Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje, začenjam z nadaljevanjem 29. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnjega nadaljevanja seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: Janja Klasinc, Renata Brunskole od 15. ure dalje, mag. Majda Potrata od 15. ure dalje, Miran Potrč, Ljubo Germič, Alojz Posedel, Zvonko Lah, Samo Bevk od 15. ure dalje in Matjaž Zanoškar. Vse prisotne lepo pozdravljam. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O IZVAJANJU DEJAVNOSTI SPLOŠNEGA POMENA, V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 13 poslank in poslancev s prvopodpisano mag. Julijano Bizjak Mlakar zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavnici Vlade. Besedo ima Irma Pavlinič Krebs, ministrica za javno upravo. Prosim.
Spoštovani predsednik, hvala lepa za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci. Prav lep pozdrav vsem. V uvodnih petih minutah, ki jih imam na razpolago, bi želela spoštovani zbor, spoštovane poslanke in poslance seznaniti s sledečim. V času svojega triletnega ministrovanja smo pod prisego, da bom delala v javnem interesu, skupaj s sodelavci in zainteresirano javnostjo pripravili zakon, ki je danes na klopeh. V zadnjem tednu in kakšen dan prej se v javnosti gostijo oznake, da gre za neoliberalen pristop, da gre za možnost privatizacije, tajkunizacije, komercializacije javnega sektorja in zato s tega mesta o pripravi tega zakona, glede na način priprave, glede na cilje, ki smo jih pripravljavci zasledovali, ponovno prisegam pred tem zborom, da je ta zakon daleč, glede na rešitve, ki jih vsebuje, od kakršnekoli privatizacije javnih dobrin, ki jih naša država v ustavi določa na način socialne države, kjer naj bodo te dobrine dostopne našim ljudem pod enakimi pogoji, brez diskriminacije, solidarno glede na socialni položaj. Da tajkunizacija v tem zakonu, v skladu s tem zakonom, absolutno ni mogoča. Da komercializacija, ki smo ji danes mogoče kje priča, ravno zaradi natančne analize dejanskega stanja v nadaljevanju po sprejemu tega zakona na račun temeljne dejavnosti distribucije javnih dobrin ne bo mogoča, kadar bi ogrožala kakovost, kvaliteto izvajanja storitev pri izvajalcih javne službe. Da je ta zakon tak, kot je danes pred vami, je zasluga dveletnega usklajevanja in 8-mesečnega socialnega dialoga. Četudi je pred vami dopis kakšnega izmed socialnih partnerjev, je to manjšina in ni večina. Trideset reprezentativnih sindikatov javnega sektorja, s katerimi smo člen za členom pet dni usklajevali ta predpis, je podpisalo izjavo o usklajenosti, ki jo imate kot prilogo k temu zakonu. Ostali izvajalci, socialna družba, nevladne organizacije, resorna ministrstva, ki jim je namenjen ta predpis, so po tako dolgem usklajevanju ocenili enako, kot ocenjujem tudi sama, da ta zakon odpravlja nedorečenosti in pomanjkljivosti sedanje ureditve, ki so jih v 20 letih zaznali tako ustanovitelji, torej občina in država, izvajalci in predvsem uporabniki storitev socialne države. Te prepoznane težave in nedoslednosti kot tudi razvojne neprilagojenosti veljavne ureditve, ki temelji na sistemskem zakonu iz leta 1991, to je Zakon o zavodih, zahtevajo najprej spremembe in izboljšave na sistemski ravni, to je ta predpis, ki je danes pred vami, in šele kot posledico tudi spremembe na ravni posameznega sistema dejavnosti, tako izobraževanja, zdravstva, socialnega varstva in tako naprej. Pri pripravi smo v okviru javne razprave in v postopku usklajevanj s socialnimi partnerji njihove predloge upoštevali v pretežni meri. Zato tudi osebno ocenjujem, da nov sistemski okvir predstavlja dobro podlago za nadgradnje in izboljšave teh sistemov. In še enkrat: zakon sam po sebi ni reforma, je pa podlaga za dobre reforme.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Anton Urh.
Hvala za besedo, spoštovani gospod predsednik. Spoštovana gospa ministrica s sodelavci, kolegice in kolegi! Vsebina predloga zakona, ki naj bi v bodoče urejal področje dejavnosti splošnega pomena, je glede na veljaven Zakon o zavodih bistveno bolj obširna in kompleksna ter spreminja koncept veljavnega sistema delovanja negospodarskih služb, v okviru katerih se izvajajo dejavnosti družbenega pomena. V Poslanski skupini DeSUS ne zanikamo potrebe po modernizaciji obstoječe ureditve, vendar pa ta predlog zakona sodi med tiste, o katerih del javnosti dvomi, da bodo prinesli pozitivne stvari za uporabnike, in tako je tudi v naši poslanski skupini. V Poslanski skupini DeSUS nismo prepričani, da predlagani zakon prinaša primerne rešitve za področje dejavnosti, ki se morajo izvajati v duhu socialne države, kar je deklarirano z našo ustavo. Gre za zagotavljanje javnih dobrih, kot so, na primer, dejavnosti oskrbe ostarelih, gre za opravljanje zdravstvenih storitev, za izvajanje dejavnosti vzgoje in izobraževanja in tako dalje. Pri vseh teh storitvah je ključnega pomena, da se zagotavljajo z zadostnim številom razpoložljivih kapacitet, da so storitve opravljene kakovostno in da so cenovno dostopne vsem, zlasti in predvsem pa uporabnikom iz kategorije socialno ogroženih. Zato nas v zvezi s tem skrbi predvsem to, da zakon omogoča in spodbuja hkratno izvajanje osnovne dejavnosti splošnega pomena in dopolnilne dejavnosti. Torej, komercialne, dobičkonosne dejavnosti bi se postavile ob bok dejavnostim, ki jih mora zagotavljati država oziroma lokalna skupnost v javnem interesu. Tovrstne storitve v okviru javnih služb se opravljajo že sedaj. Po znanih podatkih zavodi ustvarijo 6,7 % prihodkov iz naslova opravljenih dopolnilnih dejavnosti. Pri tem pa zaključni računi javnih zavodov na postavkah dopolnilnih dejavnosti kažejo že danes različno sliko. Nekateri imajo pri njih dobiček [[lekarne]] , drugi so se soočili z izgubami, med njimi oba univerzitetna klinična centra. Na mnogih področjih se opravljajo iste storitve v režimu javne službe in kot tržne storitve, kar pomeni, da so uporabniki zaradi tega prisiljeni plačevati storitve, ki bi jim morale biti zagotovljene kot storitve javne službe. Marsikdo zaradi dolgih čakalnih dob neki pregled raje sam plača, čeprav se ta ista storitev krije iz zdravstvene blagajne. Bojimo se, da predlog zakona ponuja preveč ohlapno dikcijo dopolnilne dejavnosti in ni popolnoma jasno, kaj naj bi in kako naj bi dopolnilna dejavnost dopolnjevala temeljno. V mnogih primerih sta namreč javna služba in dopolnilna dejavnost povsem ista dejavnost. Razlika med njimi je samo v tem, kdo jo plača. Recimo v zdravstvu, ali se krije iz naslova plačanih prispevkov in zavarovanja uporabnika, ali pa jo le ta plača neposredno iz lastnega žepa. Če bi dopuščali izvajanje dopolnilnih dejavnosti, bi morali biti postavljeni strogi kriteriji in jasne podlage za posamezne dejavnosti javnih služb že v tem krovnem zakonu. Ohlapnost določil pa seveda daje popolnoma odprte možnosti za urejanje v področnih predpisih, ki so predvideni v prihodnje. Če ni potegnjena ostra ločnica med tem, kaj je treba zagotavljati kot storitev v splošnem interesu in kaj se sme tržiti, obstaja velika nevarnost, upam si trditi, da 100 % verjetnost, da bodo na račun slednje prikrajšani uporabniki javnih storitev. Zlasti vprašljiva so področja, kjer obstaja težava čakalnih dob, to pa so praktično vsa področja, zlasti pereče je pri domovih za ostarele, v vrtcih in tudi v zdravstvu. Poleg tega je nesmiselno in nedopustno, da bi v javnemu zavodu nudili in opravljali tudi tržne dejavnosti, saj že danes beležimo na nekaterih področjih kadrovski primanjkljaj za opravljanje storitev javne službe. Kot sporno v tem zakonu ocenjujemo tudi prenos premoženja ustanoviteljev – države in občin – na bodoče zavode oziroma gospodarske družbe. Pridobljena zemljišča in gradnje objektov so bili financirani iz sredstev lokalnih skupnosti, iz denarja davkoplačevalcev, prispevkov uporabnikov in tudi s pomočjo samoprispevkov občanov, sedaj pa je s tem zakonom podana pravna podlaga za to, da se javni zavodi, ki imajo to tako imenovano družbeno premoženje po veljavni zakonodaji zgolj v upravljanju, privatizirajo in skomercializirajo dejavnosti do te mere, da bo imel dobiček prednost pred javnim interesom, kar pomeni, da bo okrnjena kvantiteta in kvaliteta storitev in nabora splošno zagotovljenih javnih dobrin. Po izkušnjah videč vemo, da povzroča privatizacija in komercializacija javnih storitev dražje, manj dostopne in kakovostno slabše storitve. Kaj to pomeni za zdravje ljudi, oskrbo starejših občanov, oskrbo na področju duševnega varstva, izvedbo javnih vzgojno-izobraževalnih programov? In kaj bo v primeru, ko bodo izvajalci dejavnosti splošnega pomena, v kakršnikoli statusnopravni obliki bodo organizirani, zaradi slabega, neodgovornega in negospodarnega poslovanja zašli v likvidnostne težave? Kako se bodo pokrivale izgube? Jih bo plačal uporabnik ali morda ustanovitelj, ki bo itak že prispeval z vložkom premoženja? Vprašati se je treba tudi, ali si lahko privoščimo stečaje izvajalcev storitev javnega pomena? V Poslanski skupini DeSUS nismo prepričani, da bi predlagana ureditev, ki jo vzpostavlja ta predlog zakona, zagotovila nemoten dostop do blaga in storitev javnega pomena, enake pogoje dostopnosti vsem, predvsem pa pogoje, da se te dejavnosti izvajajo na način, da bo zagotovljena njihova primernost, ustrezna kakovost ter učinkovitost izvedbe v korist uporabnikov. Predlogu zakona v naši poslanski skupini nismo naklonjeni. Prepričani smo, da predstavlja nevarnost za demontažo javnih služb z vidika standarda storitev. Ogroža enakopravno dostopnost do njih in solidarnost obstoječega sistema družbeno pomembnih dobrin. Ta zakon je resna grožnja o privatizaciji premoženja, ki je dokazljivo last generacij, ki so ga ustvarjale leta in leta zase in za zanamce s točno določenim namenom, zdaj pa obstaja nevarnost, da bodo storitve posebnega družbenega pomena postale predmet tržnega delovanja tistih, ki imajo velike kapitalske apetite in finančna sredstva, oziroma bi levji delež sredstev dobili celo podarjen. V Poslanski skupini DeSUS nasprotujemo takim rešitvam. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavila mag. Sara Viler. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik, ministrica, predstavnice Vlade, poslanke in poslanci! Nekje sem prebrala v predstavitvi nekega zakona, ko je nekdo dejal, da je zakon v resnici dober, ker so skoraj vsi proti njemu in se z njegovo vsebino ne strinjajo. Nekaj podobnega se dogaja danes s tem predlaganim zakonom. Beremo, poslušamo in se čudimo. Kritik na vsebino tega zakona je med poslanskimi vrstami ogromno. Eminentni pravniki pišejo mnenja za in proti. Ministrica, kot je sama povedala na opozicijskem usklajevanju, dvakrat smo ga imeli, pravi, da je zakon kompromis, in da je usklajen s socialnimi partnerji, kar je tudi dosežek. Truda je bilo vloženega ogromno, v politiki pa, kot spoznavam, so kompromisi stalnica. Smo pred relativno enostavno odločitvijo: podpremo ali ne. Če podpremo, nas čaka mukotrpno nadaljevanje, amandmaji, razprave in debate. In še potem je vprašanje, ali ne bo padel na matičnem delovnem telesu. Če zavrnemo, smo zamudili vse vlake, da sploh še kdaj uredimo to področje, ki je – in tu smo soglasni –, milo rečeno neurejeno vseh 20 let. Potem je tu pripomba, da v bistvu ministrica Krebsova rešuje kolegico Širca, ker je propadla zgodba o RTV. Ministrico smo na usklajevanju o tem eksplicitno vprašali in dvomimo, da se je lagala, ko je rekla ne. Pa saj imamo res mnogo zavodov v tej državi in to v popolnoma različnih dejavnostih. Nekateri opozarjajo, da se teh dejavnosti ne da združevati pod en sam krovni zakon. Pa saj tudi proizvodnje avtomobilov, zdravil, telekomunikacij, gradbeništva ter proizvodnje čevljev in kozmetike ne gre enačiti med seboj, pa imamo en sam krovni zakon, Zakon o gospodarskih družbah. Profesor Pirnat je napisal, da gre za prepozno in z nejasnimi koncepti predlagano materijo. Javna služba in dopolnilna dejavnost, sploh pa ta prosti trg, so zmedli tudi nas. Pri definiciji prostega trga bi bil koristen amandma, čeprav vemo, da so si pravniki in ekonomisti pri tolmačenju te materije različni. Ekonomistom je prosti trg jasen in je zato takšna določba v zakonu na mestu. Dopolnile dejavnosti; tukaj dilemo širimo, kot primer postavljamo vrtce. Znano je, da mora biti prehrana v vrtcu skladna s standardi HACCP. Dejstvo pa je tudi, da si otroci želijo ob rojstnih dneh svoje prijatelje v vrtcih pogostiti s torto, ki je ne smejo prinesti od doma ali kupiti v slaščičarni, zato so se nekateri vrtci odločili, da za ekonomsko ceno, pa kar že to pomeni, na željo staršev kot dopolnilno dejavnost vrtca ponujajo peko torte, ki je skladna z vsemi standardi in jo starši pač plačajo. Verjetno pa ta dopolnilna dejavnost vrtca ne prinaša astronomskih zaslužkov in verjetno je prav, da je tudi dovoljena. Zato je treba to poglavje, to dilemo v zakonu dodelati, da bo koncept dopolnilne dejavnosti razjasnjen, četudi bo odprl kakšne rane in nedoslednosti v drugih zakonih. Nekateri poslanci so prepričani, da je namen obravnavnega predloga zakona ta, da omogoči gospodu Jankoviču skupaj z gospodom Jakličem privatizacijo Lekarne Ljubljana. Kdo je sedaj problem: zavodi, lekarne ali Jankovič in njegove ideje? Če vam njegove ideje niso všeč, to ni problem Državnega zbora. Po prepričanju Slovenske nacionalne stranke je statusnopravni položaj Zavoda Tivoli po morebitnem sprejetju tega zakona dosti bolj kompleksen in težaven kot je glede Lekarne Ljubljana. Zavod Tivoli med drugim trži dvorano Stožice. V primerljivem svetu Evropske unije gre za čisto gospodarsko dejavnost, ki prinaša ogromne dobičke, lahko morebiti kot javno-zasebno partnerstvo. Prav tako ta zavod ureja množico manjših, nedonosnih, starih in iztrošenih objektov in naprav. Možnosti transfernih cen, nedoseganje subvencioniranja in s tem za morebitno protipravnost je ogromna in tudi na to problemsko situacijo smo ministrico na pogovorih opozorili, kar nam je tudi pritrdila. Potrebno bo neko statusno preoblikovanje, morebiti tudi ločeno računovodstvo, kar marsikje poznajo kot regulativni ukrep. Glede konkurence med zavodi, tudi na področju univerzitetnega izobraževanja, če želite, tudi o tem so različna mnenja. To je dobro, postajamo prava participativna demokracija. V Slovenski nacionalni stranki nismo nikoli bili prav navdušeni nad Američani in ameriško politiko na sploh in nad njihovimi pogledi, a tokrat damo prav enemu od ameriških akademikov, ki je v intervjuju za Mladino med drugim povedal, da v Sloveniji ne bomo mogli zagotoviti prvovrstnega visokošolskega sistema, primerljivega z najboljšimi univerzami na svetu, pa ne zaradi neznanja, ampak zaradi slabega upravljanja univerz v demokratičnem smislu vodenja. Drugi problem je brezplačen študij in tretji problem je, da si Slovenija glede na realno stanje lahko privošči samo eno raziskovalno univerzo. V razpravi smo namreč slišali, da se s tem zakonom jemlje avtonomija univerzam. Avtonomija ni samo to, da imajo neomejena sredstva in jih porabljajo za znanstveno-raziskovalno dejavnost. In nekateri preko inštitutov potem kujejo tudi z javnim denarjem zasebne dobičke. Da ne bomo čez leto govorili o tajkunizaciji visokega šolstva, o profesorjih tajkunih. Ministrica je tu naredila majhen, a boleč rez. Teme kot so profitnost in neprofitnost, javnost in zasebnost je treba dodelati v smislu odločitve in praks sodišč Evropske unije, to seveda terja napor. Poseben napor bo potreben, da uredimo javno-zasebno partnerstvo. Nekatere stvari so res nesprejemljive, predvsem ta, da se to eksplicitno izključuje iz zakona. Mislimo, da gre za napako in jo bo predlagatelj popravil. Koncesije so bile in bodo postale stalnica v našem življenju, pa naj si priznamo ali ne. Neko povsem nedodelano področje pa je v resnici opravljanje javnih gospodarskih služb prek zavodov. Ves čas govorimo, da ne smemo določenih javnih dobrin in njihove ponudbe dražiti v nedogled, ker to poslabšuje ekonomski status naših državljank in državljanov, kar pa neposredno vpliva tudi na inflacijo in javni dolg. Javni gospodarski zavod, režijski obrati, vse to so poznane oblike, ki bi lahko bile uporabljene pri zagotavljanju na primer izvajanja javne oskrbe z vodo, odvajanja fekalnih in meteornih vod. Resno se nam postavlja vprašanje, ali mora res vse to biti organizirano v obliki kapitalskih družb, katerih namen je ustvarjanje dobička, ki se po navadi razdeli med poslovodstvo, namesto, da bi bil namenjen za obnovo in novogradnjo infrastrukture. Ali res ne moremo združiti javnega interesa, zagotavljanja osnovnih javnih dobrin v neki obliki javno-gospodarskih zavodov, kjer bodo razumne cene pokrile stroške in prinesle minimalne, logične in dopustne dobičke, ne pa da imamo na monopolnih dejavnostih dobičke, ki jih, kot rečeno, preusmerjamo drugam, pa najsi bo to na državni ali lokalni ravni, v mestih ali manjših občinah. Mogoče je zakon resda prepozen, ampak po našem mnenju je vredno poskusiti pozvati profesorje, eminence in še koga, da predlagatelju ponudijo strokovni suport, da predlog zakona do druge obravnave celovito obdelajo. In za konec: ker v Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke trdimo, da je področje, ki ga predlagani zakon ureja, treba nujno urediti, bomo zakon v prvi obravnavi podprli. Pričakujemo pa, da bo predlagatelj za drugo obravnavo pripravil predlog zakona, ki bo upošteval vse pripombe, mnenja in rešitvene predloge. In če jih ne bo, bomo zakon v drugi obravnavi zavrnili. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil Milan Gumzar. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana gospa ministrica s sodelavci, cenjene poslanke in poslanci. Javni zavodi v Republiki Sloveniji opravljajo pomembno nalogo izvajanja javne službe za prebivalke in prebivalce Republike Slovenije. Izvajanje javne službe pomeni zagotavljanje blaga in storitev, ki se v okviru posebne javnopravne ureditve izvajajo v javnem interesu in za katere namen ni ustvarjanje dobička v smislu ustvarjanja presežkov nad odhodki. Zakonodaja na podlagi katere delujejo javni zavodi, je bila sprejeta leta 1991 in sistemskih sprememb, ki bi celovito uredile področje javnih služb, od takrat ni bilo. Javni sektor se je organizacijsko–pravno razvijal izključno v okviru sektorja določenih politik in v tem smislu zaostajal za razvojem gospodarskega sektorja pri nas. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije se strinjamo s predlagateljem zakona, da je iz analiz ministrstev, iz revizijskih poročil Računskega sodišča, poročil svetov javnih zavodov in prispevkov ter opozoril strokovne javnosti prepoznana vrsta težav in nedoslednosti na področju sistema dejavnosti splošnega pomena na področju negospodarskega sektorja ter da je treba na sistemski ravni uvesti spremembe, ki bodo te probleme odpravile in ustrezno nadgradile sistem urejanja in izvajanja javnih služb. Temeljna usmeritev, ki jo je treba zasledovati pri izvajanju javnih služb, je zagotavljanje dostopa pod istimi pogoji in na določeni ravni kakovosti za vse uporabnike. V Poslanskem klubu LDS smo prepričani, da zakon pri urejanju dopolnilne dejavnosti javnih zavodov, se pravi pri njihovem tržnem položaju, ponuja prave rešitve, ki na eni strani ščitijo izvajanje temelje dejavnosti javnih zavodov, obenem pa jim omogoča, da s tistimi izdelki in storitvami, ki so tržno zanimivi, na trgu tudi nastopajo ob strogem spoštovanju načela nepridobitnosti in uporabi presežkov prihodkov nad odhodki za razvijanje temeljne dejavnosti. Danes smo priča različnim praksam delovanja javnih zavodov na trgu, kar je posledica tudi nejasnih definicij dejavnosti splošnega pomena, dopolnilnih dejavnosti in tudi nejasne metodologije za določanje cen za te dejavnosti. Vsekakor v Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije podpiramo namero zakona, ki bo z jasno metodologijo določanja cen, predvsem dopolnilnih dejavnosti, odpravil tržne anomalije, ki so bile posledica cen produktov ali storitev, ki niso imele vračunanih stroškov uporabe javnih sredstev. Predlog zakona tudi ureja podeljevanje koncesij, kar je danes urejeno v Zakonu o javno-zasebnem partnerstvu. Določbe glede podeljevanja koncesij so nadgradnja obstoječega sistema in smiselno urejajo to področje. Zakon o izvajanju dejavnosti splošnega pomena je bil v javni razpravi od avgusta 2010, ko je bila javnosti predstavljena prva verzija zakona, takrat še pod drugim imenom, pa vse do 15. marca 2011. Ugotovimo lahko, da je bil zakon usklajen na ravni Ekonomsko-socialnega sveta in tudi z večino sindikatov. Kljub temu obstajajo nekatera odprta vprašanja, ki so jih izpostavili tudi v Skupnosti občin Slovenije. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije pa pogrešamo projekcijo učinkov zakona na izvajanje javnih služb in prihodnjo organizacijo javnih zavodov, kar bi zagotovo pripomoglo k bolj jasni sliki učinkov tega zakona za ustanovitelje, uporabnike in tudi za same javne zavode. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije se zavedamo, da je treba področje javnih zavodov urediti na način, ki bo prinesel večjo transparentnost, učinkovitost in avtonomijo, strokovno in poslovno, tam kjer je to seveda smiselno, njihovega poslovanja. Hkrati pa je treba zavarovati ustanovitelje javnih zavodov na način, da se vzpostavljena razmerja med pravicami in dolžnostmi uredijo tako, da so pravična in sorazmerna. Predlagani zakon zagotovo odgovarja na številne izzive sodobnega izvajanja javnih služb in je v marsikaterem pogledu korak naprej od veljavne ureditve. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije v tem trenutku nimamo enotnega stališča, zato bomo poslušali današnjo razpravo, odgovore ministrice, in se do dneva glasovanja odločili, kako bomo glasovali o zakonu. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev bo predstavil Andrej Magajna.
