Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Dvadeset šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 71 narodni poslanik. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim vas da ubacite svoje kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 89 narodnih poslanika i da imamo uslova za dalji rad. Nastavljamo rad i prelazimo na zajednički načelni jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačaka 6. i 9. dnevnog reda. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da su pozvani da sednici prisustvuju svi članovi Vlade, a danas će sa nama biti u jednom delu sednice potpredsednik Vlade Republike Srbije, ministar unutrašnjih poslova dr Nebojša Stefanović. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2. i članu 170. stav 1. Poslovnika, otvaram zajednički načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o utvrđivanju činjenica o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta u Republici Srbiji i Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije o međunarodnom ostvarivanju izdržavanja dece i drugih članova porodice. Reč ima predstavnik predlagača ministar Stefanović. Izvolite.
Hvala, uvažena predsednice Narodne skupštine Republike Srbije. Poštovani narodni poslanici, pred nama se danas nalazi i jedan zakon koji uređuje materiju koja je na jedan veoma težak način uznemiravala javnost Republike Srbije u poslednjih mnogo decenija. Bilo je mnogo kontroverzija oko situacija i slučajeva nestale dece i o tome je bilo dosta razgovora u našem društvu. Bilo je razgovora i u Narodnoj skupštini. Nažalost, u nekim prethodnim vremenima nije bilo dovoljno spremnosti ili snage da se uhvatimo u koštac sa ovim problemom koji veoma često, u velikom broju slučajeva datira iz perioda bivše SFRJ, nešto iz vremena SRJ. Dakle, neki slučajevi su se dogodili pre više decenija, ali nastavljaju da budu bolna tačka našeg društva i, naravno, porodica koje su možda izgubile svoju decu. Kažem možda, zato što upravo ovaj zakon treba da nam da neki od mogućnosti i instrumenata da u bržem postupku utvrđujemo činjenice i okolnosti. Naime, Evropski sud za ljudska prava 2013. godine, upravo na bazi tužbe jedne od porodica, doneo je presudu kojom je obavezao Republiku Srbiju da na pravičan način utvrdi činjenice i okolnosti za svaki od slučajeva nestale dece i u ovom konkretnom slučaju utvrdio da je podnosilac predstavke u pravu, odnosno da mu je povređeno pravo na porodični život i obavezao Republiku Srbiju da podnosiocu prijave isplati tačno utvrđeni iznos na ime naknade nematerijalne štete i da uspostavi odgovarajući mehanizam i nezavisno telo sa odgovarajućim ovlašćenjima. Vlada je 2018. godine uputila Narodnoj skupštini Predlog zakona o postupku utvrđivanja činjenica o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala u porodilištima na teritoriji Republike Srbije u različitim periodima i ovaj tekst izradila je posebna Radna grupa i na taj tekst i mišljenje dalo je i Odeljenje za izvršenje presude Evropskog suda za ljudska prava i o kojem tekstu se i danas raspravlja. Cilj Predloga ovog zakona je da se u posebnom dvostepenom postupku pred nadležnim sudovima utvrde činjenice na osnovu kojih se može doći do istine o statusu dece za koju se sumnja da su nestala u porodilištima u Republici Srbiji, kao i da se ispune međunarodne obaveze Republike Srbije i spomenute presude Evropskog suda za ljudska prava. Takođe, ostavlja se mogućnost ostvarivanja prava na pravičnu naknadu nematerijalne štete zbog povrede prava na porodični život. Postupak je jednostranački. Dakle, pokreće se predlogom predlagača u roku od šest meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona, s tim da je pretpostavka da se roditelj ranije obraćao državnim organima ili porodilištu upravo zato da bismo na bilo koji način sprečili zloupotrebe ovog zakona. Primenjuju se pravila vanparničnog postupka ako zakonom nije drugačije određeno, jer smatramo da je to najcelishodnije za utvrđivanje činjenica koje su predmet ovog zahteva. Sud je ovlašćen da izvede sva dokazna sredstva koja su predviđena Zakonom o parničnom postupku. Sud postupa u skladu sa istražnim načelom, uz obavezu da ispita sve činjenice i da izvede potrebne dokaze. Uspostavlja se pojačana procesna disciplina. Svedocima i veštacima zaprećeno je kaznom ukoliko ne pruže veštačenje, odnosno svedočenje. Državni i drugi organi, kao i fizička i druga pravna lica u obavezi su da izađu u susret svim zahtevima suda vezano za ovu materiju pod pretnjom kazne i da pruže sve informacije i podatke koje mogu imati vezano za potencijalno nestalu decu. Postupak je hitan. Sprovođenje istražnih radnji u postupku, a na zahtev suda, sprovodiće posebno obučeni policijski službenici i uspostavljene su i određene olakšice u pogledu taksi i troškova za punomoćnike. Što se tiče daljeg toga postupka, ukoliko se u postupku dođe do činjenica koje utvrđuju da je dete nestalo na osnovu izvršenja krivičnog dela, odmah se podnosi krivična prijava nadležnom tužilaštvu Ministarstvo pravde i MUP, a verujemo i Republičko tužilaštvo, pošto je ovo bila jedna od važnih tema oko zastare postupka, jer, znate, mi imamo ovde i slučajeve koji su bili pre 40 godina, kada bismo to kruto gledali kao izvršeno krivično delo, veliki broj ovih dela, ako ne i sva, neka su zastarela 2009, a neka 2010. godine, pričamo o onima koji su među poslednjima izvršena, potencijalna krivična dela, mi danas ne bismo mogli da govorimo o krivičnom gonjenju. Međutim, naš stav, Ministarstva pravde i unutrašnjih poslova, je da se ovde ne radi o svršenom krivičnom delu. Dakle, radi se o krivičnom delu koji i dalje traje. Dakle, narušenom pravu na porodični život, jer smatramo da na takav način omogućavamo tužilaštvo, odnosno pre svega Republičkom javnom tužilaštvu da da obavezujuću instrukciju tužilaštvima, da u svakom slučaju kada se utvrdi da postoji osnov sumnje da je učinjeno krivično delo, jer je dete tako nestalo, da se odmah pokrene istraga koja će učini sve što je moguće da utvrdi činjenice i okolnosti, odnosno da preduzme dalje krivično gonjenje onih lica koja su u tome mogla učestvovati, odnosno učestvovala. Ovaj sudski postupak može imati, da kažem, rešenje, okončano rešenje koje kaže sledeće. Dakle, da odbija predlog. Dakle, to mogu biti ishodi, da se odbija predlog ako se dokaže da dete nije nestalo. Može da usvoji predlog i utvrđuje status nestalog lica na način što utvrđuje činjenice o smrti deteta ili utvrđuje činjenice koje objašnjavaju šta se sa nestalim detetom dogodilo, pri čemu je i, prema presudi Evropskog suda, dužan da utvrdi koja institucija je odgovorna za nestanak deteta ili da konstatuje da nije moguće utvrditi status nestalog deteta. Neću da vam kažem da će sve biti lako i da ćemo sve moći da rešimo, pogotovo u slučajevima u kojima izvršioci potencijalnog krivičnog dela možda nisu više ni živi i jako je teško utvrđivati nešto što se dogodilo pre 40 godina, bez dokumentacije u državama koje više ne postoje, u zdravstvenim institucijama koje su možda potpuno promenile način svoje organizacije i gde su ljudi koji su bili direktno upućeni na ovo možda više ne samo što nisu među živima, možda više ne postoji ni dokumentacija koja na bilo koji način govori o tome. Dakle, to su sve mogućnosti. Mehanizam kaže ukoliko, dakle, nismo, ako država, odnosno sud nije konstatovao da nije moguće utvrditi status nestalog deteta na zahtev predlagača može dosuditi novčanu naknadu zbog povrede prava na porodični život u iznosu ne većem od 10.000 evra. Zbog čega 10.000 evra? Zato što je to bila i presuda Evropskog suda za ljudska prava. Držali smo se onoga što je Evropski sud rekao, dakle, slova presude i sve ono što je Evropski sud rekao preneli smo, da kažemo, na ovaj način i u domaće zakonodavstvo, odnosno hoćemo ako Narodna skupština usvoji ovaj predlog zakona. Mislimo da, naravno, niko ne može reći, niko ne stavlja tu cenu. Bilo je nekoliko komentara koje sam čuo - koliko košta jedno dete. I, koliko košta jedno dete? Šta je ta cifra? Ne postoji cena, ne postoji cifra. Ovo je samo naknada države koja pokušava da pomogne porodicama koje su možda pre 30 ili 40 godina u potpuno drugoj državi SFRJ, ali i na teritoriji Republike Srbije, možda nemarom administrativnog osoblja izgubile dokumentaciju šta se dogodilo sa tim detetom, tvrdili u to vreme da je dete mrtvo. Možda je to dete i nestalo ali pošto ne može da se utvrdi, ovo je samo pomoć porodici, podrška u situaciji u kojoj realno jako teško možemo da dođemo do svih činjenica i okolnosti koje kazuju šta se tačno dogodilo sa tim detetom. U nekim slučajevima će to biti moguće. U nekim slučajevima i sada traju istrage i ja sam uveren da će ovo olakšati situaciju, da će olakšati bol i ono što je veoma važno a to je da je Republike Srbija našla mehanizam da nastavi sa krivičnom istragom u svakom i u pojedinačnom slučaju u kojem se utvrdi da postoji sumnja da je izvršeno krivično delo. To je veoma važno. Nadam se da će Narodna skupština podržati ovaj predlog zakona. Kažem, radi se o materiji koja je teška za svakog od nas, koja je teška za našu zemlju i bar imamo snage da se danas uhvatimo u koštac sa tim. Bilo je mnogo razgovora sa udruženjima roditelja, bilo je mnogo razgovora sa profesionalnim udruženjima, bilo je mnogo razgovora sa stručnjacima iz ove oblasti i ovo je način da na brz i efikasan način dođemo do odgovora na neka pitanja. Ovo je za nas jedan od načina kako možemo da vratimo pravdu roditeljima koji čekaju odgovore na pitanja mnogo godina i ja se nadam da ćemo uz efikasne mehanizme i uz utvrđivanje tih činjenica uspeti makar da ublažimo donekle bol ljudima koji mnogo godina i mnogo decenija čekaju odgovore na ova pitanja. Što se tiče drugog zakona, Predloga zakona o potvrđivanju Konvencije o međunarodnom ostvarivanju izdržavanja dece i drugih članova porodice, ovde se utvrđuju mehanizmi za naplatu alimentacije u slučajevima kada se dužnik izdržavanja nalazi u inostranstvu. Cilj nam je da se obezbedi efikasno međunarodno ostvarivanje izdržavanja dece i drugih članova porodice, naročito putem uspostavljanja sveobuhvatnog sistema saradnje između organa država ugovornica i podnošenja zahteva za donošenje odluke o izdržavanju, obezbeđenja priznanja, izvršenje odluke o izdržavanju i efikasnih mera za brzo izvršenje odluke o izdržavanju. Time ćemo dobiti standardizovan i moderan sistem saradnje između država u ovoj oblasti, jedinstven centralni organ koji prima i šalje zahteve, standardizaciju potrebnih dokumenata, obavezu centralnih organa i svih drugih nadležnih organa da postupaju brzo u svim vrstama postupaka, precizne i razumne rokove za obaveštavanje o statusu zahteva, taksativno navedeni zahtevi koji se mogu podneti i unifikacija uslova za priznavanje izvršenja odluka. Ja se nadam da ćemo ovim olakšati, naravno, mogućnost da bilo ko ne izbegne plaćanje alimentacije, odnosno da i deca i drugi članovi porodice uvek imaju izvršenje onih obaveza koje im po zakonu pripadaju i da time naravno olakšamo i našu saradnju u nekada veoma složenim međunarodnim slučajevima, kakve smo imali nedavno prilike da vidimo, da kažem, koji su dodirivali građane naše zemlje. Ja se nadam da ćemo u danu za glasanje imati podršku Narodne skupštine za ova dva zakona i pored toga što, pre svega, ovaj prvi zakon nije laka tema za nas, verujem da će ovo biti prvi značajan korak u kome ćemo napraviti napredak u ostvarivanju najvišeg ideala koji treba da ostvarimo, a to je pravda za roditelje potencijalno nestale dece. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Šešelj.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, zaista danas u Narodnoj skupštini jedna čudna situacija. Neko bi rekao da ukoliko se toliko dugo čekalo da se donese jedan ovakav zakon, da će u Skupštinu doći jedan temeljni akt, sveobuhvatni koji bi rešio sve te probleme, a u ovom predlogu zakona o utvrđivanju činjenica o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta u Republici Srbiji ne vidimo baš neka suštinska rešenja i ne vidimo da se država po ovom pitanju dovoljno ozbiljno posvetila. To na neki način pokazuje da se ovaj zakon donosi samo zbog preporuka Saveta Evrope i samo zbog te presude Evropskog suda za ljudska prava. Dakle, umesto da država vrši svoju ulogu da identifikuje problem, da taj problem na jedan opšti način reši zakonom, ovde se samo primenjuje ono što je smernica određenih međunarodnih institucija. Dok ne vidimo suštinsko ispitivanje ovog problema, a i da će se na tome temeljno raditi. Ovde se više govori o ispunjavanju forme, a ne o suštini i pokazuje na neki način priličnu neozbiljnost u shvatanju ovih problema. Dugo je bila ta fama prisutna u našoj javnosti. Otprilike, kada se prvi put pojavila nije bilo toliko poverenja u istinitost takvih dešavanja. Mislilo se da jednostavno neki roditelji ne mogu da se pomire sa tim da su im deca posle porođaja preminula, pa da pokušavaju na sve moguće načine da nađu neku utehu da je to dete i dalje živo itd. i sa početka se nije pristupilo kako treba tom problemu. U međuvremenu se situacija dosta uozbiljila. Došlo je do raznih indicija, svedočenja i u javnosti prisutnih ljudi koji su otvoreno govorili o problemu nestale dece, pa je onda otprilike počelo i udruživanje tih ljudi i traganje za istinom šta se na kraju toga svega desilo. Dakle, pre svega kod jedne te takve situacije, dakle, gde je postojalo oduzimanje dece iz porodilišta kako bi se posle bez ikakvih dokaza, bez tela, bez sahrane govorilo tim roditeljima kako su deca nažalost preminula iz tih i tih razloga, tu može da se vidi jedna stvar i po mom mišljenju ta stvar je ključna, a to je povezanost nekog broja lica u ta dešavanja, odnosno u tu aktivnost. Dakle, to svakako nije mogla da bude situacija od slučaja do slučaja, da tako nešto uradi neki pojedinac na svoju ruku, već je to delo toliko ozbiljno. Bilo je toliko raznih slučajeva da je morala da postoji određena grupa koja je povezana da se tim bavi, a nismo sigurni baš da će na ovaj način posle 20 ili 30 ili više godina od takvih dešavanja, sada bi neko očekivao jednu ozbiljnu strategiju za pronalaženje krivaca za rešavanje tih problema, na kraju, za istinu o toj deci koja su nestala iz porodilišta, u Narodnu skupštinu dođe akt od 26 članova. Možda bi bilo, po mom mišljenju, normalnije da država prepozna problem, pa u saradnji sa tim ljudima koji imaju neke indicije, da sasluša sve, možda ima onih koji nisu u pravu, ali verujem da je većina zaista na tragu da su se takve stvari dešavale, možda bi bilo normalnije da se u saradnji sa njima došlo do nekog predloga zakona kojim bi se, na neki način, napravio prvi korak u rešavanju ovog problema, a ne zbog te i te preporuke ili presude Evropskog suda za ljudska prava. Dakle, ozbiljna država bi prepoznala problem i nastojala da ga reši onako kako bi to bilo najbolje moguće u interesu građana te države, a ne zato što je to neka smernica, preporuka ili diktat iz inostranstva. Naravno, baš zbog tih ljudi koji su o tome izlazili u javnost, koji su osnivali ta udruženja, oni su nezadovoljni i naravno da su onako burno reagovali na tim javnim slušanjima. To je baš zbog toga, zato što su oni valjda trebali da budu pozvani, konsultovani, da se sa njima razgovara pre donošenja ovakvog zakona. Mogli smo da čujemo i najave od nekih evropskih zvaničnika, čak i od ovog Fabricija, ambasadora EU u Beogradu, kako je to trgovina, tj. problem nestalih beba, u stvari postao problem i za Evropu, pa se onda i čini da je tek kada je došlo do izjava evropskih zvaničnika, krenulo se u rešavanje tog problema. Na neki način, ovim zakonom se priznaje poraz države. Dakle, država priznaje da nije u stanju da reši ove probleme. Podsetiću vas na još jednu situaciju. Pre petnaestak godina u Narodnoj skupštini Republike Srbije osnovan je anketni odbor koji je trebalo da ispita sve te slučajeve, prikupi dokumentaciju o toj nestaloj deci, da sasluša i mnoge lekare i ljude zaposlene u porodilištima i policajce i mnoge druge i da posle sa tim izađe u tužilaštvo i da se otpočne sa istragom. Taj anketni odbor je prikupio veliku količinu dokumentacije, ali do konkretnih istraga nikada nije došlo. Država je tu zakazala i izvršna vlast i sudstvo je tu zakazalo. Ne vidimo i dalje način, pogotovo ne kroz ovakav zakon, da se to pitanje reši. Dakle, ukoliko bi postojala ozbiljna namera da se izađe na kraj sa ovim pitanjem, počelo bi prvo sa saslušanjima, dakle, da se odredi taj konkretan period vremena, da se saslušaju svi lekari, svi zaposleni u porodilištima, sva povezana lica, pa je dovoljno doći i do rešenja jednog konkretnog slučaja, samo jednog, da bi se otkrila određena matrica po kojoj se sve to dešavalo, jer to je toliko ozbiljna stvar, da stvarno jedan pojedinac na svoju ruku nije mogao bez ikakve povezanosti da tako nešto uradi, i da je to uradio samo jednom, jedno lice samo jednom, da li iz porodilišta, da li od lekara ili itd. To bi moglo da traje određeni period vremena, ali je jedini konkretan način da se to pitanje reši. Druga stvar, postavlja se jedno pitanje - da li taj poligraf, koji je često prisutan u našoj javnosti, važi samo i reaguje samo na ministre ili na državne funkcionere iz izvršne vlasti, ili se poligraf možda može koristiti i u nekoj istrazi? Ajmo, kada smo tako sigurni u taj poligraf i kada je to toliko pouzdano, zašto ga ne upotrebiti sada npr. u toj istrazi? To su samo neki od načina gde bi moglo da se dođe do činjenica, do nekih dokaza i da bude korak u pravom smeru rešavanja tih problema. Mnogo se ovde raznih pitanja postavlja, a ono što je bilo najprisutnije u javnosti i ono što je u ovom predlogu zakona skandalozno, jeste ova suma od 10.000 evra, koja će se kao pravična naknada isplatiti tim roditeljima koji u postupku dokažu ne znam ni ja šta ili otprilike opravdaju svoje indicije da je njihovo dete ukradeno. Problem kod ove države i kod ovog režima jeste što misli da sve može da se reši novcem. Pa, ukoliko se nekom isplati novac, onda će tu u stvari biti rešenje tog problema, kraj tog postupka i neko će da izađe ispred Ministarstva pravde i kaže – mi smo rešili posle 20 ili 30 godina toliko i toliko slučajeva nestalih beba. Ja to vidim kao potencijalnu mogućnost kada se donese ovaj predlog zakona. Nisam siguran da je to opravdano i da je to normalno i da država u takvom postupku vrši svoju ključnu ulogu i stara se o pravima svih građana Srbije. Ono što je još ovde, takođe, veoma čudno, kaže se – pravična novčana naknada ne može da se dosudi u iznosu većem od 10.000 evra u dinarskoj protivvrednosti po zvaničnom srednjem kursu NBS. Dakle, to nije fiksno 10.000 evra. Onda se postavlja pitanje, dakle, u tom postupku jednom roditelju će se isplatiti 3.000 evra, nekome će se isplatiti 5.000 evra, nekome će 7.000, nekome će 10.000 evra. Dakle, reći će se od strane države kako je nekom dete malo manje ukradeno, pa će on dobiti 3.000, a ovamo je nekome dete malo više ukradeno, pa će on dobiti 10.000 evra. Potpuna jedna nebuloza. Naravno, i čuli smo to i u pravu su i prirodno je, ti roditelji koji istrajavaju već dugi niz godina na rešavanju tog problema, njima nije bitan novac. Njima je bitna istina, a država je dužna da im to omogući. Ako ništa drugo, da su oni sad svi u zabludi da tih problema nema, da se to nikad nije desilo i da je sve istinito onako kako su lekari tim roditeljima pričali, da su ta deca preminula itd. Ukoliko neko 20 ili 30 godina istrajava na tome, trudi se da tako nešto dokaže, traga za istinom, valjda bi bilo najnormalnije od strane državnih organa da oni taj njihov trud i njihovo istrajavanje i posvećenost rešavanju tih problema uvaže tako što će oni biti ključni u konsultacijama za donošenje predloga zakona, ne ovakvog, nego predloga zakona koji bi to pitanje trebalo da reši. To bi bilo normalno. Šta se još ovde sa ovom novčanom naknadom pojavljuje kao opasnost? Pojavljuje se kao opasnost da se pojavi neka npr. grupa hohštaplera, koji ovu zakonsku mogućnost mogu da vide kao način da steknu određeni novčani iznos tako što će lagati da su i oni u stvari neki od tih roditelja kojima su deca oduzimana, odnosno kojima su deca nestala. Na taj način, država će napraviti mogućnost da se svo to istrajavanje tih roditelja i njihov trud da prikupe sve moguće informacije, dokumentaciju, da pronađu možda odgovorne, da saznaju nešto više šta se desilo sa njihovom decom, biti veoma kompromitovano, zato što može da se pojavi neko ko sa tim nema nikakve veze i da u ovakvom postupku traži za sebe 10.000 evra pretvarajući se kao da je neko od tih roditelja. To je mogućnost koja se ovde ne predviđa, o kojoj niko nije razmišljao. Zašto bi dovodili neke ljude u tu situaciju? Na ovaj način se negde i legalizuje to otimanje dece. Dakle, država ne nudi rešenje, ne nudi pravdu, nego nudi novac, što nije normalno. I to što je Evropski sud za ljudska prava doneo iznos od 10 hiljada evra da treba da bude maksimum, mi smo to prihvatili, nismo o tome ništa razmišljali. Sa strane Ministarstva pravde i uopšte Vlade Srbije naviklo se tako, jer nema razmišljanja o interesima građana Srbije, nego ispunjavanja diktata iz inostranstva. Subvencije u Srbiji 10, 15 hiljada evra, 70 hiljada evra smo čuli pre neki dan, a ovde se roditeljima nudi 10 hiljada evra, tj. do 10 hiljada evra. Smatram da je intencija ovoga da se eventualno negde razbije solidarnost tih roditelja, jer je svakako normalno i sigurno postoji mnogo roditelja među njima, koji misle da su im deca nestala, koji veoma teško žive i kojima bi 10 hiljada evra mnogo pomoglo u životu. Intencija je da se otprilike na taj način kupi njihovo ćutanje i da oni odustanu od daljeg traganja za nestalom decom. Imali smo situaciju pre dve godine kada je Narodna skupština donela zakon gde je obavezno doniranje organa, osim onih ljudi koji se za života ne izjasne da to ne žele posle smrti. Tu smo videli isto tako, naravno, mogućnost, SRS je to kritikovala, da na taj način rešavanje u tim stvarima i donošenje takvog zakona može da obezbedi crno tržište organa i da organe građana Srbije svodi pod resurse za, možda, namirivanje nekih u inostranstvu, u zapadnoj Evropi itd. Na ovaj način stavlja se negde početna cena i za dete. Čim se u celu tu priču oko istrage o nestaloj deci bilo kakva cena, odnosno cifra navodi, stavlja se cena na dete. Naravno, teško je da država učestvuje i da se, naravno, neko iz ministarstva odvoji od emocija kada govori o tim stvarima i kada pokušava da reši to pitanje na bilo koji način, ali ovo je druga krajnost. Ovo nije ni racionalno. Ovo može da otvori mogućnost namirivanja evropskog tržišta decom. Čim se stavi cena, to je to. Naravno, rešenje je skandalozno, ne treba da se prihvati. Alternativni način rešavanja jeste razgovor sa svim ljudima koji traže nestalu decu, pomaganje, formiranje anketnog odbora Narodne skupštine, zašto da ne, prikupljanje opet dokumentacije, saslušavanje svih lica koja su u određenom periodu vremena radila ili bila povezana sa svim porodilištima i čim se jedan slučaj reši, samo jedan, već će se otkriti određena povezanost i mnogo će biti lakše da se taj slučaj nestale dece reši u celini, jer je nenormalno da se neko namiruje, odnosno da se nudi isplata, a da se ne nudi istina. Umesto smernica Saveta Evrope i presude Evropskog suda za ljudska prava, treba da bude važnija istina za građane Srbije, koliko god njih da ima, nego nešto čime bi se neki ministar ili predsednik Vlade ili bilo ko iz ministarstva negde pohvalio kako je neki problem rešio zato što se ovim zakonom ne rešava problem. Ovde se ispunjava zahtev iz inostranstva. Problem još ostaje, a na neki način se vređaju svi ljudi koji, po 20 ili 30 ili koliko god godina, istrajavaju u nameri da nađu istinu za svoju decu.
Hvala. Reč ima ministar Stefanović. Izvolite.
Pažljivo sam slušao i nisam čuo ni jedno rešenje, ni jedno jedino, osim da treba razgovarati sa roditeljima. Zar mislite da ljudi iz Vlade nisu? Lično sam bio na mnogo sastanaka sa udruženjima roditelja, ljudi iz Ministarstva pravde bili na desetinama sastanaka i veoma teško, pošto, recimo, najveći broj udruženja ima potpuno suprotstavljene stavove, čak neće da čuju šta oni drugi govore i ne slažu se sa predlozima onih drugih. Vi kažete – hajde da ovo stavimo kao rešenje, ovi kažu – ako to uradite, mi ćemo da napustimo sve ovo, ne pada nam napamet. Tako izgledaju sastanci. Da vas ne lažem, da vam pričam kako su oni svi jedinstveni i da imaju jedinstveni predlog, nemaju. Ja ni od vas nisam čuo predlog. Imali smo Anketni odbor ovde u Skupštini. Imali smo ga 2006. godine i zaključio je da u radu zdravstvenih ustanova, matičnih službi, nadležnih ministarstva postoje ozbiljni propusti koji su opravdano izazvali sumnju roditelja itd. i da ni u jednom od krivičnih postupaka, koji su bili u toku, nije bilo izgleda da se podigne optužnica, odnosno nije bilo dovoljno dokaza za postojanje osnovne sumnje da je neko lice učinilo neko od krivičnih dela na koja su upućivali roditelji itd. Dakle, Anketni odbor nije doneo ništa, apsolutno ništa, suviše slabi rezultati. Ono što jeste dobro i ono što smo mi svi znali jeste da, naravno, postoji sumnja da su neki od državnih organa, kažem, pre 30 godina, pre 40 godina pravili propuste i mi ovde imamo slučajeve u kojima država, ne u upravnom postupku, izbegavamo upravni postupak da bismo izbegli da o tome donose odluku državni organi, dajemo nezavisnom telu, sudu, u vanparničnom postupku mogućnost da utvrdi okolnosti, čak i činjenicu da ne može da se sa jasnom sigurnošću utvrdi šta se desilo sa tim detetom. Šta ćete, pogodila NATO bomba porodilište, izgorela dokumentacija? Možemo mi ovde da ih saslušavamo sve, na primer, u nekom slučaju, dajem samo hipotetički slučaj, umro direktor bolnice, nestale babice koje su radile pre 40 godina, više nisu žive. Šta da radimo? (Nemanja Šarović: Nisu svi pre 40 godina.) Nisu svi. Zato smo doneli institucionalno rešenje. Pod a) da tako nešto ne može da se dogodi, povezani u državnom sistemu i sa matičnim knjigama i sa Ministarstvom zdravlja. To je institucionalno rešavanje problema. Tužilaštva će moći da vode postupak protiv svakog gde se utvrdi da postoji dovoljno dokaza da se dogodilo krivično delo. To je institucionalno rešavanje problema. Mi rešavamo problem na način da državne institucije mogu i krivično da gone, a da se roditelji za koje ne može da se utvrdi, pošto ima i tih slučajeva da ne može da se utvrdi kako je to dete nestalo, da se ti ljudi obeštete samo zbog činjenice da država nije kadra da im kaže kako je došlo do propusta. Šta ćemo da radimo zbog toga što neko pre 23 godine, pre 15 godina ima propust u rešavanju ovog slučaja, nema dokumentacije? Znači, sud mora da utvrdi koja institucija je kriva, ko je odgovoran i da ljude obešteti. Ne bih voleo da pričamo o novcu ovde. Mi prosto, kako bih rekao, i kao roditelj dvoje dece ne bih voleo ikad da pričamo o novcu vezanim za decu, ali ne bih voleo da ispadne ovde, ne samo u Skupštini, nego bilo gde – da li treba da se plati više ili manje. Nema cene za ljudski život. Mi smo preneli jednu normu koja jeste obaveza Republike Srbije. Jeste obaveza Republike Srbije da ispunjava međunarodne obaveze iz odluka sudova, pogotovo sudova za ljudska prava, i tu svoju obavezu mi ispunjavamo, što naravno ne znači da je ključno pitanje ovde novca. Ovde je ključno pitanje da se sprovedu istrage tamo gde je moguće i tužilaštva to mogu da urade i, po dva, da se tamo gde je nemoguće utvrditi činjenice i okolnosti isplati šteta roditeljima, ako ništa, zbog greške tadašnjih organa države, neke bolnice, ministarstva, bilo čega, pa čak i ako je bilo pre 30 godina, čak i ako se postavlja pitanje da li imamo pravni kontinuitet nad tim organima. Svejedno, dogodilo se, ti roditelji moraju da imaju neku vrstu naknade za bol koji su proživeli. Nikad dovoljno. Ne postoje cifre, ne postoji ništa što mi možemo ovde da odlučimo da to bude na znam šta, to znam da nikada neće biti dovoljno, ali ovo je prvi korak posle decenija i decenija… Pa najbolje bi bilo da nismo radili ništa. Mnogi su učestvovali u tome i pisali i predlagali i suštinski šta su radili? Ništa. Da su se uhvatili 1995. godine, da su uhvatili 2005. godine, da su se uhvatili neke godine rešavanja problema – rešili, pohapsili, našli, nadoknadili, mi ne bi danas razgovarali o ovoj temi. Danas uspostavljamo sistem da je moguće rešavati neke od tih problema. Ja sam uveren da ćemo na ovaj način, na kraju krajeva, taj veći broj svedoka, svedočenja roditelja, pojavljivanje u javnosti, veće njihovo prisustvo, više razgovora sa državom, pokazuje veće poverenje u državu i organe koje država ima da rešavaju ovaj problem. Zašto bi roditelji dolazili i zašto bi dolazili uopšte da razgovaraju o tome ako ne veruju da ćemo ikad to rešiti? Na kraju krajeva poverenje u Narodnu skupštinu. Mi danas u Narodnoj skupštini raspravljamo o ovom zakonu. Ovaj zakon je prošao dugu javnu raspravu, raspravu sa najvećim brojem roditelja, ne samo predstavnika udruženja, sa ogromnim brojem ljudi, ogromnim brojem se raspravljalo šta su rešenja koja možemo da primenimo. Ovo je neki minimum stvari oko kojih je moguće bilo uspostaviti neku vrstu saglasnosti. Različiti ljudi imaju različito viđenje ovog problema. Kažem vam teško ćemo dogovoriti da se oni svi saglase. Bio sam prisutan na nekoliko sastanaka gde su bukvalno padale teške reči, gde smo mi iz državnih organa bili prinuđeni da čekamo, da vidimo šta ta da kažemo uopšte. Znate, ljudi koji su proživeli tako teške tragedije osećaju ogroman bol, pa sve da im je dete umrlo, da nije ukradeno, bol je ogroman. Šta sada da kažete? Da je neko u pravu, a da neko nije u pravu. Trudite se da nađete najmanji zajednički imenitelj i da to pretočimo u zakon i da probamo da rešavamo one probleme koje je moguće rešiti. Ima tu složenih situacija. Siguran sam da je u tome bilo, ne bih da budem tužilac, neka to tužioci rade, siguran sam da je bilo organizovanog kriminala, siguran sam da je bilo organizovanih grupa, siguran sam da to nije mogla jedna žena, jedna babica je ukrala i sada je ona to rešila, ili jedan lekar, ali je to posle mnogo godina mnogo teže rešavati nego da se dogodilo pre par godina. Hvala Bogu što nije. Hvala Bogu što smo uspostavili mehanizme da je danas to nemoguće, da vi možete da pratite svako dete, svako novorođenče možete da pratite šta, gde kako itd. Bilo je dosta pitanja, i hoću to da kažem, oko DNK registara. Vi ne možete naterati nikoga da da. Možete sudskom odlukom u pojedinačnom slučaju nekome tražiti DNK, ali mimo toga vi ne možete nikoga naterati da dobrovoljno pristupi DNK registru i da kažete - imate obavezu da sad dajete bez toga da ste osumnjičeni za nešto ili bilo šta. Ne možete da mu tražite da da DNK i tu imamo dosta pitanja. Kad pričamo sa kolegama iz Kriminalističke policije oni bi najviše voleli kada bi svako od nas imao DNK bazu u državi da ako se počini krivično delo imate DNK otisak, DNK uzorak. Vi možete sa sigurnošću u svakom trenutku da kažete ko je izvršio krivično delo i onda je slučaj rešen, ali ne žele svi da daju svoj DNK uzorak. Imamo dosta problema, hoću da vam kažem nije ovo laka materija. Nije ovo lako, hajde da sednemo 15 minuta dogovorimo se i imamo rešenje. Da je lako doneli bi svi pre toga. Mi ovde izlazimo sa jednim rešenjem koje će dati neku vrstu pravde koja će pomoći da se ova situacija razreši. Ta situacija se može razrešiti suštinski tada kada u krivičnom postupku budemo imali mogućnost da tužioci pred sud stave nekoga sa dovoljno dokaza ko je direktno učestvovao u ovakvom slučaju i da tada dobijemo pravdu za nekoga čije je dete ukradeno. Tada imamo punu pravdu. Ja nisam sud, nisam sudija, nisam tužilac. Ne znam kada će to biti, ne znam koliko dokaza će moći da se prikupi, ali naš posao je da im damo sve instrumente da to mogu da urade i to je ono što Narodna skupština može da uradi donošenjem ovog zakona. Na tome smo zahvalni i hvala vam. Ja ovo smatram argumentovanom, dobrom raspravom. Ja volim rasprave, volim da ljudi predlažu. Možda postoji nešto dodatno što još može da se uradi u budućnosti, ali dajte da napravimo prvi korak. Posle 40 ili 50 godina da nismo uradili ništa, hajde da nešto uradimo, pa kad to uradimo hajde da ga popravljamo ako nije dovoljno dobro, ali hajde da imamo nešto što bismo popravili. Znate, kada imate nepostojanje bilo kakvog pravnog instrumenta, jednog osnova da uđete u nešto… Do juče su nam tvrdili da je nemoguće voditi, 2010. godine, 2012. godine su nam tvrdili kako su postupci u potpunosti zastareli, ali postoji tumačenje gde možete da kažete da je ovo nesvršeno krivično delo i da možete da nastavite gonjenje. To su mogli da urade 2005. godine, 2010. i 2000. godine, ali nažalost nismo to uradili. (Nataša Sp. Jovanović dobacuje.)
Dobićete reč kada budete tražili. Aleksandar Šešelj, izvolite.
Meni je žao, gospodine ministre, dva puta sam ponovio, vi taj predlog kritikujete, ono što sam ja rekao – ukoliko možda taj anketni odbor kada je bio formiran 2006. godine možda nije radio najbolje svoj posao, možda je tada sud bio takav da nije moglo da se očekuje ili tužilaštvo da će doći do istrage, možda ste vi sada protiv novog anketnog odbora, ali to pokazuje drugu jednu stvar. Pokazuje da vi idete linijom manjeg otpora, da i unapred kažete da time ne može ništa da se reši, da time ne može ništa da se postigne jer je već tamo neko napravio grešku. Možda ne valja tu anketni odbor. Napraviti komisiju Vlade. Komisija Vlade sasluša sve te ljudi koji su bili povezani u poslednjih 30 godina, koji su i dalje živi, koji su i dalje tu, koji su dostupni. Saslušaju se i uzmu se izjave od svih. Upalite taj poligraf. Ne znam gde je taj poligraf. Malo, malo neki ministar hoće da se kune u svoju nevinost, pljas poligraf, a sada kada bi možda imao i konkretnu ulogu u nekoj istrazi sada od toga nema ništa. Vi kažete – nezavisni organ od državnih organa. Pa i sud je takođe država. Sud je deo sudske vlasti. Isto je važan koliko i Narodna skupština, koliko i Vlada Republike Srbije. Ovo govori da sa zakonom od 26 članova, čovek bi očekivao za ovih nekoliko godina da će to biti mnogo temeljnije, mnogo šire, ali ne – zakon je došao sa 26 članova, se pokazuje je ovo jedan iznuđen potez. Ne konkretno rešenje, nego nešto što je bilo pod moranje da se stavi u skupštinsku proceduru. Druga stvar, kažete – život nema cenu. Evo je cena u članu 23. Članom 23. ovde se propisuje da je cena života, odnosno cena deteta sedam puta manja nego cena subvencije. Dakle, sve po evropskom standardu. Ukoliko vi nemate poverenja u Narodnu skupštinu, ja to mogu da razumem, iz ovih ili onih razloga, molim vas, drugi predlog, ne mora anketni odbor, komisija Vlade koja će apsolutno time da se bavi. Uložiće trud, vreme, zalaganje u rešavanju tih problema i doći će se do nekih zaključaka. Ovim zakonom neće se doći ni do čega.
Hvala. Ministar Stefanović ima reč.
Ne odlučujem ja da li će Narodna skupština formirati anketni odbor. To je odluka Narodne skupštine. Dakle, nemam nikakvu moć odlučivanja u Narodnoj skupštini. Što se tiče anketnih odbora, oni nisu tužilaštva. Tužilaštvo od oktobra 2013. godine, u našoj važi tužilačka istraga, tužilac je taj koji treba da nam kaže da li postoji dovoljno dokaza da se negde preduzme krivično gonjenje. Drugo, ovaj zakon nije sveobuhvatni zakon. Ovo nije zakonik. Dakle, zakonik bi bio nešto što obuhvata sve zakone. Imamo Krivični zakonik koji obuhvata sve norme krivičnog zakona. Ovo je jedan od zakona koji su, da kažem, nešto što dodatno pomaže da se dođe do pravne formulacije, odnosno okvira koji će nam omogućiti krivično gonjenje ili na drugi način zadovoljenje pravde. Ovde definisani u predlogu. Što se tiče poligrafa, pošto ste to dva puta rekli, ja verujem u poligraf i na tužiocu je da predloži ili ne predloži. Znači, tužilac odlučuje hoće li nekome predložiti da uzme poligraf ili neće. To radi tužilac i on suvereno odlučuje koju će dokaznu radnu da preduzme. Isto tako i taj kome se poligraf predloži ne mora da na to pristane. Ne možete ga naterati. Ne možete ga naterati ni da nešto kaže u svoju odbranu ili da svedoči. Ima pravo da se brani ćutanjem i to sam isto video u velikom broju slučajeva kada ljudi neće da idu na poligraf, oni znaju zašto neće i naravno, oni znaju i zašto ćute i to je sve uredu, u skladu je sa zakonom. Imaju pravo na to, ali u svim onim slučajevima gde je policija preduzimala to dokazno sredstvo po nalogu tužilaštva, video sam da se vrlo jasno utvrđivalo ko je imao razloga da laže, ko je govorio istinu i na osnovu toga smo mogli da usmeravamo istragu i da dolazimo do određenih rešenja. Na kraju krajeva, spreman uvek da podržim, u svakom trenutku, potpuno se slažem sa vama, vrlo zanimljivo dokazno sredstvo i svaki tužilac ima pravo da ga zatraži u istrazi, ako to želi, ali to je samostalna odluka tužilaštva šta će da primenjuje. Ja i dalje podržavam da mislim da je tužilac prava adresa za rešavanje ovih slučajeva. Tamo kada postoji krivično gonjenje, ostalo pred sudom koji će izvoditi dokaze, dakle kako zakon predviđa i ja sam uveren da će sud dati određene rezultate, makar da identifikuje one institucije, ustanove koje u prethodnim decenijama, prethodnim godinama nisu svoj posao radile i ostavile prostor za sumnju da je učinjeno krivično delo, ili učinjeno krivično delo, što će kasnije utvrđivati tužilac.
