquímica i, sobretot, l'accident que es va viure a Iqoxe, eren fonamentals. I els volem traslladar també una altra qüestió que ens ha semblat fins i tot feridor de no incorporar-la a aquestes conclusions, que és una part literal de la interlocutòria del 17 de juliol del 2020 del Jutjat d'Instrucció 1 de Tarragona, que és el corresponent investigador en fase d'instrucció de l'accident de la petroquímica, el 14 de gener, a Iqoxe. Perquè pensem que no eren unes conclusions de la CUP. Pensem que es tractava, en tot cas, d'un òrgan judicial que estava investigant amb tots els mitjans allò que havia passat allà. Això no s'incorpora a les conclusions, però avui sí que provocarem que en el diari de sessions s'hi incorpori el contingut que no es va voler traslladar. I, per tant, passem a llegir literalment el que no s'ha volgut incorporar, però que sí que ho recull la interlocutòria referida: «De la investigació practicada, resulta provisionalment que es va produir un increment significatiu de la capacitat de producció de la planta de la Canonja des de que va ser adquirida per la empresa Iqoxe l'any 2014. Als efectes, s'instal·laran successivament modificacions no substancials de l'autorització ambiental inicial de l'anterior empresa IQA, que datava de l'any 2012, amb la qual es va produir un substancial augment de la producció autoritzada. L'any 2016 es va sol·licitar la modificació no substancial per a la construcció del reactor U-3100 en substitució de la unitat U-3350, la qual fou autoritzada. No obstant així, la unitat U-350 no es va desmantellar en cap moment i va continuar funcionant durant tot el temps de forma clandestina, i es va sol·licitar novament la seva posada en funcionament quan es va instal·lar la construcció del reactor U-3200. I en un altre apartat: «De les actuacions practicades, es desprèn provisionalment que, a fi de donar sortida als residus que no podien ser tractats per la depuradora per manca de capacitat de tractament d'aquests, es realitzaven regularment vessaments directes al mar i, a fi de no ser detectats, es concentraven per les nits o els caps de setmana i eren tractats amb desescumador AquaMax perquè no poguessin ser percebuts. A tal efecte, la direcció de l'empresa havia donat ordre als treballadors de la planta de derivats perquè procedissin als vessaments de residus d'aquesta forma i amb un tractament; fets, tots aquests, que estan sent objecte d'investigació. Això és el que ha estat fent, segons un jutjat, l'empresa, entre moltes altres realitats. Sí que volíem també posar en valor una qüestió que és important, que es recull en les conclusions, que és allò que fa referència a revisar tots els plans. Aquestes conclusions ho traslladen, i pensem que és molt positiu que s'hagin de revisar tots aquests plans. Però també hem de traslladar que quan estàvem parlant del que no s'havia fet abans, no s'incorpora que l'única mena de risc es preveia a trenta-quatre metres –i vam tenir una persona morta més allà, evidentment, dels trenta-quatre metres–, que hi havia dotze ajuntaments sense el pla actualitzat o el caos que es va produir el dia de l'accident al 112 i a Protecció Civil. Això mai més pot passar. Perquè si torna a passar això, evidentment no hi haurà cap justificació. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Manuel Reyes. Endavant.
Gracias, presidente. Conseller, diputados, diputadas, quisiera comenzar, como han hecho también algunas de las personas que me han precedido, recordando y apoyando a esas personas, a esos familiares de las personas que trágicamente murieron en ese terrible accidente, y también a los familiares, ¿no? Desde nuestro grupo nos sumamos a esta comisión de estudio que se creó en febrero de este año a raíz del accidente del 14 de enero en Iqoxe; un accidente que, como resultado, pues, tuvimos dos personas, dos trabajadores que perdieron su vida, y una persona que se encontraba a dos kilómetros también falleció. Por lo tanto, una comisión de estudio que quiere trabajar y que ha trabajado para profundizar en la seguridad en el sector de la industria química y también en los planes de seguridad. El plan de trabajo que contemplaba, precisamente, esta comisión se vertebraba en tres ejes: el primero, la intervención en el accidente de los diferentes agentes implicados; el segundo eje de acción es sobre las administraciones, qué hizo cada administración, y el tercero, como no puede ser de otra manera, en esas propuestas de mejora para que nunca más tengamos que lamentar la pérdida de vidas humanas, ¿no? Por tanto, se ha trabajado en esa línea en un amplio consenso, con una gran participación, para trabajar precisamente en la mejora de esos protocolos, de protocolos que tienen que ser claros y conocidos por la ciudadanía, además de por parte de los trabajadores y de la empresa, y para mejorar todas las carencias que puedan existir en nuestro servicio de emergencias. Es un tema, como conocen, que está judicializado y, por lo tanto, pendiente de que se encuentren los responsables a nivel judicial. Y sí que tenemos que lamentar que no haya habido la participación en todas estas sesiones por parte de la principal empresa afectada, ¿no? En el ámbito de la seguridad interna, debemos seguir trabajando en esa normativa que garantice la seguridad en las instalaciones, en todos aquellos polígonos industriales; debemos fomentar y seguir desarrollando una formación continua de los trabajadores en los protocolos, en emergencia, en riesgos laborales, ¿no? También, por supuesto, en la coordinación de los diferentes departamentos del Govern de la Generalitat de Catalunya, y también con relación al mundo local, esa coordinación necesaria y fundamental en situaciones de emergencia como la ocurrida en Tarragona. Insisto: la revisión exhaustiva de la normativa en seguridad y protocolos, la mejora de las inspecciones en el ámbito de la salud en el trabajo, reforzar la formación de los trabajadores, tanto en riesgos laborales como en autoprotección y en los protocolos de emergencia, así como también la bunkerización de las salas de control y la mejora de las instalaciones, ¿no? También es necesario ese grupo permanente de trabajo entre la Administración autonómica y los ayuntamientos que estén cercanos a esas instalaciones industriales. En el ámbito de la seguridad externa, debemos mejorar en el control de esas emisiones y en el impacto medioambiental que tienen en el territorio y reforzar también el servicio de prevención de contaminación atmosférica para un mejor seguimiento, así como en el ámbito de las emergencias, mejoras en la respuesta de detección de fugas en accidentes, revisión del sistema de alarmas sonoras que no funcionaron bien el día del accidente, el refuerzo de la comunicación en los municipios y en dotar de más recursos técnicos y humanos el servicio de emergencias. Por tanto, estas son las conclusiones que se han desarrollado en esta comisión de estudio. No hemos encontrado todavía, no conocemos cuál es el motivo claro, concreto que originó esa explosión, y, por tanto, tenemos que seguir también profundizando para poder llegar a conocer el motivo final, para que no se vuelvan a repetir situaciones como esta, que no se pierdan vidas humanas, que no tengamos miedo, los municipios de alrededor de la planta industrial, de la seguridad de las personas que allí residen. Por lo tanto, debemos mejorar, como decimos, en esos protocolos, también en la realización de simulacros, en la acción preventiva, fundamental. Y por ello, desde el Grupo Popular apoyaremos ampliamente los contenidos de esta comisión de estudio. Sí que es cierto que en el ámbito..., crear una legislación ad hoc para el polígono industrial no vemos que sea la mejor solución para el territorio. Creemos que podría, de alguna manera, hacer que futuras inversiones no llegasen a esa zona de Tarragona y que, por lo tanto, pudieran peligrar puestos de trabajo. Por tanto, tengamos en cuenta la situación de la industria; trabajemos en legislar y mejorar los protocolos, los riesgos laborales, en todos aquellos ámbitos que puedan mejorar para que no se repitan situaciones como la vivida. Pero tampoco estigmaticemos el Campo de Tarragona; apoyémoslo con inversiones para que esta situación no se vuelva a repetir. Gracias, presidente.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la diputada senyora Raquel Sans. Endavant.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, voldria començar la meva intervenció, en aquest cas, donant les gràcies a la presidenta de la comissió, la diputada Escarp, per haver estirat del carro –ja ho han dit els diputats que m'han precedit: no era fàcil, han estat temps complicats– i per posar ordre a tot plegat. També voldria aprofitar per donar les gràcies a la resta de diputats que han format part d'aquesta comissió; ha estat senzill poder-hi treballar. Hem arribat, com deien els diputats que també m'han precedit, a una entesa, a un acord que crec que és ampli i que, per tant, crec que ens en podem sentir satisfets. Han estat nou mesos de treball, setze sessions, trenta-dues compareixences, i, òbviament, també toca agrair a tots els compareixents que han pogut participar que hagin vingut, que hagin donat les seves explicacions i que ens hagin dedicat el seu temps. I, si m'ho permeten, també especialment al meu company Ferran Civit i al company Joan Masferrer que, per part del Grup Republicà, hem fet equip i, per tant, també fent aquesta feina que segurament no es veu –avui no podem ser tots al faristol–, però sí que voldria agrair la feina feta als companys. Aquesta comissió ens ha permès constatar que l'accident que es va produir el passat 14 de gener a la planta d'Iqoxe i que va suposar la mort de tres persones, una d'elles a dos quilòmetres i mig –dos quilòmetres i mig, eh?, crec que és una dada que hem de tenir molt en compte– del punt on es va produir l'explosió, ha suposat un canvi de paradigma respecte a les relacions de la indústria química amb els veïns i veïnes del Camp de Tarragona i obliga, en aquest cas, les administracions públiques, també el sector químic, a un replantejament en matèria de seguretat industrial i també pel que fa a la gestió de les emergències. La situació de caos que vam viure el 14 de gener no es pot repetir. En aquest sentit, des d'Esquerra Republicana hem intentat fer moltes propostes concretes. Hem intentat fugir una mica de la literatura i també del que seria la descripció dels fets, per intentar, doncs, fer aquestes propostes que fossin realment útils, no?, que es concretessin en modificacions dels diversos marcs normatius aquí, a l'Estat espanyol, també a Europa, perquè un accident d'aquestes característiques no es torni a repetir. Ni aquí ni enlloc. També hem intentat fer propostes en la direcció d'evitar, el que deia, no?, aquella situació de caos, de desori, que es va generar després de l'accident. Entenem que els veïns i veïnes del Camp de Tarragona han..., hem de saber què és el que hem de fer en cas que es produeixi un accident. Teníem missatges contradictoris i entenem que si un accident d'aquestes característiques es produís avui segurament tornaríem a cometre molts d'aquests errors. I, per tant, crec que aquí també hi hem de posar un èmfasi especial. Com ja han fet altres diputats que m'han precedit, crec que toca denunciar el paper de l'empresa Iqoxe, en aquest cas, dels màxims responsables de l'empresa. És qui hauria d'haver donat explicacions, els que haurien d'haver donat la cara al Parlament de Catalunya com a màxima representació de la ciutadania d'aquest país, i, per tant, ho entenem com un menysteniment cap a la població del Camp de Tarragona i també de Catalunya. Ara bé, després d'aquestes compareixences –i també ho han dit alguns dels companys que m'han precedit–, hem pogut constatar, tal com diversos estudis i informes realitzats indiquen, que les causes de l'explosió no es poden determinar amb precisió, perquè la sala de control on s'emmagatzemaven les dades va quedar destruïda per l'explosió i també perquè els treballadors que ho van viure en primera persona malauradament van morir. Tot i això, considerem que és important remarcar allò que indica l'informe extern encarregat per la Generalitat de Catalunya, que apunta com a molt probable que la reacció química va descontrolar-se perquè les diferents barreres que ho haurien hagut d'impedir o no existien o bé eren inadequades o bé van fallar. I entenem que és aquí on precisament cal posar l'accent. Pel que fa a la seguretat interna i externa, han sortit diverses propostes. Ens agradaria repassar-ne algunes, com per exemple la necessitat de reavaluar els riscos químics. No es preveia que un accident d'aquestes característiques pogués succeir. Per tant, entenem que cal una reavaluació dels riscos químics des de l'òptica europea. La directiva Seveso és una directiva que es crea a partir d'un accident i entenem que aquest aprenentatge després del malaurat accident d'Iqoxe també ha de servir per a una regulació en l'àmbit europeu. El que va passar el 14 de gener també és un fet molt greu i que referma la importància de la prevenció de riscos laborals per tenir seguretat en el món del treball. Necessitem que els treballadors i treballadores de la indústria química tinguin seguretat i, per tant, instem també seguir treballant en la línia que ha iniciat el Departament de Treball en el marc de la Comissió de Seguretat i Salut Laboral del Complex Petroquímic de Tarragona. Entenem que també és una feina fonamental. Cal, segurament, un major control de la Inspecció de Treball per garantir, doncs, algunes de les coses que s'han dit. Cal plantejar-se la bunquerització de les sales de control, de fer que això sigui obligatori perquè no es destrueixi aquestes sales de control en cas d'un accident. Les xarxes de sensors, en cas de núvol tòxic, són fonamentals, són primordials. Després de les compareixences hem vist, hem determinat que si aquest accident hagués tingut afectació per a la població haguéssim trigat molt a poder-ho determinar. Per tant, aquests sensors són fonamentals també per saber, en cas d'una fuita, en cas d'un accident, que les emissions que es puguin derivar d'aquí no tinguin afectacions per a la població i, per tant, les emergències puguin actuar en conseqüència: sonin les alarmes, hi hagi confinament, etcètera. El tema de la caixa negra o del control remot: no sabrem què és el que va passar perquè no disposem de les dades de la sala de control. Per tant, crec que també és un aprenentatge d'aquest accident la necessitat de disposar del que hem conegut popularment com una caixa negra, un control on tenir tota aquesta informació recollida. I un altre element que per nosaltres també és fonamental i que ens ha cridat l'atenció després d'aquestes compareixences, té a veure amb la qualitat de l'aire i té a veure amb la seguretat entesa en un terme molt més ampli, eh? Aquí parlem de seguretat en cas d'un accident, però entenem que la seguretat també passa per la salut. I, en el cas del polígon petroquímic de Tarragona, té una especificitat molt concreta: està molt propera als nuclis poblats, té una acumulació, una densitat d'indústria molt a prop de la població, i la normativa, pel que veiem, pel que fa al control ambiental està pensada de manera individual per a cadascuna de les indústries, està pensada de manera individualitzada. Entenem, en aquest sentit, que és important que en l'àmbit europeu es faci una mirada que tingui en compte la singularitat d'aquests polígons, que tingui en compte aquesta densitat d'indústries. Ens va cridar molt l'atenció que només un 10 per cent dels compostos volàtils que emet la indústria estan controlats i regulats –només un 10 per cent. A més a més, no es té en compte la interacció en les emissions de les diferents indústries i, per tant, crec que és un element també important que es deriva d'aquestes conclusions, que van més enllà de la seguretat entesa com la seguretat en cas d'accident, sinó que té a veure amb la seguretat més en un llarg termini. Ho han dit també alguns diputats: el retorn del Plaseqta ens sembla fonamental pel que fa a la gestió de les emergències al territori. Ara bé, acompanyat dels recursos econòmics i materials pertinents que són necessaris. Entenem que la proximitat del territori fa que sigui més efectiu, però sí, això ha d'anar sempre acompanyat dels recursos materials i personals. Un altre element, em sembla que ha estat el diputat Alonso que n'ha parlat, de la necessitat d'instar el Govern espanyol de transposar la directiva europea. Té temps fins al 2022 pel que fa al cell broadcasting. L'accident es va produir un 14 de gener; no era temporada turística. Però ens preguntem què és el que hagués passat si això s'hagués produït en temporada turística. I, per tant, la necessitat de disposar d'un sistema d'avís i d'alerta que no vagi dirigit només a la població que vivim habitualment al costat de la indústria química i, per tant, que en cas de que soni una alarma sabem què és el que hem de fer, sinó també a aquesta població que pot venir i pot estar allotjada temporalment a casa nostra. Per tant, importantíssim també fer aquesta feina de transposició d'aquesta directiva europea. I ho han dit també d'altres diputats: formació i transparència. Les associacions de veïns ens reclamaven molta transparència, molta informació, saber què és el que s'està fabricant al costat de casa nostra, però també saber què és el que hem de fer amb exactitud quan es produeixi un accident. Existeixen múltiples maneres de fer-ho. Avui en dia tenim vídeos, tenim xarxes socials, i crec que també són eines que hem d'utilitzar. Pel que fa a les responsabilitats penals, doncs, entenem que ja hi ha el procés judicial obert. De fet, l'Ajuntament de Tarragona –amb el company Pau Ricomà al capdavant– s'ha personat també com a acusació particular i, per tant, també entenem que s'han de dirimir responsabilitats en l'àmbit penal. Des del Grup Republicà tenim clar que volem garantir la continuïtat i la viabilitat de la indústria química. Ara bé, també tenim claríssim que la volem més segura i menys contaminant. I, evidentment, no podria acabar d'una altra manera que amb un sentit record a les set persones ferides després d'aquest accident, però molt especialment amb un record per als amics, companys i familiars de l'Òscar Atance, de l'Òscar Saladié i del Sergio Millán. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. I en darrer terme, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Mònica Sales. Endavant.
Gràcies, president. Conseller... Bé, em permetran que els explique que avui intervinc en aquest faristol en nom de la companya diputada Teresa Pallarès. El seu compromís amb l'activitat parlamentària es referma també a través d'aquestes paraules que dic jo, però que són seues. I ho hem de fer així, també, perquè aquesta cambra, a diferència d'altres, no permet una intervenció a distància i potser hi hauríem de reflexionar tots plegats. Avui, un cop més, cal iniciar aquesta intervenció amb un record per a les víctimes i les famílies afectades per l'accident d'Iqoxe el passat 14 de gener. Arran d'aquest accident, el Parlament de Catalunya va impulsar la Comissió d'Estudi sobre la Seguretat del Sector de la Petroquímica en seu parlamentària. El compromís de tot l'espectre polític de la cambra legislativa va facilitar molt la tramitació i implementació de la comissió d'estudi. Per això, des de Junts volem agrair la predisposició tant de la presidenta com de tots els portaveus dels grups, el lletrat i el gestor de la comissió, que han facilitat i agilitzat quan ha calgut els tràmits per dur a terme la feina que ens han encomanat. Atès que hi ha un procés judicial en curs, la comissió no ha tingut com a objectiu buscar els responsables dels fets, sinó estudiar i escoltar els diferents sectors per tal d'extreure'n unes conclusions i recomanacions que millorin els protocols de seguretat industrial i la gestió de futures emergències. El sector de la petroquímica a Catalunya, i en concret el complex industrial petroquímic del Camp de Tarragona, és el pol més important del sud d'Europa. Amb més de quaranta anys instaurats al territori, la indústria química del Camp de Tarragona representa prop d'un 25 per cent de la producció química estatal, així com també un 50 per cent de la producció química catalana. La relació laboral d'aquest sector tampoc és menor quant a persones que hi treballen, la qualificació i el coneixement que s'hi crea i la constant formació que s'hi inverteix. Actualment, prop de deu mil persones hi treballen i hi ha prop de trenta mil empleats induïts. És evident que aquesta situació laboral s'aconsegueix amb la sinergia que es crea amb la Universitat Rovira i Virgili i altres pols de coneixement, com el Centre Tecnològic de la Química de Catalunya i l'Institut Català de la Indústria Química. La ciutadania, amb les institucions i les empreses, ha pogut crear un model d'èxit territorial teixint el sector turístic amb el sector de la indústria química. No només han conviscut bé durant anys, sinó que, a més, s'han creat vincles promotors entre ells mateixos al territori. L'accident, però, va suposar un canvi de paradigma pel que fa a la manera d'entendre i de veure el clúster petroquímic del Camp de Tarragona. La confiança que el sector s'havia guanyat durant els últims quaranta anys entre els veïns i veïnes del territori va quedar malmesa després del fatídic accident. Necessitats com la transparència, la inversió en seguretat, el reconeixement del sector o una bona gestió de les emergències, entre d'altres, són les que s'han convertit en un recull de recomanacions i conclusions elaborades a partir de les diferents compareixences d'aquesta comissió. Des de Junts per Catalunya vam creure oportú que, davant un fet com aquest en un sector de tant de pes, no tan sols al Camp de Tarragona sinó també a Catalunya, calia fer propostes legislatives, així com recomanacions i iniciatives que promoguin una millora en el sector químic. El primer apartat de les conclusions presentades s'ha basat en fer una sèrie de recomanacions en el camp de la seguretat industrial. Aquest és un canvi imprescindible que cal estudiar a fons, però també és delicat, ja que compta amb una complexitat de mecanismes i protocols molt extens. Pel que fa a la seguretat industrial, en la seguretat industrial interior que afecta el perímetre interior de les empreses hem proposat millores en la inversió en tecnologies de seguretat, estudiar la implementació de caixes negres a les plantes, valoració i necessitats de bunquerització, i la revisió i millora dels protocols de seguretat empresarials, entre d'altres. En la seguretat industrial exterior, que afecta l'entorn més proper a la indústria, poblacions i veïnatge, hem proposat: recuperació de la confiança amb els veïns i veïnes del territori, coordinació amb les empreses de l'entorn per tal de poder tractar millor els protocols de seguretat, i garantir el desplegament del Plaseqta, entre d'altres. Cal destacar que, fruit de tot aquest procés, s'ha desenvolupat el Plaseqta específic per a l'àrea de Tarragona amb protocols específics per a la demarcació, amb una inversió inicial de 6 milions d'euros per millorar, sobretot, aspectes de coordinació i millores en la comunicació amb l'entorn. Pel que fa a la gestió de les emergències, les conclusions també s'han dividit en dos apartats: la gestió de les emergències interiors i la gestió de les emergències exteriors. En el cas de la gestió de les emergències, des de Junts per Catalunya creiem que cal posar en valor totes les tasques que es duen a terme des de la Direcció General de Protecció Civil, els serveis territorials de Catalunya, i tots els cossos de seguretat i emergències que van actuar durant l'accident. A més a més, proposem que hi hagi una formació per a la ciutadania que traslladi transparència i coneixement al territori sobre el sector petroquímic del Camp de Tarragona. En resum, pel que fa referència a la implantació de la indústria química i el seu entorn, sigui quin sigui, en aquest cas Camp de Tarragona, cal centrar les propostes i alinear-les amb els ODS de la Unió Europea. Per nosaltres hi ha dos d'aquests objectius que..., si bé tots són importants i aporten valor des de la diversitat i la transversalitat, n'hi ha dos que són destacables en el sector que ens ocupa: el número 13, sobre el canvi climàtic, i el número 17, sobre la cogovernança. Ambdós objectius traspassen l'objecte d'aquest estudi sobre la seguretat en la indústria química, però clarament el seu compliment ens marca una tasca de futur sostenible per a aquesta indústria al nostre territori i també al nostre país. I per parlar de sostenibilitat, sostenibilitat econòmica, la indústria química serà el futur imprescindible en temes com potabilització de l'aigua, productes per a la protecció de les collites, alimentació, per atendre el volum mundial de la població que, segons l'ONU, superarà els 9.700 milions de persones l'any 2050, i a més serà força envellida. Això vol dir amb més necessitats, per exemple, en termes de salut i medicaments. Però aquesta sostenibilitat no ha de ser a qualsevol preu. Cal considerar que aquesta indústria aporta llocs de treball estables en un 95 per cent, perquè han de tenir una especialització elevada. En línia d'aquest mateix argument, aquest sector industrial ha d'impulsar el coneixement, promoure l'FP dual, i fins i tot la universitat dual. És necessari involucrar aquestes empreses amb el seu entorn de coneixement, del qual s'han d'alimentar i, per tant, també l'han d'impulsar econòmicament. Pel que fa a temes d'R+D+I, cal exigir la seva participació des de l'àmbit privat. Cal considerar que aquestes empreses ja tenen llarga tradició en termes d'innovació i cal que traslladen els seus centres al territori on desenvolupen la seva activitat. Pel que fa a la sostenibilitat mediambiental, és un punt clau de futur. El mateix sector entén que cal introduir factors d'eficiència energètica; han de treballar cap a la producció de nous materials i fugir de les commodities i anar cap a la producció d'alt valor afegit. És un sector que ja fa temps que ha incorporat el concepte 4.0 i ha de treballar cap a la digitalització i la transformació del sector. A Catalunya, per donar compliment a la Llei 16/2017, de l'1 d'agost, del canvi climàtic, hi ha la finalitat de reduir les emissions de gasos amb efecte d'hivernacle i afavorir la transició cap a una economia neutra en emissions. El sector químic té una gran responsabilitat i compromís en el compliment de la llei. Esdevé importantíssim escoltar també el sector, amb propostes per impulsar la transició energètica. I, per acabar, la sostenibilitat social. En el cas que ens ocupa, aquest és un gran repte. L'accident del 14 de gener va suposar un canvi de paradigma pel que fa a la confiança de l'entorn en la indústria química. En el treball de la comissió s'han exposat diversitats de mesures que passen per la informació i la comunicació entre el sector químic i el seu entorn molt proper. El gran repte és recuperar aquesta confiança, que ha de passar per la transparència en la gestió i en la comunicació. Sense cap mena de dubte, ara toca fer la feina en termes d'eficiència i sostenibilitat, i sobretot diàleg. A més, com a legisladors, cal prendre consciència dels canvis normatius que podem proposar o instar. El vot de Junts per Catalunya serà favorable a totes les conclusions, per responsabilitat amb la indústria, amb el nostre teixit productiu, en equilibri amb les persones; persones que han de ser, sempre, el centre de les nostres polítiques. Gràcies, Teresa. I, en nom seu, un agraïment a Marc López, a tots els membres de la comissió i als compareixents. I, Teresa, sempre, malgrat la boira, cal caminar. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Suspenem la sessió fins a les tres i vint de la tarda. Gràcies.
Bona tarda, diputats, diputades. Reprenem la sessió... [[Informe i conclusions de la Comissió d'Estudi de la Reconstrucció i la Reactivació Socials i Econòmiques]] [[260-00005/12]] ...amb el punt dissetè, que és el debat de l'Informe i conclusions de la Comissió d'Estudi de la Reconstrucció i la Reactivació Socials i Econòmiques. Segons l'article 66.3 del Reglament, aquesta comissió d'estudi ha aprovat un informe i unes conclusions, que han estat publicades ja al Butlletí Oficial del Parlament i que debatrem a continuació. Per fer-ho, els grups parlamentaris tindran deu minuts d'intervenció, i cinc els subgrups. Comencem amb la intervenció, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, del diputat senyor José María Cano. Endavant.