Spoštovani predsednik, spoštovana ministrica s sodelavkami, kolegice in kolegi! V senci številnih reform in afer je potekala priprava na transformacijo javnih zavodov. Po mojem mnenju gre za enega najbolj radikalnih posegov v nek družbeni sistem. Ta zakon bo na nek način legaliziral tisto, kar bomo morda kasneje tudi sodno preganjali, pa se bodo zadeve izkazale, da so pravno pokrite. Gre za legalizirano prodajo, zadolževanje in tudi posledično izginjanje javnega premoženja okoli 1.500 javnih zavodov, morda po vzoru Univerze na Primorskem, ne gre samo za Lekarno Ljubljana, preko zmanjševanja deležev občin in države v javnih zavodih ter njihove izključitve iz ustanoviteljstva. Javno premoženje bo lahko izginilo in javna sredstva bodo lahko oškodovana, ne da bi kdo nosil kazensko odgovornost za oškodovanje, kar bo vse pokrito s tem zakonom. To je splošen problem v naši državi, vse afere se na koncu iztečejo tako, da ni pravne osnove za pregon, da je bila stvar na koncu koncev legalna. Moram se odločno distancirati od stališča, da je bil zakon pripravljen in usklajen med subjekti, med deležniki, ki pravzaprav odločajo, pa jih bom kar naštel. Nasprotujejo Skupnost občin Slovenije, Pomurska madžarska samoupravna narodna skupnost, Občina Domžale, Zveza društev upokojencev Slovenije. Sindikat državnih organov Slovenije ocenjuje, da je predlog zakona nesprejemljiv in ga je treba zavrniti. Sindikat kulture in narave Slovenije – Glosa, Sindikat poklicnega gasilstva Slovenije, Sindikat zdravstva in socialnega skrbstva, Sindikat Ministrstva za obrambo. K zavrnitvi predloga so pozvali tudi iz Zveze svobodnih sindikatov Slovenije, ravno te dni smo dobili številna pisma in pozive k zavrnitvi. K zavrnitvi predloga je pozvalo tudi Gibanje za ohranitev in izboljšanje javnega zdravstva. Prav tako so k zavrnitvi predloga zakona pozvali iz Združenja za državljanski nadzor zdravstvenega varstva ZaNas, podpisana je Nevenka Lekše, predsednica ZaNas in dolgoletna predsednica Sindikata zdravstva in socialnega varstva. Pomisleke je izrazila tudi Zveza invalidov Slovenije, Neodvisni sindikat Slovenije in še bi lahko našteval, verjetno sem koga izpustil. Če vse seštejemo, gre za ogromno populacijo in število subjektov. Govoriti, da je bil ta predlog usklajen – več dni mineva, več subjektov se javlja. Ravno zadnje dni so prihajali številni pozivi za zavrnitev tega zakona. Verjetno bo komentar, da govorimo na pamet, a vse se da tudi argumentirati s členi zakona. Na primer, samo za ilustracijo, 12. člen: občina in država mora prenesti premoženje javnega zavoda, ki ima manj kot 50 % delež financiranja iz javnih sredstev, lahko pa tudi v ostalih zavodih. Privatizacija po delih. Seveda je treba za določene večje odstotke privatizacije dobiti soglasje, vendar za manjše ne. Kolikokrat bomo lahko po delih prodajali neki zavod? Celo vrsto dilem sproža ta koncept in sam menim, da ga ni možno amandmirati. Sporen je že uvod k zakonu, pravzaprav uvodni členi. Prenos državne in občinske lastnine, lahko rečemo tudi družbene. Mnogi zavodi, vrtci so bili zgrajeni s samoprispevkom. Prenos na avtonomne uprave – to je skupina ljudi, ki bo lahko avtonomno razpolagala s tem denarjem. Soudeležba zasebnega sektorja pri ustanoviteljskih pravicah. Vse to, bi rekel, ta sui generis zmešnjava bo vodila v nepreglednost in pravno nedorečenost, kdor pa se je ukvarjal z ribolovom, pa dobro ve, da se v kalnem najbolje ribari in tako bo tudi s tem zakonom. Veliko stvari sem še mislil povedati, a bom kolegoma iz poslanske skupine pustil, da povesta tudi svoje mnenje. Sam sem odločno proti. Kolega Vili Rezman meni, da je zakon možno še popraviti in dodelati, gospod Žnidaršič se bo opredelil. Jaz pa pozivam poslance, da do srede, ko bo glasovanje, resno razmislimo o tem zakonu in da rečemo ne privatizaciji in komercializaciji javnih zavodov. Uvodoma sem rekel, zakon je konceptualno tako zgrešen, da ga ni možno amandmirati in priložnost je, da zavrnemo neki model, ki bo postal vzorec pravzaprav za bodočo zdravstveno reformo, ki še sledi, in za druge javne zavode, o katerih sem tudi že govoril. Na neki način je bil ta zakon že zavrnjen. Takoj ko smo odklonili v javni razpravi Zakon o zdravstveni dejavnosti, tudi zaradi teh razlogov, ki jih danes naštevam. Tudi Zakon o RTV smo zavrnili, zaradi tega, ker se zavod spreminja v neko gospodarsko družbo oziroma njej podobno ustanovo, o kateri pravniki ne vedo, kaj statusno pomeni. Torej, zakon je bil že zavrnjen. Mislim, da če ga bomo zavrnili, bomo samo potrdili tisto, kar je bilo že na neki način na referendumu zavrnjeno.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine italijanske in madžarske narodne skupnosti bo predstavil dr. László Göncz.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovana gospa ministrica s sodelavkami. Kolegice in kolegi. V Poslanski skupini italijanske in madžarske narodne skupnosti sprejemamo argumente v prid sprejetja Zakona o izvajanju dejavnosti splošnega pomena, saj nedvoumno gre prisluhniti analizi ministrstev, poročilom Revizijskega sodišča in svetov javnih zavodov kakor tudi opozorilom strokovne javnosti, ki opozarjajo na določene težave in nedoslednosti na področjih, ki bi jih naj urejal predlagani zakon. Sprejemljiv je tudi temeljni cilj zakona, da se odpravijo nedorečenosti in pomanjkljivosti sedanje ureditve področja tako, da bo zagotovljeno izvajanje dejavnosti splošnega pomena na način, da bodo javne dobrine zagotovljene in dostopne vsem uporabnikom pod enakimi pogoji. Pomembno je tudi, da se v zakonu dosledno opredelijo dejavnosti splošnega pomena ter se odpravijo do sedaj prisotne pomanjkljivosti v sistemu financiranja, na področju ureditve statusnih oblik in določitvi izvajalcev dejavnosti splošnega pomena. Smo mnenja, da predlog zakonskega besedila ureja veliko omenjenih vsebin, vendar hkrati opozarjamo, da so tudi področja, ki jih bo treba v procesu sprejemanja zakona primerno nadgraditi. To velja tako v splošnem pomenu kot tudi z vidika avtohtonih narodnih skupnosti. Jaz verjamem, da se da še v procesu sprejemanja ta zakon oziroma ta predlog zakona nadgraditi. Če se, prvič, osredotočim na pripombe splošne narave, je treba poudariti, da smo kljub prizadevanjem pristojnega ministrstva in gospe ministrice, žal tudi sedaj soočeni z nasprotovanjem nekaterih sindikalnih organizacij in drugih subjektov. Menim, da bi glede na politične okoliščine, v katerih se nahajamo, morali jemati ta opozorila zelo resno. Ne trdim, da bi bil pravi pristop, če bi zaradi nekaterih pomanjkljivosti oziroma tudi morda nekaterih večjih sistemskih težav, predlagano besedilo kar v celoti zavrnili in ne omogočili nadgradnje besedila v naslednjih branjih, ker zakon je nedvomno potreben. Treba pa je trenutno analizirati opozorila, da predlog zakona omogoča v javnih zavodih ter pri koncesionarjih hkratno opravljanje dejavnosti splošnega pomena in drugih, tudi komercialnih oziroma pridobitnih dejavnosti, kar bi bilo lahko škodljivo. To je pripomba, ki največkrat izstopa iz konteksta predlaganih stališč. Podobno se nam zdi globlje analize vredno tudi opozorilo, da bi predlog zakona lahko omogočil legalizacijo privatizacije nekaterih javnih zavodov, v primeru katerih to nikakor ne bi bilo družbeno koristno. Če je temu tako ali ne, seveda so stališča zelo različna. Torej, na vse to predlagam, da se pred oziroma v okviru drugega branja omenjenim vsebinam posveti primerna pozornost in se besedilo po potrebi primerno nadgradi oziroma se spremeni. Drugi vidik pa je tisti, ki je iz zornega kota naše poslanske skupine še posebej pomemben. Namreč predlog tega zakona je za italijansko in madžarsko narodno skupnost pomemben, saj v določenih segmentih ureja tudi organiziranost obeh narodnih skupnosti. Vsebina je pomembna predvsem zato, ker sta narodni skupnosti ustanoviteljici ali soustanoviteljici zavodov na narodnostno mešanem območju na področju šolstva, kulture ter informiranja in založništva v lastnem jeziku. Prav ta področja so izredno pomembna za obstoj in razvoj narodnih skupnosti. Zato je toliko bolj potrebna skrbna analiza predloga zakona. V drugem odstavku 18. člena predloga zakona je pravilno določeno da, citiram: "pravico ustanoviti javni zavod ima tudi narodna skupnost, če gre za dejavnosti, ki omogočajo uresničevanje pravic pripadnikov narodnih skupnosti." Morda bi na osnovi določb ustave bilo treba bolj konkretno zapisati, da gre za pristojno legitimno organizacijo narodne skupnosti, torej za samoupravne narodne skupnosti. Če grem naprej, kot na to opozarja tudi pristojni organ Pomurske madžarske narodne samoupravne skupnosti, ki, mimogrede, pozdravlja ta zakon in mu ne nasprotuje, je treba tudi v ostalem besedilu dosledno zapisati omenjene skupnosti. Smatramo, da bi bilo treba v 21. členu predloga zakona tudi določiti, da ustanoviteljske pravice za samoupravne narodne skupnosti izvajajo njihovi sveti. Namreč, v splošnem besedilu je to določeno. Treba je razmisliti, ali v 44. členu, ki govori o imenu zavoda, ne bi bilo smotrno zapisati, da se na narodnostno mešanem območju enakopravno uporablja tudi jezik avtohtonih narodnih skupnosti. Sicer 46. člen, ki govori o jeziku imena zavoda, pravilno povzema duh 11. člena Ustave Republike Slovenije. Na osnovi analize besedila v naši poslanski skupini za razmislek predlagam, če bi vsebino 46. člena uvrstili pred vsebino 44. in 45. člena, seveda govorim o sedanjem predlogu, vsebino sedanjega 44. člena pa bi ustrezno dopolnili, ali ne bi potem dobili bolj primerno besedilo predloga zakona vsaj v tem kontekstu. Že omenjeni svet Pomurske madžarske narodne samoupravne skupnosti predlaga tudi, da se bolj konkretno opredeli vloga in naloga, ko gre za soustanoviteljstvo javnega zavoda. Kot argument navajajo, da se je to vprašanje tudi v preteklosti pojavljajo kot nezadostno definirana vsebina, kar je povzročalo precejšnje nejasnosti. V primeru madžarske narodne skupnosti je to vprašanje še posebej pereče, ker se je na področju šolstva uveljavil dvojezični model, kar pogojuje, da so vse vzgojno-izobraževalne ustanove ustanovljene skupaj z lokalno skupnostjo oziroma z državo in v takih primerih je vloga narodne samoupravne skupnosti kot soustanoviteljice velikokrat nedorečena, kar marsikdaj pogojuje nepotrebne konflikte. Omenjeni organ še predlaga, da se dopolnijo določbe predloga zakona glede uporabe in poznavanja jezika avtohtonih narodnih skupnosti, kar se tiče strokovnih in vodstvenih delavcev. Naj zaključim. Pričakujemo, da se bodo naše pripombe in stališča upoštevali, da se bo o njih razpravljalo ter da se bo besedilo zakona v teku procedure sprejemanja temu primerno nadgrajevalo. V upanju, da bo temu dejansko tako, bomo podprli predlog sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Anton Colarič. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Gospa ministrica s sodelavkami, kolegice, kolegi. Socialni demokrati smo v svojem alternativnem vladnem programu iz julija 2008 opozorili, da na področju javnih služb močno zaostajamo za ostalimi evropskimi državami in da je naša obstoječa zakonodaja zastarela in neprimerna za kakršnokoli modernizacijo javnih služb. Torej modernizirati je treba pravni sistem javnih zavodov ter omogočiti, da te javne službe avtonomno opravljajo svojo dejavnost. Hkrati pa je treba vzpostaviti učinkovit nadzor nad izvajanjem teh dejavnosti. Modernizacija javnih služb je bila tudi kot del koalicijske pogodbe predstavljena kot prednostna naloga te Vlade in morda sedanji zakon res prihaja v Državni zbor malo pozno. Toda kljub vsemu Socialni demokrati menimo, da javni sektor lahko javne storitve ponuja po višji kakovosti, obenem pa se lahko v omejenih pogojih, določenih v aktih zavoda, z dopolnilnimi dejavnostmi na trgu kosa z zasebnim sektorjem po pravilih, ki veljajo na trgu. Pri tem je treba opozoriti na to, da ne bi prihajalo do nelojalne konkurence. Za modernizacijo javnih služb, v katerih se bodo izvajale kvalitetne nepridobitne dejavnosti za vse državljanke in državljane, pa ne bo dovolj le spremeniti zakonodajo, ampak bo treba doseči miselni preskok tudi pri vodstvu javnih zavodov kot tudi pri ustanoviteljih javnih zavodov. Vodstva morajo razmišljati, kako z javnimi sredstvi čim bolj optimalno in kakovostno zagotavljati izvajanje nepridobitne dejavnosti splošnega pomena, ustanovitelj pa bo moral redno spremljati in nadzirati delo zavoda, katerega je ustanovil, in mu v upravljanje prenesel premoženje države ali občine. Javni sektor v Sloveniji je lastninsko, strukturno in upravljavsko tak, kot je bil leta 1991, torej pred dvajsetimi leti, ko je bil sprejet do danes skorajda nespremenjeni in še vedno veljavni Zakon o zavodih. Tedaj se je premoženje tedanjih samoupravnih organizacij družbenih dejavnosti po zakonu začasno pretvorilo v lastnino ustanovitelja, torej lastnino države ali občine. Kljub velikanskim spremembam v gospodarstvu oziroma v zasebnem sektorju, je javni sektor ostal podržavljen vse do danes, čeprav je bila zakonska opredelitev o tem, da sredstva tedanjih organizacij s področja družbenih dejavnosti postanejo lastnina ustanovitelja, določena kot prehodna, javni sektor pa je vse do danes ostal nekakšen torzo tranzicije. V letih od sprejetja Zakona o zavodih se je javni sektor razvijal izključno v okviru sektorskih določenih politik, torej partikularno, sektorsko. Nobena od dosedanjih vlad ni vodila horizontalne politike oziroma razvoja negospodarskih javnih služb in ni določila skupnih pravil upravljanja. Za razliko od gospodarskih javnih služb, ki so se razvijale pod okriljem enega ministrstva, pristojnega za gospodarstvo, so bile in še vedno so negospodarske javne službe pod nadzorom večjega števila resorno odgovornih ministrstev. Univerzalna uporaba oblike javnega zavoda – tako za dejavnosti upravnega značaja, kot za različne regulatorne dejavnosti, na primer na področju kot je pokojninsko in zdravstveno zavarovanje ali zaposlovanje kot tudi tako imenovane ustvarjalne dejavnosti kot so zdravstvena, šolska, kulturna dejavnost, znanost, javno obveščanje –, je povzročila, da se namesto povečanja avtonomije, strokovne odgovornosti in ustvarjalnosti izvajalcev pri upravljanju krepi vpliv politike ter pristojnosti in število uradnikov v organih javnih zavodov, skratka povečuje se etatizacija na račun avtonomije javnih zavodov. Zato je dobrodošlo, da smo dobili zakon, ki predstavlja pravni okvir prepotrebne organizacijske reforme izvajanja javnih služb. Reforma mora temeljiti na pravno-organizacijski sprostitvi in povečanju raznovrstnosti pravnih oseb izvajalcev javnih služb. Srž reforme javnega sektorja ni in ne sme biti niti zmanjševanje obsega javnih služb niti kakršnakoli podlaga za privatizacijo javnega sektorja, temveč boljša organizacija, preglednejše upravljanje in s tem večja učinkovitost javnega sektorja. Načelno se strinjamo s statusno pravno-organizacijsko razmejitvijo med zavodi, ki prodajajo svoje storitve na konkurenčnem trgu in ni potreben neposredni državni nadzor, to so zavodi z omejeno odgovornostjo in zavodi, ki so neposredno financirani iz proračuna, zavodi z neomejeno odgovornostjo. To pomeni preoblikovanje tistih sedanjih javnih zavodov, ki opravljajo tako imenovane tržne javne službe in druge tržne dejavnosti in ni potreben neposredni državni nadzor, v javne zavode z omejeno odgovornostjo, katerih vodstva prevzemajo odgovornost za poslovanje zavoda tudi v razmerju do upnikov. Pridobljena poslovna samostojnost bo vsekakor sprostila motive za večjo ustvarjalnost ter predvsem za večjo učinkovitost, kakovost in racionalnost izvajanja javnih služb. Preoblikovanje ne sme biti stihijsko, temveč pod nadzorom in na temelju odločitev ustanovitelja in tudi resornih ministrstev. Sprememba statusne oblike tudi ne pomeni privatizacije, temveč le spremembo pravnoorganizacijske oblike oziroma spremembo načina izvajanja javnih služb. Zavodom, ki svoje storitve prodajajo na trgu, to so, kot sem že omenil večkrat, zavodi z omejeno odgovornostjo, je treba prenesti v last premoženje, ki je potrebno za opravljanje dejavnosti. S tem se na organe teh zavodov prenese tudi odgovornost za gospodarjenje s premoženjem. To vključuje samostojno vodenje postopkov javnega naročanja in tudi siceršnjo odgovornost za vzdrževanje premoženja, investicije in razvoj. Vložek premoženja države ali občine v javne zavode kot osebe javnega prava ne pomeni, še enkrat poudarjam, da ne pomeni odtegnitev teh sredstev iz javnega sektorja ali kot nekateri to napačno razlagajo, to ne pomeni privatizacije. Javni zavod, četudi poslej lastnik ne pa zgolj upravljavec premoženja, kot oseba javnega prava ostane v celoti pod nadzorom ustanovitelja, ki ohrani pristojnost dajanja soglasja na prenose premoženja v ali izven zavoda. Korporacijsko upravljanje v zavodih z omejeno odgovornostjo je treba urediti po načelih in na način kot je urejeno v gospodarskih družbah, to je z nadzornim svetom, ki je tripartitno sestavljen, in ki opravlja izključno kadrovsko in nadzorstveno funkcijo ne pa poslovodne, ta je dana direktorju, ki ima te poslovodske pristojnosti. Zasebna ponudba javnih služb je lahko le dopolnilo hrbtenici javne službe, ki jo predstavljajo sedanji javni zavodi, ne njena nadomestitev. Vključevanje zasebnih koncesionarjev v sistem javne službe je dobrodošlo povsod tam, kjer gre za komplementarnost oziroma za dodatne dejavnosti, nadalje na področjih, ki so pomanjkljivo pokrita z javno mrežo, ter na področjih, kjer je vzdrževanje javne mreže morda manj racionalna rešitev kot podelitev koncesije ob pogoju opravljanja javne službe z enakimi kakovostnimi standardi. Pomen tega zakona za dvig učinkovitosti in kakovosti javnih služb ter za javne finance je seveda velik, in po izračunih, če bi le za 10 % povečali prihodke javnih zavodov iz trga in za toliko zmanjšali javne prihodke, bi to pomenilo prihranek javnih sredstev vsaj v višini 500 milijonov evrov letno. Procesi, ki jih sproščamo, torej zagotavljajo večjo učinkovitost javnega sektorja ob nespremenjenem obsegu in kakovosti izvajanja javnih služb in s tem prihranke javnih financ. Zakon izrecno določa, da se dejavnosti splošnega pomena opravljajo na nepridobiten način. Cilj opravljanja dejavnosti splošnega pomena torej ni pridobivanje dobička. Zakon prinaša vrsto prednosti, predvsem v tem, da sprošča možnosti večje organizacijske gibkosti javnega sektorja ter za del javnih zavodov prinaša večjo poslovno samostojnost, vendar tudi večjo odgovornost za vodstva zavodov. Prednosti vsekakor odtehtajo šibkosti določenega zakonskega besedila oziroma tveganja, kar je pri dograjevanju besedila seveda treba odpraviti. Treba je opraviti sektorske simulacije statusnega prestrukturiranja ali pa nam jih predstaviti in z razpravo o zakonu nadaljevati, saj se le tako lahko prepreči že začeto sektorsko razgrajevanje sistema javnih zavodov. Torej, predlogu zakona kar na splošno ne moremo pripisati tega, da želi privatizirati negospodarske javne službe. Predlog zakona vsebuje jasno opredelitev njihove neprofitne narave, kar je bistveno, ob tem pa dopušča tudi sodelovanje zasebnega sektorja. Je pa treba v nadaljnjih razpravah, morda tudi v javni predstavitvi mnenj, okrepiti tiste dele zakona, ki temeljijo na solidarnosti, enakosti in natančneje urediti predvsem nadzor nad zasebnimi izvajalci javnih služb, kot tudi nad dopustno gospodarsko dejavnostjo. Socialni demokrati bomo zakon večinsko podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil dr. Vinko Gorenak. Prosim.