Zahvaljujem. Reč ima Elvira Kovač.
Zahvaljujem. Uvažena predsednice, predsedništvo, gospodine ministre, sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, zaista se danas pred nama nalazi zakon, tzv. „lek specijalis“ na koji se čeka nekoliko godina. Ako pričamo o roditeljima, oni na njega čekaju i nekoliko decenija i izuzetno je osetljiva priroda ovog problema, pošto je problem humanog karaktera. Poslanici SVM su bili uključeni u pripreme i u rad radne grupe koja je nekada postojala. Tako da ću se u svom izlaganju bazirati malo i na istoriju, šta je sve rađeno, pošto vidim da je ovde tokom rasprave već otvoreno pitanje, tog anketnog odbora. Naime, konkretno je polovinom 2005. godine formiran anketni odbor Narodne skupštine koji je zapravo predložio nekoliko mera, između ostalog da ministar unutrašnjih poslova oformi specijalizovanu jedinicu koja će se baviti istraživanjem slučaja nestalih beba, da se postupci vode pred Specijalnim sudom za organizovani kriminal, da se formira radna grupa koja bi kroz odgovarajuću pravnu regulativu otklonila zastarelost itd. Znači taj izveštaj anketnog odbora je objavljen negde 2006. godine i ništa nije urađeno, državni organi nisu sproveli ove mere. Onda je u Narodnoj skupštini Republike Srbije formirana radna grupa 2010. godine. Mi smo učestvovali u njoj. Radna grupa, tzv. „za promenu zakonodavstva“ koja je posle godinu dana, znači imala je nekoliko sednica, poslala i pismeno pitanja određenim ministarstvima, svim uključenim stranama i posle godinu dana opšti zaključak iz izveštaja te radne grupe je bio, da ne postoji ustavna mogućnost da se donošenjem zakona omogući procesuiranje ranije nastalih slučajeva nestanka beba iz porodilišta. Onda je došla 2013. godina, i Evropski sud za ljudska prava iz Strazbura, koji je ovde spomenut, naime te godine, tačnije 26. marta, je objavio presudu u predmetu Zorica Jovanović protiv Republike Srbije, kojom je Evropski sud za ljudska prava utvrdio da je imenovanoj povređeno pravo na porodični život, iz člana 8. Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava i osnovnih sloboda. Istom presudom je zapravo ovaj Evropski sud za ljudska prava obavezao Republiku Srbiju da isplati podnosiocu predstavke odgovarajući iznos na ime nematerijalne štete. To je jedan deo presude, a drugi značajan i zbog koga smo danas ovde i zašto razgovaramo o ovom predlogu zakona, je da je zapravo Republika Srbija obavezana tada da sprovede i određene mere opšte prirode, odnosno, znači, to je rečeno 26. marta 2013. godine da u roku od jedne godine, od pravosnažnosti presude preduzme odgovarajuće mere radi ustanovljavanja mehanizma koji bi omogućio svim roditeljima da u sličnim situacijama dobiju odgovarajuće odgovore i odgovarajuću nadoknadu. Može se vrlo jednostavno izračunati da dosta kasnimo, da je prošlo nekoliko godina, ali je dobro što možda, neki kažu u zadnjem momentu, ali razgovaramo o donošenju Predloga zakona o utvrđivanju činjenica o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta u Republici Srbiji. Radi izvršavanja obaveze naše zemlje, Republike Srbije, po navedenoj presudi, dakle, jasno je da je potrebno da se donese novi zakon koji propisuje, kao što smo ovde čuli, poseban postupak za utvrđivanje činjenica o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta, utvrdi nadležnost državnih organa, što je značajno u tom postupku i da se istovremeno odredi pravična naknada, ako bude utvrđeno da je povređeno pravo na porodični život roditelja novorođenog deteta. Kada je Evropski sud doneo ovu presudu, onda je imao u vidu izveštaj kako tog anketnog odbora o kome smo pričali, koji je formiran 2005. godine, a Narodna skupština je izveštaj tog anketnog odbora objavila 14. jula 2006. godine, postoji izveštaj o kome se malo govorilo, ali je takođe značajan po ovom pitanju, izveštaj samog Zaštitnika građana iz 2010. godine, kao i izveštaj radne grupe koju sam spomenula, koja je bila formirana za izradu Predloga zakona radi stvaranja formalno pravnih uslova za postupanje nadležnih organa po prijavama o nestanku novorođene dece iz porodilišta. Taj izveštaj je objavljen krajem decembra 2010. godine, ali naravno i relevantne odredbe Ustava Republike Srbije, Krivičnog zakona, Zakona o obligacionim odnosima, o zdravstvenoj zaštiti itd. Ali, da pričamo o samom Predlogu zakona koji se nalazi pred nama. Bilo je nekoliko verzija. Ovde će se sigurno danas otvoriti rasprava o tome da li je bilo javne rasprave. Neko kaže da je bilo javne rasprave o jednom od predloga, negde 2015. godine, ali zapravo ovaj zakonski tekst koji se nalazi pred nama je u skupštinskoj proceduri od 20. marta 2018. godine i prošle godine 30. oktobra je usvojen na matičnom odboru, Odboru za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu. Znači, tada je prošao u načelu. Značajno je naglasiti da je krajem novembra prošle godine, znači 28. novembra 2019. godine održano javno slušanje u Narodnoj skupštini u maloj sali Narodne skupštine, gde su pozvane nevladine organizacije, razna udruženja roditelja, nas nekoliko, kao i predstavnici, kada već pričamo o samoj Narodnoj skupštini, odborima, članovi Odbora za prava deteta, Odbora za ljudska i manjinska prava, itd., članice Ženske parlamentarne mreže. Poslanici SVM su bili prisutni na ovom javnom slušanju i zaista smo slušali i čuli, ali moram naglasiti da je samo slušanje i rasprava tokom bila interesantna, ali i vrlo emotivno, intenzivno i mediji su najviše izveštavali o tom emotivnom i intenzivnom delu, a ne o suštini. Moram da naglasim da kada pričamo o udruženjima, kod nekih postoji konfuzija o tome šta je zapravo pravno moguće. Kod drugih postoji konfuzija, odnosno oni smatraju, misle da bi ovaj Predlog zakona i njegovo usvajanje ukinuo krivičnu odgovonrost u vezi krađe beba. Nasuprot tome, zašto ćemo mi podržati ovaj Predlog, zato što su činjenice drugačije. Činjenica je da nijedna istraga neće biti obustavljena, da su to krivična dela koja nisu zastarela, da je ovaj Predlog zakona pripremljen u skladu sa preporukama Saveta Evrope, da Komitet ministara Saveta Evrope je svo vreme pratio izradu ovog Predloga zakona, da je rekao da je zakon dovoljno dobar, da su su uzimale u obzir pravne mogućnosti, ekspertiza Saveta Evrope i da će se i sama primena ovog zakona pratiti od strane eksperata Saveta Evrope. Dakle, usvajanjem tzv. zakona o nestalim bebama, Srbija će ispuniti svoju obavezu konačno prema Evropskom sudu za ljudska prava koji je usvajanjem ove presude naložio državi da se uspostavi mehanizam za utvrđivanje istine i obeštećenja za roditelje koji veruju da su njihove bebe nestale nakon porođaja. Savet Evrope zaista godinama traži od Republike Srbije da izvrši ovu obavezu i to je zapravo i kvarilo naš ugled. Nas nekoliko smo vrlo aktivni članovi parlamentarne Skupštine Saveta Evrope. Dosta puta smo pitani. Ono što je značajno i da komitet ministara na nekoliko sednica se raspravljalo o tome i dobijali smo kritike da je neophodno doneti zakon, a ne odlagati ga radi određenih neosnovanih kritika. Naravno da je osetljivo pitanje i zbog toga zaista u ime poslaničke grupe SVM podržavam što smo sada pred kraj ovog mandata ipak smogli snage i što raspravljamo o ovom predlogu. Dakle, kada se tumači ova presuda postoji nekoliko stvari. Jedno je usvajanje tzv. leks sepcijalisa i osiguravanje da novi istražni mehanizam bude adekvatno podržan i nadgledan kako bi zaista funkcionisao efikasno u praksi što je značajno. U izvršenje ove presude prema Savetu Evrope spadaju i relevantne obuke za sudije i druge ljude koji su uključeni u ovaj proces, osiguravanje efikasnog deljenja informacija između sudova, efikasnih procedura za međunarodno utvrđivanje činjenica, kao i ohrabrivanje vlasti da uspostave posvećenu i međunarodno dostupnu DNK bazu podataka za roditelje nestalih beba, i zaista je ovo zadnji momenat da počnemo sa izvršenjem ove presude u praksi. Savet Evrope, kao što sam to rekla, procenio da je ovaj predlog zakona dovoljno dobar i predložio da će sa svojom ekspertizom nastaviti da pomaže u sprovođenju ove presude i da će zaista pratiti kako se ovaj zakon u praksi i primenjuje. Država sa druge strane, moram još naglasiti, mislim da to niko nije spomenuo, da je Republika Srbija dobila i vrlo jasne preporuke u kom smeru je trebalo ići u smislu poboljšanja teksta, jer kao što sam rekla, predlog zakona se nalazi u skupštinskoj proceduri od marta 2018. godine. Nije mnogo menjan. Sada smo pre dva dana imali sednicu Odbora za pravosuđe, državnu upravu i lokalnu samoupravu gde je Odbor usvojio amandmane. Amandmani se odnose uglavnom na obuku sudija, tužilaca i policijskih službenika koji bi sprovodili međunarodne istrage, kao i Međunarodni registar DNK. Znači, značajno je da smo prihvatili ove preporuke i na taj način poboljšali zakonski tekst. Sve u svemu, da polaku zaključim, jasno je da je ovo izuzetno težak, mučan problem sa kojima se zemlja suočila i činjenica je da se to dešavalo negde od početka 60-tih, 70-tih, kažu najviše 80-tih godina pa do kraja 90-tih, ali je značajno da Republika Srbija pokušava da reši višedecenijski problem. Jasno je da postoje mehanizmi za rešenje tog problema, politička volja, snaga. Ova borba svakako nije jednostavna i biće onih koji će posle usvajanja ovog zakona biti zadovoljni, biće onih koji neće biti zadovoljni, ali ja zaista ne bih volela da ovaj problem i ovako teško višedecenijsko, životno pitanje, kažu nekoliko stotina, a najviše nekoliko hiljada, ne znamo tačne brojke ljudi, iskoristimo za demagoška politička prepucavanja, jer zaista su neki počeli da se bave time koliko koštaju bebe i da svi poslanici koji usvoje ovaj predlog treba da budu na stubu srama. Ja to ne mislim. Mi izvršavamo naše obaveze, ali i rešavamo problem, kao što sam rekla, ovaj tekst, ova zakonska rešenja nisu loša. Ovo je zaista jedno od, to kažu i države članice Saveta Evrope, jedno od najkompleksnijih pitanja sa kojima se Evropski sud za ljudska prava našao i suočio i sam komitet ministara Saveta Evrope zbog svog humanitarnog karaktera. Prema nekim podacima koje smo dobili i statistikama broj roditelja koja su se ranije, u zakonom propisanom roku, u periodu od 1. januara 1970. godine, pa do tog datuma 9. septembra 2013. godine, kada je nastupila pravosnažnost presude Evropskog suda za ljudska prava, obraćali državnim organima u vezi sa položajem deteta za koje su sumnja da je nestalo iz porodilišta se kreće od nekoliko stotina do hiljadu, dve u zavisnosti od organa kome su se obraćali. Da polako zaključim, ovo jeste obaveza, ali i odgovornost, dokaz da je Vlada odgovorna, da Republika Srbija zaista rešava problem koji se ranije gurao pod tepih i da je Vlada odgovorna prema državi, ali i prema svim svojim građanima. Ono što je značajno je da se ovako nešto nikada više nikome ne ponovi. Zahvaljujem.
Hvala, gospođo Kovač. Reč ima narodni poslanik Đorđe Komlenski. Izvolite, gospodine Komlenski.
Zahvaljujem, predsedavajući. Drugarice i drugovi, dame i gospodo, uvaženi ministre sa saradnicima, zakon koji danas imamo na dnevnom redu je pre svega obaveza prema građanima Republike Srbije. Neki pre nas nisu imali sluha, snage ili hrabrosti da se sa ovim uhvate u koštac. Ovo naravno nije laka, ni jednostavna, ni politički popularna tema da na ovakav način zakonskim putem ulaziti i zadirati u najbolnija osećanja onih ljudi koji sumnjaju da su im deca nestala, ukradena ili jednostavno imaju ozbiljnu sumnju da se to desilo. Ja bih najpre pošao od samog naziva zakona i u predlogu zakona jasno stoji da je ovo zakon o utvrđivanju činjenica o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta u Republici Srbiji. Svako ko nije zlonameran, čitanjem samo naziva zakona ima mogućnost da shvati kakva je svrha i uloga ovog zakona o kojem mi danas govorimo. Ovo nije zakon koji treba da spreči bilo čiju krivičnu odgovornost. Ovo nije zataškavanje mogućih slučajeva. Ovo je jednostavno reakcija države da se na jedini odgovarajući i primereni način kroz sudski postupak razreši dilema o postojanju sumnje o statusu neke novorođene bebe. Sav zakon i sav tekst ovog zakona je pisan u duhu ovog naziva. Ja ne znam ni jednu drugu instituciju koja bi bila bolje obučena, osposobljena, koja bi imala veći autoritet i bila odgovornija nego sud, da upravo sud o ovome odlučuje. Da li će se desiti da se osnuje neki politički organ, anketni odbor ili tako nešto, to je posebna priča. Mislim da mnoge nevladine organizacije koje navodno podržavaju roditelje koji imaju ozbiljnu bol, patnju i sumnju šta je bilo sa njihovom decom, nisu dobronamerne. Ima onih koje to jesu, koje pomažu tim ljudima da na neki način utvrde istinu. Usvajanje ovakvog zakona upravo i jeste jedan od puteva da otklonimo neke osnovne dileme koje tu mogu da budu. Ovde se vrlo jasno preciziraju obaveze MUP-a, potrebe da policijski službenici budu posebno i specijalno obučeni, ali i amandmanom koji je predložio odbor ista ta specijalizacija i posebna obuka ja verujem da će biti predviđena i za sudije koje postupaju, kako u prvom, tako i u drugom stepenu ovim postupcima. Dalje, uvodimo nešto što se zove istražno načelo. To znači da se ovo ne svodi na puki i formalni postupak gde će sudija izvesti dokaze koje mu je predložio predlagač ili neko drugi, već ima obavezu da u postupku sprovede i izvede sve moguće dokaze koji mogu da pruže podlogu za donošenje kvalitetne sudske odluke. Obaveza suda i načelo hitnosti, ali ne brzopletosti i to je jasno definisano, načelo poverljivosti, jer zaista ovo su teme koje su duboko bolne i bilo bi zaista krajnje neozbiljno i neodgovorno dozvoliti da se tim ljudima koji već dovoljno pate te patnje i još više produbljuju. Načelo obaveze saslušanja predlagača i svih onih koji učestvuju u postupku. To su osnovna načela koja prate ovaj postupak i mislim da zaista nije ni bilo primerenijeg postupka nego ovako modifikovanog vanparničnog postupka u sudu kojim bi se ovakva činjenica mogla utvrditi. Samo pokretanje postupka je vrlo jednostavno ne iziskuje nikakve troškove, znači svako od onih ljudi koji želi i ispunjava uslove iz ovog člana 14. na jednostavan način može ovaj postupak pokrenuti, ostalo je obaveza države, odnosno suda da taj postupak do kraja sprovede na odgovarajući način. Nisu ni moguća rešenja nešto što treba da dovede u dilemu. Sud ima obavezu da na kraju postupka na osnovu utvrđenih činjenica onih koje moguće utvrditi, u ovakvom postupku ili u bilo kom drugom postupku teško, da verujem neki postupak u kojem bi se više moglo činjenica pribaviti nego u ovome što je predviđeno, ali naravno prostora za bolje ideje uvek postoji, ima obavezu da donese rešenje i da stavi svoj zaključak na papir, kako to volimo kolokvijalno da kažemo, i da odredi status nestalog novorođenog deteta time što će utvrditi činjenicu smrti, eventualnog mesta gde se telo nalazi ili ako ne može taj deo da se utvrdi, da se utvrde činjenice koje objašnjavaju šta se sa nestalim novorođenim detetom dogodilo i mesto gde se ono nalazi. Ako nijedno ni drugo ne mogu da se utvrde na osnovu dokaza koji budu izvedeni u postupku, sud je dužan da i to napiše. Naravno da na ovo postoji pravo žalbe i to će biti preispitivano u drugostepenom postupku. Koliko država shvata ozbiljno sam ovaj postupak, jeste i činjenica da je kao nadležne sudove odredila ne osnovne sudove nego više sudove u svojim sedištima koje će očigledno imati specijalizovana odeljenja za ove vrste postupaka, jer je pretpostavka da u tim sudovima sede iskusnije sudije koje će isključivo i samo ovoj materiji moći da posvete daleko veću pažnju. Stvar je podnosioca predloga da li će zatražiti novčanu naknadu ili neće? Pravo na naknadu za duševni bol i patnju ili kako se to u ovom zakonu kaže, zbog povrede prava na porodični život, je nešto što je uobičajeno u istoriji srpskog pravosuđa, već dugo, dugo vremena i to ne može nikad biti cena koja nešto nadoknađuje, to je samo jednostavno nekakva minimalna vrsta satisfakcije koju oni koji trpe nekakav bol mogu da eto dobiju od države na ime toga. Utvrđivanjem prava i na naknadu i tamo gde je sud rešenjem koje jednog dana postane pravosnažno utvrdi da ne može da se utvrdi status nestalog novorođenog deteta. Mi kao država u stvari priznajemo sopstvenu objektivnu odgovornost i za aljkavost činovnika koji su ove procedure u porodilištima sprovodili, ajte držaću se onoga što i ministar u uvodnom izlaganju rekao 60-ih godina, pa na ovamo. U svojoj praksi, baveći se advokaturom, imao sam sedam ili osam situacija da su ljudi koji imaju ozbiljnu sumnju dolazili da se konsultuju, donoseći razno-razne dokumente, papire, čak i bez ikakvih papira tražeći da se nešto učini. U tom trenutku ruke su mi kao punomoćniku bile apsolutno vezane, ali želim da kažem jednu drugu stvar. Neki su me zaista uverili da postoji ozbiljan razlog za sumnju, na osnovu papirologije koju sam mogao da vidim, ali moram da budem iskren, koliko god to bilo politički nepopularno, da su mnoge stvari za koje su se ljudi koji pate zbog ovih stvari kao očajnici hvatali za slamku spasa, meni mnogo više ličile na aljkavost činovnika i službenika koji su u porodilištima vodili administraciju, nego što se radilo o teoriji zavere ili nečemu što bi moglo da probudi ozbiljnu sumnju. U krajnjem slučaju ko sam ja da ocenjujem i procenjujem o svemu tome, jer jednostavno o ovakvim stvarima treba da kada je status takve populacije ili status te dece odlučuju isključivo i samo sudovi. Mislim da je Predlog zakona izuzetno dobro urađen, utemeljen i da je obaveza koja se inače i podrazumeva, a to je, da ako sud utvrdi ili dođe do saznanja i tokom postupka da je učinjeno krivično delo, dužan da obavesti tužilaštvo. Posebno akcentiranje na ovoj stavki, iako smo svi kao građani prvenstveno i sudije i tužioci za bilo koji podatak koji ukazuje na postojanje krivičnog dela dužni da podnesemo prijavu, govori o tome da nikakve dileme ne treba da ima čovek da na ovaj način, sa ovim zakonom neko želi da umanji mogućnost da se vodi i krivični postupak. Moram da kažem, uvaženi ministre, da mi je jako blisko tumačenje i razmišljanje o tome da nije nastupila zastarelost za gonjenje po ovim krivičnim delima. Međutim, o tome će odlučivati sudovi i tužioci. I ako nije ni mesto ni vreme, ali ja moram da kaže, da je dobro što će ovo raditi specijalizovane sudije, verovatno i oni iz tužilaštva koji će postupati specijalizovano, a ne neki koji kažu, da je nenormalno da ljudi koji su završili osnovnu školu ne treba da idu na letovanje svake godine i da to jednostavno nije normalno. Na taj način pokazuju odnos prema onima kojima sude u postupcima. Pokazuju odnos prema građanima Republike Srbije, ali to jeste tema za neki drugi forum, ali se mora skrenuti pažnja zašto su specijalizacija sudija, specijalizacija radnika, odnosno pripadnika Ministarstva unutrašnjih poslova jako važni za dobijanje kvalitetnih odluka. Verujem da će ovo barem kod jednog dela ljudi, kakav god ishod u tom postupku bio, otkloniti sumnju, šta se zaista desilo sa njihovom decom. Razlog za glasanje u danu za glasanje za ovaj Predlog zakona je upravo to, jer jednostavno dužni smo bez obzira koliko to bilo teško, koliko bilo politički nepopularno, da obezbedimo uslove, da se u jednom pravednom, pravičnom postupku koji neće isključiti nijednu drugu alternativu i mogućnost, koju ostali zakoni pružaju, dužni smo da građanima Republike Srbije ovo obezbedimo. Zašto to nisu neki pre nas imali hrabrosti i smelosti, sluha da učine, moraće ipak njih da pitaju. Mi ćemo za ovaj zakon glasati. Hvala vam.
Hvala, gospodine Komlenski. Sada reč ima, Slavica Živković. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Poštovani ministri, poštovani gosti iz ministarstva, uvažene kolege narodni poslanici, pred nama se danas nalazi jedan zakon koji je, kažu svi, težak zato što tretira jednu izuzetno osetljivu i tešku temu, a to je povreda ljudskih prava, tretira problem dece, nestale dece, problem roditelja, koji tragaju za svojom decom za koju smatraju da su im oteta po rođenju. Dugo smo čekali da se ovaj zakon nađe pred narodnim poslanicima. Smatram da je izuzetno važno što danas o njemu ovde razgovaramo i što se pokazala i spremnost i volja i hrabrost. Naravno, da se ova Vlada uhvati u koštac i da se preduzme prvi korak u rešavanju ovog jednog velikog problema, za koje smo u prethodnom periodu, kroz medije, kroz sredstva informisanja, kroz proteste roditelja, koji da ste hteli, niste mogli da zaobiđete, jedna su se trudili na svaki mogući način da ukažu na nepravdu koju trpe, na sve ono u šta sumnjaju i da traže pravdu za svoju decu i da traže da im se u okviru pravnog sistema Republike Srbije, omogući da vode istrage i da dođu do određenih rezultata. Neko ko je najdalje otišao u svojoj borbi, jeste jedna porodica koja je dobila pozitivnu presudu pred Evropskim sudom za ljudska prava, da se konstatuje da je povređeno pravo na porodični život iz člana 8. Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava, i upravo je i ta porodica najzaslužnija što danas o ovom zakonu i razgovaramo, ali isto tako je naloženo Republici Srbiji da u okviru svojih pravnih sistema sprovede ovu odluku Evropskog suda, ali isto tako i da obezbedi mehanizme, da svim roditeljima u istim i sličnim situacijama obezbedi odgovarajuće odgovore za njihova pitanja koja imaju pred sudovima. Moram da kažem da se u prethodnom periodu radilo na tekstu zakona, koji će regulisati ovu oblast i ono što je vrlo bitno tekst Predloga zakona našao se prvi put u skupštinskoj proceduri 2018. godine tada su postojale velike zamerke od strane roditelja na predloženi tekst zakona. Odbor za ljudska i manjinska prava i ravnopravnost polova je na inicijativu udruženja roditelja obavio dva sastanka, tada sa predstavnicima roditelja, dva odvojena sastanka, i gde je konstatovano da su oba udruženja bila za povlačenje zakona iz procedure, ali isto tako konstatovana su neslaganja udruženja kada se govori šta bi se desilo posle povlačenja zakona iz procedure. Udruženje za istinu i pravdu o bebama je smatralo da nijedno zakonsko rešenje ne može biti prihvatljivo. Oni se zalažu da Komisija za ispitivanje postupanja državnih organa u rasvetljavanju prijavljenih slučajeva nestale dece u Republici Srbiji, koju je formirala Vlada u martu 2018. godine, što pre treba da otpočne sa radom, jer se smatralo da ona treba da obezbedi efikasne mehanizme za utvrđivanje činjenica i omogućava nezavisan nadzor od strane roditelja kao i njihovi aktivno učešće. Beogradska grupa roditelja smatra da treba raditi na novom tekstu zakona i da dosadašnja iskustva o radu Radne grupe i Anketnog odbora koji su se bavili pitanjem nestalih beba nisu dali rezultate. Takođe, bilo je zamerke što se u Komisiji nalazi samo predstavnik jedne grupe roditelja. Tada u aprilu mesecu Odbor za ljudska i manjinska prava je o ovom stavu roditelja obavestio i Vladu Republike Srbije, predsednicu Vlade i Ministarstvo pravde, gospođu ministra Nelu Kuburović, da su roditelji za povlačenje zakona, da traže da budu uključeni u proces donošenja zakona. Ceneći, naravno posvećenost Vlade Republike Srbije o pronalaženju najboljeg rešenja za pitanja nestalih beba i napore koji su preduzeti u cilju implementacije presude Evropskog suda za ljudska prava, predloženo je da se razmotre predlozi predstavnika roditelja i u skladu sa tim donese odluka o sudbini ovog zakona. Ono što su roditelji u međuvremenu radili i što rade decenijama, to je da se vode pojedinačne sporove i pokušavali. U Srbiji postoje zakoni koji regulišu pitanje istrage i krivične odgovornosti to je Krivični zakonik i Zakon o krivičnom postupku. Postoje državni organi koji se bave istragama i krivičnim gonjenjem, a to su nadležna javna tužilaštva. Problem je što su javna tužilaštva u proteklih 20 godina odbacivala krivične prijave roditelja zbog zastarelosti, a roditelji nisu znali ili nije bilo vreme da se praksa promeni. Nakon više godina napora Udruženja roditelja i dece, koja sumnjaju da su na rođenju oteta u porodilištima u Srbiji, i te napore da se izmeni pravna praksa javnih tužilaštva i sudova u rešavanju slučajeva, Apelaciono javno tužilaštvo u Novom Sadu je 13. februara 2020. godine, usvojilo prigovor majke iz Rume na rešenje od odbačaju krivične prijave Višeg javnog tužilaštva u Novom Sadu zbog navodne zastarelosti krivičnog gonjenja sa obrazloženjem koje će ući verovatno u anale srpskog pravosuđa. Više javno tužilaštvo u Novom Sadu u obaveznom uputstvu navodi da je neophodno preduzeti delotvornu istragu, imajući u vidu pravnu prirodu ovog i ovakvih krivičnih dela, javni interes nalaže da se na svestran, potpun i zakonit način utvrde, odnosno provod navodi iz krivične prijave roditelja, da su im deca nestala u porodilištu, uz obavezno učešće oštećenih. Više Apelaciono tužilaštvo u Novom Sadu, daje pravno tumačenje da se u slučajevima prijave roditelja da su im deca nestala u porodilištu, neposredno posle rođenja, radi o trajnim krivičnim delima. Ali, ovo je pojedinačan postupak, koji je posle duge borbe dao rezultate, i ohrabrio roditelje u njihovoj borbi da mogu doći do zadovoljavajućeg rešenja, da se istraga sprovede i da delo nije zastarelo, što je vrlo bitno. Ono o čemu mi danas govorimo, govorimo o predlogu zakona koji ima za cilj utvrđivanje činjenice o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta ili zdravstvenih ustanova u Republici Srbiji. Pripremajući se za ovu raspravu, razgovarala sam sa predstavnicima udruženja roditelja koji sumnjaju da su im deca po rođenju oteta. I juče smo predsednik poslaničke grupe SDPS, gospodin Mijatović i ja, u našoj kancelariji imali sastanak sa predstavnicima Udruženja Beogradska grupa roditelja nestalih beba. Roditelji se zalažu da se ovaj zakon povuče iz Skupštinske procedure, i smatraju da nisu bili uključeni u proces donošenja ovog zakona. Međutim, mišljenja su podeljena kada govorimo o stavovima roditelja i to smo i na jučerašnjem sastanku zaključili. Od pet udruženja u Srbiji, koliko ih ima i koji se bave ozbiljno ovom problematikom, tri udruženja su za donošenje zakona, a dva su protiv. Ja sam razgovarala i sa jednima i sa drugima, i sa majkama pojedinačno, sve u cilju da i moja rasprava i ono o čemu ću govoriti danas bude što objektivnije, da se čuje i ono što je možda zamerka, ali opet da se čuju i stavovi koji kažu da ovaj zakon treba doneti i zašto je on dobar za roditelje. Roditelji kažu da zakonom moraju da se reše svi sadašnji slučajevi, gde postoje sumnje roditelja da je dete oteto. Zakon treba da reguliše i buduće stanje, da roditelji znaju kome da se obrate i šta će se desiti ako neko u budućnosti posumnja da mu je dete oteto. Isto tako da se preduzmu i sve preventivne mere, da do ovakvog stanja i ovakve situacije više nikada ne bi došlo. Takođe, ovde nisu oštećeni samo roditelji. Ovde je dete žrtva trgovine ljudima. Dete, bez obzira gde se sada nalazi, ima pravo da sazna da je oteto i da je prisilno izmešteno iz biološke porodice, kao i što roditelj ima pravo da sazna gde mu se dete nalazi. Zašto zakon treba usvojiti? Ono što kažu roditelji koji su za donošenje ovog zakona i što ja zaista podržavam, za mene kao socijaldemokratu i kao narodnog poslanika je ovaj zakon jako važan i smatram da je jako važno da se konačno Zakon o nestalim bebama nalazi u Skupštini Srbije i da se konačno našlo snage da se krene u rešavanje ovog velikog problema. Do sada se nijedna vlada nije bavila ovom teškom temom, a svi znamo da problemi traju decenijama. Moje mišljenje i mišljenje roditelja sa kojima sam bila u kontaktu i predstavnika udruženja roditelja koji podržavaju usvajanje ovog zakona jeste da je zakon u interesu roditelja jer se ovo pitanje usmerava da ga rešavaju državne institucije. Drugo, zakon je dobar kao polazna osnova, jer se bavi statusom da li je dete umrlo ili je živo i da to utvrđuje sud u sudskom postupku. Na ovaj način se eliminiše komisija koju je osnovala Vlada, koja nije imala rezultate u radu u prethodnom periodu. Treći razlog, poštovani narodni poslanici, ja sam preuzela obavezu, poštovani predstavnici Vlade, uvažena gospođo ministar, jedne majke da prenesem njeno mišljenje i njen stav po ovom zakonu. Naravno, imam saglasnost da kažem i njeno ime. Jedna majka, veliki borac, sve majke su borci koje se danas bore za svoju decu na bilo koji način, pogotovo u ovakvim situacijama kada govorimo o povredi ljudskih prava. U pitanju je gospođa Drinka Radonjić. Ona kaže: „Mi naše probleme ne možemo rešiti na ulici, niti na društvenim mrežama. Smatramo da je ovaj zakon, uz izmene i dopune koje su kroz amandmane podnete Skupštini, način da saznamo istinu šta se desilo sa našom decom. Čak i da se amandmani ne usvoje, bolje zakon, nego bezakonje.“ Ja se potpuno slažem sa njom i smatram da sve što sam napred navela, ova tri razloga su dovoljni meni da u danu za glasanje podržim ovaj predlog zakona. Ono što još želim da kažem, a to je da… Ne znam koje su to prave reči, ali mislim da ne postoji i da nema većeg bola nego kada majci neko u belom mantilu, par sati posle porođaja ili par dana, dođe i bez imalo empatije saopšti da joj je dete rođeno sa teškim oštećenjem, sa velikom verovatnoćom smrtnog ishoda ili kaže da joj je dete preminulo, a čula ga je kako plače. Sama sam preživela taj bol. Nisam ga preživela, živim sa njim i danas. Čujete te reči i te reči vam zvone čitavog života. S tim živite, ležete, ustajete i to traje dokle god je majka živa. Upravo taj bol vam da snage i pravo da i danas govorim na ovakav način i ojača vas da se borite za svaki novi dan svog bolesnog deteta ili da saznate istinu gde vam je dete, jer ste sigurni da nije preminulo. Majka to zna. Dok sam čekala operaciju svog deteta, to jest da pređem na neurohiruršku kliniku, trajalo je to jako dugo. Upoznala sam mnogo majki u porodilištu i čula, pored svoje, dosta tužnih vesti. Nažalost, i ovih sa smrtnim ishodom. Svi mi koji imamo bilo kakav problem sa detetom se jako dobro razumemo, bez malo reči. Taj bol vas poveže i drži vas zajedno čitavog života. Čak smo u nekim trenucima razgovarali i o tome čiji je bol možda veći, teško je to proceniti, da li bol za svaki novi dan vašeg deteta, bol za lekom koga nema ili da ga obezbedite, pre 30 godina je bilo nemoguće da vam država obezbedi uslove za lečenje, to ste radili sami ili možda činjenica da znate da dete nije preminulo, da je živo, a ne znate šta se s njim danas dešava. Dvadeset dve godine se bavim radom kroz udruženja za pomoć osobama sa smetnjama u razvoju u cilju unapređenja položaja osoba sa invaliditetom. Nebrojeno primedbi i sugestija sam dala kroz udruženja, saveze na određene zakone koji su negde tretirali položaj naše dece i unapređivali ga, naravno. Nemojte misliti da sam jednom bila zadovoljna, nisam bila nikad, onim što se našlo u zakonu. Kao mlad roditelj sam reagovala dosta burno i bila nezadovoljna onim što vidim u zakonu, ali jedna divna majka, koja je od mene mnogo starija, imala je decu mojih godina tada, ima ih i danas, kaže: "Neka, Slavice, dobro je. Bar su naša deca prepoznata u zakonu. Do sada nije bilo ni toga. Menjaćemo. Radićemo dalje, borićemo se. Imamo sada na osnovu čega. Imamo neki osnov." Svaki roditelj koji sumnja da mu je dete oteto ima svoju priču. Svaka je na svoj način posebno specifična, bolna i, verujte mi, jedinstvena. Svako od njih zaslužuje poseban zakon, ja to zaista mislim, ali svi mi znamo da je to nemoguće. Moja draga Drinka lepo kaže - bolje zakon, nego bezakonje. Ja isto to mislim. Trudila sam se da u razgovoru sa tim divnim ljudima dođemo do zajedničkog stava, da je ovo prvi korak koji Vlada pravi u rešavanju ovog velikog problema. Možda nije najidealnije rešenje. Nijedan zakon nije idealan. Da li smo doneli jedan ovde koji posle u nekom delu primene nije pokazao određene manjkavosti, pa ga je bilo potrebno dorađivati. Ne znam u kom će obliku ovaj zakon biti usvojen posle amandmanske rasprave i svega što se radi, ali, evo, kako kažu dragi roditelji sa kojima sam pričala, čak i da se amandmani ne usvoje, bolje je i ovakvo rešenje, nego ulica. Ja vam se zahvaljujem na pažnji.
Hvala, gospođo Živković. Sada dajem reč gospođi ministar prof. dr Slavici Đukić Dejanović. Izvolite.
Nakon učešća u raspravi gospođe Slavice Živković verovatno da smo svi za trenutak zanemeli. Nema autentičnijeg predstavnika među vama poslanicima od nje sa pravom da i kao roditelj i poslanik i predstavnik onog dela građana koga se, pre svega, tiče materija koja je danas na dnevnom redu, da svoj sud, svoj komentar, svoje predloge, svoju analizu svega što smo učinili i ja joj se zaista zahvaljujem. Moram reći da bez obzira što su Ministarstvo pravde, Ministarstvo unutrašnjih poslova i Ministarstvo zdravlja, pre svega dominantno učestvovali u sačinjavanju teksta koji je pred vama, u Vladi smo više nego pažljivo razmatrali sadržaj ovog predloga zakona i upravo konstatovali ono što je poslanica Živković kazala. Bolje je doći do istine o sumnji na nestale bebe, razraditi mehanizam, u krajnjem slučaju to je i sugestija Evropskog saveta i Evropskog suda za ljudska prava, da se kao država time bavimo i dati šansu da ta istina olakša teret, bez obzira kakva je svih onih koji su u težnji za istinom, nego živeti u zabludama. Ovoj Vladi i ne samo po ovom pitanju padaju u delo izuzetno teški zadaci, da višedecenijske probleme rešavamo, da dajemo odgovore, a vama poštovani narodni poslanici da na zakonodavnom planu na ljudski najteža pitanja dajete odgovore kroz donošenje zakona. Naš posao nije lak. To što je nagomilan problem decenijama, to što može biti nema medicinske dokumentacije koja bi nam pomogla, odnosno koja bi sudovima pomogla da kroz vanparnične postupke dođu do određenih istina o sumnji na nestale bebe, to su samo segmenti težine, a ono što je sigurno, to je da oni koji žele da rešavaju probleme moraju postavljati pred sebe najteža pitanja i na ljudskom planu i na zakonodavnom planu i na planu uređenja države. Ja imam osećanje zadovoljstva što je svakako deo beogradske grupe roditelja, svakako JUKOM, a pre svega svakako preporuke Saveta Evrope, našao put do svih vas i što u ovako ozbiljnoj raspravi razgovaramo i zahvaljujem još jedanput gospođi Slavici Živković što je deo lične priče unela upravo u donošenje ovog zakona, jer zapravo se i radi o sudbinskim pitanjima, a ne samo o zakonu.