Gracias, presidente. Diputados, diputadas, vicepresident, consellera, muy buenas tardes a todos. Hoy presentamos las conclusiones de la comisión de estudio que constituimos en el pasado mes de julio para abordar la reconstrucción y la reactivación social y económica ante esta pandemia que nos está tocando vivir. Lo primero que quiero hacer en esta intervención es expresar todo el apoyo y el más sincero pésame, en nombre del Grupo Parlamentario de Ciutadans, a todos los familiares, conocidos y amigos de los fallecidos a lo largo de estos meses tan difíciles. Y dar un fuerte abrazo a los que están sufriendo la enfermedad, en especial a los que están en las UCIs. Deseamos que se recuperen lo antes posible. Han sido cinco meses de trabajo hasta llegar a la presentación de las conclusiones en esta comisión, meses en los que se han implicado todos los portavoces de cada grupo parlamentario para que pudiéramos presentar en este último Pleno de legislatura las conclusiones. Quiero agradecer también el esfuerzo sobre todo de las compañeras diputadas que han organizado la comisión, y en especial, de la diputada Alícia Romero, porque han conseguido que todo funcionara y estuviera listo a tiempo. Y, por supuesto, agradecer la participación, implicación y aportaciones de todos los comparecientes, que, desde los diferentes ámbitos –el sanitario, el económico y el social–, nos han dado su visión a lo largo de todas estas sesiones que hemos compartido con ellos. Con la gran mayoría, desde el Grupo Parlamentario de Ciutadans, nos hemos podido reunir, también de manera individual, en los más de ciento cincuenta encuentros que llevamos organizados con las entidades y organizaciones que han sufrido y sufren todavía a día de hoy el efecto devastador de esta crisis económica, social y sanitaria. Y ese es uno de los elementos clave para poder salir de esta situación lo más rápidamente posible: escuchar y tener en cuenta todas las aportaciones, las de todos aquellos que pueden enriquecer y mejorar las políticas públicas. Y precisamente esa ha sido la gran debilidad de este Govern: no escuchar, no consensuar, no tener en cuenta todo ese conocimiento, y practicar una política caótica, dando tumbos, a base de decisiones incomprensibles, filtraciones y globos sonda que han empeorado la situación en vez de paliarla. Gran parte de las propuestas que recoge este documento ya habían sido presentadas por el Grupo Parlamentario de Ciutadans y por otros grupos de la oposición en los plenos y en las comisiones que hemos celebrado durante toda esta pandemia, o se las hemos planteado directamente al señor vicepresident o a los consellers, pero todas han caído en saco roto. Miren, en Cataluña nos merecemos un govern que tenga en cuenta a todos los catalanes y que gobierne para todos ellos. Ante una situación tan dura como la que estamos viviendo, este Govern no está a la altura. Ni ante una pandemia mundial han priorizado las políticas y han variado su rumbo. Este es un documento de consenso firmado por seis grupos parlamentarios, todos menos la CUP –todos los grupos del arco parlamentario–, y demuestra que la única manera de enfrentarnos a la pandemia y paliar, en lo posible, sus efectos es tener un govern y unos políticos que se centren en lo que realmente importa. Claro que tenemos diferencias, cosas que no están en este documento y que defendemos cada grupo o que cada grupo presentaría de otra manera, pero hemos hecho un esfuerzo de centrarnos en lo que estamos de acuerdo. Y eso es lo que quieren los catalanes: que los políticos dialoguemos y busquemos el consenso ante lo que estamos viviendo. Y ahí está Ciudadanos. Buscamos el consenso y las mejores políticas posibles para afrontar la reconstrucción y la reactivación económica y social. Este documento de consenso nos muestra lo que ya sabíamos, lo que nos pide la ciudadanía: que nos ocupemos de las cosas importantes, de lo que nos afecta a todos, y dejemos a un lado lo secundario. Este momento requiere unidad, requiere potenciar la convivencia. Requiere apartar todo aquello que nos pueda separar; dejar a un lado todo aquello que nos enfrenta, que nos enfrenta entre catalanes o que nos enfrenta entre catalanes y el resto de españoles. Porque ese es el camino. Por el camino diferente, lo que hacemos es perder bienestar, perder oportunidades. Llevamos diez años de governs que solo se han preocupado de un tema. Llevamos diez años con políticos que realmente lo que han hecho es entristecernos. Necesitamos abrir las ventanas para ventilar Cataluña, para que entre aire fresco, porque el que tenemos es irrespirable. Es un aire que está viciado. Llevamos diez años de governs que nos han empobrecido. Hemos visto cómo han abandonado Cataluña muchos catalanes, hartos del ambiente que han creado. Y miles de empresas han cambiado sus sedes, porque vieron a unos políticos irresponsables que anteponen sus propios intereses y los de los suyos al bien común. Llevamos una década viendo cómo expulsan inversiones, viendo cómo cada vez somos una región menos competitiva, con una ciudadanía frita a impuestos, donde se expulsa el talento. ¿De verdad creen que, en plena era del teletrabajo, van a atraer talento, cuando somos la comunidad autónoma donde más impuestos paga la clase media y trabajadora? Llevamos una década viendo cómo desaprovechamos toda la riqueza social, económica y cultural que tiene esta tierra. Que tiene que volver a ser puntera en todo, porque eso hará que los catalanes mejoren su calidad de vida. Y en este momento no nos podemos distraer del verdadero objetivo. El verdadero objetivo es salir de esta pensando por una vez en todos los catalanes, sin bandos. Y este Govern, ni ante una pandemia da una tregua. Y sigue con políticas que nada tienen que ver con los problemas reales de los catalanes. Sigue hablando día y noche exclusivamente de su libro, sin dedicarle una palabra a las familias, a los autónomos o a las empresas. No son capaces de ver que hay temas que son una prioridad, una prioridad para todos los catalanes, y que necesariamente tienen que desplazar a otros de las agendas políticas. Son los problemas que esperan que abordemos los políticos. Y, sobre todo, que esperan que aborde un govern, sin perder el tiempo en todo aquello que no sume. Todos sabemos que esta Navidad no va a ser como las otras. Muchos catalanes han perdido un ser querido, o no lo pueden ir a ver, o no lo pueden abrazar. Otros han perdido el trabajo, o han tenido que cerrar su negocio, o están en un ERTE. Y todos ellos pasarán una de las peores navidades. Y tenemos que buscar la manera de ayudar a esas familias, a esos trabajadores y a todos esos autónomos que lo están pasando mal y que no son capaces de imaginar un futuro de prosperidad. A la ciudadanía en estos momentos lo que le importa, lo que le preocupa de verdad, es la salud de los suyos. Quiere que prioricemos la inversión y la gestión sanitarias. Que no abandonemos a todos aquellos que tienen algún tipo de enfermedad y no han podido ser atendidos por el estrés que sufre nuestro sistema sanitario por la pandemia. Que atendamos a toda esa sanidad confinada. El confinamiento y las medidas restrictivas han empeorado la salud de los catalanes. A los catalanes les importa el bienestar de nuestros mayores, que son los que más sufren las consecuencias del Covid-19. La reacción del Govern en la situación de las residencias ha sido horrible, y a estas alturas el riesgo sigue siendo muy alto. Los trabajadores están preocupados por mantener su puesto de trabajo, o están intentando conseguir uno, o intentando tener un salario digno. Y muchos de ellos viven con la permanente incertidumbre de ver cómo pasan los meses y siguen en ERTE. Los catalanes están preocupados por la conciliación familiar. Los autónomos y las pequeñas empresas están preocupados por salvar sus negocios, con la ansiedad que les crea no saber si tendrán que cerrar su persiana después de tantos esfuerzos. Muchos se han visto obligados ya a cerrar, porque las administraciones no los han acompañado. Es desolador ver los carteles de «se alquila o «se vende en los locales comerciales de nuestros municipios. Y quieren que nos preocupemos de ellos para que no tengan que cerrar, para que puedan salvar sus negocios. Los padres están preocupados por la educación de sus hijos, preocupados pensando que pueden perder más meses de curso. Quieren una educación de calidad, moderna, que sea garante de la igualdad de oportunidades y que no dependa del dinero que tengan sus padres. Que ellos también puedan llevar a sus hijos a colegios trilingües, como hacen la mayoría de políticos que predican otra cosa, pero la predican para los otros. La educación no puede utilizarse como un instrumento político corto de miras y empobrecedor. Los catalanes quieren una formación profesional moderna, que les forme bien y que esté atenta a las necesidades de las empresas. Y quieren unas universidades con recursos, que no solo sean capaces de formar, sino que también sean centros de conocimiento e innovación, que permitan aportar valor añadido a nuestro tejido empresarial, para que no compitamos en salarios bajos y seamos propietarios de innovación. La ciudadanía quiere que no se pierda ni un euro público por el camino, porque hay muchos catalanes que lo están pasando muy mal. Muchos catalanes que, a pesar de trabajar, siguen siendo pobres. O tienen un familiar con dependencia y ven como nadie les ayuda y nadie les apoya, mientras tienen que ver como los amiguetes de los de siempre, aquellos que son de su cuerda y hablan de sus temas, viven a cuerpo de rey. Los catalanes quieren que, cuando decimos que nadie se quede atrás, no sea una frase hueca, que se haga una realidad. Y quieren hablar de futuro. Quieren que se gestione y se aprovechen bien los fondos europeos que podamos recibir para ser más competitivos. Miren, se acaba la legislatura y tenemos este documento de consenso como resultado de la Comisión de Estudio de la Reconstrucción y la Reactivación Sociales y Económicas. Un documento consensuado por seis grupos parlamentarios, pero que nace huérfano, sin un govern capaz de asumir la responsabilidad de llevarlo a cabo. Esperemos que después de estas navidades, navidades que serán atípicas y difíciles para todos, se constituya un nuevo govern que atienda a la sensatez y a la moderación de todos los catalanes. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Alícia Romero. Endavant.
Gràcies, president. Vicepresident, consellera, diputats i diputades, bona tarda. Bé, el 3 de juny aprovàvem en aquest Ple la creació de la Comissió d'Estudi per a la Reconstrucció i la Reactivació Econòmiques i Socials, una proposta que signàvem tots els grups parlamentaris però –que també és cert i crec que és just dir-ho– a iniciativa dels grups de l'oposició. La voluntat de creació d'aquesta comissió va sorgir no de tots els grups, sinó dels grups bàsicament que conformem l'oposició, amb l'objectiu que, davant d'aquesta pandèmia provocada per la Covid-19, fóssim capaços, doncs, entre tots, de poder reflexionar, debatre i plantejar respostes a aquesta crisi, que no només és sanitària, sinó que també és social i econòmica. El Govern havia posat en marxa ja diferents mecanismes a la comissió interdepartamental, la Coreco, també un grup d'experts, el Catalunya 2022, però la veritat és que els grups de l'oposició no en teníem massa informació. No la tenim avui, tampoc. De fet, al juliol es va presentar aquest document de la Coreco, que tots, evidentment, hem pogut veure, perquè està penjat a la web de la Generalitat, però nosaltres ni hi hem tingut una participació com a grups de l'oposició ni tampoc hem pogut diguéssim, doncs, tenir una explicació ni un debat una mica interessant sobre aquest tema amb el Govern. Per tant, hi ha hagut una falta de diàleg, una falta de debat, que crec que els grups de l'oposició volíem resoldre amb aquesta comissió. Per tant, vam impulsar-la. Haig d'agrair al Govern o als grups que donen suport al Govern –el Grup d'Esquerra Republicana i el Grup de Junts per Catalunya– que s'hi volguessin afegir per intentar, doncs, fer aquest diàleg, aquest debat obert, en una comissió d'estudi, com s'ha portat a terme. No tots els governs han tingut la mateixa actitud. Jo vull recordar, ara que fa pocs dies que va venir el president Ximo Puig, com la Comunitat Valenciana ha sigut capaç d'arribar a molts acords amb agents socials i econòmics i amb grups polítics. És a dir, és un tema de voluntat. De fet, hem vist com aquí hem aprovat, per responsabilitat de l'oposició, més de trenta decrets llei urgents per donar resposta a aquesta pandèmia, i cap d'ells ha estat ni tractat, ni treballat, ni acordat amb els grups de l'oposició. Per tant, és veritat que hi ha aquí, doncs, un fil conductor, que és probablement el del no diàleg i el del no acord o del no treball, conjuntament, que hem trobat a faltar. I, per tant, aquesta comissió ens ha fet ocupar un espai que tots, d'alguna manera, enyoràvem en un moment tan difícil com aquest. Si no és en moments de crisi com la que estem vivint, probablement la més greu de les darreres dècades, doncs, no sé quan ha de ser el moment de posar-nos tots asseguts en una taula a intentar cercar solucions, no? Per tant, aquesta comissió ens ha donat l'oportunitat de fer això, de tots treballar conjuntament, amb un objectiu que era intentar cercar les millors respostes a aquesta crisi. Ha estat un treball intens, perquè, com dèiem, aquesta comissió es va aprovar el 3 de juny i al juliol, doncs, ja ens vam posar a treballar. Crec que el primer acord que vam suscitar entre tots va ser, justament, el dels compareixents, intentar que en poques setmanes –perquè ja es veia, el mes de juliol, que aquesta legislatura seria més curta de l'habitual–..., per tant, que intentéssim acordar uns compareixents que ens permetessin, a final de legislatura, presentar unes conclusions. Per tant, aquest va ser el primer acord. Evidentment, els compareixents ni han estat tots del nostre grat, ni tots els que voldríem. És a dir, n'hem trobat a faltar, nosaltres n'hi haguéssim incorporat uns altres, però «acordar vol dir això, cedir i incorporar persones que potser no són les que tu proposaves, però ens sembla que aquesta és una bona manera de fer les coses. També haig de dir –i a mi m'agrada ser honesta, en aquest sentit– que va ser Esquerra Republicana, el diputat Ernest Maragall, qui va fer la proposta d'intentar dividir els treballs de la comissió en dues fases, no? I crec que va ser una bona pensada dir: «No tindrem temps, segurament, de plantejar un debat a mitjà i a llarg termini. Intentem fer una primera fase a curt termini en la que plantegem les respostes més immediates que necessita aquesta crisi, i, en tot cas, en la propera legislatura els que hi siguin ja faran l'altra feina, no? Ens va semblar a tots interessant, i aquí també a tots ens va semblar oportú centrar-nos en aquesta primera fase, en els compareixents, per donar resposta a aquesta crisi a curt termini. I així, doncs, ho vàrem fer. Crec que és un primer missatge de responsabilitat que donava aquesta comissió i que té un cert valor, almenys per nosaltres, no?, tenint en compte que a aquest Parlament li costa tant posar en comú allò que ens uneix..., i tant allò que ens separa. Hem fet dotze reunions des d'aquell 7 de juliol, és a dir, hem fet una feina intensa. Hem escoltat veus interessants, reflexions molt oportunes, en sis àmbits diferents que vam també seleccionar. I és en aquest punt on a mi m'agradaria donar les gràcies al meu grup, però sobretot a alguns diputats que m'han ajudat, evidentment, a fer aquesta feina. I els voldria citar: la Marta Moreta, el Raül Moreno, l'Assumpta Escarp, el Rafel Bruguera o l'Esther Niubó, que han estat ajudant-me a fer aquestes conclusions. I, com no podia ser d'una altra manera, també, doncs, l'Eva Granados, que ha estat la presidenta d'aquesta comissió, que amb diligència, cordialitat i rigor ha portat a terme les tasques de direcció de la comissió i també d'ajudar-nos a comptar amb els compareixents en una situació difícil, perquè la majoria de les sessions han estat virtuals, i, per tant, a atendre'ls de la millor manera possible. I li volia agrair a ella, ja que avui no ens podia acompanyar, aquest treball que ha fet des de la presidència d'aquesta comissió. Després de totes aquestes sessions arribàvem al moment probablement més complex, que era: «Bé, hem de fer unes conclusions. I, amb la voluntat d'intentar acordar-les, doncs, hem treballat tots. No ha estat fàcil. Mai és fàcil, acordar unes conclusions, però crec que entre tots hem anat cedint fins a tenir-ne unes. Són les conclusions que més li agraden al PSC? Doncs segurament no. Són les que el PSC ha presentat? No. El PSC en va presentar unes per treballar conjuntament, i, evidentment, algunes coses s'han acceptat i altres no. Però, sincerament –ho dic amb tota la sinceritat–, crec que el que avui es vota és millor que el que va presentar el PSC, senzillament perquè el que presenta el PSC és des de la seva pròpia perspectiva –el que presenta el meu grup és des de la meva perspectiva–, i el que avui aprovarem és la suma de les perspectives, de les visions de tothom, cedint. I em sembla molt més interessant. Que és evident que en política econòmica Ciutadans i el PSC no compartim moltes coses? És evident. Quan vaig llegir les conclusions, hi havia coses que no compartíem, i probablement també passa en els grups de Catalunya en Comú Podem i el Partit Popular, però entre tots hem sabut posar-hi allò que ens uneix per intentar sumar. I crec que això és el més important. Per això crec que les conclusions són millors que les que va presentar el meu grup individualment. Crec que aquest és un esforç que hauríem de fer més sovint. Hem aprovat cent quatre conclusions, o sigui, un centenar de conclusions. Imaginem-nos si som capaços d'acordar coses: cent quatre conclusions. Cent quatre mesures que tots els grups excepte la CUP, que finalment no s'ha sumat a aquestes conclusions conjuntes, hem sigut capaços d'acordar. En fi, quantes coses no podríem fer si de tant en tant poséssim aquesta generositat i aquesta actitud en fer les coses, no? Bé, algunes conclusions que m'agradaria destacar. Per exemple, en economia. Dèiem: un pla de xoc als sectors econòmics afectats. N'hi ha molts que han estat..., que porten mesos tancats, com l'oci nocturn o els centres comercials, que hi han estat ara sis setmanes i se'ls ha reobert amb un aforament petit, però no se'ls ha compensat econòmicament. Doncs bé, aquí hem acordat que caldria un pla de xoc per fer aquestes compensacions. Veurem, no? O, per exemple, modificar les condicions o avals dels préstecs de l'ICF per augmentar carència i allargar amortitzacions. És una cosa que el vicepresident Aragonès demanava al Govern de l'Estat amb relació als ICO, però que aquí hem sigut..., estem de moment sent incapaços de fer-ho a l'ICF. Doncs bé, és un acord que hem fet entre tots, no? Esperem que això pugui ser. Després, coses importants. Revisar i millorar els salaris i les condicions laborals del sector sanitari, que està patint tant –que si volem atraure talent i retenir el talent, o som capaços de millorar les condicions del nostre personal sanitari o, si no, no ens en sortirem, i al final tenim el millor sistema sanitari gràcies a aquests professionals. Reduir les llistes d'espera quirúrgica i de proves diagnòstiques, que, a més, ara han crescut, evidentment, amb la situació de la Covid-19. Reduir i tancar la bretxa digital entre els alumnes, que s'ha vist agreujada, evidentment, amb aquesta activitat que han hagut de portar a terme, tenint en compte el tancament i l'activitat telemàtica. Compensar les universitats amb els recursos que han destinat a aquesta formació no presencial, que ha estat molt important. Lluitar contra la pobresa infantil, que ha crescut aquests mesos, i per nosaltres era molt rellevant abans i ho és ara encara més. Revisar el model residencial, que està patint moltíssim i probablement s'ha de plantejar..., i ho diu, la proposta: «Que les residències tinguin connexió amb el sistema públic de salut i estiguin medicalitzades. Bé, propostes que entre tots hem acordat. O un pla de rescat per a l'activitat cultural, o un pla de xoc econòmic per als ajuntaments. I aquestes són les úniques propostes que tenen xifra, no? I està bé que siguin per al món local: 500 milions d'euros de fons extraordinari per al món local i 200 d'augment per als fons de cooperació. Cent quatre propostes que crec que donen el resultat d'un treball important. I ara, sincerament, vicepresident i consellera Budó, els toca a vostès. Ara li toca al Govern. No poden venir aquí i no escoltar i no fer cas. Ara el mandat del Parlament s'hauria de complir. Vostès han rebut més de 3.200 milions d'euros en fons estatals per a la Covid-19. Tenen una flexibilització de l'objectiu de dèficit. Els grups parlamentaris hem sigut capaços de posar-nos d'acord. Ara els toca a vostès complir: agafar aquest document i intentar fer complir al màxim aquest document. Perquè, si no, vostès ni estan dignificant la feina dels diputats ni estan dignificant la feina d'aquesta cambra. I, sincerament, hem fet un treball interessant. Jo estic molt contenta i vull agrair personalment als portaveus i a alguns diputats que no han estat portaveus, com la Gemma Espigares, el Jordi Munell, l'Elena Fort, el José María Cano o la Susanna Segovia, el Santi Rodríguez i també el Carles Riera, doncs, la feina que han fet. Crec que hem fet una bona feina, i crec que ara a vostès els toca també recompensar-nos amb el compliment, no dic de totes, però sí de moltes d'aquestes mesures. Moltes gràcies.
Diputada, gràcies. A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula la diputada de Ciutadans Susanna Segovia.
Moltes gràcies, president. Diputats i diputades, companys i companyes de la comissió de reconstrucció en què hem estat treballant aquests mesos, segurament tots comencem bastant..., doncs, fent aquesta reflexió sobre la manera que ha tingut la comissió de treballar. I crec que, efectivament, com ja s'ha dit fins ara, és una bona notícia que hàgim sigut capaços de treballar com hem treballat. És cert que les conclusions que presentem avui, aquest prop d'un centenar de propostes que comentava la diputada del Partit Socialistes, són una mostra de que quan volem podem posar-nos a treballar conjuntament i trobar el que jo denominaria «mínims comuns denominadors, és a dir, aquelles propostes que, després d'escoltar els compareixents... Crec que és molt important aquest exercici d'haver pogut escoltar i haver pogut interlocutar i intercanviar impressions amb els diferents compareixents que han vingut de cada eix. Són part del que ens ajuda a construir aquestes propostes que nosaltres portem aquí ara perquè es votin com a conclusions de la comissió de reconstrucció. Però també és important aquesta precisió que es feia de la metodologia que hem fet servir. I és que quan vam començar els treballs de la comissió segurament ens sortia, a cada grup, una llista de més d'un centenar de compareixents, i també més de deu, quinze, vint temes que a cadascú ens hagués agradat treballar amb més profunditat dintre d'aquesta comissió. Jo, per exemple..., cadascú deu trobar a faltar el seus. Jo he trobat a faltar que poguéssim convidar, per exemple, els moviments que treballen pel dret a l'habitatge o la gent que treballa els temes d'economia solidària. Nosaltres creiem que el que hem pogut fer ara és allò que podíem fer amb el temps que teníem, i sí que hem fet un esforç de concreció i de síntesi i de priorització, però és evident i hem de reconèixer que ens hem deixat moltes coses fora, que ens hem deixat molts compareixents fora, que ens hem deixat moltes perspectives fora. I jo crec que això s'ha d'explicar molt i s'ha de dir clarament, perquè teníem el compromís també de, com a mínim, haver treballat aquest segon pla de treball, no?, o haver deixat apuntades quines serien les coses que s'haurien de reprendre en la propera legislatura. I crec que val la pena que els diferents grups, més enllà de qui siguin els diputats que en formin part..., que els diferents grups parlamentaris que estiguin presents a la propera legislatura entomem el repte de que queda molt per parlar. Perquè el que presentem ara són unes primeres conclusions de resposta a l'emergència, però ens segueix quedant per davant la resposta estructural, o sigui, totes aquelles mesures i tots aquells plantejaments que no tenen només a veure amb l'emergència que estem vivint, sinó que ha de ser el model de país cap al qual volem anar, el país cap al qual volem anar. Jo estic segura que en aquest document de conclusions –ho hem dit moltes vegades–, doncs, hi deu haver..., hi ha hagut renúncies per part de tothom, és cert, hi ha hagut cessions per part de tothom; hi ha qui se sentirà més o menys còmode amb algunes coses i hi haurà qui hi trobarà a faltar més o menys coses, però és que és molt difícil, per molt que parlem de consens i de posada en comú i d'aquest esforç de construcció, que ignorem que realment venim de perspectives de país, fins i tot, molt diferents i molt llunyanes entre nosaltres. Per tant, efectivament, és la idea de que són unes conclusions que són un mínim comú denominador, el mínim al qual hem pogut arribar sis dels set grups que tenim representació en aquest Parlament, grups tan diferents i tan distants no només en les seves propostes, sinó també en la lectura que es fa de la realitat, de per què estem on estem i per què estem com estem i com hem de sortir d'aquí: des del Partit Popular fins a Catalunya en Comú Podem, Socialistes, Ciutadans, Junts per Catalunya, el Grup Republicà... És a dir, jo crec que tenim fins i tot maneres de llegir per què estem on estem, per què hem arribat on hem arribat i com hem de sortir d'aquí molt diferents. Per tant, allò que presentem és allò mínim que considerem entre tots i totes que ha de ser el mínim que aquest Parlament expliqui a la ciutadania com a resposta. I és un exercici important, que hàgim fet aquesta capacitat de trobar aquesta resposta i que no hagi sigut una comissió de picabaralles de l'«i tu més i el «jo menys. Jo crec que això és molt important, com a exercici de treball, però no ignorem i no obviem que tenim altres coses a pensar i altres coses a defensar. El model de país que volem construir a partir d'aquesta crisi segurament és molt diferent, i això és un repte que ens queda també una mica per davant. Perquè, a més a més, el consens és una responsabilitat, també. És una responsabilitat que allò que hem posat negre sobre blanc, allò que hem acordat, siguin fets, no siguin només paraules posades en unes conclusions d'una comissió que votem i que tindrà un resultat molt ampli de consens. Han de ser fets. Si sis dels set grups que tenim representació en aquest Parlament i que segurament la seguirem tenint en la propera legislatura com a grups polítics signem aquestes conclusions, és més que probable que el proper Govern de la Generalitat –i ja no em refereixo només al Govern en funcions que hi ha ara mateix o als grups que hi donen suport, sinó al que vindrà després d'aquestes eleccions–, doncs..., hi haurà un com a mínim o més d'un, probablement, d'aquests partits dins d'aquesta conformació del Govern. Entomarà aquest futur Govern...? Entomaran els programes electorals que presentem els diferents partits i aquestes propostes? Passarem de les paraules als fets? Aconseguirem que el consens sigui una responsabilitat de concreció de polítiques clares, de polítiques públiques de defensa d'allò que estem parlant? Crec que és important aquest compromís amb allò que estem aprovant, més enllà d'allò que estem aprovant. I això és una reflexió que emplaço a fer a tots els diputats i diputades i a tots els grups que estem aquí parlant. Intentem que la ciutadania no es quedi amb allò de: «El que aprova el Parlament, total, tampoc no serveix per a re, perquè després no es compleix, que és una tònica que hem tingut en aquesta legislatura bastant instal·lada. I per a mi, que és la primera..., és una de les coses que en algun moment reconec que m'ha tirat enrere, fins i tot en la meva tasca parlamentària. Perquè al final dius: «Però per a què més propostes de resolució, si després tot el que s'aprova..., fins on arriba? O sigui, més enllà de les declaracions polítiques, a què ens estem comprometent, amb aquestes comissions de reconstrucció? Nosaltres creiem que la sortida d'aquesta crisi no pot ser tornar allà on érem, no ho pot ser. Per això també la paraula «reconstrucció, tot i que és una paraula que estem fent servir molt, ens costa. En tot cas, hauria de ser reconstrucció per transformar, perquè el que no podem fer és donar la mateixa resposta que, per exemple, es va donar el 2008 i tornar a deixar la mateixa gent enrere. O sigui, hem de pensar realment com transformem, com fem un canvi econòmic i social que ens porti cap a una societat catalana més justa, més equitativa, més redistributiva i més igualitària. I això no es pot fer amb les mateixes receptes de sempre, i això no ho farem sense analitzar per què estem on estem i per què hi ha desigualtat i iniquitat a la nostra societat, que n'hi ha. I aquí és on, segurament, els diferents grups parlamentaris tindrem diferents maneres d'entendre, com deia, per què estem aquí, per què funcionem com funcionem i com hem de sortir d'aquesta situació que molts considerem injusta i inequitativa. No obstant això, és veritat que hi han algunes coses en què nosaltres valorem que hàgim pogut arribar a un consens. Per exemple, ens sembla que blindar despesa per a salut, per a educació, per a polítiques socials és fonamental. Que es blindin els serveis públics, que aquestes conclusions facin una aposta clara per blindar els serveis públics, i que això siguin les conclusions de sis grups parlamentaris és una aposta molt clara per blindar, efectivament, aquests serveis públics. Per tant, sí que esperem que a partir d'ara totes les polítiques que es facin i tot allò que els grups defensin vagin en la línia de blindar, reforçar, els serveis públics com a garantia de drets per a tota la ciutadania. Algunes altres de les mesures que hem aprovat? Doncs com fem que això siguin fets concrets: dotem dels recursos l'atenció primària que estem dient. Una de les coses que més ha sortit és la importància de l'atenció primària dintre del sistema de salut. Abans es deia, un sistema de salut que tenim absolutament saturat i desbordat, també víctima de les retallades que hem viscut els darrers anys. Doncs posem-hi aquests recursos. O sigui, ara hi han alguns dels partits que signen aquestes conclusions que estan al Govern i altres que vindran al proper Govern. Hi insistim, posem-hi aquests recursos. Posem els recursos per donar eines al professorat, a les famílies i als estudiants, per, d'una vegada per totes, acabar amb la segregació i garantir una educació igualitària. Posem les eines per, també, fer una perspectiva i una transversalització feminista de totes les polítiques de la Generalitat de Catalunya. Això ens ho va dir molt clarament la representant del Consell Nacional de les Dones de Catalunya: falta perspectiva de gènere en les diferents polítiques que s'estan implementant des del Govern per donar resposta a la sortida d'aquesta crisi. Falten persones referents en polítiques feministes en aquests espais de presa de decisió. Aquesta és una de les conclusions que hi hem posat. Fem un pas endavant, fem un pas endavant i fem-ho efectiu. Això es pot fer des de ja. És tan senzill com incorporar persones amb perspectiva feminista dintre dels espais de participació i presa de decisió. Parlem d'habitatge, i hem parlat de la crisi de l'habitatge. La crisi de l'habitatge requereix recursos; requereix els recursos tècnics, els recursos humans i els recursos econòmics necessaris. Tenim unes eines legals molt potents. Ara el que cal és que ens ho creguem i les despleguem. I això també ho hem signat sis grups parlamentaris. Per tant, ha d'haver-hi una aposta claríssimament per desplegar aquestes eines, donar-los els recursos necessaris, però també per obrir d'una vegada l'aixeta de la inversió en habitatge públic a Catalunya, un habitatge protegit. Ens sembla que estem encara a anys llum del que hauria de fer Catalunya per la inversió en habitatge de protecció oficial, i esperem que d'una vegada s'obri l'aixeta i es deixin gastar diners per invertir en una cosa que serà, en realitat, una manera de garantir el dret a un habitatge digne per a tothom. Nosaltres vam presentar, efectivament, un document de conclusions a banda. Perquè nosaltres consideràvem que l'esforç de síntesi i l'esforç de consens que van fer tots els grups era important, perquè hi havien aspectes que per nosaltres eren bàsics que també estiguessin sobre la taula... No es votaran avui, aquestes conclusions, però crèiem necessari poder complementar, precisament, per tot allò que ens hem deixat fora..., tot allò que nosaltres creiem que acabem donant una visió que no és del tot completa de com a nosaltres ens agradaria que es tracti l'abordatge d'aquesta crisi. I, per exemple, en tot el tema de la desmercantilització i la reversió de les privatitzacions en els serveis públics i en els serveis socials, hi han alguns aspectes que nosaltres consideràvem important posar sobre la taula, com la necessitat d'una reforma fiscal més distributiva, més verda, més equitativa, com la necessitat de posar per davant polítiques feministes per realment posar les cures al centre. I considerem que són aspectes que valia la pena posar sobre la taula. Ara sí que crec que el que és important és aquest emplaçament al Govern perquè treballi per la cooperació, perquè deixi la confrontació, perquè cooperi amb la ciutadania, amb els ajuntaments i amb els diferents nivells del Govern, perquè escolti i cooperi per transformar. Gràcies.