Hvala lepa. Če bi človek prvič vklopil televizijske kamere in pogledal to dvorano, bi rekel, da »ni več vse diht« – ali kako bi temu človek rekel v ljudskem jeziku. Včeraj smo obravnavali Zakon o volitvah v Državni zbor, predlagatelj koalicija, zaveza za tak zakon je v koalicijski pogodbi, potem pa složno koalicija zadevo vrže. Pred nami je Zakon o izvajanju dejavnosti splošnega pomena, ki naj bi nadomestil Zakon o zavodih, delno pa tudi Zakon o javno-zasebnem partnerstvu. Ko sem poslušal predgovornike, razen Zaresa, ki ga bom še z veseljem poslušal, vidim, da pravzaprav tega zakona nobena poslanska skupina enotno [[...]]
Dr. Gorenak, zelo bi vam bili hvaležni, če bi predstavili stališče. Prosim, ja.
Hvala lepa. Pa bi tudi jaz vas prosil, če bi se enkrat vzdržali in me [[...]]
Jaz vodim seje, dr. Gorenak. Prosim, predstavite stališče.
[[...]]še, ja, vodite, ja, hvala. Poglejte, stališča poslanskih skupin so torej negativna, več ali manj, ob sebi pa imamo tudi oziroma dobili smo na mizo tudi vrsto pripomb civilnih organizacij, ki se tako ali drugače tičejo tega zakona. Mi ne želimo sprejeti za suho zlato vse to, kar te civilne organizacije, sindikati in tako dalje pišejo. Med njimi najdemo tudi take, ki so v prejšnjem mandatu koncesijo o zdravstvu razglasili za privatizacijo zdravstva. Zato jaz ne jemljem njihovih dopisov kot kako suho zlato. Med njimi obstajajo pa tudi tisti, ki pravzaprav imajo vseskozi nek konstruktiven, realen odnos do vsega tega. Glejte, Zveza delovnih invalidov Slovenije se je obrnila na vse poslance, Gibanje za ohranitev in izboljšanje javnega zdravstva, Regionalna razvojna agencija za Koroško, Sindikat državnih organov Slovenije, Sindikat poklicnega gasilstva Slovenije, Sindikat zdravstva in socialnega skrbstva Slovenije, Sindikat Ministrstva za obrambo, Občina Domžale, Združenje za državljanski nadzor zdravstvenega varstva, Skupnost občin Slovenije, pazite, Skupnost občin Slovenije, to ni kdorsibodi, kar tako, ki bi imel kakšne privatne interese, Pomurska madžarska samoupravna narodna skupnost, ki zakon sicer v osnovi podpira, ima pa neke predloge in popolnitve. Glejte, kdo se je tudi oglasil: Zveza društev upokojencev Slovenije, gospa Mateja Kožuh Novak, ki podpira celo penzijsko reformo in koalicijo, tukaj pa izgleda, da ni zdržala in poziva vse poslance, da naj ta zakon zavrnemo. Zveza svobodnih sindikatov Slovenije je zakon podprla, odnosno je med tistimi, ki zakon podpirajo, pravkar pa smo dobili na mejle, lahko pogledate, dopis, s katerim umikajo svojo podporo, odnosno zakonu nasprotujejo. Če človek pogleda malo širše po svetu, ne samo za domače plotove, boste našli, da o tem govorijo tudi priporočila OECD. Ampak poglejte, kaj pravijo priporočila OECD. Bojim se, da so ta priporočila brali tudi avtorji in da so jih prebrali tako kot na Ministrstvu za gospodarstvo in so rekli: v Sloveniji bomo uvedli trimesečne garancije za tehnične izdelke, niso pa prebrali v evropskih dokumentih tega, da je to najnižji standard, da imajo lahko države članice višjega. Kaj pravijo torej priporočila OECD? Govorijo o učinkovitem upravljanju negospodarskih družb, pravijo, da če je le mogoče, naj se uporabljajo v negospodarskih družbah pravno organizacijske oblike zasebnega sektorja s poudarkom na možnosti podeljevanja koncesij negospodarskim javnim službam. Ampak OECD ni Slovenija, OECD in Slovenija imata [[...]], ki je sicer članica, je vendarle treba reči nekaj, da OECD izhaja iz večine držav, kjer socializma sploh niso poznali. Priporočila OECD so zelo primerna, po mojem mnenju, za vse sisteme, ki niso imeli socializma in družbene lastnine. In tem priporočilom ni kaj oporekati, da ne bo kake posebne pomote. Tistim, ki me poslušajo, moram tudi nekaj jasno sporočiti. V SDS, kot veste, podpiramo, smo in tudi bomo podpirali tudi privatne sisteme na področju tako imenovanih današnjih družbenih dejavnosti, kot so zdravstvo, šolstvo, socialno skrbstvo in tako dalje. Za nas to ni neko dopolnilo in tako dalje in tako dalje, ko bomo enkrat prišli na nivo zahodno evropskih držav, bi znala biti to tudi osnovna dejavnost, ki bo v obliki velike konkurence zagotavljala tudi nižje cene. Tako da razočaram tudi tiste, ki zagovarjate kake preživele modele. Torej mi te sisteme zagovarjamo, ampak za svoj denar! Za nas ni problem, da nekdo zgradi dom ostarelih, za nas ni problem, da nekdo naredi zdravstveno kliniko, za nas ni problem, da nekdo naredi privatno šolo, ampak za svoj denar, ne za državni denar ali pa za tisti denar, ki gre tako, ali veste, »iza ćoška« v žep. To pa ne. Ne podpiramo pa neke vrste prikrite privatizacije ali lastninjenja današnjih javnih zavodov, ki so več ali manj nastali z denarjem davkoplačevalcev, kar pa se po večini tistih, ki so dali pripombe, in zasledil sem to tudi v stališču LSD, pravzaprav s tem zakonom dogaja. Ko bi me ali ko bi nas prepričali, da to ni res, bi lahko kakšno svoje stališče tudi spremenili. Za SDS torej ni problem privatna bolnica, kot sem rekel itd., ampak, ponavljam, za svoj denar, čim več jih bo, tem boljše bo, tem večja konkurenca bo, nižje cene bodo. Ni pa mogoče in težko sprejemam dejstvo, da neka vlada, ki ima socialdemokratsko noto, pravzaprav želi skozi ta zakon, tako kažejo določila, v premoženje javnih zavodov, ki so na nek način, kot vemo družbena oziroma državno-občinska, na nek zelo prikrit način pripeljati notri privatnika, ki bo potem to kupil in bo postal lastnik, tako kot je postal lastnik, kot so postali lastniki tisti, ki so tajkunizirali gospodarstvo. Ob razkritih ne le opozicijskih poslancih, ampak poglejte, oglasili so se mnogi koalicijski poslanci. Vi ste lahko prebrali v medijih stališča gospoda Germiča, gospoda Trofenika, iz različnih strank, gospe Mlakarjeve, vsi trije so iz različnih strank. Ta razmišljanja so precej podobna našim. Ne bom rekel, da so enaka, ampak so podobna našim. Sedaj, če ta razmišljanja in če določila zakonov – to poudarjam, ministrica, pogojno – če določila zakonov – tako kot jih mi razumemo in tako kot jih razumejo ti ljudje in tisti pisci pripomb , držijo, potem bi kazalo, da vlada skloni glavo in postane rdeče barve. V kriminalističnem jeziku, pač mi je to tudi malo bližje, bi človek rekel, da so predlagatelji zaloteni pri corpus delicti. To pomeni, da so zaloteni pri dokazu, ki dokazuje kaznivo dejanje. Če beremo zadeve, tako kot jih mi vidimo. Kdo pa je za? Za je Mestna občina Nova Gorica. Ta pa je za, absolutno, to je bil edini dopis, ki sem ga videl, da podpira. V podrobnosti pa je naše naslednje stališče; v osnovi menimo, da zakona ni mogoče amandmajsko popraviti. Tega ni mogoče narediti. Nasprotno! Sedaj, ali ga bodo predlagatelji umaknili, obstaja tudi možnost, da bo koalicija ravnala tako kot je pri Zakonu o graditvi objektov, kjer se je ustrašila ljudske volje. Tudi to je možno. V nasprotnem primeru pač, če bo prišlo do glasovanja o nepopravljenem zakonu, bomo mi seveda glasovali proti. Na hitro, čas mi še dopušča, zato naj na hitro preletim sporne določbe. Poglejte, občine morajo, beseda "morajo" prenesti premoženje na javne zavode v njihovo last tam, kjer imajo manj kot 50 % delež, financiran iz javnih sredstev, lahko pa tudi v ostalih primerih, 12. in 20. člen sta to. Bodo občine sploh imele interes, da bodo to naredile? Zakaj pa bi občine to naredile? Saj občine lahko ustanovijo tudi režijske obrate. Mogoče bodo bolje prišle skozi, ne vem. Namesto svetov zavodov, uporabniki, ustanovitelji, zaposleni, se oblikuje vodenje in nadzor v obliki direktorja uprave nadzornega sveta. Torej, to je čisti gospodarski model. Zavodi postanejo finančno avtonomni. Avtonomni so pri ravnanju s premoženjem in po našem razumevanju 13. člena zaposleni kot javni uslužbenci lahko "mrknejo" iz sistema. To pomeni, da lahko pričakujemo izsiljevanja po višjih plačah. Poglejte, presežki, tako vsaj mi razumemo zakon, presežki iz pridobitnega dela dejavnosti zavodov bodo lahko šli za plače. To potem ni več nepridobitna ustanova, to je potem gospodarska družba, za plače bodo lahko dali, za nagrade vodstva in druge stimulacije, vsi presežki lahko gredo tja. Kaj to pomeni? To pomeni željo po višjih cenah. Logično, ne? Saj če bi bilo teh zavodov, da ne rečem, višek, bi že konkurenca naredila svoje, ker pa konkurenca ne more narediti svojega pri obstoječem stanju, je logično, kaj bo, tako kot pri kakšnem elektro podjetju in še kom. Skratka, višje, višje in višje cene in želja po dobičku. Javni kapital se bo torej vlagal v te zasebne zavode, tako jaz vsaj razumem 18. člen. Javni kapital se bo torej vlagal v te zasebne zavode, zasebni kapital, tako domač kot tuj, bo lahko imel neomejene deleže. Poglejte, če ima lahko zasebni kapital neomejene deleže, potem je jasno, da bo zasebni kapital vstopil in po čistem sistemu, kakršnega smo poznali v gospodarstvu, bo tiste gospodarsko smo rekli male delničarje, tukaj pa občino in državo, izrinil. In bo postal večinski lastnik. To seveda pomeni izrinjanje teh občinskih in državnih deležev. Občine nosijo odgovornost za javno zdravstvo in šolstvo. Zagotoviti, prenesti morajo sredstva na zavode, ampak poglejte, zastopati morajo zavode pred sodišči, občine morajo plačevati zamudne obresti, solidarno odgovarjajo za škodo zavoda, skratka občine ali država imajo do zavodov obveznosti, nimajo pa pravzaprav nobenih možnosti vplivanja več na zavod. To, ministrica, jaz to vidim v 20., 31., 37., 38. in 42. členu. To je na eni strani: odgovornosti da, premoženje da, možnosti vplivanja pa ni več. Za zavode, kjer ima država ali občina manj kot 50 odstotni delež, veste, da so to vrtci, nekatere socialne ustanove, lekarne, zavodi za zdravstveno varstvo, nekateri zavodi s področja socialnega varstva, praktično vsi kulturni domovi, je predvideno preoblikovanje v samostojne gospodarske družbe. Gospodarstvo torej gre v ta del notri, kar je danes na nek način še vedno občinsko, državno ali, kot radi rečemo, je skupnega pomena za dobrobit vseh državljanov. Čigavo pa je osnovno premoženje, kako so pa nastali vrtci, kako so nastali kulturni domovi, šole, če želite? S samoprispevki smo jih gradili, enodnevni zaslužki, ali se še spomnite tisti, ki ste mojih let ali malo mlajši. Saj smo dajali tudi enodnevne zaslužke za to, da smo te ustanove gradili. To bomo pa zdaj lepo oddali in privatizirali. Za take primere je predvideno samostojno, poglejte še to, predvideno je tem bodočim gospodarskim družbam, jaz pravim, samostojno zadolževanje. Možne so prodaje. Direktor sedanjega zavoda, kako se bo imenoval potem, bomo videli, bo lahko sam odločal o investicijah 500 tisoč evrov. Za pol milijona evrov se bo direktor te bodoče ustanove lahko sam odločal, kam jih bo dal. Sam bo odločal tudi o posojilih, najel bo pač 100 tisoč evrov kredita, nobenega ne bo treba vprašati in sam bo razpolagal. A se vam zdi, da je ta sistem obvladljiv, s strani države in občin? Ne, ta sistem ni več obvladljiv, občine bi bile pri vsem tem izločene. Kaj pa prodaje? A je kdo pomislil na stečaje? Mi bomo imeli stečaj zdravstvenega doma, mi bomo imeli stečaj vrtca, mi bomo imeli stečaj kulturnega doma, pa bojo paradižnike tam prodajali verjetno kakšni naši bivši sodržavljani ali sedanji državljani od kod drugod. Zakon omogoča popolno privatizacijo, vsaj tako mi ta zakon beremo. To pa seveda pomeni odtujitev, privatizacijo sedanjega občinskega in državnega premoženja. Namesto teh javnih zavodov bi torej dobili komercialne gospodarske družbe, kjer dejavnost splošnega pomena ne bo več primarna in ne bo več pomembna. Ustanovitelj – država, občina – bo imel le še neko kapitalsko naložbo, dokler ga zasebni kapital ne bo poslal ven. Poglejte, še nekaj zanimivega si ta Vlada tu ustanavlja kot gobe po dežju. Spet dobimo nov akreditacijski organ. Koliko jih pa že imamo? Koliko pa že imamo vseh agencij in vsega ostalega, ustanovljenega in rojenega v mandatu te vlade? Nov akreditacijski organ, to je nekaj povsem novega, za nas nesprejemljivega, saj imajo občine povsem utečene in brezplačne postopke imenovanj, zato tak organ po naši oceni prinaša samo stroške in zaslužke, ni pa potreben. Zanimivo je tudi zakonsko, po naši oceni nedopustno, določilo 89. člena, da o uporabi finančnih presežkov odloča nadzorni svet. Glejte, o porabi presežkov torej odloča nadzorni svet. Predlagatelji ste spregledali Zakon o računovodstvu. Pričakujemo torej, da bo v tej dvorani, v primeru, da vsa ta opozorila – se opravičujem, mogoče kakšno moje opozorilo ne drži, mogoče, tudi to dopuščam, to bo pokazal nadaljnji postopek. Ampak pri vsej tej množici in pri celem fasciklu pripomb, ki so prišle, pri vsej tej množici in mešanici ljudi, ki imajo lahko tudi slabe namene, kot sem prej omenil koncesije v zdravstvu, ki so jih nekoč v preteklosti nekateri razglasili za privatizacijo zdravstva, pa vendar menim, da so med temi pripombami tudi take, mislim zlasti na Skupnost občin Slovenije, mislim na Zvezo svobodnih sindikatov Slovenije in še koga, ki jih ne kaže spregledati. Za sedaj ima torej ta zakon našo rdečo luč, za sedaj, občutek pa imam, da se zelena ne more prižgati v postopku. Hvala lepa, gospod predsednik, da ste vzdržali, brez da bi me prekinjali.
Hvala lepa. Prosim, brez komentarjev, dr. Gorenak. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil Gvido Kres [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Pardon, se opravičujem, imate prav. Ampak napisano imamo Alojz Potočnik. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavil Alojz Potočnik.
Najlepša hvala. Spoštovani! Kaj je torej temeljni cilj predloga zakona? Gre predvsem za vzpostavitev sistemske podlage za zagotavljanje z ustavo zajamčenih pravic. Predlog zakona namreč vzpostavlja splošni okvir ter enotna izhodišča pri opredeljevanju, normiranju, izvajanju in nadzoru dejavnosti splošnega pomena ter določa možno statusno obliko zavoda ter vsebino in postopek podeljevanja koncesij. Bistvena novost je tudi sistem financiranja dejavnosti splošnega pomena, ki bo temeljil na plačilu cene javne dobrine in ne na plačilu izvajalca, kar bo omogočilo, da bodo vsi izvajalci dejavnosti splošnega pomena v enakopravnem položaju. V 2. poglavju ureja javne in zasebne zavode kot pravne osebe, ki samostojno izvajajo dejavnost splošnega pomena kot temeljno dejavnost na nepridobiten način. Javni zavod opredeli kot pravno osebo javnega prava, ki izvaja eno ali več dejavnosti splošnega pomena. Javni zavod se lahko ustanovi kot javni zavod z omejeno odgovornostjo ali kot javni zavod z neomejeno odgovornostjo. Pravnoorganizacijska oblika javnega zavoda se torej določi s področnim zakonom ali z odlokom lokalne skupnosti, če gre za njeno izvirno pristojnost. V 3. poglavju zakon na novo ureja koncesijo in določa, da se koncesija lahko podeli pravni ali fizični osebi, kadar javna mreža ne more zagotoviti opravljanja dejavnosti splošnega pomena v takšnem obsegu in takšni kakovosti ali na takšen način, da bi bila le-ta brez ovir dostopna vsem njenim uporabnikom. Primarno se torej dejavnost splošnega pomena izvaja v okviru javne mreže, s koncesijami pa se javna mreža izpopolnjuje le toliko in tam, kjer država ali samoupravna lokalna skupnost zaradi objektivnih razlogov ne more zagotoviti opravljanja dejavnosti na predpisan način. S tem želi predlagatelj zakona preprečiti podeljevanje koncesij na podlagi okoliščin in interesov, ki z namenom ali ciljem, potrebnim obsegom in načinom izvajanja javne službe nimajo povezave oziroma ne izhajajo iz njih. V zadnjem času se pojavljajo, lahko rečemo, da dalj časa, tudi stališča o nevarnostih privatizacije, komercializacije in tajkunizacije javnih zavodov. Dejstvo je, da te trditve po našem mnenju ne držijo. Na kratko, zakaj. V zakonu namreč nikjer ni omenjena privatizacija javnih zavodov in prav tako ne preoblikovanje zavodov v gospodarske družbe, kar smo slišali skoraj malo prej. Kaj pravi zakon? Ustanovitelj, torej občina, država ali narodna skupnost bo zagotovil osnovno premoženje in sredstva za izvajanje dejavnosti zavoda, kar pomeni prenos premoženja, in sicer za javni zavod z omejeno odgovornostjo. Ta predvideni prenos premoženja pa nikakor ne pomeni nagovarjanja na privatizacijo. V Poslanski skupini Zares pa ne nasprotujemo takšnimi dopolnitvam zakona, ki bi uveljavile, če se to zdi zatrjevalcem dvomov potrebno, dodatna pravno utemeljena varovala, ki bodo krepila in ščitila javni interes. Zavedajoč se pri tem, in to poudarjam, da je prav pravna lastninska narava premoženja tista podlaga, ki sploh omogoča govoriti in uresničevati tisto, čemur pravimo javno ali javni interes. V Poslanski skupini Zares smo prepričani, da bo zakon pripomogel k večji preglednosti in jasnosti pri izvajanju dejavnosti splošnega pomena in menimo, da je zakon tak, da ga lahko podpremo, tudi zato, ker ločimo med izrazom dobiček po Zakonu o gospodarskih družbah in po računovodskih standardih in med presežkom prihodkov nad odhodki. Velika vsebinska razlika, kolegi, bistvena. Hvala.