Hvala, profesorka Đukić Dejanović. Sada reč ima Marija Jevđić. Izvolite, gospođo Jevđić.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre, na današnjem dnevnom redu imamo Predlog zakona kojim treba da se utvrde činjenice o novorođenoj deci za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta. Mislim da je ovaj zakon pored „Tijaninog“ i „Zojinog“ zakona najosetljiviji zakon koji se našao u ovom visokom domu i nezahvalno je govoriti o težini ovog zakona jer on proizilazi iz boli i roditeljske patnje. Složiću se sa vama gospođo ministarka da je prethodna govornica, odnosno koleginica Slavica na jedan iskren i emotivan način svima nama ovde, u stvari ispričala suštinu i osnovu ovog zakona. Živeti život pokušavajući da pronađete svoje dete i boriti se čak i onda kada su svi izgledi uzaludni, hrabrost je koja je dovela do toga da mi danas u ovom visokom domu raspravljamo o Predlogu zakona koji je inače Srbija u obavezi da donese. Na osnovu presude Evropskog suda za ljudska i manjinska prava iz 2013. godine koja je doneta i na osnovu tužbe jedne hrabre i uporne majke mi danas pokušavamo da povratimo veru u pravdu. Mi smo dužni da tu majku, kao i sve roditelje koji su ovaj teret i bol sami nosili podržimo i da rešimo ovaj problem i zakonski i institucionalno. Ja kao roditelj ne mogu da zamislim i ne mogu da prihvatim činjenicu da vam neko u porodilištu uzme zdravu bebu iz naručja, proglasi je mrtvom i koliko god to grubo zvučalo proda. Dešavalo se, ne ponovilo se. Postavljam pitanje, da li je moguće da su u tom celom procesu učestvovali ljudi koji su upravo položili Hipokratovu zakletvu i obavezali se da će svoj život staviti u službu humanosti? Pitam se, kako su mogli svoju decu pogledati u oči i zagrliti ih, znajući da su nekom roditelju upravo to roditeljsko pravo uskratili? Jedina pravda za roditelje nestalih beba bila bi da možemo da vratimo vreme. Na žalost to je nemoguće. Ne možemo gumicom izbrisati more njihovih suza, ne možemo izbrisati njihovu bol. Ono što moramo i ono što možemo jeste da damo nadu, nadu da te suze nisu bile uzalud, da će država stati uz njih i da će počinioci ovih zlodela biti izvedeni pred lice pravde. Ohrabruje izjava ministra Stefanovića da su MUP i Ministarstvo pravde usaglasili stav po kojem će tužilaštvo moći da nastavi sa gonjenjem osumnjičenih za potencijalnu krađu dece, jer je reč o krivičnom delu koje još uvek traje i da će se istražiti rad svih institucija koje su bile dužne da čuvaju podatke koji se odnose na svako dete. Inače, 13. februara je Apelaciono javno tužilaštvo u Novom Sadu usvojilo prigovor jednog roditelja iz Rume na rešenje koje je Više tužilaštvo u Novom Sadu prethodno odbacilo, njenu krivičnu prijavu za krađu deteta kao zastarelo, i dalo obavezno uputstvo tužilaštvima u Vojvodini da se slučajevi nestalih beba ispitaju. Jedinstvena Srbija veruje u pravosudni sistem Srbije i želimo da svi koji su imali bilo kakvu umešanost u ovu aferu, u aferu ukradenih beba odgovaraju i budu najstrožije kažnjeni. Meni je žao što pojedini političari koriste ovu osetljivu temu u dnevno-političke svrhe, skupljajući poene i nažalost zloupotrebljavajući roditelje nestalih beba zarad svoje političke promocije. Na dnevnom redu imamo i Predlog zakona o potvrđivanju konvencije o međunarodnom ostvarivanju izdržavanja dece. On predstavlja još jedan način da se unapredi saradnja između država u pogledu ostvarivanja izdržavanja dece i drugih članova porodice. Inače, međunarodno ostvarivanje izdržavanja kod nas je regulisano Njujorškom konvencijom koja je usvojena još davne 1956. godine, a dopunjena je Haškom koja je usvojena 2007. godine i sa njom su se modernizovali sistemi saradnje među državama. Mislim da je glavni problem u Srbiji, kada govorimo o ostvarivanju izdržavanja dece, predstavlja naplata alimentacije kako u Srbiji, tako i u inostranstvu. Naime, u Srbiji između 57 hiljada i 75 hiljada samohranih roditelja, među kojima je više od 75% majki, alimentaciju ne ostvaruje, odnosno ne dobija više od 85% dece. Kako bi naš narod rekao – muškarac kada se razvede od žene, razvede se i od dece i zbog toga imamo ovakve poražavajuće podatke. Jedini spas je osnivanje alimentacionog fonda. Inače, komisija koja je osnovana još 2006. godine za vreme Vlade Vojislava Koštunice je trebala da radi na izradi građanskog zakona, skupo je koštala građane Srbije. Em što je skupo koštala, em što ništa nisu uradili i sa pravom je ukinuta. Upravo je ova komisija i trebala da kroz građanski zakon uvede sistem alimentacionog fonda kojim bi se u slučaju nesavesnih roditelja deci iz fonda isplaćivala alimentacija. Verujem da ćemo prateći mnoge zemlje, koje su osnovale alimentacioni fond uskoro i kod nas ostvariti i osnovati ovaj fond i tako pomoći samohranim roditeljima, ali i samoj deci da ostvare svoje pravo na izdržavanje i tako ih poštedimo dugih sudskih procesa. Tužno je kada sud treba da naredi roditelju da izdržava svoje dete i da podseti koje su obaveze roditeljstva, a još tužnije kada imamo slučaj gde nije problem alimentacija, niti staranje jednog roditelja, već izostanak odgovornosti oba roditelja, ali i odgovornih lica u institucijama koji bi time trebali da se bave. Najsvežiji primer je primer dece iz Alibunara gde se postavlja pitanje – ko je sve zakazao u lancu odgovornosti i kako će se rešiti ovaj slučaj? Šta će se preduzeti da se Alibunar nikad ne ponovi? Država Srbija u poslednjih nekoliko godina puno radi u oblasti populacione politike i podsticanju rađanja, jer bez dece i njihovog bezbrižnog detinjstva ne možemo da govorimo o Srbiji u budućnosti. Zato ne smemo da dozvolimo da pojedinci na odgovornim mestima ne rade svoj posao. Izdržavanje dece i njihova zaštita i pravo na normalan život mora da bude prioritet svih nas. Jedinstvena Srbija će uvek podržavati zakone kojima se deca štite i koji garantuju sva prava dece. Kroz naš rad se može videti direktna pomoć i samohranim roditeljima i porodicama sa više dece i socijalno ugroženim porodicama. Treba da radimo na tome da svaki grad u Srbiji stvori maksimalne uslove za lakši i sadržajni život mladih bračnih parova sa decom, da nam deca ostaju u Srbiji, da njihova budućnost bude budućnost Srbije. S toga, u danu za glasanje poslanička grupa JS će podržati oba predložena zakona koja su na dnevnom redu današnje sednice. Zahvaljujem.
Hvala, gospođo Jevđić. Reč ima Tatjana Macura. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Poštovane kolege, poštovana ministarka, poštovani članovi različitih ministarstava, dobrodošli u dom Narodne Skupštine. Verujem da današnji dan je svima vrlo emotivan i vrlo težak, kad je u pitanju rasprava o zakonu koji kolokvijalno nazivamo zakon o nestaloj deci, posebno ako uzmemo u obzir činjenicu da ovaj zakon neće rešiti problem nestalih beba u Srbiji. Te nestale bebe više nisu bebe, uglavnom danas govorimo o ljudima koji su odrasli, punoletni ljudi koji su, verovatno, u međuvremenu došli do takvih okolnosti da imaju i svoje porodice, a ljudi koji ih traže, odnosno njihovi roditelji možda su danas u prilici da možda traže, ne samo svoju decu, već traže i svoje unučiće. S tim u vezi, pošto je tema ovako emotivna i retko ko da može da ostane sabran kada govori o ovoj temi, posebno svi mi koji smo imali intenzivne kontakte sa različitim udruženjima roditelja nestalih beba, postavlja se pitanje – koliko se sme uopšte ovakav jedan zakon u skupštinskoj raspravi, gde sa jedne strane sede predstavnici vladajuće većine i različitih političkih organizacija, a sa druge strane predstavnici opozicije i, takođe, predstavnici različitih političkih organizacija, smemo sebi da stavimo na teret i da dozvolimo da ovu skupštinsku raspravu zloupotrebimo i da je politizujemo i skandalizujemo na način na koji je to apsolutno neprimereno? S tim vezi, ja se sad u ovom trenutku obraćam i kolegama koji sede prekoputa, jer znam da su ovih dana bili meta napada različitih političara sa ove moje strane, opozicione. Ne želim da niko stavlja i pravi spiskove narodnih poslanika koji će, u najboljoj nameri možda, pritisnuti taster da izglasaju ovaj zakon, a ja ću učiniti sve što je u mojoj moći da kao narodna poslanica njih ubedim da to ne učine. To je, dakle, jedna poruka koju upućujem. Takođe, ne želim da proklinjem članove Vlade, posebno žene koje danas sede u Vladi, i da ih osuđujem zbog toga što su kao Vlada uputili ovaj Predlog zakona u skupštinsku proceduru, a ja ću učiniti sve što je u mojoj moći sa ove strane da ubedim vas da povučete ovaj zakon iz skupštinske procedure i da napišemo novi predlog, onako kako je to u interesu one grupe građana koji očekuju donošenje ili nedonošenje ovog zakona i koji su jedini relevantni da nam kažu da li je ovaj zakon u redu ili nije. Dakle, ja ću još jednom da vas podsetim da ovaj zakon ne rešava problem roditelja u svim slučajevima koji potražuju svoju decu. Danas sam na društvenim mrežama, pošto zaista danima ne spavam, verujem ni vi, bilo ko, dakle, ja nisam i ne bih volela da građani mogu da zamisle u kakvoj se mi poziciji danas nalazimo, dakle, ja sam danas na društvenim mrežama objavila jednu potencijalnu situaciju, kroz kakvu agoniju prolaze oni roditelji koji su možda dobili svoje dete, recimo, 1980. godine. Dala sam primer te godine, jer ja sam rođena 1981. godine. Zamislite svakodnevicu tih ljudi koji svako jutro ustanu i pitaju se – gde je danas moje dete? Da li je ono živo, da li je ono preminulo? Ako je preminulo, gde je sahranjeno? Ako je živo, da li je ono danas srećno, da li ima svoju porodicu? Kako živi? Da li ja imam unučiće? Da li smo se slučajno sreli? Da li je nekad to moje dete stajalo pored mene u autobusu? Zamislite 40 godina odnosa tih roditelja sa svojom neposrednom okolinom u kojoj ih je sigurno neko nazvao ludim, jer misle da su paranoični i da ne razumeju i da ne mogu da se pomire sa činjenicom da im je dete možda u porodilištu preminulo i da ne mogu nikako da prihvate tu istinu. Zamislite koliko su oni podložni manipulaciji, ko im se sve za tih 40 godina obratio nudeći kojekakve usluge i pomoć i na koji su sve način bili oštećeni ili izmanipulisani. Zamislite kakav je njihov odnos sa državom. Oni su danas visokospecijalizovani detektivi, to odgovorno tvrdim. Ja znam kroz kakve su procedure oni prolazili i šta su sve učinili tragajući za istinom šta se u stvari dogodilo sa njihovom decom. Zamislite na koliko su vrata oni pokucali, zamislite koliko su puta bili odbijeni, zamislite koliko su se puta obratili Povereniku za zaštitu informacija od javnog značaja, ne bi li došli do dokumenata koji su im potrebni da bi utvrdili šta se dogodilo sa decom za koju sumnjaju da su ukradena. Današnji zakon koji se nalazi na dnevnom redu ne može da reši sva ova njihova pitanja. U konačnici, kada se ovaj zakon primeni, navešću i detalje ovog zakona, oni posle toga 40 godina i, recimo, za koji mesec kada ovaj zakon stupi na snagu i na njihov se slučaj primeni, dobiće odgovor za ovih 14.600 neprospavanih dana i noći kada sam se pitao kakvu boju očiju ima moje dete. Dobiću nadoknadu od 8.462 evra za pretrpljeni bol. To će biti konačnica nakon primene ovog zakona. Sada ću da se vratim na odredbe samog zakona i da malo, neću da se ponavljam, jer su sve kolege vrlo detaljno opisale kakve su sve procedure vođene u poslednjih 19, 20 godina kroz parlament, i podsetiću vas da negde prvi kontakt i ozbiljniji kontakt i prve ozbiljnije informacije u vezi sa problemom nestalih beba u Srbiji dobili smo u Izveštaju 2010. godine, u Izveštaju Zaštitnika građana koji je tada upućen. On konkretno ne donosi nikakva rešenja, niti ima neka konkretna saznanja, ali ono što se nakon sprovedene istrage, koju je on u okviru nadležnosti koje je mogao da ima sproveo, dovodi do zaključka da je to u stvari bila jedna nehumana procedura i jedna apsolutna zloupotreba birokratije. Nakon svega toga, kada roditelji koji su dobili to, eto, da kažem, kao prvo saznanje u obliku nekog izveštaja, potpuno je racionalno da oni danas nemaju nikakvo poverenje u državu. Ovaj se zakon konkretno nalazi drugi put u skupštinskoj proceduri za vreme ovog saziva. On je došao prvi put 2016. godine i ja sam isto tada trebala da se bavim ovim zakonom. S tim u vezi sam potpuno sigurna da ovaj predlog zakona i tadašnji predlog zakona i ovaj predlog zakona koji danas imamo nije suštinski izmenjen, iako je tada pod pritiskom javnosti, udruženja roditelja, nevladinih organizacija relevantnih koje se bave ovim pitanjima i narodnih poslanika. Dakle, on jeste bio povučen iz procedure da bi se poboljšao kvalitet ovog predloga. Međutim, suštinski on nije promenjen. Usvojeni su neki amandmani koji suštinski ne rešavaju ozbiljne probleme koji će nastati primenom ovog zakona. U međuvremenu je, u martu mesecu 2018. godine, verovatno u želji da se štite najbolji interesi, da se zalažu za najbolje interese, osnovana i Vladina komisija koja bi trebala da ispita, imala je određene zadatke i trebala je da pomogne u pisanju konkretno ovog zakona. Međutim, ja sam juče postavila to pitanje u Narodnoj skupštini predstavnicima Ministarstva pravde i Vladi Republike Srbije. Znate, za te dve godine njihovog mandata koji treba da istekne za koji dan, oni nisu uputili ni jedan jedini izveštaj, ili on bar javnosti nije bio dostupan, o tome šta je tačno učinila komisija i do kakvih se zaključaka došlo, da bi se ti zaključci mogli uneti u predlog zakona o kojem mi danas raspravljamo. Podsetiću vas i da smo imali javno slušanje. Dakle, ovaj zakon nije prošao zvaničnu proceduru koja je bila neophodna da se prođe, a to je javna rasprava. Ovaj zakon je zbrzan u jednoj od mogućih procedura koja se zove javno slušanje, održano je krajem prošle godine. Na tom javnom slušanju bio je i predstavnik Ministarstva Čedomir Backović. On danas nije ovde sa nama. Bio je predstavnik Saveta Evrope. Takođe, bili su predsednici svih odbora koji su organizovali ovo javno slušanje, kao i narodni poslanici koji ovde danas sede, ali su bila i sva udruženja roditelja koja se bave pitanjem nestalih beba. Nažalost, sad ne mogu da se složim u potpunosti sa gospođom Živković, koja je govorila malopre i vrlo emotivno. Dakle, na tom javnom slušanju apsolutno sva udruženja roditelja su se usaglasila sa tim da oni ne prihvataju predlog zakona koji se danas nalazi na dnevnom redu Skupštine. Još jednom ću da vas podsetim, jedini interes koji mi kao narodni poslanici danas treba da zaštitimo jeste interes tih roditelja koji traže svoju decu. Ako apsolutno oni nisu saglasni, uprkos možda što pojedinci jesu, jer misle da će im ovo rešiti njihove probleme, ja kažem, predmet su ozbiljnih manipulacija, pa me i ne čudi kada od pojedinih roditelja možda i dobijete poruku da će se ovim zakonom nešto rešiti. U biti, sva udruženja na javnom slušanju su stala iza toga da ne prihvataju ovakav predlog zakona. Ovaj zakon je u suštini nepopravljiv. Dakle, lično sam pokušala i 2016. i sada, 2018. godine, razgovarajući sa raznim udruženjima, da pokušamo da amandmanima unapredimo ovej zakona, jer razumem, bez obzira što sam na strani opozicije, a vi na strani vladajuće većine, da će zdrav razum učiniti sve da se ovaj zakonski predlog poboljša. Međutim, toliki broj amandmana čini ovaj zakon praktično neprimenljivim i predstavlja problem. Sada ću se osvrnuti na tekst ovog zakona. Dakle, kao što jeste navedeno u nekoliko izlaganja koja smo ovde imali prilike da čujemo, nekoliko od par stotina do par hiljada ljudi danas traži svoju nestalu decu. Nećemo da razgovaramo o tome da li su ta deca preminula ili su živa. Oni opravdano sumnjaju u to da su im deca živa i žele da se uvere u to. Dakle, ovaj zakon je pisan pod pritiskom Saveta Evrope, nakon donete presude u Evropskom sudu za ljudska prava u slučaju Zorice Jovanović protiv Republike Srbije. Prve dve odredbe govore o tome šta ovaj zakon treba da uredi. U 2. članu ovog zakona se to i opisuje, što znači da je ovaj zakon eksplicitno vezan za jedan slučaj u donetoj presudi Zorice Jovanović protiv Republike Srbije i to stoji u ovom zakonu. Niko nije podneo amandman kojim će ovo drugačije biti uređeno. Dakle, ovaj zakon, kada stupi na snagu, ma šta god mi pričali ovde, neki pravnik koji bude trebao da ga pročita, da ga proanalizira, on će reći – cilj ovog zakona je Zorica Jovanović, presuda pred Evropskim sudom za ljudska prava i ni jedan drugi slučaj. Ovde postoji neka korelacija koja je napravljena da bi mogli da se reše neki drugi slučajevi. Međutim, to ne mora ničim biti garantovano. U 21. članu koji je najsporniji i najčešće je govoreno o njemu… Neću da govorim o detaljima vezano za zakon, to ćemo kada bude bila amandmanska rasprava. Dakle 21. član kaže u svom 3. stavu – ako ne mogu da se utvrde činjenice koje objašnjavaju šta se sa nestalim novorođenim detetom dogodilo, da prevedem, ako država Srbija ne može da utvrdi okolnosti pod kojim se dogodio nestanak nečijeg deteta, onda sud rešenjem konstatuje da ne može da se utvrdi status nestalog novorođenog deteta. To je kraj priče, nema dalje od ovoga. Ako država naša i svi državni organi i institucije utvrde da nema dalje, onda dolazimo do člana 23. o kojem se najčešće ovih dana govorilo u javnosti, a to je pravična novčana nadoknada koja ne može da se dosudi u iznosu većem od 10.000 evra u dinarskoj protivvrednosti, po zvaničnom srednjem kursu Narodne banke Srbije na dan donošenja. Neću da licitiram da li je iznos od – do 10.000 evra malo ili mnogo. Mnoge kolege su ovde govorile o tome. Uporedile su subvencionisanje u privredi i razne neke druge stvari sa kojima možemo porediti da li postoji uopšte cena deteta. Isto tako, u obrazloženju ovog zakona se kaže da su se pozvali na slučaj Zorice Jovanović kojoj je presuđen u Evropskom sudu za ljudska prava. To nije obavezalo Republiku Srbiju da kaže – da, mi moramo da damo do 10.000 evra. Mi smo mogli kao država da nađemo rešenje i da shvatimo koja je to količina bola, kroz šta su prošli ti ljudi, koliko su u stvari novca oni potrošili tragajući za istinom o svojoj deci i da kažemo – u redu je, preporuka Evropskog suda za ljudska prava je da to bude 10.000 evra, da se vezujemo za presudu koja je vođena u slučaju gospođe Zorice Jovanović protiv države Srbije, ali mi možemo da taj iznos i promenimo. Ne moramo da se vezujemo za njega. Dakle, tu se vidi jedna puka formalnost ispunjavanja očekivanja, odnosno zaključaka i uputstava koje je država Srbija dobila od Saveta Evrope. Imali smo sednicu Odbora za pravosuđe pre neki dan i raspravljali smo o amandmanima. Jedan od kolega koji sedi tu pored vas bio je na toj sednici. Dakle, nisu se javljale druge kolege da analiziramo kakvi su to amandmani. Osnovna zamerka roditelja, dakle ja štitim interese roditelja, pa zato i kažem, jeste jedan amandman koji se tiče DNK analize, koji kaže da ako roditelji ne pristanu na to da daju svoj uzorak na DNK analizu, onda se taj postupak prekida. Zašto je ovo sporno? Setimo se žene s početka mog izlaganja. Ta žena 40 godina kuca na vrata različitih institucija, 40 godina ona nailazi na ta ista zatvorena vrata. U međuvremenu su neki od njih i došli do onih čuvenih kalupa o kojima se takođe u javnosti mnogo govori, pa su došli do strašnih saznanja u vezi sa tim šta se u stvari nalazi u tim kalupima. Da li mislite da ti ljudi imaju poverenja u državu, opravdano, ne u vas konkretno, jer taj problem je star zaista dugo? Da li zaista mislite da ti ljudi imaju bilo kakvog poverenja da će ova država sprovesti pravu analizu, kvalitetnu istragu i omogućiti im da se na kraju suoče sa tim da li im je dete živo ili ne? Oni opravdano nemaju poverenja, žele da se zaštite kroz zakon koji će biti relevantan i na snazi u Republici Srbiji, da mogu da sprovedu paralelno svoje istrage koje su do tada vodili. Te analize mogu da urade u inostranstvu, na neki način. Dakle, i amandmani o kojima se u javnosti, s obzirom da nismo imali javnu raspravu, raspravljalo i pomoćnik ministra Backovića je o tome govorio na Javnom servisu RTS da će se uputiti neki amandmani. Mi smo njih imali prilike da vidimo tek kada je počela sednica Odbora za pravosuđe pre dva dana. Dakle, opravdano se produbljuje sumnja roditelja u nameru države da reši njihov problem. Pošto ja nisam zagovornica populizma i ježim na populizam kojim smo svi izloženi, posebno na zloupotrebe ovakvih tema u političke svrhe, ne bih mogla da iskritikujem ovoliko zakon a da vam ne ponudim rešenje. Postoji rešenje i postoji mogućnost da mi ove probleme rešimo i da izađemo u susret jedinoj interesnoj grupi u ovom slučaju, a to su roditelji nestalih beba. Prvo što može da uradi Vlada Republike Srbije jeste da dobro razmisli još jednom, ne stavljajući bilo kome na teret da li je ta odluka, kada ste uputili zakon, bila dobra ili ne i da povuče ovaj zakon, da pozove roditelje, nevladine organizacije, zainteresovanu javnost i da se ponovo napiše predlog zakona. Drugo što možemo da učinimo, odnosno šta može ova institucija ovde da uradi, da moje kolege koje čine danas vladajuću većinu za nekoliko dana, kada dođe trenutak usvajanja zakona, ne pritisnu taster „za“, da se zakon koji će biti neprimenjiv u praksi ili će donositi loše rezultate nakon primene ne izglasa. Treća stvar koja može da se učini, a to je da pošaljemo poruku danas sa Trga Nikole Pašića na Andrićev venac i da kažemo da u slučaju da moje kolege zbog političke odluke koja je doneta na nivou njihovih političkih stranaka budu u prilici da moraju moralno da donesu odluku i da kažu – da, pritisnuću taster i izglasaću ovaj zakon, predsednik države može da taj zakon ne prihvati i da ga vrati u skupštinsku proceduru. To su tri procedure koje mi možemo iz tri različite institucije da učinimo da bismo izašli u susret zahtevima roditelja koji traže svoju decu, a koji suštinski samo nemaju poverenja u državu. Da im vratimo poverenje u državu, to je cilj. Šta možemo da uradimo mi kao narodni poslanici? Ja znam šta ćemo mi da uradimo. Ukoliko se ovaj zakon izglasa i predsednik države ga prihvati kao takvog, moja poslanička grupa će sigurno predati predlog zakona o prestanku važenja ovog zakona koji će Skupština usvojiti i obratićemo se Ustavnom sudu. Sigurna sam da će se i roditelji dalje obraćati Sudu u Strazburu. Dakle, hajde da budemo svi vrlo dobronamerni. Ne mislim da bilo ko sedi danas ovde u ovoj sali nije dobronameran. Hajde da razumemo šta roditelji, koji traže svoju nestalu decu, očekuju od nas. Hajde da ne izglasamo ovaj zakon. Hajde da pošaljemo poruku Savetu Evrope i sednici koja se očekuje početkom marta iz koje postoji mogućnost da Srbija trpi posledice zbog toga što nije odreagovala na presudu koja je donet. Hajde da svi narodni poslanici napišu zahtev Savetu Evrope i zamolimo ih da se, recimo, ne usvoji rezolucija koja bi osudila državu Srbiju. Hajde da pokažemo da postoji nešto što zovemo nacionalni interes, ali stvarno, da se ujedimo svi, bez obzira da li smo trenutno na strani vlasti ili smo na strani opozicije. Ovo pitanje nije vezano ni za jednu stranu. Ovo jeste nacionalni interes. Kroz ovo pitanje ćemo građanima Republike Srbije povratiti poverenje u državu koje su oni u međuvremenu izgubili. Dakle, još jednom ću da ponovim šta možemo da uradimo - da vi povučete zakon iz skupštinske procedure, da narodni poslanici ne pritisnu taster u danu za glasanje i da izglasaju ovaj zakon, da predsednik države to ne učini, u koliko se zakon odavde proglasi usvojenim. Ja vas molim da sprečimo sve loše posledice primene zakona, za koji već danas znamo da nije primenljiv. Hvala.
Hvala gospođo Macura. Reč ima prof. dr Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Uvažena poslanice, zaista vaša tendencija da kroz dijalog i argumente razgovaramo i o vrlo osetljivim temama, koje su sudbinski bitne vi kažete za roditelje, a ja kažem i za identitet pojedinaca, i za braću i sestre onih za koje se sumnja da su moguće nestale bebe bile pre trideset, četrdeset godina, pa i bake i deke koje nose i taj pečat i tu želju da dođu do istine, jesu negde tema na kojoj se i ljudski i poslanički zaista slažemo i trebalo bi da bude apsolutno tema koja će iznedriti najbolje moguće rešenje. Dugo traje ovaj postupak potrebe da razgovaramo o zakonu i svaki narodni poslanik je imao mogućnost da podnese svoj predlog. Nekako mi se čini da je kritika o tome da nije dobro ono što se radi postala svojstvo svih nas i samo tu ne mogu sa vama da se složim da zato što zakon nije dobar i zato što se pojedine odredbe zakona mogu tumačiti, naravno od onih koji su najpogođeniji istinom, da je uopšte pitanje nestalih beba, pitanje Srbije, ne mogu da se složim da to treba da bude razlog da ga parlament ne rešava, odnosno da evo u dijalogu, kroz amandmane maksimalno ne popravimo tekst tog zakona, da ga ne izglasamo i na kraju da ga predsednik Republike ne potpiše. Sve su to nekako predlozi koji me asociraju na to da ima onih koji rade i oni koji razgrađuju, koji kritikuju. Zaista sam videla vašu emociju i ne sumnjam u vašu želju da date svoj doprinos. Nekako je ovom parlamentu ne uporedivo bliža konkretna sugestija, kako da popravimo postojeći tekst i šta da uradimo da veći broj zainteresovanih bude zadovoljan ovim tekstom. Nemam ni jedan argument da gospođi Živković ne verujem da je razgovarala sa jednim od roditelja i da je taj roditelj čak dao predlog da se ime čuje o kome se ovde radi. Ono što je sigurno to je da kada je Zaštitnik građana i kada smo dobili sugestiju, odnosno kada smo dobili definitivnu presudu Evropskog suda za ljudska prava da je povređeno pravo na porodični život iz člana 8. Evropske konvencije za zaštitu ljudskih prava, kada smo se suočili sa tom istinom, a dobili sugestiju da napravimo mehanizam, dolaska do istine, ta sugestija već dosta dugo traje, a kada smo i povukli sve zakone, pa smo povukli i ovaj, ne iz razloga da se nešto tu manipuliše sa samim tekstom zakona, nego prosto nov saziv je Vlade povukao sve zakone koje je prethodni sastav Vlade dao, zbog toga se ponovo 2019. godine u skupštinskoj proceduri nalazi ovaj zakon i sada o njemu razgovaramo, moram reći da su svi instituti koje ste imali kao mogućnost ovde iskorišćeni. Vi ste 19. novembra imali javno slušanje. Gospodin Sumberg, koji je inače rukovodilac za izvršenje presuda Evropskog suda za ljudska prava u Strazburu, je bio prisutan tom prilikom. On je u neku ruku izrazio zadovoljstvo spremnošću, pa čak i ponuđenim tekstom i čini mi se da je jedno od njegovih pitanja bilo - zašto se sa tim tekstom ne ide, zaista i u konkretnu proceduru? Nije bitno samo šta je rekao i pojedinac i šta je samo sugestija Evropskog suda za ljudska prava. Bitno je ono o čemu je Slavica govorila, bitno je da kada donesete neki zakon, vi uvek imate mogućnost da imate izmene i dopune tog zakona, vi uvek imate tu mogućnost da život demantuje potrebu rešenja nekih predloženih odredaba, a da druge zapravo i te kako potvrđuje. Meni se nekako čini da potreba ljudi koji su sada četrdesetogodišnjaci da znaju sigurno svoj identitet, da potreba baka i deka da znaju ko su im unuci, naravno pre svega potreba roditelja jer roditeljski nagon je jedan od najjačih nagona treba da bude zadovoljena, a iznalazak mehanizama i predlog ovog teksta zakona da dođemo do istine da li je neko novorođeno dete u periodu od nekoliko decenija zaista preminulo, da li je istina ta da se trgovalo sa tim detetom ili je možda istina da se mogu utvrditi svi oni elementi da sud može doneti rešenje da je prvi ili drugi prethodno naveden razlog zadovoljen jeste nešto što je realnost sa kojom moramo da se suočimo. Za slučaj da se ustanovi da nema dovoljno argumentacije, a zakon zaista predviđa ne samo poseban postupak i pojačan proces discipline u formalno pravnom smislu, već predviđa i dostavljanje dokaza i podataka za sud u najbržem mogućem roku, dakle, hitan postupak, predviđa isključenje javnosti, posebno obučen policijski, službenički kadar koji će učestovati u svim tim procedurama, razne olakšice vezane za takse i troškove, predlaže da ako se tokom postupaka u vanparničnom delu ustanovi da postoji osnov sumnje za krivični postupak da sud odmah podnese krivičnu prijavu nadležnom javnom tužiocu. Prema tome, to su dosta jaki argumenti da se u ovom mementu čini ono što je moguće, što je u sklopu sa sugestijama i potrebama, a da naravno ova materija može u perspektivi da se menja. Slažem se da je bolje doneti zakon koji će možda pretrpeti neke izmene nego neregulisati ovako osetljivu materiju. Znate, ovo nimalo nije popularno. I u trenutku u kome ova Vlada i svi mi učestvujemo u ovoj raspravi mi zapravo govorimo da nama nije potreba da dobijemo samo aplauze. Mi zapravo šaljemo poruku, i ja se zahvaljujem poslanicima što u tome zaista zdušno učestvuju, da moramo rešavati i teška pitanja. Da je bilo boljih, pa i vaših ideja, gospođo Macura, verovatno bismo raspravljali o takvim idejama. Ovo što je predloženo, ovo je u ovom momentu mogućnost koja daje i bolje mogućnosti. Zaista vam se zahvaljujem i nadam se da će i amandmanskim rešenjima tekst biti svakako popravljen, da ćete izglasati ovaj zakon. Vlada ga neće povući, ne bi ga predlagala da želi da ga povuče. Vi ćete svakako odlučiti onako kako parlamentarni život to i nalaže i ja vam se na tome zahvaljujem.
Hvala gospođo Đukić Dejanović. Pravo na repliku, komentar ima Tatjana Macura. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Razumem poziciju u kojoj se vi danas nalazite, s obzirom da vi u stvari danas ne predstavljate Ministarstvo pravde već Ministarstvo bez portfelja koje se bavi nekim drugim pitanjima. Ono što možda vi ne znate zato što nije u domenu vaših nadležnosti jeste da ovaj zakona 2016. godine i te kako su narodni poslanici pokušali da poprave amandmanima. Međutim, i tada smo iako jesmo bili vrlo dobronamerni poslali te amandmane, oni se mogu naći u skupštinskoj arhivi, a mogu vam ih i ja predati u nekoj pauzi, shvatili smo da je zakon sam bio nepopravljiv kao i sva udruženja roditelja, kao i nevladine organizacije koje su se bavile ovim pitanjima. Takođe, moram da vas demantujem, postojao je Predlog zakona koji su napisali uz pomoć vrsnih pravnika, među kojima je i Vesna Rakić Vodinelić na primer, udruženja roditelja i uputili na raspravu, odnosno upoznali su sa tim Ministarstvo pravde i Vladu Republike Srbije. Međutim, nikada se nismo ni mi kao javnost, kao narodni poslanici, niti ti roditelji, niti nevladine organizacije, niti vi kao predstavnici Vlade, nismo se okupili oko tog Predloga zakona, da o njemu raspravljamo i da probamo kroz javnu raspravu taj Predlog zakona da unapredimo. U suštini postavlja se pitanje, ovaj Predlog zakona koji je danas na dnevnom redu Skupštine, odakle on s obzirom da u međuvremenu nije održana javna rasprava, nisu uvaženi napori roditelja da se ovaj zakonski predlog unapredi i sa druge strane, postoji opravdana sumnja da je Ministarstvo pravde uporno insistiralo na tome da se sva relevantna udruženja roditelja sklone iz pisanja ovog zakona. Do samog početka javnog slušanja koje je održano ovde krajem prošle godine, nije se znalo ko će uopšte biti pozvan na javno slušanje. Mnoge relevantne nevladine organizacije nisu dobile priliku uopšte da se obrate na tom javnom slušanju. Dakle, razumem vaš napor da danas ispred Vlade branite ovaj zakon, ali ja kao neko ko je od 2016. godine kroz ovaj Saziv upoznata sa ovim Predlogom zakona vam kažem da grešite kada kažete da narodni poslanici nisu imali svoje predloge, da javnost nije imala svoje predloge ili da se sama isključila. Isključilo je Ministarstvo pravde, roditelje, nevladine organizacije, pa i narodne poslanike na neki način, diskreditovanjem ove teme u javnosti sa pričom, znate pa to nisu ni prethodne vlade učinile pre. Mi znamo ko to sve nije učinio. Dakle, 40 godina ovaj problem lebdi u vazduhu. Ja još jednom ponavljam, ovo je Pandorina kutija koja se danas otvara u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Ja razumem i vaš položaj i položaj ministarke pravde koja danas nije ovde i predsednice Vlade koja danas nije ovde. Ja razumem sve vas i razumem vašu najbolju nameru. Međutim, ovaj zakon, ovako kako je napisan, uz ozbiljno isključivanje javnosti, roditelja i nevladinih organizacija, neće biti dobro primenljiv, neće štititi interes roditelja koji traže svoju nestalu decu.
Hvala gospođo Macura. Reč ima prof. dr Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Dobro je da ste konstatovali da sam predstavnik Vlade, a ne Kabineta za demografiju i populacionu politiku danas. Dakle, znate članovi Vlade vrlo ozbiljno razmatraju sve Predloge zakona koje šalju i vrlo stoje iza njih, bez obzira što svako ima svoj resor i drago mi je da ste to i konstatovali. Rekli ste da je bio podnet Predlog zakona, ja sam se naravno, zainteresovala kakav je to Predlog zakona. Pre svega tim Predlogom je bilo predviđeno da se formira jedna komisija koja bi preuzela ingerencije sudova u Srbiji. Dakle, to prosto nije bilo moguće, ni dopustivo, jer je neustavno. To je bio osnovni razlog zbog koga nismo uopšte mogli raspravljati o nečemu što je neustavno. Sa druge strane i sami ste rekli da su i interne i eksterne aktivnosti ovog parlamenta bile toliko široke, da je toliko nas učestvovalo na najrazličitijim višedecenijskim naporima da dođemo ipak do istine koja je suština ovog zakona, jer ovaj zakon zapravo ne ukida mogućnost pokretanja krivičnih postupaka. Ovaj zakon, zapravo daje obavezu svima onima koji utvrde bilo kakav osnov sumnje da treba da se pokrene krivični postupak, da to i učini. Ovaj zakon ne čini derogiranje bilo kog postupka, ni pojedinca pred sudovima, niti nekome uskraćujemo pravo da radi ono što je moglo do sada. Ovaj zakon samo daje mogućnost da mehanizmima koji su ovde predloženi dođemo do istine, koja će upravo olakšati suštinsku, ljudsku poziciju ljudima o kojima mi pričamo ovde i za koje ja verujem da svi osećamo isto. Dakle, predlog koji je bio dostavljen je bio neustavan i time zaključujem ovaj segment svog učešća u raspravi.
Hvala, profesorka Đukić Dejanović. Reč ima narodni poslanik Tatjana Macura. Izvolite.
Ja još jednom moram da kažem, nije suština da danas jedna drugu ubedimo koji je zakon bio gori. Suština je da mora ponovo da se napiše. To je suština. Dakle, Ministarstvo pravde mora da pokaže dobru volju da želi da vrati poverenje građana u državu, u našu Republiku Srbiju, da ovo pitanje se stavi kao pitanje od nacionalnog interesa, da razumemo da ovaj zakon, jednako kao što možda taj predlog je bio u suprotnosti sa Ustavom, da će i ovaj zakon koji će stupiti na snagu, ako ga usvojimo za koji dan, biti takođe u suprotnosti sa Ustavom i da ćemo opet opteretiti Ustavni sud Srbije da razrešava još jedan u nizu zakona, za koji će se ispostaviti da je protiv Ustava. Dakle, ja želim da to sprečimo, da učinimo sve što je u našoj moći. Vi kao predstavnici Vlade da probate da povučete Predlog zakona, mi kao narodni poslanici, da ne izglasamo taj zakon. Ako se sve to dogodi, da kažemo predsedniku republike da on ne potpiše taj zakon, zato što zakon ima ozbiljne probleme. Mi ćemo pre ili kasnije doći u situaciju da ovaj zakon povučemo. Pre ili kasnije ćemo doći u tu situaciju, u ono što možemo danas da predvidimo. Ne želim ovu raspravu da zloupotrebim, da vam kažem na koliko zakona smo upozoravali samo u ovom Sazivu na lošu primenu nakon usvajanja. Dakle, jednostavno, već danas se mogu predvideti okolnosti da ovaj zakon neće zaštiti interese roditelja, da će dovesti samo do materijalnog obeštećenja njihove patnje za dugi niz godina, koliko potražuju svoju decu, ali da suštinski neće rešiti pitanje toga gde su njihova deca, ako su preminula, gde su sahranjena i šta se sa njima dogodilo, ako su živa, gde su? Ko je odgovoran? Zašto su institucije svih ovih godina unazad štitile pojedince koji su to radili? Dakle, jednostavno ovaj zakon njima apsolutno ne garantuje da će njihovi interesi biti zaštićeni.
Hvala gospođo Macura. Reč ima prof. dr Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Sada ću zaista biti jako kratka. Vraćanje kompletne procedure na početak ne vodi ničemu. Vlada je u ovom momentu ocenila da je ovo ponuda o kojoj poslanici treba da razgovaraju. Diskusija i vaši glasovi će biti na kraju i kontrolni mehanizam za nas u Vladi, za nas predlagače. Ono što je sigurno to je da imate i predstavničko i zakonodavno pravo i obavezu kao poslanici i da ćete u ime većine o kojoj govori koleginica Macura se izjasniti u danu za glasanje.