Gràcies, diputada. És el torn, ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Bé, volem començar aquesta intervenció amb un record i homenatge a les víctimes de la nau cremada a Badalona, a totes les persones en el nostre país –que són moltes– que es troben en aquesta situació de precarietat i vulnerabilitat. I també un record i homenatge a les persones que cada dia, avui mateix, estan sent desnonades a casa seva: famílies vulnerables, famílies amb infants, també en situació de precarietat i vulnerabilitat, que són desnonades de forma continuada i permanent amb la col·laboració directa del Cos de Mossos d'Esquadra. Elles, totes elles, i totes les persones que estan patint la precarietat i la desigualtat en el nostre país representen la situació que viu gran part de la nostra població: desigualtats, precarietat, injustícia i exclusió. Les nostres propostes, les que nosaltres hem presentat en aquesta comissió i que vostès han tombat, que vostès no han aprovat, són propostes que van orientades a eliminar aquests fenòmens; no només a prevenir-los, sinó a eliminar-los estructuralment. I vostès no les han aprovat. En canvi, vostès fan propostes de petites reformes, de matisos, de regulacions, d'ajustos, en l'actual sistema econòmic i social, que vostès saben –no cal que jo els hi asseguri– que no tenen la capacitat de revertir aquestes situacions. Amb les propostes que vostès fan, malauradament, continuaran havent-hi desnonaments, continuaran havent-hi drames i tragèdies com la de Badalona, continuarà havent-hi un creixement de la desigualtat, de la injustícia i de la precarietat. Aquesta, en tot cas, és la seva responsabilitat. Nosaltres, tanmateix, per responsabilitat, ens abstindrem en la votació d'aquest informe que vostès presenten. Evidentment, lògicament, en aquestes cent propostes n'hi ha algunes que són d'aplicació molt immediata, a curt termini, que són petites mesures de xoc que milloren en certa mesura algunes de les actuals polítiques públiques, i, òbviament, nosaltres, responsablement, no hi votarem en contra, ens abstindrem. Però no podem votar a favor d'un reguitzell de mesures que l'únic que fan és abundar en la mateixa situació econòmica i social que estem vivint i que ens ha portat a aquesta situació. Perquè la crisi que estem vivint actualment i la que viurem, malauradament, els propers temps no són només fruit de l'impacte de la Covid. En aquesta crisi ja hi érem, en la precarietat de la majoria de la classe treballadora ja hi érem, en el creixement de les desigualtats ja hi érem, en la crisi en les retallades en els serveis públics ja hi érem. I el que fa la Covid, òbviament, amb el seu impacte, és aguditzar, accelerar i agreujar aquest procés de crisi i les seves conseqüències. I vostès el que fan és, amb els diners que pretesament vindran d'Europa, injectar més diners en aquest sistema, en aquest sistema econòmic i social, amb la mateixa estructura, sense modificar l'estructura econòmica, la distribució de la riquesa, sense modificar l'estructura productiva, sense modificar les polítiques públiques, sense redistribuir substancialment la riquesa. El que fan és injectar més diners en aquest sistema, confiar en els operadors econòmics, en les grans corporacions, injectar-los més diners i més finançament, amb la il·lusa expectativa de que això generarà una activació econòmica i que aquests agents econòmics començaran, per art de màgia, a crear llocs de treball, a no precaritzar-los, a redistribuir la riquesa, etcètera. Em volen dir vostès quines garanties tenen o imposen, com hauria de ser, de que aquesta injecció de diners garantirà que no hi hauran acomiadaments? Que es reinvertiran els beneficis en el territori? Que es respectaran absolutament els criteris ecològics i propis d'una economia feminista? Que hi haurà control sobre el frau fiscal? Que hi haurà un control democràtic d'aquestes activitats? De cap manera, eh? Per tant, això és un brindis al sol. Mirin, la majoria d'economistes estan coincidint en que, malauradament, després de tants jocs de lletres, la sortida d'aquesta crisi serà una K, dramàticament: els rics, més rics, i els pobres, més pobres. I vostès el que fan és injectar diners als més rics, principalment a través del finançament europeu, amb l'expectativa de que la seva generositat permeti activar l'economia i crear llocs de treball, etcètera. Això serà un fracàs –això serà un fracàs. El que hem de fer –i en aquest sentit anaven les propostes que nosaltres hem fet– és modificar l'estructura econòmica. Òbviament, un pla de xoc d'urgència, d'emergència, de redistribució de la riquesa, d'habitatge, de rescat dels serveis públics, de l'economia, dels autònoms, de les treballadores. Un pla de xoc per tal d'aturar els acomiadaments, per tal de fer públics [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] els serveis i els recursos estratègics i les infraestructures del nostre país, començant per la salut i per l'educació –i acabo, president. Un pla de xoc que permeti un accés a l'habitatge universal, que el dret a l'habitatge sigui intocable en aquest país. Però també, a més d'aquest pla de xoc, modificacions de l'estructura econòmica cap a una economia de naturalesa ecologista, feminista i social, cap a una economia de naturalesa...
Diputat...
...socialista, que és l'única que podrà garantir un veritable rescat de la gent d'aquest país.
Ha acabat el seu temps.
Nosaltres ens abstindrem en l'informe i continuarem lluitant des del carrer, des dels ajuntaments i des d'aquest Parlament.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez. Endavant.
Gràcies, president. Consellera, diputades, diputats, estem immersos en una crisi sanitària, des de fa uns quants mesos, que ens ha comportat una important crisi econòmica i, de retruc, també una important crisi social. I tot això al que ens obliga, doncs, és a intentar adoptar mesures amb caràcter urgent, sí, però també amb caràcter més estructural, per tal de poder superar aquesta situació com més aviat millor, per poder superar la crisi sanitària, que és allò que encara ens posa entrebancs per tal de poder impulsar l'economia de forma plena. I aquest era l'objecte d'aquesta comissió, que neix –i ja ho ha dit alguna diputada– amb una voluntat potser de fer allò que el Govern no ha fet. Perquè el Govern, efectivament, porta mesos parlant de com abordar la reactivació de l'economia, de com abordar la recuperació de l'economia, però ho ha fet, al nostre entendre, amb una visió certament endogàmica. Ho ha fet només des del punt de vista del mateix Govern, nomenant un comitè d'experts –també nomenats directament pel Govern– i sense escoltar tampoc els sectors afectats, que contínuament acudeixen als diferents grups del Parlament per exposar-nos quines són les seves preocupacions i les seves reivindicacions davant d'aquesta situació. Per tant, amb aquesta comissió el que preteníem, precisament, és escoltar totes aquestes entitats, les seves propostes. I, per tant, aquest és el sentit de la comissió, no? Nosaltres el que volem posar en valor és el fet de que haguem estat capaços d'arribar a unes conclusions –més de cent propostes– que hem posat en comú sis grups parlamentaris, i això té un valor especial. Ara, si m'ho permet la diputada Segovia, la corregiré. Per nosaltres no pot ser el mínim comú denominador, perquè el denominador divideix; nosaltres preferim que sigui el mínim comú múltiple, perquè la voluntat d'aquestes propostes, precisament, és multiplicar. Multiplicar l'economia i multiplicar el benestar social per al conjunt de ciutadans de Catalunya. I és amb aquesta voluntat que tots els grups parlamentaris hem fet sacrificis. Per exemple, a nosaltres ens hagués agradat poder parlar i poder introduir en aquestes conclusions un capítol dedicat a les bonances de la moderació fiscal. Però, si ho fèiem, doncs, segurament no haguéssim obtingut el suport d'alguns grups parlamentaris. Ho entenem i ho assumim. Com també assumim que alguns dels aspectes que en matèria d'habitatge consten en aquestes conclusions nosaltres tampoc no els compartim plenament, però entenem que, per al bé final, que és un acord conjunt de sis grups parlamentaris, valia la pena fer aquestes cessions. Per tant, ni hi ha tot el que voldríem, ni tot el que hi ha ho compartim plenament, però, certament, el valor de l'acord crec que és superior a aquelles propostes que cadascun de nosaltres podríem plantejar i que ens diferencien, perquè estableixen o defineixen quins són els matisos que cadascun de nosaltres aportem. De propostes..., ara seré injust, perquè en destacaré potser algunes i en deixaré moltes, no?, però... El fet d'adaptar els avals i els préstecs a les necessitats actuals de la pandèmia, atès que quan van ser previstos va ser a l'inici de la pandèmia, que es desconeixia la durada d'aquesta, doncs, òbviament, requereix una revisió. Com també requereix una atenció especial l'atenció als diferents sectors que es veuen afectats a curt termini per les mesures restrictives, però també a mitjà i a llarg termini. Per exemple, el turisme patirà molt, i, per tant, seran necessàries mesures específiques per al turisme. I la reactivació ha de venir acompanyada també d'una..., lo que se'n diu «reconstrucció o lo que se'n diu «reorientació de l'economia. I, per tant, també serà un bon moment per aprofundir en la digitalització de l'economia en molts àmbits, no? I també reforçar els serveis públics, reforçar la salut, els serveis sanitaris, o reforçar els serveis socials perquè absolutament ningú quedi enrere. I acabo. Vull traslladar al Govern que rebin aquestes conclusions del Parlament no com una proposta..., mirin, ni dels sis grups parlamentaris que la subscriuen ni del mateix Parlament, sinó com una proposta de totes aquelles entitats, persones i associacions que han comparegut a la comissió...
Diputat...
...de la que estem parlant. Gràcies, president.
Gràcies. A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Ernest Maragall. Endavant.
Gràcies, president. Bé, jo crec que el primer que haig de fer és agrair-nos mútuament el treball i també el to amb el que hem intervingut avui tots fins ara, i segur que fins al final, cadascú defensant, naturalment, les seves posicions i la seva manera d'interpretar aquest document, el resultat d'aquest treball, però crec que també des d'un evident respecte i una valoració positiva del conjunt de l'aportació que hem aconseguit. Jo vull agrair molt especialment a l'Alícia Romero el seu treball, que podríem dir-ne..., una mica com a ponent, no?, diguem-ne, que ens ha ajudat, diguéssim, a conduir els treballs respectius amb bon resultat. També deixi'm dir, senyor Cano, que..., en fi, jo lamento, en canvi, la seva reflexió inicial, perquè em sembla que és absolutament incongruent amb el que hem fet tot aquest temps. No entenc que se'n pugui derivar aquesta interpretació, després de tot el que estem parlant i treballant. I és una mica trist veure com s'utilitza un treball conjunt i un document de consens simplement per agafar-lo i llançar-lo, com sempre fan vostès, com una pedra contra el Govern i contra tot el que es fa o s'intenta fer des de les nostres institucions. Jo creia que l'experiència serviria d'alguna cosa. Ja veig que no. Veig que costa poc abandonar l'objectiu real de la comissió i tornar als tòpics, a l'ús habitual que vostès fan dels tòpics més gastats, a la demagògia sistemàtica. Deixi'm dir-l'hi: vostès, amb aquesta intervenció... La seva feina hi és, en el document, però aquesta intervenció no representa aquest document, més aviat el neguen, l'amaguen i el perjudiquen. No em sorprèn, eh?, en qualsevol cas, que això sigui així. A veure, jo crec que és important començar per dir que aquesta comissió va ser constituïda per iniciativa dels grups de l'oposició, efectivament, a partir de la realitat duríssima que estem vivint tots, tots nosaltres i tants més, arreu de l'Estat i arreu d'Europa i arreu del món, i que va néixer jo crec també per afegir, no simplement per..., no és un clàssic de la funció parlamentària, més que legítima, el control del Govern, eh?; més aviat és una experiència en què el Parlament diu: «Que vingui la societat que representem, compartim reflexions, compartim aportacions i posem-les sobre la taula i deixem-les ben plasmades en alguna cosa que tingui utilitat manifesta per a nosaltres mateixos com a Parlament, per a la societat i per als mateixos executius amb els quals d'alguna manera també estem en relació, siguin els governs locals, el Govern de Catalunya molt especialment i en primer terme, és clar, i també el Govern central. Jo crec que aquesta comissió el que ha fet és això, eh?, afegir, no substituir. El Govern ha fet la seva. Jo crec que ho ha fet amb tanta evidència i eficàcia que és innegable i és absurd discutir-ho. I cada govern ha fet la seva. El Govern de l'Estat també, el govern dels ajuntaments també, els governs europeus també. Tothom ha fet el que ha pogut, en el millor sentit. I és cert que n'estem tots plegats aprenent d'una manera duríssima en una situació, efectivament, d'una complexitat i d'una exigència indiscutibles. Però aquesta comissió el que ha fet és afegir coneixement real de la situació, ha permès identificar millor objectius i ha permès assenyalar horitzons, assenyalar camins, vies i criteris a seguir per assolir-los. És obvi que tenim, com a societat, greus dificultats per gestionar aquesta segona onada. Avui veiem, avui mateix, com cada intent de retorn a una major flexibilitat, des del punt de vista de l'activitat econòmica, genera –sembla com si fos un ressort automàtic– un salt endavant en el sentit negatiu dels nostres indicadors bàsics de salut. És una dada que no crec que puguem oblidar, també des de la perspectiva de la feina d'aquesta comissió. A vegades sembla que ens entestem –com a societat, ara estic dient, no com a comissió– a negar l'evidència i seguim actuant com si la setmana que ve s'hagués d'acabar tot, com si poguéssim ja tornar a començar a pensar només en la reconstrucció, la recuperació econòmica, i com construïm futur. I ara ens estem exigint que el Nadal sigui Nadal, que les vacances siguin vacances, que la vida social, l'oci, el lleure, el treball..., que tot retorni a ser el que era. Doncs bé, resulta que la lliçó és que hem de ser una mica més humils, que hem de ser una mica més autoexigents amb nosaltres mateixos com a societat i com a administració, molt en primer terme, que és el que representem avui aquí nosaltres, i que, per tant, hi ha un pols encara viu i exigent que encara no hem resolt ni molt menys, enllà de les expectatives positives que les vacunes que sembla que estan arribant ens puguin oferir. Tant de bo que sí, i tant que sí, ens les creiem i les assumim, però no sembla que siguin ni per elles mateixes remei absolut ni que acabin de significar que puguem a curt termini deixar de fer aquesta reflexió que fèiem en aquesta comissió i deixar de pensar, de preparar, d'assumir i de prendre decisions en tots els sentits. Avui sabem que arreu d'Europa tothom s'està preparant per a la tercera onada. Encara no hem acabat la segona i ja ens estem preparant per a la tercera, que ens diuen que arribarà al gener. A Alemanya, jo crec que amb una certa raonabilitat, apliquen el criteri «més val prevenir que curar, diguem-ne, no?, i s'estan anticipant i estan exercint, amb una duresa formal i de contingut indiscutible, una determinada política preventiva i de limitació d'activitat i de limitació de mobilitat social, etcètera. Bé, jo crec que, efectivament, com deia la senyora Romero al principi, vam encertar al decidir que aquesta comissió treballés en dues parts. Ara sabem que la transició és molt més llarga, si no de durada indefinida, i sabem que enllà d'aquestes perspectives positives ens queda molt encara per treballar i per aplicar com a responsabilitat, sobretot pública, en aquest període. I per això aquest document té més sentit, eh?, precisament perquè té davant un període llarg d'aplicació. Ara, deixin-me dir que ens equivocaríem si d'aquestes cent quatre conclusions, senyora Romero, que vostè esmentava, amb raó, en féssim –ningú ho ha fet, eh?, literalment, cosa que agraeixo–..., no són una instrucció tancada. No són una ordre al Govern que el Parlament està legitimat per fer. Són més aviat, diguéssim, una acumulació de possibilitats, de diagnòstics, de dades, d'informació, de definició de criteris, de tot el que ens han aportat els compareixents, d'una manera molt efectiva i molt d'agrair, i de tot el que ja, com a grups polítics, assumim com a pròpia responsabilitat. És un document de suma, més que de síntesi, i d'acumulació, més que de selecció. I així és per fer possible el consens, tothom hi ha posat la seva. Però també diguem-nos-ho clarament, no és cert que sigui un document només de primera fase, tal com havíem dit. No hem respectat massa aquesta mirada a l'immediat. I és natural, oi que sí? Tots hi hem abocat la nostra càrrega, la nostra ideologia, la nostra manera de veure el món, els dèficits acumulats, les febleses estructurals dels sistemes públics, les exigències derivades de la mateixa pandèmica, etcètera. Hi és tot: hi ha l'avui, el demà i el demà passat; l'urgent, el necessari i el convenient; la reforma pendent de fa anys i la transformació que ara sabem que és possible i que hem d'assumir com a necessària. És un catàleg solvent que des del Parlament recollim i traslladem. El retornem en forma de conclusions a la mateixa societat, a qui hem escoltat, i el traslladem als governs, als respectius governs, perquè el tinguin en compte, i tant de bo que siguin capaços de practicar-lo, de dur-lo fins a les últimes conseqüències. Però és obvi que no és un programa de govern. No té ni l'avaluació, ni la quantificació, ni el cost d'oportunitat que seria necessari perquè ho fos. Hi han moltes coses a destacar del contingut real, eh? En fi, ara seria molt llarg... En tinc moltes d'apuntades, tant en el terreny de la salut, quan parla d'aquesta aspiració –que ve de lluny, també– d'arribar al 7 per cent del PIB, o de la primària i de la integració de les xarxes socials i hospitalàries, o del sistema social i el sistema sanitari, etcètera. O quan parla d'abandonament escolar, i del que això representa, i de l'absentisme que se'n deriva. O quan parla de tots els elements d'emergència social, del «housing first; de com hem de, per exemple, vetllar perquè l'empadronament sigui una eina administrativa eficaç a l'hora de fer front a determinades conseqüències, com les que abans esmentava el senyor Riera, amb una certa raó. O quan parlem de cultura i d'evident, diguéssim, i estructural, sí, dèficit de dedicació de recursos que aquest sector pateix. O dels fons de rescat local i de les xifres que s'hi acompanyen. O deixi'm acabar fent referència, diguéssim, a aquesta perspectiva més del que li demanem a Europa, del missatge que enviem a les nostres institucions marc. Estem parlant d'atendre també amb recursos extraordinaris no només el futur de les inversions i dels next generation, sinó l'ara generation. I ara el concepte clau...
Diputat...
...jo crec que és redistribució, que vol dir despesa, despesa ordinària, però més aviat mesurada en termes extraordinaris, que vol dir solidaritat interna entre grups...
Diputat, s'ha acabat el temps.
...vol dir fiscalitat al servei de la redistribució. Els conceptes claus de la segona fase seran inversió productiva i creixement sostenible, però ara són redistribució, solidaritat i fiscalitat adequada en aquesta realitat exigent. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Jordi Munell. Endavant.
Gràcies, president. Diputades, diputats, vicepresident, consellera, bé, com ja s'ha fet..., intervenir el darrer, doncs, té aquestes coses. Primer, posar en valor la tasca d'aquesta comissió. Estem amb unes eleccions a la cantonada, i, per tant, seria pensable que cada grup pogués, doncs, marcar diferències i marcar perfil propi, i en aquesta comissió això no ha estat així. Hem set capaços, com ja s'ha repetit reiteradament, de posar-nos d'acord per tenir un document consensuat amb cent quatre propostes que elevem, en aquest cas, al Govern de la Generalitat, però també algunes, com en faré esment després, al Govern de l'Estat, no?, malgrat que tenim la força i el poder que tenim, però, en tot cas, crec que és important també matisar-ho. Hem parlat de mínim comú denominador, de mínim comú múltiple, i a mi m'agradaria més parlar..., una mica barrejat, no? En aquest cas, del màxim comú denominador, allò màxim que hem set capaços de posar en comú sense trencar el consens. Però a la vegada també m'agrada, com diu el senyor Rodríguez, que sigui allò mínim que som capaços de demanar en aquest cas al Govern i a la societat perquè tingui efecte multiplicador en el que ens està passant com a societat, no? Per tant, possiblement hauríem de buscar, doncs, una explicació una mica entre les dues, no? En qualsevol cas, també repetir el que ja s'ha dit, agrair l'esforç de tots els grups, en aquest cas, lamentant que la CUP no s'hagi volgut sumar a aquest consens, com ja ha explicat el diputat Riera. També donar les gràcies als compareixents, que, doncs, de forma moltes vegades molt ràpida i molt sobtada se'ls va convidar a comparèixer. I, per tant, també som conscients que això dona peu a una segona fase, com ja s'ha dit, i, per tant, a la propera legislatura això es pot anar ampliant amb altres compareixents que també han fet falta. I també transmetre des d'aquí un record també a totes les famílies i persones que en el nostre país han patit o estan patint els efectes d'aquesta pandèmia en tots els sentits, eh?, de salut, sanitari, familiar, i també social o laboral. En aquest cas, a mi sí que m'agradaria fer una mica de resum ràpid, no?, o destacar algunes d'aquestes propostes que elevem, en aquest cas, com dèiem, per un costat al Govern nostre, del nostre país, eh?, i conscients també que no en totes hi tenen, doncs, l'exclusivitat de la responsabilitat, però que, en qualsevol cas, sí que hi poden treballar. I, després, unes quantes, com dèiem, al Govern estatal, eh? Per exemple, algunes que m'agradaria destacar..., demanem que es posin els fonaments d'un pacte nacional per a la sanitat pública; «pacte nacional vol dir que la sanitat no sigui objecte de debat polític, sinó que sigui objecte de compromís nacional, no?, com passa amb altres temes. També augmentar el pressupost públic destinat a l'educació fins al 6 per cent del PIB. Crec que, com deia abans, amb aquest ampli consens de sis grups de l'arc parlamentari..., és un objectiu de societat, un objectiu de país, eh? I fins i tot m'agradaria més, des de la nostra vessant..., un objectiu d'estat. També que l'educació de zero a tres anys sigui considerada universal, perquè és una eina per a la igualtat d'oportunitats. També l'impuls definitiu a la formació professional i a la formació dual com a estratègia per a la societat, per sortir-nos-en en el futur. També aplicar i desenvolupar el Pacte nacional per a la societat del coneixement. Que això sigui una prioritat els propers mesos i els propers anys immediats com una estratègia compartida i consensuada entre l'educació superior, la recerca, la innovació i l'economia productiva, i que puguem dibuixar aquesta Catalunya del futur. També modificar la Llei de renda garantida de ciutadania i adaptar-la, amb el nou ingrés mínim vital, per ampliar-ne la cobertura. També –ja s'ha dit, eh?– la millora de les condicions laborals per dignificar el treball en l'àmbit de la salut i en el món assistencial, eh? O posar la pobresa infantil com un objectiu a eliminar en la política propera i incrementar fins al 2,4 per cent del PIB la inversió en protecció social en la infància i en la família. Revisar el model assistencial residencial, i, per tant, connectar ja definitivament les residències amb el sistema públic de salut. Impulsar també un pla de xoc per a una xacra de la societat, que és l'atur juvenil. I, per tant, com a societat, també que tinguem l'objectiu de reduir aquesta taxa d'atur juvenil i, sobretot, de posar fi a la precarietat laboral, especialment entre el jovent. També augmentar fins al 2 per cent les partides del Departament de Cultura. De fet, la comissió celebrada el dilluns també així ho va consensuar. Desplegar també tot allò normatiu perquè la cultura sigui un bé essencial i continuar el rescat del sector cultural. També aprovar un pla de xoc amb els ajuntaments –ja s'ha esmentat, també–, fins a 500 milions. Objectiu ambiciós, no ens quedem..., i, per tant, posem deures al Govern, a l'actual i al que vingui, amb xifres. També augmentar la convocatòria del PUOSC i el Fons de Cooperació Local fins als 200 milions d'euros, per sobre del que el Govern té previst. Per tant, xifres ambicioses i conscients, i amb la voluntat que des dels ajuntaments també s'activi l'economia activant l'economia de proximitat, no? –l'efecte multiplicador de l'economia. També una comissió permanent Generalitat-municipis orientada a la reconstrucció social verda. Finalitzar el desplegament d'una cosa que és essencial avui dia, que és la fibra òptica, a totes les comarques i ciutats del nostre país, amb igualtat d'oportunitats visquis a Setcases o visquis a la Diagonal. Reforma, també, de l'atenció primària, una reforma estructural, dotant-la del suficient pressupost personal i infraestructures pròpies. I també un altre tema important per al país, un pla interdepartamental de tots dels departaments per lluitar contra el despoblament d'algunes zones. Per tant, que tinguem un país equilibrat. Aquests són deures concrets. N'he fet un resum. N'hi ha molts més, en aquests cent quatre que formen part d'aquest document. Però també algunes..., com dèiem, davant del Govern central. El Govern central també en té, de responsabilitats. Des d'aquí podem intervenir en el que podem, però com a mínim podem fer d'altaveu i podem demanar també al Govern, a l'actual, al Govern en funcions i al proper, doncs, que negociï amb el Govern central per restituir algunes coses que són imprescindibles per fer front a aquesta postpandèmia i la tercera onada que ens ve ara, com ens estan alertant. Recordem que el Govern central és el qui té la clau de la caixa, ens agradi més o ens agradi menys. De la caixa ordinària, perquè és qui recapta –ho hem dit en altres intervencions– el 95 per cent de la fiscalitat de Catalunya, però també de la caixa extraordinària, perquè és qui té la responsabilitat del repartiment d'aquests fons Next Generation Europe i dels PERTE, els proyectos estratégicos para la recuperación y transformación económica, com s'ha debatut també en aquell debat monogràfic que vam fer sobre els fons aquests. En aquest cas, què demanem a l'Estat? Demanem que mantingui el màxim temps possible i de forma automàtica, quan calgui, el perllongament dels ERTOs, que això sigui una garantia per als treballadors i una garantia també per a la subsistència de les empreses, com fan altres països europeus. També que l'Estat reconegui la intermitència laboral del sector cultural i que posi en marxa l'Estatut de l'artista i un sistema d'incentius també en el mecenatge cultural –incentius fiscals. També que l'Estat mantingui aquesta flexibilització que ha fet a darrera hora dels superàvits i els romanents municipals i de la regla de la despesa per poder mantenir l'efecte multiplicador de l'economia en la inversió pública. També establir amb l'Estat i les instàncies corresponents com participarà la Generalitat de forma directa i també, doncs, com intervindran els ajuntaments, les administracions locals o altres entitats, en l'aplicació d'aquests fons europeus. De fet, com es va debatre..., es va demanar també en el debat monogràfic sobre aquests fons. A l'Estat, també una reforma de la Llei de bases de règim local per adaptar el finançament dels ajuntaments i de l'Administració local a la nova realitat, no?, i al que ens ve ara. I també demanar a l'Estat que fixi polítiques públiques que permetin recuperar la demanda interna com una estratègia per generar activitat i garantir i incrementar l'ocupació. Per tant, són deures des d'aquesta comissió, una comissió excepcional, i, per tant, amb un consens excepcional. Deures per al Govern de la Generalitat i deures també per al Govern estatal. Esperem que no es quedin aquí, doncs, en aquest escrit, que no es quedin aquí en aquest altaveu, sinó que vegem els propers mesos com s'apliquen i com donen els fruits i els resultats, de la mateixa manera que els membres de la comissió així ho hem treballat. M'afegeixo també a l'agraïment a la Mesa de la comissió: a la senyora Granados, presidenta; la senyora Fort, vicepresidenta, i, com ja hem dit, també a alguns..., la senyora Romero, en particular, perquè aquests darrers dies segurament és la que ens ha posat una mica les piles a la resta de portaveus i membres de la comissió per poder arribar a temps i presentar-les en aquest últim Ple, com així es va manifestar la voluntat. També gràcies a la resta de companys i companyes d'aquesta comissió, i, especialment, com he dit abans, per l'esforç de fer un consens al màxim possible i presentar-lo aquí en seu parlamentària. Moltíssimes gràcies a tothom. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. [[Decret llei 43/2020, de 17 de novembre, pel qual s'habilita el Consell Català de l'Esport per a l'atorgament d'ajuts extraordinaris i d'emergència per fer front a la suspensió de l'obertura al públic de les instal·lacions i dels equipaments esportius a Catalunya, es crea el Fons extraordinari addicional 2020 per als ens locals, i es modifica el Decret llei 41/2020, de 10 de novembre, de mesures extraordinàries de caràcter social en centres educatius i en l'àmbit de l'educació en el lleure i de les activitats extraescolars per fer front a la crisi sanitària, econòmica i social generada per la Covid-19]] [[203-00070/12]] Acabat aquest debat, passem al següent punt de l'ordre del dia, concretament el novè, que és el debat sobre la validació del Decret llei 43/2020, de 17 de novembre, pel qual s'habilita el Consell Català de l'Esport per a l'atorgament d'ajuts extraordinaris i d'emergència per fer front a la suspensió de l'obertura al públic de les instal·lacions i dels equipaments esportius a Catalunya, es crea el Fons extraordinari addicional 2020 per als ens locals, i es modifica el Decret llei 41/2020, de 10 de novembre, de mesures extraordinàries de caràcter social en centres educatius i en l'àmbit de l'educació en el lleure i de les activitats extraescolars per fer front a la crisi sanitària, econòmica i social generada per la Covid-19. En primer lloc, per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret llei, té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó.