Hvala lepa. Zdaj pa res: stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil Gvido Kres. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana gospa ministrica, spoštovani kolegi in kolegice! Vprašam se, ali se vlada, ministri, predsednik in vlada zavedate, kam ta zakon pelje, da s predlaganim zakonom popuščate interesom kapitala. Če je to zavestno, potem je to nemoralno, če je to nezavestno, je pa izraz nesposobnosti. V svojem prvem nastopu tu v tej dvorani sem premierju izrazil skrb, ali imajo v tej državi oblast demokratično izvoljeni politiki ali pa imajo oblast osebe kapitala. Temeljni cilj tega zakona naj bi bil po besedah predlagatelja odpraviti nedorečenosti in pomanjkljivosti sedanje ureditve ter urediti področje, ki ga je do sedaj urejal statusni Zakon o zavodih, in sicer na način, da bo zagotovljeno izvajanje dejavnosti splošnega pomena tako, da bodo primerne in kakovostne javne dobrine zagotovljene in dostopne vsem uporabnikom pod enakimi pogoji. Sliši se sicer super in lepo, a kaj ko hudič tiči v podrobnostih. Nov zakon na področju javnih zavodov je vsekakor potreben, a zelo verjetno ne v takšni vsebini, kot je danes tu pred nami. Zamisel, ki od samega začetka veje iz predloga zakona, da ima ustanovitelj samo dolžnosti, zavodi, ki pa naj bi predstavljali servisne storitve, pa samo pravice, je težko sprejemljiva. Ko pa pride do oškodovanja, je pa v končni fazi vedno odgovoren ustanovitelj. Kar je pa bistveno: lastninjenje še zadnjih ostankov državnega in občinskega premoženja je popolnoma nesprejemljivo. Na osnovi tega zakona bi dobili komercialne gospodarske družbe, kjer dejavnost splošnega pomena ne bo več pomembna, ustanovitelj pa bo imel le še kapitalske naložbe v družbi, dokler ga zasebni kapital po znani formuli ne bo izrinil. Težko verjamem, da so ti podjetniki ob začetku svetovne gospodarske in finančne krize prišli kdaj do članka, kot je na primer tale: Svetovna gospodarska in finančna kriza je ne le zmanjšala potrošniško povpraševanje, pač pa opozorila še na druge probleme svetovnega gospodarskega sistema, in sicer na čezmerno požrešno potrošnjo, nepremišljeno zadolževanje in posledično onesnaževanje okolja. Odkriti bo treba sprejemljivejšo potrošnjo, obenem pa tudi spodbuditi gospodarsko rast, ki je ključna za odpravo revščine in socialne neenakosti. Potrebna je redefinicija kakovostnega življenjskega sloga, gospodarskega razvoja ter družbenih vrednot. V tem zakonu, ki je pred nami, mislim, da se od teh družbenih vrednot oddaljujemo. S takšnim konceptom pravzaprav uzakonjamo razgradnjo tako javnih zavodov, kot tudi storitev socialne države, tako na področju šolstva, zdravstva in sociale. Povzročil bo še večjo razslojenost prebivalstva, saj bo s komercializacijo dejavnosti omogočil velike zaslužke, po drugi strani pa prizadel najšibkejše sloje prebivalstva. Res se sprašujem, kdo nam zagotavlja, da bodo ti zaslužki vrnjeni v blagajno v dobro javnega. Da se ne bodo pretočili v dobre plače posameznikov, v dobičke skritih lastnikov, ki so že do zdaj nesramno izčrpali slovenska podjetja in čakajo, iščejo plen. Že sama ideja o čem takšnem je v tem času in trenutku popolnoma nesprejemljiva, kaj šele da bi takšne možnosti uzakonili. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke takšnemu predlogu ostro nasprotujemo in bomo glasovali proti. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. K besedi se je javila ministrica za javno upravo Irma Pavlinič Krebs. Prosim.
Spoštovani predsednik, hvala lepa za besedo. Jaz bi izrabila svoj čas, upoštevaje navedbe nekaterih poslancev, da zakon predstavim. Drži. Zakon je zajeten, ima natančno analizo stanja, ki smo ji danes priča in vse, kar spoštovani poslanci danes govorite, komercializacija je dovoljenja in v marsikaterem javnem zavodu na škodo temeljne dejavnosti, zaradi katere smo javni zavod ustanovili. Naredili smo analizo, analizo imate v predlogu zakona. Vidi se, kakšen je obseg tržne dejavnosti, kako nepregledno je poslovanje in pretakanje med temeljno dejavnostjo, zaradi katere smo gradili šole, bolnišnice, univerze in še kaj, danes smo ob nejasni ureditvi temu priča. To vas boli. Hkrati pa pripovedujete, da bo ta zakon omogočal v pomembnem delu komercializacijo. Poteka, v analizi stanja smo to jasno zapisali, zaradi tega, ker ni omejitev, ker to ni sistemsko urejeno, se to dogaja. Če boste imeli potrpljenje, vam bom v desetih členih pokazala, kako smo to omejili. Glede privatizacije. V nadaljevanju se bom ponovno osredotočila na ta del, da boste videli, da absolutno niti besedica, ki jo izgovarjate, ne drži. In tretje, kar je, drži samo eno. Da smo natančno analizirali slabosti, slabe prakse v dosedanji ureditvi, ki ne postavljajo uporabnikov javnih dobrin v enak položaj, na kar nas opozarjajo. V uvodnem delu zakona so vse te pomanjkljivosti naštete in rešitve zakona jih odpravljajo. Ne gre za radikalen poseg, ker ga, glede na to, da je usklajen s socialnimi partnerji seveda ni bilo mogoče pričakovati, zato dr. Pirnat reče premalo. Sama sem vodila vsa usklajevanja s socialnimi partnerji in natančno vem, kaj piše v tem zakonu. Torej, katere so tiste bistvene pomanjkljivosti, ki so natančno določene in opisane v obrazložitvi zakona. Do zdaj je Zakon o zavodih iz leta 1991 uredil samo statusno obliko javnega zavoda kot jo je uredil. Stroka je ugotovila, da je pomanjkanje skupnih temeljev za te pomembne dejavnosti, ki definirajo državo kot socialno državo, zato bi bilo pomembno na enem mestu opredeliti skupna izhodišča in pogoje, pod katerimi lahko bolnice, šole, domovi za starejše opravljajo te svoje dejavnosti. Prvih deset členov določa ta skupna izhodišča, ki jih danes za te službe nismo imeli. Predstavnik Poslanske skupine SD je točno povedal. Politike so se v predpisih partikularno urejale, zato na veliko področjih danes nimamo niti standardov in normativov, na podlagi katerih bi sploh lahko definirali, ali so naši zavodi učinkoviti ali niso učinkoviti, ali so materialni in kadrovski resursi, ki jih imamo, zadostni za opravljanje. Tega nimamo. Ta zakon to prinaša kot obveznost. Bom pojasnila v nadaljevanju. Torej skupni temelji, prvih deset členov, da torej ugotavljamo, da so nujno potrebni, da se vzpostavi režim, ki bo zagotavljal nemoteno, trajno, kakovostno izvajanje dejavnosti, ki jih mora na podlagi ustave zagotavljati država ali občina. V določenem delu za pripadnike madžarske in italijanske narodne skupnosti kot ustanovitelj nastopata tudi ti dve skupnosti. To so edini ustanovitelji. To so osebe javnega prava. To niso osebe zasebnega prava. To niso gospodarske družbe, to niso privatizirane družbe. Pravni režim osebe javnega prava je javnopravni režim. Mora delati po Zakonu o javnih financah, po Zakonu o javnih uslužbencih, čista neumnost, da ne bodo več javni uslužbenci. Kje to piše? Da ne bodo več v Zakonu o sistemu plač, kje v tem zakonu to piše? Težnje posameznih sektorjev po osamosvojitvi – legitimne, ampak v tem zakonu to ne piše. Bojazni o privatizaciji lahko obstajajo. Danes se s kapitalskimi naložbami privatizirajo – kljub prepovedi v Zakonu o javnih financah smo temu priča, ampak ob zdajšnji sistemski ureditvi. Drugič: vprašanje statusnih oblik javnih zavodov. Sami zavodi, ker so tako različni, so v dvajsetih letih izvajanja svoje dejavnosti in tudi to je v obrazložitvi zelo jasno zapisano, ugotovili, da samo tak tip javnega zavoda, kot je danes, za vse raznovrstne dejavnosti ni dovolj, ni dober, tak kot je zdaj v praksi prakticiran, ima veliko problemov. Zato mi v tem zakonu definiramo dve osebi javnega prava, dva tipa javnih zavodov, ampak tu ni nič zapovedano, v področnih predpisih bodo morali po posameznih sektorjih, ker gre za različne dejavnosti, določiti, kakšen tip javnega zavoda bo za določeno dejavnost uporabljen. In za največkrat uporabljene osnovne šole, po pogovorih z Ministrstvom za šolstvo, ki je v usklajevanju sodelovalo, bo pravzaprav ureditev zelo podobna kot je danes, razen da svet tega javnega zavoda ne bo imel več nadzornih pristojnosti in še kakšne ne, ker so se danes pristojnosti mešale in nismo vedeli, kdo je za kaj odgovoren. Izvajalci javnih služb: v obrazložitvi razlogov za sprejem tega zakona lepo piše, da je nedopustno, da so izvajalci javnih služb različno obravnavani. Tega nikjer v svetu nimate. Že današnja ureditev omogoča, da se javna služba izvaja na način, da občina ali država – odvisno, kdo je ustanovitelj – ustanovi javni zavod ali pa podeli koncesijo zasebniku. Oba izvajata isto javno službo, ampak ureditev, ki jo imamo danes; ta dva izvajalca iste javne službe, enega na podlagi podeljene koncesije, drugega pa zato, ker ga je pač ustanovitelj ustanovil, sta v različnih položajih, tako glede cen, glede nadzora, itd. To je nedopustno. Pri tem zakonu to nedopustnost seveda urejamo tako, da za oba, za vse izvajalce, ki bodo pooblaščeni za izvajanje javne službe, definiramo enak režim izvajanja, vodenja stroškov, kontrole, itd. Sistem financiranja. Sistem financiranja je bil tak, da naši javni zavodi dobijo po potrebah, kontrolira pa se, ali so porabili ta javna sredstva, kot so jih dobili. Koncesionarji pa v skladu s pogodbo, po drugem principu pravzaprav. Mi skozi ta zakon vpeljemo princip, ki bo tudi omogočal, da bodo vsi izvajalci enako plačani in sicer, da bo plačilo javne storitve temeljilo na plačilu cene ali programa posamezne javne dobrine in ne na izvajalcu kot takem. Najbolj smo obravnavali to, na kar ves čas opozarjate in gre v škodo izvajanja temeljne dejavnosti današnjih javnih zavodov, to je komercializacija, izvajanje tržnih dejavnosti. Se opravičujem, današnja sistemska ureditev pravi, da lahko javni zavodi opravlja tudi tržne dejavnosti. Ali je kje omejeno? Kateri predpis danes to omejuje? Niti z besedico. Jo opravljajo in v obrazložitvi na treh straneh opozarjamo, kako velik problem je to, ker se ne kontrolira, ali ta tržna dejavnost morebiti ogroža temeljno dejavnost, zaradi katere smo zavod sploh ustanovili. Temu smo danes priča. Sedaj pripovedujete, da mi to uvajamo, pa v desetih členih tako restriktivno uredimo to vprašanje s pomočjo sindikatov, če hočete, v skrajni različici tega predpisa, kjer nas je veliko glav skupaj mislilo, kako to omejiti. To vam v nadaljevanju želim natančno predstaviti. Torej, to kar je danes problem, komercializacija in to, kar je marsikdo govoril pravzaprav, da prinaša ta zakon, temu smo danes priča in cilj tega zakona je, da to absolutno regulira, tako kot mora biti regulirano. Šesta pomanjkljivost. Kaj danes nadziramo v javnih zavodih oziroma pri koncesionarjih, ki jim je zaupano izvajanje javne službe? V pomembnem delu so slabo nadzirani, enako niso nadzirani, predvsem se pa nadzira namenska poraba finančnih sredstev, ki jih v obliki finančnih načrtov pač ustanovitelj zagotovi za delo. Rezultati poslovanja pa se ne nadzirajo, ni med vrstami nadzora, kar zelo jasno zapišemo, seveda samo na splošni ravni, saj gre za splošni zakon, ampak v področnih predpisih bo pa treba zagotoviti štiri tipe nadzora in vsi bodo enako nadzirani. Sedmi problem, na katerega je stroka opozorila. Če gledate področne predpise oziroma na kakšen način so se podeljevale koncesije. Pogojev, kdaj se koncesija podeli, ni bilo. V Zakonu o gospodarskih javnih službah in v Zakonu o javno-zasebnem partnerstvu je bil sklic, da naj pravzaprav koncesije po tem predpisu, ti sektorji – izobraževanje, šolstvo, sociala in tako naprej –, kadar izvajajo, izvajajo, ker je tam koncesija bolj na kožo pisana gospodarskim javnim službam, je bila večkrat neustrezna za te družbene dejavnosti, negospodarski sektor, in v tem delu je stroka rekla, da bi bilo pametno, da se v enem zakonu uredi koncesija, kadar se bo ustanovitelj odločil, da bo izvajal javno službo preko koncesionarja, v enem predpisu in to seveda v tem zakonu urejamo, pa ne samo postopek, ampak še več, pogoje, kdaj bo lahko ustanovitelj sploh koncesijo podelil, da ne bi tako kot danes v javnih zavodih, kjer se koncesija podeljuje za opravljanje javne storitve in račun javnih sredstev. To nepregledno podeljevanje koncesij je to izjemno pomembno zasebno iniciativo v očeh slovenske javnosti in tudi v vaših očeh pripeljalo do stopnje, da se nam zdi ta način izvajanja javne službe nekaj nedopustnega. Ampak to je samo zaradi slabe sistemske ureditve. Podelitev pooblastila zasebniku, kjer mu točno določiš pogoje, kjer točno definiraš ceno, kjer definiraš nadzor, je seveda absolutno enako dopustna že po stari ureditvi, zdaj jo pa urejamo še bolje. Torej, kako smo potem to uredili. Še enkrat: v prvih desetih členih urejamo 10 skupnih načel za področne politike. V drugem delu določimo statusne oblike zavodov, ki jih jasno razdelamo, da se ne mešajo pristojnosti med organi. V četrtem delu tudi jasno opredelimo organe vodenja, upravljanja, pristojnosti, razmerje do ustanovitelja, tudi nove programske dokumente, sodelovanje javnosti, način finančnega poslovanja. V posebnem poglavju uredimo koncesije in v prehodnih določbah uredimo prehod. Sklicevali ste se, marsikdo, na del glede prehodnih določb, oziroma v pomembnem delu ste citirali pripombe posamezne civilne družbe in med njimi tudi del pripomb Združenja za državljanski nadzor zdravstvenega varstva, gospa Nevenka Lekše je podpisana in pravi, da v prehodnih določbah zakon ureja možnost preoblikovanja javnih zavodov v gospodarske družbe, to ste velikokrat omenili. Javni zavodi, ki v zadnjih treh letih pred uveljavitvijo tega zakona, v povprečju ne dosegajo polovice skupnega prihodka [[...]], se morajo preoblikovati v gospodarsko družbo. Te določbe ni v zakonu, nikjer je ni, niti v prehodnih odločbah, vam jih bom potem pojasnila. Gremo torej v prvi del, prvih 10 členov, ki so izjemno pomembni, vsaj za mene, kot uporabnik te dobrine želim, da bodo po področnih predpisih določili cilje v skladu s tem zakonom. Cilj normiranja po področjih je, da morajo izvajalci teh dejavnosti zagotoviti našim državljanom primerne, kakovostne in vsem uporabnikom pod enakimi pogoji dostopne javne dobrine. To je cilj, ki mu bodo morale slediti vse področne zakonodaje. Kaj bo dejavnost splošnega pomena? Jasno povemo definicijo, da je to dejavnost, ki se jo zagotavlja v javnem interesu, jo trajno in nemoteno financirajo ali sofinancira država ali občina, to imenujemo javno dobrino. Opredelimo možne oblike izvajanja javnih služb oziroma distribucije javnih dobrin. Rečemo, da kot javne službe, kadar bo šlo za nemoteno trajno, kot so na primer z ustavo določene pravice do izobraževanja, zdravja in tako naprej, kjer bo treba določiti mrežo in tako dalje. Dopuščamo tudi sofinanciranje. Danes imamo primere, ko posamezna društva opravljajo dejavnost splošnega pomena, ampak to bodo področni predpisi definirali, gasilska društva in tako naprej, kjer jim država za to, kar izvajajo, javno, koristno dejavnost, sofinancira del njihovega obstoja, ali kombinacija obeh oblik. Jasno določimo nepridobitnost kot režim izvajanja dejavnosti splošnega pomena in to ne glede na to, v kakšni statusni obliki se izvaja. Tudi če bo izvajal dejavnost koncesionar, jo bo moral izvajati na nepridobiten način, ker tu razlike med javnim zavodom in koncesionarjem ne more biti. Za mene je bistven, in vsaj tega si, prosim, preberite skrbno, 7. člen tega zakona v povezavi s prehodno določbo, to je 171. člen tega zakona. Sedmi člen jasno določa enotna izhodišča, ki jih bodo v področnih predpisih resorna ministrstva, ko bodo pripravljala svoje predpise, morala obvezno določiti, da bo lahko sploh prišlo do preoblikovanja v skladu s tem zakonom; to določa 171. člen. Nobenih prenosov premoženja komu ali kar tako malo, kot ste danes govorili, ne bo. Bistvo, določeno v 7. členu, je napotilo pripravljavcem resornih predpisov na področju zdravstva, izobraževanja, visokega šolstva, socialne skrbi za ljudi in tako naprej, da bodo morali v svojih predpisih določiti najmanj to, kar je v 7. členu določeno. In sicer, natančno bodo morali določiti vrsto in obseg dejavnosti splošnega pomena. Morali bodo določiti standarde in normative kot podlago za izvajanje in financiranje dejavnosti splošnega pomena. V predpisih morajo določiti metodologijo za določanje cen javnih dobrin in cen dobrin dopolnilnih dejavnosti v javnih zavodih. Opredeliti bodo morali javno mrežo. Opredeliti bodo morali dovoljen obseg dopolnilne dejavnosti, tako imenovane tržne dejavnosti, že v svojem področnem prepisu. Potem pogoje, ki jih bodo morali izpolnjevati izvajalci dejavnosti splošnega pomena, tako kadrovske, prostorske in druge pogoje. Potem natančno določiti košarico pravic, če hočete, vrsto in obseg javnih dobrin ter pogoje za zagotavljanje in uporabo, tudi za uporabnike, pod kakšnimi pogoji bomo lahko dostopali. Posebej pravice in obveznosti uporabnikov javnih dobrin bodo morali pregledno v predpisih določiti, česar danes še ni. Potem bodo morali jasno določiti vire in način financiranja dejavnosti splošnega pomena. Potem vrsto in obseg premoženja, ki se bo zagotavljal izvajalcem dejavnosti splošnega pomena. Gre za standard, na podlagi katerega bomo lahko uporabniki zanesljivo verjeli, da bomo zdravljeni z najboljšo opremo in v najboljših pogojih, da bomo izobraževani v didaktično primerno opremljenih prostorih in tako naprej, in druge elemente. Ampak najmanj ti elementi bodo morali biti v področnih predpisih. 131. člen zelo jasno pove, da se bodo javni zavodi lahko preoblikovali: 131. člen prvi odstavek: ustanovitelj javnega zavoda lahko preoblikuje javni zavod v skladu s tem zakonom, ko so v področnih zakonih izpolnjeni pogoji iz 7. člena tega zakona. To je pa najkasneje v treh letih, potem ko bo ta zakon sprejet. Red hočemo vzpostaviti, da ne bo slučajno komercializacije, tajkunizacije in privatizacije na posameznih področjih. Torej, glede določitve možnih virov financiranja ne odstopamo od zdajšnje ureditve, kjer jih samo natančno določimo, hkrati pa jasno povemo, da izvajalcem, kdorkoli to že bo, bo ustanovitelj moral sredstva, potrebna za izvajanje te dejavnosti, zagotoviti s pogodbo, ne glede na to, ali bo to javni zavod z neomejeno odgovornostjo, z omejeno odgovornostjo ali koncesionar, v roku dveh mesecev po sprejemu finančnega načrta [[na primer zavoda za zdravstveno zavarovanje]] ali proračuna, kadar bodo financirani iz občinskih ali državnih proračunov. Zdaj, se opravičujem, je praksa večkrat takšna, da na vladi potrjujemo finančni načrt, ki ga nek zavod pripravi konec leta za leto, ko je pravzaprav deloval na podlagi najemanja kreditov. So pač najeli kredite in konec leta so državo poprosili, da jim to povrne, ker so oni vendarle delali v javnem interesu. Imamo takšne primere, kjer smo se zgražali. Čeprav, še enkrat, Zakon o javnih financah je že danes določil, da mora biti pogodba z izvajalcem sklenjena v razumnem roku, ampak pri nas imamo velikokrat probleme s praksami. Vprašanje cene javnih dobrin. Na marsikaterem področju so cene javnih dobrin določene, marsikje niso, marsikje je storitev financirana na palec, po potrebah nekega javnega zavoda, da izvede kakšno storitev. Tu smo jasno povedali, da so cene javnih dobrin regulirane, regulira jih seveda ustanovitelj v soglasju s financerjem, da morajo biti cene oblikovane enako, ne glede na način in ne glede na vire financiranja in ne glede na pravni status izvajalca dejavnosti splošnega pomena. Kdo bo metodologije za določanje cen določil – področni predpisi. Ta zakon tega ne more narediti, ker gre za tako različne dejavnosti. To ceno bo potem potrjeval ustanovitelj v soglasju s financerjem in bo potem javno objavljena, tako kot načelo transparentnosti javnega sektorja to terja. Kaj bo ta kalkulacija cene morala vsebovati? Samo stroške, tu pa vse stroške, ki so potrebni za zagotavljanje javne dobrine: stroške dela, materialne stroške, amortizacijo oziroma donos. To je bil zdaj velik problem, da ta zakon torej v tej ceni omogoča tudi donos. V členu, kjer to določamo, zelo jasno povemo, da lahko ti izvajalci ustvarjajo, naši javni zavodi, tudi donos na vložena sredstva, da pa ta donos ne sme presegati višine donosa na dolgoročne dolžniške vrednostne papirje Republike Slovenije na dan 1. 9. tekočega leta. Objavljen bo na spletni strani Ministrstva za finance. Na dan 30. 6. 