Hvala. Sada reč ima gospodin Borisav Kovačević. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Poštovana ministarko, poštovane koleginice i kolege, ja bih ovu temu načeo malo drugačije nego što je do sada možda tretirano. Naime, mi smo, hoću reći ova postojeća vladajuća koalicija, između ostalog, dolaskom na vlast opredelili se i izrazili najjaču političku volju do sada u prošlosti, između ostalog za borbu protiv korupcije i organizovanog kriminala. Zato ću ja izraziti svu zahvalnost što je konačno došao ovakav jedan zakon koji tretira po mom ubeđenju jedan od najtežih oblika organizovanog kriminala. Ako ne po broju dela, onda sigurno po društvenom značaju, po osetljivosti ljudskoj u po ukupnom humanitarnom pogledu na celu stvar. Zato mislim, reći ću nešto na kraju, ali zato mislim da se ne može prihvatiti ideja da se ovaj zakon povlači ili da se ne izglasa. Činjenica je i svi to konstatujemo, zakon po problematici koja postoji, kasni, ali je isto tako i veoma dobro došao ovakav kakav jeste, sa svim mogućim slabostima, neko reče ovde, čini mi se ministarka, da će se verovatno popraviti u pojedinačnoj raspravi. Hteo bih da ukažem na ono što je nepostojanje zakona do sada proizvodilo negativne stvari koje će ovaj zakon, siguran uskratiti bar u velikoj meri, ako ne 100%, jer nijedan zakon nikada nije sve regulisao. Radi se naime o sledećem. Ako se sećate onih koji su bili u Skupštini, 2013. godine smo raspravljali o nekim temama u kojima sam ja tada, hteo bih da podsetim, konstatovao sledeće i dobio odobravanje za to, da u borbi protiv organizovanog kriminala postoje dve stvari. Prvo, definiciju organizovanog kriminala karakteriše, pre svega, sprega kriminala sa državnim institucijama, funkcionerima i drugim institucijama koje nisu uvek državne. To je prva stvar. I ubeđen sam do toga ćemo doći, takođe sam ubeđen, da je ovde u ovoj problematici postojala sprega. Reći ću vam neke stvari posle toga koje će posvedočiti. Zato je to za mene oblik organizovanog kriminala. Zbog ovoga bih ja progovorio nešto o ponašanju nadležnih organa koji su involvirani kroz te svoje nadležnosti u ovu problematiku koju ovaj zakon reguliše. Dakle, mi smo, poslanička grupa PUPS, takođe razgovarali sa predstavnicima udruženja roditelja, tako da imate u vidu da imamo i te pune informacije o kojima su ovde neke kolege govorile. Osim toga, mislim i hoću da izreknem jedan opšti stav, kada je u pitanju ponašanje nadležnih organa u ovoj problematici i posebno ponašanje organa prema roditeljima i njihovim udruženjima u kontaktima koje su oni tražili i dobijali i u razgovorima. To ponašanje je bilo jednom rečju okarakterisano, najblaže što može, indiferentno prema toj problematici ukupno uzevši, ne računam pojedince itd. Mislim da je na delu bilo i to apsolutno treba zaključiti i to je važno, a ne povlačenje zakona i odbijanje, da je ponašanje onih koji su trebali da razrešavaju, a koji su sada po zakonu naznačeni da rešavaju ovu problematiku, postojalo je od njih apsolutno nedovoljno uvažavanje roditelja i njihovih udruženja do te mere da je tu najosetljiviju materiju, da je u pojavljivanju roditelja pred svim predstavnicima bilo kojih institucija, bilo kako nadležnih za ovo, nosilo dušu i diralo dušu ljudsku tih ljudi, a da organi nadležni za to nisu imali dovoljno sluha. Ja ću vam reči jednu stvar, molim vas, saslušajte. Veoma bih voleo ako neko od prisutnih poslanika još zna za ovo što ću vam sad reći. Imao sam, nažalost, za mene iako nisam lično, porodično tangiram ovim, jedan izuzetno težak trenutak, a mogu misliti kako je roditeljima. Imao sam priliku da vidim snimak i čujem, sastanka zvaničnog predstavnika roditelja i udruženja, sa visokom predstavnicima, neću da pominjem, nekih zdravstvenih organizacija. U raspravi, visoki zvaničnik, stručnjak kaže majci koja ne zna ništa o svom detetu, da oni kada su tretirali pitanje zašto im se, ako su deca rođena mrtva ili su neposredno posle rođenja umrla, zašto im deca nisu predata da ih oni sahrane? On je odgovorio, slušajte ovo dobro, molim vas – gospođo, za nas je to što vi tražite medicinski otpad. Pazite, reći roditeljima prisutnima i majci koja mu se obraćala. O kakvom odnosu mi to govorimo? Zato mene raduje da u ovom zakonu ima tih elemenata koji obezbeđuju u traže adekvatno ponašanje onih koji treba da rešavaju ove probleme. Mislim da zbog toga moramo obezbediti, kroz Skupštinu, kroz Vladu gospođo ministarka i na sve druge načine, moramo obezbediti bolji uvid i korekciju rada državnih organa, posebno pravosuđa, na ovom planu. Mislim da to treba da bude jedan od zaključaka. Hteo bih da kažem da je ovim zakonom učinjena jedna vrlo značajna stvar, ovde je pominjano, ali hteo bih i ja da se osvrnem na to, da se planira formiranje stručno specijalističkog tima unutrašnjih poslova za ovu problematiku. Ja to razumem tako da će država konačno pristupiti kontinuiranom istraživanju i istragama u ovoj problematici. Najstručnije što se može, znači kriminalistički pristup. Međutim, kod toga molim da se u oblikovanju i nadležnosti ovog stručnog tima ne povedemo olako za činjenicom da oni treba da se bave samo istragama u predmetima koje naloži sudstvo. Naprotiv, pored toga, to treba da rade, oni se moraju kontinuirano baviti ovim kao problematikom i istraživati sve unazad otkako je ova problematika nastala. Pri tome apelujem, mora im se direktno staviti u obavezu saradnja sa roditeljima i njihovim udruženjima. Verujete u razgovorima, a verovatno ako je neko još razgovarao, uverio se u to, uverili smo se da ti ljudi, jer smo razgovarali sa ljudima koji se 20 godina time bave, ima onih koji se mnogo duže bave, da su ljudi za 20 godina samoinicijativno toliko duboko istražili neke stvari. Toliko mnogo materijala imaju da su u kontaktu sa, nije važno kojim sudom, dostavili im 120 obrađenih predmeta i tražili da pokrenu nešto. Znate kako se završilo? Tako što su pismeno odgovorili i osvrnuli se na te predmete i poslali samo tom udruženju, ni jednom organu ni sudskom, ni bilo kom drugom, ništa nije pokrenuto. Ljudi imaju u tim podacima i istraživanjima, došli su do imena u Nemačkoj ljudi koji su rekli imena ljudi koji su im nudili da kupe decu i to nije razlog i podatak da sud pokrene i krene po tom tragu i da istraži to. Pa, da smo bar jedan slučaj do sada rešili, pa da kažemo – evo, može se, nego se polazilo od toga da je to maltene nemoguće rešavati. Zato molim da se kod formiranja ovog tela za istragu, od koga će mnogo zavisiti to koliko će i sudovi biti naterani da rešavaju ta pitanja da se to dobro uredi. U svemu ovome, znači, posebno kad je bolji uvid u rad nadležnih organa itd, mislim da se moramo mi ovde u Skupštini dogovoriti u tome celom opusu mora naći odgovarajuće mesto i Odbor Skupštine za pravosuđe. Takođe, da u celu problematiku i rešavanje ovoga što zakon postavlja roditelji i njihova udruženja moraju biti na odgovarajući način intenzivnija nego do sada uključeni i korišćeni, pre svega u radu stručnog tima unutrašnjih poslova. Mislim da se na to osvrnem, konačno, da će zakon ovakav kakav je, bez obzira šta su posebno koleginica Macura šta je rekla, mislim da će zakon unaprediti borbu protiv ovoga vida kriminala i to u značajnom smislu. Ali, se mora, i to mora biti nastojanje i molim Vladu da o tome strogo vodi računa, mora se ažurno taj zakon usavršavati. Gospođa ministarka je pomenula izmene i dopune itd, ali i na svaki drugi način. Mislim da moramo, ako krenemo agilno u rad na rešavanju te problematike, ubeđen sam da ćemo u toku svake godine imati iskustava koje će tražiti da inoviramo zakon i da ćemo ga usavršiti time. Na kraju bih hteo da kažem jednu vrlo važnu stvar, a tu zakon nije, čini mi se, regulisao ništa. Polazeći pre svega od ljudskog osećanja, od humanosti, od srca i duše majke, roditelja, rođaka. Mislim da treba obezbediti, iako je stvarno kako se ovaj stručnjak medicinski nezgrapno u najmanju ruku izrazio da je to medicinski otpad, da to treba ovim zakonom, ako je on to rekao, ja ne znam, nisam ni pravnik, a i nisam ni pratio tu problematiku, da li to njima je zakonski takav tretman određen i ako jeste treba ovim zakonom to opovrgnuti i omogućiti roditeljima da mrtvorođeno dete ili neposredno posle rođenja moraju dati roditeljima, da roditelji svoju dušu koliko-toliko uteše i sahrane to dete. To nalaže ljudskost, do nalaže humanost, ne treba niko da bude ni poslanik, ni ministar, niti bili ko, da bi uz ovo stao. Molim vas da ovo prihvatite kao zaključak Skupštine i da to naložite. Hvala vam lepo.
Hvala, gospodine Kovačeviću. Reč ima Danijela Stojadinović. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Poštovana ministarko Đukić Dejanović sa saradnicima, pred parlamentom je danas Predlog zakona koji se odnosi na jedan veoma osetljiv problem koji dugo traje i koji nažalost, nije vezan samo za našu zemlju. To je Predlog zakona o utvrđivanju činjenica o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta u Republici Srbiji. Ovaj problem nije nažalost nov, ali je aktiviran kada se početkom 2000-ih godina roditelji koji sumnjaju da su im deca nestala, organizuju i formiraju udruženja gde kreće jedna borba i zajedničko traganje za istinom o njihovoj deci za koju su verovali da nisu preminula u porodilištu. Do tada je svaki roditelj koji je sumnjao da njegovo dete nije preminulo u porodilištu, sam je tragao za istinom, prikupljao je podatke, ali je često nailazio i na zatvorena vrata. Lako je kritikovati i zato ću ja da podsetim da se i te kako bavilo o ovom tematikom i ovim problemom i slobodno mogu da kažem da je prava državna institucija koja se bavila ovim problemom, koja je ovaj problem zvanično otvorila i počela da se njime bavi, bila upravo Narodna skupština. Naime, 2005. godine je na predlog poslaničke grupe, baš SPS, osnovan prvi Anketni odbor radi utvrđivanja istine o novorođenoj deci nestaloj iz porodilišta u više gradova u Srbiji. Taj Anketni odbor je radio više od godinu dana, saslušao je veliki broj roditelja. Iz rada tog Anketnog odbora proistekao je jedan izveštaj i predloženo je dosta mera kojima je trebalo otkloniti nedostatke u propisima i procedurama. Na čelu tog Anketnog odbora bila je magistar Živodarka Dacin, poslanica SPS. Izveštajem i zaključcima Anketnog odbora koji su tada doneti, uz potpuni konsenzus svih učesnika, dakle, i roditeljskih udruženja, bili su zadovoljni svi, jer je to bio početak institucionalizacije i početak rešavanja ovog pitanja. Pomenuću najvažnije mere koje je tada Anketni odbor predložio 2006. godine. Kao prvo, da se formira specijalizovana jedinica MUP-a sa mandatom da detaljno istraži sve slučajeve u vezi sumnje roditelja da su im deca nestala iz porodilišta. Kao drugo, da se otkloni institut zastarelosti krivičnog gonjenja počinilaca ovog dela izmenom Krivičnog zakonodavstva. Kao treće da se uspostavi specijalno tužilaštvo i specijalni sud za borbu protiv organizovanog kriminala u ovim slučajevima. Četvrto, da se obavlja redovni nadzor nad vođenjem, čuvanjem i arhiviranjem medicinske dokumentacije. Peto, da se jasno definišu zakonske procedure u slučaju novorođenog deteta u porodilištu. Šesto, da se vrši redovan nadzor nad radom matičnih službi kako bi se ustanovili eventualni propusti kod slučajeva prijave smrti novorođenih beba u porodilištima. Kao sedmo, da se donese Zakon o DNK registru. Zatim, da se preduzmu mere kojima bi se deblokirao rad pravosudnih organa i nadležnih službi MUP-a, kako bi roditelji mogli da pokreću postupke i dobijaju adekvatne informacije i obaveštenja. Narodna skupština je tada, znači, još 2006. godine jednoglasno usvojila izveštaj Anketnog odbora koji je svoje zaključke i predlog mera tada predložio nadležnim organima. Takođe, poslanička grupa Socijalistička partija Srbije je prilikom usvajanja Zakona o zdravstvenoj zaštiti uspela svojim amandmanima da ustanovi zakonsku obavezu da se obavezno obaveste roditelji o činjenici smrti mrtvorođenog i novorođenog deteta u zdravstvenoj ustanovi, kao i da se obavezno vrši obdukcija preminule bebe i ono što je najvažnije da se u ovim slučajevima obavezno uzimaju i trajno čuvaju uzorci biološkog porekla. Na taj način bi se otklonila sumnja roditelja koji sumnjaju da su njihova deca nestala iz porodilišta. Takođe, prilikom donošenja Krivičnog zakonika 2005. godine, a i kasnije, naša poslanička grupa je tražila da se u zakon unese posebno krivično delo nestanka beba iz porodilišta i da se ukine zastarevanje ovih slučajeva, koliko god da ih ima, jer smatramo da krađa beba iz porodilišta, ukoliko je do toga došlo, jeste zločin. Problemom „krađa beba“ kasnije 2010. godine Narodna skupština se bavila i preko Radne grupe koju su činili poslanici svih poslaničkih grupa. Vi ste tada kao predsednica parlamenta predvodili takav jedan odbor i u tome učestvovali. Zatim, Zaštitnik građana koji je 2010. godine na pritužbe nekoliko roditelja sačinio izveštaj gde je takođe konstatovano da su administrativne procedure u ovakvim slučajevima prilično neusklađene, kao i da se dokumentacija nije odgovorno čuvala, da je postojao nesavestan rad nekih službenika, pa i službi. Dakle, ono što je bitno kao pouka iz svega ovoga jeste da se danas bez posebne istrage specijalizovanih organa ne može sa potpunom pouzdanošću reći da bebe rođene u porodilištima u Srbiji za koje je ustanovljeno da su preminule, bez da je roditeljima omogućeno da izvrše uvid u posmrtne ostatke, nisu protivzakonito odvajane od porodice. Upravo ova sumnja mnogih roditelja mora biti otklonjena zakonskim rešenjima koja će im omogućiti da se na pouzdan način uvere šta je prava istina. Ja tako razumem ovaj problem i ovu današnju raspravu i ovaj predlog zakona. Ovo jeste prvi pokušaj kodifikacije ovog ozbiljnog pitanja, dakle, do sada nije bilo zakona. Tako da, u ovom Predlogu zakona vidim prvi korak ove Vlade da se na sistematski i sistematičan način ovo pitanje rešava. Cilj je doći do istine o nestalim bebama kroz institucije, jer roditelji, od kojih neki tragaju za svojom decom više decenija, ne mogu i ne treba to da rade pojedinačno i kako znaju i umeju i traže istinu. Ovim zakonom utvrđuju se sve procedure i nadležni državni organi koji su dužni da utvrđuju činjenice i vode postupak, a to su sudovi, to je MUP, od čijih će istraga i zavisiti ispunjenje ovih zahteva. Zakonom su takođe definisane procedure i obaveze pravosudnih organa, određeni su i sudovi koji će se baviti ovim problemom. Tako da, ono što jeste dobro jeste da sud može da utvrđuje i činjenice koje nisu iznete u postupku i da izvodi te dokaze. Takođe, sud će kada to zahteva postupak od svih državnih organa, tražiti sve neophodne pismene dokaze, tako sada nadležni organi neće moći da izbegavaju davanje dokaza, kao što su to činili na pojedinačne zahteve. Takođe, na odgovornosti suda je, da li će moći da u postupku utvrdi istinu i činjenice, a kada utvrdi da je u pitanju nestanak novorođenog deteta, sud je u obavezi da utvrdi i koji je organ, organizacija ili ustanova odgovorna za nestanak novorođenog deteta. Ono što je neophodno drugim zakonima propisati, jesu kazne za počinioce ovakvih dela, jer to ovim zakonom nije regulisano i to je zadatak krivičnog zakonodavstva, pa verujem da će Vlada i ovaj problem sagledati. Na kraju, ovo je jako teško i ljudsko i sudbinsko, a i moralno pitanje. Na nama je, na žalost sada, da to rešavamo i ovo jeste jedno teško pitanje. Kao ljudska bića saosećamo sa roditeljima, a isto tako verujem da istina mora da se sazna, i da je ovo jedan korak bliže tome. Zahvaljujem.
Da li se još neko javlja za reč od ovlašćenih predstavnika i predsednika poslaničkih grupa? Niko. Idemo dalje. Reč ima dr Laketić.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima i uvažene kolege narodni poslanici, danas govorimo o vrlo teškim i mučnim temama. Danas govorimo o deci za koju se sumnja da su ukradena, a deca su svetinja i nešto najosetljivije, i zato ću svaku reč koju budem upotrebio, u današnjem izlaganju pažljivo birati. Prvo bih zamolio sve roditelje koji sumnjaju da su im deca nestala u zdravstvenim ustanovama, da budu dovoljno mudri, i dovoljno oprezni. Dovoljno mudri da zajedno sa nama svima nađemo rešenje tih, rekao bih višedecenijskih problema, a naravno i da budu oprezni, da ne dozvole, da ih koje kakvi političari ili kvazi političari zloupotrebe i iskoriste za njihove nečasne ciljeve, zato što tema o kojoj danas govorimo ne sme da bude politika. Zato što tema o kojoj govorimo danas je sve, osim politike. Zašto to kažem? Zato što je jedina ljubav koja je bezuslovna roditeljska ljubav. Zato što roditeljska ljubav predstavlja jedno od najsnažnijih osećanja. I sami znamo kroz istoriju, sećamo se momenata u našoj srpskoj istoriji kada smo bili u ropstvu pod Turcima, da je najveća kazna i bol za srpski narod bilo oduzimanje dece. Mi danas govorimo o jako teškim stvarima, mučnim stvarima, govorimo o krađi dece iz zdravstvenih ustanova. Ja nisam pravnik, ja sam lekar po vokaciji i sada već mogu reći da imam značajan broj godina rada u zdravstvenim ustanovama i ono što želim da kažem jeste da u svojoj karijeri nisam sreo nijednog zdravstvenog radnika za koga sam makar i posumnjao da može da bude kadar da učini nešto tako podlo i gnusno, kao što je krađa beba. Pogotovo, ukoliko znamo da zdravstveni radnici polažu i Hipokratovu zakletvu, zakletvu Florens najtingel i polažu medicinsku etiku. Zato se nadam da reči kolege Bore, koji je govorio pre mene, nadam se da se neće obistiniti i nadam se da nisu tačne u smislu postojanja organizovane kriminalne grupe u zdravstvu koje je tako nešto gnusno radilo. Nesumnjivo je da je bilo zloupotreba, nesumnjivo da je bilo sigurno stravičnih momenata kao što je krađa novorođenčeta, ali se samo nadam da nije bilo organizovane priče, jer kako onda doživeti zdravstvene ustanove, kako doživeti porodilište, a porodilište je mesto gde na svet dolazi novi život, mesto gde treba da se čuva taj novi život, a ne da se tako nešto strašno dogodi. Pripremajući se za ovu sednicu i za ovo izlaganje ja sam ušao u problematiku ovog krupnog problema, onoliko koliko sam mogao. Ono što želim da vam kažem, a na osnovu uvida ove dokumentacije, jeste da kod velikog broja predmeta postoji jako loše vođena medicinska dokumentacija, aljkavo vođena, neuredna, negde sumnja postoji da je pogrešno vođena. To je sve pobudilo opravdanu sumnju roditelja da se nešto tako strašno i dogodilo, govorim o krađi dece. Posmatrajući druge predmete video sam da je negde medicinska dokumentacija jako oskudna, da negde nedostaje i da je nema, da ne postoji. U takvim slučajevima, uz naravno, onu konstataciju da su se sumnjivi slučajevi događali u ranijem periodu kroz više decenija, dešava se da u takvim predmetima, takođe, svedoci koji bi bili relevantni više nisu među živima, govorim o babicama, govorim o akušerima, govorim o svim onim svedocima koji su možda učestvovali ili kao svedoci neposredni ili posredni ili na drugi način mogli da daju koje-kakve odgovore, bili značajni ili manje značajni. Takođe, na osnovu uvida u dostupnu dokumentaciju video sam da postoje predmeti gde nesumnjivo postoji opravdana bojazan roditelja, dakle opravdana sumnja da je do krađe dece došlo. Na mnogo načina mogu potvrditi ovu svoju tvrdnju i rečenicu. Upravo zato nam treba zakon. Upravo zato nam treba zakonski okvir. Upravo zato će sud na osnovu ovog našeg zakona, sada u ovom trenutku predloga zakona krenuti sa prikupljanjem dokaza, sa utvrđivanjem činjenica. Suštinska stvar je da deca budu vraćena roditeljima, a da oni koji su se ogrešili o zakon da budu sankcionisani. E, to je ono što piše u ovom zakonu. To je primarna stvar koju ovaj zakon definiše, a ne ono što slušamo po skupštinskim kuloarima, da je primarna stvar u stvari novčana nadoknada koju će roditelji primiti. Naravno, da se ovim zakonom definiše i ta pravična naknada, kako se pravnički zove, i naravno da treba da bude definisana u skladu sa našim Ustavom i zakonima Republike Srbije. Ali je ona u ovom slučaju sekundarna. Primarna stvar je istina. Primarna stvar je vratiti decu roditeljima. Primarna stvar je doći do valjanih dokaza. Ono što želim da kažem jeste da se dugo razmišljalo o načinu na koji rešiti ovaj problem. Mislim da je donošenje zakona više nego dobar način, rekao bih optimalan način. Zašto to mislim? Zato što u dokaznom postupku isključivo na sudu možemo dobiti dokaze koji potiču i od roditelja i od države, odnosno institucija koje su relevantne, ali potiču i od različitih svedoka koji mogu dati doprinos u razrešavanju ovih značajnih problema. Takođe, ono što su bitni članovi ovog zakona, jeste definisanje hitnosti postupka. Ovde neće biti razvlačenja sudskog postupka, ovde nema odlaganja. Dakle, upravo ovim zakonom je definisana ta hitnost sudskog postupka. Takođe, nije manje značajna i definicija postupka po žalbi. Po postupku po žalbi odlučuje sudsko veće. To je vrlo bitno zbog one subjektivnosti, gde odluku donosi jedan čovek. Dakle, u primarnom procesu, u osnovnom procesu, odluku donosi jedan sudija, u postupku po žalbi donosi sudsko veće. Na taj način se dodatno, da kažem, ovoj priči vezano za razrešenje ovih problema daje na ozbiljnosti. Takođe, mi smo čuli ovde i nekoliko rečenica i priču o tome da imamo obavezu i prema Evropskom sudu za ljudska prava. To je činjenica. Mi zaista imamo obavezu, ne samo zbog procesa koji je gospođa Zorica Jovanović vodila protiv države Srbije i dobila na Evropskom sudu za ljudska prava. Treba da uradimo naš sistem onako kako dolikuje ozbiljnoj pravnoj državi. Mislim da je suštinska stvar, ne preporuka Evropskog suda za ljudska prava, već naša težnja i naše stremljenje da i ovako krupne i dramatične probleme koji datiraju kroz jedan duži vremenski period rešavamo. Duboko sam svestan da ni jedan pravni akt, ni jedan zakon nije idealan, pogotovo kada govorimo o ovako mučnim stvarima, o mučnim temama. Međutim, opet kažem, po prvi put u ovoj državi stvari se i problemi ne guraju pod tepih, već se pokušava da dođe do nekog rešenja. Ono što je isto tako bitno, zato poštujem i ljude iz Ministarstva pravosuđa, i Ministarstva unutrašnjih poslova i Ministarstva zdravlja, koji su smogli snage da ovaj višedecenijski problem pokušaju da reše zajedno sa nama, narodnim poslanicima, na jedan ovakav način, dakle predlogom ovakvog zakona. Podsetiću i građane Republike Srbije, podsetiću i vas, gospodo narodni poslanici, da je najveći broj prijava građana po ovom osnovu, dakle krađe novorođenčadi bilo 2004. godine. Da li se neko nekada oglasio i pre toga i posle toga? Da li je nekada vlast pokušala da reši ovaj problem, na bilo koji način? Mislim da nije. Nije bilo ni pokušaja. A sada, kada postoji napor da se ovako krupna stvar u državi reši, a nema krupnije stvari od krađe dece, sada je uvreda to što se nudi naknada, pa se izvrću činjenice, izvrću se članovi zakona, komentariše se da je naknada u stvari primarna, a sve ostali sekundarno. Poštovani građani i gospodo narodni poslanici, uvreda je za sve nas i za državu zašto se o ovome nije raspravljalo značajno ranije, zašto o ovome nije govorio parlament pre deset, dvadeset godina, zašto nije donesen neki zakonski akt, zašto nije pokušano da se reši. Da li je postojalo napora? Da li je postojalo želje da se to reši? Nije. E, upravo je to sramota i to je uvreda za naš narod. Još jednom bih želeo da kažem da imam apsolutno razumevanje za roditelje i za njihove težnje da dođu do istine. Suštinska stvar je da putem ovog zakona dođemo do kvalitetnog rešenja, naravno i uz amandmanske izmene ovog zakona i da se konačno stavi tačka na ovaj višedecenijski problem. Hvala.
Hvala, doktore Laketiću. Reč ima narodni poslanik Đorđe Vukadinović. Izvolite.
Zahvaljujem. Nisam nameravao da govorim o ovome, i neću potrošiti sve ono vreme koje mi pripada po Poslovniku, ali nisam mogao, a da ne prokomentarišem samo par stvari i da se složim sa svim onim što je rečeno da je ovo tema i tačka dnevnog reda koja nije obična tačka dnevnog reda, da ne treba pristupati tako, a pogotovo ne dnevno politički. Slažem se da je ovo jedna od onih tema koje ne bi smele da nas dele ili barem ne bi smele da nas dele po poziciono – opozicionim linijama, kao i neke druge stvari i neke druge tačke dnevnog reda koje su ovde bivale na dnevnom redu, od istine o posledicama NATO agresije, preko utvrđivanja žrtava, preko Tijaninog zakona koji je ovde proletos, odnosno prošlog proleća usvojen i, recimo, ove i još neke druge teme. Dakle, postoje stvari koje nadilaze… Naravno, i sve ono što je vezano za pitanje teritorijalnog integriteta i suvereniteta takođe ne bi smelo da da bude nešto oko čega postoje te tako rovovske razlike. Mogu razlike biti amandmanske, oko akcenta, oko toga da li se nešto dobro rešava, u dovoljnoj meri štiti ili se ne štiti nešto u dovoljnoj meri, ali ne da unapred imamo ušančene, rovovske pozicije. Nažalost, mi smo vrlo retko u praksi, u funkcionisanju ovog parlamenta uspevali da prevaziđemo te razlike. Možemo raspravljati ko je za to kriv ili krivlji, ali to je žalosna činjenica. Sa svoje strane sam, evo, na primer, upravo ovih pomenutih ili nekih od pomenutih zakona, odnosno predloga koji su bili u Skupštini, uključujući i taj Tijanin zakon, demonstrirao, dakle, tu spremnost da oko nekih ključnih stvari prevaziđemo ove naše partijske ili poziciono – opozicione podele. Žao mi je što takva sklonost nije bila dovoljno prepoznata, uvažena ni od strane kolega iz opozicije, a o vladajućoj većini da i ne govorim. Pogotovo mi je žao što nije ili bar nije bilo dovoljno na ovim državnim pitanjima, kao što je pitanje KiM, takve spremnosti, pa čak i ona debata koja je organizovana ovde u Skupštini nije bila u tom duhu o KiM. Posle mnogo zahteva koje je opozicija upućivala za tu debatu, pa na kraju oni nisu došli ili oni nisu došli, a sa druge strane vlast je to iskoristila za, naravno, propagiranje i promovisanje sopstvenih pozicija . Bilo kako bilo, dakle, ja bih bio vrlo spreman i rado bih i na ovoj temi dao svoj mali prilog i doprinos tom konsenzusu koji nam je kao društvu izuzetno i vapijuće potreban. Međutim, ja ne mogu da se oglušim o primedbe, meni se čini osnovne primedbe koje su udruženja, većina udruženja, vidim, sada da ni oni su tu potpuno saglasni, ali udruženja roditelja koja su me kontaktirali, koji su izneli na ovaj Predlog zakona. Dakle, nije problem da glasam zajedno sa skupštinskom većinom oko nekih stvari koje su nesporne ovde. Ovaj put to neću. Naravno, neću glasati ni protiv, ali neću moći da to podržim, jer mislim da neki od strahova i rezervi koje su ova udruženja iskazala imaju osnova. Čuo sam danas, i pročitao i čuo ministra Stefanovića, vidim i u medijima, i njegovo naglašavanje, kao i nekih drugih kolega da to neće, usvajanje ovog zakona neće onemogućiti istrage, neće značiti zatvaranje slučajeva, da delo ne zastareva i slično. Ali, moguće da je neko pokušao i da manipuliše, ni to ja neću da isključim, ali sam sasvim siguran da te porodice, ti roditelji, ti ljudi koje sam ja upoznao, imao prilike da upoznam prethodnih nedelja, meseci, svakako nisu neko ko će dobrovoljno stati u službu neke partijske i dnevnopolitičke instrumentalizacija i zloupotrebe. Ti ljudi zaista tragaju za istinom, za strašnom i bolnom istinom o svojim nestalim bebama. Siguran sam da ne bi, kažem, to, tu svoju potragu i taj svoj bol trampili, kao što nisu spremni ni da ga trampe ni za ovu materijalnu nadoknadu, tako ne bi ga trampili ni za neki politički poen, čak ni sebi, a kamoli nekim drugim političkim opcijama, tako da, ako ponekad osnovano sumnjamo da li ima i koliko ima tu neke politike u stavovima nekih predlagača ili osporavača zakona, ovde bi trebalo da tu bojazan otklonimo, jer, kažem, siguran sam da ta udruženja i ti ljudi sigurno nemaju taj površni dnevnopolitički motiv. Znači, oni imaju iskreni bol i imaju iskreni strah da ova rešenja nisu dovoljno dobra. Neki misle da su užasno loša, neki misle da ima pozitivnih pomaka, ja mislim da ima pozitivnih pomaka, ali smatraju da nisu do kraja zadovoljavajuća. Ono što je moj uvaženi kolega i prethodnik ovde sada rekao, on je malo bio i protivurečan, rekao je – on veruje i želi da veruje, tj. ne želi da veruje da neko od kolega lekara koji pripadaju njegovoj branši da je učestvovao u sistematskoj, organizovanoj krađi beba, itd. I ja želim da verujem da je on u pravu, ali je sam posle u nastavku izlaganja rekao – ali, toga je, nažalost, bilo ili barem postoji, citiram: „osnovana sumnja ili osnovane sumnje da je toga bilo“. Da je bio jedan slučaj, to je strašno, a bilo je, plašim se, mnogo više od jednog slučaja. Ono zbog čega sam ja, između ostalog, uzeo reč, a često propuštam ovde iz različitih razloga da govorim, jeste i to što i ja osećam neku vrstu lične odgovornosti, čisto subjektivno i psihološki, jer ja kad sam prvi put čuo za taj slučaj i za te priče, bili su mi toliko strašne da ja, evo, priznajem, nisam hteo da poverujem u njih. Znači, ja kao neko ko… svakako spada među obaveštenije ljude u ovoj zemlji, mislio sam da je to ipak jedno preterivanje, mislio sam da nema šanse da se to dešava, da je u najboljem slučaju ili najgorem slučaju, možda, neažurna evidencija. Znamo kako je to kod nas bilo, pogotovo prethodnih decenija i da je možda neažurna evidencija, nedovoljno pažljivo, što je, naravno, strašno i kada je reč o krompirima, a kamoli o ljudskim životima ili ljudskim bićima, da nije to adekvatno knjiženo i da je tako nastao problem. Ovde je pala reč od isto jednog drugog uvaženog kolege i predgovornika i taj izraz koji je on upotrebio uz ograde jeste izraz koji se često pominje, da ta bića su tretirana kao medicinski otpad i to je tačno. To ne umanjuje problem, naprotiv, ali to jeste strašna činjenica. Meni je nepojmljivo da neko ne pokaže ili pokaže to dete roditelju ili majci, da može da uskrati, a to je, takođe, bio masovan slučaj u nekim prošlim vremenima. Dakle, to ne znači da su svi slučajevi i da su svi takvi slučajevi krađe, ali da je bilo i da je verovatno bilo organizovane i sistemske krađe beba, to je, nažalost, vrlo verovatna pretpostavka, da ne kažem činjenica. Dakle, u jednom trenutku kada sam prvi put za to čuo, posumnjao sam ili pomislio - ma, to je toliko strašno da je nemoguće da je to slučaj i to me sad nekako navodi da budem dodatno osetljiv prema primedbama i rezervama udruženja ovih roditelja nestalih beba, koji imaju te rezerve i imaju svoje primedbe. U tom smislu, pogotovo što je to druga vrsta, kako bi rekao, ogrešenja ili propusta, onda sam pomislio da su to neki čudni ljudi, neki očajnici, a onda sam upoznao ljude koji su svesni, razumni, često i obrazovani, mada, naravno, ima različitih društvenih slojeva, vrlo trezveni u svojim zahtevima. Valjda ih je taj bol ili ta nesreća na neki način produhovila, učinila nekako boljim nego što je neki prosek naše populacije. Dakle, nisu to neki fanatici, ekstremisti ili, ne daj Bože, neki koji žicaju i hoće neku nadoknadu, nešto da dobiju, da se okoriste. Vidite, oni čak odbijaju, ili neki od njih, tu nadoknadu. Stoga, da ne dužim, ja bih apelovao na Vladu, baš zbog toga što je ta stvar tako važna i tako osetljiva, šta je napor, vidim da je napor učinjen izvestan i neki pomak je napravljen... Slažem se i sa ovim što smo čuli, to je činjenica, u stvari, nema šta da se čuje od strane nekih kolega iz opozicije, da je to pod pritiskom, naravno, presude Evropskog suda za ljudska prava, da je to bila obaveza iz 2013. godine, ta presuda, da je to trebalo još za godinu dana da se izađe sa ovim predlogom, ali kada se nije izašlo šest, sedam godina sa tim, možda možemo odložiti još šest meseci? Nemojte zarad nekih predizbornih potreba, da bi se reklo - evo, i to smo rešili, da se možda propusti prilika da se nađe bolje rešenje. Ovaj napor i trud koji je učinjen, da bi se primedbama nekih udruženja udovoljilo ili da bi njihove rezerve bile otklonjene, zašto se ne iskoristi vreme, ministarka mi deluje kao neko ko je tu dobar posrednik i medijator, možda, u tim razgovorima, da se napravi još jedan napor sa ovim udruženjima koji imaju rezerve, pa da se dođe do zakonskog predloga koji će biti prihvatljiv i za njih. Ja bih onda sa zadovoljstvom za to glasao. Prošlo je šest, sedam godina, nismo to ispunili. Može da prođe još šest, sedam meseci i možda će neki drugi saziv ovog parlamenta to usvojiti, ali mislim da bi se izbeglo da se i oko ovoga delimo, gde ne bismo smeli da se delimo. To je moj konkretan predlog i nadam se da će biti shvaćen na najdobronamerniji način. Hvala.
Hvala, kolega Vukadinoviću. Prelazimo na listu, redosled narodnih poslanika prema prijavama za reč u zajedničkom načelnom i jedinstvenom pretresu o predlozima zakona iz tačaka 6. i 9. dnevnog reda. Reč ima dr Muamer Zukorlić. Izvolite, gospodine Zukorliću.
Dame i gospodo, poštovani prisutni, ja sam jedan od narodnih poslanika koji je možda imao najintenzivniju komunikaciju sa roditeljima ukradenih beba. Istina, izbegavao sam da te kontakte eksponiram javno, prosto da ne bi poprimili kontekst politikantskog profiterstva, jer se radi o veoma osetljivoj temi. Imao sam prilike diskutovati i na javnom slušanju koje je bilo priređeno na ovu temu, ali definitivno ovo je tema koja bi morala nadići sve partikularne, pre svega, partijske interese i relacije. S jedne strane, cenim pokušaj da se i Predlogom ovog zakona pomerimo sa mrtve tačke i to jeste određen iskorak. Međutim, nisam siguran da je dobro da razumemo ovo pitanje na način „bolje doneti zakon bilo kakav, nego nikakav“ i da ćemo donošenjem ovog zakona zatvoriti ovo pitanje. Pitanje odnosa prema ukradenim bebama sa nivoa Narodne skupštine, izvršne vlasti, sudske vlasti, općenito države i celokupnog društva, nije jedno od političko-pravnih pitanja. To je pitanje na kome mi ne definišemo samo odnos prema pitanju jednog od najgnusnijih zločina koji se zove – krađa novorođene bebe. To je tema kojom mi zapravo definiramo odnos prema sebi i zato ovo pitanje ne može biti jedno od običnih političko-pravnih pitanja. Zato moj stav prema ovom pitanju nadilazi i stav moje stranke i stav političkih partnera i bilo koju drugu relaciju, jer određujući sopstveni stav prema ovoj temi, zapravo određujete sebe prema sebi i zato sugerišem da sa ovom temom ne žurimo u konačnici, čak i ako se donosi zakon, da se jasno kaže da je to samo prva stepenica, a nipošto da je to zatvaranje tema. Ne možemo donositi zakon i biti uvereni da rešavamo problem, a pri tome nemati niti jednog roditelja od onih čija je beba ukradena ili nestala da je zadovoljan tim rešenjem. Ja sam u svojim višemesečnim komunikacijama sa tim roditeljima dobio mnogo predmeta među kojima su neki koji su toliko uverljivi, naravno toliko bolni i pokušavam da sopstvene emocije ovog trenutka kontrolišem i ne želim ulaziti u živopisne detalje vezane za te predmete. Najnoviji predmet koji sam dobio tiče se porodice Hadžibulić iz Sandžaka, događaja iz 1995. godine. U pitanju su blizanci, deca koja su tri dana bila živa, roditelji su ih videli i odjednom tačka. Svaki trag se gubi. Navodno, deca su umrla bez mogućnosti uvida u bilo šta od njih, posmrtne ostatke, dokumentaciju i sve ostalo. Još je tako uverljivih predmeta. Zato dame i gospodo, shvatimo ovu temu da je jedna od onih na kojima se testira naš celokupni odnos, pre svega, individualni, a potom i opšte društveni u pogledu onih pitanja koja ne možemo svesti na pragmatična politička pitanja. Bojim se da smo inače previše pragmatizirali celokupnu našu politiku i zato imamo opšte rasulo i urušavanje celokupnog etičko-moralnog sistema u našem društvu, a teme su poznate i ne želim sada zbog kratkoće vremena da ih delegiram. Ali, ovo je jedna od tačaka gde mi odlučujemo da li kola koja su krenula u sunovrat zaustavljamo ili bar pokazujemo volju da ih zaustavimo ili ne. Zato vas molim, totalni oprez i jasna politička poruka da ovaj zakon, ako se mora sada usvojiti bude samo prva stepenica sa jasnom porukom da moramo do kraja ustrajati i biti na strani tih roditelja. Ja biram između svih drugih strana da budem na strani tih roditelja. Hvala vam.
Hvala, kolega Zukorliću. Reč ima profesorka Đukić Dejanović.
Prosto informacije radi. Zakon o zdravstvenoj zaštiti je upravo zbog iskustava koja imamo iz prošlosti, a nekada je zakon bio poprilično dehumanizovan i neetičan, izmenjen i sada sama procedura završetka boravka novorođenog deteta nakon smrtnog ishoda ide obavezno uz potpis i saglasnost roditelja. Dakle, koraci su napravljeni. Zdravstveni radnici i direktori zdravstvenih ustanova su u obavezi uvek bili da štite zakonitost i da se ponašaju u skladu sa zakonom. Humanizacija i etičnost zakona se menja i ovo je dodatni razlog da kada se donosi jedan zakon u jednom momentu, vreme ga može jako brzo pregaziti i iziskivati veći stepen humanosti, etičnosti, stručnosti, jer zakoni moraju imati i tu komponentu. U tom smislu, vrlo razumem učesnike u raspravi koji staju na stranu jednog dela roditelja. Imali smo prilike da čujemo poslanike koji govore o stavu drugog dela roditelja, ali ono što je sigurno da smo imali zakon onda kada ga je Živodarka Dacin prosto zvala među poslanicima i inicirala, da smo doneli neki zakon pre 10, pre pet godina, mi bi smo sada mogli da analiziramo njegovu implementaciju i da pravimo korak napred. Ovo je dodatni argument, poštovani narodni poslanici, da još jednom preispitamo sebe, jer se duboko slažem sa svima koji kažu da je današnja rasprava i odnos prema nama samima.
Hvala, profesorka Đukić Dejanović. Muamer Zukorlić, izvolite, pravo na repliku.