Gràcies, president. Certament, acabem de debatre el que ha de ser la gestió d'aquesta post-Covid, la gestió d'aquesta emergència sanitària, però alhora d'aquesta postemergència, que deriva també en una crisi econòmica i social, i quines han de ser les mesures, doncs, que s'han de prendre com a país, que hem de prendre a mitjà i llarg termini. Però, alhora, com a govern ens trobem amb la necessitat dia a dia, de donar resposta a la realitat de la situació actual, derivada de les mesures que hem d'anar prenent per fer front a aquesta pandèmia que encara ens colpeja fortament. Per tant, avui presentem aquest decret llei, que consta de tres parts. Una primera part en què s'habilita el Consell Català de l'Esport per a l'atorgament de tots aquells ajuts extraordinaris i d'emergència per fer front, doncs, a la suspensió que vàrem haver de decretar d'obertura al públic de totes les instal·lacions i dels equipaments esportius de Catalunya. També aquest decret llei contempla la creació d'aquest Fons extraordinari addicional per a l'exercici 2020 per als ens locals. I, alhora, també preveu la modificació del Decret llei 41/2020, de mesures extraordinàries de caràcter social en centres educatius i en l'àmbit de l'educació en el lleure i de les activitats extraescolars per fer front a la crisi sanitària i econòmica i social generada per la Covid-19. Per tant, president, començo donant compte d'aquesta primera part d'aquest decret, la que es refereix al món de l'esport, que, com vostès saben i a mi m'agrada recordar sovint, cada vegada que vinc aquí al Parlament i m'interpel·len o tinc alguna resposta a alguna pregunta, doncs, pel que fa referència al sector de l'esport..., m'agrada recordar que representa un 2 per cent del nostre producte interior brut, segons les darreres dades de l'Observatori de l'Esport, a Catalunya, sense oblidar els milions i milions de persones que a Catalunya practiquen esport o practiquen activitat física de manera regular. I, davant dels efectes de la pandèmia a nivell esportiu, econòmic, laboral i social ocasionats al conjunt del sector de l'esport i de l'activitat física a Catalunya, des del Govern hem volgut impulsar un conjunt de mesures per tal de mitigar aquesta afectació en el si de les entitats esportives. Amb l'objectiu de posar en comú actuacions concretes per fer front a aquestes afectacions, des del Departament de la Presidència hem estat en tot moment i hem volgut estar en tot moment al costat de les entitats del nostre país i recollir de primera mà els problemes del sector. Una de les accions impulsades ha estat la convocatòria constant dels màxims representants del sector esportiu a Catalunya mitjançant una taula de treball sectorial. De fet, des de la seva constitució –el mes d'abril passat– fins a l'actualitat ens hem reunit amb el sector per compartir les dificultats i per tal de canalitzar les inquietuds i també les demandes. I ho hem fet sovint, amb molta periodicitat. Així, doncs, des del Govern hem utilitzat aquestes reunions amb un doble objectiu. El primer és traslladar al sector tota la informació de les actuacions que el Govern estava a punt de dur a terme per tal d'impulsar o de pal·liar els efectes de la pandèmia. I també un altre objectiu, el de recollir i compartir les preocupacions del sector esportiu per poder actuar en funció de les necessitats dels agents que en conformen el sistema. Entre les demandes i les necessitats recurrents de les entitats esportives i de les empreses dedicades al foment de la pràctica esportiva, cal destacar l'aspecte econòmic i de liquiditat i l'adaptació de les normatives que anàvem dictant. I és en aquest sentit que la primera part d'aquest decret llei habilita el Consell Català de l'Esport per a l'atorgament d'ajuts extraordinaris i d'emergència per fer front a la suspensió de l'obertura al públic de les instal·lacions i dels equipaments esportius a Catalunya, que vàrem haver de decretar per dur a terme, doncs, totes aquelles accions necessàries en la gestió d'aquesta segona onada. La suspensió d'aquesta activitat i el tancament de les instal·lacions i dels equipaments esportius durant el mes de novembre ha tingut –i en som conscients– una greu afectació econòmica i social de caràcter essencial en el sector de l'esport i de l'activitat física a Catalunya. I això justifica l'adopció de mesures extraordinàries i d'emergència adreçades a intentar pal·liar les conseqüències derivades d'aquesta suspensió. I entre aquestes mesures extraordinàries s'aprova una línia d'ajuts dotada amb 25 milions d'euros que té com a finalitat afavorir la sostenibilitat econòmica del sector de l'esport i de l'activitat física a Catalunya, contribuir al manteniment i a la continuïtat de la seva activitat, i pal·liar les afectacions econòmiques i socials que es puguin produir en aquest àmbit. Voldria remarcar que aquesta no és la primera compareixença per presentar mesures econòmiques addicionals per al sector esportiu que he fet en aquest Parlament. De fet, si ho recorden, ja vàrem fer el debat en el seu dia i la validació del Decret llei 15/2020, pel qual s'autoritzava en aquell moment el Consell Català de l'Esport per prestar garantia durant l'exercici 2020 fins a una quantia màxima global de 10 milions d'euros a favor de l'Institut Català de Finances per a l'atorgament de préstecs que permetien facilitar la liquiditat de les entitats esportives inscrites en el Registre d'entitats esportives afectades per la situació derivada de la Covid-19. És durant aquest 2020 que també hem volgut garantir i ampliar totes les dotacions de les convocatòries de subvencions per tal de donar resposta a aquesta complicada situació de pandèmia. I, en concret, s'han treballat d'altres mesures extraordinàries per poder arribar a tot el sector afectat, actuacions que han posat a disposició del sector 35 milions d'euros més no previstos inicialment, abans de l'inici d'aquesta pandèmia. I, en concret, en aquest decret llei..., cal assenyalar que, tot i que el Departament d'Empresa i Coneixement té atribuïda, entre d'altres, la competència consistent a impulsar i a promoure iniciatives en l'àmbit de l'empresa que siguin d'interès per a la competitivitat de l'economia, aquest decret el que fa és habilitar precisament el Consell Català de l'Esport per convocar, tramitar i resoldre la línia d'ajuts esmentada, atès que és un organisme públic i que, per raó de l'àmbit en matèria d'actuació, té un coneixement directe del sector esportiu i de l'activitat física a Catalunya. D'aquesta manera es garanteix la màxima simplificació i la màxima celeritat administrativa en la tramitació d'aquests ajuts extraordinaris i d'emergència, que tant poden ser per a entitats esportives –recordem-ho– com per a empreses del sector. Els beneficiaris d'aquesta línia d'ajuts són els titulars de la gestió d'instal·lacions esportives a Catalunya, entitats esportives privades sense finalitat de lucre i que estiguin registrades en el Registre d'entitats esportives de la Generalitat de Catalunya. Aquí estem parlant de clubs, de federacions, de consells, de fundacions, i també de totes aquelles empreses que gestionen instal·lacions esportives d'acord amb l'epígraf propi d'instal·lacions esportives o també d'escoles i serveis de perfeccionament de l'esport. També estem parlant aquí de clubs, federacions i consells esportius, i també d'empreses del sector, principalment gimnasos. I queden exclosos com a beneficiaris d'aquesta línia d'ajuts els ens locals de Catalunya, per als quals aquest decret llei –després en parlaré– ja crea un fons extraordinari addicional per a aquest 2020. També les persones jurídiques participades en més d'un 50 per cent per capital públic i aquells professionals autònoms que també disposen d'una partida específica d'ajuts per part del Govern. Així, doncs, i seguint aquesta tramitació, el Consell Català de l'Esport ja ha publicat les dues resolucions de les bases i la convocatòria: la resolució que es va publicar el 25 de novembre, per la qual s'aprovaven les bases reguladores per a la concessió d'aquests ajuts extraordinaris i d'emergència per fer front a la suspensió d'obertura al públic de les instal·lacions esportives aquí a Catalunya com a conseqüència de la Covid-19, i també la resolució del 26 de novembre, per la qual s'obre la convocatòria per a la concessió d'aquests ajuts extraordinaris i d'emergència. Doncs sàpiguen que avui mateix –estem a 15 de desembre– ja s'ha resolt la convocatòria, i finalment obtindran ajut un total de 1.234 entitats, entre les quals hi ha 680 empreses, 12 fundacions i 542 entitats esportives. Un altre fet a destacar i que també vull posar en valor és que la previsió feta des del Govern ha estat ben proporcionada, i amb l'import que havíem previst, aquests 25 milions d'euros que abans els he esmentat, hem pogut cobrir totes les sol·licituds que complien els requisits de les bases. Per tant, l'import de l'ajut s'estableix en funció del nombre de metres quadrats de la superfície dels espais esportius, de la instal·lació esportiva, recollida al Cens d'equipaments esportius de Catalunya, i de la naturalesa de la instal·lació esportiva afectada per la mesura de suspensió de l'obertura al públic. En el cas que la persona sol·licitant gestioni més d'una instal·lació esportiva afectada per la suspensió de l'obertura al públic, també l'import màxim de l'ajut és de 250.000 euros –per tant, té un topall. Els informes econòmics i les previsions de sol·licitud i de pressupost fetes pel Govern han complert totes les expectatives. Totes les entitats sol·licitants que compleixen les condicions establertes a la convocatòria i les bases poden ser beneficiàries de la subvenció. I una vegada feta aquesta primera anàlisi de les sol·licituds, com els deia, s'atorguen gairebé la totalitat d'aquests 25 milions d'euros que havíem previst, sense que cap entitat que compleixi els requisits quedi fora del procediment de concessió de concurrència competitiva. I fins aquí aquesta primera part d'aquest decret, en relació amb el món de l'esport. I passo ara, doncs, a donar compte de la part del decret que afecta el món local. Un món local que –m'agrada sempre posar-ho en valor– ha estat també en la primera lluita contra la pandèmia i ha estat duent a terme totes aquelles despeses no previstes inicialment en el pressupost 2020. I ha estat al peu del canó gestionant també la pandèmia des del primer moment al costat de la ciutadania i també, com els deia, aguantant unes despeses sobrevingudes. I des del Govern de Catalunya, en aquest sentit, ens hem compromès a acompanyar-los en aquestes despeses derivades de la gestió de la Covid-19. I aquest decret llei el que fa també és crear aquest Fons extraordinari addicional per a aquest 2020 per als ens locals, dotat amb 20 milions d'euros, per finançar les mesures que adoptin per fer front, com els deia, a aquesta crisi sanitària, econòmica i social generada per la Covid-19. A partir d'aquí, voldria fer un parèntesi. Aquest fons de cooperació local extraordinari està dotat amb 120 milions d'euros: 20 milions d'euros immediats per a aquest 2020, i 100 milions d'euros ja compromesos per al 2021, els 50 primers per al primer trimestre del 2021 i els 50 restants per a la resta de l'any. Però entenent, doncs, que aquesta crisi sanitària també deriva en una crisi econòmica i social d'una magnitud elevada i que, per tant, també generarà major despesa als ens locals, des del Govern de Catalunya també hem determinat aquesta quantia per a l'exercici 2021, de tal manera que els ajuntaments, ara que estan confeccionant els seus pressupostos municipals per al 2021, comptin ja amb aquesta partida extraordinària de suport per part del Govern de la Generalitat de Catalunya en les seves finances per tal de pal·liar els efectes, com deia, d'aquesta crisi sanitària, però que sobretot el 2021 serà econòmica i social. Es podran beneficiar d'aquests fons tots els ens locals, els ajuntaments, els consells comarcals i el Consell General d'Aran, l'Àrea Metropolitana de Barcelona per a l'àmbit del Barcelonès i les entitats municipals descentralitzades. En concret, aquest fons extraordinari d'aquests 20 milions per al 2020 es distribueix de la següent manera: 13 milions d'euros per a tots els municipis de Catalunya, 6 milions d'euros per distribuir entre l'Aran i la resta de consells comarcals de Catalunya –a excepció del Barcelonès–, 287.000 euros per a l'Àrea Metropolitana de Barcelona i 56.000 euros per a les entitats municipals descentralitzades de Catalunya. I, ja per acabar, donar compte de la tercera part del decret llei, que fa referència, en aquest cas, a l'àmbit de l'educació en el lleure i de les activitats extraescolars, tot i que en aquest cas el conseller Bargalló ja els va donar les oportunes explicacions al passat Ple, quan va convalidar el Decret 41/2020. I és que, com saben, mitjançant aquesta norma es modifica aquest Decret llei 41/2020, de mesures extraordinàries de caràcter social en centres educatius i en l'educació en el lleure i de les activitats extraescolars, establint un ajut extraordinari d'urgència en tres modalitats diferents amb les quals es pretén donar resposta a les diferents especificitats del sector: la modalitat de les activitats específicament de lleure educatiu –estem parlant d'aquells esplais diaris, de dilluns a divendres, o d'esplais o agrupaments escoltes que fan activitat el cap de setmana–; parlem, després, de la modalitat per a les activitats extraescolars, i la tercera modalitat és la que fa referència a les instal·lacions juvenils. I, a partir d'aquí, fruit de la voluntat que la resposta donada sigui el més ajustada possible a les singularitats del sector del lleure educatiu i de les activitats extraescolars, s'han revisat les dues primeres modalitats tant pel que fa als beneficiaris com als imports dels ajuts. En aquest sentit, s'ha considerat convenient incrementar els ajuts en les activitats de lleure educatiu realitzades de dilluns a divendres equiparant-les a les activitats extraescolars a l'efecte de l'ajut. I, pel que fa a les activitats de lleure educatiu en cap de setmana, s'ha previst una simplificació del procediment de sol·licitud per tal de fer-lo més àgil i fer possible que els ajuts dirigits a les entitats que pertanyin o bé a una federació o a una coordinadora d'entitats de lleure educatiu s'atorgaran a través de les federacions i les coordinadores sempre que aquestes entitats i les seves federacions estiguin inscrites en el Cens d'entitats juvenils de la Direcció General de Joventut del Departament de Treball, Afers Socials i Famílies. I, per últim, i per fer efectiva la voluntat del Govern d'atendre totes les sol·licituds amb dret a ajut, elimina –això és important– la previsió de l'atorgament de les subvencions segons l'ordre cronològic de presentació de les sol·licituds i estableix l'ampliació de la dotació pressupostària en cas que s'exhaurís el crèdit per atendre totes les sol·licituds que compleixen els requisits per ser-ne beneficiari. Dir-los que a data d'avui tenim presentades aproximadament unes tres mil sol·licituds. I, per tant, aquesta és la situació en què es troba en aquest moment aquest decret llei. Per tant, jo els presento avui aquest decret llei per a la seva convalidació, que amplia els ajuts a aquests sectors afectats, afectats per les mesures que s'han hagut de dur a terme per combatre aquesta Covid-19 i per les conseqüències que ha generat aquesta pandèmia. I els demano, per tant, el vot favorable a la seva convalidació. Moltes gràcies, diputades, diputats, president.
Gràcies, consellera. Seguim ara amb la intervenció dels grups parlamentaris. I, en primer lloc, té la paraula, en nom de Ciutadans, el diputat senyor Dimas Gragera. Endavant.
Gracias, president. Diputados, diputadas, consellera, buenas tardes a todo el mundo. Estamos ante uno de esos decretos que acostumbran a traer a los últimos plenos, enmarcados, desgraciadamente, en el contexto de la pandemia que nos envuelve y que ha sido fruto del debate en este Pleno también. Uno de esos decretos que, a nuestro entender, pues, llegan tarde y mal, y con ayudas que nosotros consideramos insuficientes; insuficientes en términos absolutos, pero también insuficientes en la comparativa que desprenden las cuentas de este Govern en otros aspectos, como privilegios o despilfarros a los que ya nos hemos referido de forma reiterada durante esta legislatura. Al menos es de agradecer que ustedes no incluyen en estos decretos blindar los sueldos de altos cargos o privilegios a expresidentes, como ya hemos visto que han hecho propiamente en esta pandemia. Tratan, como ha explicado bien la consellera en el caso concreto, de tres áreas principales: la relación de la Administración de la Generalitat con los entes locales; se refieren ustedes también al sector deportivo, y, por último, a actividades de lleure, actividades extraescolares y algunas derivadas, también, de la educación. Sobre los entes locales, se lo voy a decir bastante claro. Habla usted de que quizás se ampliará con 100 millones de euros más, pero vamos a hablar de lo tangible, porque las promesas del Govern ya las conocemos. La ayuda directamente nos parece ridícula, y voy a intentar justificárselo. Ustedes destinan 20 millones de euros, para los cuales ustedes ya han hecho una distribución, y conocemos la asignación específica que hay para cada municipio. Pues, miren, para Barcelona, para Tarragona, para Girona, para Hospitalet de Llobregat, para la Garriga, para Santa Coloma de Gramanet, para Cornellá, para Tarrasa, para Manresa, esta ayuda, esta asignación, no llega ni a un 1 por ciento de su presupuesto municipal. Yo no sé... Usted ha gestionado, usted ha gestionado a nivel local. Con una ayuda que no llega al 1 por ciento de presupuesto no sé cómo se va a cubrir todo lo que ustedes decían de lo que han tenido que asumir los ayuntamientos por la pandemia. Pero si lo ponemos también en términos de ayuda per capita, podríamos decir –es decir, coger la población de estos municipios, la ayuda, y dividirlo–, no llega la ayuda ni a un euro por habitante en el 90 por ciento de los municipios de Cataluña. No les da ni para llamar al 061, cuando ustedes lo tenían de pago con motivo de la pandemia. Pero fíjense también en la paradoja: la deuda que ustedes mantienen con los ayuntamientos, en fecha octubre de 2020, que es la última información actualizada que tenemos, ronda los 100 millones de euros; es cinco veces más que la ayuda que ustedes dan. Y todo lo que ustedes deben a los ayuntamientos con sentencia en firme, con motivo de lo que adeudan de escoles bressol, supera también esta cantidad. Con lo cual podríamos decir que son los ayuntamientos los que están financiando esta propia ayuda. Ya les digo, esto viene de lejos, su gestión con los ayuntamientos. Y hemos tenido ocasión, además, de debatir..., se resumiría en que no pagan lo que tienen que pagar, no asumen las competencias que deben asumir, y, además, no dan, no conceden, ayudas ni proyectos de financiación o cofinanciación significativos. Y si nefasta es su gestión en lo relativo a los ayuntamientos, pues tampoco ha ido mucho mejor en los aspectos relacionados con el sector deportivo, un sector que lleva años reclamando una mejor financiación. Usted hacía la referencia: un 2 por ciento del PIB. Pues un 2 por ciento del PIB..., creo que correspondería la reivindicación histórica del sector, de por lo menos un 1 por ciento del presupuesto, algo que no es así. Y también correspondería declarar, como pronunció y como manifestó Ciudadanos en este Parlament, al sector como actividad esencial, algo que ustedes no han considerado en ningún momento durante la pandemia. En cambio, nosotros vemos cómo ustedes riegan a las plataformas proselección catalana mientras otras entidades deportivas sin ánimo de lucro o entidades que promueven el deporte inclusivo, pues, directamente son ignoradas. Y, en lo concreto, a estas ayudas recogidas en el decreto... Usted dice que ha interlocutado con el sector. Nosotros también, y lo que nos dicen es que no es el método de asignación más eficiente, que no son los criterios que puedan llegar a un mayor número de entidades. Porque ustedes lo vinculan a un factor que es fundamental, que es la instalación para la concesión de la ayuda, y esto dejaría fuera a un porcentaje muy elevado de entidades deportivas en Cataluña. Pero, vamos, que tampoco vamos a esperar nosotros grandes cosas de ustedes en lo que se refiere a la asignación de ayuda, porque cuando no tienen que dársela a sus amigos ustedes se pierden. Y ya lo hemos visto, ¿no?, con el tema de autónomos. No les vamos a pedir que establezcan criterios de transparencia o criterios justos a quienes no los realizan de forma habitual. Y, volviendo al área deportiva, yo creo que el colmo de su nefasta gestión lo hemos visto durante esta legislatura, ¿no? Ver cómo el secretari general de l'Esport está imputado por presunta corrupción, ver cómo constantemente tiene que ir a declarar. Y yo creo que es perverso que aparezcan informaciones donde presuntamente alguien podría haber cobrado sobresueldos, y, por otro lado, no se atienda a las necesidades del sector deportivo, que está al borde de la ruina. Y ya sabemos..., nosotros creemos que ustedes son impermeables a todo esto, que no van a hacer nada ante estas informaciones, ante estas investigaciones. Porque, de hecho, ustedes escogen en sus primarias a personas que están investigadas por corrupción. Miren, yo creo que la posición de Ciudadanos sobre el decreto es clara: no podemos votar a favor porque consideramos que las ayudas no son suficientes, e incluso en algunos casos lo he categorizado como ridículo, porque es que me parece ridículo, si vemos el impacto real que va a tener. Pero, al fin y al cabo, tampoco nos podemos poner en contra de cualquier ayuda, por pequeña o por mínima que sea, como este es el caso, ¿no? Pero yo, basado en el mensaje que envía el propio decreto, ¿no?, sí que quiero ir enfocando el final de mi intervención con una reflexión. Y es que yo creo que es digno de estudio y alucinante cómo en un contexto de pandemia, en un contexto de crisis, de una grave situación que atraviesa Cataluña, a pesar de que la ciudadanía y los sectores económicos se han alzado –y yo creo que con razón– contra la clase política, sobre todo contra los que ostentan responsabilidades de gobierno, ustedes han resistido y no han tocado ni uno solo de sus privilegios o del despilfarro que aparece en sus cuentas. Es alucinante que no hayan modificado nada, que no hayan tocado sus sueldazos, que no hayan tocado los chiringuitos. Incluso hemos visto cómo aparecían casos de presunta corrupción en plena pandemia, y ustedes, pues, se han mantenido impasibles, como hacen habitualmente. Hoy es el último Pleno de esta legislatura, es –seguro– mi última intervención en esta legislatura, pero yo creo que con este decreto siguen dando exactamente el mismo mensaje que han venido dando todos estos años. Y les pondré algún ejemplo, basado en los hechos, en los números y en la acción de gobierno. Para ustedes es más importante mantener una NASA o una agencia de ciberseguridad que ayudar a los sectores afectados. Y esto no lo digo yo, consellera, se refleja en sus presupuestos. O es más importante mantener estructuras de estado que garantizar la acción de gobierno de los entes locales, como hemos podido ver, y lo dicen incluso hasta algunos de sus alcaldes. O es más importante mantener embajadas que mantener al sector turístico, ayudar a la hostelería en un momento así, y esto lo vemos en los 75 millones de euros anuales que nos cuesta su acción exterior. O es más importante –un clásico ya– mantener su república digital que salvar a sectores como el ocio nocturno, como los feriantes o como la venta no sedentaria, entre otros. Y es más importante dar ayudas a sus amigos..., que hemos visto incluso cómo han utilizado el proceso de excepción que permitía el estado de alarma para dar contratos y hacer licitaciones con empresas que confesaban en juicios que les habían perdonado a ustedes facturas. Y a los hechos me remito, consellera. Yo creo que, ante esta situación, la mejor noticia es que este Gobierno, esta legislatura, tiene ya fecha de caducidad, y que en unas semanas vamos a poder volver a las urnas, siempre y cuando la situación pandémica lo permita, ¿no? Y yo estoy seguro de que, piensen lo que piensen y voten lo que voten, los catalanes han tomado nota de su gestión. Y nosotros vamos a ir a las calles, a los barrios, a las plazas de Cataluña, también a explicarnos, también dentro del margen que nos permita la pandemia. Y lo vamos a hacer con ilusión y con la convicción de que de verdad tenemos una alternativa para Cataluña, y de que los ciudadanos no tienen que aguantar administraciones que les ninguneen o les saqueen, como han hecho ustedes durante todos estos años. Y para explicar también que Cataluña merece un gobierno que sea capaz de gestionar el día a día, pero también una situación pandémica como la que estamos viviendo, porque hasta sus epidemiólogos de referencia dicen que sería más sencillo trabajar para el Gobierno de la Comunidad de Madrid. Y, por supuesto, consideramos que ustedes no están preparados para pilotar el futuro y para pilotar los retos que Cataluña necesita. Yo estoy convencido, compañeros, de que vamos a ser capaces de crear un frente cívico, transversal, plural, que plantee una alternativa real a todo lo que tenemos. Porque, como he dicho en más de una ocasión –me habéis escuchado aquí–, yo considero que oponerse a su Gobierno no es una acción política, es directamente una obligación moral. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Òscar Ordeig. Endavant.