2011 je ta donos 3,18 %. Čemu je namenjen? Namenjen je temu, da bodo lahko zagotavljali kvalitetne storitve in bodo lahko opremo, ki je amortizirana, porabljena, tudi obnavljali. Ni mogoče, da v javnem sektorju opreme ne morejo obnavljati, ker čakajo na ustanoviteljev blažev žegen, ali bo kupil kakšno bolj sodobno napravo ali ne, mi potrošniki te javne storitve smo pa oskrbovani manj kakovostno kot nam pravzaprav država obljublja, da nas bo oskrbovala. To imajo vsi izvajalci javnih služb v evropskem prostoru, ta donos, ki omogoča osnovno in razširjeno reprodukcijo za obnovo sredstev, predmetov, ki se rabijo za kvalitetno izvajanje javnih storitev. Torej zakon še v koncu tega prvega poglavja jasno določa, koga lahko občina oziroma država pooblasti za izvajanje dejavnosti splošnega pomena. Lahko to naredi tako, da ustanovi javni zavod, to je enako kot zdaj, z aktom o ustanovitvi z vsemi pogoji itn., lahko podeli koncesijo zasebnemu zavodu ali drugi pravni ali fizični osebi, enako kot sedaj, vendar določamo, pod kakšnimi pogoji. Lahko pa v določenem delu tudi sofinancira dejavnosti pravnih ali fizičnih oseb. Tukaj so običajno razpisi, kjer lahko za izvajanje dejavnosti splošnega pomena kandidirajo vsi, ki izpolnijo pogoje, ki so v tem razpisu navedeni, in seveda so potem tudi nadzorovani, kako to dejavnost opravljajo. To je del, ki ga danes nimate nikjer v zakonodaji. In po moji osebni oceni pomeni veliko pomembno dodano vrednost, usmeritev pripravljavcem področnih politik. Drugi del je statusni del. Uredimo javni zavod. Javni zavod opredelimo ne kot pravno osebo zasebnega prava, ampak kot pravno osebo javnega prava, ki izvaja eno ali več dejavnosti splošnega pomena kot svojo temeljno dejavnost. Zato jo ustanovimo. Ne zato, da bi izvajali komercialno, dopolnilno, tržno dejavnost. Ob standardih, normativih, ob vseh predpostavkah se bo točno vedelo, s kakšnimi kadrovskimi, materialnimi viri bo lahko posamezni izvajalec distribuiral javno dobrino, zdravje, izobraževanje itn. Samo red je treba narediti na posameznih področjih. In javni zavod bo sedaj izvajal to svojo temeljno ali več teh dejavnosti na nepridobiten način, z dovoljenim donosom, da bo lahko svojo opremo obnavljal, to je pa tudi vse. Kje vidite dobičkonosnost te ureditve, mi lahko, prosim, v nadaljevanju razprave to kdo pojasni? Jasno definiramo, da javni zavod izvaja dejavnost na nepridobiten način. In seveda mora zagotoviti vsem uporabnikom dostopnost do teh dobrin pod enakimi pogoji, po določeni ravni kvalitete, ki bo določena s standardi in normativi. Veliko razprav je bilo, ali naj sploh dovolimo, da bi lahko javni zavodi še opravljali to dopolnilno tržno dejavnost, za katero danes zakon pravi, da jo lahko, če je povezana s temeljno dejavnostjo, in jo nekateri opravljajo veliko, drugi manj. Po skrbni razpravi tudi s socialnimi partnerji in z izvajalci, po pregledu analize, kjer se v povprečju ugotavlja, da je bilo leta 2009 v okviru vseh prihodkov za izvajanje dejavnosti pravzaprav 6 % ustvarjanja prihodkov iz tržne dejavnosti v povprečju vseh zavodov. In da bi zagotovili enak položaj javnih zavodov v odnosu do položajev v državah članicah Evropske unije, smo pod točno določenimi reguliranimi pogoji dovolili tržno dejavnost v teh desetih členih in v nadaljevanju. Dva tipa javnih zavodov smo se odločili opredeliti v tem zakonu. Tako kot Zakon o gospodarskih družbah za dobičkonosne posle ureja družbo z omejeno odgovornostjo, pa delniško družbo, pa s.p., pa družbo z neomejeno odgovornostjo, pa za vsako od teh določa, katere organe ima, itd., ampak javni sektor oziroma te družbene dejavnosti v interesu družbe, ki se morajo nepridobitno distribuirati državljanom, pač ne morejo delovati v obliki gospodarske družbe, itd., ampak v obliki osebe javnega prava pod javnopravnim režimom. Ta dva javna zavoda – z omejeno odgovornostjo in z neomejeno odgovornostjo – sta različna samo v odnosu do ustanovitelja, ne v odnosu do dobička ali nedobička. Javni zavod, ki bo bolj avtonomen, ne pa neodvisen od ustanovitelja, se bo imenoval javni zavod z omejeno odgovornostjo. Ustanovitelj mu bo zagotovil strokovno in poslovno avtonomijo. Kaj je to poslovna avtonomija? Mi jo definiramo in tudi strokovno avtonomijo definiramo. Če pogledamo današnje javne zavode, lahko ugotovimo, da imajo strokovno in poslovno avtonomijo danes univerze, tako kot približno danes urejamo ta tip osebe javnega prava, vsi ostali pa imajo samo strokovno avtonomijo in v delu omejeno poslovno avtonomijo. Zakaj, kaj je to poslovna avtonomija? To je samo vprašanje, kdo nabavlja opremo in kdo gradi prostore za izvajalca? Ali to dela ministrstvo, ali občina, ali to dela zavod sam? Ravnanje s premoženjem pomeni ustvarjanje pogojev za izvajanje te dejavnosti. Za to rabiš prostor, za to rabiš opremo in poslovna avtonomija pomeni ravno to. Osnovne šole, kjer ravnateljem ne bomo določili, da morajo graditi osnovno šolo, pa da morajo graditi telovadnico, ne bodo imele poslovne avtonomije, ker je ne rabijo, ker jim ni treba v procesih javnega naročanja iskati izvajalcev del, itd [[..]]One bodo javni zavod z neomejeno odgovornostjo, kjer bo ustanovitelj to poslovno avtonomijo zadržal za sebe, tako kot je to danes, za to bo ustvaril pogoje. Ti ljudje bodo pa tam imeli kadrovsko avtonomijo, ki jo tudi natančno definiramo. Kaj je kadrovska avtonomija? Odločanje o strokovnih vprašanjih in o kadrovski politiki – to je sistemizacija delovnih mest in zaposlovanje. To ni izstop iz plačnega sistema, to je to, kar ravnatelji danes počnejo, to je kadrovska avtonomija. Da ne zaposlijo učitelja na ministrstvu, ampak da ga šola izbere po postopku , to je kadrovska avtonomija in da glede na število vpisanih otrok določi, koliko učiteljev rabi glede na standarde in normative, ki so določeni v predpisih. To pomeni strokovna avtonomija. V prispevkih te civilne družbe piše, da ravno na podlagi strokovne avtonomije, ki se danes zagotavlja obema tipa zavodoma, obstaja velika nevarnost, da bodo izšli iz sistema javnih uslužbencev in iz enotnega plačnega sistema. Zaposlovanje v javnih zavodih – torej strokovna avtonomija – je danes zagotovljeno v celoti in sicer na način, da sklepajo delovna razmerja na podlagi Zakona o delovnih razmerjih in ne na podlagi Zakona o javnih uslužbencih in na način, kjer se ustanovitelj v izbiro kandidatov ne vtika. To je to in to jim zagotavljamo še naprej, obema tipoma javnih zavodov. Javni zavod z omejeno odgovornostjo, ko bo imel tudi poslovno avtonomijo, bo imel omejeno možnost razpolaganja, tudi zadolževanja, v tem delu je v nadaljevanju v 10 členih preprečena kakršnakoli odsvojitev državnega ali občinskega premoženja, razen v korist ustanovitelja, to sta pa občina in država. Mislim, da je to 33. člen, ki govori o možnosti odsvojitve svojih deležev, jasno povemo, v čigavo korist – samo v korist ustanovitelja. Glede stečaja. Nekdo je govoril danes o stečajih. Pri obeh tipih javnih zavodov obstaja odgovornost ustanovitelja za obveznosti. Torej, pri obeh tipih je zagotovljeno, da do stečaja ne more priti. In stečajev v teh dejavnostih ne more biti, niti zadolževanja v smeri zastavitve premoženja za najem kredita. To je vse preprečeno tem javnim zavodom. Tako da v tem delu smo to avtonomijo z razpolaganjem, najemanjem kreditov, bistveno bolj omejili, kot nekateri zavodi počnejo to danes. To je omejeno bistveno bolj, kot je urejeno danes. Ker bo torej javni zavod z omejeno odgovornostjo imel obe vrsti avtonomij, so tudi organi drugačni kot pri drugem javnem zavodu. Imel bo direktorja ali upravo in nadzorni svet z nadzornimi pooblastili in tudi druge organe, ki jih bodo določili področni predpisi, na primer strokovni svet. Ali bo ustanovitelj izvajal nadzor – ja, bo, tu jasno določamo, da mora imeti večino v nadzornem svetu, in to kompetentnih ljudi, ki jih bo preverjal KAS. V tem nadzornem svetu bo tudi najmanj tretjina zaposlenih, kar seveda zagotavlja pomemben del soupravljanja ljudi pri upravljanju teh družb. V nadzornem svetu bodo lahko tudi predstavniki financerja ali uporabnikov, kot bo to določila področna zakonodaja. Ustanovitelj bo pri tem tipu javnega zavoda za obveznosti odgovarjal omejeno in subsidiarno in samo v obsegu sredstev, ki jih zagotavlja za izvajanje temeljne dejavnosti. Javni zavod z neomejeno odgovornostjo bo podoben kot zdajšnji zavod. Investicijsko aktivnost si pridrži ustanovitelj, sam bo zagotovil opremo, zagotavlja se mu samo kadrovska avtonomija, ki jo imajo tudi danes. Zato bo ta javni zavod imel svet, ki bo organ upravljanja in ne nadzora. Ustanovitelj si bo pridržal neposreden nadzor nad delovanjem takega zavoda in bo tudi neomejeno odgovarjal za obveznosti zavoda. Mogoče ste spregledali pomembno novost. S ciljem racionalizacije poslovanja uvajamo tudi skupnosti javnih zavodov, kjer se bodo po posameznih področjih lahko ustanovitelji odločili, da bodo v sodelovanju z javnimi zavodi za svoje člane, torej javne zavode, skupne zadeve na področju pravnih, kadrovskih, računovodskih in drugih splošnih nalog, javnih naročil opravljali v okviru te osebe javnega prava, če bo to sploh pravna oseba, lahko bo imela samo pogodben odnos z javnimi zavodi. Natančno urejamo odnose z uporabniki, točno določamo obveznosti, javnost, transparentnost, odzivnost na potrebe uporabnikov. Izjemno pomembna je po moji oceni tudi nova programska ureditev javnih zavodov. Tudi v tem delu velja poudariti program dela in finančni načrt. Program dela, danes je bolj kot ne – različno od dejavnosti do dejavnosti – finančni načrt pomemben in ali se je toliko denarja porabilo. Zdaj je v programu dela treba jasno določiti merila in kriterije za kvalitetno opravljanje storitve, zaupane posameznemu izvajalcu. Poročati bo moral tudi o uresničevanju zastavljenih ciljev glede kakovosti izvajanja storitev, v vsakem programu dela in finančnem načrtu bo moral ločeno prikazati temeljno in dopolnilno dejavnost, če bo slučajno opravljal del dopolnilne dejavnosti. Glede koncesij je pomembna novost za razliko od zdajšnje ureditve, da jasno zapovemo, kdaj se koncesija lahko podeli. To bo veljalo za vsa področja. Tega poglavja ne zdravje, ne socialno varstvo, ne nihče ne bo več urejal v področnih zakonih. Za njih bo veljalo poglavje o koncesijah v tem zakonu, to je bila intenca. In uredili smo tri stvari, ki danes niso urejene, v ostalem smo koncesijo uredili tako, kot so danes ob najboljših praksah opozorili tisti, ki v postopku koncesij kot izvajalci sodelujejo. Prva sprememba je, da jasno povemo, da se koncesija lahko podeli pravni ali fizični osebi samo pod pogojem, da javna mreža ne more zagotoviti opravljanja dejavnosti splošnega pomena v takšnem obsegu in kakovosti ali na takšen način, da bi bila brez ovir dostopna vsem njenim uporabnikom. Torej javna mreža se bo s koncesionarji izpopolnjevala le tam, kjer država ali občina ne bosta iz objektivnih razlogov več sposobni zagotoviti izvajanja dejavnosti na predpisani način. S tem želimo preprečiti podeljevanje koncesij na podlagi okoliščin in interesov, ki z namenom, ciljem, potrebnim obsegom in načinom izvajanja javne službe nimajo nikakršne povezave in žal smo bili v preteklosti v pomembnem delu priča tovrstnemu stihijskemu podeljevanju koncesij. In če boste pogledali v prehodnih določbah: če bi bil zakon sprejet, bo treba po tem zakonu podeljevati koncesije. Če odločba še ni izdana, se bodo morali postopki ustaviti, in kaj bo podlaga za podeljevanje koncesij: javna mreža, dokler javne mreže ne bo. Zelo jasno določeno. Kjer se bo torej na posameznem področju videlo, kje je deficit, kje ljudje ne morejo dostopati do javne dobrine in tako naprej, bo lahko ustanovitelj iskal tudi to zasebno pobudo. V prehodnih določbah je zelo jasno: javna mreža je pogoj za nadaljnje podeljevanje koncesij. Mi, za razliko od evropskega pravnega reda, nismo imeli nikjer določeno v področnih predpisih, kolikšno je maksimalno obdobje podeljevanja koncesije. To je po evropskem pravnem redu obvezno, zato smo marsikje že videli, da so bila prizadevanja, da bi bile koncesije dedne, že skorajda. Tu jasno povemo, da je maksimalen rok 30 let, napotujemo tudi na področno zakonodajo, kjer bo pri določitvi roka treba upoštevati naravo dejavnosti splošnega pomena in tudi tveganje ter koristi, ki jih prevzame koncesionar. Če bo zasebnik zgradil in opremil dom za starejše, bo koncesijsko obdobje daljše, ker bo veliko zasebnega kapitala investiral, da bo potem v okviru javnopravnega določenega režima izvajal javno službo na enak način, po enaki ceni, pod enakim nadzorom kot javni zavod. Tako predvideva ta predpis. Pomembna določba je tudi finančno poslovanje. Tu smo v sodelovanju z Ministrstvom za finance uredili to; do zdaj je bila obvezna uporaba za oba tipa javnih zavodov Zakon o javnih financah. Ampak v 88. in drugih členih, že na tem mestu, v tem predpisu določamo, da morajo rabiti sredstva na javnopravni režim, gospodarno učinkovito in seveda zakonito, da se presežek, ki ga ustvari javni zavod, sme izključno uporabiti za izvajanje temeljne dejavnosti. Glede zadolževanja določajo omejitve, se omeji lahko le na kratkoročno, za investicije pa pod pogojem, da se gradi premoženje, ki je nujno potrebno za izvajanje temeljne dejavnosti in še to, ob soglasju vseh organov in tudi ustanovitelja. Glede na računovodstvo, jasno povemo, da se mora denar, ustvarjen iz temeljne dejavnosti in iz tržne dejavnosti v skladu z Zakonom o preglednosti finančnih odnosov in ločenem evidentiranju različnih dejavnosti, voditi ločeno in se ga ne sme mešati. Glede nadzora določamo štiri tipe nadzora, in sicer: nad zakonitostjo, izvrševanjem predpisov, kakovostjo dela, poročanjem. Poročanje enako urejamo za javni zavod in tudi za koncesionarja in tisto še enkrat, kar je v prehodnih določbah najbolj važno: ko bodo področni predpisi določali vse, kar določa 7. člen tega zakona, bodo šele lahko ustvarjeni pogoji, da bodo v tem istem področnem predpisu tudi določili, ali bo za osnovne šole ustanovljen javni zavod z neomejeno odgovornostjo, ki je podoben tip javnega zavoda kot ga imamo danes. Ministrstvo za šolstvo pravi, da ja. V tem primeru bo investicijska aktivnost in vse to, kar je zdaj na občini, ostalo občini. Ravnatelj bo enako odgovarjal za kadrovsko politiko, za poslovanje in za kvaliteten izobraževalen pouk. Ampak to bo določil zakon o izobraževanju. Tega ne določa ta zakon. Ministrstvo za šolstvo že približno ve, kako. Srednja šola, ki do polovice usposablja s praktičnim poukom v sodelovanju z gospodarstvom svoje dijake za to, da bodo spodobni stružiti, popravljati vozila itn. Ti dijaki ustvarjajo izdelke. Te izdelke je smiselno prodati. In v tem delu seveda gre za tržno dejavnost. In se bodo na področju izobraževanja odločali, ali bi bilo v tem primeru bolje, da se ustanovi javni zavod z omejeno odgovornostjo, kjer bo tudi zelo sodeloval z gospodarstvom. Na drugih področjih pravzaprav ministri, ko smo z njimi resno usklajevali ta predpis [[...]], tudi z občinami, se opravičujem, ta papir, ki ga je Skupnost občin Slovenije dala, pravzaprav kaže na nepoznavanje nekaterih določb v tem zakonu. Mi smo imeli usklajevanja z vsemi temi, ampak mogoče so prišli drugi in zdaj tudi pišejo drugi. Skratka, jaz s polno odgovornostjo zagotavljam, jaz upam, da ta predstavitev, se opravičujem, bila je dolga, ampak takega zakona ni mogoče kratko predstaviti, ker ima veliko institutov, ki po moji oceni pomenijo bistveno izboljšanje pogojev za to, da bodo lahko področni predpisi politiko zagotavljanja dobrin socialne države zagotovili boje. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Andrej Magajna, pripravi naj se gospod Roberto Battelli – vidim, da ga ni – Franco Juri oziroma gospod Marijan Križman.
Slišali smo, da je zakon zelo obsežen, tudi marsikdo od nas ga je prebral. Treba ga je tudi prav razumeti, bomo rekli. Zanimiv je pa že sam uvod, tudi uvod je treba temeljito premisliti in po mojem je problem v izhodiščih. Poglejte, odstopili smo od standardne strukture zavoda. Ustanovitelj, izvajalec, uporabnik. Jaz si ne predstavljam, kako bi izumili drugo formulo. Je ni, je ne moremo. Kje so zdaj uporabniki? Uporabnike smo dali v nadzorne svete in kako bodo tam zastopani, je odvisno potem spet od statuta zavoda. Morda bodo res povsem na obrobju, ampak zavodi so zaradi uporabnikov. Zaradi česa drugega so, kot zaradi uporabnikov, ne zaradi lastnikov, ne zaradi izvajalcev, predvsem zaradi nas uporabnikov, vsi smo uporabniki. Tudi v družbah, tako javnih gospodarskih družbah morajo imeti uporabniki ključni nadzor, bi rekel ključno besedo pri vsej stvari, ne pa jih odrivati, pa bodo sedaj lastniki imeli ključno besedo. To je čisto zgrešen koncept, v izhodišču je zgrešen. Lahko gremo k členom, ampak v izhodišču je stvar problematična. Odstopati od tega tripartitnega modela ne moremo. Uporabniki morajo imeti svojo vlogo in mesto v kateri koli obliki modernizacije. Izriniti uporabnike na obrobje, to je nedopustno in zgrešeno v osnovi, tudi če ne gledamo podrobnosti. Javno-zasebno partnerstvo, to se tudi lepo sliši, kako bomo partnerji. Žal pa se v praksi to izrojeva. Težko je izpostaviti model nadzora, ki bi to preprečil. Poglejte, kaj bo sedaj vse možno. Zasebni kapital, domači in tuji, bo imel lahko deleže v javnih zavodih. Lepo, vse bomo imeli v istem zavodu. Javni kapital naj bi se lahko vlagal v zasebne zavode. Mešanje javnega in zasebnega. Žal običajno v praksi to privede do oškodovanja, ker je pač križanje interesov, motivov. Nekje je motiv čim boljša javna storitev, presežek, če se že ustvari, po klasični definiciji javnih zavodov ostane zavodu, recimo, tudi teh tako imenovanih javnih podjetij ali gospodarskih družbah. Naj bi se namenil investicijam, infrastrukturi javnih zavodov, ali pa, končno, to bi bilo še najbolj pomembno, znižanju cene javne storitve. Ne pa, da bo sedaj uprava razmišljala, kako si bodo presežke delili. V uvodu tudi piše: javni zavodi bodo neprofitni. To se zelo lepo sliši. Ampak definicija neprofitnosti – to, na kar je kolegica Julijana opozarjala že pri Zakonu o zdravstveni dejavnosti pred enim letom – pa nikakor ni šlo predlagatelju, da bi dal definicijo, da tisti, ki izvajajo, ne morejo biti deležniki nad temi presežki. Poleg tega, da že dobiva plačo iz javnih sredstev, v svojem delovnem času bo opravil še tržno dejavnost in še nagrado si bo izplačeval. Če je meni to omogočeno, bom jaz tudi gledal, da bom v javnem sektorju delal čim manj, da se bom tam čim manj angažiral, pa kaj zraven prislužil. Ker to ni prav ločeno, čeprav piše v uvodu, da je neprofitno. Samo odvisno, kako to opredelimo. Kaj je ta neprofitnost? Sistemi, ki so zapleteni, niso obvladljivi. To je na splošno. Že ti naši sistemi, ki naj bi bili obvladljivi, vemo, kako delujejo. Na primer, banka. Okostnjaki padajo iz omar. Gospod Klemenčič se je resno lotil protikorupcijskega dela. Številke gredo v enormne vsote. Enormne vsote subjektov, ki so prejemali kredite, posojila po neverjetnih pogojih. Izgleda, da ne po poslovnih, ampak političnih, prijateljskih, ne vem kakšnih, klientelističnih. Klientelizem je problem Slovenije. Izgleda, da bo imel gospod Klemenčič ogromno dela, če ga ne bodo prej zamenjali. Tudi preveč resno je vzel svoje delo, tako kot gospod Soršak v Agenciji za varstvo konkurence. Jaz ga pogrešam. Takrat se je šele kaj dogajalo. Pred njim se je bore malo dogajalo, za njim se tudi manj dogaja. Teh sistemov se ne da kontrolirati. Ta prelivanja sredstev: zasebno, javno, kako se bo to v praksi dogajalo, saj pravim, v bolj preglednih, enostavnih sistemih to ne funkcionira. Kako bo v tem sui generis pravno zmedenem sistemu deloval ta nadzor, pa res ne vem. Zasebni sektor ima svoj motiv – dobiček in tukaj javno-zasebno sprego izpeljati [[...]]Me veseli, gospod Gorenak je dobro rekel in tudi sam nisem privrženec nekih starih socialističnih modelov, kar se pogosto komu očita, nič nimam proti zasebnem sektorju, ampak gospod Gorenak je dobro rekel, zasebni sektor ja, če sam razpolaga, če sam prinese svoja sredstva. Za zasebni sektor, ki izčrpava javni sektor, za te relacije pa nismo. Res, težko si predstavljam, da bomo lahko ta zakon amandmirali in ga popravljali, ker je v osnovi sporen, neobvladljiv in nerešljiv, kljub lepim deklaracijam v uvodu zakona. Končno pri vseh zakonih, ki smo jih do sedaj sprejeli v Državnem zboru, v uvodu vidimo same lepe cilje, pot pa je tlakovana, kot v ljudskih pregovorih, kako in kam. Toliko. Bodo še drugi kaj povedali.