Mislim da smo se prilično razumeli. Dakle, ono što treba uvek imati na umu, tekst zakona jeste bitan, ali u ovom trenutku pogotovo što je važno pored podrške većine narodnih poslanika, što je lakši deo usvajanja zakona, važno i vrlo jasno predočiti celokupnoj javnosti koja je veoma ozbiljno zainteresovana za ovaj zakon argumente zašto je ovo jedan iskorak. Zato moje insistiranje je zapravo na tome da mi pojačamo ne samo argumentaciju odbrane samog zakonskog teksta za koga sam se saglasio da predstavlja iskorak, već da dodatno ponudimo argumentaciju i ovde u parlamentu i pred drugim, dakle auditorijumom i na medijima, zapravo i našu svest šta još nedostaje, ne samo u ovom zakonu, već i u drugim našim mogućim koracima i kod drugih zakonskih regulativa, ali i kod operacionalizacije samog zakona kako bi smo i tim roditeljima, ali isto tako i celokupnoj javnosti, zapravo pre svega pokazali da mi ovde nemamo dilemu u humanističkoj težini pitanja. Nekako, sa banalizacijom pitanja, recimo, nadoknade obeštećenja sudskog postupka, ostavio se utisak da smo površni u tome i zato je tu moje insistiranje, ne samo da ili ne da oponiram zakon, već da prosto ukažem na potrebu dodatnog tumačenja i jasne poruke odlučnosti da nećemo kao društvo, a mi kao izraziti predstavnici tog društva nipošto biti na bilo kojoj suprotnoj strani ne samo grupe roditelja, već i jednog roditelja. Meni je upravo ta humana strana ovde od izuzetne važnosti. Hvala.
Hvala, kolega Zukorliću. Sada reč ima profesor doktor Miladin Ševarlić. Izvolite.
Hvala, gospodine potpredsedniče. Ovo vanredno zasedanje Narodne skupštine posebno su obeležila dva zakonska predloga. Jedan je Predlog zakona o pravima boraca, vojnih invalida, civilnih invalida rata i članova njihovih porodica i drugi je ovaj zakon o utvrđivanju činjenica o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta u Republici Srbiji. Kod oba zakona ima nedorečenosti da bi se primenili u praksi, a ima i nejasnoća koja pogađaju izuzetno osetljive socijalne kategorije stanovništva u našoj zemlji, uključujući i boračku kategoriju, koja ne bi trebala da bude socijalna, već kategorija kojoj smo nacionalno zahvalni. Pre toga, pre nego što kažem nekoliko reči o ovom Predlogu zakona o utvrđivanju činjenica o statusu novorođene dece, želeo bih, budući da nemam šansu da postavljam pitanja, da postavim javno pitanje predstavnicima Vlade, sutra će biti odgovori na poslanička pitanja, ali ja neću moći, pa molim ministarku da prenese članovima Vlade. Ja vas molim da prenesete pitanje - ko je doneo odluku da se proda najprofitabilnija banka, sa najvećim kreditnim potencijalom depozita, sa najvećim brojem ekspozitura u Srbiji, „Komercijalna banka“, koja je iščistila bilanse sa 260 miliona evra, isplatila obaveze prema inostranim ulagačima i ostvarila u poslednje tri godine profit od 200 miliona? Ako nešto takvo prodajemo, šta je alternativa? Što se mene tiče, kao građanina, ja ću sutra povući čak i račun o registrovanom poljoprivrednom gazdinstvu iz te banke. Šta će drugi građani da rade? To je njihovo pravo, ali ja kao građanin imam moć da svojim računom ne podržim tu odluku Vlade. Kada se radi o ovom zakonu, ja vas molim da obratite pažnju na član 2. Cilj ovog zakona je utvrđivanje činjenica pogodnih. Činjenice su ili činjenice ili nisu činjenice, one su za neke pogodne, za neke nisu pogodne. Dalje, član 7. Omalovažavajuće su kazne koje su predviđene u predzadnjem pasusu ili zadnjem pasusu, od 30 hiljada dinara. Pa, to su kazne za prekoračenje brzine, od 10% ili 15% iznad dozvoljene brzine od 40 kilometara. Za ovako osetljivu problematiku zaista neprihvatljivo. Član 14. Predlog može da podese roditelj novorođenog deteta ako se do dana stupanja na snagu ovog zakona obraćao državnim organima, a onda dajete prednost babama, dedama, braći, sestrama itd. koji nemaju ni roditelje, da mogu i posle toga da se obrate i da podnesu zahtev. Nemojte omalovažavati roditelje u predlogu ovog zakona. Član 16. Predlog se može podneti sudu u roku od šest meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona. Ovaj zakon mora da važi i ubuduće, da prejudicira takve slučajeve. Šta to znači? Ako neko ne podnese zahtev u roku od šest meseci po stupanju na snagu ovog zakona, nemate pravo za buduće takve slučajeve da podnose zahtev. Dalje, član 21. Rešenjem o usvajanju predloga određuje se status nestalog novorođenog deteta, tako što se utvrđuju činjenice o njegovoj smrti, mestu gde se telo deteta nalazi ili ako ne može da se utvrdi da je dete mrtvo, utvrđuju se činjenice koje objašnjavaju šta se sa nestalim novorođenim detetom dogodilo i mesto gde se ono nalazi. Upravo i jeste problem što do sada nije moglo da se utvrdi to. Pravična novčana naknada može da se utvrdi samo ako je zahtevano u predlogu. Molim vas, ako je zahtevano, pa niko ne podnosi zahtev zbog naknade. Kakvi su to roditelji koji podnose zahtev zbog naknade? Nemojte ih ovim ograničavati. Pravična novčana naknada ne može da se dosudi u iznosu većem od 10 hiljada evra. Pa, molim vas, a šta je minimalni iznos, nula evra, jedan evro itd? Šta je sa blizancima, koje je pomenuo kolega poslanik u prethodnoj diskusiji? Da li je i tu 10 hiljada ili dva evra? Želim još samo da vam ukažem šta znači brzopleto formulisanje predloga zakona. Pogledajte tačku 4. obrazloženje. Samo to je dovoljno da ovaj zakon bude povučen, jer ukazuje na neodgovornost predlagača. (Predsedavajući: Hvala.) Molim vas, dozvolite da završim samo. Primena ovog zakona predviđa finansijska sredstva u budžetu Republike Srbije u ukupnom iznosu od 876 miliona dinara, i to 70 miliona dinara za pokriće troškova sudskog postupka viših sudova, 860 hiljada dinara za isplatu pravične naknade nematerijalne štete. Sredstva koja su potrebna za isplatu nematerijalne štete u 2018. godini obezbediće se preraspodelom već odobrenih sredstava Zakonom o budžetu Republike Srbije. Pa, molim vas, mi smo u 2020. godini. Kakvo je ovo obrazloženje?
Hvala. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. stavovi 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 časova zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese zakone iz dnevnog reda ove sednice. Sada reč ima Milena Ćorilić. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče, poštovana ministarko sa saradnicima, poštovani narodni poslanici, Predlog zakona koji se odnosi na utvrđivanje činjenica o statusu novorođenčadi za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta ima za cilj da se razreši jedan mučan problem i pitanje koje s vremena na vreme dospeva u žižu javnosti. Neprihvatljiva je činjenica da se slučajevima nestalih beba Skupština bavila preko anketnog odbora još pre više od decenije, a da se od tada do danas ovo pitanje nije zakonski regulisalo. Neophodno je da se činjenice o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta utvrđuju osnovni dokazi izvedeni u sudskim postupcima, što predlaže ovaj predlog zakona, zapravo je i predvideo to. Stoga, ovaj predlog zakona predstavlja nameru da se makar nešto u ovoj oblasti pokrene sa mrtve tačke i da se roditeljima te dece u slučajevima kada je sumnja opravdana dosudi određena novčana naknada. Mišljenja sam da se ovim rešava samo jedan broj problema koji su vezani za ovo pitanje, jer nikakva novčana nadoknada, u ma kom iznosu, ne može da nadoknadi fizički i psihički bol roditelja koji su zaista doživeli takvu nesreću da im deca budu nestala pod izgovorom da su navodno preminula. Ceo slučaj sa nestalom decom predstavlja pravni i moralni problem. Pravo roditelja je da znaju šta im je sa decom, a protok vremena je već učinio da je do prave i potpune istine, nažalost, sada veoma teško, ako ne i nemoguće doći. Takođe, teško je i utvrditi eventualnu krivičnu odgovornost počinilaca ovakvih nedela. Stoga sam mišljenja da se u takvoj situaciji učini ono što je realno i moguće, a ovaj zakon upravo ima takvu nameru. Postupak koji se predlaže ovim zakonom, gde se nastojalo da se isticanje načela hitnosti i poverljivosti postupka i odredbama o oslobađanju od taksi predlagača, predlagačima maksimalno izađe u susret, a da se kroz poštovanje istražnog načela spreči odlučivanje na osnovu automatizma. Mislim da je to sa članom 7. predloga ovog zakona određeno na jedan korektan način. Cilj ovog postupka je da se utvrdi da je novorođenče nestalo i da se na osnovu toga dosudi naknada roditeljima. Mišljenja sam da je u članu 23. stav 1. pravno dobro regulisana nadoknada štete zbog pretrpljenog bola i straha, ali stavom 2. istog člana mislim da ne treba odrediti gornju granicu za isplatu pravične naknade od 10 hiljada evra, jer to je nešto što nema cenu. Deca nemaju cenu. No, ovaj zakon, s obzirom na složenost problema, neće rešiti neka značajnija pitanja, a to je utvrđivanje istine do koje se mi moramo truditi i moramo doći. Možda bi utvrđivanju istine pomogle određene izmene u Porodičnom zakonu i u procesno-pravnim zakonima tako što bi se u nekim slučajevima, kada postoje zaista osnovane sumnje da je neko od te dece za koju se sumnja da su nestala još živa, uzimao DNK uzorak i upoređivao sa uzorcima onih koji tvrde da su roditelji. Mišljenja sam da bi se onda za početak bar deo slučajeva razrešio, roditelji došli do istine i ostvarili prava da održavaju kontakte sa svojom biološkom decom. Počinioci ovakvih nedela, ako već ne mogu da krivično odgovaraju, bar deo njih bi bio otkriven i izložen osudi javnosti. To bi bilo jedno pravedno rešenje koje bi makar malo ublažilo nepravdu koja je naneta ovim nesrećnim ljudima. U svakom slučaju, najvažnije je da mi, kao država i društvo, stvorimo takav sistem u kome više neće postojati mogućnost da se ovakvi slučajevi bilo kada i bilo kome ponove. To je naša ljudska i moralna dužnost. U tom smislu, poslanička grupa PUPS-a pozdravlja donošenje ovog zakona i u danu za glasanje će dati podršku za njegovo usvajanje, kako njega, tako i svih zakona koji su na dnevnom redu ove sednice. Hvala.
Hvala, gospođo Ćorilić. Sada određujem pauzu u trajanju od jednog časa i sa radom nastavljamo u 15.00 časova. Hvala.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa daljim radom. Reč ima narodni poslanik Miletić Mihajlović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, tema ili materija o kojoj danas pričamo, diskutujemo, odnosno obrađujemo jeste zakon koji je veoma težak o svojoj suštini, po svom sadržaju. Nisam pravnik da bi sa pravilnog aspekta mogao kompetentno da pričam o svemu ovome, ali sigurno je da sa etičke strane sam ubeđen da je reč o krađi beba, a to je jedna od najtežih i najmonstruoznijih krivičnih dela. Ukrasti novi život, koji su stvorili roditelji, je zločin nad zločinima i zato kažem sa etičke strane smatram da takvo krivično delo ne može i ne treba da zastareva. Naravno, nisam ja to prvi rekao i ranije je bilo takvih konstatacija i takvih mišljenja, ali smatram da konačno bi ovo trebalo uvrstiti u zakonsku regulativu i to izmeniti na takav način. Drugo pitanje koje začuđuje u svemu ovome jeste poštovanje određenih procedura i protokola prilikom rađanja deteta ili prilikom mrtvorođenog deteta ili prilikom smrti deteta u inkubatoru ili nakon nekoliko dana dok je još porodilja u porodilištu, što je bila praksa u prošlom vremenu i u mnogim slučajevima. Dakle, prosto je neverovatno koje su se sve improvizacije dešavale u takvim slučajevima. Zar u svemu tome nisu postojali strogi pravilnici i procedure koje bi onemogućile činjenje takvih najtežih krivičnih dela, krađu beba? Krivica je, ja smatram, bila u institucijama koje nisu vodile računa o stručnim profesionalnim i pravnim aspektima svih ovih pitanja, a u takvom jednom ambijentu kada imamo jednu labavost u postupanju u institucijama pojavljuje se mogućnost organizovanog kriminala i smatram da svakako je organizovanog kriminala bilo u priličnoj meri u tim slučajevima i da je to bila sprega mnogih koji su i radili na odgovornim mestima i koji su morali drugačije da postupaju, ali su kršili svoj moral, kršili su etičke principe i naravno profesionalnost u radu. U kontekstu celokupne ove priče, kada pričamo o krađi beba, mi treba zapravo i da podstaknemo potrebu da u narednom periodu, naravno i u sadašnjem vremenu da se više pokloni pažnja, poštovanju svih ovih momenata koji su bili slaba karika u funkcionisanju svega ovoga, kako ne došlo do ponavljanja takvog nemara koji bi omogućio eventualno novu krađu beba. Smatram da je, naravno, dobro da se i zakon u određenim segmentima promenio i Zakon o zdravstvenoj zaštiti i da postoje određeni momenti i određene radnje koje su propisane zakonom, koje smanjuju mogućnost ponavljanja takvih krivičnih dela. Mi godinama unazad imamo veliko nezadovoljstvo roditelja čije su bebe na čudan način stradale ili su nestale, da tako kažem, i suviše mnogo argumenata ide u prilog sumnjama da su bebe ukradene. Daleko od toga da treba zameriti roditeljima koji danas izražavaju nezadovoljstvo i koji su godinama i decenijama unazad lutali i izražavali svoje nezadovoljstvo sa ovakvim stanjem. Dakle, ti roditelji godinama i decenijama nose teret svoje najteže i najcrnje sudbine i sudbine svoje nestale dece i to je najveći greh koji se mogao dogoditi i koji ide i na teret sistema čitavog društva, pa i države. Naš zadatak je da donesemo zato zakon koji bi se bavio ovim pitanjem i koji bi išao u pravcu razrešavanja ovih pitanja. Ponoviću i to što je naša ovlašćena predstavnica poslaničke grupe SPS Danijela Stojadinović rekla, da prvi državni organ koji je počeo da se bavi ovim problemom jeste Narodna skupština. Zapravo, na predlog poslaničke grupe SPS 2005. godine formiran je anketni odbor koji je godinu dana radio na ovim pitanjima i koji je doneo određene zaključke. Ti zaključci anketnog odbora su veoma, veoma ozbiljni i ja ih neću ponavljati, ali čuli smo u diskusiji gospođe Stojadinović o svemu tome i šteta je što zapravo najveći broj zaključaka nije implementiran i na osnovu toga nije donet odgovarajući zakon koji bi se bavio ovim pitanjem. Konačno, sticanjem okolnosti i drugih prilika evo danas razgovaramo o donošenju jednog takvog zakona i po onoj narodnoj ako nikada nije kasno, dobro je da ćemo imati sada jedan zakon kao početni korak koji će se baviti razrešenjem ovih pitanja, određivanja statusa nestalih beba, da li su nestale, da li su stradale prilikom porođaja ili nakon nekoliko dana itd. Dakle, mislim da tekst zakona, koji je ovde dat, i naravno koji je poboljšan u izvesnoj meri amandmanima od strane Odbora za pravosuđe, nadam se da će možda i još jedan broj amandmana koji su narodni poslanici predložili poboljšati ovaj tekst zakona. U svakom slučaju, dobro je da ovde imamo da će se vršiti stručna obuka istražnih organa, zatim sudija koje će suditi po ovim pitanjima, zatim da će predlagač pokretanja postupka biti i Zaštitnik građana, kao i jedan novi član koji tretira mogućnost uvođenja DNK analize, to je član 17a. i veoma je značajan i znatno poboljšava tekst zakona. Možda ovaj zakon koji donosimo neće biti najbolji i ja se slažem sa mnogim primedbama koje su ovde date, ali od nečega svakako treba poći, pa u narednom koraku zakonsku regulativu popraviti, jer uvek praksa u primeni zakona otkriva ono što je slabo, što je loše i daje mogućnost da se to popravi. Na kraju ću reći samo da jedno sigurno, kakav god bio epilog ovakvog istraživanja i ovakvih procesa kroz implementaciju ovog zakona, pa i u slučajevima da se to razotkrije i mogućnost da se identifikuje gde se nalazi to dete, nekada dete, a sada svakako čovek, itd. neke stvari ne mogu nikada, nažalost, da se isprave. To je zbog toga što dete koje je ukradeno je raslo i formiralo se u jednom posebnom i drugačijem socijalnom i porodičnom ambijentu, koji je svakako ambijent koji nije onaj kakav bi bio kod bioloških roditelja. Takve stvari ne mogu se ispraviti, ali nadam se da će razrešenje takvih sudbina i dolaženje do takvih istina ipak biti neka satisfakcija roditeljima koji nose večiti teret gubitka onoga što im je najdraže. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Jahja Fehratović. Izvolite.
Zahvaljujem. Onog trenutka kada jedno društvo uspe da se uhvati u koštac sa jednim od najvećih košmara koji ga kao društvo opterećuje i proganja, onda to društvo počinje da pobeđuje sve ostale i počinje da vredi u pravom smislu reči. Zato je i današnji dan izuzetno važan. Izuzetno je bitno da se ovde u Narodnoj skupštini počelo otvoreno govoriti i tražiti najbolje moguće rešenje za ovaj problem koji opterećuje ne samo roditelje otete dece, već i svakog građanina i svakoga ko ima vlastitu decu. Naravno da se u tom pogledu mora tražiti najbolje rešenje i da sve ovo što jeste predloženo treba biti tek početak, tek uvertira da se u svakom slučaju celokupan sistem mora prilagoditi, da izađe u najvećoj mogućoj meri roditeljima čija su deca nestala ili su na određen način otišla od njih. Neizmerno su teški primeri kada slušate roditelje čija su deca nestala, njihove borbe, njihove sudbine, i svu onu snagu koju oni imaju kako bi se i dan danas borili, jer osećaju kao roditelji da su njihova deca i dalje živa, da njihova deca negde na drugom delu sveta ili nekom drugom prostoru žive, egzistiraju i njihova potreba da pronađu vlasititu decu. Današnji primer o kom je govorio akademik Zukorlić, iz 1995. godine, porodice Adžibulić, jedan je od takvih primera kada su roditelji dobili blizance i tri dana su ti blizanci bili živi. Na kraju im je rečeno da je jedno od to dvoje dece umrlo da dođu da vide. Roditelji su došli, međutim, nije bilo tog deteta, niti su im dali bilo kakav izveštaj, niti su u kapeli mogli da dobiju ostatke, dakle, živorođenog deteta da ga mogu sahraniti onako kako to običaji nalažu. Njihova borba, kao i borba svih ostalih roditelja i dan danas traje. Oni imaju pravo da saznaju šta je sa njihovom decom, imaju pravo da pronađu njihovu decu, imaju pravo da budu uz svoju decu. Zato ovo zaista smatramo tek početkom, iako neke odluke ili neki predlozi u zakonu nisu baš najsrećniji, kao što je na primer ta cifra obeštećenja roditeljima od 10.000 evra, ona je apsolutno neprihvatljiva, jer to 25/2 MG/MJ je nešto što ni u kom slučaju ne može da se nadoknadi bilo kojom finansijskom podrškom, bilo kojom sumom. Tu se moralo imati mnogo, mnogo više senzibiliteta prema roditeljima koji, evo 25 godina tragaju za svojom decom. Tragaju da pronađu gde su, u kom su pravcu, kako su ta deca nestala i gde oni danas u stvari žive, šta je sa njima, kakve su njihove sudbine, kako su odrastali, na čemu su odgajani, u kakvom kulturološkom miljeu su živeli i šta su danas postali? Od 1995. godine, do danas je prošlo 25 godina i to su sada formirani ljudi, formirane osobe i zato bi zaista, pored Narodne skupštine i svi drugi organi morali staviti u prioritet prioriteta da se istražne i druge radnje sprovedu kako bi roditelji dobili odgovore šta je sa njihovom decom, bez obzira na to ko je učestvovao i ko će snositi posledice. Ko god je učestvovao u tako nečasnim delima treba da snosi najveće moguće zakonske posledice, jer nema većeg monstruma od onoga ko se usudi da naudi maloj ili mladoj bebi, a posebno ukoliko to radi sa pozicije koju mu je ovo društvo poverilo, verujući u njegovu etiku, u njegov moral, a on je to zloupotrebio kako bi se na najogavniji način obogatio, a unesrećio ne samo jednu porodicu, već naše celokupno društvo. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milija Miletić. Izvolite.
Zahvaljujem se predsedavajući. Uvaženi ministre, predstavnici tužilaštva, kolege poslanici, građani Srbije, ja sam Milija Miletić i dolazim iz Svrljiga. To je najlepša opština u Srbiji koja se nalazi pored grada Niša, to je najlepši grad u Srbiji. Inače, ovde u Skupštini Srbije predstavljam Ujedinjenu seljačku stranku, a izabran sam sa liste SNS. Ovaj Predlog zakona koji je sada na dnevnom redu jeste nešto o čemu je veoma teško govoriti, ali bih se prvo zahvalio Vladi, predlagaču ovog zakona baš zbog toga, zbog hrabrosti, zato što unazad 25, 30 godina i više nije bio ovakav predlog zakona u Skupštini na dnevnom redu, da razmotrimo i da govorimo o svim onim problemima koji su se desili nekog ranijeg perioda. Kako je u uvodnom delu gospodin Stefanović, ministar policije govorio, kada smo živeli u nekoj drugoj državi kada je bila Jugoslavija, od tada pa do sada ništa nije urađeno. Mislim da je dobro što je ovaj Predlog zakona ušao u Skupštinu i da govorimo o problemima, o toj deci koja su nestala na način koji moramo da istražimo, mora da se zna. Inače, Vlada je formirala komisiju koja je veoma aktivna. Ja sam razgovarao sa, mogu da kažem mojim prijateljem Radišom Pavlovićem, koji je veoma aktivan u toj Vladinoj komisiji. Razgovarao sam sa njim, jer je i on u jednom delu imao takvih problema. Mislim da je pozitivna stvar da ovde govorimo. Imaćemo mogućnost da putem amandmana određene stvari popravimo, uredimo, da budu bolje. Nikako nije dobro kada se govori o nestaloj deci, kada se govori o nestaloj deci koja su sada negde sa nekim, a nisu sa svojim roditeljima. Imamo iskustava da su se javljali, bilo je u nekim medijima, da su se javljala deca koja su pronađena, sada su to već zreli ljudi, sa njima razgovarano, ali kako je sam ministar policije rekao, to je tada bila organizovana kriminalna grupa koja je radila nešto najgore i najteže, a to je otimanje male dece, bebica. Ja sam isto takav slučaj imao i u mom kraju u Svrljigu. To se desilo i sada se isto traži, odnosno ja mislim da je došao predistražni postupak. Po mojim informacijama, ja mislim da ima blizu 200 predistražnih postupaka koji su se radili, koji su od ranije koje je ta Vladina grupa pokrenula, udruženje roditelja, te nestale dece koja su veoma aktivni, u čijem je delokrugu bilo ove radne grupe, imali smo niz negativnih slučajeva, ali suština svega jeste, ja mogu još jednom da pohvalim Vladu zato što je sada prihvatila i stavila zakon na dnevni red, bez obzira to je moglo da sačeka i ove izbore koji su predstojeći, ali svaka čast Vladi i našoj premijerki koja je prihvatila da ovaj zakon stavi na dnevni red da bismo o njemu razgovarali. To je znak da se rešavaju problemi, da ova Vlada ne beži od problema, već probleme želi da reši. Ovo je problem, sigurno se može rešiti i mislim da je pozitivna stvar da ćemo putem amandmana imati mogućnost da određene stvari ovde u zakonu o kojima sada govorimo, da se poboljšaju i da to bude za dobrobit svih. Najbitnije od svega ovog jeste da se zna ko je krivac, najbitnije od svega ovoga da znamo sutra gde je to naše dete, kod koga je to naše dete, a u krajnjem slučaju za sve nas je najbitnije, za buduće roditelje da se to više nikada ne dešava. Sada su donešeni zakoni, pravilnici gde to više nije moguće. Inače, još jednom, ja ću kao poslanik i predsednik USS, podržati ovaj predlog zakona. Još jednom, zahvaljujem se Vladi što je predložila ovaj zakon, nije sačekala da to bude posle izbora. Ovo je bilo u prvom planu, poštovanje i na ovaj način mislim da je dobro da mi polako ali sigurno vidimo gde je problem, da se nastave ovi predistražni postupci i da sutra neko za to odgovora. Oni postupci koji su počeli unazad dve, tri ili pet godina, ti postupci nastaviće da se rade, ali sada po ovom novom zakonu kada bude usvojen, normalno sa tim prepravkama, dopunama putem amandmana, sigurno će biti mnogo bolji. Još jednom, dragi roditelji, ljudi koji ste izgubili decu, mislim da niko na ovaj način ovde u Skupštini nema nameru da to negira, već želim da sada rešimo problem da se sutra zna kako se radi, a oni koji su nešto negativno radili, za to moraju da odgovaraju. Još jednom, ja kao poslanik Ujedinjene seljačke stranke, glasaću za predlog zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Snežana Paunović.
Zahvaljujem, predsedavajući. Poštovani ministre sa saradnicima, uvažene kolege, ali pre svega građani Srbije i roditelji nestale dece o kojoj danas razgovaramo, teška tema i čini mi se jedna od najtežih koja se našla u plenumu ovog saziva. Sve što čovek ovde kaže, rizikuje da povredi pre svega one koji su povređeni činjenicom da je neko sebi dozvolio luksuz da im otme dete po rođenju, uz različita obrazloženja koja, moram priznati, kada se u ovu problematiku uđe jedino što možete da shvatite jeste da su bizarna. Nažalost, kao i sve u Srbiji i ova tema je zloupotrebljena politički i generalno se o njoj razgovara iz različitih uglova sa ambicijom da se pomalo i profitira. Jedino što danas neću uraditi je to, probati da politički profitiram, ali ću reći sve ono što zaista mislim. Najpre, ministar Stefanović je u uvodnom izlaganju jutros rekao jednu mnogo važnu stvar za roditelje koji su u procesu, odnosno u krivičnim postupcima, a to je da će se krivični postupci kojih je preko 200, u pravu je kolega Milija, nastaviti i ovaj zakon ih ni na koji način ne obustavlja. Drugo što je važno jeste reći da iza nas jeste vremenski period u kome ja ne mogu sasvim da tvrdim da se ništa nije radilo, ja mogu samo reći da nismo svi imali istu dobru nameru. Neki su radili i te kako na štetu upravo ovih roditelja, upravo ovih porodica i najpre ove dece koja sa nekim nametnutim izmišljenim identitetom žive i dan danas bez razlike da li se nalaze u Srbiji ili se nalaze u zemljama regiona ili zemljama EU. Moja koleginica Danijela govorila je o predlogu naše poslaničke grupe iz 2005. godine i formiranju anketnog odbora koji je tada imao precizne mere koje je trebalo sprovesti. Ja se neću vraćati na to, pre svega zato što je ona o tome govorila, ali ću reći jednu stvar. Prvo što je bilo važno, jeste da se formira specijalizovana jedinica MUP-a sa mandatom da detaljno istraži sve slučajeve u vezi sumnje roditelja da su im deca nestala iz porodilišta. Mi ovde govorimo o procesu koji se dogodio kao posledica vrlo aktivne kriminalne grupe i to nije trajalo kratko. Ona je očigledno imala svoje evoluiranje kroz sve godine koje su iza nas. Ono što je takođe važno reći jeste da sva empatija koja se dešavala u odnosu na ove roditelje je opet bila u dobroj meri motivisana ličnim stavom i ličnim profitom. Ono što se nedvosmisleno mora reći, a ja se nadam da će ovaj zakon popraviti, jeste ulogu tužioca u celom procesu. Zašto ovo kažem? U medijima smo mogli da pročitamo različite primere i da čujemo različite dokaze do kojih su došli pre svega roditelji. Ono što ne možemo danas da tvrdimo, a bezbroj puta smo čuli jeste da ne postoji rezultat Vladine komisije kada je ovo u pitanju, što prosto ne može da bude tačno. Ja se sećam, a sećate se i vi slučaja Mlađana Radivojevića iz Donjeg Adrovca kod Aleksinca, pa da je samo taj jedan slučaj lociran onda se ne bi moglo reći da Vladina komisija ništa nije uradila. Ono što se može reći jeste da se dešavalo da se nekako ostane imuno na dokazne materijale kojima se raspolagalo. Pre svega, svi smo razgovarali sa udruženjima roditelja nestale dece, njih ima više u Srbiji, ali ja sam sigurna da je svaka poslanička grupa, pre svega zato što su oni žarko želeli da zaista neko čuje njihov glas, sa njima razgovarala. Pitanje je samo iz kog smo ugla želeli da ih čujemo i sa kojim smo zapravo stavom izašli sa tog sastanka. Njihova dokumentacija kojom raspolažu uopšte nije mala. Ona uopšte nije bezvredna i ona je možda neupotrebljiva za jednu fazu ovih slučajeva o kojoj ću govoriti kasnije, ali je vrlo upotrebljiva za slučajeve čiji je početak i kraj u državi Srbiji. Mislim da postoji jedna velika obaveza i čvrsto verujem da ovaj zakon, koliko god bio kritikovan, on zasigurno nije sjajan, ali je prvi zakon koji je donet, pa će kao takav biti unapređivan pre svega amandmanima, a onda i kroz praksu kada bude pokazao svoje nedostatke. Ta najspornija odredba ovog zakona, odnosno najsporniji član, to je član 22. i član 23, koji govori o nekoj novčanoj naknadi, jeste posledica onoga što se dogodilo u Strazburu. Jeste posledica jedne kvalifikacije sa kojom se, moram priznati, ne slažem ni sama. Pravična novčana naknada za šta? To je nešto što se odvaja od nematerijalne štete i ja mogu da razumem samo u delu u kom je svakom od roditelja dozvoljeno, i to se kaže, da pravična novčana naknada može da se dosudi samo ako je zahtevana u predlogu. Čvrsto verujem i ubeđena sam da vrlo mali broj ljudi koji su na ovaj način oštećeni uopšte razmišljaju o članu 22. i o članu 23. Ono o čemu oni razmišljaju jeste šta je put i na šta ćemo naići. Ja ne kažem da je zakonodavstvo Srbije sjajno, ne kažem da će ovaj zakon biti presudan u rešavanju njihovih problema, ja kažem da im je on stepenik više, da im pomogne u procesima koji su u toku. Apelujem, pre svega, na tužilaštvo i na pravosuđe da obrate pažnju na sve ono što su neoborivi dokazi. Bez ambicije da bilo koga prozivam da je dobro ili loše radio svoj posao. Setite se da smo nedavno imali slučaj 13 beba koje su pronađene u privatnoj kući u zamrzivaču. Po meni to jesu dovoljni razlozi da mi ipak studioznije pogledamo ovaj problem. Ono što mi se čini manje rešivim problemom jesu deca koja su u toj trgovini izneta iz države Srbije, bez obzira o kom periodu govorimo, ako govorimo i o bivšoj Jugoslaviji, pošto vidim da izveštaji Komisije Saveta Evrope, negde govori da su zemlje u kojima se to najčešće dešavalo, pre svega zemlje bivše Jugoslavije, odnosno Balkana, zapadnog Balkana. Da bi se jedna ovakva kriminalna grupa, pre svega organizovala, morala je da ima svoje tržište. Ja se bojim da kada budemo došli, koliko god ovo grubo zvučalo, užasno mi je teško da izgovorim, ali kada su ta deca stizala na svoje krajnje adrese, bojim se da su to van granica Srbije adrese do kojih nećemo doći. To je ono oko čega bismo morali da uložimo napor i kao zakonodavni organ i kao Vlada Republike Srbije da se napravi rezolucija o saradnji i tragom svih relevantnih dokumenata omogući Srbiji da dođe do krajnje adrese svakog od ovog deteta, ukoliko se dokaže da dete nije umrlo, jer praksa pokazuje da su u nekim gradovima postojali čak trostruki protokoli o porođaju. Ja nisam lekar, ali me lekari ubeđuju da to u praksi baš nikako nije normalno. Trostruki protokol o porođaju, baš nije nikako normalan. Dakle, nije ovo laka tema i nije ovo samo osnov za kritikovanje Vlade. Žao mi je što su u te svrhe zloupotrebljeni i roditelji u jednom delu i medijski prostor i momenat u kome se zakon donosi, sve da bi se malo politički profitiralo. Moram da kažem još nešto što mi je ostalo, onako potpuno, a pre svega na kontu diskusije jedne od mojih koleginica koja je govorila o tome da je ovaj zakon nastao kao posledica presude u Strazburu za Zoricu Jovanović. Ja ne mislim da jeste, ali i ta presuda govori da se opet problem vraća u Srbiju. Na koji način? Na način što je i sud u Strazburu procenio da sve to što je Zorica Jovanović preživela, eto košta tako grubo 10.000 evra. Ta jedna teza koja se zloupotrebljava mesecima unazad da ova vlast donosi zakon kojim će platiti bebe je sto puta zloupotrebljena. Ovo nije zakon kojim se plaćaju deca. Ovo je zakon kojim bi trebalo da se omogući roditeljima da dođu u posed umrlice za svoju decu ili potvrde da ta deca nisu umrla nego su živa. U Srbiji postoji iskustva i o tome da su deca, najpre muška, koje u jednom trenutku proglase za mrtvo i roditeljima saopšte tu tužnu vest, posle 18 godina na kućnu adresu dobijala poziv za vojsku. To je ono što se dešavalo, ne u Srbiji, nego u Jugoslaviji. Nije teško kritikovati, ja to stalno govorim, teško je uraditi nešto. Mislim da koliko god ovaj zakon bio loš i koliko god bio kritikovan, treba ga imati i nikako nisam za stav da on ne treba da bude danas, odnosno u danu za glasanje donet. Da li ga treba u tom smislu popraviti, apsolutno da. Više ćemo razgovarati o njemu kada bude rasprava u pojedinostima. Ja u načelu, zaista, jesam samo želela da kažem da sada pun kapacitet i svoju odgovornost moraju da pokažu, pre svega, lekari koji su položili Hopokratovu zakletvu, a onda sudije i tužioci kod kojih će se ovi predmeti naći. Ovde moramo da pokažemo da smo ljudi pre svega kojima interes nije važan, jer se bojim da smo do sada bili žrtve interesa pojedinaca ili organizovane grupe. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Desanka Repac.