Gràcies, president. Consellera Budó, bona tarda. Diputades, diputats, membres del Govern que ens puguin estar sentint en aquests moments... Bé, en primer lloc, parlar del Decret 43/2020, de 17 de novembre. Barreja tres temes molt diferents, amb consideracions que en alguns casos coincidim i d'altres que segurament en faríem una valoració diferent i diferenciada. Però al final, com que hem d'emetre un vot també de tot plegat, des del Grup Socialistes i Units per Avançar, entenent que hi ha elements que hem defensat en aquest faristol diverses vegades en el món esportiu, també en l'àmbit del lleure, i, per tant, que hi coincidim; que hem convidat el Govern o hem reflexionat amb el Govern i amb els grups parlamentaris de que havíem d'iniciar línies d'ajuts; que havíem d'iniciar converses amb el sector afectat per veure com superàvem aquesta difícil situació; que enteníem que tots hem patit i viscut un procés d'aprenentatge sobre què és el que passava el mes d'abril, què és el que va passar a l'estiu i què és el que està passant ara, i com hem d'actuar des de l'Administració pública i com hem de confinar i qui hem de confinar, de quina manera, i com hem d'ajudar..., doncs, entenent tot això, també veiem que en alguns casos potser hem anat una mica més tard del compte. Jo crec que la part més feble d'aquest decret, una mica agafant el fil d'alguna de les coses que ha comentat el portaveu de Ciutadans, segurament és la que fa referència a governs locals. És la part que queda més feble, perquè hi ha molts ajuntaments del país que tenen uns pressupostos grans i han tingut uns dèficits o unes despeses molt importants per la Covid. Són els que estan a primera línia de foc, i són els que han de donar la primera resposta. I segurament aquest finançament, aquesta ajuda que els donem, és molt..., ínfima, insuficient. I, a més a més, amb això que comentava, també, de que no garantim el gruix del finançament en l'articulat. Ens hagués agradat que s'hagués blindat el gruix del finançament del 2021; aquests 100 milions, que haguessin quedat blindats. Què dir de les dificultats, que entenem i que empatitzem amb el Govern i amb el sector...? Què dir de les dificultats de les entitats, de les associacions, dels clubs esportius, de les instal·lacions esportives, que han vist com setmana rere setmana s'havia de tancar l'activitat al cent per cent? I aquí també demanem al Govern que faci lo impossible per intentar que no s'hagi de tornar a fer un confinament del cent per cent en determinats sectors com l'esportiu, sinó que intentem reobrir, d'una manera segura, amb menys capacitat del cent per cent, com s'està fent, per intentar no haver de tornar a tancar. Perquè aquest és el gran aprenentatge que crec que també haurem fet tots aquests mesos. És a dir, entre el tot o el res potser hem de buscar aquell equilibri –que el Govern és l'encarregat de buscar-lo–..., els grups parlamentaris hem d'intentar contribuir a aquell equilibri que faci que no penalitzem molt un sector al cent per cent, i, en canvi, d'altres veiem com resulta que..., és potser més màniga ampla i potser els problemes venen per aquells. Perquè, segurament, amb els gimnasos tancats, alguns dels problemes no els hem evitat. Per tant, restriccions, sí; activitat esportiva segura, sí; però, si us plau, intentem garantir una certa activitat. I, llavors, el que dèiem també en la compareixença del secretari general de l'Esport, que ho vam parlar llargament: algú va analitzar les conseqüències sobre la salut, sobre la salut mental dels nostres infants, de la nostra població, amb tants mesos de restriccions en la pràctica esportiva? O és que la pràctica esportiva és un hobby que no té incidència sobre la salut mental i física de la nostra societat? Precisament incideix més negativament en aquells infants que segurament no tenen segons quines oportunitats o no tenen aquell acompanyament en les seves famílies que necessitarien, i precisament són els que més ho demanden. Per tant, això també ho han de tenir en compte allà on es prenen les decisions, i demanem, consellera, que això sigui tingut en compte. Com avui també han tingut en compte una decisió molt important que ha anunciat la mateixa consellera, que és permetre la mobilitat entre una zona del Pirineu i Andorra, perquè moltes vegades estem... Jo visc a deu quilòmetres d'Andorra, i moltes relacions familiars, laborals i socials són amb Andorra, per molt que una barrera administrativa et separi; molt més que amb Lleida, que amb Barcelona, que amb Tarragona o que amb Saragossa. Com també els companys de la Ribagorça estan en contacte amb els aragonesos, amb la muntanya aragonesa, i hi tenen moltes més relacions –d'escola, comercials i de tot tipus, d'història– que amb d'altres llocs. Per tant, hem d'intentar prendre les decisions coneixent la realitat del sector, donant recolzament al sector. I, per tant, aquí el que també toca és dir que estem al costat de les entitats esportives, les empreses privades –que també se les ha obligat a tancar i se les ha d'ajudar... Per tant, jo aquí no diferenciaria tant les entitats..., els clubs esportius, sí; les empreses privades esportives, no. No, no. Escolti, vostè obliga a tancar, vostè ha de compensar. I és el que estem fent aquí. Per tant, hem defensat el fons de 25 milions d'euros. Creiem que calien més mesures, creiem que s'havien d'haver pres abans, però les recolzem, hi estem a favor i apel·lem al Govern perquè ara, o quan estigui en funcions, segueixi col·laborant amb les entitats esportives. Per altra banda, també estem d'acord en que s'hagin fet algunes rectificacions de les mesures en centres educatius i en l'àmbit de l'educació i el lleure. Parlant amb la portaveu del nostre grup, la senyora Niubó, em deia: «Home, doncs era important canviar els criteris de distribució d'aquests ajuts, com ja s'ha dit aquí, que no fossin per ordre cronològic de presentar la sol·licitud. Perquè no ens torni a passar lo que ja ens va passar i que vam quedar tots una mica avergonyits, per la situació que es va donar el fatídic dia de la convocatòria de les ajudes als autònoms. Per tant, hem canviat això, correcte; hem modificat el Decret 41/2020; farem una ampliació de la partida si fa falta, perfecte. I, sobretot, no excloem l'àmbit de l'educació en el lleure de la importància que li donem a l'educació escolar. L'educació en el lleure, com ja dèiem abans, és molt important, i sobretot en aquelles famílies i aquells infants més vulnerables o aquelles entitats que porten una llarga tradició fent activitat i educació en el lleure. Com allò que dèiem amb l'exemple paradigmàtic de tot això: 80 per cent de reducció de l'activitat a les cases de colònies. És clar, el que no s'hi dedica potser no ho nota tant, però aquell que realment n'ha fet la seva professió, la seva vida, els seus llocs de treball, que afecten..., doncs, home, li preocupa molt i molt. Per tant, hi estem d'acord. Per tant, quan deia allò..., intentaré ser ponderat, intentarem ser justos en la valoració del que avui estem presentant. Per molt que estiguem a prop d'unes eleccions o d'una campanya, escoltin, no passa re per dir que, en l'àmbit esportiu, en l'àmbit del lleure i els centres educatius, és el que nosaltres demanàvem, és el que nosaltres recolzem. Però sí que llavors hem de dir que, en l'àmbit dels governs locals, nosaltres esperàvem que hi hagués una partida més important. Hi ha molts ajuntaments, a casa nostra. Ens hagués agradat que les entitats municipals descentralitzades tinguessin més finançament, perquè són tan petites i tenen una estructura financera tan petita, les entitats municipals descentralitzades, i tenen un territori tan, tan, tan gran, que moltes vegades..., no per fer front a la pandèmia...; ni per fer front a asfaltar els camins, o que arribi la llum, moltes vegades. Per tant, caldria potser, aquí, fer una reflexió sobre els efectes de la pandèmia al món local; fer una reflexió sobre, també, altres incompliments que tenim pendents amb el món local, els problemes de finançament; també, evidentment, una interlocució clara i un debat sincer amb el món local, i fer una planificació dels propers anys per veure com podem pagar els deutes pendents; fer un finançament just, i, com que això de la pandèmia, els efectes de la pandèmia els pagarem, per desgràcia, durant temps, veure realment com establim uns compromisos que, vingui qui vingui en el futur Govern, doncs, els garanteixi. A més a més, tenim un avantatge: tots sabem que aquí vindran fons públics i vindran diners per fer més coses. Per tant, jo crec que aquí no estem demanant de fer-ho tot, perquè evidentment tot no ho podrem fer, però sí que jo crec que hem d'apuntar les mesures de suport als diferents sectors afectats, i, amb aquest aprenentatge que dèiem, doncs, home, intentar donar aquest missatge, fins i tot ara, en un moment que d'aquí poc dissoldrem el Parlament... Per tant, caldrà també crear una inèrcia, un missatge de tots els grups, del Govern i de tots els grups parlamentaris, per dir: «Escolti, vingui qui vingui, hi han uns mínims que es compliran, uns mínims que estan enfocats, unes dificultats que seran ateses. I, duri el que duri, doncs, home, que es pugui anar fent. Per tant, com hem dit, en resum, a favor de les ajudes, a favor d'algunes rectificacions. La part més feble és la part que fa referència als governs locals. Alguns, segurament, arriben una mica tard, i, per tant, hauríem volgut poder-ho aprovar abans. Però, en tot cas, perquè no sigui un problema la seva aprovació, el nostre grup s'abstindrà en aquest decret. En tot cas, moltes gràcies a tots, diputades, diputats, consellera.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula la diputada senyora Concepción Abellán. Endavant.
Gràcies, president. Diputados y diputadas, consellera, este decreto trata tres temas. Los dos primeros son nuevos, que son un fondo local de cooperación extraordinario y una nueva línea de ayudas al sector del deporte, y el último corrige un decreto anterior, el 41/2020, que trata del ámbito de la educación en el ocio y de las actividades extraescolares para hacer frente a las consecuencias de la Covid. Sobre el fondo local de cooperación extraordinario, seguimos sin novedad y sigue en la línea de cómo han estado haciendo las cosas: tarde y mal. En nuestro caso, ya reclamamos, desde el inicio del estado de alarma, que se movilizaran recursos para ayuntamientos y otros centros locales. La respuesta llega seis meses después y con una dotación presupuestaria muy por debajo no de lo esperado, sino muy por debajo de lo que se necesita actualmente en nuestras ciudades y pueblos: una dotación de 120 millones de euros –20 millones ahora y 50 más 50 durante el año 2021–, fondos que deberían servir para que los ayuntamientos den respuesta a la crisis económica y social que tendremos durante los próximos meses o años. A pesar de haber reclamado estos fondos desde el inicio del estado de alarma, no nos han hecho caso y han habilitado una partida absolutamente insuficiente. Para que puedan hacerse una idea, el Ayuntamiento de Barcelona ha habilitado un fondo de emergencia para hacer frente a la crisis provocada por la Covid de 90 millones de euros, consellera –90. ¿De verdad creen que el Govern de la Generalitat solo puede habilitar 30 millones más y para toda Cataluña? A mí no me salen los números. No sé si les salen a ustedes. Como en todos los decretos que vemos, llegan tarde, y se demuestra, porque muchos ayuntamientos ya han aprobado las modificaciones presupuestarias para habilitar fondos de emergencia. El Govern de Catalunya debe asumir la responsabilidad para con los entes locales. La aplicación de los protocolos de seguridad aprobados por la Generalitat de Catalunya supone un mayor gasto para los ayuntamientos, que en ningún caso ha sido prevista ni acompañada de recursos económicos, al tiempo que los ingresos se ven gravemente perjudicados. El Govern ha de aumentar el fondo extraordinario anunciado con una cantidad mínima de 150 millones de euros en 2020 y la misma cantidad para el año 2021, con el objetivo de dar respuesta desde la Administración más cercana al ciudadano. Estas medidas son necesarias para reactivar las economías locales y atender las nuevas necesidades sociales que ha generado esta pandemia, y es su obligación como govern apoyar a los ayuntamientos y no dejarlos a su suerte. Hagan un esfuerzo, porque pueden hacerlo. Respecto al apartado de deportes, sobre la habilitación de 25 millones de euros para subvenciones a la gestión de instalaciones deportivas cerradas debido a la Covid, bienvenidas sean las ayudas a un sector también muy castigado por la pandemia y las medidas aportadas. En este caso, se habilita una línea de ayudas de 25 millones de euros de la que pueden ser beneficiarias –y cito textualmente el artículo 7.1–: «Pueden ser beneficiarios de la línea de ayudas mencionada en el artículo 6 de este decreto ley las personas titulares de la gestión de instalaciones o de equipamientos deportivos en Cataluña. Conclusión, cualquier empresa o entidad. Aquí radica nuestra divergencia principal. ¿No se podría haber buscado otra fórmula? Me explico. Con esta línea de ayudas, lo que en realidad están haciendo es ayudar a las empresas que han tenido que cerrar. Además, así nos lo reconoció el propio secretari general de l'Esport en la última comparecencia en comisión de la CAI. ¿No podrían haber buscado otra forma de priorizar a la hora de dar las ayudas? ¿No podrían haber buscado la manera de que las entidades que hacen trabajo de base, que ayudan a la cohesión de nuestros barrios, que forman a chicos y chicas en los valores del esfuerzo, la disciplina, la colectividad y la igualdad, y que en su mayoría no tienen instalaciones para gestionar, pudieran acceder también a este paquete de ayudas? Tal cual está hecho, este paquete de ayudas deja al 80 por ciento de las entidades, federaciones y clubs fuera, que son los que mueven en su mayoría el deporte en nuestros barrios y pueblos. El otro día el secretari general de l'Esport decía en comisión que había más de dieciocho mil entidades, asociaciones y clubs. Y aquí, consellera, usted ha comentado que las ayudas han llegado aproximadamente a unas mil doscientas –unas seiscientas de ellas, entidades. Estos datos, a nuestro parecer, son una vergüenza. No son ningún motivo de alegrarse y de levantar el ala. Desde nuestro punto de vista, se deberían haber priorizado las entidades sin ánimo de lucro que no gestionan instalaciones, pero que han sufrido una merma importante de ingresos, dado que no se puede competir. Por tanto, no hay taquilla, ni sponsors, ni sus locales sociales tampoco pueden funcionar, y, a su vez, continúan teniendo gastos fijos. Aunque la mayoría de los trabajadores son voluntarios –que el propio secretario general ya lo decía– perciben unos ingresos por desplazamientos y dietas. Y, como decíamos, se han quedado sin estos ingresos; pues, a la situación sin ingresos habituales, hay que sumarle también esa falta de sponsors. Asimismo, muchas de ellas han dejado de recibir las cuotas de socios o han tenido que suspender actividades extraescolares. Todo este escenario está provocando una situación apocalíptica para muchos clubs, entidades y asociaciones. La Secretaria General de l'Esport debe dedicarse a apoyar a estas entidades, federaciones y clubs, y no a las empresas. Las empresas, como los gimnasios, pueden acogerse a otras ayudas habilitadas por otros departamentos, como el de Empresa. Otro concepto del decreto que nos chirría es habilitar al Consell Català de l'Esport para dar estas ayudas no solo a las entidades, sino también a las empresas, algo que no había pasado hasta ahora. Y es algo que no entendemos, o es que directamente no lo queremos ni siquiera llegar a entender. Bienvenidos sean los 25 millones de euros, pero no estamos de acuerdo con las prioridades ni con los criterios que se marcan a la hora de poder acceder a estas ayudas. En cuanto a la disposición adicional de modificación parcial del Decreto Ley 41/2010, del 10 de noviembre, de medidas extraordinarias de carácter social en centros educativos y en el ámbito de la educación en el lleure y de las actividades extraescolares para hacer frente a las consecuencias de la Covid, en su momento ya mostramos una visión favorable al mismo. Y, en este caso, pues, en nuestra opinión, mejora algunos aspectos que podríamos decir técnicos, diferenciando mejor a empresas de entidades y otros. Es por ello que nos vamos a abstener a la totalidad del decreto, porque al final habilitan recursos –recursos. Y, a pesar de no estar de acuerdo ni en los criterios ni en las cantidades, esto es mejor que nada. Gracias.
Gràcies, diputada. És el torn, ara, per al Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent. És el torn per al diputat senyor Carles Riera. Endavant.
Sí; gràcies, president. Consellera... Bé, anticipo que la posició del nostre grup pel que fa a aquest decret o a aquest conjunt de decrets en un serà l'abstenció, i ara n'explicaré el motiu. En primer lloc, nosaltres el que veiem és que el Govern va acumulant decrets que considerem que són de naturalesa no només cosmètica, sinó de naturalesa cada cop més preelectoral, atès que són decrets a través dels quals el Govern vol semblar que és molt actiu en les polítiques públiques, però després, quan veiem la realitat d'aquests decrets, veiem que són del tot limitats i insuficients. Per tant, podríem dir allò de «molt soroll per a re o «molt soroll per a gairebé re. Si entrem en concret en els tres aspectes que desenvolupa aquest decret, pel que fa al fons destinat als municipis, efectivament, és pertinent. És escaient un decret que transfereixi recursos econòmics als municipis en aquests moments? Evidentment que sí. Per tant, des d'aquest punt de vista, hi estem d'acord. Tanmateix, com ja han dit els diputats i diputades que m'han precedit, els imports són tan insuficients que, atesa la nostra realitat local i les polítiques públiques d'emergència que s'han d'atendre en aquests moments, i si a això li sumem els dèficits que els ajuntaments ja arrosseguen pel que fa al desenvolupament de les seves competències, doncs, veurem que la quantitat que s'atorga a aquesta política i que pot arribar als ajuntaments esdevé finalment irrellevant, insignificant. I, si no, preguntin-ho als ajuntaments; realment, que els diguin quin impacte tindrà això en les seves arques. Òbviament, no els diran que no, que no volen els diners. Però si sumem la resposta a la crisi més aquell dèficit que ja s'arrossega per les competències habituals, realment és irrellevant. I, efectivament, el que cal fer és potenciar l'acció local en aquests moments. Cal potenciar-la en capacitat d'intervenció dels ajuntaments, facilitar la intervenció dels ajuntaments –per tant, desenvolupar polítiques públiques des de la Generalitat que facilitin i eixamplin la capacitat d'incidència dels ajuntaments–; derogar lleis estatals, en la mesura que sigui possible, que ho impedeixen. Perquè, efectivament, els ajuntaments tenen i tindran una responsabilitat cabdal per desenvolupar plans de xoc per respondre a la crisi a nivell social, a nivell d'habitatge, també a nivell de generació d'ocupació, etcètera. Els ajuntaments tindran una funció fonamental també en l'àmbit educatiu, en l'àmbit cultural, i, òbviament, fins i tot en l'àmbit sanitari. Ja ho estan fent, i ho estan fent assumint un sobreesforç enorme. I, per tant, això requereix una actitud per part del Govern que estigui a l'alçada i que nosaltres en aquests moments no sabem veure. Pel que fa als esports, podríem dir una mica el mateix. L'esport té una funció fonamental en la nostra societat i en el nostre país. L'esport està demostrant que és segur, que ha fet un esforç enorme per tal de ser un espai segur. Es diu que les escoles són espais segurs; doncs mirin, l'esport també. En canvi, vostès restringeixen enormement l'activitat esportiva, posen en crisi les entitats esportives i no les doten després de la provisió adequada. Jo crec que, si vostès parlessin més i millor amb el sector esportiu, segurament arribarien a conclusions diferents. I és que el que cal fer és facilitar l'activitat del sector esportiu, reconèixer l'esforç que ja ha fet en matèria de prevenció sanitària i facilitar-li que el pugui fer encara més. I, òbviament, en reconeixement també a aquesta praxi, fer tot allò que calgui perquè el sector esportiu pugui continuar amb la seva activitat. I, mirin, vostès ho saben, perquè el sector esportiu no para de reclamar-ho, ens farem ressò ara i aquí de les seves reivindicacions: una taula sectorial amb els departaments implicats en la contenció de la pandèmia, un pla de contingència, cribratge amb PCRs en el sector esportiu, un pla de mesures per a la recuperació i un fons de rescat. I, pel que fa a l'esport popular, formatiu i de base, i que és fonamental des del punt de vista de salut pública, un dels instruments de la salut pública ha de ser la praxi de l'esport, també incloent-hi tota la seva realitat d'acció comunitària, i, per tant, de cohesió i d'inclusió. Recuperar i facilitar la seva activitat de forma segura. Ajudes directes a les entitats del sector esportiu per fer front als pagaments de despesa fixa durant l'any 2020 per un import equivalent al percentatge de pèrdues acreditades respecte al mateix període del 19 –una obvietat. Facilitar la municipalització dels serveis esportius. I facilitar –una altra vegada parlem del món local– un fons municipal per a la garantia i la praxi de l'esport. I, per acabar, pel que fa a les activitats extraescolars i del lleure, podríem dir exactament el mateix. És un decret que potser té bones intencions, però és absolutament insuficient, si veiem quina realitat ha d'atendre. Un lleure i unes activitats extraescolars –també hi hem d'incloure l'activitat musical i artística– que són fonamentals des del punt de vista educatiu i que haurien de ser un servei públic d'accés universal i gratuït. Com a mínim, mentrestant rescatin les entitats, rescatin els treballadors, i facilitin a les famílies que hi puguin accedir també amb ajudes directes a les famílies. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Manuel Reyes.
Gracias, president. Consellera, diputados, diputadas, hoy el Gobierno nos presenta un decreto, con una serie de ayudas que llegan en el último Pleno de la legislatura, ya casi casi como un eslogan electoral: «Ahora o nunca; o lanzamos estas propuestas ahora o ya no llegamos, llegamos tarde. Este Gobierno ha ido a remolque durante toda la pandemia. No ha dialogado, no ha consensuado, no ha tenido en cuenta a los diferentes sectores cuando las restricciones sanitarias imponían el paro de determinados sectores productivos, o también en el caso del deporte. Hoy nos traen un fondo extraordinario que, para el ámbito municipal, para los ayuntamientos, para los 947 municipios de Catalunya, son apenas 13 millones de euros –apenas 13 millones de euros–, cuando en la NASA catalana, 18 millones de euros. Hombre, nos parece una broma para el municipalismo catalán, para tantos ayuntamientos que han estado en primera línea de combate en esta pandemia. Y además llega en el tiempo de descuento, en el mes de diciembre. Señora consellera, usted sabe que los gobiernos municipales –los gobiernos municipales que son serios, los que son responsables– a esta fecha ya han presentado el presupuesto municipal y lo tienen aprobado para que sea vigente el 1 de enero. Por lo tanto, estos recursos llegan tarde. Además, es un fondo que está condicionado a que los gobiernos municipales hayan hecho los deberes y hayan presentado una determinada documentación referida al año 2018 en tiempo y forma. Y aquellos ayuntamientos que no lo hayan hecho, ¿los vecinos tienen que pagar las consecuencias de esos gobiernos? No puede ser que esos ayuntamientos o esos vecinos queden al margen de esas ayudas, de esos escasos 13 millones de euros. Pero, además, usted nos señalaba –y, como decía antes, como eslogan electoral– estos 100 millones de euros; 100 millones de euros para el 2021. Eso sí, el último que entre que pague. El que venga a partir de febrero que pague, que este Govern hace el lanzamiento, lanza la propuesta, pero los que vengan después, a pagar –a pagar, ¿no? Bueno, por lo tanto, electoralismo puro y duro. Ustedes han estado más, y lo sabe. Y yo lo comprendo. «Es que gobernar con Esquerra es complicado. Seguro. Han perdido mucho tiempo en esas batallas internas y seguro que me dará la razón. Pero, hombre, han de gobernar para todos los catalanes, han de ser un gobierno serio y responsable. Ustedes han llegado tarde con las residencias geriátricas. Han llegado tarde con los EPIs. No han llegado a los ambulatorios ni a los hospitales. No han podido con la brecha digital que muchos ciudadanos, que muchos alumnos, han tenido, lamentablemente, durante este curso pasado académico. Con el tema de los impuestos: cuanta más gente estaba falleciendo en Cataluña..., ustedes subían el impuesto de sucesiones y donaciones. Cuantos menos turistas tenía Cataluña, ustedes más subían la tasa turística. Cuantos menos recursos tenía la gente, más IRPF tiene que pagar. Pero, ojo, las familias más vulnerables: el 20,5 por ciento en el tramo mínimo, el que pagan todos, todos los contribuyentes; el más alto de toda España. Sí, aquí, en Catalunya, con este Gobierno. No diga que no, consellera. Cuantos menos coches se venden..., ahora resulta que subimos el impuesto de emisiones de CO2. Cuanto más teletrabajo hace la gente, más aumentamos el canon a los centros productivos de energía y a las redes de telecomunicaciones. En sentido contrario. Ustedes van en sentido contrario, como lo han hecho con el ocio nocturno, con la restauración, con el turismo en general. Y el deporte no ha sido la excepción. Ustedes no han considerado el deporte como un servicio esencial, y el deporte es salud. El deporte es salud y no lo han tenido sobre la mesa. Por lo tanto, se han olvidado de esas inversiones millonarias que han hecho muchos centros deportivos. Y usted hablaba del 2 por ciento del PIB, del 2,1 por ciento del PIB catalán que supone el deporte. Pero ¿y esas cincuenta mil personas que han estado en ERTE o en el paro? ¿Cómo han podido vivir o sobrevivir entre marzo y diciembre? Cuando la ayuda llega, supuestamente, ahora, y viene condicionada a que el dinero lo van a dar al Consell Català de l'Esport, cuando es más del ámbito de la empresa, cuando estamos hablando de empresas deportivas. Por lo tanto, esas ayudas no van a llegar mañana, porque quedarán supeditadas a cómo se regulen esas ayudas. Por lo tanto, no compartimos esta medida, en el sentido de que es meramente electoralista, que no sabemos cuándo los centros deportivos van a cobrar y que muchos se han quedado en la estacada –muchos quedan en la estacada. Por lo tanto, es una convocatoria que llega tarde, que esperemos que no sea una nueva lotería de a ver quién llega primero en esta cursa, en esta recta electoral que tienen ustedes con sus socios de gobierno y que, por lo tanto, además, es insuficiente. Y, por último, con el tema de las actividades extraescolares, del lleure, entidades juveniles, llega también, evidentemente, tarde. Son muchas las personas cuyo sueldo depende de que puedan llegar esas ayudas y, cómo no, van a llegar el año que viene. Por lo tanto, gestión de este Gobierno, cero; resultado, cero, y, afortunadamente, elecciones, muy pronto. Gracias, president.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la diputada senyora Núria Picas. Endavant.
Bona tarda, president. Diputades, diputats, consellera Budó... Miri, senyor Dimas, jo això m'ho guardava per al final, però és que no puc aguantar més. Vostè..., la seva intervenció amb la cantarella de sempre: que si parlem de xiringuitos, de si posava la mà a la caixa, de si la corrupció... Avui jo no li respondré, a les seves provocacions, perquè penso que avui hem vingut aquí a defensar un decret pel bé de l'esport i del nostre país. Vostè ha parlat de bones notícies, certament. Per mi, la bona notícia és que avui acabem aquesta legislatura i que molt probablement a la propera legislatura..., miri, vostè..., avui en compto quatre –un, dos, tres, quatre–, i menys d'un terç d'aquesta bancada, per sort, no serà aquí. I aquesta, realment, és la bona notícia. I, a banda d'això, parlant del decret que avui tenim aquí sobre la taula, un decret important en la lluita constant del Govern, una lluita que ens afecta a tots i que és un decret que, d'entrada, genera aquest nou fons extraordinari de 20 milions d'euros als ens locals catalans i que ajuda molt els ajuntaments, que són, al cap i a la fi, qui sempre estan treballant al peu del canó. Cal tot el suport al món local –ho hem dit avui a la comissió de reestructuració i ho vam dir la setmana passada al debat sobre els fons europeus Next Generation–; cal tot el suport perquè els ajuntaments puguin lluitar contra la pandèmia, i calen eines perquè el món local ho faci participant en les decisions i en els nous projectes. Un món local que, recordem-ho, està vivint un moment molt dur, un moment crític, des de la seva reestructuració democràtica des d'ara fa més de quaranta anys. Són els ajuntaments, al cap i a la fi, els que afronten primer qualsevol crisi, i ara mateix son un autèntic dic de contenció contra aquesta pandèmia i que estan fent un gran sobreesforç. Són els ajuntaments els qui col·laboren per l'aplicació d'aquestes mesures aprovades i, com he dit abans, són els ajuntaments els qui estan treballant al peu de carrer. I tot això enmig de problemes estructurals com la manca de finançament, com la falta de competències i de recursos, o les mancances de coordinació i de cooperació real, que fan que aquesta problemàtica, a dia d'avui, encara s'agreugi més. Per tot això, qualsevol ajuda, qualsevol recurs serà positiu. Som conscients que això es fa enmig d'una important davallada d'ingressos i, per tant, això encara té més valor. També aplaudim el compromís que avui el nostre Govern faci aquesta aportació de 20 milions d'euros, però encara aplaudim més que, a partir del 2021, en comptes de ser aquests 20 milions d'euros seran 100 milions d'euros. I aquest és el compromís i esperem que sigui així. I, tot plegat, vital, perquè els municipis i el món local puguin seguir lluitant al peu del canó durant els propers mesos. Dit això, així mateix el decret que validem avui destina aquests 25 milions d'euros als equipaments esportius afectats, doncs, per aquest trencament de l'activitat. Aquesta aportació es canalitzarà a través del Consell Català de l'Esport. I, tal com s'ha dit, aquesta partida de 25 milions d'euros vol contribuir a afavorir la sostenibilitat econòmica del sector i garantir la continuïtat de tota activitat esportiva. Perquè ja ho han dit, vostès, diputats de cada grup parlamentari, han destacat la importància de mantenir-nos actius, de fer esport. De fet, la mateixa Organització Mundial de la Salut és qui pressiona i qui ens diu que cal mantenir-nos actius, no només per la salut física, també per la salut mental, perquè salut i esport, doncs, van lligats de la mà. I sobretot en un any tan dur, on tots estem més tancats que mai, l'esport com a eina d'integració social, doncs, es fa més palès que mai. I pel nostre benestar emocional, hem de mantenir-nos actius i seguir també fent allò que més ens agrada. L'esport és clau en la nostra societat. Ningú té la clau màgica d'aquesta pandèmia, són moments durs, però cal posar-hi molt de la nostra part. De fet, el que m'agrada dir a mi: continuar suant la samarreta per fer ho possible. Malauradament, però, l'esport, a banda de ser important, està sent un dels sectors més perjudicats per aquesta pandèmia, costarà molt recuperar-se i, malauradament, doncs, a molts sectors els serà impossible aixecar el cap. Per tant, voldria fer un incís: clubs, entitats, associacions esportives i, sobretot, la base esportiva amateur en la que es fonamenta l'esport català, necessiten més que mai, doncs, aquestes ajudes i necessiten tenir el suport de la Generalitat, que els pugui acompanyar i que tinguin totes les garanties sobre la taula. Cal el suport econòmic sobretot ara mateix. Des d'Esquerra Republicana, en tots els àmbits possibles, també hem insistit, hem treballat tant com hem pogut per fer possible aquesta disponibilitat i perquè tots els ajuts, les subvencions, els crèdits, doncs, arribin a bon port per mantenir viu aquest teixit esportiu i que ens ajudi a superar aquest mal tràngol. Aquests 25 milions d'euros ajudaran, doncs, i molt, a la sostenibilitat econòmica i a poder mantenir i continuar activitats per part de moltes entitats i empreses. Però, a banda d'això –ja ho vaig dir a la comissió passada, a la comissió de la CAI, d'Afers Institucionals–, aquestes ajudes van destinades a totes aquelles entitats esportives, doncs, que tinguin una instal·lació a mantenir. Aquí en el nostre país –jo que vinc del món de la muntanya– ens trobem que també tenim moltes entitats esportives que no es valen d'una instal·lació, que les seves instal·lacions serien, com aquell qui diu, doncs, la mateixa muntanya. Per tant, aquest paquet d'ajudes està més destinat a clubs que han de cuidar una instal·lació: clubs de futbol, clubs de bàsquet, d'handbol que tenen potents federacions al darrere. I què passa amb aquestes altres entitats, amb aquests clubs que continuen pagant unes despeses, uns sous als treballadors, que continuen pagant seguretat social? Per tant, això ens preocupa, ens preocupa i molt, i és un aspecte que no volem deixar enrere, perquè no volem que ningú del nostre teixit esportiu quedi fora de joc. Segur que el nou ajut a professionals autònoms, anunciat fa uns dies pel vicepresident Aragonès, ajudarà en part aquest segment, però no a tot. Per tant, volem insistir-hi, que ens sembla perfecte l'ajut del decret, però cal una mirada específica perquè permeti identificar aquests casos més vulnerables i fer front així a les necessitats de qualsevol entitat, qualsevol club i associació del nostre país. I potser una fórmula similar a l'última part d'aquest decret, plantejada per donar ajuts al lleure educatiu, seria suficient per acabar d'arribar a tot el món esportiu català. Dit aquest punt, com deia, aquest decret ens permet també, en un darrer apartat, ajudar entitats, empreses o professionals autònoms que realitzin activitats de lleure esportiu, activitats extraescolars per a infants i joves, i gestors d'instal·lacions juvenils, ja siguin albergs, cases de colònies o aules de natura; diferents línies d'ajut per a diferents necessitats juvenils i infantils. Així doncs, donem suport a aquest decret, el validem; donem suport al món local per donar suport al món de l'esport i per seguir donant suport al món del lleure educatiu d'infants i de joves. I, evidentment, encoratjar a seguir suant la samarreta, a seguir remant tots en la mateixa direcció, sobretot a seguir, a seguir, a seguir i a persistir. Moltes gràcies i bona tarda.