Besedo ima gospod Marijan Križman. Naslednji bi bil gospod Franc Bogovič. [[Ga ni.]] Gospod Bogdan Čepič.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi. Moram reči, da sem pozorno poslušal 45 ali 50 minut ministrico in ker sem 30 let delal v zavodu, sem poslušal eno čudovito obnovo socialistične ureditve javnih zavodov. S sedanjim zakonom, ki naj bi določene stvari uredil, preuredil, ustvaril neka nova razmerja in predvsem ustvaril, kot pravi ministrica, boljši nadzor in seveda tudi soupravljanje delavcev in nenazadnje pridobivanje lastnega prihodka, kot smo temu včasih rekli. Meni je zelo žal, ampak jaz v tem nisem našel neke garancije, da se nam ne bo zgodilo to, kar se nam je zgodilo, ko je šlo zdravstvo skoraj v franže zaradi koncesij, mrežo je imelo, mrežo ima tudi sedaj, nihče ni brez mreže. Da ne bi kdo mislil, da smo s tem zakonom danes začeli abecedo, ta zakon je samo nadgradnja vseh zakonov, ki so do sedaj na tem področju, nobenega bistvenega izuma ni tukaj notri. Mi smo takrat šli bolj v privatizacijo zdravstva kot v koncesije in mrežo in vam povem, takrat sem sodeloval v eni občini pri tej zadevi, ne kot glavni, odgovorni, ampak sem sodeloval in vam povem, kako hitro se prisesajo na družbena sredstva, ne morete verjeti. Vi čuvate ena vrata, oni vam skozi tri druga notri pridejo in to se bo zgodilo tudi tukaj. To je sektor, ki ni bil privatiziran, kjer nismo dovolili, da se dogodi to, kar se je zgodilo zadnjih 15, 18 ali če hočete tudi 20 let, saj ni važno, v gospodarstvu, nekdo je že o tem danes govoril – popolnoma smo uničili vse, kar je bilo zgrajeno in narejeno, skoraj popolnoma. Naj mi kdo pove, kje so garancije, ko bomo sprejeli ta zakon, da se ta zgodba ne bo ponovila. Ker, ko sem poslušal in tudi sam mislim tako, prav iz javnih sredstev si bo nekdo ustvaril dejavnost, ki bo dobičkonosna, s katero bo lahko bistveno služil, zaposloval, ustvarjal neko blaginjo, to bo pa prepustil občini ali državi, naj se tam nekje, kaj jaz vem, naj nekje živi in naj se trudi. Točno to se bo zgodilo, zato ker mi nismo zamenjali državljanov, ne vseh, nekaterih. Mi nismo zamenjali ljudi in miselnosti nismo zamenjali, da ne bi določenih takšnih stvari naredili. Ker sicer tega ne bi gospodarstvu naredili in še kje drugje. Ne vidim razloga, zakaj ne bi potem v družbenih dejavnostih, saj po tem kar kličejo. To je še edini, če lahko temu rečem, vedno se malo šalim, in rečem: to je še ostanek socialistične ureditve, kjer je vse malo po starem in kjer so vse nepremičnine še vedno v lasti države, v lasti občine, kjer so bile šele lansko leto zapisane v kataster stavb določene lastnine, recimo kulturni zavodi, še v zemljiško knjigo niso vpisani, kaj šele, da bi vedeli, kaj je od države in kaj je od občine. Mi imamo za narediti še veliko korakov, preden to sprejmemo, še veliko korakov. Najprej moramo vedeti, kaj je čigavo, v kakšnih in čigavih pravzaprav javnih zavodih poslujejo določeni zavodi. Niso razmejeni, niti med občino in državo, kaj šele da bi bili vpisani v zemljiško knjigo. Komaj v kataster stavb je vpisan moj bivši zavod, kar sem sam počel. Zdaj en dan so me klicali po telefonu, če vem, kje so papirji. Tako, da ne govorim na pamet in ne želim omalovaževati ne tega zakona ne tistega, ki je pripravljen, ampak želim zelo resno in trezno opozoriti, bodimo previdni pri teh zadevah, da ne bomo naredili še enega koraka v prazno, v neznano, ker nazaj je potem vedno težko. Pojdite danes spreminjat zakone, pa boste videli, ampak lahko spremenimo zakone, ne bomo pa povrnili tovarn in podjetij, ki se jih je likvidiralo in jih ni in jih nikoli več ne bo nazaj. In če to ni bila dobra šola, kako je treba biti previden, potem jaz ne vem, kaj nas bo izučilo. Ampak, takšni smo ljudje, bog pomagaj, saj nobenega ne obtožujem, takšni smo ljudje in ljudje se nismo spremenili, ljudje hlepimo po materialnih dobrinah in tukaj so še ostale materialne dobrine, ki se kopičijo, ki jih ti pridni gospodarji, v kakršnem pravnem statusu so, jih vendarle držijo skupaj, in ni res [[...]]Mislim, žaljivo je govoriti, kaj bi bilo, kako bo, kaj vse bo. Kaj pa zdaj, ali mislite, da zdaj ni nič, da zdaj tam nimamo direktorja in nimamo nadzornega oziroma sveta zavoda, kjer sedijo trije ljudje ali pet ali osem. Čisto vseeno, tripartitno sedijo. In v soglasju imenujejo direktorja oziroma soglasje daje minister, zavod pa izbere najprimernejšega kandidata, sprejmejo program dela, obravnavajo zaključni račun, obravnavajo poročilo o delu, spremljajo delo direktorja, mu podpišejo individualno pogodbo in tako dalje in tako bližje. Lastnina je znana, zato ker ,kot je pravila ministrica, se je prepisala na državo ali na občino. In od tistega trenutka naprej lastnina ni bila več družbena lastnina, ampak je bila lastnina od nekoga, torej last občine ali last države. In tukaj v 7. členu, upam, da ne bom predolg, se opravičujem, če bom to prebral, ampak tu piše: splošni okvir normiranja dejavnosti splošnega pomena. To je vrsta in obseg dejavnosti splošnega pomena, standardi in normativi kot podlaga za izvajanje, financiranje in tako dalje, metodologija za določanje cen, opredelitev javne mreže. Vse to že imamo. Ali nimamo javne mreže?! Nimamo javne mreže?! Povejte mi, po katerem sistemu funkcionira recimo Pokrajinski arhiv Maribor ali Ljubljana. Nima mreže?! Mi lahko poveste?! Mi boste povedali, ko boste dobili besedo, verjetno, ampak tako sprašujem, bolj retorično, kot da bi želel vas zasliševati. Mreža je znana, saj po mreži se funkcionira, po mreži so ljudje zaposleni, to je normativ za zaposlenost, to je normativ za skladišča, za vse drugo. Opredelitev in dovoljeni obseg dopolnilne dejavnosti v zavodih, pogoji, ki jih morajo izpolnjevati izvajalci, in tako dalje. In drugi elementi. Potem pridemo na 11. člen, ki v drugi točki govori, da zavod lahko poleg temeljne dejavnosti izvaja v omejenem obsegu na način in pod pogoji, določenimi z zakonom ali odlokom samoupravne lokalne skupnosti tudi pridobitno dejavnost, v nadaljnjem besedilu dopolnilna dejavnost, kot sem rekel prej, temu smo rekli lastni prihodek in iz tega je bilo baje pridobljeno 6 %. Moja bojazen je, da bo ta prihodek zlorabljen, da bo ta prihodek šel v roke tistih, ki so spretneži in zviteži in bodo seveda opravljali pridobitno dejavnost, uporabili ta sredstva in še kakšna druga in kot sem prej rekel, opustili tisto jedro zavoda, naj opravlja tiste funkcije, ki jih plača država, toliko da lahko živi in da gre naprej. To je naša bojazen. Ko sem prej povedal, sem to povezal s privatizacijo, ki smo jo naredili tako divje, da še nobena država na tem svetu ni videla kaj takega. Ne vidim, bojim se, da se bo to tudi tukaj zgodilo, zato, ker se niso ljudje zamenjali, niso se zamenjali, so ostali vedno isti, ki prežijo še na ta del prihodka, ki ga lahko pobašejo v svoje privatne žepe. Po mojem prepričanju, zakon, ki na dolgo in široko obravnava te javne zavode in jih primerja z drugimi državami, to je vse v redu in prav in kot sem prej rekel, niti slučajno ne bi omalovaževal ali podcenjeval tistega, ki je to naredil in se potrudil, ker to je zelo veliko delo in zelo kompleksno in razprava je zaradi tega, da se to obdela in da se o tem spregovori. Ampak jaz vam bom povedal iz, ne bom rekel, da iz lastnih izkušenj, ker sam nisem tega počel, pa tudi nisem bil v taki službi, kjer bi lahko na te stvari naletel. Bojim se, da bomo v teh javnih zavodih doživeli tisto, kar smo doživeli v naših podjetjih v Sloveniji. In to ne pomeni, da jaz za ta zakon ne bom glasoval, ne pomeni pa tudi, da bom kar tako prostodušno rekel okej, še en zakon v vrsti zakonov, ki smo jih doživeli v javnih zavodih. Pet ali šest, najboljši je bil, se mi zdi, iz leta 1969, potem so bili pa vse slabši, kar se tiče kulture, by the way, da ne bo kdo mislil, da govorim kar na splošno. Drugo, tem javnim zavodom je bila vsaj ena stvar prizanešena, to, da nismo na žalost v tej državi uspeli dokončati z lokalno samoupravo in da nismo prišli do regij. Ker, če bi prišli do regij, bi imeli še nekaj dodatnega danes za diskusijo o tem zakonu. Žal se danes ne moremo o tem pogovarjati, ker pač regij nimamo. Ampak, če bi imeli regije, je kar nekaj zavodov, ki so stebri v teh določenih regijah. In to je sicer never ending story, glede na to, da z lokalno samoupravo po vsej verjetnosti še dolgo ne bomo končali, ampak žal kot pravim, ta zakon bo treba dokončati takrat, ko bomo imeli tudi lokalno samoupravo dokončano, ker bistveno vpliva na regijo in bistveno v drugačni luči se osvetli zavod, kot zdaj, ko zgolj funkcionira izključno v državi in v občini, kjer ima svoj sedež. Tako, svoje bojazni sem opisal. Zakon nisem ocenil kot slab. Tega si ne bi dovolil. Kvečjemu sem ga ocenil kot vir bojazni, kjer se bodo lahko dogodile stvari, o katerih sem že govoril, da jih ne ponavljam. Ali bomo imeli še kakšne dodatne varovalke, da se to res ne bo dogodilo, ne vem? Upam, da ja, sicer pa prepustimo razpravi in pripombam, ki bodo mogoče prinesle tiste rešitve, za katere imam slab občutek, pa ne samo jaz. Danes sem poslušal razprave, jih je še takih razprav, tako da zaenkrat toliko in upam, da bomo v bodočnosti še o tem govorili in ga izpilili tako, da bo uporaben.
Gospa ministrica, imate besedo.
Hvala lepa, jaz srčno upam, da bo priložnost, da bomo na odboru obravnavali člen po členu, kjer bo lažje videti, da smo sami iskali vse možne rešitve zaradi strahov, ki jih tudi danes vi tu izražate. Najprej, gospod Magajna. Ne drži, tripartitnost je absolutno ohranjena v svetu zavoda kot organu upravljanja, v javnem zavodu z neomejeno odgovornostjo je sestava v 73. členu: sestavljajo ga predstavniki ustanovitelja, zaposlenih v zavodu, predstavniki uporabnikov in drugi, če bo tako določal področni predpis. Enako v nadzornem svetu: predstavniki ustanovitelja, ki mora imeti večino, zaposlenih, najmanj tretjina, in tudi predstavniki uporabnikov in financerja, kot bo to določal področni predpis. Tako, da to ne drži. O uporabnikih veliko določb govori, imamo poglavja, člene, odnosi do uporabnikov, kjer skušamo to evropsko načelo javnosti, transparentnosti javne uprave v najširšem smislu [[...]]zadolžiti tudi javne zavode, da o tem govorijo. Jaz bi vam, gospod Križman, skušala na enem mestu odgovoriti, kako urediti, če jo že dovolimo, tržno dejavnost v javnih zavodih. Z veliko skrbjo se je 30 reprezentativnih sindikatov javnega sektorja, od teh so trije zdaj izrazili ločeno mnenje, drugače imam izjavo o usklajenosti s sindikati podpisano, ukvarjalo ravno s tem vprašanjem. Jaz vam bom predstavila na enem mestu, ker je težko tako razmetano brati, te inštitute, za katere smo mi ocenili, da bistveno bolje urejajo vprašanje in dovoljevanje izvajanja tržne dejavnosti, kot je to urejeno danes in lahko povzroči prednost komercializacije pred temeljnim poslanstvom, ki ga mora javni zavod izvajati – to je distribucija javne dobrine. V 7. členu smo najprej zapisali, to je ta bistveni, ko se bodo področni predpisi sprejemali, boste morali biti pozorni, treba bo v področnem predpisu opredeliti možno dopolnilno dejavnost glede na tip, ali gre za zdravstvo, izobraževanje in tako naprej in določiti dovoljen obseg dopolnilne dejavnosti že v področnem predpisu. Potem bo treba v področnem predpisu določiti metodologijo za določanje cene te tržne dejavnosti, za katero smo jasno povedali, da mora biti "nedumpinška", ampak da mora vključevati vse stroške uporabe javne opreme, javne stavbe, kar pomeni, da bo to taka cena, kot jo nekdo na prostem trgu oblikuje, ki mora sam zgraditi stavbo, sam kupiti opremo in tako naprej. Da se ne bo ta del zajedal v javno, to preprečujemo s ceno dopolnilne dejavnosti, za katero določimo, da mora biti tržna, zato da bo kaj od nje javni zavod tudi imel. V drugem odstavku 11. člena rečemo, da zavod lahko, ne rečemo, da mora, lahko, odvisno – v kakšnem področnem predpisu mogoče sploh ne bo dovoljena –, lahko izvaja poleg temeljne dejavnosti še pridobitno v omejenem obsegu in na način in pogoji, določenimi z zakoni. Potem v 15. členu v vseh odstavkih določimo omejitve, v drugem odstavku 14. člena pa najprej definiramo že v tem zakonu, kaj pa sploh je lahko dopolnilna dejavnost. Zdaj je v predpisu določeno, da tista, ki je povezana s temeljno dejavnostjo, in vse sorte je povezano s temeljno dejavnostjo, ali paše tja ali ne paše. Marsikdo je delal tudi kaj drugega. Zdaj pa rečemo, da lahko izvaja dopolnilno dejavnost, ki je povezana s temeljno dejavnostjo, in v obrazložitvi tudi napišemo, da si predstavljamo, da je zavod, ki temeljno dejavnost izvaja, zanjo tudi usposobljen. Na primer, produkti dijakov v srednji šoli, to je tesno povezano z izobraževanjem za izdelavo npr. železnega svečnika, ko se dijaki učijo in ta produkt bo potem prodan. In druga, ki je pa še bolj pomembna; da je lahko ta dejavnost tudi enaka kot je temeljna dejavnost, vendar mora biti zunaj obsega uporabnikov temeljne dejavnosti. To je izjemno pomembno, da torej ne bo nekdo proti plačilu lahko dobil tisto, kar mu mora zavod nuditi, hitreje in drugače. Ne, tukaj imamo torej v mislih zunanje uporabnike oziroma tujce, ki jih lahko oskrbi klinični center, ampak cena, ki jo bo zaračunal, ker za ta namen uporabi javno kupljeno mizo, bolnico, ki je javna, bo tržna. Potem najbolj pomembne so omejitve pri izvajanju dopolnilnih dejavnosti, ki jih danes ni nikjer. Ne smejo vplivati na izvajanje temeljne dejavnosti in ne sme se prekoračiti obsega, ki bo določen, ne samo v predpisu, ampak tudi vsakoletnem programu dela tega izvajalca, tako v programskem delu kot tudi v finančnem načrtu, koliko predvideva, da bi iz tržne dejavnosti lahko dobil, ker cena bo po enotni metodologiji. Ustanovitelju damo mehanizem, da lahko izvajanje te dejavnosti omeji in prepove, če bi kakorkoli vplivala na kakovost, kvaliteto, dostopnost itn., temeljne dejavnosti. In ovrednotenje v programu dela, v finančnem načrtu in tudi v poročilu je jasno zapisano, da bo o tem zavod moral poročati. Skratka, bistveno bolj razdelan je tudi nadzor. Dva, oba organa dobita nalogo, tako nadzorni svet v 71. členu in svet zavoda v 76. členu, da sta onadva dolžna to spremljati in predlagati omejitev ali pa prepoved izvajanja tržne dejavnosti. In bistvena določba, 89. člen: kam s tem presežkom. Ko bo enkrat ta cena regulirana, tržna, taka kot je in bo ločeno v računovodskem izkazu prikazana, kjer bo javni zavod že sproti dobil stroške za elektriko, opremo, najemnino in še kaj, veliko presežka ne bo in ko bodo plačani tudi uslužbenci, ki bodo to delali. Velikih presežkov ne bi smelo biti iz prihodkov, ne vem: tujci, ki se bodo prihajali operirat, bo pač to nek fond denarja, treba bo plačati zdravnike, anesteziologe, čistilke, vse, ki so v tem procesu sodelovali, in ko bo to zelo lepo ločeno, se bo jasno vedelo, za kaj. Pa vendarle tisto, kar bi ostalo, pomeni, da verjetno kalkulacija te cene ne bo najbolj ustrezna, se bo lahko uporabilo samo za izvajanje in razvoj temeljne dejavnosti. O tem bo odločal nadzorni svet. Jaz bi rada opozorila na določbo, katera je v zakonu na zahtevo Računskega sodišča, v nadzornem svetu javnega zavoda z omejeno odgovornostjo ima večino ustanovitelj – ali občina ali država, kar pomeni, da bodo kompetentni nadzorniki, seveda z velikimi odgovornostmi, če greste pogledat za nadzornike, saj morajo obvestiti ustanovitelje takoj, ko ugotovijo nepravilnost: resorno ministrstvo, župana itn., bo on odločal; v primeru javnega zavoda z neomejeno odgovornostjo pa ustanovitelj. In jasno povemo tudi, da se ta presežek lahko poračuna s prihodki, ki jih mora financer ali ustanovitelj zagotavljati za delovanje tega javnega zavoda v prihodnjem letu. Skratka vizavi dosedanje ureditve, ki jo samo en stavek omogoča, da lahko javni zavod opravlja tudi to dejavnost, ki je povezana s temeljno dejavnostjo, in načelno bi morali po zakonu o preglednem poslovanju voditi ločene evidence, pa imamo s tem problem, in da se presežki uporabijo za izvajanje dejavnosti. Zdaj v sistemskem smislu nimamo nič drugega urejenega. Če pogledate preglednico, lahko vidite, da javni zavodi, razen posameznih tipov, bolnice, osnovne šole, primarna zdravstvena raven, nimajo veliko prihodkov iz te dejavnosti. Gre za manj kot par odstotkov. Dejansko svoje poslanstvo v celoti opravljajo, ko realizirajo distribucijo javnih dobrin. S to ureditvijo v sodelovanju z vsemi, ki jih je to enako skrbelo, smo skušali vprašanje tržne dejavnosti res omejiti. Če bo zakon v nadaljnji obravnavi, bomo skrbno še enkrat skupaj z vami pretehtali, če obstaja še kakšna varovalka, tako da smo tu skrbno pristopili k temu vprašanju, če že dovolimo tržno dejavnost. Temeljno vprašanje je bilo najprej, ali jo sploh dovolimo. Ampak onemogočati poklicni šoli, da proda svoj izdelek, onemogočati bolnici, da operira tujega pacienta, bi jih pa postavili v deprivilegiran položaj vizavi javnih institucij pod javnopravnim režimom v tujih državah. V tem delu smo skušali po najboljših močeh izboljšati dosedanjo ureditev.