Poštovani gospodine ministre, poštovane kolege, poštovani građani Srbije i poštovani roditelji koji se borite za svoja prava da saznate istinu. Zakon o nestalim bebama je jako osetljiva i bolna tema. Datira još od pre 30, 40 godina unazad. Roditelji traže istinu, dece nema. Može li neko da razume njihovu patnju i bol? Ova tema se dugo provlači, pa je čak i snimljen dugometražni igrani film kod nas „Šavovi“ koji govori o jednom slučaju. Donošenje ovog zakona je obaveza prema građanima Republike Srbije. Zakon nije pripremljen zbog presude Zorice Jovanović 2013. godine iz Strazbura. Dugo se čekalo na ovaj jedan jako važan zakon. Borba za ovaj problem počela je 2002, 2005, 2010. godine. Moje kolege su govorile o ovim problemima pa se ja neću ponavljati. Savet Evrope već godinama traži od vlasti u Srbiji da usvoji mere kojim će biti obezbeđeno da svaki pojedinačni slučaj bude ispitan i da će roditelji dobiti verodostojne odgovore o tome šta se dogodilo sa njihovom decom. Usvajanjem ovog zakona Srbija će da ispuni obavezu prema Evropskom sudu za ljudska prava kojem je naloženo da država uspostavi mehanizam za utvrđivanje istine i obeštećenje za roditelje koji veruju da su njihove bebe nestale posle porođaja. Nacrt zakona bio je na javnoj raspravi tri godine i kao predlog je upućen Skupštini Republike Srbije 2016. godine. Iz procedure je povučen po formiranju nove Vlade koja je donela dva amandmana kako bi se unapredio tekst zakona. Prema nekim podacima u Srbiji je za više decenija bilo oko pet hiljada slučajeva nestalih bebe, dok je po podacima MUP iznetih prošle godine podneto 615 krivičnih prijava za otmicu novorođenčadi. Problem nestalih beba o čijem rešavanju je Skupština Republike Srbije počela raspravu nastaje u vreme prethodne vlasti, a ne sadašnje. Ova vlast nastoji da ga reši vrlo odgovorno i pokušava da reši više decenijski problem. Problem je što su prethodne vlasti zataškavale ovu temu. Problem nestalih beba stavljali pod tepih, a na tako prljavu i neukusnu kritiku koleginice iz opozicije, blago rečeno, ja sam šokirana. Ovo je veliki početak rešavanja ovog problema što će zakon biti donet, što se krenulo sa mrtve tačke. Nijedan zakon nije idealan, svaki podleže izmenama i dopunama, amandmanima, podzakonskim aktima. Borba za ovaj problem je počela 2002. godine udruženja roditelja su se obraćala institucijama. A da li su poslanice, gospođa Jerkov, Tepić, nažalost doktorica Rašković, ne daj Bože razgovarale nekada sa roditeljima. Njihova kritika na ovaj zakon pre neki dan u holu, je njihov politički marketing. U izradi zakona rukovodilac realne mogućnosti i savetima Saveta Evrope. Iz MUP izjavili su da nijedna istraga neće biti obustavljena. Tužilaštvo će moći da nastavi sa istragama, jer je reč o krivičnim delima koje nisu svršena i koja ne zastarevaju i još uvek traju. Ministarstvu pravde i MUP predstavlja jedan od mehanizama koji tužilaštvo i policija mogu da primenjuju, da se dođe do istine i pravde, a nije u suprotnosti sa Krivičnim zakonom. Tužilaštvo kao krovna institucija će u istrazi videti mogućnost za gonjenje onih koji su optužuju za ova krivična dela. U Radnoj grupi za izradu zakona bili su Ministarstvo pravde, MUP, Ministarstvo zdravlja, predstavnici Republičkog javnog tužilaštva, Vrhovni kasacioni sud, Državno pravno pravobranilaštvo, predstavnici grupa roditelja. Zakon je upućen 8. marta 2019. godine u Skupštine. Zakon kaže – postupak se uređuje pred sudovima. U prvom stepenu rešava Viši sud, a po žalbi odlučuje Apelacioni. Oba primenjuju Zakon o vanparničnom postupku. Po zakonu koji se predlaže predviđeno je da u prvom stepenu postupak vodi i odluke donosi sudija pojedina, dok u drugom stepenu, u Apelacionom sudu postupak žalbi i odluke donosi Veće, koje je sastavljeno od troje sudija. Zakon predviđa da je obaveza suda da postupak vodi bez odlaganja, i to po hitnom postupku. Kako bi sud mogao da pribavi sve neophodne podatke i dokaze propisan je rok u kome se dokazi moraju ostaviti. U okviru ministarstva nadležnog za unutrašnje poslove određuju se policijski službenici, koji su posebno obučeni za nestalu novorođenčad iz porodilišta u Republici Srbiji i koji će obavljati istražne radnje po zahtevu suda. U postupku se isključuje javnost. Zakon predviđa da predlagač bude oslobođen od plaćanja sudske takse i da mu se da besplatna pravna pomoć. Podsećam još jednom da je Savet Evrope dao mišljenje o Nacrtu zakona i pozitivnu ocenu nakon što je tekst usklađen sa preporukama tog tela. Ovo je jedno vrlo teško pitanje, ovo su teški slučajevi koji ne zastarevaju, koje treba rešavati i pomoći ovim nesrećnim roditeljima da dođu do istine. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vesna Ivković. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, poštovane kolege narodni poslanici, govoriću o Predlogu zakona o potvrđivanju Konvencije o međunarodnom ostvarivanju izdržavanja dece i drugih članova porodice. Ova Konvencija zaključena je u Hagu 23.11.2007. godine, tzv. Haška konvencija sa željom da se unapredi saradnja između država u pogledu međunarodnog ostvarivanja izdržavanja dece i članova porodice, kao i zbog potrebe da postupci daju rezultate, da su dostupni, brzi, delotvorni, ekonomični i iznad svega pravični. Međunarodno ostvarivanje izdržavanja, trenutno je kod nas regulisano Konvencijom UN o ostvarivanju alimentacionih zahteva u inostranstvu od 20.6.1956. godine, tzv. Njujorška konvencija. Konvencija o pravima deteta predstavlja najznačajniji međunarodni dokument u oblasti prava deteta, usvojena 20.11.1989. godine na Generalnoj skupštini UN. Njome su utvrđena sva ljudska prava koja se tiču deteta. Ovaj dokument predstavlja najšire prihvaćeni pravni instrument za zaštitu ljudskih prava. Konvenciju o pravima deteta do sada je ratifikovalo 196 država sveta. Republika Srbija je ratifikovala ovu konvenciju 18.12.1990. godine. Praksa je ukazala na slabost ove Konvencije, te se pristupilo izradi novog dokumenta. Treba istaći da su UN odlučile da daju punu podršku Haškoj konferenciji za međunarodno privatno pravo pri izradi Haške konvencije. Prednosti Haške konvencije su sledeće: standarizovan i moderan sistem saradnje između država u ovoj oblasti, jedinstven centralni organ koji prima i šalje zahteve, standardizacija potrebnih dokumenata, obaveza centralnih i drugih organa da postupaju brzo, precizno i obaveštavaju o statusu zahteva i druge prednosti. Posvećenost najboljim interesima svakog deteta, nediskriminacija, pravo na život, zdravstvenu negu, školovanje, pravni, građanski i socijalni servis mora biti Imperativ svake države na svetu. U prethodnom periodu Vlada Republike Srbije je posvećeno radila na punoj primeni zakona koji se tiču prava deteta. Prava deteta, deo su zakona iz sistema obrazovanja, zdravstva, socijalne zaštite, unutrašnjih poslova, pravosuđa i dečije zaštite. U Srbiji Vladin savet za prava deteta koordinira aktivnostima u ovoj oblasti. Napominjem da je ovaj Savet pokrenuo inicijativu za donošenje novog nacionalnog plana akcije za decu kojim će se definisati dugoročna politika i utvrditi osnovni zadaci u zaštiti i unapređenju prava deteta u Srbiji u narednih 10 godina. Kada već danas govorimo o deci, na trenutak ću se osvrnuti i ukazati na težak položaj dece pripadnika srpske i drugih nealbanskih nacionalnosti na teritoriji AP Kosovo i Metohija. Ne samo da im je ograničena sloboda kretanja, već žive sa strahom od neizvesne budućnosti. Evropa mora da misli o toj deci kojoj je uskraćeno srećno i bezbedno detinjstvo. Najbolji interesi svakog deteta moraju biti od primarnog značaja u svim aktivnostima koje se tiču dece, da svako dete bez obzira na versku, nacionalnu, rasnu pripadnost i socijalni status ima pravo na životni standard koji odgovara njegovo fizičkom, mentalno, duhovnom, moralnom i socijalnom statusu, da roditelji ili druga lica odgovorna za dete imaju prvenstveno dužnost da obezbede uslove života neophodne za razvoj deteta. Zato bi ratifikacija ove Konvencije omogućila preduzimanje svih odgovarajućih mera, kako bismo obezbedili naplatu potraživanja za izdržavanje, kako deteta od strane roditelja ili drugih odgovornih lica, tako i izdržavanja drugih članova porodice od strane lica koja žive u drugoj državi u odnosu na državu u kojoj živi dete ili član porodice. U cilju usaglašavanja ove Konvencije i domaćeg zakonodavstva, tj. Porodičnog zakona predlaže se, u skladu sa članom 63. Konvencije, davanje izjave iz člana 2. stava 3, kako bi se primena iste proširila na ostvarivanje međunarodnog izdržavanja deteta na redovnom školovanju do navršenih 26 godina života, kao i punoletnog deteta koje je nesposobno za rad, a nema dovoljno sredstava za izdržavanje dok traje takvo stanje. Sve navedeno ima za cilj da omogući efikasnije kontrole sporazuma o izdržavanju, imajući u vidu pretpostavku da će takvi sporazumi najčešće biti sačinjeni u obliku javnobeležničkih isprava. Usvajanjem ovog zakona i pristupanjem Konvencije o međunarodnom ostvarivanju izdržavanja dece i drugih članova porodice omogućava se saradnja između Republike Srbije i drugih država ugovornica te Konvencije, u skladu sa navedenim ciljevima i potrebama proklamovanim načelima. U Danu za glasanje poslanička grupa SPS glasaće za ovaj zakon. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đurić. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Predlog zakona o utvrđivanju činjenica o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta u Republici Srbiji ne zaslužuje detaljnu analizu i iščitavanje članova i posebnih tehničkih rešenja iz prostog razloga što ako je svrha ovog zakona da roditelji saznaju istinu, onda je on tu svrhu potpuno promašio, jer roditelji nestale dece ovakav zakon ne žele. Potpuno je bespotrebno da mi čitamo njegove članove, da analiziramo pravno-tehnička rešenja, jer na javnom slušanju koje je organizovano, na kom su prisustvovala, jedva su uspela da se uguraju, udruženja roditelja nestale dece, ni jedno udruženje ovakav zakon nije podržalo. Valjda se za njih taj zakon piše. Roditelji nestale dece ne veruju državi, jer Vladina komisija koja je napravljena da utvrdi istinu ili da nas barem njoj približi nije uradila ništa i nije podnela ni jedan izveštaj o svom radu za dve godine, a na to je bila obavezana Odlukom Vlade kojom je formirana. Dakle, Vlada je formirala komisiju koja nije uradila ništa. To govori o kredibilitetu Vlade kao predlagača ovog zakona, jer je osnovano verovati da ova komisija onda nije ni formirana da traga za istinom, već da bi stvorila privid da se nešto radi i da bismo pred Savetom Evrope imali neki papir da pokažemo. Roditelji nestale dece ne prihvataju zakonsko rešenje, po kojem ako ne daju DNK uzorke državi, oni praktično time odustaju od istrage i slučaj se zatvara, jer roditelji ne daju DNK državi, pošto joj ne veruju, s razlogom. Ima roditelja koji su sopstvenom opsežnom, višegodišnjom istragom došli do parafinskih kalupa, dali ih na analizu u Nemačku i iz te analize dobili ishode koji su njihove sumnje samo potvrdili. Roditelji žele nezavisno DNK analizu i za takvu analizu će dati uzorke, jer njim su deca nestala u državnim bolnicama, u državnim porodilištima i državni organi su saučestvovali i prikrivali dokaze i zbog toga roditelji ne veruju državi i po tome se ne razlikuju od mnogih građana. Njima ne treba zakon po kom će oni imati samo pravo žalbe na visinu naknade koja im uopšte, inače i ne treba i koja je i sramna. Nije nepoznata praksa u svetu da se finansijski radi neka satisfakcija kada ništa drugo nije moguće. Ali, da vam kažem, to u anglosaksonskom pravu imate, pa kada greškom proizvođača automobila pogine vozač, porodica tuži fabriku automobila i dobije 125 miliona dolara odštete, a ne 10.000 evra. Ali, ovim ljudima ne treba novac, njima treba istina i oni kažu da im tu istinu ovaj zakon ne donosi i ne žele ovakav zakon. Nadalje, Predlog zakona nije prošao javnu raspravu. Jedno javno slušanje nije javna rasprava, čak i na to jedno javno slušanje Udruženja roditelja nisu pozvana, nego su jedva nekako u poslednji čas na to javno slušanje ubačeni. Pošto javne rasprave nije bilo, ni roditeljska udruženja, ni stručna javnost, nisu imali priliku da daju primedbe i nekorektno je sada reći – opozicija kritikuje i pravi politički marketing ne nudi rešenja, zašto ne dajete amandmane? Nema, zato što da ste imali nameru zvali biste roditelje da se uključe u sve ovo. To je besmisleno davati amandmane sada ako je celom poslu pristupljeno na takav način. Udruženja roditelja nisu pozvana ni u radnu grupu koja je pisala ovaj zakon. Ponovo je, kažem, licemerno sada pozivati bilo koga da piše amandmane, jer sve dok postoji barem jedno udruženje roditelja koje se protivi ovakvom zakonu, ovakav zakon ne treba da bude donet i nije korektan prema makar jednoj majci u Srbiji koja mu se protivi. Postavlja se pitanje – ako roditelji nestale dece ovakav zakon ne žele, za koga se on onda donosi? Kome se on usvaja? Šta je svrha ovakvog zakona? Valjda je cilj da roditelji nestale dece kažu – nama je država Srbija konačno donela zakon kojim smo zadovoljni i verujemo našoj državi da će taj zakon sprovesti i približiti nas bliže istini, a mnogi od nas do konačne istine i dovesti. Ali, roditelji to ne kažu. Roditelji kažu – ovaj zakon nije to. Vi kada budete glasali za ovaj zakon vi nećete glasati za ono što žele roditelji nestale dece. Zato apelujem na narodne poslanike da glasaju u danu za glasanje protiv ovog rešenja. Apelujem da razmislite koga predstavljate. Građane. Roditelji nestale dece su građani neki od njih i apelujem da glasate po savesti, a ne po stranačkoj disciplini. Stranka moderne Srbije će glasati u ime roditelja nestale dece za njih i umesto njih, kao njihovi predstavnici protiv ovog zakona. Hvala.
Reč ima ministar, gospodin Đorđević. Izvolite.
Govoriti danas o ovoj temi je vrlo teško, ali i naći neku satisfakciju i opravdanje za nešto što se dešavalo u prošlosti je nemoguće. Ovakve stvari koje su se dešavale, a postoje dokazi da su se dešavale, govori o jednom vremenu i o jednoj vlasti koja je tada dozvolila da se takve stvari dešavaju. Nažalost, postojale su vlasti i pre ove koje su imale mogućnost i šansu da donesu zakon o nestalim bebama, koje se nisu ni setile da pričaju o tome, niti uopšte raspravu o tome povedu. Ono što ste vi sada istakli i što javnost treba da zna, a nije tačno u vašem izlaganju, jeste da je bilo bezbroj sastanaka sa građanima, roditeljima, da je bilo javnih rasprava o čemu postoji zaključak Vlade da postoje javne rasprave, da u radnoj grupi jesu bili uključeni roditelji čija deca su nestala, čak postoje imena njihova, ali da ih sada ne čitamo, a možda najteža stvar u celoj toj priči, pošto ja mogu da kažem i to sa svoje strane, ne mogu to da tvrdim. Moja majka ima 84 godine i ja sam njoj jedino dete koje je preživelo, što u trudnoći, što u porođaju, ona je ubeđena da su joj možda neka od te dece i nestala. Nije i pripada njima i ja u potpunosti razumem svoju majku, jer je ona živela u tom vremena i izgubila je dosta dece i uvek postoji ta osnovana sumnja da neko od te dece postoji. Ona kaže da ima takav osećaj. Ono što je bitno je da ona, naravno nije tužila državu, ne traži ništa od države, ali takav jedan njen osećaj ne može da izbriše nikakav zakon. Ništa na svetu ne može da vrati taj neki osećaj majčinski koji ona ima. Mi smo kao Vlada, bili svesni te činjenice da šta god budemo uradili da će se pojaviti neko kao vi i da će govoriti o tome da to ne valja, da može da bude drugačije, da ste vi najpametniji, da bi vi to uradili drugačije i tako dalje, ali ja nisam video da je bilo kod od vas izašao i rekao – to je na takav način, nego postoji neki bolji način koji negde postoji i neko ga ima, ali niko nije imao hrabrosti da izađe i da tim majkama kaže – evo, naš predlog je takav, nego vaš predlog ne valja. Danas je vrlo hrabro reći tako nešto i da očekujete da će ti roditelji da sada vas tapšu po ramenu, a nama kažu da smo mi najgori na svetu. Mi smo nešto uradili, mi smo nešto pokrenuli i rekli da, postojalo je to vreme kada je bilo takvih stvari. Mi želimo da izađemo i da kažemo šta je istina. Da damo neke veće pare i da će to njima biti satisfakcija? Pa, vi kažete da neće. Naravno da neće tim ljudima biti. Možda neki od njih će i naći svoje dete, a kako će njima biti satisfakcija da vide svoje dete posle decenija prvi put, da li će to biti dobro i za to dete? (Nemanja Šarović: To je na njima da odluče, a ne na vama.) Mi to i radimo da bi oni odlučili o tome šta je za njih najbolje i mi tražimo istinu, samo istinu, ovaj zakon treba da bude istina, hrabrost, istina, da se izađe ispred roditelja i da se kaže – postojala su vremena kada se dešavalo, i postojali su oni koji nisu imali hrabrost da izađu pred vas i da kažu postojalo je to. Evo, mi smo hrabri i kažemo postojalo je i treba da odgovaraju svi oni koji su to radili i to je zaključak. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Đurić. Pravo na repliku. Izvolite.
Ministre, kad sam ja tačno rekao da sam ja ili neko iz Stranke moderne Srbije najpametniji i da mi imamo najbolji predlog zakonskog rešenja? Zar iko misli da zna ovu problematiku bolje od roditelja koji se ovom problematikom bave decenijama? (Marko Atlagić: Pišite vi onda predlog.) Mi da pišemo predlog? Taman posla. Pa, ti ljudi to najbolje znaju i nije tačno da nisu rađene analize i da nije tragano za boljim rešenjima, pričaćemo u raspravi o pojedinostima o tome. Evo, član po član, urađena analiza i na kraju zaključak da ovo ne vredi amandmanima popravljati, nego da bi trebali zajedno ponovo sesti i napisati bolji predlog zakona zajedno sa svim zainteresovanim stranama u tom procesu. Niko ovu vlast ne krivi što je predložila zakon, ili što prethodna vlast nije predložila zakon, ili što je neka prethodna, prethodna vlast dozvolila da se ovi zločini otmice dece iz porodilišta i trgovina decom dese. Niko to ovu vlast ne krivi i ne može kriviti, ali opet, stoji činjenica da su udruženja roditelja protestvovala juče ispred Skupštine, da su došli na Javno slušanje u Skupštinu i da su rekli da predlogom ovog zakona nisu zadovoljni. I narodni poslanik koji glasa za, mora da bude svestan da glasa protiv stava svake te nezadovoljne majke koja smatra da joj ovaj zakon ne donosi satisfakciju. Ja to tako vidim. Ne mislim da je ovde reč o lošoj nameri, ne mislim da je ovde reč o želji za prikrivanjem stvari, samo mislim da nije dobro što nisu sve zainteresovane strane izrazile zadovoljstvo predlogom, jer ako na ovom pitanju ne možemo da postignemo društveni konsenzus i sveopštu saglasnost svih zainteresovanih strana, onda to nije dobro za ovo društvo. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Žarko Mićin. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, gospodine ministre, predsednici Ministarstva pravde, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani, danas je pred nama zakon o utvrđivanju statusa novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta u Republici Srbiji. To je sigurno jedan od najtežih zakona koji je bio na dnevnom redu ove Skupštine. Ovaj predlog zakona je izazvao dosta polemike, ali slobodno mogu da kažem i zluradih i nestručnih tumačenja pojedinih političara iz opozicije i ova tema je bila eksploatisana godinama unazad i sad smo mogli da čujemo neke kritike ovde predstavnika opozicije da je zakon promašio svrhu, kažu - cilj zakona je samo naknada roditeljima, kažu - to je privid da se nešto radi, pa predlažu da se povuče zakon i da se uopšte ne glasa za njega, a nisu predložili nijedan amandman da se ovaj zakon učini boljim, nego samo - nemojte da glasate za njega. Od 2016. godine, od kada su u Skupštini, nisu nijednom… Ova tema postoji mnogi dugi niz godina. Samo su je eksploatisali, a nijednom nisu podneli nikakav predlog zakona koji bi bio kao bolji od ovoga i kojim bi se uopšte krenulo u rešavanje ovog teškog problema. Sam naziv zakona jasno govori šta je njegov osnovni cilj. Njegov osnovni cilj je istina, odnosno utvrđivanje činjenica o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta u Republici Srbiji, a na osnovu dokaza i podataka koji se prikupe u sudskom postupku, od državnih organa i drugih lica. Sporedni cilj ovog zakona je naknada roditeljima, a ne glavni. Nemojte da obrćemo teze. Ovde to stalno rade iz opozicije. Smatram da je jako važno i jako dobro što se postupak, po ovom zakonu, vodi pred višim sudom, što daje na ozbiljnosti ovog postupka. S druge strane, sudije višeg suda su vrlo stručne i iskusne i dobro će voditi ove postupke i svakako će njihova stručnost i ozbiljnost doprineti tome da ovi postupci, rezultati ovih postupaka budu vidljivi i efikasni. Smatram da je Ministarstvo pravde ovim zakonom uradilo dobar posao, jer je uvelo četiri vrlo važna načela. Istražno načelo, koje podrazumeva da je dužnost suda da u cilju utvrđivanja materijalne istine u konkretnom slučaju utvrđuje i činjenice koje nisu iznete u postupku i da odredi izvođenje dokaza koji nisu predloženi, što inače nije slučaj. Inače, stranke moraju same da predlažu dokaze. Ovde sud sam može da predloži izvođenje određenih dokaza. Takođe, sud može da odredi da se izvedu sva dokazna sredstva koja su predviđena zakonom, kao što su uviđaj, saslušanje svedoka, veštačenje isprave, saslušavanje stranaka itd. Važno je što je ovim zakonom predviđeno da je u cilju utvrđivanja materijalne istine u postupku, da istražne radnje u postupku, na zahtev suda, sprovode posebno obučeni policijski službenici. Ovaj zakon predviđa načelo hitnosti, koje podrazumeva da je sam postupak hitan i da se sve radnje u postupku sprovode bez odlaganja, što će doprineti kraćem trajanju ovog postupka. U ovom zakonu je predviđeno načelo poverljivosti, koja podrazumeva da je javnost isključena u postupku i da sve informacije koje stranke saznaju u ovom postupku moraju da čuvaju kao tajnu. Predviđeno je i načelo obaveznog saslušanja svih lica koja imaju neka saznanja o važnim činjenicama za ovaj postupak. Smatram vrlo značajnim i to što su predviđene visoke novčane kazne za svedoke i veštake koji eventualno odbiju da svedoče o činjenicama koje su važne za ovaj postupak ili za veštake koji odbiju da dostave, odnosno da urade nalaz i ne samo da su predviđene visoke novčane kazne za to, nego su predviđene visoke novčane kazne za ne postupanje u rokovima. Dakle, ako sud naloži da se nešto dostavi u nekom roku, a ta stranka ne dostavi to u roku koji je sud propisao, ona će biti zaista visokom kaznom kažnjena. Ono što je takođe važno u ovom zakonu jeste to što je predlagač pokretanja ovog postupka oslobođen plaćanja sudskih taksi i ne samo da je oslobođen plaćanja sudskih taksi, gospodo, nego ima pravo na besplatnog advokata na teret suda. Mislim da je to jako važno. Takođe, ono što smatram izuzetno važnim u ovom zakonu je obaveza suda da ukoliko u toku postupka, na osnovu činjenica, utvrdi da postoje sumnja da je izvršeno određeno krivično delo, sud je dužan da odmah podnese prijavu nadležnom tužilaštvu. Važno je reći da se ovaj postupak sprovodi kao van parnični postupak i da je potpuno odvojeno od eventualnog krivičnog postupka i ta dva postupka ne treba mešati, jer su po suštini različita. Dakle, u krivičnom postupku se utvrđuje odgovornost lica za izvršeno krivično delo, a ovde utvrđujemo činjenice koje će dovesti do istine o tome šta se desilo. Dosta je bilo polemike i oko pitanja zastarelosti krivičnog gonjenja. Moje kolege su spominjale, mislim da je jako važno ovo obavezno uputstvo Apelacionog tužilaštva u Novom Sadu, kojim je faktički definisano da kod ovog krivičnog dela nema zastare, jer se smatra da ono nije svršeno i time je ta tema zatvorena, gospodo. To je bilo zaista, takođe, mnogo, mnogo eksploatisano, tema zastarelosti ovog krivičnog dela. Dakle, ovi krivični postupci se sprovode i moći će da se sprovode i dalje, bez obzira na ovaj zakon. Dolazimo do manje važnog, sporednog, cilja ovog zakona, koji se odnosi na isplatu novčane naknade roditeljima nestalih beba. Nažalost, ovde je izašlo najviše negativnih kritika i opet kažem, poprilično je i ovo bilo eksploatisano i predstavljano kao osnovni cilj ovog zakona, što apsolutno nije. Dakle, još jednom ponavljam, naknada roditeljima nije cilj ovog zakona, već samo predstavlja jednu obavezu koju moramo da ispunimo. S druge strane, pokazuje da jeste, da, država priznaje da je pravila greške i na ovaj način ipak želi na neki način da pomogne tim roditeljima. Ono što je važno i moram da istaknem kao član Odbora za pravosuđe, Odbor za pravosuđe je predložio neke amandmane i ja ih imam ovde kod sebe. Mislim da su zaista jako dobri. Amandmani se odnose na to da sudije koje postupaju u prvom i drugom stepenu u ovim postupcima će morati da pohađaju posebnu obuku za ove postupke kod Pravosudne akademije i to mislim da je jedan zaista jako dobar predlog. Još jedan od amandmana koji bih istakao se odnosi na to da i Zaštitnik građana može biti predlagač pokretanja ovog postupka. Na kraju, naravno, DNK analiza, mislim da je ovo dobro rešenje. Mislim da će pomoći da se u postupku… DNK analiza je jedan od najpouzdanijih načina utvrđivanja identiteta lica i smatram da ova DNK analiza može samo pomoći u ovom postupku, a svakako roditelji mogu, kako neki tu iz opozicije pokušavaju da predstave, kažu, ne veruju državi, pa dobro, roditelji mogu da pokrenu i svoju sopstvenu DNK analizu, pa na kraju da uporede rezultate, tako da je ovo apsolutni nonsens što pričaju iz opozicije. Opet kažem, eksploatišu nešto potpuno bespotrebno. Podržaću ovaj zakon jer smo mogli da zabijemo glavu u pesak, kao i drugi, ali nismo. Mogli smo da ovaj problem guramo pod tepih, ali nismo, nego smo ovim zakonom načinili prvi veliki korak ka utvrđivanju istine o nestalim bebama. Podržaću ga jer je ovaj zakon dao dobar pravni okvir za sprovođenje postupka za utvrđivanje činjenica koje će pomoći roditeljima nestalih beba da se utvrdi šta se zaista desilo sa njihovom decom, da se utvrdi istina. Na kraju, ovaj zakon će pomoći i da se pokrenu krivični postupci protiv odgovornih lica za ova strašna dela. Smatram ovaj zakon jednim hrabrim potezom Vlade Republike Srbije da se uhvati u koštac sa rešavanjem problema koji su drugi izbegavali da reše, a danas nas ti isti kritikuju. Potez koji pokazuje da je ova vlast, koju predvodi SNS i njen predsednik Aleksandar Vučić, spremna da stavi glavu tamo gde njeni prethodnici, odnosno naši prethodnici nisu smeli da stave ni ruku, građani svakako prepoznaju iz izbora u izbore i siguran sam da će to prepoznati i u aprilu 2020. godine. Pozivam sve da usvojimo ovaj zakon. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, moram reći da sam iznenađen smerom u koji ide ova rasprava i mene zaista čudi da poslanici vladajuće koalicije, pre svega, kritikuju poslanike opozicije i opet je valjda opozicija kriva. Kriva je što postoji, kriva je što se ne slaže sa svim onim što dolazi i kao predlog iz redova vladajućih stranaka. Građani Srbije su decenijama čekali na donošenje ovog zakona, jer još iz sedamdesetih godina prošlog veka su ti prvi slučajevi nestanka beba o kojima se govori. Međutim, i Evropski sud za evropska prava… Dakle, istine radi, vi stalno pričate - neko drugi je trebao da ga donese, pa mogao je biti takav zakon još u SFRJ. Slučajevi nestanka se uglavnom odnose na sedamdesete, osamdesete i devedesete godine. Negde, nakon 2003. godine je sistemski, da kažem, promenjene su neke stvari tako da se ti slučajevi nestanka posle toga ne dešavaju, a Evropski sud za ljudska prava u Strazburu je upravo vašu vlast 2013. godine obavezao da najdalje u roku od godinu dana donesete zakon kojim ćete ovaj problem rešiti. Pre toga ni jedan režim nije bio obavezan presudom Evropskog suda za ljudska prava u Strazburu, što ne umanjuje njihovu odgovornost, ali je svakako vaša odgovornost mnogo veća što se taj zakon donosi tek 2020. godine. Međutim, nisu vaš problem poslanici opozicije, problem su ja bih rekao pre svega udruženja roditelja. Možete vi da kažete da opozicija ne valja, ali hajde ubedite građane Srbije da ne valjaju ni ti nesrećni roditelji koji već decenijama tragaju za svojom decom, koji sumnjaju, koji pate, kojima je možda svaki dan života gori od smrti. Za neke bi možda smrt bila i blagoslov da izađu iz tih muka u kojima su već decenijama nalaze. Kažete kako opozicija nije dala ni jednu ideju, nije podnela ni jedan amandman i to je laž. Mi smo podneli amandmane i ja ću vam i sada dati ideje kako je mogao ovaj zakon bolje da se napravi, ne samo tako što bi poslušali malo roditelje koji tragaju za decom, već pre svega što bi ste uradili ono na šta ste obavezani presudom Evropskog suda za ljudska prava u Strazburu, a vi ovim zakonom radite kontra toj presudi. Niko od vas se nije na tu presudu pozvao, a ja ću vam pročitati, evo baš jedan odeljak iz te presude. Naime, vi ste obavezani da osigurate uspostavljanje mehanizma sa ciljem obezbeđenja pojedinačnog obeštećenja svim roditeljima u situaciji kao što je ova žena na koju se odnosi presuda ili u dovoljno sličnoj situaciji. Ovaj mehanizam bi trebalo da nadzire nezavisno telo sa odgovarajućim ovlašćenjima koje će moći da pruži pouzdane odgovore u vezi sa sudbinom svakog deteta i pruži odgovarajuću naknadu prema slučaju. Da vam ovo malo dodatno rastumačim. Bili ste u obavezi da zakonom predvidite nezavisno telo sa potrebnim ovlašćenjima. Gde je to nezavisno telo u zakonu? Nema tog tela. Dakle, kršite odluku Evropskog suda za ljudska prava. Drugo, to telo treba da pruži pouzdane odgovore u vezi sa sudbinom svakog deteta. Gde je to u zakonu? Nema ni toga. Treće, kada se govori o nadoknadi, vi ste ovde izneli neistinu, laž, brutalnu laž, kako ste ograničeni iznosom koji je Evropski sud za ljudska prava dosudio u tom konkretnom slučaju, a presudom vas upravo suprotno Evropski sud za ljudska prava obavezuje da se pruži nadoknada prema svakom pojedinačnom slučaju. I toga u zakonu nema. Nema pravične nadoknade ukoliko je iznos nadoknade unapred određen. Što se tiče samog zakona, član 2. kaže: „Cilj ovog zakona je utvrđivanje činjenica pogodnih da se utvrdi istina“. Ovde je moralo da stoji da je cilj zakona utvrđivanje istine o svakom pojedinom detetu, a vi utvrđujete činjenice pogodne da se utvrdi istina. Stav 2. kaže: „Cilj ovog zakona je izvršenje obaveze Republike Srbije iz presude Evropskog suda za ljudska prava u predmetu „Jovanović protiv Srbije“, broj predstavke 21794/09“. Koliko ste vi nesposobni, govori i činjenica da šest godina kasnite sa donošenjem ovog zakona na koji vas je obavezao sud i onda niste u stanju da navedete tačno ni broj te predstavke pod kojim je podneta. Umesto „08“ vi stavite „09“. I ko, jel i za to kriva opozicija? Jesu i za to krivi roditelji dece na koju se ovaj zakon odnosi? U obrazloženju zakona finansijska sredstva potrebna za primenu zakona. Kažete da je potrebno 806 miliona dinara za isplatu pravične naknade, nematerijalne štete. Ko je ovo odredio i na osnovu čega? Drugo, mnogo bitnije, vi određujete koliko će sredstava biti potrebno u 2018. godini. Zakon koji je pripremljen ko zna kad, sram vas bilo, vi ni obrazloženje, držali ste ga u fioci godinama, iznosite ga sad zbog izbora da kažete: „Doneli smo zakon, pa kakav je takav je, nema veze što ništa ne valja“, a niste bili u stanju da promenite čak ni obrazloženje, da promenite godinu na koju se odnosi donošenje zakona. Kažete, propisali ste visoke kazne za one koji se ne odazovu pozivu suda ili ne dostave u propisanom roku određeni dokument. Tačno, kazne su veće od 25 hiljada evra, ali kako je moguće ako je kazna za veštaka ili državni organ koji zakasni u dostavljanju nekog dokumenta preko 25 hiljada evra, da je maksimalna kazna, maksimalna nadoknada materijalne štete za roditelja koji je izgubio dete a država tim povodom nije uradila ništa je do 10 hiljada evra? To su pitanja na koja treba da odgovorite. Načelo poverljivosti. Vi obavezujete pored suda, što je normalno, ali i predlagača postupka da čuva tajnost podataka za koje je saznao u toku postupka. Javnost je nekada jedini način da roditelji dođu do istine. Da nije bilo pritiska javnosti, nikada ne bi bio donet ni ovaj zakon, niti mnogi drugi, a vi želite da isključite javnost. Šta, hoćete li kažnjavati roditelje koji ne mogu da dođu do istine, pa se obrate javnosti radi pomoći? Zar mislite da ćete nekoga ovim besmislenim članom uplašiti? Član 14. Niko ovo do sada nije problematizovao. Kaže: „Postupak se pokreće tako što predlagač podnosi sudu predlog. Predlog može da podnese roditelj novorođenog deteta ako se do dana stupanja na snagu ovog zakona obraćao državnim organima ili porodilištu u vezi za statusom novorođenog deteta, za koje se sumnja da je nestalo iz porodilišta u Republici Srbiji“. Čemu ovo ograničenje? Zašto isključivati mogućnost bilo kome ko sumnja da mu je dete oteto, bilo kome ko se našao i prepoznao u ovoj situaciji i kome će donošenje ovog zakona probuditi nadu da može doći do istine? Zašto ga ograničiti da ne može u skladu sa ovim zakonom da podnese predlog? Ako nema domaće pravne regulative, ako ga isključite iz ovog zakona, ponovo će se obraćati Evropskom suda za ljudska prava u Strazburu, to treba da shvatite. Stav 2. kaže: „Ako ni jedan roditelj nije živ, postupak mogu da pokrenu brat, sestra, deda ili baba nestalog novorođenog deteta“, ali čemu ovo ograničenje? Zašto vi, šta ako su živi roditelji, ali su na primer poslovno nesposobni, oduzeta im je poslovna sposobnost, zašto onda ne bi mogao neko drugi, braća, sestre, babe i dede da pokrenu taj postupak? Zašto ne bi u bilo kom slučaju, iako su živi roditelji? Možda su roditelji nezainteresovani iz bilo kog razloga. Možda nemaju mogućnosti materijalne, intelektualne, bilo kakve druge. Zašto ne bi braća i sestre u bilo kom slučaju imali podjednako pravo, jer i njima se krši pravo na porodični život? Zašto oni ne mogu biti ovlašćeni pokretači ovog postupka? Onda kaže: „Predlog se može podneti sudu u roku od šest meseci od dana stupanja na snagu ovog zakona“. Zašto, gospodine ministre, samo u roku od šest meseci? Hoćete li rešiti, hoće li sudovi tako ekspresno rešavati sve postupke za šest meseci? Neće. Zašto onda ovo ograničenje? Nikakvog razloga, umesto da se traga za istinom, postavljaju se različita potpuno bespredmetna obrazloženja. Kaže: „Ako ne mogu da se utvrde činjenice, član 21, koje objašnjavaju šta se sa nestalim detetom dogodilo, sud rešenjem konstatuje da ne može da se utvrdi status nestalog novorođenog deteta, sud je dužan da odredi koji organ, organizacija ili ustanova je odgovorna za nestanak novorođenog deteta“. Šta je sa pojedinačnom odgovornošću? Odgovorna institucija. Kakva institucija? Nisu bolnice krale decu, pojedinci su krali decu i oni treba da odgovaraju. Ako je zastarela krivična odgovornost, pa neka budu na sudu srama, neka trpe moralnu odgovornost, neka trpe moralnu osudu građana Srbije, neka se zna šta su uradili i ko je to uradio. Ko bi normalan štitio te ljude? Meni je to zaista neshvatljivo. Svi koji su bili na odgovornim pozicijama, koji su morali da znaju, svi oni koji su ćutali, svi oni koji nisu preduzeli ništa da se ovi slučajevi reše mnogo ranije nego danas, pa svi oni trebaju da odgovaraju. Ako ne krivično, onda makar moralno. Kada kažete prethodna vlast, pa više od polja ljudi koji danas sede u vlasti bilo je i u prethodnoj vlasti. Vi u presudi ovog Suda u Strazburu imate čak i mišljenje Slavice Đukić Dejanović koja je 2010. godine obećavala brzo rešenje slučaja. O kojim bivšim vi pričate? Pričate apsolutno sami o sebi. Konačno, evo završavam, član 23. - „visinu pravične novčane nadoknade sud određuje po slobodnoj oceni“. To je prva rečenica i prvi stav, a onda kaže: „pravična, novčana nadoknada ne može da se dosudi u iznosu većim od 10.000 evra“. Ili je po slobodnoj oceni suda i pravična nadoknada ili je ona unapred određena. Ako je unapred određena, kao što je vi sramno određujete, onda se ne može govoriti o slobodnoj oceni suda.
Reč ima narodni poslanik Zoran Bojanić. Izvolite.
Zahvaljujem, uvaženi predsedavajući. Koleginice i kolege, gospodine ministre, žalosno je što kolega celu ovu priču ovog zakona, vrlo teškog zakona, svodi na to da li je to zakon koji odgovara poziciji ili opoziciji. Ne donosimo zakon ni zbog pozicije ni zbog opozicije, donosimo zbog roditelja, zbog roditelja koji su izgubili svoju decu, čija su deca nestala u prethodnom periodu. Ono što me raduje je da se kolege koje do sada nisu cenile vrednosti EU mnogo pozivaju danas u svojim govorima na Evropski sud u Strazburu, ali trebali su da pročitaju sve do kraja i da dođu na javno slušanje koje je bilo organizovano ovde u Maloj sali u Skupštini Republike Srbije i da čuju šta je reko ovlašćeni predstavnik Evropskog suda u Strazburu, gospodin Sumberg, da je saglasan sa svim predloženim u zakonu i da traži da se zakon što pre donese. Ko je hteo mogao je da pročita, da nam ovde ne drži predavanje, ali dobro je što zakonodavci EU dobijaju sve više i više pristalica kod nas. Mnogo smo danas pričali o nadoknadama. Cilj zakona nisu nadoknade. Vrlo je ružno da nečiji bol, da nečiju patnju svodimo na nadoknadu. Nadoknada je nešto što smo dužni i po presudi Suda u Strazburu, a i po našem zakonodavstvu, da definišemo i da stavimo kao zadnji član u ovom zakonu. Zato je i stavljeno, neko od kolega je kritikovao, oni koji hoće, zašto mogu da podnesu zahtev, pa upravo zbog toga, ko bude hteo, on će i podneti zahtev za nadoknadu, jer cilj zakona nije nadoknada. Cilj je upravo ono što mnogi ovde kritikuju – da istražni organi, da tužilaštvo, da sudovi sve one predmete koji su pokrenuti i koji će se pokrenuti, odnosno Viši sud, dovede do kraja i da pokuša, a cilj ovog zakona i svih nas koji diskutujemo sa strane pozicije o ovom zakonu upravo jeste da svim roditeljima koji sumnjaju, koji smatraju da su njihova deca oteta omogućimo da dođu do dokumentacije. Negde će to biti moguće, negde neće, da na osnovu te dokumentacije pokrenu nekakve sporove i ukoliko se utvrdi nečija krivična odgovornost, taj krivično odgovara. Ovde ću reći da sam nekada davno, kao mlad čovek, razmišljao – boga mi, o čemu ovi ljudi zbore, a upravo u tom periodu, kada sam i ja rođen, periodu 50-ih, 60-ih, 70-ih godina mnogo takvih slučajeva je bilo i mnogi roditelji, odnosno majke, pre svega, su živele dugo sa osećajem da im nešto nedostaje, nešto što je njihovo, a nešto što je živo. Niko nije imao snage, ni jedna, ni druga, ni treća vlast, ni svi oni koji su vladali pre 2012. godine da se suoče sa ovim problemom i da ga otvore. Zašto kritikovati nekog ko je nešto počeo? Vrlo je ružno da kritikujemo nekog ko želi da radi, pa i treba ga kritikovati ako ne radi dobro, ali pomozite mu, recite sa svojim dobrim predlozima, sa dobrim amandmanima. Verovatno su svi oni koji imaju primedbe dali amandmane na ovaj zakon, da poboljšaju zakon, da pomognu tim roditeljima. Ovde je više puta rečeno da nisu učestvovala udruženja roditelja u raspravi, u javnoj raspravi, u javnom slušanju. Učestvovali su mnogi roditelji, mnoga udruženja. Neka udruženja nisu, pa i ne možemo ih nikada okupiti sve koji su zainteresovani za određenu temu da o nečemu govore, da nešto razmatraju. Mislim da je ovo zakon, kao i većina zakona koje donosimo, napredan, da je to zakon, ne za prošlost, nego za budućnost. Ono što ću pomenuti danas, a to je nešto što je vrlo ružno, kampanja koja se vodi. Juče smo imali konferenciju za štampu, nije ista tema, govorili smo o udruženjima invalida i o onome šta oni kroz novi Zakon o igrama na sreću dobijaju. Nijedno pitanje na konferenciju za štampu nije bilo o toj temi. Sva pitanja su bila o nadoknadi, 10 pitanja je bilo o nadoknadi za ljude čija su deca oteta ili nestala. Nadoknada, ponavljam, nije sada tema. Nadoknada je nešto što je zadnje u Predlogu zakona. Sigurno da će u danu za glasanje većina glasati za ovaj predlog zakona, a ako bude u primeni zakona došlo do nekih novih saznanja, u svakom slučaju vladajuća većina, ova koja je pokrenula pitanje i koja će, siguran sam, biti na vlasti iza ovih izbora, će nadograditi zakon. Hvala vam.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Gospodine Bojaniću, da li sam ja u pravu ili ste vi, znate, može neko da ima neko slobodno uverenje pod uslovom da se ne čitaju činjenice. Pročitao sam delove presude Evropskog suda za ljudska prava u Strazburu. Pročitaću vam ponovo. Dakle, ne radi se o tome šta bih voleo i da vas kritikujem bez osnova. Kaže: „S obzirom na značajan broj potencijalnih podnosilaca predstavki, tužena država mora u roku od godinu dana od dana datuma kada ova presuda postane pravosnažna, u skladu sa članom 44. stav 2. Konvencije, preduzeti sve odgovarajuće mere po mogućstvu putem leks specijalisa, da osigura uspostavljanje mehanizma sa ciljem obezbeđenja pojedinačnog obeštećenja svim roditeljima u situaciji kao što je ova ili koja je dovoljno slična situaciji podnositeljke predstavke“. Ovaj mehanizam bi trebalo da nadzire nezavisno telo. Nema nezavisnog tela u zakonu. Da li je to istina? Da li sam možda preskočio neki član? Drugo, „sa odgovarajućim ovlašćenjima koje će moći da pruži pouzdane odgovore u vezi sa sudbinom svakog deteta i pruži odgovarajuću naknadu prema svakom slučaju“. Naknada nematerijalne štete ne može da se odredi unapred. Zamislite Zakon o obligacionim odnosima i da neko unapred propiše visinu naknade štete. Ima ovde mnogo toga sramnog što je radila Vlada Republike Srbije. Hoćete li da pročitam kako ste se branili od pojedinih argumenata? Na primer, Vlada je tvrdila da se činjenice odnose na vreme pre 3. marta 2004. godine, a to je datum kada je Konvencija stupila na snagu u odnosu na Srbiju, pa osporavala nadležnost Evropskog suda za ljudska prava, ali je sud odgovorio da je ovo trajno stanje, da se nestanak deteta ne dešava u trenutku, da traje godinama i da je postojala obaveza države da reaguje. Pogledajte još jedno, najsramnije možda. Kaže: „Osporavajući osnovanost navoda podnositelja“… (Predsedavajući: Privedite kraju, kolega Šaroviću.) … završavam, „Vlada kaže – Vlada je iznela stav da se nikakva povreda prava podnositeljke predstavke ne može pripisati tuženoj državi, pošto je do navodnog nestanka njenog sina došlo u medicinskoj ustanovi, a ne u državnom organu“. Da li je trebala žena da se porađa u Vladi ili u ministarstvu da bi država bila odgovorna? Ovo su bedni argumenti koje je iznosila država Srbija.