Gràcies, diputada. I, finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Anna Tarrés. Endavant.
Gràcies, president. Diputades, diputats, consellera, dir per endavant que aquest grup parlamentari votarà a favor de la validació d'aquest decret que dona suport al món local, que dona suport al món esportiu i que dona suport al món del lleure. Vàrem plantejar al principi d'aquesta legislatura, durant aquesta legislatura, el repte d'afrontar una nova llei de l'esport i l'activitat física per tal d'adequar-la als temps actuals i donar garantia d'un nou marc normatiu i legal més evolucionat. L'objectiu era afrontar les noves demandes i necessitats socials i esportives relacionades amb l'activitat física com a eina de salut i benestar, a fi i efecte de donar recorreguts als diferents agents del sistema esportiu català. Malauradament, no ha estat possible, la Covid-19 apareix al març d'enguany i paralitza tota activitat i generació de serveis i de riquesa, i provoca la màxima atenció del Govern per reactivar socialment i econòmicament el país davant de les diferents onades produïdes per la pandèmia. El sector de l'esport i de l'activitat física no n'és aliè. Els informes de la Secretaria General de l'Esport, de la UFEC i de l'Indescat són clars i demolidors. És per aquesta raó que des del Departament de la Presidència s'ha fet un esforç ingent per posar en valor la necessitat de proveir la ciutadania d'una eina com és l'esport i l'activitat física per fer front de manera saludable, tant físicament com emocionalment, a la crisi de la Covid-19. Però, malauradament, l'esport i l'activitat física, com s'ha dit aquí, encara no han pogut ser declarats com a béns essencials. Seguirem treballant per aconseguir-ho. Com vostès saben, des del primer moment el Govern, la conselleria de la Presidència i la Secretaria General de l'Esport, de manera coordinada amb el Procicat, han promogut accions i plans específics per afrontar la situació en l'àmbit esportiu; primer, per atendre la liquiditat d'entitats, empreses i autònoms; després, per a la reactivació de la primera onada amb protocols preventius, i, finalment, per a la represa de l'activitat en aquesta segona onada. El decret que avui validem pretén seguir donant resposta a les necessitats d'ajuts per tal de pal·liar les conseqüències del tancament d'aquesta segona onada. Entrem en matèria del decret que avui validem, el Decret llei 43/2020, de 17 de novembre, que s'estructura en dos capítols –no entraré en detalls, perquè ja s'ha explicat molt bé aquí–, una disposició addicional i una disposició final. El capítol I parla del fons extraordinari addicional 2020 per als ens locals, i els divideix en cinc articles. L'article 1 crea el fons amb una dotació de 20 milions. L'article 2 estableix que els beneficiaris d'aquests fons són els ajuntaments, els consells comarcals el Consell General de l'Aran, l'Àrea Metropolitana de Barcelona i les entitats municipals descentralitzades. L'article número 3 regula la participació. El 4 estableix els criteris de distribució. I el 5 regula els requisits per al lliurament de les participacions en el fons. El capítol II parla d'ajuts extraordinaris d'emergència per fer front a la suspensió de l'obertura de les instal·lacions i dels equipaments esportius. El primer article, que correspon a l'article 6, habilita el Consell Català de l'Esport a la convocatòria, la tramitació i la resolució de la dotació d'una línia d'ajuts de 25 milions d'euros. L'article 7 concreta que les entitats beneficiàries són les persones titulars de la gestió d'instal·lacions esportives a Catalunya, tant entitats esportives com empreses del sector. Diputada Abellán, em sap greu, però potser vostè no ha llegit tot el decret: queden excloses d'aquesta línia d'ajuts les persones jurídiques participades en més d'un 50 per cent per capital públic i els professionals autònoms. Per tant, no són totes les empreses. La disposició addicional modifica les mesures de caràcter social en centres educatius i en l'àmbit de l'educació en el lleure i de les activitats escolars per afrontar la Covid. I la disposició final diu que aquest decret llei entra en vigor el mateix dia de la seva publicació al DOGC. Aplaudim, per tant, la mesura d'atorgar 25 milions per a entitats jurídiques gestores d'instal·lacions esportives, una mesura que ha estat necessària per contribuir a les despeses que ha suposat el tancament del sector durant les tres setmanes de novembre. Com ha dit la consellera, han entrat 1.234 sol·licituds i s'han pogut cobrir totes les necessitats. Cal agrair l'esforç dels funcionaris del Consell Català de l'Esport en la ràpida resolució d'aquestes subvencions. Ha estat una mesura necessària, i probablement insuficient, però cal veure la fotografia en el seu conjunt. Hem de sumar aquí els préstecs Esports Liquiditat, de 10 milions, promoguts entre l'ICF i el Consell Català de l'Esport, on unes seixanta entitats se n'han pogut beneficiar. D'altra banda, s'ha pogut incrementar la convocatòria d'impacte d'activitats en el territori i en el sector, amb la dotació de 2,5 milions més que l'exercici 2019; subvencions a tot tipus d'entitats sense afany de lucre, on en resultaran beneficiades més de quatre-centes. S'ha mantingut el compromís del Govern per mantenir el lleuger increment de les dotacions pressupostàries previstes abans de la Covid-19 per tal de pal·liar els efectes i els costos esdevinguts d'actuacions preventives. És a dir, per a federacions estem parlant de 9,5 milions d'euros, per a consells esportius, 4,6 milions d'euros, i per a clubs vuitanta-quatre actuacions per valor de 700.000 euros. El Grup Parlamentari de Junts per Catalunya ha pretès estar en tot moment al costat del sector i de les entitats esportives: reunions al Parlament, visites a entitats públiques i privades i la coordinació amb els nostres companys del Congrés i el Senat a Madrid per proposar mesures que rebaixin la pressió fiscal i la liquiditat d'entitats esportives, empreses i ciutadans esportivament actius. Estem parlant, doncs, de la reducció de l'IVA, de l'exempció del mateix IVA en construir nous equipaments, d'incentius fiscals deduïbles en les quotes a gimnasos, clubs i llicències esportives, de l'aportació dels fons de les «quinieles a les federacions autonòmiques, de l'increment del sostre de despesa en l'endeutament municipal. Mesures, totes elles, que han tingut ressò a nivell municipal amb les mocions presentades amb el suport de l'ACM i la Federació de Municipis de Catalunya. Finalment, exhaurits els recursos immediats i la capacitat d'endeutament del Govern de Catalunya, i davant la reacció lenta del Govern de l'Estat en transferir els recursos provinents dels fons europeus per a la recuperació econòmica i social, i davant la manca d'eines per afrontar la crisi, des de la Secretaria General de l'Esport i l'Activitat Física s'està treballant sense descans i amb rapidesa per demanar sol·licituds en el marc de la comissió Coreco. Cinc projectes relacionats amb llicències esportives, activitats d'estiu, equipaments esportius, digitalització de clubs i Jocs Olímpics d'Hivern, el projecte europeu Next Generation de la Unió Europea per a la transició digital i energètica de la societat o altres projectes relacionats amb la transició digital de federacions, consells esportius i empreses, transformació energètica dels equipaments esportius i la descarbonització dels mateixos equipaments, la transformació digital de centres de tecnificació i la plataforma digital esportiva institucional. Hem d'estar preparats, doncs, per afrontar un any 2021 difícil i ple d'incerteses, però també ple d'esperança. Podem controlar els efectes d'aquesta crisi entre tots, amb vacunes, amb protocols d'actuació preventives, amb canvis de comportament social pel que fa a la mobilitat i, sobretot, amb més endeutament i més recursos públics. Catalunya està fent els deures. Ara toca moure fitxa a l'Estat espanyol. Senyor de Ciutadans, tot això que demana vostè només ho aconseguirem amb un país independent. No voldria acabar la meva darrera intervenció d'aquesta legislatura en aquest faristol sense manifestar el meu agraïment per la feina feta amb les diferents forces polítiques d'aquest Parlament. També agrair al personal dels serveis del Parlament tot el seu suport. Però especialment agrair el suport del personal del meu grup parlamentari, en Jordi i l'Eva, sense oblidar-me de la resta dels companys assessors, per ser-hi sempre. I a tots els meus companys d'equip, gràcies per la vostra expertesa, gràcies per créixer junts durant aquesta legislatura, per la vostra feina, pel vostre compromís per construir un país més lliure, més just, més igualitari i més independent. El món de l'esport m'ha forjat com a persona i com a professional i m'ha ensenyat els veritables valors de la vida. Avui en destacaré tres: el valor de l'altruisme i la solidaritat, és a dir, l'ajuda desinteressada en el moment que més ho necessites; el valor de l'hedonisme –gaudir de la feina que fas, sentir plaer per allò que més et motiva–, i l'afany de superació –créixer davant les dificultats i les adversitats. He après que només es millora des de la consciència de les pròpies capacitats, i he entès que no hi ha èxit sense paciència, però sobretot que no s'hi arriba si no hi ha perseverança. Ara, més que mai, un país, un equip. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. [[Decrets llei 42/2020, del 10 de novembre, de mesures urgents de suport a entitats del tercer sector social, i 47/2020, del 24 de novembre, de mesures extraordinàries de caràcter econòmic en el sector de les instal·lacions juvenils, de mesures en el sector de les cooperatives i de modificació del Decret llei 39/2020, del 3 de novembre, de mesures extraordinàries de caràcter social per fer front a les conseqüències de la Covid-19, i del Decret llei 42/2020, del 10 de novembre, de mesures urgents de suport a entitats del tercer sector social]] [[203-00067/12 i 203-00071/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat sobre la validació del Decret llei 42/2020, de 10 de novembre, de mesures urgents de suport a entitats del tercer sector social. Els faig avinent que, conjuntament amb aquest punt, que correspon al número 10, farem el debat amb el punt número 11; és a dir, 10 i 11 de l'ordre del dia se substanciaran de manera conjunta. L'11 correspon al Decret llei 47/2020, de 24 de novembre, de mesures extraordinàries de caràcter econòmic en el sector de les instal·lacions juvenils, de mesures en el sector de les cooperatives i de modificació del Decret llei 39/2020, de 3 de novembre, de mesures extraordinàries de caràcter social per fer front a les conseqüències de la Covid-19, i del Decret llei 42/2020, de 10 de novembre, de mesures urgents de suport a entitats del tercer sector social. En primer lloc, i per exposar les raons per les quals han estat promulgats aquests decrets, té la paraula el conseller, senyor Chakir el Homrani. Endavant.
Bona tarda, diputats i diputades. Gràcies, president. Crec que els puc estalviar tot l'inici sobre la importància dels decrets de mesures urgents –saben perfectament que s'utilitzen per poder donar una resposta àgil a una situació excepcional– i podem entrar directament al contingut, que crec que és el que agrairan tots els diputats i diputades. En aquesta convalidació o proposta de convalidació de dos decrets aprovats pel Govern, els proposem la convalidació entorn dels següents objectius: en primer lloc, les mesures urgents de suport a les entitats del tercer sector social; en segon lloc, mesures per al món cooperatiu; en tercer lloc, mesures extraordinàries i de caràcter de suport econòmic al sector d'instal·lacions juvenils; en quart lloc, modificacions puntuals en l'ajuda de l'àmbit de la cultura, i, en cinquè lloc i darrer, unes petites modificacions en matèria d'acolliment i adopció. És el que plantegem en aquests dos decrets. Entrarem punt per punt per l'àmbit més temàtic, que crec que és més endreçat, i a partir d'aquí, a la seva disposició. Començo explicant-los les mesures de suport a les entitats del tercer sector. Crec que tots i totes deuen compartir amb mi que el tercer sector social ha sigut clau a l'hora de donar resposta a les necessitats sorgides a partir de la pandèmia. Ja és un sector clau entorn d'entendre el sistema català de serveis socials. Ho vam poder debatre també en el Pla estratègic de serveis socials, que, per primer cop, li dona el paper que té en l'àmbit del sistema català de serveis socials. I amb aquesta ajuda el que volem és acabar de completar totes les mesures que hem anat fent entorn del suport a una situació tan complexa. Per un costat, hem fet mesures entorn de tot el que està vinculat a la concertació, concertació de places, siguin en l'àmbit de persones amb discapacitat, en l'àmbit d'infància, adolescència i joventut, en l'àmbit de gent gran. I en aquest decret el que volem és acabar de completar el cercle d'aquest suport, perquè han tingut també una despesa extraordinària, perquè han estat en el primer front a l'hora de la resposta, a aquelles entitats del tercer sector petites, molt comunitàries, molt arrelades al territori, que són de base, que, com vostès saben, no tenen un funcionament tant entorn de concertació de places, entorn de tot el que és la cartera de serveis socials, sinó que el seu funcionament diari va molt vinculat a la política de subvencions, sigui de la Generalitat o sigui dels ens locals on es troben, perquè estan molt arrelades al territori. I, en aquest sentit, era un flanc que ens faltava per acabar de donar-hi suport, un suport que sempre voldríem que fos més gran, i això és indiscutible, però per poder donar aquest element. I han estat donant resposta directa a peu de carrer a moltes persones en la situació de la Covid. També preveu donar un suport, en el decret que és el 47/2020..., donar un suport específic a les federacions del tercer sector de segon nivell, que han fet una tasca d'acompanyament, de suport, de coordinació, d'assessorament a les seves entitats de primer nivell. Què planteja? Quin és l'univers al que volem donar resposta? Quatre-centes entitats en global, ja siguin federacions o entitats de primer nivell. El pagament està tot organitzat perquè sigui a finals o bé a principis de l'any que ve –a finals d'aquest any o bé principis de l'any que ve. Aquestes ajudes consisteixen en un import fix de pagament únic: cinc mil euros per a les fundacions, associacions i les cooperatives d'iniciativa social que tenen com a finalitat l'atenció i la defensa dels drets socials de col·lectius vulnerables i en risc d'exclusió, i vint mil euros per a les federacions i les associacions que estiguin constituïdes per les fundacions, les associacions i les cooperatives d'iniciativa social amb la mateixa finalitat, és a dir, en la defensa dels drets socials i el treball amb col·lectius vulnerables i de risc d'exclusió, que són les que són de segon nivell. Es tracta d'una mesura extraordinària, urgent, que té un valor que crec que tots deuen compartir, entorn de la feina feta per part d'aquestes entitats i d'una feina feta en un context que els ha suposat adaptar-se a aquest context, i això sempre significa esforços sumatoris a tota la seva feina. A més, també, en el decret posterior, el que fem és modificar el 42 a fi d'eliminar la previsió de l'atorgament dels ajuts que es preveuen per ordre cronològic, perquè, encara que en aquest cas o en el cas de Cultura –i ho vam discutir amb alguns diputats i diputades– l'univers està molt taxat, preferíem no córrer cap risc en aquest sentit i poder anar a aquest procés. I encara que això ha fet que s'endarrerissin una o dues setmanes les convocatòries, crec que valia la pena prendre aquesta decisió. El segon punt, el de mesures al món de les cooperatives. Què fem? Doncs, canvis normatius que ens ajuden a donar suport en aquest àmbit a totes les cooperatives i a tot el món del cooperativisme. Un sector econòmic que –crec que no fa falta repetir-ho– s'ha de posar en relleu que no és únicament la forma jurídica de la cooperativa, sinó que són els valors, en el fons, els valors socials que l'acompanyen i que en l'exercici de la competència exclusiva en matèria de cooperatives que té el Govern de la Generalitat i que té el departament que em pertoca coordinar, el que busquem, treballant sempre de mà amb el sector –ho hem anat treballant amb la Confederació de Cooperatives, que agrupa tot el cooperativisme al nostre país–, és poder donar uns mecanismes d'una certa flexibilitat entorn de la situació que estem vivint ara mateix. Així, aquest decret el que preveu són mesures que permetin a les societats cooperatives catalanes adoptar amb la urgència i celeritat requerida, en aquesta situació d'excepcionalitat, aquelles decisions que poden ser imprescindibles per a la sostenibilitat de la societat cooperativa i que donin continuïtat a l'activitat productiva d'aquesta. En aquest sentit, es flexibilitza el termini d'antelació mínima en què s'ha de fer la convocatòria de l'assemblea general, amb relació a la data prevista a la reunió, de manera que és el consell rector l'òrgan de govern de la societat, qui, actuant amb la diligència i lleialtat exigida legalment, té la potestat per decidir quina és l'antelació necessària per fer que les persones sòcies puguin rebre la convocatòria i concórrer en la sessió de l'assemblea. També, a la vegada, es flexibilitza els mecanismes per donar compliment al dret d'informació sobre els vots que preveu l'article 48.2 de la Llei de cooperatives. També s'amplia amb caràcter excepcional el període legalment previst per a l'aprovació dels comptes anuals per a les cooperatives. Aquí és important que entenguin que aquesta ampliació, si no la féssim, podria donar-se una situació en què no poguessin accedir a mesures de foment i de suport que desenvolupem per al cooperativisme, subvencions i contractes o concerts. És un paquet de mesures, com totes les mesures treballades en aquest àmbit, molt treballades amb el sector, molt acordades amb el sector, i que ens ha de permetre aquesta flexibilitat entorn d'una situació excepcional. El tercer punt, les mesures extraordinàries de caràcter econòmic al sector d'instal·lacions juvenils. Crec que no fa falta que m'estengui massa, en som conscients. Vull dir, tota presa de decisió té elements positius i elements que no són positius. Quan prenem les decisions de certes limitacions per protegir la salut pública i la salut dels nostres conciutadans i conciutadanes, això té repercussió en sectors econòmics, i un dels sectors econòmics que ha tingut, per les restriccions sanitàries, repercussions és el sector de les instal·lacions juvenils, que han hagut d'adaptar-se, que en molts casos no han pogut estar en funcionament al cent per cent, ni molt menys –ni apropar-se al cent per cent–, i, en aquest sentit, dintre de la importància que té aquest sector dintre de l'educació en el lleure i del paper que té, el que hem volgut fer és poder fer una mesura extraordinària de caràcter econòmic per donar suport al sector. Aquí, també, situar... Hi han hagut cancel·lacions d'activitats, han vist que la seva demanda es reduïa, han hagut d'adaptar-se constantment a les mesures de prevenció i de protecció sanitària, com molts altres sectors..., i, poder-los donar aquest suport. Això, també, lligat a un element. Com vostès saben, en el Ple anterior, el conseller Bargalló va portar a convalidar el Decret llei 41/2020, que era tot el paquet vinculat a activitats extraescolars, al món del lleure, a iniciatives. L'hem treballat conjuntament, però el vam treballar en dos decrets diferenciats: un més d'Educació, perquè el volum és diferent, la lògica d'activitats és diferent, i un més vinculat a Treball, Afers Socials i Famílies, especialment des del punt de vista de les competències en l'àmbit de joventut, perquè el volum i la tipologia és molt diferent. No és tan gran com el d'Educació, però és molt més intensiu. I en aquest sentit ho hem treballat coordinadament els dos departaments per, cadascú, anar cobrint tots els àmbits que els pertoca. Què plantegem? Un nou ajut per mantenir la viabilitat de les instal·lacions juvenils, que tingui en compte una sèrie d'aspectes: el nombre de places de cada instal·lació, el nombre d'instal·lacions que tingui el titular o gestora de l'entitat o de l'empresa beneficiària. I, en aquest sentit, el que plantegem és un ajut que espera impactar en 520 instal·lacions juvenils, entre albergs, cases de colònies, granges escola i campaments juvenils, totes inscrites dintre del Registre d'instal·lacions juvenils de la Direcció General de Joventut, amb una dotació total per a la ajuda de 3,5 milions d'euros, que es donen cinc mil euros fixos per cada instal·lació juvenil, més vint-i-cinc euros per cada plaça –és a dir, llit– registrada de la instal·lació juvenil, amb un màxim de quaranta mil euros per entitat, empresa o persona treballadora autònoma sol·licitant que sigui d'aquest àmbit. En quart lloc, les mesures de caràcter social en l'àmbit de la cultura. Què hem fet? I ho saben perquè també hem tingut reunió prèvia. Ha sigut una modificació de l'ajuda. I ja sé..., i en vam parlar, i ara mateix recordo que el diputat Moreno i el diputat Rodríguez van dir: «L'univers. No fa falta que allarguem... Ho puc entendre, teníem bastant clar quin era l'univers, però vam preferir assegurar-nos-en; per si després hi havia una sorpresa, poder assegurar que fos un procés que tingués unes entrades i que no anés, allò, a la concurrència no competitiva. A partir d'aquí, què hem fet, també? Doncs, algun..., aprofitant aquest marge de temps, conjuntament amb el mateix sector, poder fer algunes modificacions en el que era l'acord per a les ajudes amb el mateix sector, que anava destinat a aquestes ajudes. Hi ha hagut algunes modificacions –si es recorda del que es presentava i el que s'ha presentat...–, i tot ha estat treballat conjuntament pel Departament de Cultura, pel Departament de Treball i Afers Socials, i per les entitats representatives del sector. El que hem intentat és aconseguir l'equilibri entre el fet que les prestacions arribin tan ràpid com sigui possible i que s'atorguin de la manera més justa. Hem pogut tirar endavant, hem fet ajudes extraordinàries destinades a persones professionals i tècniques de les arts escèniques, arts visuals, música, audiovisual i altres activitats culturals. S'ha eliminat la previsió de l'atorgament segons l'ordre cronològic, i s'ha pogut desenvolupar..., i crec que en l'última reunió el secretari general del departament els hi ha explicat, fins i tot els ha explicat com ha anat tota l'ajuda, etcètera. I el cinquè punt, la modificació en matèria d'acolliment i adopció. És una modificació molt tècnica per clarificar els conceptes que s'inclouen en els imports dels serveis en matèria d'acolliment i adopció, que hem anat obrint entorn de donar resposta a aquestes necessitats en l'àmbit Covid. Com saben, sempre hem volgut tenir una mirada molt específica en tot aquest àmbit. És un àmbit que no té una afectació de moltíssimes persones, però que té una afectació amb un valor qualitatiu molt important. Al final, quan un infant, per motiu de la situació sanitària, la seva família –i no té família extensa– no té elements, poder donar una resposta ràpida i amb qualitat és un element clau. També modifiquem la disposició final segona del mateix decret llei a fi de poder establir noves condicions per millorar la prestació de serveis en els casos que s'hagin de prestar mitjançant contractes i convenis. Bàsicament, com veuen, i com..., he volgut anar ràpid perquè crec que hem tingut reunions preparatòries i crec que no feia falta fer tot l'embolcall. El que fem és dos decrets llei, amb una diversitat de temes –forma part també del departament que em pertoca coordinar–: des del món cooperatiu fins al tercer sector, fins a les adopcions i acolliment, fins a les instal·lacions juvenils, en l'àmbit del suport social a l'àmbit cultural, que és competència de Cultura però que el treballem conjuntament. I donar la màxima resposta, en aquests moments d'urgència, de forma ràpida i que pugui arribar el suport al més ràpid possible als ciutadans i les ciutadanes, al teixit productiu, a les entitats, i que ens permeti, en una situació tan complexa com la que vivim, poder donar aquell element que ens permeti continuar tirar endavant, que ens permeti que no hi hagi entitats que hagin de patir d'una forma molt molt extraordinària una situació econòmica molt dura, que el sector de les instal·lacions juvenils pugui tirar endavant, que el cooperativisme pugui tirar endavant..., perquè per nosaltres no és que sigui una alternativa, és una realitat. Siguem conscients de que hi han 2 milions i mig de persones vinculades al món cooperatiu en aquest país, i som un país de 7 milions i mig d'habitants. I, a partir d'aquí, espero que convalidin aquests dos decrets, i a la seva disposició.
Gràcies, conseller. És el torn ara dels grups parlamentaris, i en primer terme té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Martí Pachamé. Endavant.
President... Conseller, diputats, diputades, bé, avui parlarem de, en principi, dos decrets, el 42 i el 47, encara que també farem referències al 39. Dic això perquè aquesta concatenació de decrets ve a demostrar com es fan les coses a la Generalitat. Es podria dir que, com que són d'extrema urgència, com bé ha dit el conseller, el seu redactat, les mesures que hi incorporen són fruit de la necessitat d'anar al més ràpid possible per donar solució als problemes urgents que la situació reclama. I és cert que la situació per als sectors que pretén ajudar és urgent, i és cert que aquests decrets intenten pal·liar la greu situació per què passen aquests sectors. Per una banda, el tercer sector, al qual dedica la seva atenció el 42/20. I, per l'altra, el de les entitats i les empreses del sector d'instal·lacions juvenils, al que fa referència el 47/20. Tant el tercer sector com les entitats i les empreses del sector d'instal·lacions juvenils donen servei a col·lectius molt concrets de la nostra societat. El tercer sector surt com a solució a les necessitats de les persones més vulnerables, a les que el sector públic no els va donar la suficient atenció en el seu moment. Organitzacions de caràcter social que substitueixen –que no complementen, com hauria de ser– moltes de les mancances d'aquest projecte fallit que és la comunitat autònoma catalana, i que fracassa no per elements externs a la comunitat, sinó pel progressiu procés metastàtic de la corrupció institucionalitzada. La política va esdevenir, en cert moment, no un servei públic, sinó una forma de vida. L'anterior crisi, la del 2008, trenca el model de negoci del catalanisme i ràpidament es busca una víctima propiciatòria: l'enemic exterior per poder donar les culpes de tot el que passava. Res de nou, això ja ho hem viscut altres cops. El nacionalisme on viu millor és contra algú, i aquí varen trobar, a més, algú que no es defensava, que les entomava com un boxejador sonat. Tant el PP com el PSOE sols jugaven a buscar les cordes i aquí es varen guanyar un munt de raons per la campana. I així estem, amb la diferència que ara contra qui es juga no és contra vells partits desfonats i sonats, sinó contra algú que està disposat a creuar punys amb la cara ben alta. Potser els pot semblar que m'he sortit del guió, que el que estic dient no té res a veure amb el que estem dirimint aquí. Personalment, crec que sí, ja que emmarca què és el que entén per gestionar el Govern. Des de fa masses anys que els diferents governs pensen que gestionar una comunitat autònoma se'ls ha quedat petit, que és molt avorrit això de gestionar els problemes de la gent. Em recorden aquelles empreses que quan comencen a veure que les vendes cauen el que fan és preparar una operació corporativa, ja que creuen que la grandària ho arregla tot. A vostès els ha anat molt bé. Com més gran és un pressupost, menys es veuen les cises diàries –en vulgar, el 3 per cent. Tornant al tema dels decrets llei. Em perdonaran la digressió, però l'he cregut necessària per donar el context adequat. El tercer sector és on és per culpa, o gràcies al fet que el sector públic no ha fet la seva feina. Està cobrint un espai que hauria d'haver estat cobert per les administracions públiques, si més no de forma general, encara que sempre hi hagi lloc, com ha de ser, per a la iniciativa privada. El cert és que, tant el tercer sector com les entitats i les empreses del sector d'instal·lacions juvenils, donen un important servei a la societat. Fins i tot els decrets lleis parlen de sectors estratègics per fer front, ara i en un futur, a les conseqüències que pot tenir la situació de la pandèmia actual per als infants i els adolescents, sobretot per als menors més vulnerables des del punt de vista socioeconòmic, o de peça clau per a l'atenció i la defensa de col·lectius molt diversos en situacions de vulnerabilitat i en risc d'exclusió, els quals, a causa d'aquesta situació tan extraordinària, necessiten encara més suport. Però també és cert que l'aproximació que ha fet el Govern als problemes d'aquests col·lectius és clarament insuficient: arriben tard i són tan sols un pedaç per als problemes tant d'uns com dels altres. Tots sabem quan va començar aquesta crisi sanitarioeconòmica; tots sabem que és una situació a qui ningú en tot el món s'hi havia enfrontat abans; tots sabem que ningú té una solució màgica per a aquesta crisi; tots sabem que la situació és altament volàtil, que estem dins del que es denomina un «escenari VUCA –acrònim en anglès de «volatilitat, incertesa, complexitat i ambigüitat–, és cert. Però això no és excusa per fer les coses tan malament com s'han fet aquí –amb plenes competències, recordem-ho–, especialment per part d'aquesta conselleria, on s'acumulen errors darrere errors, dia rere dia. Els missatges triomfalistes del començament de l'estiu, la gestió parcel·litzada de la crisi sanitària i econòmica, enviant missatges confusos i contradictoris, tant des d'aquí com des d'allà, és una de les principals conseqüències de la situació actual. Abans s'han fet esments d'Alemanya, i la seva gestió de la crisi actual no és comparable. Allà, la gestió de la crisi, sigui com sigui, no té les mateixes repercussions que aquí. Les ajudes que hi han hagut, doncs, compleixen perfectament l'abast de tota la seva dimensió. No aquí, que posen pedaços petits a problemes molt més importants. Estem parlant d'ajuts que es concedeixen amb comptagotes: donen unes píndoles avui aquí, demà allà, i allarguen innecessàriament el sofriment de molts ciutadans. Varen jugar amb la idea de que després de l'estiu no hi hauria una segona onada, i ja amb plenes competències es varen permetre situacions no compatibles amb les recomanacions científiques. Es va fer, amb plenes competències, una desescalada escurçada per tal que vingués la quantitat més gran possible de turistes, que, al final, no van acabar venint. És cert –ja ho he dit– que no era fàcil conèixer en aquell moment el que acabaria passant. No faré, com vostès, interpretacions historicistes. Però sí que és cert que un bon gestor no creu en la improvisació; el que fa és planificar diferents escenaris, assignar probabilitats d'ocurrència i preparar protocols d'actuacions segons les diferents possibilitats que s'obrin, incloent-hi, sobretot, una que incorpori el pitjor escenari possible per poder estar preparat, encara que no sigui al cent per cent, per poder-hi donar ràpidament una alternativa de solució. La realitat és que ens hem trobat amb un govern embussat, que pensa en somnis imperials i rebutja la seva responsabilitat, reparteix culpes a tort i a dret, estabornit i sobrepassat per la crisi, ofegat per la crisi interna i sense un lideratge clar. Avui portem aquí, per a la seva convalidació, ajuts a sectors que ho estaven passant molt malament, no per la seva incompetència o per fer malament la seva activitat, sinó per una causa sobrevinguda. Si l'Estat no està per solucionar aquests problemes, per què està? I no oblidin que vostès són l'Estat. Però vostès posen molt més èmfasi en les seves reclamacions identitàries que a solucionar els problemes reals dels catalans. Vostès no són la solució, són part del problema. Avui porten ajuts per a aquests sectors, com abans n'han portat per a d'altres igualment d'afectats, i les solucions continuen sent les mateixes: pedaços i més pedaços. En lloc de presentar un pla de xoc multisectorial, s'han dedicat a fer un patchwork de mesures inconnexes. Aquests sectors i els altres fa mesos que demanen ajut, mesures que puguin fer més lleuger el tràngol de la crisi. I vostès han anat deixant passar el temps: qui dies passa, anys empeny, deu ser el seu lema. O pitjor encara, han anat deixant passar el temps i que ens acostéssim a les eleccions, patiment a patiment de la ciutadania, per poder aprofitar llavors els ajuts per al seu propi interès electoralista. Exemple d'això és, precisament, com s'han dissenyat els ajuts, sense tenir en compte la dimensió de les empreses prestadores de serveis. L'ajut lineal, per a tothom, segons les seves pròpies paraules, vol afavorir els més petits. I si és així es trenca el principi de neutralitat de les mesures polítiques, cosa que provoca, en el fons, l'asimetria en l'aplicació dels ajuts. Encara que, en el fons, tant se val, els ajuts al final són insuficients, tant per a petites com per a grans entitats o empreses. Si s'ha de fer despesa, que realment tingui uns efectes, que no siguin diners gastats per a no res, que no sigui per mantenir empreses zombis que al final, doncs, també haguessin desaparegut en condicions normals. S'ha de tenir una aplicació dels fons públics, perquè al final no són diners que no siguin de ningú, són diners que provenen dels impostos de tots els catalans, de tots els ciutadans. Per tant, la seva aplicació ha de tenir uns multiplicadors adequats a la inversió que s'està buscant produir. Realment creuen que aquest és un criteri econòmic, racional, o sols va dirigit per poder sortir a la premsa, a la xarxa i als aparells de propaganda habituals, per vendre la pel·lícula que estan ajudant la ciutadania, els treballadors i les empreses catalanes? Per acabar d'adobar-ho, i com a demostració de com gestionen, sols cal veure com uns quants articles del 47 rectifiquen articles del 42 i del 39, fruit, n'estem segurs, de l'abordatge poc professional que hi ha hagut per gestionar els problemes dels catalans i que reafirma la clara incompetència amb què s'ha portat tot aquest assumpte des del començament. Creuen que ajuts de 3 milions i mig d'euros poden realment servir per aturar la sagnia d'aquests sectors o d'altres de similars, quan les pèrdues es calculen per centenars de milions? Gotes de pluja que es perden dins la sorra del desert en què estan convertint l'economia catalana. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor Raúl Moreno. Endavant.