Besedo ima gospod Bogdan Čepič, pripravi naj se gospa mag. Julijana Bizjak Mlakar.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Lep pozdrav ministrici in par nam, ki smo še uspeli ostati tukaj. Sprememba na tem področju je potrebna. Potrebna bo seveda v obliki dialoga, ne monologa. Danes tukaj poslušamo ob splošni predstavitvi tega zakona, kjer so stališča poslanskih skupin in nekaterih poslancev, ki so uspeli nekaj malega povedati, komaj pol časa, ki ga je ministrica za pojasnjevanje porabila. Predlagam, ministrica, zelo dobronamerno, da poslušamo, kaj imamo v tej splošni razpravi in da v nadaljevanju, ko bo treba absolutno zakon tudi dopolniti v nekaterih stvareh, pojasnjujemo in zagovarjamo stališča. Če si tako predstavljamo, da bo samo ena stran govorila, druga pa samo poslušala, se bojim, da zakon ne bo imel široke podpore. Predlagam, da smo tukaj zelo strpni. Sedanja ureditev na tem področju je preživeta. Leta 1991, kolikor se spomnim, je bil ta zakon kot začasen zakon, pravzaprav, sprejet, z veliko željo, govorim o Zakonu o zavodih, z veliko željo, da se v pol leta, letu dni pripravi neka nova rešitev, ki bo družbeno dejavnost ali družbene dejavnosti spremenila v neko drugo obliko. Dvajset let je od takrat. To je, po mojem, eden od sistemskih zakonov v Sloveniji, ki je doživel najmanj sprememb, eno ali dve majhni spremembi, pa še vedno živi in je še vedno aktualen ta zakon, in še vedno po tem zakonu delamo. In zato menim, da so potrebne tudi na tem področju spremembe, zaradi tega, ker so se družbenoekonomski odnosi spremenili, zaradi tega, ker so se spremenile nekatere druge stvari in ker je šel razvoj naprej. Razvoj je šel pa tako naprej, da smo sprejemali področne zakone, da so si posamezna področja te naše družbene nadgradnje jemala svoj kolač, na svoj način so se organizirala, in zato imamo na tem področju takšno organiziranost kot je. In vsak od nas razpravljavcev, ki govori iz nekega svojega zornega kota ali poznavanja, tudi sam sem bil več kot dvajset let direktor javnega zavoda na področju športa, govori o svojih izkušnjah. In zelo različne so. Govorim seveda o športu, ki ga sorazmerno dobro poznam. Tam je delež tako imenovanih nejavnih sredstev ali tržne dejavnosti mnogo večji, kot je seveda v nekaterih drugih. Zaradi tega, ker je pač drugače organiziran. Res pa je, da je bil prav šport večkrat potisnjen na stran, saj bo že kako. In je to nekaj, kar ni bilo. Ne soglašam s kolegom Križmanom, ki govori, da imamo na vseh področjih normative in ne vem, kaj še vse. Ponekod so, ponekod ne. Večkrat jih pa ni. Zagotovo pa ni povsod normativov za določanje cen, pa nekaterih drugih standardovin to je prednost predloga tega zakona, ki bo to v bodoče razrešil. Na vseh področjih bomo to morali dobiti, zaradi tega, ker zdaj so pač bili ti normativi in norme postavljeni tako, kot je bilo. Zato je pravzaprav vprašanje, ali je možno vse skupaj spraviti na skupni imenovalec. Povsem ne, možno pa je postaviti neka osnovna izhodišča, ki jih ta zakon tudi postavlja in jih jaz zagotovo podpiram. In sicer, da poenotimo predvsem področje vodenja in upravljanja. Da določimo, kaj je zavod, kaj je nepridobitna stvar in kako se to upravlja. Da se poenotimo pri upravljanju s premoženjem. Danes je bilo že veliko povedanega glede tega, kako bomo zdaj razprodajali, pa ne vem, kaj še vse, pa kako bo. Ampak nihče se ne sprašuje, kaj je bilo leta, mislim, da 1995, ko je bil sprejet Zakon o zemljiški knjigi, ki je družbeno premoženje in imetnika pravice uporabe prenesel na lokalno skupnost oziroma na občino, ki je postala lastnica. Če se spomnimo, takrat so nekateri zavodi to napravili, tudi društva in še nekateri, ki so imeli vpisano v zemljiški knjigi "imetnik pravice uporabe družbenega premoženja", so postali lastniki. Takrat so na prefinjen način v kratkem roku postali lastniki. In to so izpeljali. Izpeljali so na popolnoma zakonit način in pridobili družbeno premoženje. Sedaj je to družbeno premoženje prešlo v neko drugo, občinsko, državno last in marsikje se pravzaprav ne ve, koliko je tega premoženja. Marsikje to v zemljiških knjigah še ni urejeno. Jaz trdim, da bi zavodi, ki bi bili zadolženi za to, s čimer upravljajo, mnogo prej uredili v zemljiških knjigah, v svojih evidencah in še kje strukturo tega premoženja in vse te stvari, zato da bi bilo to dovolj transparentno in dovolj dobro. Potem je vprašanje financiranje dejavnosti. Ja, to je treba dogovoriti, kaj je javni interes, kaj je javni program, kaj je neka dopolnilna dejavnost, na kakšen način in po kakšnih normativih ter merilih. Neke stvari imamo rešene v Zakonu o javnih financah, neke stvari imamo v nekih področnih zakonih, ampak nekega temeljnega cilja za vse te javne storitve, tega pa žal ni. Nadalje, kot je bilo že rečeno, obseg normiranja dejavnosti, kakšna naj bo norma, kakšne naj bodo stvari, verjetno ne vse alineje pri vseh dejavnostih, ampak v grobem pa je ta obseg normiranja, ki ga je treba napraviti. Mislim, da je treba v zakonu dobro opredeliti, kaj razumemo pod pojmom nepridobitnost, neprofitna dejavnost, kot pravimo temu, netržna dejavnost. Če boste pogledali dva zavoda in dve bilanci z enako dejavnostjo in boste šli potem gledat kriterije, kaj je eden dal v nepridobitno ali netržno dejavnost in kaj je dal drugi v tržno dejavnost, boste videli velike razlike. Zakaj? Zaradi tega, ker to ni definirano. Ali niso ustanovitelji povedali, kaj to je, kar bi seveda po sedanji zakonodaji morali napraviti, in je to prepuščeno pravzaprav samemu zavodu, ki je to zbalansiral tako, kot je. Del stroškov je prelil na netržno dejavnost, pa je tam poskušal izgubo delati, pa je ugotovil, da ne sme izgube napraviti, pa je malo prenesel na to, in je bilo to samo stvar iger računovodstva. Pomembni so prihodki in pomembni so stroški, ki nastajajo na tem segmentu za opravljanje neke stvari. In dostikrat se dogaja sedaj v zavodih, da delajo pridobitno dejavnost pravzaprav pod ceno nepridobitne, ki je financirana iz javnih financ. In to je anomalija, ki jo je treba odpraviti, kakorkoli, to je treba odpraviti. Zato bo v zakonu – pa ne mi potem odgovarjati, kako je zdaj že zapisano, ampak v razpravi, ki jo bomo imeli pri drugem branju, bomo pregledali in ugotovili, ali je to res smiselno in na kakšen način in ali je to dovolj dobro za to, da bodo vse varovalke, ne samo v tem zakonu, ampak potem tudi posledično v nekaterih drugih zakonih, ki pogojujejo ali pa določajo financiranje neke dejavnosti, zato da bodo ti normativi. Potem glede opredelitve, kakšen naj bo ta donos in kakšen naj bo zaslužek iz pridobitne dejavnosti. Za mene je zelo pomemben tudi interes zasebnega kapitala. Ja, lahko je vključen v to, ampak sam ne vidim pravega smisla, ko govorimo, da je zavodska oblika organiziranja neke dejavnosti lahko tudi zavod zasebnik, ki bo vlagal v to in bo delal nepridobitno dejavnost. Mi imamo danes nekaj zavodov, ki so zasebni, niti eden ni neprofiten, ker je definicija denarja in kapitala, da ustvarja donos, mora ga in če imam dovolj denarja in če imam dovolj stvari za to, da jih bom vložil, želim imeti neko dividendo, ker sicer bom vložil denar v banko za 3 % ali v vrednostne papirje, kjer bom imel večji rizik, lahko več izgubim ali dobim. Zato je to stvar nekega premisleka. Treba je ugotoviti, ali zasebne javne zavode vključevati v to, ali samo zasebništvo kot možnost vlaganja v javni zavod kot takšen. Ampak, to je dilema, o kateri je treba v neki strokovni razpravi, ne danes, razčistiti in ugotoviti, kaj in na kakšen način to vključiti. Tudi 18. člen bo treba s tega vidika popraviti in videti, ali je to ali to ni to. Potem se pojavlja vprašanja privatizacije in kako se bo to zdaj vse sprivatiziralo in bo prišel zasebni kapital noter. Nekaj se je že na tem področju sprivatiziralo, tudi ob sedanjem zakonu, za katerega ugotavljamo, da "kao" da se ne da. Pa se je dalo. In tam, kjer bo lastnik želel to dejavnost privatizirati, jo bo sprivatiziral, ali ob tem zakonu ali ob novem zakonu ali na nek drugačen način, zaradi tega, ker bo našel druge oblike, ker bo ugotovil, da je tu možna ena dobra tržna niša. In na tem področju so, po mojem mnenju na vseh področjih že imamo neke stvari, ki so. Zato seveda ni neka skrb, vsaj zame ne, da bi sam zakon to pospeševal ali kakorkoli. To, kar se je zgodilo, kar se je [[...]]Del dejavnosti pa se nikoli ne bo privatiziral, ker po defoltu ne prinaša dobička in ni interesa zaradi tega, da bi se ta dobiček ustvarjal. In s tega vidika mislim, da je to poglavje potrebno neke posebne razprave, tudi kakšnih strokovnih krogov, in ugotoviti je treba, kako in na kakšen način. Mogoče za konec še, sam zakon bom v prvem branju podprl. Predvidevam pa, da bomo opravili še eno širšo razpravo, splošno razpravo o tem zakonu in da bomo tudi v drugih delovnih telesih Državnega zbora ne samo Odbor za notranjo politiko, javno upravo in pravosodje, sodelovali v tem v segmentu, zato da bi pripravili dovolj kvaliteten zakon. Namreč, to področje se spreminja že kar nekaj let, kar nekaj vlad je poskušalo to razrešiti, žal neuspešno, ali jim je prej mandat potekel ali kakorkoli. Skratka, tudi tega imamo zdaj bolj proti koncu mandata, kateregakoli, predčasnega ali rednega, ampak želja je in resnično vsaj z mojega zornega kota: na tem področju so potrebne spremembe, so drugačni družbenoekonomski odnosi in tudi to področje je treba narediti bistveno bolj tržno, kot je zdaj. Hvala lepa.
Besedo ima gospa mag. Julijana Bizjak Mlakar. Pripravi naj se gospod mag. Radovan Žerjav.
Hvala lepa za besedo [[...]]
Se odpovedujete. Potem pa gospa Silva Črnugelj.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovani poslanci in poslanke, spoštovana gospa ministrica in ostali prisotni. Dovolite mi, da najprej sedanji zakon osvetlim z nekaj zgodovinskimi dejstvi. Evropska komisija je v letu 2003 izdala dokument Green paper on services of general interest, v skladu s katerim naj bi države urejale dejavnosti negospodarskega značaja, ki so v splošnem interesu, kot so zdravstvo, šolstvo, socialna varnost in drugo. Države jih lahko uredijo tako, da te niso predmet urejanja Evropske skupnosti. Nanje se ne nanašajo pravila o notranjem trgu, konkurenci in o državnih pomočeh. Zakon, ki ga danes obravnavamo, pa dejavnosti splošnega interesa ne ureja na način, predviden z omenjenim dokumentom Evropske komisije, pač pa jih odpira trgu, konkurenci, pri čemer se predlagatelj sklicuje na 106. člen Pogodbe o delovanju Evropske skupnosti, ki omogoča podjetjem nadomestila države za javne storitve, dodeljene podjetjem za izvajanje javnih storitev. V 90. letih prejšnjega stoletja so se v nekaterih razvitih državah na področju visokega šolstva, redkeje pa na področju zdravstva in kulture, pojavile težnje po prenosu pristojnosti na izvajalca dejavnosti, država pa naj bi se umaknila v strateško usmerjanje dejavnosti izvajalca. Ustanavljale so se gospodarske družbe, ki opravljajo službo pod nadzorom države. Tak pristop se je uveljavil pod nazivom "new public management", in sicer v času prevlade neoliberalne politične doktrine o organizaciji javnega sektorja. Ta doktrina ni dala obljubljenih rezultatov, to je povečanje učinkovitosti javnega sektorja, zato je postala predmet hude mednarodne kritike in je bila pred dvajsetimi leti opuščena. Čeprav navedena dejstva prizna tudi pripravljavec zakona, vsebovana so v tekstu tega zakona, ki je pred nami, je kljub temu v zakonu predlagal ureditev javnega sektorja na način, kot se je ta urejal v času prevlade neoliberalne politične doktrine in je mednarodno kritiziran. Poglejmo sedaj še nekaj navedb, ki so bile izrečene danes, ki jih je izrekla gospa ministrica in ki so vsebovane tudi v intervjuju, v časopisu Delo, v včerajšnjem Delu. Tako ni res, da zakonu nasprotuje le nekaj posameznikov. Do zakona je kritičnih oziroma mu nasprotuje poleg nekaterih poslancev še množica tistih, ki govorijo v imenu okoli 800 tisoč državljanov, če pri tem niti ne upoštevamo Skupnosti občin Slovenije, kjer župani zastopajo interese prebivalcev svoje občine. Med drugim opozarjajo, da zakon odpira vrata tudi najhujši obliki privatizacije. To je izginotju javnih stavb in opreme v zasebne roke, da uvaja komercializacijo javnih zavodov, da ni izvedene ločitve javnega od zasebnega, kar zahteva prebivalstvo že vrsto let. Poslance opozarjajo na škodljive posledice zakona. Tudi poslanci, ki smo zakon natančno prebrali, ugotavljamo podobno kot civilna družba, da zakon omogoča privatizacijo, komercializacijo in izginjanje državnega ter občinskega premoženja v zasebne roke. Ugotavljamo, da zakona ni možno spreminjati z amandmaji, ker bi bilo sicer treba poseči v vse člene zakona in materijo urediti tako, da bi bil zavarovan javni interes. Vrstijo se pozivi poslancem, da zakon v sredo zavrnemo, ker ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Tako Skupnost občin Slovenije zakonu nasprotuje in med drugim opozarja, da je lastninjenje še zadnjih ostankov premoženja občin in države nesprejemljivo, ker bi imelo vrsto negativnih učinkov. Tudi občina Domžale zakona ne podpira. Gre za nekvaliteten zakon, ki občinam nalaga dolžnosti, zavod, ki bi moral biti servisna služba ustanovitelja, pa dobi le pravice, meni. Sindikat državnih organov Slovenije, Glosa, Sindikat kulture in narave Slovenije, Sindikat poklicnega gasilstva Slovenije, Sindikat zdravstva in socialnega skrbstva in Sindikat Ministrstva za obrambo zakonu prav tako nasprotujejo zaradi komercializacije, privatizacije in razgradnje javnih zavodov ter socialne države, kar zakon omogoča. Poslance sindikati pozivajo, naj zakon zavrnemo. Tudi kolegij Gibanja za ohranitev in izboljšanje javnega zdravstva, ki zastopa več kot 74 tisoč članov, zaradi enakih in podobnih razlogov poslance poziva, naj zavrnemo sporni zakon. Združenje za državljanski nadzor zdravstvenega varstva ZaNas je zapisalo: "Poslancem Državnega zbora predlagamo, da v splošni razpravi zavrnejo predlagani Zakon o izvajanju dejavnosti splošnega pomena, saj ta pomeni korak nazaj od dosedanje ureditve. Znižuje standard prebivalstva ter omogoča izginjanje še preostalega premoženja, ki smo ga generacije soustvarjale." "Ali se ni nihče nič naučil iz privatizacije gospodarstva", se sprašujejo. Predstavnica Zveze društev upokojencev Slovenije je v imenu 450 tisoč upokojencev med drugim zapisala, naj poslanci zakon zavrnemo, če danes ne dobimo potrebnih pojasnil o poglavitnih razlogih, ki utemeljujejo potrebo po tem zakonu. Zveza delovnih invalidov Slovenije zahteva v imenu več kot štiriinšestdeset tisoč članov umik zakona in navaja, naj se ne podlega nekritično OECD, ki naroča uporabo pravnoorganizacijskih oblik zasebnega sektorja in podeljevanje koncesij zasebnikom za opravljanje negospodarskih javnih služb. Zaradi privatizacije in komercializacije ter možnosti lastninjenja javnega sektorja pozivajo poslance k zavrnitvi zakona tudi Neodvisni sindikati Slovenije. Zveza svobodnih sindikatov Slovenije prav tako nasprotuje zakonu, tudi oni pravijo: "Glede na vse navedeno pozivamo Državni zbor Republike Slovenije k zavrnitvi predloga ZIDSP." Hkrati so glede izjav, ki so se pojavljale v javnosti o stopnji usklajenosti predloga na Ekonomsko-socialnem svetu, napisali to: Izjava o stopnji usklajenosti predloga ZIDSP, ki je predložena temu predlogu, namreč ne predstavlja usklajenosti predloga zakona z vsemi sindikati kot bi to bilo moč razbrati iz zakonu priloženega gradiva. Da je temu tako, priča dejstvo, da je pet sindikatov dejavnosti, ki so člani Zveze svobodnih sindikatov Slovenije, poslanskim skupinam Državnega zbora Republike Slovenije dne 14. 6. 2011 posredovalo dopis, iz vsebine katerega jasno izhaja, da nasprotujejo predlogu ZIDSP. Poleg množice nedefiniranih določb in tako imenovanih omejitev, ki so takšne, da ničesar ne omejujejo, ima zakon še številne druge slabosti. Prav tako ni res navedba gospe ministrice, da občinam in državi ne bo treba prenesti javnega premoženja na zavode. Zakon namreč določa pogoje in način, po katerem se v zakonu ali občinskem aktu izpelje prenos premoženja iz države in občine na zavode. Občina in država sta kot ustanovitelja javnega zavoda dolžna prenesti premoženje na javne zavode, to pravi člen 20, ki imajo manj kot 50 % delež financiranja iz javnih sredstev. Pod ta režim pa lahko padejo tudi vsi drugi javni zavodi, saj ta določba lahko velja tudi v drugih primerih, to preberemo iz člena 12, odstavek dva. Namesto svetov zavodov, kjer imamo danes tripartitno odločanje uporabnikov, ustanoviteljev in zaposlenih, se v teh novih organizacijah oblikuje vodenje in nadzor po vzoru gospodarskih družb: direktor ali uprava ter nadzorni svet. Uporabniki in zaposleni s tem izgubijo svojo vlogo pri upravljanju organizacije. Namesto krepitve vpliva uporabnikov, kar je priporočeno v svetu, se izgublja še sedanja vloga uporabnikov. Ti zavodi postanejo poslovno avtonomni, so finančno samostojni, samostojni pri ravnanju s premoženjem in kadrovsko avtonomni, to pravi člen 13. Ustanovitelj daje soglasje k načrtu ravnanja s premoženjem in k zadolževanju, sicer pa zavod razpolaga s premoženjem, pravi člen 20, drugi odstavek. Prav tako ni res, navedba gospe ministrice, da zakon ne prinaša komercializacije javnih zavodov. Zakon namreč spreminja sedaj zakonsko načeloma nepridobitne javne zavode, katerih dobiček naj bi se porabljal le za izvajanje dejavnosti, v pridobitne organizacije, saj omogoča, da se bo presežek iz pridobitne dejavnosti lahko porabljal za plače in nagrade uprav ter nadzornih svetov in za druga izplačila vpletenih v organiziranje dejavnosti, kar seveda povečuje motiv zavodov za razvoj profitnih dejavnosti v javnih zavodih, kar gre, kar kaže praksa povsod, kjer se to prakticira, nujno v škodo dejavnosti v javnem interesu, to pravi člen 89. Te zlorabe se dogajajo že danes, in sicer tam, kjer se v isti organizaciji v večjem obsegu mešata tržna dejavnost in dejavnost javnega interesa, na primer v Lekarni Ljubljana, kjer so celo farmacevti opozarjali poslance, da so prisiljeni zaradi večjih dobičkov prodajati zdravila v škodo zdravja ljudi. Prav tako ne drži navedba, da zakon ne prinaša privatizacije in tajkunizacije javnih zavodov, kar je navedla gospa ministrica. Poleg privatizacije v obliki koncesionarstva, ker namreč koncesionarstvo je tudi prenos dejavnosti na zasebnika in spada pod privatizacijo, zakon določa, da ima lahko zasebni kapital, tako domači kot tuji koncesionar, po tem zakonu deleže v javnih zavodih, celo tistih, v katerih je neomejena odgovornost občine ali države, ki niso avtonomni zavodi. Javni zavodi pa lahko vlagajo sredstva v solastništvo zasebnega zavoda. O tem govori člen 18, odstavka 3 in 5. Gre za škodljivo mešanje javnega in zasebnega lastništva, kar običajno privede do zmanjševanja deleža javnega, do oškodovanja javnih sredstev, gre torej za tajkunizacijo oziroma za možnost polastitve premoženja javnih zavodov s strani zasebnikov in s tem za možnost oškodovanja javnega interesa. Vse pa je pokrito z zakonom, zato ne bi za takšna oškodovanja nihče odgovarjal. Poglejmo si primer Darsa, kjer je prišlo do odškodovanja javnih sredstev, pa Univerze na Primorskem, kjer so bile vse ovadbe proti rektorici, ki je ogrozila premoženje univerze, zavržene, vse naj bi bilo narejeno po zakonu. Javni zavodi lahko po tem zakonu pridobivajo tudi zasebne kapitalske naložbe, kar je nedvomno škodljivo, kar je potrdil sam minister za razvoj Gaspari v zadnjem razgovoru, kjer ste bili tudi prisotni, gospa ministrica, kjer je omenil, da je škodljivo zaradi tega, ker bi se lahko zgodil primer NLB. To dovoljuje člen 24, odstavek 3. Ob tem, da se premoženje prenaša z občin in države na javne zavode, naj bi občine in država nosile odgovornost za zdravstvo, šolstvo in za druge negospodarske dejavnosti splošnega pomena ter postale brezzoba vreča brez dna za izčrpavanje finančno samostojnih in drugih javnih zavodov. Zavodom pa morajo kot ustanovitelji zagotoviti premoženje, sredstva in javno financiranje po členu 20, preostane jim tudi zastopanje zavoda pred sodiščem nasproti direktorju, upravi in nadzornemu svetu, tudi po členu 20, dolžni so tudi plačati zamudne obresti zavodu, če ne vplačajo zavodu pravočasno ustanoviteljskega deleža po členu 37, občina in država bosta izključena iz ustanoviteljstva, če ne vplačata ustanoviteljskega deleža, potem lahko vstopi drug ustanovitelj, člen 38. S tožbo lahko občina oziroma država zahteva izstop iz zavoda, če sta ovirani pri uresničevanju svojih pravic, ki jih imata po zakonu. Smatram, da je to perverzno. 40. člen, odstavek 2. Z vloženim premoženjem ustanovitelj odgovarja za delo javnega zavoda, na katerega je prenesel premoženje, člen 42, odstavek 3, spet način, po katerem lahko izgine javno premoženje, odgovarja pa nihče. Iz včerajšnjega intervjuja za Delo z gospo ministrico je brati, da je največji interes oblikovanje finančno avtonomnih zavodov pri lekarnah, bolnišnicah, domovih upokojencev, študentskih domovih in pri poklicnih šolah, tam kjer je dobička v javnih zavodih največ. Če samo pomislim na strahovite dobičke Lekarne Ljubljana, mi je jasno, zakaj in od kod izvirajo pritiski po takšnem zakonu. Tudi privatizacija dejavnosti, koncesionarstvo v zakonu nima ustreznih omejitev. Omogočene so praktično doživljenjske koncesije, čeprav jim prebivalstvo že vrsto let nasprotuje. Prav tako prebivalstvo nasprotuje mešanju javnega in zasebnega, tako imenovanemu sedenju na dveh stolih, to je delo v javnem zavodu, popoldne pa v svoji ali tuji zasebni praksi oziroma deoojih in drugih organizacijah. Takšen način omogoča zlorabo javnih sredstev uporabnikov in časa v javni službi za večanje zasebnih popoldanskih zaslužkov v lastnih podjetjih. Nič ni tudi rešeno glede najemov, kjer se nam dnevno dogajajo primeri, podobni najemu stavbe za NPU. Zakon torej ne rešuje nobenega problema, ustvarja pa množico novih. Gre za privatizacijo in komercializacijo negospodarskih javnih služb, ki se izvaja brez da bi bilo pred tem pridobljeno soglasje prebivalstva in tudi Ekonomsko-socialnega sveta, kar nedvomno kaže ta množica sporočil, ki smo jih dobili v Državni zbor. Gre torej za zakon, ki bi omogočil nekaznovano prelivanje javnih sredstev in lastnine v zasebne roke. Zasebnih interesov pa je pri tem zakonu očitno zelo veliko. Predstavnikom okoli 800 tisoč državljanov je jasno, kako hude posledice bi imelo sprejetje tega zakona za socialno in zdravstveno varnost prebivalstva. Zato vas prosim, kolegi poslanci, da sledite javnemu interesu – tistemu, kar je dobro za državljane – in da v sredo glasujete proti predlogu Zakona o izvajanju dejavnosti splošnega pomena. Hvala lepa.