Zahvaljujem. Pravo na repliku narodni poslanik Zoran Bojanić. Izvolite.
Zahvaljujem. Biću vrlo kratak. Vlada je odlukom formirala komisiju 2016. godine. Za sve one roditelje koji nisu ostvarili prava upravo ovaj Predlog zakona je nešto šta se tražilo i ponoviću - gospodin Sumberg, predstavnik Evropskog suda iz Strazbura, koji je prisustvovao, znači pročitajmo šta je pisalo tamo, na javnom slušanju je saglasan da je Predlog zakona u skladu sa presudom Evropskog suda u Strazburu. Hvala.
Nemate pravo kolega Šaroviću. (Nemanja Šarović: Replika.) Samo je citiran predstavnik Evropskog suda. Reč ima narodni poslanik Ljupka Mihajlovska. Nije tu. Reč ima narodni poslanik Dubravka Filipovski. Izvolite.
Zahvaljujem. Pitanje nestale dece je nesumnjivo teška i bolna tema koja je ostavila mrlju na nas kao društvo zbog kriminalne grupe koja je harala otimajući decu od majki iz porodilišta, od roditelja, a da pri tome tužilaštvo i institucije države u tom trenutku nisu reagovale. Svaka od ovih priča koju smo čuli od roditelja nestale dece izaziva buru emocija u svakom od nas i nenadoknadivu bol sa kojom se suočavaju i žive roditelji nestale dece. Prvi korak u pokušaju rešenja ovog problema je upravo predloženi zakon o nestalim bebama, zakon koji nije savršen i zakon koji ima puno manjkavosti, ali koji je neophodan za početak rešavanja svih okolnosti i činjenica u vezi nestalih beba. Udruženja roditelja, nevladine organizacije, opozicija, deo opozicije, svi ostali učesnici imali su i još uvek imaju različito viđenje ovog problema, iako je rasprava i kreiranje ovog zakona trajalo godinama unazad pitanje je da li bi za još toliko vremena mi došli do potpune saglasnosti do konsenzusa za predloženo rešenje. Međutim, ono što treba danas da se kaže u ovom visokom domu je činjenica da se ovaj problem decenijama gurao pod tepih, da se sa roditeljima koji su godinama bili u potrazi za nestalim bebama nije razgovaralo, da se nije reagovalo na njihove podnete tužbe. Zato predstavnicima opozicije, dela opozicije zameram što ovaj problem nisu rešavali, što korist decu u političke svrhe i u što u svojim izjavama i reakcijama se kriju iza lažnog bojkota i što nisu imali i nemaju ni sada hrabrosti, ni stručnosti da se suoče sa ovim problemom. Žalosno je što se na bilo koji način sa ovom temom pojedinci utrkuju za skupljanje jeftinih političkih poena koristeći decu i što nam sada drže lekcije oni koji su bili nemi i koji su sedeli skrštenih ruku kada se trebalo uhvatiti u koštac sa rešavanjem ovog problema i ovo su činjenice i zato je suvislo pitanje za njih, koji danas nisu ovde i koji ne iznose svoj stav u ovom visokom domu, nego se kriju iza nekih saopštenja ili nekih povremenih javnih nastupa, dakle, zato je pitanje za njih – šta ste uradili? Nažalost, manipulišu i bolesnom decom crtajući nam mete na čela, a usvojili smo Zojin zakon, osnovali Fond za lečenje bolesne dece u inostranstvu koji se svake godine uvećava sredstvima. Da li je taj novac dovoljan? Naravno da nije, ali se on svake godine povećava i omogućava i našoj bolesnoj deci da se leče. Mislim da je velika razlika između onih političara i narodnih poslanika koji žele da se ovaj problem reši i onih kojih nažalost koriste ovu temu da bi se ubrao neki jeftin politički poen. Ja verujem ministru Stefanoviću i ministarki Neli Kuburović koji su istakli da se u izradi Predloga ovog zakona da su se rukovodili realnim mogućnostima i savetima Saveta Evrope. Najvažnije preporuke Komiteta Saveta Evrope bile su da se prošire DNK analize i na roditelje koji žive u inostranstvu i sa drugom preporukom, koja je uzeta u obzir, predviđeno je uzimanje u obzir konačne presude koja utvrđuje činjenice u vezi sa smrću deteta. Upravo ova dva člana Predloga zakona pozdravio je i Komitet ministara Saveta Evrope ocenivši da imaju potencijal da povećaju efikasnost postupaka i dovedu do pružanja kredibilnog odgovora roditeljima. Zbog građana Srbije želim da kažem da je Komitet ministara Saveta Evrope nekoliko puta do sada reagovao upozorenjima, spremao je veoma oštru rezoluciju čije bi posledice osećali građani Srbije da nismo predložili ovaj Predlog zakona. Dakle, moje mišljenje je da ovaj Predlog zakona nije mrtvo slovo na papiru, da on stvara osnovu da problem počne da se rešava, ali jasno je za je potrebna i velika upornost. Mislim da Srbija danas ima mehanizme i snagu i upravo tu upornost da se izbori sa ovim problemom. Niko ne kaže da će ova borba biti laka zato što je za neke slučajeve prošlo i više decenija od mogućeg učinjenog krivičnog dela, ali predstavlja, kao što sam rekla, neophodan i važan korak u rešavanju ovog problema. Takođe, činjenica je da nijedan zakon koji je ušao u skupštinsku proceduru nije usvojen u toj formi bez amandmana, za koje verujem da će pojedini i mnogi od njih biti prihvaćeni. Verujem da će u raspravi u pojedinostima ovaj zakon biti popravljen i da će ovo biti prvi korak da ispravljamo nepravdu i zločin bez kazne koji nas sve na neki način tišti i koji je bio osnova i podstrakač da do ovog Predloga zakona dođemo. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Hvala. Ovo što ste vi nazvali Predlog zakona o utvrđivanju činjenica o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala iz porodilišta u Republici Srbiji nije zakon. Ovo je tako diletantski urađeno da je prosto neverovatno. Takav odnos prema ovo tekstu, koji vi zovete zakon, imaju i ministri koji pokušavaju da ga brane i kolege poslanici koji pokušavaju da ga brane i razni vaši analitičari koji zbog ovoga ovih dana šetaju po televizijama. Ovo je zapravo legalizacija trgovine decom i priča na ovu temu i u ovom tekstu sa toliko patetike koja se danas ovde slušale je zaista degutantna. Mi smo narodni poslanici. Mi smo ovde da kroz predloge zakona i raspravu o predlozima zakona rešavamo suštinska i ključna pitanja koja su na dnevnom redu. Problem nestalih beba je problem koji je aktuelan više od 20 godina. Krađa beba je nastala mnogo pre toga, ali je tema aktuelizovana pre oko 20 godina. Sada ovde slušamo neke poslanike – vi ovo prvi put, niko pre vas. Prosto se plašim da nam Vlada ne predloži zakon o elektrodistribuciji pa da vaši poslanici kažu – ma kakav Tesla, mi smo izmislili struju. Ljudi moji, dajte da se uozbiljimo. Vi ovaj zakon donosite u predizbornoj kampanji, dve godine je stajao u fiokama, da bi ovde neki poslanici rekli – ima udruženja roditelja koji traže nestalu decu koji kažu da je ovo divan zakon. Da li je moguće da ste u stanju da takva udruženja formirate samo da biste dobili neki pozitivan poen. Vi ste zbog ulaska u EU u ovaj zakon ugradili tako monstruozne stvari i zaista ste nisko pali kad ste spremni da zbog EU žrtvujete nekada tek rođene bebe, danas odrasle ljude koji žive u porodicama koje nisu njihove prirodne porodice. Dakle, 2005. godine, drage kolege, vi se mnogi 97,6% vas, što bi rekao jedan čovek, se tada nije bavilo politikom, nisu znali šta je politika, nisu znali šta je Narodna skupština, ali ne zato što su bili mladi, nego iz nekih drugih razloga. Dakle, 2005. godine Narodna skupština formira Anketni odbor, predsednik Anketnog odbora je bila dr Živodarka Dacin, član SRS u tom odboru je bio dr Miroslav Nedeljković. Bilo je, naravno i drugih ljudi, ali govorim ovo što, evo, želim da posebno istaknem. Šta je tada Anketni odbor utvrdio? Interesantno je da niste postupili po zaključcima tog anketnog odbora. I ne kažemo mi da je taj anketni odbor napravio čudo, ali, bogami, ozbiljan pomak jeste napravio. Taj anketni odbor je utvrdio da 99% slučajeva tih roditelja koji su tražili i traže bebe nikada nisu tu svoju navodno mrtvu decu, a očigledno živu decu, nikada ni videli, niti su ih identifikovali, niti su ih sahranili. O tome su govorili članovi Anketnog odbora. Miroslav Nedeljković je držao konferencije nekoliko puta i tada je obavestio javnost, recimo, da je Anketni odbor tada pozivao razne funkcionere, pa, policajce, pa, babice, lekare itd. I, zamislite, jedini ko se nije odazvao tom anketnom odboru bio je tada ministar policije Dragan Jočić. A stav i zaključak Anketnog odbora, jedan od zaključaka je, oni su ustanovili nakon tog svog višednevnog reda da je zapravo najozbiljniji problem u rešavanju ovih situacija bio u MUP-u i u tužilaštvu. U to vreme 764 krivične prijave su postojale. Sada ih ima 3.000. Od tih 764 krivične prijave, ovde pričate svi i ministar, ne vi nego Stefanović, znate, nije prodaja beba, prodaja dece, uzme neko 300.000 evra, stavi u ranac i ide da kupuje hotel. Ne, ovo su živi ljudi. Ne možete da kažete – evo 10.000 evra i da zaboravite da vam je neko ukrao dete. Ovo je zaista monstruozno. Dakle, od 764 krivične prijave, više od pola je odbačeno, znate li zbog čega? Zbog zastarelosti. A vi nam ovde tvrdite da nema zastarelosti u ovim slučajevima. Šta će biti sa pola ovih predmeta? Kolega Arsiću, stvarno ne znam šta je smešno, svi su vaši danas plakali dok su o ovome govorili, a vi se smejete. A evo ja govorim potpuno normalno da bih skrenula pažnju javnosti i vama da ovo mora mnogo ozbiljnije da se uradi. Dakle, problem koji MUP, inspektori MUP-a, a kasnije i tužilaštvo, nisu rešavali odnosio se na taj put bebe gde se gubi trag od rođene bebe, od porodilišta zapravo do kapele, odnosno do groblja. I kaže ministar Stefanović danas da je to sad nemoguće, da to ne može da se dešava. Kako je nemoguće? I danas se, nažalost, javljaju neki roditelji koji sumnjaju da su im stvarno žene rodile mrtvu decu. Zato što i danas se ne daju deca roditeljima da ih identifikuju, da ih sahrane. Dakle, da li ima, neko je rekao da se tako tek rođena deca koja zaista umru, da se tretiraju kao medicinski otpad. To je zaista strašno. Da, to je istina, pitajte, to je javna tajna. Dakle, neprofesionalno su postupali. Ja vam sada govorim šta su bili zaključci, između ostalog ovog anketnog odbora. Nebojša Stefanović je 2017. godine u avgustu držao konferenciju i rekao da se formira komisija mešovita od predstavnika različitih ministarstava itd. i da joj je nadležnost ispitivanje postupanja državnih organa u rasvetljavanju prijavljenih slučajeva nestale dece sa ciljem otklanjanja i poslednje sumnje koja postoji kod roditelja. Šta je ova komisija uradila od avgusta 2017. godine? Jel razrešila jedan slučaj? Nije. Dakle, vi formirate komisije, donosite zakone, a rezultat nema. Anketni odbor je utvrdio, imate u arhivi Skupštine, utvrdio dokaze za 300 otetih beba. Zašto dokazi tih 300 otetih beba nisu uzeti u razmatranje i zašto se o njima, to govorim ne samo vama sada, nego od onda, jer rad anketnog odbora se završio kada je videla tadašnja vlast kakve rezultate je dao rad tog odbora. Oni tu to prosto sklonili. Dakle, niste vi gori od njih, ali ste mogli bar izvući iz arhive to pa da vidite šta tamo stoji. Sećate ove ovde Jerkov da je pred svaku sednicu tražila da ne bude zastarelost kada je u pitanju ovo otimanje beba ili trgovina bebama? Znate li šta je te godine izjavila Maja Videnović, njena partijska drugarica? Ona je tada rekla da je zastarelost u skladu sa Ustavom i zakonom i da tužilaštvo mora to da poštuje. Dakle, licemerje do licemerja, ali vi niste u stanju ili prosto toliko površno ozbiljne stvari radite da to boli. Što se sami niste time zabavili? Godine 2014. republička zdravstvena institucija je zaključila da nije u jednom slučaju u Zrenjaninu bilo nikakvog stručnog, ni administrativnog propusta u bolnici u slučaju žene Jolanke Kapoš iz Boke, a nijednog dokaza. Pazite, nije bilo administrativne greške. Nije bilo upisano dete je rođeno, pa na drugoj strani dete je umrlo, a žena tvrdi i roditelji tvrde da je živo. To nije jedini slučaj. Ovde se svi hvale sa koliko su ljudi pričali, kojima su bebe nestale. Mi pričamo decenijama sa tim ljudima i pojedinačno i sa udruženjima i oni imaju apsolutno našu podršku. I vi kažete niko ovde nije rekao šta treba da se uradi, nego kritikujemo zakon. Evo, sve sam vam sada rekla za početak šta treba da se uradi, a reći ću vam jednu ključnu stvar na kraju. Anketni odbor je takođe doneo jedan od zaključaka da se ovim bave specijalne policijske jedinice i da u roku od tri meseca podnesu izveštaj Narodnoj skupštini o tome šta su uradili. Od 2005. godine prošlo je ovoliko godina, nikada nikakve specijalne jedinice. Dakle, vi ste ovo mogli, evo da zanemarimo ove pre vas, vi ste ovo mogli već osam godina da deset puta ovde imamo izveštaj na po tri meseca od ove specijalne jedinice MUP-a. Dakle, ovo sve pokazuje da vama nije interes da suštinski rešite problem. Još nešto, pre dve ili tri godine se pojavila informacija u javnosti. Lično sam je ovde iznosila. Priča se, ja ni u koga ne pokazujem prstom, ali ovo je ozbiljna indikacija, da postoji žena u penziji, ginekolog, živi u Subotici, da je bila jedan od glavnih organizatora trgovine bebama iz porodilišta u Srbiji. Da li je moguće da za tri godine, pa nema žena ginekologa u penziji u Subotici sedam miliona, da li je moguće da nisu sve takve žene, ginekolozi u penziji, mogle biti saslušane, ispitane, pa bi se moglo možda došlo, možda je ovo dezinformacija, a možda bi bila krovna informacija koja bi rešila sve probleme. Svakodnevno ljudi koji traže svoje bebe pokazuju prstom, ona babica, zove se tako i tako, onaj lekar, zove se tako i tako, oni stranci, došli da kupe dete, zovu se tako i tako, oni bogataši došli da kupe dete, zovu se tako i tako. To ljudi znaju, to ljudi govore, ali nadležni organi ne reaguju. Sada ste smislili, pametnice male, evo ti 10.000 evra i zaboravi da ti je neko ukrao dete. I onda, pošto će se ovo primenjivati, ta odredba će se primenjivati šest meseci od stupanja na snagu ovog zakona, onda pored ove realne muke ovih ljudi, videćete pojaviće se i neki kojima je stvarno dete umrlo, pa će da kaže daj mi 10.000 evra zato što mi je neko ukrao dete. Dakle, ne valja vam zakon. Povucite ga. Nemojte nikome da se dodvoravate. Dajte jednom ozbiljno da se uradi ozbiljna stvar. Ovo je život, ovo je životno pitanje, ovo boli svakog normalnog čoveka. Zamislite ministre, vi kažete kako se oseća vaša majka zbog sumnje da je i njoj oteto dete, a zamislite ljudi koji su se bavili tim i koji su svoju sumnju doveli skoro do istine. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Aleksandra Tomić. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, poštovani ministri, kolege poslanici. Mi danas donosimo zakon kojim želimo da rešavamo probleme pred koji su godinama svi zatvarali oči. Konstituisali ovde u parlamentu od 2005. anketne odbore, davali svoje izveštaje koje po tome vidimo da nisu imali rezultata. Ali, gospodine ministre, na osnovu nekih izlaganja moram da vas pitam, s obzirom da imate iskustva sa ovo temom. Da li mi ovde pričamo o legalizaciji trgovine decom, da li pričamo o tome zbog ulaska u EU žrtvujemo nerođene bebe i da li uopšte na taj način može da se razgovara o ovom zakonu u parlamentu danas, 2020. godine? Problem roditelja koji su akteri u ovom problemu i dece koja možda žele i ne žele da saznaju istinu datiraju iz vremena SFRJ, SRJ, kada smo bili SCG i danas kada smo Republika Srbija. Znači, pričamo o tome da smo promenili četiri državna sistema, četiri države praktično od kada datira taj problem. Institucije koje su radile onaj posao koji rade i danas, a da su neki pojedinci, očito na neki organizovan način radili stvari koje su dovele do toga da su mnogi roditelji ostali bez svoje dece i onda kada posle izvesnog broja godina njihovog lutanja i dokazivanja toga, i možda neki od njih su i našli svoju decu. Ta deca su rekla da jednostavno ne žele da razgovaraju o toj temi. Mi danas razgovaramo o nečemu što je istorija u Srbiji, a palo je u odgovornost SNS da treba da pokuša da reši problem tih roditelja da bi saznali istinu. Ne samo njihovu istinu pojedinačno, i ovo društvo treba da interesuje ova istina zato što je od velikog značaja da ovakve stvari ne treba da se ponavljaju, ne u ovoj zemlji, nego u bilo kojoj. Ja ću vam reči da i neke razvijene države EU kao što je Irska, kao što su neke druge države imale iste ovakve probleme. Zbog toga i jeste taj sud za ljudska prava u Savetu Evrope po određenim modelima radio svoje presude. Očito je ta gospođa Zorica Jovanović u toj krajnjoj svojoj nemoći da nađe rešenje za istinom posegla za time da se obrati Sudu za ljudska prava u Strazburu. To je bilo mnogo, mnogo godina pre nego što je SNS preuzela odgovornost za vođenje državom, tako da je presuda došla u vreme kada smo mi preuzeli vođenje ove države 2013. godine. Sama presuda govori o tom mehanizmu rešavanja problema roditelja i njihov model rešavanja je taj, donesite zakon, rešite probleme svih roditelja ukoliko to možete na najbolji mogući način, znajući da su ti problemi stari 30 i 40 godina i znajući da za to postoje određene materijalne naknade, jer mnogi od njih neće naći bilo kakve dokaze da mogu da dokažu da im se to desilo. Manipulacija emocijama roditelja i dece u političke svrhe je najveći stepen zloupotrebe koje mnogi politički akteri i pojedinci i stranke kojih danas nema ovde rade da bi interese tih roditelja osujetili da saznaju svoju istinu. Mi danas donosimo zakon da bi podržali da roditelji saznaju istinu. Da li je on dobar ili loš, mi moramo od nekuda da počnemo, mi moramo da počnemo da rešavamo probleme tih ljudi da otvorimo institucije, a jedino zakonskim putem možete otvoriti, obavežemo predstavnike institucija da dobiju materijal, dokaze sa kojima će se voditi sudski sporovi. S druge strane mi ovim zakonom teramo sudove da počnu da vode ove procese na krajnje efikasan, profesionalan način, da ta istraga ne mora da ide samo od strane onih koji su direktno pogođeni ovim zakonom, već i od onih koji su nasledili sve te probleme čitavih porodica. Zato smo i stavili u predloge, da ukoliko nisu roditelji ili su umrli, mogu njihovi srodnici, braće, sestre da pokrenu ove sudske postupke. Ono što može da se vidi da su razgovori sa nevladinim organizacijama trajali jako dugo, više od dve godine i da su ovde gotovo svi poslanici imali prilike da razgovaraju sa različitim udruženjima građana koji se bave ovom temom, a sa druge strane mi smo imali čak i neke kolege i koleginice koji su direktno, čije su porodice bile pogođeni ovim problemom. Znači, u direktnom kontaktu smo mogli da čujemo šta je to što ih negde tišti, šta je to što je suština i šta je to što je najvažnije u stvari za njih. Cela priča onih koji jednostavno žele danas da se stave na stranu protiv ovog zakona je ta da svodimo na pare, na nekih deset hiljada evra kao obeštećenje. Mi to jednostavno ne želimo da u ovom zakonu stavimo kao prvu stvar o kojoj razgovaramo. To je poslednja karika o kojoj pričamo danas, to je onda kada se iscrpe sve pravne mogućnosti da se donese bilo kakva presuda. Juče je inače na konferenciji za štampu, znate kada novinari hoće da izvuku iz konteksta upravo taj deo priče, onda kažu – a zašto rešenjem konstatujete da ne može jednostavno da se vodi dalje sudski spor, a u stvari istrgnu iz člana 21. ceo stav koji kaže – ako ne mogu da se utvrde činjenice koje objašnjavaju šta je se nestalim novorođenim detetom, tek onda sud može da konstatuje, znači nakon celog sudskog postupka koji ima pravo i žalbe i kod apelacije i svih postupaka, kad iscrpite sve pravne mogućnosti, tek onda radite to rešenje kojim kažete da jednostavno ne postoje mogućnosti da se uopšte do kraja utvrdi činjenica, odnosno istina, odnosno dokaže to. Prema tome, ono što je važno reći to je da ovim zakonom je potpuno definisano pored toga što je komisija radila u ovih dve godine, komisija na nivou Vlade Republike Srbije, gde je ministar unutrašnjih poslova zaista preuzeo svu odgovornost, ono što onda kada su bili anketni odbori nije hteo ni da se pojavi, danas imamo ministra unutrašnjih poslova koji u protekle dve godine imao hrabrosti da se suoči, da ima sastanke sa udruženjima roditelja, da pojedinačno razgovara sa njima o tim problemima, da prikupi zahteve, da vidi o kojem broju inače roditelji slučaja se radi. Preko hiljadu zahteva i roditelja je potpisalo da želi da jednostavno otvori te sudske postupke, a da ta komisija otvori vrata institucija gde će naći svu dokumentaciju. Imali smo prilike da čujemo od koleginica da su postojali dupli protokoli, trodupli protokoli u zdravstvenim institucijama u kojima su deca rođena. Prema tome, mogućnost da vi uđete i utvrdite istinitu dokumentaciju je u stvari najteži posao. Ova Vlada je preuzela tu odgovornost da jednostavno omogući roditeljima da nađu tu dokumentaciju, jer na sudu je jedino relevantna dokumentacija, dokazi. Na osnovu vođenja sudskog postupka, znači sudovi i MUP su institucije koje su nadležne za sprovođenje ovog zakona. Dalje, načela postupka. Čuli smo da je u načelima najvažniji deo istraživački deo, zatim hitnost postupka, ono što je najvažnije da ne čekamo po nekoliko meseci, godina da se zakazuju ročišta. Zatim, deo koji se odnosi na poverljivost podataka što je od velikog značaja. To je za same sudske postupke jako važno. Ovaj amandman kojim jednostavno Odbor želi da tim sudijama da jednu dodatnu vrednost, da budu specijalizovane kada vode ove postupke, da prođu određenu vrstu obuka, pokazuje samo želju Vlade Republike Srbije da kroz ovaj zakon da punu podršku sudovima da nesmetano rade ovaj svoj posao i da da podršku roditeljima da se zaista izbore za svoju istinu i za svoja prava na sudu. Na kraju, ono što smo dobili sudskom presudom Saveta Evrope, to je da će eksperti Suda za ljudska prava nadzirati sprovođenje ovog zakona. To znači da će njihovi eksperti sigurno biti u kontaktu sa sudijama koji će suditi ove postupke i hteti da znaju dokle smo stigli, kao društvo, u pokretanju ovih postupaka i koliko smo zaštitili prava tih roditelja koji imaju ovaj problem. Prema tome, na kraju ovog izlaganja želim da kažem da nismo hteli kao SNS, da se sakrijemo iza predstojećih izbora, pa da kažemo – neka sledeća Vlada, neki sledeći poslanici će donositi ovako teško zakone. Hteli smo krajnje otvoreno da izađemo ovde pred građane Srbije i da kažemo – ovo je prvi korak da institucije koje nisu radile svoj posao uzmu odgovornost za ovaj posao i rade onako kako je u interesu građana i ljudi koji žele pravo i pravdu. Prema tome, mislim da je zaista maliciozno da bilo ko napada ovakva rešenja na načine da pričamo o trgovini decom, da pričamo o tome da zarad EU mi želimo da jednostavno žrtvujemo bilo koga na bilo koji ružan način. U Danu za glasanje SNS i ja kao poslanik podržaću ovaj zakon. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, naziv ovog Predloga zakona koji je pred nama posle višedecenijske afere jednog od najvećih zločina – krađe beba iz porodilišta od njihovih roditelja je u najmanju ruku licemeran, da ne upotrebim neki drugi izraz. Mi smo i tu reagovali, kao ozbiljna poslanička grupa. Ovo ne bi trebalo da se nazove samo zakon o krađi beba, već da ima i onu pravu konotaciju koja zaista i jeste, da je u pitanju međunarodna trgovina tek rođenim bebama. Da je to tako, ustanovio je i Anketni odbor u mnogim slučajevima, o čemu je govorila koleginica Radeta, 2005. godine, ali i kasnije Radna grupa, 2010. godine, koja je bila zadužena za izradu jednog zakona koji će da rasvetli sve okolnosti pod kojima su se ovakvi monstruozni zločini desili. Slavica Đukić Dejanović je bila predsednik Narodne skupštine, danas je, posle 10 godina, ministar i zaista je licemerno da ona danas kaže kako će ovaj zakon da omogući roditeljima koji sumnjaju da su im ukradene bebe da se ta njihova sudbina rasvetli. Šta je urađeno od tada? Evo, ovde sedi gospodin Ćosić, on ne može da govori, gospodine ministre, pa vi pokušavajte da razgovarate sa njim, da vam on kaže da li je i dalje po svom stavu. On je pomoćnik ministra pravde. Gospodin Ćosić je 2010. godine učestvovao ispred Vlade Mirka Cvetkovića i ministarke, tada, Snežane Malović u radu ove Radne grupe. On je izjavio da je nastupila apsolutna zastarelost i da niko ne može krivično da se goni ako se ustanovi da je neko dete ukradeno. Da li gospodin Ćosić i dalje ima takvo mišljenje, s obzirom na to da je danas Nebojša Stefanović rekao da to da su našli, pokušaću da ga citiram, ali ipak ću da ga parafraziram – našli smo mogućnost kako da se počinioci, ako se utvrdi krađa bebe u konkretnom slučaju, krivično gone, jer je u pitanju delo koje još uvek traje, s obzirom da je dete nestalo? Ja stvarno ne znam gde ste učili, da li ispred „Sava centra“ na onom platou ili ispred ove „Kombank dvorane“ Ustav i Krivični zakonik ove zemlje? Verujem da će gospodin Ćosić, kao odgovoran čovek, i dalje da ostane pri ovom stavu iz 2010. godine, jer Krivični zakonik jeste promenjen, ali ne u delu kada nastupa opšta zastarelost i ne u delu kada se tumači kada je neko krivično delo izvedeno i kada je svršeno krivično delo. Zato, nemojte da lažete jadne ljude, roditelje koji godinama traže istinu za svoju decu. Vi ste tek pošto ste upozoreni od EU i vaših mentora pristupili izradi ovog zakona. U stvari istina je takva da gospođa Zorica Jovanović, koja je sama pokrenula svoj slučaj ispred Evropskog suda za ljudska prava, je u momentu kada su je pozvali telefonom iz Ministarstva Republike Srbije, odnosno zastupnik naše zemlje u Strazburskom sudu htela da se sruši ispred telefona kada joj rečeno da treba da joj se uplati protivvrednost od 10.000, jer je utvrđeno da je njeno dete nestalo. Vi sada to što će ti roditelji da dobiju, eventualno, tu visinu naknade pokazujete kao epohalni deo ovog zakona. Dame i gospodo, zar to nije monstruozno? Vi nećete biti u situaciji, očigledno, jedino ako promenite Krivični zakonik, ali, znate, to je prosto nemoguće zbog tih svih odredbi da gonite krivično tog počinioca, a bacate prašinu u oči tim roditeljima.
Privodite kraju.
Znate, gospodine Arsiću, morate da imate malo sluha, pre svega kao čovek i kao roditelj, kad pričamo o ovakvoj temi da mi dozvolite da završim rečenicu. U sred moje rečenice vi me prekidate, ali to govori o vama i vašoj kulturi. [[Isključen mikrofon.]]