Bé; gràcies, president. Senyores, senyors diputats, honorable conseller, avui substanciem aquests dos decrets, el 42 i el 47, de forma conjunta. Per què? Doncs perquè, fonamentalment, el Decret 47 inclou modificacions al Decret 42 –també del 39– i són dos decrets que avui portem a debat. Continuem en aquesta tònica de decrets que es presenten per modificar decrets anteriors que s'han fet públics i que segurament, doncs, han rebut algun tipus de crítica, ja sigui parlamentària o del conjunt de la societat civil, no?, i que han fet reflexionar el Govern. Des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar no estem en contra de que el Govern rectifiqui –més val una rectificació a temps que un mal decret–, però tenir el costum d'anar modificant decrets en un marge mínim de temps denota una certa manca de reflexió global inicial de la que els voldríem advertir, i, a més a més, fer-los saber també el paper important de tenir una oposició responsable, que en situacions com les que estem vivint, amb la seva abstenció o amb el seu vot afirmatiu, permet l'aprovació de molts d'aquests decrets. Pel que fa al Decret 42, de mesures urgents de suport a les entitats del tercer sector social, el decret proposa un nou ajut de deu mil euros si es tracta d'associacions, fundacions o cooperatives, o de vint mil en el cas de federacions d'associacions constituïdes per un mínim de deu entitats. En ambdós casos, les entitats han de tenir com a finalitat l'atenció i la defensa dels drets socials de col·lectius vulnerables i en risc d'exclusió. Això és el que deia el Decret 42 de manera original, però el Decret 47 modifica aquests imports a la baixa: cinc mil euros per a les primeres i vint mil euros per a les segones. Després m'hi referiré. Val a dir que aquest epígraf engloba moltes entitats socials de Catalunya, i tinc alguns dubtes de si totes tenen aquesta finalitat, com exigeix el decret, als seus estatuts. Potser moltes d'elles no ho expliciten estatutàriament, tot i que la feina que generen va a parar directament a aquests col·lectius. Per tant, celebrem la voluntat d'arribar a un univers ampli, però l'obligatorietat estatutària podria fer –podria fer– que alguna quedés fora d'aquesta convocatòria. Un altre dels requisits que es demanen és que hagin mantingut l'activitat de forma ininterrompuda des del 14 de març de 2020. I aquí si que considerem que moltes d'elles podrien tenir dificultats per justificar-ho. Ha estat molt difícil que algunes associacions, que de forma continuada en el temps treballen per als col·lectius en risc d'exclusió social o vulnerables, poguessin mantenir la seva activitat ininterrompudament quan tot el país estava confinat. Certament, algunes, pel tipus de servei que donaven, es van poder organitzar, modificar la seva activitat i portar-la, fins i tot, al domicili. Però altres no han tingut més remei que posposar la seva activitat a mesos posteriors, un cop es va aixecar l'estat d'alarma, i, justament per tots aquests mesos, les que no han pogut desenvolupar la seva activitat, perquè era impossible, han deixat de percebre ingressos, han hagut de modificar les condicions laborals dels seus treballadors i treballadores o, en definitiva, s'han hagut d'adaptar a la nova realitat. Per tant, el requisit de que l'activitat hagi d'haver-se fet de manera ininterrompuda es pot considerar un tallafocs a entitats socials que van traslladar la seva activitat en el moment que van poder recuperar la nova normalitat i que, ara per ara, són absolutament necessàries en la lluita contra la pobresa i l'exclusió social generada pels efectes de la Covid-19. Pel que fa a la quantitat, destinen vostès 3.600.000 euros, a raó d'ajuts de 5.000 o 20.000 euros. Fent una divisió ràpida, podríem estar parlant, a l'engròs, d'unes quatre-centes prestacions i, atesa la quantitat destinada a altres sectors i la disponibilitat econòmica que gaudeix actualment –que gaudeix actualment– el Govern de Catalunya, fruit dels 3.200 milions d'euros traspassats pel Govern de l'Estat i dels 460 milions d'euros de modificació del límit de dèficit, al nostre parer, caldria haver estat una mica més esplèndids des del punt de vista de la quantia total. De totes formes, i gràcies a que vostès han trobat un sistema més just modificant alguns dels procediments de concurrència no competitiva, tal com els vam suggerir des d'altres formacions polítiques i que vostès deien que era el millor en aquell moment, veurem si aquesta quantitat arriba a cobrir la demanda i si caldrà o no fer ampliació de la partida pressupostària. Una demanda, en tot cas, que anirà en funció de la publicitat que es vulgui donar d'aquesta prestació. I ho centro fonamentalment en la publicitat, perquè el sistema funcionarà per declaració jurada, tot i que després el departament pugui o no fer les comprovacions que consideri necessàries. En termes generals, sobre aquest decret traslladar-los que ho veiem correcte, però que li manca ambició si el que es volia fer és una proposta per assegurar un bon funcionament del tercer sector social en el present i en el futur, que tant ha aportat cadascú, de la forma que ha pogut fer-ho, en aquesta lluita contra la Covid-19. Pel que fa al Decret 47/2020, de mesures extraordinàries de caràcter econòmic en el sector de les instal·lacions juvenils i de mesures en el sector de les cooperatives. Ja no parlo de les modificacions introduïdes en el decret anterior, perquè ja hi he fet referència. El decret estableix un ajut d'emergència destinat a entitats, empreses i persones treballadores autònomes, titulars o gestores de cases de colònies, d'albergs de joventut, de cases de colònies que comptin amb granges escoles o aules de natura i campaments juvenils, que consisteix en una aportació única de cinc mil euros i de vint-i-cinc euros per plaça, amb un màxim de quaranta mil euros per entitat. L'import total dedicat és de 3 milions i mig d'euros, molt semblant al del Decret 42, però en aquest cas considerem que, sent un sector tan variat i tan castigat per les mesures de protecció de la Covid, no deixarà de ser un ajut per a valorar, però no deixarà de ser, potser, un ajut insuficient. Amb relació a les societats cooperatives catalanes, tenim poc a dir. Les modificacions que contempla el decret considerem que van en la línia favorable a la necessitat de flexibilitzar el que requereix l'actuació d'aquestes cooperatives en la situació actual, tant pel que fa als seus òrgans rectors com a les persones sòcies d'aquestes cooperatives. Una de les modificacions que també inclou aquest decret fa referència a la prestació econòmica per a persones professionals i tècniques del món de la cultura. Modifiquen vostès els criteris de concurrència no competitiva que van provocar la retirada d'aquesta prestació hores abans de l'inici de l'entrada de sol·licituds, en el mateix decret que establia aquest sistema per a les persones treballadores autònomes –tot un desgavell de decret, tot sigui dit. Es flexibilitza les condicions per accedir hi. Això ha provocat, si no vaig errat, que hagin rebut vostès 4.376 sol·licituds i que hagin estat ateses, segons les seves pròpies informacions, totes les que han arribat i amb menys import del que vostès hi havien destinat. Bé està el que acaba, però que serveixi com a advertència del desgavell generat amb aquesta prestació, del que comporta tirar endavant decrets que pretenen ajudar sectors molt importants i molt maltractats, com és el sector de la cultura, sense consultar-los prèviament. A aquest Govern li ha mancat diàleg i li han sobrat presses per buscar el titular. Des del punt de vista de les modificacions en temes d'adopcions i acolliment, res a dir. Són modificacions tècniques i, per tant, les trobem adients. I per acabar i en termes generals, tenint en compte que ens queden poques hores de legislatura, podem afirmar que ha existit un cert desordre important en les ajudes i les prestacions que aquest Govern ha volgut destinar als col·lectius afectats per la pandèmia. Disparitat en les tipologies, mecanismes poc justos, poc diàleg amb els sectors implicats, tardança en les mesures i poca màniga ampla per intentar arribar a com més persones millor. I, per tant, així ho considerem. Nosaltres ja els hi traslladem. Però, a més de les prestacions i pel que fa al sector social, la posada en marxa de noves prestacions no hauria de desatendre els pagaments pendents als sectors que ja funcionen. Em preocupen –l'hi dic, conseller– les informacions que m'arriben, per exemple, del Taller Baix Camp, de Reus. És un centre especial de treball, que també té residència i un centre de dia per a persones amb discapacitat intel·lectual, que la Generalitat de Catalunya encara no ha fet efectiu el pagament de 300.000 euros de subvenció i que les convocatòries que vostès fan d'aquests pagaments surten a finals d'any i, per tant, cobraran, si tot va bé, el mes de febrer, tot i que aquestes entitats han pagat les nòmines i les despeses ja fetes durant l'any 2020. I des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, li demanem, senyor conseller, que s'interessi per la situació extremadament complicada d'aquesta entitat i de moltes altres a Catalunya. Considerem que han estat incapaços de fer allò que des d'aquest Parlament els hem demanat moltes vegades: la necessitat de calendaritzar amb el sector i de manera acordada els pagaments que, sí o sí, sabem que s'han de fer en l'any en curs; una mínima planificació que permeti a les entitats fer una gestió correcta dels seus recursos econòmics. I ja que li faig aquesta demanda en relació amb Reus, li demano també que posi la lupa en la gestió de la residència Roger de Llúria, on es multipliquen les queixes sobre l'atenció que reben els residents i on s'han obert expedients a diferents treballadors i treballadores. Aquest tema no és l'objecte d'aquest decret, però com és l'última vegada que tinc l'oportunitat, en tot cas, de referir-m'hi des d'aquest faristol, volia, en tot cas, no deixar-m'ho dins i que després vostè faci les gestions oportunes. Pel que fa als decrets, el meu grup parlamentari s'abstindrà. I pel que fa a tots i totes vostès, atès que aquesta serà la meva darrera intervenció en aquesta legislatura, doncs, desitjar-los a tots i a totes bon any 2021, que sigui un any de canvis, un bon any, un bon Nadal. Trobarem a faltar..., senyora Ribas, la trobarem a faltar, aquest Parlament. Gràcies per tots els moments que hem pogut compartir. I que tinguin vostès un feliç any nou. Gràcies.
Gràcies, diputat. Correspon ara un torn a la diputada senyora Marta Ribas, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Quan vulgui, diputada.
Bona tarda. Gràcies, president. Conseller, diputats, diputades, debatem aquests dos decrets llei que es porten a convalidació del Parlament, el 42 i el 47. El 42, que estableix un ajut extraordinari i puntual de pagament únic per a entitats del tercer sector, també per a entitats de segon grau dedicades a l'atenció i la defensa dels drets socials i de col·lectius vulnerables i en risc d'exclusió que hagin patit una afectació en el seu funcionament o en les necessitats també per les mesures imposades per la Covid-19. És en realitat una ajuda escombra per a entitats d'aquest sector que no havien pogut rebre altres tipus de compensacions per altres vies. Cap problema en aquest sentit, entenem les circumstàncies. El decret llei s'aprovava, però, just en plena explosió del nyap d'aplicació de les ajudes dels autònoms i ha requerit modificació posterior via l'altre decret llei que debatem en aquest mateix debat, el Decret llei 47, per canviar precisament el sistema d'ordinalitat de rebre l'ajuda els primers que la sol·liciten, per ordre de sol·licitud, a canviar a un altre sistema, doncs, que no sigui de competència entre iguals, com el que ens estava passant amb aquest tipus de sistema dels darrers decrets. Alhora, també han canviat, en el Decret 47, les quantitats, i han reduït de deu mil a cinc mil euros les ajudes puntuals a entitats de primer ordre, no les de segon ordre. En aquest aspecte vam preguntar al Govern el perquè; sembla que per, doncs, harmonitzar una mica més amb altres tipus d'ajudes que s'han donat en altres sectors. No ens sembla malament que hi hagi voluntat d'intentar harmonitzar; el que no entenem és com no s'havia plantejat, no?, des de l'inici, en el Decret 42, quina era la quantitat justa a pagar a una entitat d'aquest tipus que es pogués acollir a aquesta ajuda. I temem, doncs, també per elements que havíem vist, i ara també s'han posat de manifest per part del portaveu socialista, que un cop acabin trobant casuístiques específiques que topen amb els condicionants que han posat per rebre aquesta ajuda, tornarem a tenir algun altre decret de modificació d'aquest decret, perquè els hauran quedat entitats, que justament haurien de tenir accés a aquestes ajudes, fora del seu accés. Vaig al Decret llei 47, que més enllà d'aquesta modificació del 42, és un poti-poti d'altres temes, també. Inclou l'ajut extraordinari d'emergència de pagament únic per a les entitats, empreses, persones treballadores autònomes titulars o gestores d'instal·lacions juvenils –parlem bàsicament de sector cases de colònies, albergs, campaments juvenils... En aquest cas, segons el Govern, l'ajuda és ajustada per donar resposta a un nombre, que en aquest cas és tancat i acotat, de possibles perceptors, i, per tant, entenem que el càlcul s'ha fet correctament. Esperem que aquest no hagi de ser modificat per decrets posteriors. D'altra banda, es perllonga algunes de les mesures extraordinàries que es van adoptar mitjançant el Decret llei 19/2020, sobre aspectes organitzatius de les cooperatives; tema entenem que necessari i que, evidentment, no es podia preveure en aquell moment, no?, quina llargada tindria la situació d'emergència de la Covid i d'excepcionalitat també per al funcionament ordinari de les cooperatives. Però també tornen, en aquest decret llei, a modificar les ajudes al sector de la cultura –i aquí sí que m'hi entretindré una mica més–; ajudes que eren recollides al Decret llei 39, de 3 de novembre, que en realitat ja revisava o més aviat revivia les ajudes a la cultura que s'havien fet en un altre decret llei a l'estiu. Per tant, unes ajudes creades a l'estiu, revisades en un decret llei, el 39, i ara tornades a revisar. I ho tornen a fer malament: han corregit que no sigui per sistema competitiu entre iguals, no?, igual que ho hem comentat respecte del 42. Sí, han corregit això. Han corregit l'univers de la definició de qui estem parlant, no?, dels possibles perceptors. Però repeteixen errors de traves burocràtiques que deixen gent fora. De fet, les dades de quants professionals i tècnics del sector cultural ja han accedit a aquestes ajudes demostren que hi deu haver hagut gent del sector que no hi ha accedit. Perquè, si no ho tenim mal entès, han sobrat diners. El que va passar a l'estiu, el que els vam dir que tornaria a passar amb el Decret llei 39 i ara han tornat a caure en el mateix error. Traves, de quin tipus? Cal acreditar haver treballat almenys un dia aquest any en aquest sector. Molts dels més precaris d'aquest sector cultural treballen en temporada de primavera, estiu, tardor. La Covid ens va arribar al març, i en molts casos no havien ni començat la seva temporada de petits contractes laborals que tenen per a primavera, estiu o tardor. Per tant, no han arribat a tenir ni un contracte dins d'aquest 2020, que és un dels condicionants que posen per, entenc, comprovar que és gent que treballa en aquest sector. Podrien haver-ho fet d'una altra forma –i ja els ho vam dir pel Decret llei 39–: utilitzant la via que s'ha fet en les ajudes estatals, que era comprovar-ho a partir de contractes en aquest sector de l'any anterior. No ho han fet i creiem que això ha deixat gent fora de beneficiar-se d'aquest ajut; gent del sector que no ha tingut cap contracte dels que hauria d'haver tingut dins d'aquest any. Una altra trava. Una de les condicions per accedir-hi és acreditar haver estat afectat per la cancel·lació d'activitats suspeses per la Covid. Està bé, d'acord, és normal. La trava, però, no apareix en el text, sinó en la pràctica. Per acreditar-ho es reclama una cancel·lació escrita de contracte. I això en molts casos no existeix, perquè ha estat una trucada, una cancel·lació verbal o un whatsapp. I això no s'està acceptant per demostrar que s'ha estat afectat per una cancel·lació d'una contractació que potser era un compromís verbal. Després ja tindries, no?, un cop feies l'actuació, el servei, la feina –funciona així, aquest món precari cultural–, ja tindries el contracte, la factura. No s'estan acceptant cancel·lacions via whatsapp, i, per tant, aquesta gent tampoc pot estar demostrant, doncs, que ha estat afectada per cancel·lacions per la Covid, i, per tant, haurien de ser beneficiats d'aquesta ajuda. Bé, repassats els temes concrets d'aquests dos decrets llei, hem de reiterar que alguna cosa falla quan en general cap de les ajudes que està creant aquest Govern l'encerten a la primera. Seguim tenint la sensació que el Govern no està fent tot el que pot, i, sobretot, el que fa no ho fa bé; sensació que creen ajudes sense ordre ni concert, sense haver calculat exactament de quina quantitat han de ser aquelles ajudes, quants perceptors hi pot haver en aquell sector..., amb un mapa general, una mica, no?, de qui has d'estar ajudant i amb quina intensitat; sensació de desgavell i d'improvisació que ja sembla habitual en aquestes modificacions, en aquesta nova modalitat de decret llei, que és decret llei de correcció d'un altre decret llei, i, sobretot, sensació que van encara sense planificació i sense diàleg real amb els sectors. Entenem que la situació ha estat desbordant, que ha estat molt imprevista, de gestió de moltes incerteses, però és que ja són nou mesos –nou mesos–, i costa d'entendre que encara estiguem amb aquesta sensació constant d'improvisació. Tot plegat –planificació i diàleg– és més necessari que mai en un moment com l'actual. Els ho hem dit en múltiples ocasions, d'una banda per la situació de la Covid, de l'altra, perquè són vostès un govern en funcions, i, en tercer lloc, perquè hi ha unes eleccions a les portes, i, per tant, cal més concert social que mai, més diàleg social que mai, i diàleg polític també, amb els grups parlamentaris, per valorar potser com fer aquesta planificació. Com ja va sent habitual, nosaltres, com a grup parlamentari, ens abstindrem en aquests decrets per no bloquejar ajudes útils per a persones, col·lectius, sectors concrets, més enllà de que creguem que no estan arribant prou bé a tothom o amb la intensitat suficient. Però no ens estalviem la crítica al desgavell, a la manca de planificació en temes tan sensibles en moments com l'actual per a sectors tan afectats com els que avui es veuen beneficiats per aquests dos decrets llei que porta el Govern a convalidació. No és la meva última intervenció en aquest Parlament, però com que el portaveu socialista, no?, com que en Raúl hi ha fet referència, i amb el conseller segurament no hi tornaré a coincidir, jo sí que volia agrair la feina conjunta que s'ha fet amb tota la gent d'Afers Socials en aquesta legislatura, i agrair-li al conseller que, tot i la duresa amb què hem tingut molts dels debats –abans com a diputats, quan coincidíem en la legislatura anterior, i en aquesta amb vostè com a conseller i jo com a portaveu en aquests temes–, sempre, en un moment o altre, haguem aconseguit tornar a dialogar i a parlar. I, vaja, jo crec que s'ha d'agrair, que al final sempre acabem sent persones, només faltaria, i hem de separar les crítiques polítiques de la part personal. Desitjar-los a tots el millor, i especialment als que continuïn en el Parlament o als que continuïn des del Govern, perquè aquests temes, més que mai, seran essencials per al país.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula ara el diputat senyor Vidal Aragonés.
Bona tarda a totes. Per nosaltres el problema no estarà mai en el fet que es puguin esmenar decrets a través d'altres decrets, sempre que aquesta esmena signifiqui millora. I, en aquest sentit, nosaltres volem valorar, en primer lloc, el Decret 42/2020. I començant, a més, pel primer dels continguts que hi ha al Decret 42, que és el que fa referència a associacions, fundacions, cooperatives i que vincula atenció i defensa a col·lectius vulnerables, i, per tant, que a nosaltres ens genera una incertesa clara, i n'intentarem explicar el perquè. Certament, fixa que s'ha de referir als estatuts, però de que s'hagi de referir als estatuts no hem d'arribar a la conclusió que als estatuts ha d'haver-hi una definició íntegra i exacta d'això, sinó de la finalitat, i, per tant, doncs, ens mourem novament en un àmbit que serà potser el de l'arbitrarietat, pel que fa a interpretar a què es refereix aquest article. No farem referència, pel que fa al Decret 42, una altra vegada a la concurrència no competitiva, perquè ja ens hi hem referit moltes vegades en els darrers plens en relació amb què pensàvem des d'aquest grup parlamentari, i farem simplement una pinzellada a allò que ve a ser la concreció, encara que sigui no a través del Decret 42, sinó del Decret 47, de la modificació del 42, amb referència a excepcionar allò que establia el Decret 39. Es podia haver millorat. Es podia també haver fet d'alguna altra manera perquè quedés encara molt més clar. Nosaltres pensem que fins i tot encara es genera un punt d'incertesa. I per anar al Decret 47 volem fer referència, en primer lloc, al que són les instal·lacions juvenils, que és la primera qüestió que es regula. Nosaltres a la reunió tècnica preguntàvem realment a què es referien les instal·lacions juvenils. Certament, potser era una pregunta incorrecta, perquè hi ha una remissió expressa al decret. I fins i tot dins de la remissió expressa normativa, després hi ha un llistat on podem anar a veure quines són les entitats. Però a nosaltres ens genera un altre neguit amb relació a una fase en l'aprovació en la que s'assenyala, en primer lloc, que s'ha d'entendre que són les primerenques les que arribes, però després també es fa referència a les acceptables i com si es pogués valorar. I, per tant, ens ha generat una nova d'incertesa de què pot o no pot significar això. I, per tant, si hem de fer un nou decret per millorar aquest decret, per nosaltres no serà un problema. Sí que és un problema, sempre, que hi hagi incerteses. On hi ha incerteses és en allò que es regula amb relació a les cooperatives. Hi ha un aspecte que nosaltres hem criticat –m'atreviria a recordar que fins a dues vegades abans d'aquest moment–, sobre la convocatòria de les assemblees generals de les cooperatives, on es possibilita que, de manera causal –sí que hi ha una causa i és clara–, doncs pugui haver-hi, o no pugui haver-hi, millor dit, un límit màxim i mínim. Per nosaltres, això pot generar fins i tot una situació d'indefensió per als socis i les sòcies de les cooperatives, en la mesura que aquest vespre els pot arribar una comunicació que els convoquen demà al matí a l'assemblea de la cooperativa. I, per tant, un punt d'incertesa. I la darrera de les qüestions, la que fa referència –per explicar-ho d'una manera molt planera– al sector de la cultura i als ajuts que es regulen, també novament modificats. Benvingut sigui el que es modifiqui que vagi a millor, però hi ha una referència que canvia amb relació a la forma, també una reducció ara a tretze mil euros, però hi ha un altre element, que nosaltres hem insistit molt que es tractava, en tot cas, d'una discriminació indirecta, que era el fet de fixar un dia cotitzat l'any 2020. El que pot ser una mesura objectiva i neutra genera un efecte clar per a aquells treballadors i treballadores que són temporals o intermitents i que aquest any no podien començar a treballar perquè els va agafar la Covid en un procés clàssic, que és primavera - Setmana Santa fins a la tardor - Tots Sants. Doncs no tindrà un únic any..., perdó, dia cotitzat l'any 2020. I, per tant, no podrà accedir a les mesures. I això és el que en termes clàssics del dret laboral i de la comparativa –fins i tot del dret administratiu– entre temporals fixos es considera una discriminació indirecta. I, per tant, cridem el conseller a que pugui fer un nou decret. Es vol acomiadar també aquest diputat del conseller. Li demanem que canviï això, perquè el que no m'agradaria és trobar-me a la primavera, a la meva cooperativa, impugnant una convocatòria de l'assemblea que em facin arribar; a la meva cooperativa, impugnant una ajuda en la que ens puguin no considerar que fem un exercici d'atenció i defensa dels més vulnerables, i també impugnant, com tantes altres vegades que represento els treballadors i les treballadores, doncs potser allò que pugui ser un intermitent del sector de la cultura. Això sí, conseller, ens trobarem tal com ens vam conèixer, que no va ser en aquest Parlament, que va ser vostè com a representant d'un grup polític i aquest que li parla com a assessor i advocat d'un col·lectiu de treballadors i treballadores. Benvingut sigui a aquesta nova trobada en unes altres realitats. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez. Endavant.