Koleginice Jovanović, ja razumem da ste nervozni. Ja vas razumem da ste nervozni zbog blizine izbora, to je vaš problem. Mi imamo Poslovnik. (Nataša Jovanović: Ništa te nisam pitala. Dosta, neću da te slušam.) Nemate potrebe da me vređate i da mi govorite kako ja nemam gram mozga. (Nataša Jovanović: Ja te znam dvadeset godina, molim te ćuti.) Nemate potrebe zatim, ja vama nisam se mešao u vašu diskusiju, nisam govorio da nemate pojma o čemu pričate, tako da vas molim da i vi poštujete dostojanstvo Narodne skupštine, a meni dozvolite da vodim sednicu onako kako je to predviđeno Poslovnikom. Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Hvala, potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije. Dame i gospodo narodni poslanici, teško je posle uvaženih narodnih poslanika sad na završetku, takoreći, današnjeg dana govoriti o ovom veoma važnom zakonu. Ono što je bitno, a to je da je ovaj zakon trebao biti donesen još za vreme stranke bivšeg režima, a nije donesen iz samo njima znanih razloga. Drugo, po ovoj temi ne treba postupati sa dnevno političkog aspekta i upravo oni narodni poslanici koji su to izgovarali danas, ove reči u Visokom domu, nema ih sada u Narodnoj skupštini, napustili su, a upravo su oni pokušali da priđu ovoj temi sa dnevno političkog aspekta. Radi se o Vladimiru Đuriću i o gospođi Macuri. Kao što je i ministar napomenuo, imam osećaj da oni uopšte nisu pročitali zakon i zato su predložili da zakon treba da se povuče. Međutim, po mom sudu zakon treba usvojiti i u svoj primeni on će pokazati da li neke odredbe treba menjati ili ne. Ono što imam utisak ovih meseci, a da ne kažem i godina, to je da neke nevladine organizacije pomalo zloupotrebljavaju ovaj izuzetno osetljiv problem, pa predlažu upravo da se povuče zakon, kako bi dalje na ovom osetljivom problemu trajao haos koji traje, kako vidimo, nekoliko desetina godina. Cilj ovog zakona je, to smo se danas svi složili, da utvrdi istinu. Naravno, ovaj zakon propisuje posebni postupak za utvrđivanje činjenica o statusu novorođene dece za koju se sumnja da su nestala u porodilištima u Republici Srbiji. Utvrđuje se nadležnost državnih organa, što je vrlo bitno, u tom postupku, ali istovremeno i određuje se pravična nadoknada, ako bude utvrđeno, da je povređeno pravo na porodični život roditelja novorođenog deteta. Dobro je, dame i gospodo narodni poslanici, što je dat odgovor na glavne primedbe ovog zakona od strane Udruženja roditelja, iako su uvaženi narodni poslanici, a nema ih niti Vladimira Đurića, ni gospođe Macure, tvrdili da to nije učinjeno. Učinjeno je, kao što ste videli, dati su odgovori na primedbe. Nažalost, naših političkih protivnika, ovih iz Saveza za Srbiju, danas nema u ovom visokom Domu, na ovoj sednici Narodne skupštine da raspravljaju i oni o ovom problemu. To govori o njihovom odnosu prema ovoj problematici o kojoj raspravljamo a oni uostalom i nisu imali osećaj da ovaj zakon stave na dnevni red Narodne skupštine, kada su to mogli. Za to vreme oni danas tumaraju po gradovima Republike Srbije i inostranstvu i optužuju svoju zemlju, kao na primer, su išli nedavno u Brisel, ovih iz Saveza za Srbiju, na čelu sa Draganom Đilasom, zvanom Điki mafija, Zelenovićem i Nikolićem, i optužili Srbiju da je to zemlja koja dramatično nazaduje od 2012. godine, od kada je na vlast došla SNS. Oni su poslali i pismo u Brisel u kojem se kaže, citiram – Srbija je doživela dramatično nazadovanje od kada je došlo do uspona SNS i njenog dolaska na vlast 2012. godine. Završen citat. Upravo, uvaženi građani Republike Srbije vidite da je istina obrnuta, da je Srbija upravo, od kada je SNS došla na vlast, doživela reformski preporod u ekonomskom, društvenom i svakoj drugoj oblasti. To je Đilasov i ovih iz Saveza za Srbiju, odnos prema građanima Republike Srbije, ali odnos prema državi Srbiji. To je vrlo važno da poštovani građani vidite kako oni tretiraju i vas a i državu u celini. Takve optužbe monstruozne, može samo onaj da izrekne koji je operisan od minimuma patriotskog osećanja i odgovornosti prema svojoj zemlji. Ništa bolje nije ni njihov glavni lider Savez za Srbiju, Boško Obradović. Ja ću uzeti malo vremena da bi mogli shvatiti šta je juče izgovorio, da vidite o kakvom se čoveku radi. To je onaj Boško Obradović koji je izvršio, kako se sećate, da vas podsetim uvaženi poslanici, a i vas građani Republike Srbije, koji je izvršio upad u RIK i napad na članice RIK, to je onaj koji je izvršio upad u opštinu Pećince, to je onaj koji je izvršio napad na predsednika Administrativnog odbora Skupštine Republike Srbije, dr Aleksandra Martinovića, to je onaj koji je izvršio upad u kabinet predsednice Narodne skupštine Republike Srbije, Maje Gojković, to je onaj koji je izvršio upad u policijsku stanicu u Guči, to je onaj koji je izvršio napad na novinarku „Pinka“, to je onaj koji je pokušao upad u REM, to je onaj koji tražio streljanje predsednika Republike, Aleksandra Vučića, i predsednicu Vlade Anu Brnabić, to je onaj koji je pokušao upad u zgradu Predsedništva Republike Srbije, to je onaj koji je tražio od Vojske Republike Srbije da izvrši državni udar, to je onaj koji je izvršio upad sa testerom u zgradu RTS, to je onaj koji je izvršio upad u zgradu skupštine opštine Gornji Milanovac odakle ga čuvar izbacio iz zgrade, to je onaj koji je zapretio predsedniku Vučiću šamaranjem, to je onaj, verovali ili ne, koji je 19.11.2019. godine izjavio, citiram – Vučić mora na hitnu operaciju srca u SAD, kako bi preživeo, baš zato sada je pravi trenutak da se intenziviraju napadi na njega i svih oružja. Završen citat. Ovo ne bi izgovarali ni najveći neprijatelji Republike Srbije. To je onaj koji je oktobra 2017. godine uneo kamen u ovaj visoki Dom Narodne Republike Srbije za koji je rekao da je kamen sa KiM i time ponizio sve Srbe sa KiM ,a nije, radilo se o kamenu iz Stare Pazove ili iz Inđije, utvrđeno je kasnije. To je onaj koji je marta 2019. godine, pokušao upad u zgradu Skupštine grada Beograda, to je onaj koji je 2017. godine, vršio upad u RTS i hteo se uključiti u program, to je onaj koji je marta 2019. godine zajedno sa Đilasom i Jeremićem rušio ogradu ispred Predsedništva Srbije, to je onaj Boško Obradović, koji je decembra 2019. godine srpskom zastavom i kopljem otvarao vrata Skupštine Republike Srbije, i hteo da upade u tu istu Skupštinu. To je onaj koji je 27.12.2019. godine, upao u Narodnu Skupštinu i napao dr. Martinovića, i hteo je izazvati haos u ovom visokom domu. To je onaj koji je nazvao gospodina Mićunovića, komunistom i lažnim patriotom, a on mu je odgovorio – mene ne interesuje politički huligan Boško Obradović, koji pokušava da u naš politički život uvede tabloidno prostaštvo. Zašto sam ovo sve govorio? Poštovani građani Republike Srbije i narodni poslanici, da vidite o kakvom se čoveku radi, a njega je najbolje okarakterisao juče 26.12.2020. godine, Goran Ješić, koji je rekao Zoranu Lutovcu kada je optužio vlast za kampanju protiv migranata, citiram – a možda sve to ima neke veze, sa jednom budalom, Boškom Obradovićem, što tumara po Srbiji sa okićenom kladnjačom i širi strah, širi laži i laže kao pas i od nesrećnih ljudi pravi političku kampanju. Evo ove napred njegove ispade sam naveo da vidite kako je njegov saborac Goran Ješić, njega okarakterisao , citiram, kao budalu. Evo, javljaju se po medijima i tvorci monstruoznog filma o Aleksandru Vučiću, koji ima za cilj, kako ste videli da demonizuje njegovu ličnost i svega onoga što je učinjeno u ovoj zemlji, pod vlasti Aleksandra Vučića. Ja sam analizirao ličnosti, autora i aktera izjave o predsedniku Vučiću o filmu, i da vam kažem da nisam po struci samo istoričar, nego i pedagog, koji je polagao nekoliko ispita iz psihologije i imam nekoliko radova iz psihologije. Radi se o ljudima Ljubodragu Stojadinoviću, Vesni Mališić, Branka Prpa, Miša Brkić, Biljana Stepanović, Zoran Gavrilović, Žarko Trebešanin, Slaviša Lekić i gospodin Popadić. Samo ću dve ličnosti po dve rečenice, Vesna Mališić, poštovani građani ako pratite njene tekstove, strano joj je sve što je srpsko i državno. Tako je 1.12.2019. godine u „Utisku nedelje“, rekla, nećete verovati da je ovo izrekla, ali proverite, citiram – da je Srbija ludnica, a da su građani, većina građana Republike Srbije luda. Završen citat. U toj emisiji, predsednik Udruženja novinara Srbije joj je preporučio da napusti profesiju novinara. Ako je to rekla za građane da su ludi, i za državu Srbiju da je ludnica, onda niste mogli ništa očekivati da u ovom filmu pozitivno kaže o Aleksandru Vučiću. Druga ličnost koju sam analizirao, u nekoliko rečenica jeste dr. Branka Prpa. Verovali ili ne, ali sam dobio službeni odgovor, kao direktor Narodnog istorijskog arhiva u Beogradu, formirala je komisiju 2004. godine, koja je uništila dokumentaciju o navodnom samoubistvu Predraga Gojkovića , o kojem smo ovde često diskutovali, u stanu Saše Jankovića, zvanog Saleta prangije, 1993. godine i time učinila zločin prema istorijskog građi trajne vrednosti. Zato, poštovani građani neka vas ne čudi to što iznosi najgnusnije laži o Aleksandru Vučiću, u ovom filmu. Ona je toliko nisko pala, ta moralna gromada, dr Branka Prpar, da je optužila Aleksandra Vučića za ono što on nikada ne bi učinio nikome. Njene optužbe, ovo je važno da shvatite, imaju za cilj da zamagle i prikriju pravu njenu ulogu u tome zašto optužuje Aleksandra Vučića. E, to je istina. Drugi, Slaviše Lekić, potpisnik grupe od 88, koji su optužili Republiku Srbiju za destabilizaciju u Crnoj Gori. Neću da govorim o njemu pošto ga vrlo dobro znate. On je jedan od potpisnika ovog apela koji su optužili Republiku Srbiju. Samo da kažem dve ličnosti koje su se našle tu.To su Latinka Perović, Stjepan Mesić, Milan Kučan, dalje da ne govorim, jer smo o tome već ovde govorili. Dakle, strano mu je sve što je srpsko i što je napredno u ovoj zemlji. Zajednička karakteristika svih ovih aktera u filmu „Vladalac“ jeste, po mom sudu, evo bavio sam se kao čovek hajde da kažem struke, prvo da su te osobe izrazito destruktivne i izražavaju samo destrukciju u svojim nastupima. Drugo, da su to osobe sa naglašenim crtama ponižavanja i omalovažavanja posebno ako im date novac da omalovažavaju. Treće, da su to osobe namćori, crte lica im govore. Četvrto, da su to osobe sa izrazitim psihičkim nedostacima, pa je potrebno, po mom mišljenju po dva psihologa ponaosob da se bave njihovim psihičkim nedostacima, kako bi im umanjili i sanirali određene nedostatke. Za razliku od njih i ovih plaćenika koji su ih platili za ovaj film, Aleksandar Vučić je veliki srpski državnik, veliki srpski reformator i iznad svega veliki srpski rodoljub i patriota koji nikada, baš nikada, neće učiniti nešto na štetu srpskog naroda i nacionalnih manjina u Republici Srbiji. Poštovana predsednice, u danu za glasanje, kao i ostale moje kolege iz SNS, naravno da ćemo glasati za ovaj zakon. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, jedan od zakona o kojem danas raspravljamo jeste jako osetljiva tema. Mene čudi kod nekih kolega, narodnih poslanika, što u ovoj raspravi ne nalaze meru koja odgovara onome šta predlagač zakona, odnosno Vlada Republike Srbije želi da postigne i šta želimo mi kao narodni poslanici koji hoćemo da podržimo ovaj predlog zakona. Čini mi se da se ovde jedna dobra namera i dobro napisana, izvrgava ruglu. Ja to moram tako da kažem, bez obzira da li su neke primedbe opravdane ili nisu, sa nekim stvarima ne smemo da se igramo. Ovde je reč o zakonu koji će nekim naših građanima da promeni život. Znači, ne raspravljamo više da li je bilo otetih ili nestalih beba, to nije tema. Tema ovog zakona je da se utvrdi u svakom pojedinačnom slučaju da li je došlo do nestanka bebe i kao posledica takvog rešenja, nadležnog suda, da se pokrenu neki drugi postupci. Nema ovde nikakve priče ni oko EU, mada su neki hteli i na to polje to da prebace, pa iz iste poslaničke grupe neki kažu – eto izvršavate, ali izvršavate pogrešno; drugi – zašto izvršavate, ne želimo u EU itd. Malo neke stvari postavite na svoje mesto. Slušao sam kolege poslanike kako kažu - zašto je javnost isključena iz ovog postupka. Nije isključena. Moram da postavim jedno pitanje tom istom kolegi koji je to rekao. Da li bi on voleo iz novina da sazna da nije dete svojih roditelja koje je smatrao da jesu? Da li bi voleo to da sazna iz novina? Neka se stavi na mesto tih ljudi, pa onda neka kritikuje neke odredbe ili neka prestane da priča gluposti zarad jeftinih političkih poena. Jeste ovo tema koja godinama… Čini mi se različitog inteziteta je bila svih ovih godina unazad. U nekim trenucima je stavljeno pod tepih, u nekim trenucima je to dobijalo neke dimenzije, ne mogu nikako da kažem nezaslužene, ali neočekivane u nekom određenom trenutku. Imali smo i te anketne odbore, imali smo i komisije, imali smo svega i svačega, sada prvi put imamo nešto što reguliše zakon i obaveze nadležnih organa koji treba da sprovode zakon. To su sudovi. I kad neko kaže da li postoji to nezavisno telo? Šta ćete nezavisnije od suda? Sa posebnim ovlašćenjima dajemo sudu i posebno ovlašćenje ovim zakonom, a pored svih onih ovlašćenja koje sud ima. Ne znam da li postoji neko nezavisnije telo, jedni Narodna skupština. Ne postoji. Znate, kada hoćemo nešto da izvrnemo ruglo onda se hvatamo za neke takve sitnice, pa onda raspravljamo i licitiramo oko iznosa novčane naknade i tako dalje, ko je treba da podnese, ko je šta odgovorio. Ljudi, propust su načinili neki u to doba, a to su bile neke javne ustanove gde je osnivač bila država, nisu bili državni organi ali su radili na osnovu ovlašćenja koje su im tada data zakonom za ta ovlašćenja i sprovođenje tih ovlašćenja garantovala je država, naravno, iako sada ova vlast nije kriva ništa ali zbog nekog kontinuiteta i ozbiljnosti države mora da obeštećuje te građane. Možemo da licitiramo oko mnogih stvari, da li je nešto trebalo ovako ili onako, ali nemojte da se bavimo tim pitanjem ili kao što su neke kolege rekle - ovo je zakon kojim ćemo mi da isplatimo štetu roditeljima nestalih beba i da se tu sve završava. Ne. Što ne kažete da tada sve počinje, jer ako sud utvrdi da je beba nestala ili oteta ne može tužilac više da žmuri i da kaže nema krivičnog dela. Ne može. Sad mora da pokrene postupak i tužilačku istragu da utvrdi, odgovornost svakog pojedinca šta je bilo sa tom bebom, i ako je moguće da se sazna gde je ta beba, odnosno sada već odrastao čovek. Rad po ovom zakonu je samo prvi korak. Možemo sada da pričamo i polemišemo da li je nastupila zastara ili nije, o rokovima, slušao sam i te gluposti, apsolutno zastarelo. Ne može apsolutno da zastari. Ne može nikako, jer posledice još traju. Koje su posledice? Evo, neka sad ta nestala beba, sad već odrasli čovek preda zahtev bilo kom državnom organu, bilo kojoj državi, za bilo kakvu ispravu, da li pasoš, ličnu kartu, nešto drugo, prekida sve rokove i ponovo sve kreće ispočetka. Problem će da bude u onom delu gde tužilac, jednostavno, zbog protoka vremena, a to ne može da bude odgovorna ni SNS, ni Aleksandar Vučić, i bioloških posledica kao što je prirodna smrt, nema protiv koga da pokrene krivični postupak, ali će svejedno dok ne utvrdi i te činjenice morati da vodi nekakav krivični postupak. Znate, možemo da pričamo o mnogim tim stvarima, ali niko ne može da me ubedi da protokoli koji su tada bili u bolnicama i porodilištima, da su uništeni, nestali, da se ne zna ko je kada bio te noći dežuran, koja je bila babica, koja je bila medicinska sestra, medicinski tehničar i tako dalje. Svi ti podaci protokola i dan danas postoje. Pa, ne može tužilac tek onako da kaže – ne znam protiv koga. Pa, i sami oštećeni znaju koji su lekari bili tu. Znači, cilj je samo da se, eto, nešto napadne da bi se napalo i da su to želje za sticanjem političkih poena SNS i Aleksandra Vučića pred predstojeće izbore. Samo nešto da kažem, ovaj zakon je upućen u Narodnu skupštinu još marta meseca 2018. godine. Što nije bio na dnevnom redu, leži na svakom od nas narodnih poslanika deo odgovornosti. Kolege poslanici koji su to napadali zašto sada diskutujemo o ovom zakonu, posle dve godine, dok je on u Narodnoj skupštini, ne u fioci, svaki narodni poslanik je dobio Predlog zakona, ja moram da postavim pitanje - zašto ste predlagali dopune dnevnog reda i u tim dopunama dnevnog reda isključivo tražili da se zakoni koje ste vi napisali ili članovi vaše poslaničke grupe nađu na dnevnom redu? Što niste predložili da se ovaj zakon nađe na dnevnom redu? Odakle sada ta naknadna pamet? (Vjerica Radeta: Ko, bre, to? Kome se obraćaš? Nama?) Znači, ja sada to pitanje postavljam i ovima iz bivšeg režima i svi koji su tražili dopune dnevnog reda, pa kažu – eto, posle dve godine izvadili ste zakon iz fioke. Ma, nismo ga mi izvadili iz fioke, on je danas na raspravi zato što su narodni poslanici i Vlada Republike Srbije tražili da bude na dnevnom redu. Pitam kolege poslanike koji tvrde da smo dve godine krili ovaj zakon od njih, a imali su ga u rukama i toliko su brinuli o nestalim bebama i njihovim roditeljima da ni jedan jedini put nisu tražili da se predlog zakona nađe na dnevnom redu Narodne skupštine. E, pa to je licemerstvo. To je licemerstvo. Vlada je odradila svoj deo posla. Na nama poslanicima je deo odgovornosti što to nije ranije izglasano, ali ne možete sve da prebacujete samo jednima, a da ne prihvatite i deo odgovornosti. Baš u tome i jeste problem, što mi želimo da prihvatimo odgovornost za sve što smo radili i za neke posledice koje ljudi trpe, a sa kojima mi nemamo nikakve veze. I, slažem se, kada započnu sudovi rad po ovom zakonu, otvoriće se i arhive vezano za anketni odbor i za svedočenja raznih oštećenih roditelja čije su bebe nestale ili otete. Biće pokretani krivični postupci protiv odgovornih u zdravstvenim ustanovama, a pravo da vam kažem, jedino mi je žao što ne možemo da promenimo i Krivični zakonik, da se lica koja su otimala nekome decu osuđuju na 40 godina ili na doživotni zatvor bez mogućnosti pomilovanja, kao i za silovatelje. Razlog je jednostavan - ljudska pohlepa nikada ne može biti dovoljno kažnjena zakonom kada upropašćuje mlad život koji još nije zakoračio u pravom smislu reči u svoju budućnost. Postavljam pitanje, kada se završi sve ovo i kada se neki postupci okončaju i kada se sazna istina, kada se roditelji konačno sa svojom decom sretnu, znam da će roditelji svakako biti srećni. Biće srećna i ta deca, ali koliko će to uticati na njihov život i koliko će ga promeniti… (Vjerica Radeta: Kako znaš da će biti srećni?) Valjda je čovek srećan kada pronađe svoje prave roditelje i valjda je čovek srećan kada pronađe svoje dete posle decenija. Postavljam pitanje - koliko će to uticati na njihov život, koliko će ga promeniti i da li postoji mogućnost da oni koji su zaslužni za njegovo odvajanje od njegovih bioloških roditelja mogu da budu kažnjeni zakonom koji propisujemo?
Pravo na repliku, narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Prepoznala sam se u komentaru kolege Arsića. Iznenađena sam da kolega, iako je zakon dve godine u fioci, nije uspeo i nije stigao da ga pročita, jer nije nijednu rečenicu rekao o zakonu. Pričao je neke svoje opservacije, šta bi bilo kad bi bilo, ali o onome što piše u zakonu baš ni jednu rečenicu. Naravno da je zakon bio u fioci. Pa, nije valjda visio na ofingeru? U fioci dve godine. Činjenica je da vi sada čistite fioke, da imamo na dnevnom redu u okviru jedne tačke, ne znam, 20, 30 tačaka dnevnog reda. Znači, onaj napad demokratije vas je kratko držao. Opet ste se vratili na staro. Vi imate na dnevnom redu u okviru iste tačke Zakon o vojsci i Zakon o igrama na sreću. Zaista neverovatno. Kaže kolega Arsić - zašto mi nismo podneli predlog zakona vezan za ove nestale bebe, odnosno otete bebe, odnosno prodate bebe. Pa, mi smo podnosili razne predloge zakona, između ostalog smo predlagali da se menja Porodični zakon, da se zabrani usvajanje dece od strane stranaca i to je mogao biti, recimo, početak u rešavanje i ovog problema, jer su mnoga deca koje roditelji sada traže upravo prodati strancima, bogatim strancima. Kolega Arsiću, dame i gospodo, poštovani narode, mi srpski radikali smo podneli predlog za nov Zakon o izvršnom postupku i obezbeđenju i uz taj predlog priložili više od sto hiljada potpisa građana Srbije i vama na pamet nije palo da to stavite na dnevni red i onda nas pitate zašto nismo podneli ovakav neki zakon i vi pričate o licemeru? Ako je i od vas, previše je.
Narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite.
Ako na moju diskusiju jedino mogu da se upute uvrede o tome da ja zakon nisam čitao, da je dve godine on bio u fioci… Kada neko kaže da je nešto u fioci, znači da se krije. Nijedan zakon koji uđe u Narodnu skupštinu kao predlog zakona ne može da bude sakriven i svaki narodni poslanik ga dobije najkasnije narednog dana od dana kada je Narodna skupština dobila taj predlog zakona. Predlog zakona je upućen u Narodnu skupštinu 20. marta 2018. godine. Druga stvar, nemojte da mi stavljate u usta ono što ja nisam rekao. Ja nisam rekao zašto niste napisali novi zakon. Ja samo postavljam pitanje ako ste toliko zainteresovani bili da se ovo nađe kao tema na dnevnom redu Narodne skupštine, zašto niste tražili prilikom utvrđivanja dnevnog reda da ovaj zakon bude uvršten na dnevni red? To sam ja pitanje postavio. Niste trebali da pišete novi zakon. Potpuno razumem, ako je želja za replikom bila da pričate o Zakonu o izvršenju i obezbeđenju, to je vaše pravo u replici, ali nemojte, molim vas, da mi stavljate u usta ono što nisam rekao i da izvrćete moje reči. Zaista, to nikuda ne vodi. Građani su videli pre samo nekoliko minuta o čemu sam ja pričao.
Narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Nije baš ovako kako kolega Arsić kaže. Da tražimo da se stavi na dnevni red ovaj predlog zakona ne bi nam na pamet palo. Kamo sreće da ga ni danas niste stavili na dnevni red, zato što ovaj zakon ne rešava problem koji je evidentan, koji postoji u Srbiji decenijama. Rekli smo i kada smo pre govorili, ne optužujemo mi vas za nešto što se dešavalo pre 20, 30 i 50 godina, ali smo vam skrenuli pažnju da ovim zakonom nećete rešiti problem. Nećemo rešiti problem. Problem je celog ovog društva. Kakav je naš odnos prema ovom predlogu zakona i prema toj „fioci“ gde se zakon krije? Pa evo, zakon je u proceduri od 20. marta 2018. godine, a mi smo amandmane imali 29. juna 2018. godine. Što ste naše amandmane držali u fioci? Što niste izašli sa predlogom i sa amandmanima? Hvala.
Prvo zakon, pa onda amandmani na zakon. Tako ide procedura. Da li Zvonimir Đokić želi reč? (Da) Izvolite.
Zahvaljujem, poštovana predsednice. Kada čujem priče o anketnim odborima koji su bili formirani u prethodnom periodu u ovoj Skupštini i koji su tobože rešavali probleme nagomilane u prošlosti, mene to odmah asocira na jedan kratki vic. Ja moram da vam ga kažem, kratak je, jedna rečenica. Glasi ovako:“Neka, neka, samo neka on krade sve te silne milione i neka pljačka narod, ali kada mu izreknemo partijsku opomenu ima da se puši“. E, takav je ishod i takvi su rezultati svih tih anketnih odbora i svih tih zaključaka koje su oni donosili. Ni jedan problem nije rešen, samo su gurnuti pod tepih. Toliko o tim anketnim odborima i načinu rešavanja problema preko anketnih odbora. Nestanak i krađa beba ili trgovina bebama nije naš problem, nije srpski problem, nije problem samo sa ovih prostora, nije to naš izum, nestanak i krađa i trgovina bebama je međunarodni problem. Događao se i poznat je od davnina i to je pojava u mnogim zemljama i mnogim delovima sveta. Naravno, nama najpoznatiji slučajevi su sa ovih prostora, nažalost iz Srbije i iz svih ostalih republika bivše SFRJ, ali bilo ih je i u svim zemljama istočne Evrope. Bilo ih je i u Španiji za vreme Frankovog režima, bilo ih je i u Argentini za vreme vojne hunte, u Irskoj gde je katolička crkva odvajala decu od majki za koje su oni procenili da su nepodobne iz nekih razloga da budu majke. Znači, nije to naš izum. Bilo je slučajeva u Grčkoj, Francuskoj, Italiji, Portugalu, Maleziji, Tajlandu, Kambodži i širom sveta. I ova vlast, današnja vlast predvođena SNS, bila bi možda i gora od svih prethodnih vlasti da nije sposobna da se suoči sa problemima, kao što smo bili sposobni i kao što smo se odlučili da se suočimo sa problemom, recimo, neisplaćenih razlika vojnih penzija, kao što smo bili hrabri da se suočimo sa problemom rešavanja stambenih pitanja pripadnika snaga bezbednosti ili na kraju krajeva, evo ovih dana da rešavamo status boraca, ratnih vojnih invalida, članova njihovih porodica itd, sposobno smo da stanemo u koštac i sa ovim problemom. Znamo da ni jedan zakon nije idealan, znamo da sa ovim zakonom nećemo rešiti baš sve probleme. Ovaj zakon je kompromis između naših želja i mogućnosti. Mnogo je udruženja roditelja čija su deca nestala, svi oni imaju neke svoje zahteve, negde se slažu, ali boga mi negde se i ne slažu. U pripremi ovog zakona sve te želje, svi ti predlozi uzeti su u obzir, o svima se razmišljalo. Pre svega, kao početna platforma bila je odluka Evropskog suda za ljudska prava koji je doneo onu čuvenu presudu o kojoj neću sada pričati i na osnovu koje smo mi krenuli. Svakako da nam je cilj bio da rešimo status tih nestalih beba, da roditeljima damo koliko-toliko zadovoljavajuće odgovore, svesni da nećemo moći kakav god da je zakon, da ispunimo one njihove krajnje želje, a to je susret sa njihovom nestalom decom. Podržavam ovaj predlog zakona iz više razloga, neću moći sve da ih nabrojim, ali između ostalog smatram da je zakon pravedan jer pruža mogućnost svim roditeljima nestalih beba, nestale dece, da pokrenu kao predlagači postupak koji je predviđen ovim zakonom. Rešenje tog postupka neće možda sve zadovoljiti, tj. onaj krajnji ishod, zato što postoji više mogućnosti, ishoda, takvog postupka. Jedna od mogućnosti je da se predlog odbije ako se ustanovi da beba nije nestala, teoretski je moguće. Druga mogućnost je da se predlog usvoji i da se utvrdi status nestalog lica, tj. bebe i to na sledeće načine. Na primer, da se utvrde činjenice o smrti deteta, ako je moguće dokazati da je stvarno došlo do smrti. Zatim, da se utvrde činjenice koje dokazuju šta se sa nestalim detetom dogodilo i da u skladu sa presudom Evropskog suda se utvrdi koja institucija je odgovorna za nestanak deteta. Treća mogućnost ili četvrta, koja je već po redu, da se usvoji predlog ali da se konstatuje da nije moguće utvrditi status nestalog deteta, jer možda direktni učesnici u čitavom tom događaju možda i nisu živi. Prošlo je mnogo godina, u mnogim slučajevima i više decenija. Ne postoji dokumentacija, itd. Međutim, i u takvim slučajevima ovaj zakon predviđa koliko-toliko, da kažem, nadoknadu pretrpljene, teško je to reći, ali pretrpljene boli ili da se na neki način predlagaču da naknada koju je predvideo Evropski sud pravde do visine od 10 hiljada evra, zbog toga što nje ustanovilo da je onemogućeno roditeljsko pravo, tj. kako kaže jer je povređeno pravo na porodični život. To nije svakako adekvatna nadoknada. Pitanje je koliko ova država ima mogućnost i sredstava i snage da se suoči sa svim ovim problemima. Mnoga udruženja roditelja nestalih beba su davala i druge predloge. Bilo je tu i dobrih predloga, ali koji nisu bili adekvatni ekonomskoj moći i snazi ove države. Da smo mi 10 puta snažniji i moćniji itd, svi problemi bi se rešavali drugačije. Ovaj zakon je, kažem, zato kompromis između naših mogućnosti i naših želja. Mi bi smo najradije želeli da roditelji pronađu svoju decu ili makar da ustanove status te dece i radimo, činimo sve da do toga i dođe. Svakako podržavam ovaj predlog zakona, smatram da je dobar. Možda ćemo nekim manjim izmenama preko amandmana i popraviti sve to. Možda ćemo u nekom narednom periodu, poučeni iskustvima, ubuduće doći u situaciju i da popravimo ovaj zakon, tj. da unesemo još nešto novo u njega, ali za sada mislim da je dobar i predlažem svim narodnim poslanicima da ga prihvatimo. Hvala. (Nataša Sp. Jovanović: Poslovnik.)
Izvolite, po Poslovniku.
Gospođo Gojković, dozvolite mi da reklamiram član 159. i 157. Poslovnika, pošto smo na kraju rasprave o ovom predlogu zakona. Ja sam baš kao što je upućeno i vama i svim poslaničkim grupama upravo razgovarala sa gospodinom Radišom Pavlovićem. On je član Vladine Komisije za utvrđivanje otmice beba. Ovi podaci do kojih je Komisija u svom radu došla su frapantni. Potrebno je da istog trenutka predlagač ovlašćen, ako ste vi gospodine Đorđeviću, povučete ovaj predlog, jer ovaj predlog zakona ne može da ustanovi, odnosno ne može da na adekvatan način omogući ustanovljavanje svih pojedinačnih slučajeva, a samim tim, gospođo Gojković, da vam kažem kao odgovornoj osobi, predsedniku Narodne skupštine, da je u ovoj državi najveći problem zapravo u Tužilaštvu. Zamenik Republičkog javnog tužioca, po rečima gospodina Pavlovića, gospođa Jasmina Kiurski, koja je zamenik Zagorki Dolovac koja je nestala sa lica Zemlje, očigledno je namerno zataškavala istrage. Sam gospodin Pavlović je čovek koji zna da mu je dvoje dece, da su mu blizanci oteti 1988. godine. Dame i gospodo narodni poslanici, prošle godine je lično, kao član Vladine komisije, u prisustvu još pojedinih roditelja u zamrzivačima u Kraljevu video leševe 13 beba samo u jednom zamrzivaču.
Poslanice, povreda Poslovnika se ne obrazlaže na ovaj način.
Dozvolite mi, možda sam to zloupotrebila, ali pošto je kraj rasprave…
Nije još.
Dobro, ali približava se. U svakom trenutku predlagač može da povuče zakon iz procedure i ja vas molim ako ste vi ovlašćeni iz ovih i iz svih drugih razloga na predlog…
Hvala, prekoračili smo vreme. Ovo nije bila povreda Poslovnika, jer bi morala povreda da bude učinjena da bi bila povreda Poslovnika. Reč ima Ljubiša Stojmirović. Izvolite.
Poštovane koleginice i kolege, dođu tako u životu neka vremena gde moramo da donosimo veoma teške i sudbonosne odluke i normalno da to nije lako. Da je lako ne bi zadesilo nas, nego bi to neki mnogo pre nas uspeli da završe i da skinu muku sa svih ovih porodica, sa Srbije i svih nas koji danas učestvujemo u rešavanju ovog problema koji postoji već nekoliko decenija. Da li je jednostavno razrešiti ovaj problem? Normalno da nije i tu se svi slažemo. Svako od nas vidi po neku muku, tegobu ljudi koje je zadesila ova nesreća. Kada je Bog stvarao Zemlju i kada je čoveka i ženu postavio na Zemlju, on im je istovremeno i dao jedno zaveštanje, misiju da nastave vrstu, odnosno da rađanjem stvore nove naraštaje koji će razvijati ovu našu zemlju. Tada je ženi koja rađa usadio tu ljubav prema novorođenom detetu koja traje kod žena mnogo jače i duže, nego kod nas muškaraca. Kako neko može da meri muku i patnju svih tih ljudi kojima se desilo to zlo, ne znam ni ja kako da ga nazovem, da im neko ukrade dete, da proda to dete, da im učini najveću muku od koje ne znam da li postoji veća muka? Malopre reče kolega Arsić da bi voleo da mu neko kaže kako se osećaju ta deca kad posle 10, 20 ili nije važno koliko godina nađu svoje prave biološke roditelje. Ja imam jednu koleginicu koja je profesor univerziteta, vrhunski intelektualac, koja ima ovakvu muku. Njoj je sestra bliznakinja ukradena, hajde žena je, da ne pričamo o njenim godinama, ali posle nekoliko desetina godina ona je uspela da pronađe tu sestru. Pred njom je velika dilema. Kako saopštiti toj ženi da nije ono što jeste? Tridesetak godina je živela u jednoj porodici, imala srećan život, uspešnu karijeru i sada odjednom, ako joj to saopšti sve joj ruši. Šta je tu, po meni, najveća muka? Sudbina ili Bog su odredili da čovek umire jedanput, a kakav je slučaj sa roditeljima, sa ovom decom, sa tetkama, ujacima, strinama i svima onima koji su vezani za te slučajeve? Koliko puta oni umiru? Prvo, odmah po rođenju umiru, jer ih je neko sahranio, ukrao im je identitet i poslao ih na drugu stranu, kod drugih ljudi da im budu roditelji. Zatim, oni imaju život koji može biti manje ili više uspešan, imaju neku svoju prošlost i onda se desi jednog dana da im neko otkrije da oni nisu ono što jesu i tada umiru. Nije to tako lako 10, 20 ili 30 godina jednostavno izbrisati. Na kraju krajeva, umreće još jedanput kada se završava njihov biološki život ovde na Zemlji. Šta sad mi možemo da uradimo? Mislim da bi bilo dobro slediti vladiku Nikolaja Velimirovića koji kaže – nema ljudi koji ne znaju mnogo, niti onih koji znaju dosta, odnosno dovoljno. Budimo pametni i pratimo ovu njegovu mudrost i kažimo sebi – niste najpametniji, ne znate sve najbolje na svetu, niste ni oni pojedinci koji mogu za sebe da kažu da znaju dovoljno. Dajte da uključimo razum, da budemo smireni i da pokušamo na jedan civilizovan, dostojanstven način da rešimo probleme koji su zbilja izuzetno teški. Nikome neće da vredi, ni tim roditeljima, ni toj deci, ni jednoj strani, ni drugoj strani ako se mi budemo ovde svađali i raspravljali jedni drugima, nabacivali da je neko rekao ovo ili ono. Nama treba ovde da budemo pametni i mudri. Poručujem i tim roditeljima da moraju da budu jedinstveni. Šta to znači kod Srba 10 udruženja, pa jedni druge napadaju, pa jedni protiv drugih govore. To je ljudi problem koji nije srpski, kako reče kolega Đokić, to je internacionalni problem, ali ne dozvolimo da i mi budemo uvučeni u to. Ono što je do sada bilo ne možemo da promenimo, ali za ubuduće ne dozvolimo da se više nikada u Srbiji ne desi da bilo ko ukrade neko dete. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima Srbislav Filipović. Izvolite.
Hvala, predsednice. Uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, građani Republike Srbije koji pratite ovaj televizijski prenos, postoji jedna kineska poslovica koja kaže da svi cvetovi budućnosti su u semenu sadašnjosti. Dakle, sve ono što danas uradimo imaće neke svoje plodove u budućnosti. Kako se budemo ophodili prema današnjosti, kako se budemo ophodili pre deci, takvu ćemo budućnost da imamo. Takvu budućnost imaju i oni koji su se drznuli da otimaju nešto što je najvrednije od roditelja. I sam sam roditelj dve ćerke i pratio sam danas ovu raspravu, čuo sam i naše kolege, poznajem i one koji su imali, nažalost, teško je naći dovoljno tešku reč, dovoljno tužnu reč koja opisuje sudbinu tih ljudi kojima je neko oteo dete, ukrao bebu po rođenju da bi zadovoljio svoj sitno sopstvenički finansijski interes, da bi sebi ispunio neki svoj sebičluk, da bi sebe zadovoljio na bilo koji način, pa se drznuo da to učini tako što će nekome uzeti dete, uzeti nešto što je najvrednije. Zašto niko pre nas? Zašto niko pre SNS, predvođene predsednikom Vučićem, nije odlučio da ovu temu pokrene u Narodnoj skupštini Republike Srbije na ovakav način? Zašto niko pre SNS i njenog predsednika nije odlučio da ovo dođe na dnevni red? Zašto niko pre poslanika SNS to nije uradio? Zašto svi oni koji tobož preko godinu dana ne dolaze u ovu Narodnu skupštinu Republike Srbije u kojoj primaju platu iz budžeta… Zašto niko od njih koji toliko brinu o deci, o budućnosti ove zemlje nije takvu raspravu započeo, nego kaže da je to predizborni trik? Ovde imamo jednu zamku. To nije nikakav predizborni trik. To je iskrena želja da se jednom ustanovi ko je decenijama unazad u ovoj zemlji krao život te zemlje. Niste samo ubili porodicu ili ubili majku i oca time što ste uzeli dete. Ubili ste zemlju time što ste krali tu zemlju, što ste od nje otimali, pa ste na kraju, kada više niste imali šta da otmete od nje, otimali od porodica decu. To je bagra u najgorem smislu te reči. Nažalost, ta bagra je decenijama bila na slobodi, decenijama uzimala decu, uzimala novac za tu decu, zavijala u crno brojne porodice samo da bi punili svoje džepove novcem i to najprljavijim mogućim novcem. Mi smo danas pokrenuli tu temu iz iskrene želje da se jednom stavi tačka, a da se stavi tačka na ovako užasne monstruozne stvari koje su se dešavale. Mi kao odgovorni ljudi, kao političari koji traže podršku građana, koji razgovaraju sa građanima, koji žive sa građanima, pa i mi smo sami građani, imamo dužnost prema svojoj zemlji i prema svojim komšijama. Neko ima komšiju koji je ostao bez deteta na takav način. Imamo dužnost da i prema svojoj zemlji pokrenemo postupke i učinimo sve što možemo mi koji smo ovde da postoji zakonodavni okvir u okviru koga će se ispitati šta se dešavalo sa nestalom decom, gde su završavala, ko je uzimao novac za to. Zbog čega niko pre nije ovo stavio na dnevni red? Šta se krije iza svega toga? Koga su krili pripadnici različitih režima pre ovog pa nisu hteli da dođe to na dnevni red? Koji su njihovi članovi i prijatelji ili rođaci zapravo bili umešani u sve to i ne samo kad su u pitanju nestale bebe, već kad je u pitanju uništavanje miliona onih ljudi koji su napuštali Srbiju decenijama unazad? Pa sad tobož kukaju, kažu – odoše nam deca. Pa tu decu su i krali ti isti, ukrali su im budućnost time što su krali novac od građana time su terali tu decu odavde. Rekli su – deco, idite iz Srbije, niste potrebni ovoj zemlji. Time što smo uspostavili stabilnost u zemlji, time što otvaramo radna mesta, gradimo puteve, mostove, što otvaramo zemlju za investicije, time smo doprineli tome da danas u Srbiji se rađa više dece nego pre, da deca žele da žive ovde, da ljudi imaju poverenje u svoju zemlju, da imaju poverenje u svoju zemlju, da imaju poverenje u institucije, da imaju poverenje u svog predsednika Republike. To tako nije bilo pre. Deo opozicije jaše na tome, na nesreći ljudi jer kad nema nesreće nema ni teme. Dok god ima nesreće, dok god ima jednog nesrećnog čoveka, to je za njih tema, ali nema predloga da se ta nesreća reši. Nema predloga kako da se obriše suza toj majci kojoj je oteto dete. Nikada ta tuga ne može da se izbriše. Niko ne može to od nas da nadoknadi bilo kakvim novcem, naravno, niti imamo bilo kakve iluzije time da ćemo nešto nadoknaditi nekome sa bilo kakvom sumom novca. Svaki normalni roditelj kaže da život i sreća njegovog deteta nemaju cenu, ali prosto morate pružiti ljudima neku vrstu satisfakcije. Najbolja je ta kada budemo videli prvi slučaj onog zlikovca koji je ukrao i jedno dete da odgovara to će biti satisfakcija tim ljudima koji su ostali bez svoje dece. To će biti pravi pokazatelj da smo ovde uradili veliku stvar danas, da nismo pričali praznu priču od strane, opet, dela opozicije koji ne sedi ovde, da je nešto marketing, politika i ne znam ni ja šta. Život dece nije marketing i politika. Nažalost, za neke jeste. Za neke se sve svodi na politiku, na trikove, na marketing, na maglu, pa tako na izborima i prolaze. Tako će i na ovim narednim izborima proći, sve dok ne shvate šta je za državu najvažnije, a to su deca, da im obezbedimo sigurnu, mirnu, stabilnu i predvidljivu budućnost. Upravo iz tih razloga je i nemački filozof Nomalis rekao da gde su deca tu je zlatno doba. Ja verujem da što više dece u Srbiji, to je i zlatno doba za Srbiju sve bliže. Hvala.
Zahvaljujem. Da li neko želi da iskoristi vreme po članu 96. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Đorđe Vukadinović.
Zahvaljujem predsednice. Evo na kraju ove ili pri kraju ove rasprave koja naravno nije bila baš onako kako bi ova tema to zasluživala, ali nije bila ni najgora, moram priznati, kakva zna da bude, samo bih u duhu onoga što je bila i moja prva i početna intervencija insistirao na tome da pokušamo da do kraja ove rasprave, uključujući i onu o amandmanima, odnosno u pojedinostima, ostanemo koliko je moguće svesni ozbiljnosti i težine teme o kojoj govorimo. Nisam se prepoznao u ovim prozivkama i zaista nisam imao ni nameru da na bilo koji način politizujem ovu stvar, niti da delim odgovornost, niti pohvale, niti packe različitim režimima koji su učinili ili nisu nešto učinili. Mi imamo konkretan Predlog zakona. Ja sam rekao da bih najviše voleo, kao i u nekoliko drugih slučajeva, da mogu da ga pohvalim i podržim kao što jesam kada jer reč o takvim nekim temama, sličnim, već činio. Ovoga puta ne mogu. Rekao sam zašto. Nikome ne prebacujem, nikoga ne osuđujem, ali smatram da je za moj stav po tom pitanju relevantno mišljenje ovih udruženja roditelja. Ako oni smatraju da nisu zadovoljni, a rekao sam da je njihova patnja i muka takva da ih je nekako sve učinila boljim i sigurno su iznad, ako za nas ne možemo biti sigurni, ti ljudi su svakako iznad te neke dnevno političke i politikanske igre, kao što ne žele da se ta priča svede na nadoknadu materijalnu, tako isto smatraju da im ovo postojeće rešenje ili postojeća rešenja ne garantuju istinu, a to je ono što oni traže, istinu i pravdu. Ako se ispostavi drugačije, ja ću biti srećan, ali bih podsetio sve one koji su ovde govorili sa jedne ili sa druge strane, ja sam samo kritički rekao, još je neko to i sa ove strane pozicione strane rekao da nije verovao, ne znam ko, da to postoji. Stvarno kada sam čuo za te slučajeve mislio sam da je to prosto samo neažurna evidencija i da nije moguće. Ispostavilo se kada su se složile kockice ne da je moguće nego je vrlo verovatno, gotovo sigurno i nije to samo kod nas takvih slučajeva bilo. Takođe se slažem sa nekim ko je, zaista nisam siguran ko beše, možda čak kolega Arsić, pomenuo da bi za one koji su odgovorni za ovo kazna morala da bude ravna onoj koju smo ovde napravili i sa kojom smo se složili, većina nas ovde, da treba da bude takva i zastrašujuća, slična onima koji su osuđeni za silovanje i zlostavljanje i ubistva dece. Znači, u rangu odgovornost meni, po mom osećaju ta odgovornost je gotovo tolika, ne samo da neće biti tolika nego ja se plašim i to je ono što mi je razlog za brigu i ovom pitanju da neće uopšte biti niko osuđen i ja bih digao obe ruke za predlog zakona koji ne može da garantuje, ali barem koji obećava da će ta praksa biti prekinuta. Naravno da ima prekivanja. Naravno da je bilo zavere. Nemoguće da ta praksa koja postoji godinama, decenijama da niko nije odgovarao. Ispravite me, da li je iko i za mandata ove vlasti i prethodnih vlasti i pre zastare i posle zastare, a slažem se da ne sme biti zastarevanja, da li je iko odgovarao? Kakva je to mašinerija? Pa i najsavršeniji zločin se utvrdi, najsavršeniji i naj, onako, tehnički savršeniji pa neki ostane trag, a ovako nečemu traga navodno nema. Ne, nego verovatno ima one prakse prikrivanja, ruka ruku mije, nezameranja i svega onoga što inače postoji, nažalost i u lekarskoj branši gde je to još strašnije. Dakle, nikoga ne osuđujući, ni u koga ne upirući prstom i ne žigošeći ga, prosto smatram da smo dužni i apelovao sam zbog toga na predstavnike Vlade, predlagače da u duhu ove prakse koju su regulisali po ovom pitanju, razgovora, ne potcenjuje ja ni rad te komisije, niti bilo čega što je formirano pre par godina, niti bih ja ovaj predlog cepao kao što su neki radili tamo pred kamerama, ali prosto ako su već neki koraci napravljeni, možda je moglo po cenu da se sada produži još nekoliko meseci prosto uvažiti ove primedbe, ne moje, ne nekih kolega iz opozicije, već roditeljskih udruženja i dobiti predlog ili doći do predloga iza kojih bi i oni mogli stati i da bar jednu stvar relativno koncetualno i srećno privedemo kraju. Hvala.
Zahvaljujem. Narodne poslanik Darko Laketić. Izvolite.
Zahvaljujem se, poštovana predsednice, poštovani ministre sa saradnicima, uvažene kolege narodni poslanici. Na osnovu današnje, rekao bih više nego iscrpne diskusije, rekao bih da se nameću dva zaključka. Prvi, da zaista postoji najveći broj izlaganja i sa ove pozicione i sa one druge strane koji govore o tome da po prvi put se rešava problem, po prvi put se pokušava da se reši problem koji ne datira od juče, već koji postoji više decenija. Mislim da je to jedna suštinska stvar, jedan zaključak koji, evo iznosim i ovaj put, a to je da se problemi ne guraju pod tepih već da se problemi, kod ove vlasti rešavaju. Drugi zaključak koji se nameće jeste taj da, lično mislim da će svi oni koji na bilo koji način zloupotrebljavaju ovako tešku i mučnu temu u svrhu politike, da li jednodnevne ili koje god oni misle. Mislim i tvrdim da će biti kažnjeni na sledećim izborima zato što ova tema ne sme da bude politika. Ova tema je toliko teška da svi zajedno moramo da poštujemo i muku i bol svih tih roditelja koji su osetili tu patnju, koji imaju taj osećaj isključivo zbog sumnje, makar zbog sumnje, da se nešto tako strašno desilo. Još jednom ponosan sam na sve ljude iz Ministarstva pravosuđa i unutrašnjih poslova i Ministarstva zdravlja, ponosan sam na naš zajednički rad, zato što krenuli smo da pređemo taj prvi stepenik. Ja to tako posmatram. Nakon ovog, rekao bih uspešnog dana, uspešne rasprave, mislim da u narednom periodu ostaje dovoljno vremena da razgovaramo, ne govorim samo o zakonskim popravljanjima i poboljšanjima, već govorim o svim onim momentima koji će se izroditi, pre svega u implementaciji ovog zakona. Svako rešenje koje nije dobro, mislim da u narednom periodu treba zajedno da ispravljamo. Hvala još jednom.
Zahvaljujem. Saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika, zaključujem zajednički načelni jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačaka 6. i 9. dnevnog reda. Vidimo se sutra u 10,00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Dvadeset šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 79 narodnih poslanik. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim vas da ubacite svoje kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 105 narodnih poslanika. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Izvolite.