Gràcies, president. Conseller, estem davant de dos decrets que succintament regulen ajuts a entitats del tercer sector i l'altre a instal·lacions juvenils. Li faré cinc consideracions, si el temps em dona –cinc consideracions. Una primera: ja portem nou mesos de pandèmia, eh? –nou mesos–, i són molts els decrets que portem convalidats i són moltes les ajudes que es porten convocades. Continuem veient una absoluta desproporció entre les ajudes dels diferents departaments. No veig que hi hagi una certa homogeneïtzació ni una correlació ni uns criteris per tal d'establir els imports de les ajudes que es donen als diferents sectors. I jo crec que seria important. No pot dependre només de la capacitat que tingui el departament de convocar ajudes, sinó que hi ha d'haver una visió global de govern per decidir quina és la proporció i quins són els criteris per atorgar aquestes ajudes. I això es manté amb aquestes convocatòries que avui ens porten aquí. Segon element: les modificacions constants. A mi m'ha fet agafar una certa morriña de quan jo donava classes a la universitat i havia de repassar els algorismes dels programes informàtics. Veure els decrets del Govern és quelcom quasi quasi més complex que fer un algorisme d'una aplicació, d'un programa informàtic, no? Tenim el Decret 42, que a la vegada modifica el Decret 39, i després tenim el 47 que modifica el 42, però torna a modificar el 39, i a la seva vegada també modifica el 19. La veritat és que, al final, tot plegat acaba sent una mica complex. No l'hi retrec a vostè, perquè al final això està passant absolutament amb tots els decrets del Govern. En això sí que estan d'acord, eh?, en que s'han de fer..., en que fan moltes modificacions. Tercer element: modificacions d'expectatives. Ja hem vist una cosa amb la modificació d'un decret que fins ara no havíem vist i que ens preocupa, perquè vostès en el primer decret, en el 42, a les entitats del tercer sector, a unes entitats els diuen: «Deu mil euros de subvenció. I a la que rectifiquen els diuen: «Deu mil no, cinc mil. Escolti'm, han generat unes determinades expectatives que després redueixen a la meitat. Per tant, segurament, si quan encerten és amb el segon, vol dir que el primer no deuria estar suficientment meditat quan van aprovar el decret. Quart: desproporció dels ajuts entre si, entre ells mateixos. Per exemple, instal·lacions juvenils inclou instal·lacions de diferent tipologia –ho ha dit el diputat del Grup Socialistes–: campaments, cases de colònies, albergs juvenils i granges escola. No és el mateix un campament que una granja escola. No comporta les mateixes despeses ni les mateixes inversions un campament que una granja escola, ni segurament la mateixa càrrega de treball ni el mateix nombre de treballadors. En canvi, els ajuts són exactament iguals per a uns que per a altres. Això sí, amb limitació, amb una limitació per NIF, per entitat, per empresa. «No, és que volem beneficiar els petits per sobre dels grans. Però potser els grans, la repercussió dels grans sobre els llocs de treball és molt més important que la dels petits. ¿Què els diem? «No, doncs escoltin, acomiadin gent, o «Mirin, una altra solució: fragmentin l'empresa en empreses més petites i així podran superar el límit. No ens sembla que estigui suficientment pensat. I cinquena consideració: una mala planificació. I jo li vaig fer, amb relació als ajuts per als professionals de la cultura..., li vaig fer de forma molt ràpida quatre números, i els vaig dir: «Escoltin, si això va adreçat a cinc mil o menys persones, no cal ni que ajornin ni que facin modificacions del decret. Imaginin-se, els vaig dir menys de cinc mil, eh? Han modificat el decret 39 –primera modificació–, han tornat a modificar el decret 39 –segona modificació–, han modificat el sistema, han ampliat el crèdit per a aquests ajuts, i al final han donat 4.376 ajuts, per la qual cosa era suficient el primer decret, era suficient el pressupost que hi havia en el primer decret, i s'haguessin estalviat segurament, no sé si dos..., sí, sí, dos modificacions del decret, i les ajudes haguessin arribat tres setmanes abans a les persones que ho necessitaven. Aquesta és la situació, conseller, no encerten ni quan rectifiquen. I, clar, d'aquesta manera no bloquejarem els ajuts, però tampoc no li podem donar suport. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la diputada senyora Rut Ribas. Endavant.
Gràcies, president. Molt bona tarda a tots i a totes. Honorable conseller, diputats i diputades, bé, a nosaltres tampoc ens agrada el fet d'anar aprovant noves mesures a través de decrets, però tots sabem que és la via més ràpida, eficient i eficaç per tal de fer front a diverses derivades de la Covid-19, i aquestes derivades apareixen en moltes situacions, doncs, sense previ avís. Efectes de la pandèmia que no s'aturen i, malauradament, fins que aquest virus no sigui controlat o gairebé erradicat, caldrà anar elaborant nous mecanismes per tal de fer front a aquestes conseqüències socioeconòmiques que anirà provocant, malauradament, la Covid, i donar aquesta resposta ràpida a la ciutadania i a les entitats, en aquest cas. Fer front a la pandèmia i combatre el virus també és pal·liar, doncs, aquestes conseqüències econòmiques que deriven de l'impacte de les mesures que s'han de dur a terme per tal de prevenir i tallar el contagi. Aquesta segona onada ha impactat de nou, però també val a dir que la prevenció i la gestió des del minut zero ha fet que després no ens haguem de lamentar, i això també és important, crec jo, posar-ho en valor. Garantir el tall de transmissió vol dir..., significa reduir al màxim el contacte social, i, per tant, significa haver de demanar que es tanquin certs equipaments o que es redueixi la interacció social entre persones. I això és el que ha passat, malauradament, amb les entitats del tercer sector, entre d'altres, associacions, fundacions, federacions, cooperatives, que actuen per l'atenció i la defensa de drets socials de col·lectius molt diversos, i majoritàriament actuen pels drets i els col·lectius de les persones més vulnerables o més desafavorides de la nostra societat. Són entitats que treballen i vetllen per posar el seu granet de sorra, i amb aquest granet de sorra el que fan és construir una societat millor, combatent aquestes desigualtats, aquesta exclusió i aquesta vulnerabilitat. Però per evitar que hi hagués un fort impacte en aquesta segona onada, ha estat necessari, doncs, adoptar noves mesures i evitar la propagació del virus, i entitats del tercer sector s'han vist afectades, ja que són molt dels seus serveis d'atenció directa i estar en contacte amb la ciutadania. Entitats que, arran d'aquesta segona onada, arran de la Covid, han hagut de prestar molta més atenció als col·lectius als que atenen. Per tant, el fet d'haver d'aplicar aquestes restriccions per a la prevenció del contagi, ja ha suposat aquesta afectació, aquest increment de la despesa, que ha provocat una alteració que no contemplaven. És per això que donem el ple suport a aquest decret llei per tal de que aquestes associacions, federacions, entitats del tercer sector, puguin rebre aquest ajut específic que contempla el Decret 42, i així oferir aquest suport econòmic a les entitats socials que tenen com a finalitat i també com a objectiu l'atenció dels drets dels col·lectius més vulnerables, i, per tant, combatre l'exclusió social. També es porta a debat en aquest moment, doncs, el Decret 47/2020, un decret que procura atendre diversos àmbits modificant alguns articles d'altres decrets lleis, com ja s'ha fet esment en les intervencions que m'han precedit, i que està relacionat amb les instal·lacions juvenils, les cooperatives catalanes, amb l'àmbit cultural i també en matèria d'acolliment i adopció. Permeti'm que jo em centri en la matèria de les instal·lacions juvenils, on s'inclouen les cases de colònies, els albergs de joventut, les granges escola i els campaments, que estan destinats a donar allotjament a grups d'infants i joves que participen d'activitats educatives de lleure, que es destinen a donar allotjament a famílies i a col·lectius o a treballar i a interaccionar amb la natura i els infants. En definitiva, són instal·lacions que esdevenen espais d'aprenentatge per a infants i joves i, doncs, que permeten aquest gaudi entre la natura i també entre grups d'iguals. I crec que aquí cal reconèixer el fet de que aquestes instal·lacions el que han fet aquest estiu és aquest acompanyament emocional a tots els infants i joves, després d'aquests mesos llargs de confinament. Per tant, el sector de les instal·lacions juvenils esdevé cabdal també en el desenvolupament socioemocional dels infants i joves. I, de fet, no és res més que un patrimoni del nostre país, per això cal garantir als titulars i gestors la seva viabilitat. Les instal·lacions juvenils, doncs, són un dels col·lectius que han pagat un preu més alt en aquesta crisi socioeconòmica que ha provocat la pandèmia. De fet, des del mes de març de l'any passat que han patit una dràstica baixada de la facturació. A més a més, van haver de retornar les bestretes de les colònies educatives i també les activitats que es van haver d'anul·lar durant la setmana de Setmana Santa. Per això crec que és important aprovar aquest decret, per tal de garantir que rebin aquest suport econòmic. Crec que tots i totes, durant aquests últims mesos, hem sigut prou conscients com per entendre, com per reconèixer que l'educació en el lleure és segura i necessària i, per tant, crec que és necessari aquest reconeixement a les entitats d'associacionisme juvenil i educatiu, que han demostrat des de l'inici de la pandèmia aquesta exemplaritat i consciència col·lectiva. I, també, això ha estat possible gràcies als caps i quel·les, i monitors i monitores, i també dels mateixos infants. Perquè el lleure no només cobreix les necessitats de socialització entre infants, sinó que també promou aquesta transmissió de valors, aquesta consciència crítica i aquest treball en equip que sempre hem defensat que es fa des del lleure, per tal de contribuir, no?, a aquesta millora de la societat i a aquesta conscienciació de drets i oportunitats, i a aquest empoderament cap a la transformació social. D'altra banda, també, el Decret 49 també inclou, a través de la modificació de certs articles d'altres decrets lleis, doncs, garantir que certes ajudes arribin al col·lectiu del sector de la cultura que ha estat directament afectat arran de la suspensió d'activitats que ha provocat el tall del contagi. I, també, amb aquest decret s'incorporen alguns canvis que permeten una continuació, un allargament de certes mesures, com estendre la potestat al consell rector de les cooperatives per tal de poder convocar assemblees ordinàries o, com comentava l'honorable conseller, també, sobre l'acolliment i l'adopció. Per tant, davant d'aquesta situació a la que ens ha abocat la pandèmia i de les derivades que se n'ocupen, no podem fer res més que donar suport a aquests dos decrets llei que ens ha presentat el Govern. Entenem que davant d'aquesta situació de pandèmia no podem fer res més que fer pinya, col·laborar i cooperar per tal de que els sectors més concrets de la societat que han pagat aquest preu tan elevat de la crisi, doncs, no en rebin les conseqüències més directes. I, per acabar, jo sí que em voldria dirigir a tots vostès, ja que aquesta sí que serà la meva última intervenció com a diputada. Senyor President, si em permet uns segons per donar les gràcies a tantíssima gent amb la que he compartit aquest viatge i amb la que tant he après. Sobretot, donar les gràcies al jovent republicà que ha confiat en mi i m'ha donat aquesta oportunitat i també ser la seva veu en aquesta cambra. També a Esquerra Republicana, per haver-me permès tenir aquesta oportunitat de representar-los en un espai tan destacat com és la Mesa del Parlament. Aquests anys, he intentat donar el millor de mi, i sobretot no defugir dels meus principis. Durant aquests tres anys he intentat estar a l'alçada i treballar pel benestar de tota la ciutadania de Catalunya i per millorar la situació dels joves del país, portant iniciatives per intentar acabar amb aquesta alta taxa d'atur juvenil i propostes d'habitatge digne per a joves, o en matèria de salut, proposant i duent a terme, conjuntament amb tots els companys de la Comissió de Joventut, aquest monogràfic per atendre la salut mental juvenil. Sobre universitats, escoltant els moviments estudiantils i aprovant la rebaixa del 30 per cent dels preus universitaris aquest darrer curs, o treballant per la igualtat efectiva entre homes i dones, fent possible el primer Pla d'igualtat del Parlament de Catalunya. La política és parlar, dialogar i negociar, i això en diverses ocasions malauradament aquí no ho hem trobat. Només avançarem si tots i totes els que ocupem aquests espais, aquests escons, tenim clar que aquí estem al servei de la ciutadania, dels seus interessos i de les seves oportunitats. Només avançarem quan tinguem clar que aquesta és la casa de tothom. I només avançarem quan deixem de posar pel mig l'amenaça i la judicialització. I per acabar, dir que ha estat un orgull poder defensar els drets de tots i totes les joves del país. Som el futur, però avui també som el present i només se'ns podrà garantir una vida digna quan deixem d'alimentar aquesta precarietat juvenil. Abans d'acabar voldria tenir un especial record per als companys i les companyes que malauradament la repressió els manté a la presó o a l'exili. I agrair també la bona entesa que he tingut amb molts de vosaltres per tal d'arribar a acords a les mocions i a les propostes de resolució. I res més. Moltes gràcies a tothom, i a reveure. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Francesc Ten. Endavant.
Gràcies, president. Conseller, diputades i diputats, molt bon vespre, o bona tarda. Senyora Ribas, una prèvia: per acreditar que les activitats –o les actuacions, o els bolos– han estat cancel·lades, sobre el Decret 39, un senzill correu electrònic és suficient, i en cap cas s'exigeix la contractació, sabedors que malauradament les contractacions, en el món de la contractació en cultura, doncs, són difícils. I així ho hem dit la consellera i jo en algun dels faristols culturals que hem fet darrerament, que són molts, i que ho celebrem. Dit això, podria repetir algunes de les coses que ja s'han dit sobre l'especificitat d'aquests decrets, les quanties, el finançament, la concurrència competitiva, els imports, però no hi insistiré, i, arran del Decret 42/2020, volia fer un comentari, una petita reflexió sobre el servei públic i sobre el tercer sector, però també sobre l'Estat i la societat civil. Catalunya ha tingut, té i ha de continuar tenint una societat civil compromesa, proactiva, determinada, valorada, potent, que des de Junts x Cat creiem que hem de protegir, perquè a més a més és una peça fonamental del nostre model de gestió del servei públic, o dels serveis públics. Alguna vegada, en aquest faristol ja se n'ha parlat i ha estat més bé del que jo ho faré ara, sobre el següent, sobre la inhibició i el fracàs de l'Estat de fer front a la responsabilitat davant les persones. I davant d'aquesta mancança, la societat civil, de la qual el tercer sector en forma part, s'ha organitzat històricament. I en molts àmbits: en el sanitari, en el professional, en el laboral, en el cultural, en el mecenatge, en l'educatiu, en l'ambientalisme. Catalunya ha anat per davant en aquest sistema de potenciar iniciatives conjuntes publicoprivades, diguem-ne, tot i que la fórmula no és la millor denominació. Catalunya ha marcat diferència respecte a la resta de l'Estat, i per això volem protegir aquest sistema. Volem protegir aquest sistema, perquè l'Estat ha girat massa vegades la cara davant la necessitat de les persones. I no sembla, malauradament, que hagi canviat, això, durant la pandèmia. L'Estat ha girat massa vegades la cara davant de les necessitats de les persones a Catalunya, també, i la societat civil l'ha hagut de substituir. L'Estat, de fet, ha girat la cara a Catalunya moltes vegades. Cap projecte, cap projecte polític excepte el de la repressió. L'Estat a Catalunya és la història d'un fracàs. Ara no toca, però, fins i tot d'una manera caricaturitzada, la imatge de l'Estat és Renfe, és correus, és hisenda, és l'exèrcit, i és el hit negatiu de tot això la monarquia i les clavegueres de l'Estat. Un parèntesi, si us plau. L'any que ve, gràcies als comptes públics que el Partit Socialista Obrer Espanyol i el Partit Socialista de Catalunya i Catalunya En Comú Podem - Unidas Podemos han aprovat al Congrés dels Diputats, el Ministeri de Defensa, malgrat la urgència social, sanitària i econòmica que vivim, el Ministeri de Defensa disposarà de 400 milions més, que això és un 5 per cent; que també és un 5 per cent l'increment de pressupost de la Casa Reial, i que a Defensa se'n van a gairebé 10.500 milions, dels quals 25 són del Pla de recuperació de la Unió Europea pel coronavirus. És increïble, però em sembla que és així. Senyores i senyors diputats, els poders públics han d'atendre les seves obligacions i compromisos envers els ciutadans i les ciutadanes. Els poders públics han de perseguir el major grau de satisfacció i benestar amb la major qualitat, i ho poden fer directament, com defensen potser anacrònicament alguns, o comptant amb la col·laboració de la ciutadania organitzada, com ho fa el Govern de la Generalitat i com ho defensem Junts per Catalunya. I aquests decrets, especialment el 42/2020 responen a això, a establir mesures urgents de suport a les entitats del tercer sector. Mesures resolutives de la millor manera possible, que és, ara per ara, establint ajuts econòmics extraordinaris i puntuals; ajuts de pagament únic, amb la finalitat d'afavorir el manteniment, en temps de pandèmia, de l'activitat de les entitats del tercer sector dedicades a l'atenció i a la defensa dels drets socials de col·lectius vulnerables i en risc d'exclusió, atès que han patit una afectació evident en el funcionament dels seus serveis d'atenció a les persones i de les activitats de voluntariat, a conseqüència, ho repetim, de la Covid-19. Són ajuts destinats a fundacions, a associacions, a federacions i a cooperatives d'iniciativa social que tenen com a finalitat justament això, l'atenció i la defensa dels drets socials dels col·lectius vulnerables i en risc d'exclusió. La Taula del Tercer Sector, en la ponència a la Comissió d'Estudi per a la Reconstrucció i Reactivació Social i Econòmiques –que espero que avui les conclusions quedin aprovades–, ens deia que, enfront de la complexa situació que com a societat i país ens toca i ens tocarà viure en els pròxims anys, cal que des del Parlament i el Govern de la Generalitat es redoblin els esforços per donar resposta a aquest desafiament. I aquests decrets responen justament a això. D'una manera modesta, però eficaç responen a l'emergència social. I, per tant, també a no deixar d'avançar cap a una societat més inclusiva, implementant mesures que puguin ajudar a reduir les desigualtats socials. Mesures i visió d'Estat per a un govern que vol ser Estat, amb un Parlament que també vol ser Estat. En la ponència, la Taula del Tercer Sector –en la ponència de la comissió CERSE– explicava que s'han de posar les bases per avançar cap a un nou model de país que aposti per una major redistribució de la riquesa per assegurar condicions de vida dignes per a tothom; que posi les persones en el centre com a subjectes de ple dret en la planificació i gestió de les polítiques de benestar i cures; que garanteixi el dret a l'habitatge i els subministraments bàsics per garantir els mínims vitals i d'independència personal, i que promogui polítiques de treball digne i eviti la precarietat laboral, i que vetlli pels drets fonamentals de la infància i l'adolescència. I no ho pot fer només el Govern sol, però sí que s'ha de fer des d'una estructura de gestió de servei públic col·lectiva. Avançar, deia, cap a un nou model de país en el qual s'ha de remarcar l'experiència i el valor d'una missió estrictament social que porten les entitats del tercer sector a la gestió de serveis a les persones, al servei de l'interès general, i amb voluntat de servei públic, i en paraules de la mateixa Taula del Tercer Sector: «Una missió i una voluntat compromesa amb la integració social dels sectors més vulnerables per raons econòmiques o socials, o de salut, o d'edat, o d'altres, amb una gran proximitat a la comunitat i al territori, i amb el màxim compromís amb la qualitat de servei cap a les persones usuàries, que són els ciutadans. Diputats i diputades, tots som vulnerables i tots estem a la intempèrie, i no podem ser aliens a tot això. Per tant, considerem necessari comptar amb el tercer sector com un agent imprescindible, un agent social per encarar la reconstrucció i la reactivació social i econòmica postpandèmia. I per això, senyores i senyors diputats, en la justa mesura, no podria ser, si m'ho permeten, que aquests decrets no fossin validats. I ja per acabar, senyor president, només els voldria dir que és indignant que presos i exiliats passin un quart Nadal fora de casa. Junts per Cat diu: «Llibertat! Que tinguin tots molt bones festes. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. [[Pausa llarga.]] Som-hi. Comencem les votacions d'aquesta sessió plenària. [[Informe i conclusions de la Comissió de Seguiment de l'Emergència Climàtica (continuació)]] [[260-00003/12]] Comencem, en primer lloc, votant l'Informe i conclusions de la Comissió de Seguiment de l'Emergència Climàtica. I, atenent les peticions de votació separada, votem, en primer lloc, els punts que van del punt 5..., perdó, votem, en primer lloc, el punt 5 de l'apartat 7.1.1. Comença la votació. Ha estat aprovat per 94 vots a favor –que corresponen a 73 de delegats i presencials, 21 de telemàtics–, 40 en contra, cap abstenció. Votem ara el punt 7 de l'apartat 7.1.1. Comença la votació. Ha estat aprovat per 76 vots a favor –que corresponen a 56 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 40 en contra i 18 abstencions –que corresponen a 17 de delegats i presencials i 1 de telemàtic. Votem ara el punt 9 del mateix apartat, el 7.1.1. Comença la votació. Ha estat aprovat per 92 vots a favor –que corresponen a 72 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 40 en contra, 2 abstencions –1 de presencial i 1 de telemàtica. Passem ara a votar el punt 2.c, de l'apartat 7.1.3. Comença la votació. Ha estat aprovat per 129 vots a favor –que corresponen a 109 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap en contra, 5 abstencions –4 de delegades i presencials i 1 de telemàtica. Passem ara a votar el punt 3 de l'apartat 7.1.3 –punt 3 de l'apartat 7.1.3. Comença la votació. Ha estat aprovat per 76 vots a favor –que corresponen a 56 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 40 en contra i 18 abstencions –que són 17 de delegades i presencials i 1 de telemàtica. Passem ara a votar el punt 4.b del mateix apartat 7.1.3. Comença la votació. Ha estat aprovat per 93 vots a favor –que corresponen a 73 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 36 en contra i 5 abstencions –que són 4 de delegades i presencials i 1 de telemàtica. Votem ara el punt 5 lletres c i d del mateix apartat. Comença la votació. Ha estat aprovat per 76 vots a favor –que corresponen a 56 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 40 en contra, 18 abstencions –17 de delegades i presencials i una de telemàtica. I votem ara el punt 5.i del mateix apartat. Comença la votació. Ha estat aprovat per 93 vots a favor –que corresponen a 73 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 36 en contra i 5 abstencions –que són 4 de delegades i presencials i una de telemàtica. Votem ara el punt 5.j. Comença la votació. Ha estat aprovat per 129 vots a favor –que corresponen a 109 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap en contra, 5 abstencions –4 de delegades i presencials, 1 de telemàtica. Passem ara a votar el punt 10 del mateix apartat, és a dir, del 7.1.3. Comença la votació. Ha estat aprovat per 112 vots a favor –que correspon a 92 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap en contra, 22 abstencions –21 de delegades i presencials i 1 de telemàtica. Ho repeteixo: 112 vots a favor, cap en contra, 22 abstencions. Votem ara el punt 10 de l'apartat 7.1.4. Comença la votació. S'ha aprovat per 93 vots a favor –que corresponen a 73 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 9 en contra, 1 abstenció telemàtica. Votem ara els punts 3 i 4 de l'apartat 7.1.6. Comença la votació. Han estat aprovats per 97 vots a favor –que corresponen a 77 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap en contra i 37 abstencions –que corresponen a 36 de delegats i presencials i 1 vot telemàtic. Passem ara a votar el punt 1.c de l'apartat 7.1.7. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 42 vots a favor –que corresponen a 41 de delegats i presencials i 1 de telemàtic– 57 en contra, 35 abstencions –que corresponen a 15 de delegades i presencials i 20 de telemàtiques. Passem ara a votar el punt 2, lletres a, b i c, del mateix apartat 7.1.7. Comença la votació. Ha estat aprovat per 116 vots a favor –que corresponen a 96 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 17 en contra i 1 abstenció telemàtica. Passem ara a votar els punts 6 i 7 de l'apartat 7.2. Comença la votació. Han estat aprovats per 93 vots a favor –que corresponen a 73 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 40 en contra i 1 abstenció telemàtica. Votem ara els punts 8 i 13 de l'apartat 7.2. Comença la votació. Han estat aprovats per 129 vots a favor –que corresponen a 109 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 4 en contra, 1 abstenció d'un vot telemàtic. Passem ara a votar el punt 18 del mateix apartat, és a dir, del 7.2. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 42 vots a favor –que corresponen a 41 de delegats i presencials, 1 de telemàtic–, 63 vots en contra i 29 abstencions –que són 9 de delegades i presencials i 20 de telemàtiques. I, finalment, votem la resta de conclusions de l'informe. Comença la votació. Han estat aprovades per unanimitat: 134 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. [[Informe i conclusions de la Comissió d'Estudi de la Seguretat del Sector de la Petroquímica (continuació)]] [[260-00004/12]] Passem ara a votar l'Informe i conclusions de la Comissió d'Estudi de la Seguretat del Sector de la Petroquímica. I, atenent a les peticions de votació separada, comencem votant primer el punt 3.22 de l'apartat 7.2.2. Comença la votació. Ha estat aprovat per 91 vots a favor –que corresponen a 90 de delegats i presencials i 1 de telemàtic–, 34 en contra –que són 15 de delegats i presencials, 19 de telemàtics– i 9 abstencions –8 de delegades i presencials, 1 de telemàtica. Votem ara el punt 4.5 de l'apartat 7.2.2. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 9 vots a favor –8 de delegats i presencials, 1 de telemàtic–, 116 en contra –corresponents a 97 de delegats i presencials, 19 de telemàtics– i 9 abstencions –8 de delegades i presencials, 1 de telemàtica. Passem ara a votar el punt 1.31 de l'apartat 7.2.3. Comença la votació. Ha estat aprovat per 55 vots a favor –que corresponen a 54 de delegats i presencials i 1 de telemàtic–, 39 en contra –que corresponen a 20 de delegats i presencials i 19 de telemàtics– i 40 abstencions –39 de delegades i presencials, 1 de telemàtica. Passem ara a votar el punt 1.32 del mateix apartat 7.2.3. Comença la votació. Ha estat aprovat per 125 vots a favor –que són 105 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap en contra, 9 abstencions –8 de delegades i presencials, 1 de telemàtica. Votem ara el punt 1.34 del mateix apartat, del 7.2.3. Comença la votació. Ha estat aprovat per 125 vots a favor –que corresponen a 105 de delegats i presencials i 20 de telemàtics–, 4 en contra i 5 abstencions –que corresponen a 4 de delegades i presencials i 1 de telemàtica. Votem ara el punt 3 de l'apartat 7.2.4. Comença la votació. Ha estat aprovat per 91 vots a favor –que corresponen a 90 de delegats i presencials, 1 de telemàtic–, 4 en contra, 39 abstencions –que són 19 de delegades i presencials, 20 de telemàtiques. Passem ara a votar el punt 1.8 de l'apartat 7.3.2. Comença la votació. Ha estat aprovat per 125 vots a favor –que corresponen a 105 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 4 en contra i 5 abstencions –que corresponen a 4 de delegades i presencials i 1 de telemàtica. I votem ara el punt 2.21 de l'apartat 7.3.3. Comença la votació. Ha estat aprovat per 125 vots a favor –que corresponen a 105 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap en contra, 9 abstencions –que són 8 de delegades i presencials, 1 de telemàtic. I votem ara la resta de conclusions de l'informe. Comença la votació. Han estat aprovades per 130 vots a favor –que són 109 de delegats i presencials i 21 de telemàtics–, cap en contra, 4 abstencions. [[Informe i conclusions de la Comissió d'Estudi de la Reconstrucció i la Reactivació Socials i Econòmiques (continuació)]] [[260-00005/12]] Votem ara l'Informe i conclusions de la Comissió d'Estudi de la Reconstrucció i la Reactivació Socials i Econòmiques. Comença la votació del conjunt, perquè no se n'ha demanat cap votació separada. Comença la votació. Han estat aprovades per 130 vots a favor –109 de delegats i presencials, 21 de telemàtics–, cap en contra i 4 abstencions. [[Decret llei 43/2020, del 17 de novembre, pel qual s'habilita el Consell Català de l'Esport per a l'atorgament d'ajuts extraordinaris i d'emergència per fer front a la suspensió de l'obertura al públic de les instal·lacions i dels equipaments esportius a Catalunya, es crea el Fons extraordinari addicional 2020 per als ens locals, i es modifica el Decret llei 41/2020, del 10 de novembre, de mesures extraordinàries de caràcter social en centres educatius i en l'àmbit de l'educació en el lleure i de les activitats extraescolars per fer front a la crisi sanitària, econòmica i social generada per la Covid-19 (continuació)]] [[203-00070/12]] Votem ara la validació del Decret llei 43/2020. Comença la votació. Ha estat convalidat per 65 vots a favor –que corresponen a 44 de delegats i presencials, 21 de telemàtics–, cap en contra, 69 abstencions –65 a favor, cap en contra i 69 abstencions. Algun grup vol tramitar com a projecte de llei? [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Molt bé. [[Decret llei 42/2020, del 10 de novembre, de mesures urgents de suport a entitats del tercer sector social (continuació)]] [[203-00067/12]] Doncs passem a votar el punt 10, que correspon a la votació sobre la validació del Decret llei 42/2020, de 10 de novembre, de mesures urgents de suport a les entitats del tercer sector social. Comença la votació. Ha estat convalidat per 65 vots a favor –que corresponen a 44 de delegats i presencials–, cap en contra i 69 abstencions. Algun grup vol tramitar aquest decret llei com a projecte de llei? [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] [[Decret llei 47/2020, del 24 de novembre, de mesures extraordinàries de caràcter econòmic en el sector de les instal·lacions juvenils, de mesures en el sector de les cooperatives i de modificació del Decret llei 39/2020, del 3 de novembre, de mesures extraordinàries de caràcter social per fer front a les conseqüències de la Covid-19, i del Decret llei 42/2020, del 10 de novembre, de mesures urgents de suport a entitats del tercer sector social (continuació)]] [[203-00071/12]] Doncs passem a votar el següent punt, que és l'onzè, que és el Decret llei 47/2020. Comença la votació. Ha estat convalidat per 65 vots a favor –que corresponen a 44 de delegats i presencials, 21 de telemàtics–, cap en contra i 69 abstencions. Algun grup vol tramitar aquest decret llei com a projecte de llei? [[Pausa.]] No? [[Pausa.]] Doncs, no hi han més punts a votar per a avui. Suspenem la sessió fins demà a les nou del matí. Gràcies.