Gospa ministrica, imate besedo.
Hvala lepa. Spoštovana gospa poslanka, gospa Julijana. To ni zakon ministrice Krebsove, ta zakon je soglasno podprla Vlada Republike Slovenije, v kateri sedi večina ministrov in ministric, članic, članov stranke SD, katere članica ste tudi vi in lepo prosim, da se pomenite s svojimi kolegi. Vse, kar ste izvajali zdaj, je čisto zavajanje slovenske javnosti. To je prvič. Samo na nekaj primerih, kjer seveda ste prebrali tekst, ki mi ga je poslalo Gibanje za ohranitev in izboljšanje javnega zdravja. Člen 20: samo na enem primeru vam povem, da je to zavajanje, ne bom več tratila časa. Vprašanje kapitalskih naložb danes v Zakonu o zavodih ni urejeno, aktualni Zakon o javnih financah prepoveduje kapitalske naložbe. Kljub temu se je zgodil transfer v okviru lekarn, pod pristojnostjo seveda lokalne skupnosti oziroma občine. Mi jasno povemo že v tem zakonu, da javni zavod ne sme odplačno pridobivati kapitalskih naložb. Povemo izjemo, ki danes obstaja, zaradi združevanja raziskovalnih inštitutov in gospodarstva, to je edini tak primer, ki ga družba podpira, ker hočemo s tem povezovanjem več dodane vrednosti in boljših delovnih pogojev v podjetjih, ko gre za aktivnosti, ki so opredeljene v razvojnih dokumentih na področju izvajanja dejavnosti splošnega pomena, v tem primeru bo to zakonodaja in razvojni dokument, drugače tega ne bo mogoče narediti. In so izpolnjeni pogoji, ki jih določa zakon, ki ureja javne finance. Nov zakon o javnih financah naj bi to kombinacijo uredil, obstoječi Zakon o javnih financah preprečuje kapitalske naložbe. Torej ta trenutek jih glede na določbo obstoječega Zakona o javnih financah ne sme biti. Konec. In ta zakon dopušča, zaradi nekih primerov pa vendarle, kjer se zasebno in javno, kjer to spodbujamo, to je na področju krepitev znanj v podjetjih združevanja raziskovalne in gospodarske sfere, ampak to zaenkrat je še vedno, tudi če bo zakon sprejet, dokler Zakon o javnih financah ne bo zmehčal in točno določil pogojev, tega ne bo. Torej ne morete iz konteksta jemati. In vse te navedbe, na primer, občine in država mora prenesti premoženje na javni zavod, člen 20, ki imajo manj kot 50 odstotni delež financiranja iz javnih sredstev. Čista zmešnjava! Mi povemo samo pravila, seveda si predstavljamo, da ne bo javnega zavoda z omejeno odgovornostjo, kjer bo manj kot 50 odstotkov financiranja iz državnega proračuna, to je pa čisto nekaj drugega. To ni zdravstvena blagajna, to je javna blagajna, imamo več tipov javnih blagajn. V okviru javne razprave se to gibanje ni oglasilo, tudi vi niste prišli na predstavitev tega zakona, ki sem jo organizirala v okviru poslanske skupine. Naprej, sindikati. Štiri ste našteli, 30 se jih je pogajalo, usklajevala sem s 30 reprezentativnimi sindikati, izjava o usklajenosti je podpisana, štirje z gospodom Černjavičem na čelu se niso udeleževali in strinjali, to predstavlja del 22 reprezentativnih sindikatov, ki jih je takrat vodil, mislim, da je bila takrat menjava vodstva, gospoda Posedija je naslednik nadomestil. In mi smo imeli usklajevanja, šest dni od osmih zjutraj do devetih zvečer, člen po členu. Veliko pripomb smo upoštevali. In na podlagi te izjave o stopnji usklajenosti smo šli na tiskovno konferenco, nevladni sektor, reprezentativni sindikati torej, od 22 se 4 niso strinjali, ampak so bili preglasovani, kajti veliki sindikati s področja zdravstva, sociale, ki se jih to dotika, vidijo pomembno prednost v 7. členu in v prehodnih določbah tega zakona. Ko bo končno tudi zdravje in kultura dobila standarde in normative in še kaj. In ne bo preoblikovanj, dokler le-teh ne bo. To je za njih pomembna prednost te ureditve. In preprečevanje komercializacije, tajkunizacije in privatizacije. Drugače take izjave o usklajenosti ne bi bilo. Sklicujete se na Zvezo društev upokojencev Slovenije in jih štejete zraven. Jaz se opravičujem, Zveza pravi, da glede na zadnje tedne, ko se tako govori o privatizaciji, prosijo [[…]], mi smo se z njimi usklajevali in je bil zakon za njih tudi sprejemljiv. Pravijo, da vendarle naj se predlagatelj potrudi in pred poslanci obrazloži poglavitne razloge, drugače bodo tudi oni imeli problem, ki so se prej strinjali. Jaz se opravičujem, gospod Čepič je upravičeno naslovil na mojo enourno uvodno predstavitev, ampak jaz sem skrbno preučila v tem zadnjem dnevu prihajajoče pripombe in Zveza društev upokojencev Slovenije je rekla, pojasnite poslancem, ki dobivajo tekste na mizo, ki govorijo o privatizaciji, ker bomo tudi mi drugače imeli problem in se ne bomo mogli strinjati s tem zakonom. In jaz več kot priseči pred tem spoštovanim zborom o dejstvu, da je absolutno preprečena privatizacija z devetimi členi, pa jih ne bom, pa jih lahko, ker jih imam tu napisane. Prepovedane so v 33. členu, kakršenkoli ustanovni delež, ki je v javnem zavodu, se lahko odsvoji samo državi ali občini. Ne privatniku! Odsvojitev deleža ni mogoča drugače kot pravni osebi javnega prava, to je občina ali država, ki sta tudi edina ustanovitelja osebe javnega prava. Oseba javnega prava pomeni, da ne samo, da je nepridobitna, ker jo mi reguliramo s tem zakonom in jo morajo regulirati tudi področni predpisi. Pomeni tudi, da deluje po javnopravnem režimu, da je dolžna upoštevati Zakon o javnih financah, da je dolžna upoštevati omejitve, ki jih določa glede razpolaganja s premoženjem Zakon o stvarnem premoženju države in lokalnih samoupravnih skupnosti. Naprej, vprašanje ravnanja s premoženjem. Ko bo ustanovitelj v javni zavod z omejeno odgovornostjo zagotovil z aktom o ustanovitvi povedal, koliko stvarnega premoženja, to niso nepremičnine, to je oprema, to so drage naprave v marsikateri dejavnosti, smo jasno povedali, da ravnanje, to pa pomeni odprodaja, nakup, odprodaja, nakup, menjava, odsvojitev brezplačna, ne bo mogoče s strani direktorja zavoda, ne samo s potrditvijo nadzornega sveta ali sveta zavoda, ampak bo tak načrt najema odprodaje, nakupa, izgradnje, moral ustanovitelj potrditi. To so zahtevali sindikati in to je v zakonu, zato dr. Pirnat pravi, premalo. Seveda ta avtonomija je s tovrstnimi omejitvami zelo zelo priškrnjena, ker bo ustanovitelj moral pokljukati kakršnokoli investicijo. Premoženje, za katerega se bojimo, ne samo, da ne more biti sprivatizirano, niti če bi se želel javni zavod zadolžiti, ne sme biti po izrecni določbi zakona predmet zavarovanja za obveznosti, torej za kredite. Kje je danes že kaj takega, če poznate kaj prakso. Mi s tem zakonom to prepovedujemo. Torej soglasje ustanovitelja. 25. Člen – preberite si, kako natančno reguliramo ravnanje, to je pa menjava, izgradnja, odsvojitev. Vsi pravni posli, ki bi bili v nasprotju sklenjeni, določa 25. člen ,z določbami tega zakona, Zakona o javnih financah, Zakona o stvarnem premoženju države in samoupravnih lokalnih skupnosti, so nični. Tudi sankcijo določamo. Skratka, ko smo šli vse s tistimi, s katerimi smo resno usklajevali ta predpis, skozi, so na tiskovni konferenci, ki jo tudi imamo, gospa Julijana, predstavniki obeh sindikatov javnega sektorja, nevladnega sektorja ugotovili, da je potekalo korektno usklajevanje, da smo veliko pripomb upoštevali, in da gre za zakon, ki bo pomenil izboljšavo, bolj transparentno delovanje v javnem sektorju. Sklicujete se, seveda jaz imam odgovore na vse pripombe vseh, ki so pripombe poslali, in v pomembnem delu ste kar komu pomagali, ker ste prebrali danes pripombe, ki jih je dala ena izmed civilnih družb, enake so pripombe treh sindikatov, skratka sledijo si ena za drugim. In ne nazadnje ta zakon so komisije Državnega sveta obravnavale, vse komisije. Društvo invalidov, ki tudi protestira. Pravi, da hočejo točno, da jih po teh sklepih, ki so jih na komisiji sprejeli, in mi smo v skladu s temi sklepi delovali. Državni svet je rekel "uskladite se s sindikati in uskladite se z Ekonomsko-socialnim svetom". Kaj sem naredila, uskladila sem se s sindikati, Ekonomsko-socialni svet, zakon je bil obravnavan, sklep 12. 4. 2011, stališče Ekonomsko-socialnega sveta do predloga zakona: ga je obravnaval in ga delodajalska stran podpira, delojemalska ne nasprotuje, ampak takrat smo šli potem še usklajevat, imam, delojemalska je pa z izjavo o usklajenosti podprta. Več v socialnem dialogu, ki ni bil monolog, veliko smo upoštevali, zato je zakon tudi boljši, zato pravi stroka premalo, ampak vendarle še vedno dobra podlaga za reforme javnega sektorja naprej. Torej ta nezaupnica, ki jo izrekate, gospa Julijana, je Vladi Republiki Slovenije in vašemu predsedniku.
Gospa mag. Bizjakova, replika.
Hvala lepa. Gospa ministrica se je zelo razburjala, ampak brala sem člene zakona, brala sem tekst zakona in brala sem tekste, ki so jih poslali ti, ki so imeli pripombe. Skratka, niti ene navedbe, ki sem jo povedala, pa niste ovrgli. Tako da, ne vem, zakaj tolikšno razburjenje, ko gre za vaše tekste, gre za vaše besedilo zakona. In ko imam ravno priložnost, bi prebrala še to, kaj je Zveza društev upokojencev Slovenije zapisala: Po dodatnih proučitvah predloga zakona menimo, da prej navedene trditve o varovalkah za ohranjanje premoženja javnih zavodov vseeno v zadostni meri ne zagotavljajo, da pri uveljavitvi zakona v praksi ne bo prišlo do realizacije prej poudarjene bojazni glede privatizacije premoženja v javnih zavodih v zasebne roke. Zato predlagamo, da predlagatelj zakona pred obravnavo predloga zakona v prvi obravnavi na Državnem zboru temeljito obrazloži poglavitne razloge, ki utemeljujejo potrebo po novem zakonu. Očitno niso prepričani, da je ta zakon sploh potreben in zaradi tega na koncu pravijo: »Da če ne bo dobila civilna javnost potrebnih pojasnil o poglavitnih razlogih, ki utemeljujejo potrebo po novem zakonu, predlagamo, da Državni zbor sprejme sklep, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo.« To so oni napisali, zaradi tega se prosim ne razburjajte na mene. Hkrati, ko gre za sindikate, gospa ministrica, ni moja stvar, kako ste se vi pogajali, pa kako ste se slišali s sindikati, jaz sem samo prebrala, kaj so napisali sindikati. Ko smo že ravno pri tem, naj povem še eno trditev, ki tudi ne drži. Namreč, malo prej ste izjavili: javni zavod z neomejeno odgovornostjo bo tak kot je danes, ampak poglejte si 18. člen, tretji odstavek, ki pravi, soustanoviteljica javnega zavoda z neomejeno odgovornostjo je lahko tudi pravna oseba zasebnega prava, ki je nosilec javnega pooblastila, če zakon tako določa. 18. člen, tretji odstavek, gospa ministrica. Zadeve pač ne držijo. Torej, ne se razburjati, če vam berem člene tega zakona. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Silva Črnugelj. Nato naj se pripravi Vito Rožej. Ga ni. Gospod Vili Trofenik. Gospod Anton Colarič. Ga tudi ni. Prav, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Lepo pozdravljeni, kolegi in kolegice. Tisti, ki ste danes tukaj, zaradi tega, ker mislim, da ste tukaj, ker se zavedate, da so futurologi označili 21. stoletje za stoletje javnega interesa in varovanje tega javnega interesa in ta zakon, recimo, da deloma tudi varuje javni interes. To se pravi, kolegi in kolegice, dosti ste vztrajni, da ta javni interes na en način poskušate zavarovati. Bilo je veliko razprave, straha in poguma in veliko poguma in straha, ampak za mene, glede na to, da sem dvajset let bila direktorica javnega zavoda s področja kulture, je to dejansko zadnja ura, kot bi rekli, zadnja ura bije, ker 20 let uveljavljanja in izvajanja Zakona o zavodih – je že nekako postal obrabljen, zaprašen, neuporaben glede na to, da so stvari šle naprej, so daleč bolj zapletene, daleč bolj zahtevne in zahtevajo tudi neke nove dikcije, nove obrazložitve in nove definicije. Ker gledam na ta aspekt kot izvajanje javnega interesa v imenu javnosti, ker seveda javni interes se izvaja za javne uporabnike, za uporabnike, mene mogoče v tem zakonu malo moti, kako in na kakšen način ima javnost možnost vpliva na dejavnost, na vrsto dejavnosti, ki se bo v tej statusni obliki izvajala. Mogoče, da zaradi subjektivnih razlogov ne vidim, da je ta možnost vpliva javnosti dovolj velika, ampak vendarle bomo še videli, kako in na kakšen način se bo artikulirala. Ampak, glede na to, da je kolega Čepič povedal, kako in na kakšen način se je do sedaj ravnalo s premoženjem. Jaz lahko rečem, da kljub vsemu, da govorimo o tajkunizaciji, privatizaciji, da je bilo relativno zelo veliko skrbnosti ravno na področju javnih zavodov in če pogledamo vse ostale druge države v tranziciji, je Slovenija ohranila te javne zavode dokaj, bi človek rekel, nedotaknjene, in je skrbela za njih res kolikor se le da skrbno glede na to, da niso bile vpeljane varovalke za varovanje tega premoženja. Kako in na kakšen način varovati to premoženje, smo ga zavarovali že z Zakonom o lokalni samoupravi 1994. leta, ko smo znotraj lokalnih skupnosti sprejeli sklepe in znotraj sklepov točno taksativno našteli vse nepremičnine, ki jih je lokalna skupnost v tistem trenutku imela v posesti, s katastri, z vsemi možnimi površinami, zapisi in tako naprej. Ampak, to ne pomeni, da praksa svojega ni povedala in prinesla in jaz mislim, da ta zakon je z nekaterimi bolj detajlnimi obrazložitvami preprečil tiste deviantne trenutke in položaje, ki so bili v teh dvajsetih letih na en način izrabljeni – bodisi oškodovanje lastnine, javne lastnine, lokalne lastnine s tem, ko se je recimo kakšnemu javnemu zavodu toliko in toliko kvadrature odvzelo in tako naprej. Pa vendarle javna mreža je nekje definirana, ker imamo v sklopu splošnih dejavnosti zelo veliko dejavnosti. Ta javna mreža je definirana v lekarniški dejavnosti, je definirana pri osnovnih šolah in tako naprej, ni pa definirana vse povsod, tudi niso sive lise definirane in zato mislim, da je pomembno to na en način bolj opredeliti in povedati, ker nemogoče je dovoliti, da v Sloveniji imamo v Bovcu, ne vem, ker sem iz knjižničarske dejavnosti, čudovito knjižnico, pa v redu naj je, 600 kvadratnih metrov, da pa hkrati eno področje z daleč več prebivalcev nima dovolj razvite knjižnice oziroma toliko manj kvadrature, to se pravi standardi in normativi morajo biti za Slovenijo, za javno področje poenoteni in da ne prihaja do tako velikih razlik, tudi tisto, kar je kolega Čepič rekel glede vzdrževanja. Ne more se vzdrževati redno samo v določenih delih Slovenije objekte, ki so potrebni ali niso potrebni vzdrževanja, hkrati pa pustiti, da določeni objekti propadajo čisto po nepotrebnem kljub temu, da sredstva so, ali da se dejansko ti standardi še bolj dodefinirajo in se bolj upoštevajo in na en način tudi realizirajo. To je zelo pomembno zaradi tega, ker prihaja do deviacij, ker potem enostavno na Štajerskem imajo eni čudovite prostore, v katerih imamo marmor in ne vem kaj vse skupaj, na Notranjskem, v Loški dolini pa enostavno beton oziroma da ne govorim na pol ogrevane prostore, to se pravi standardi v teh javnih zavodih morajo biti relativno poenoteni in tudi v vsem tem nekako doseči, da so stvari, vrste in obseg splošnega pomena javno dostopni relativno univerzalno, vedno bodo razlike, pa vendarle, če se financirajo iz javnih sredstev, morajo te razlike biti zmanjšane oziroma trend zmanjševanja teh razlik, ker razlike so trenutno ravno zaradi različnih občinskih veljakov, nekdo pravi tudi šerifov, prevelike in preveč bodejo in tega enostavno ne smemo dovoliti. Vpliv javnosti je različen, nekoliko tudi odvisen od osebne iniciative. Ta člen ne vem, če bo to razrešil, ampak pojdimo na 20. člen, ki je zame zelo pomemben, kaj je dolžnost ustanovitelja. Ker vemo, da dolžnosti ustanovitelja so si različni župani in občinski sveti različno tolmačili in do tega enostavno ne sme več prihajati, zaradi tega, ker če je dolžnost ustanovitelja tako kot je zapisana v 20. členu, pač ona se mora izvajati in tudi nadzorovati in kontrolirati v vseh predelih Slovenije, v vseh lokalnih skupnostih na enoten način, ne pa da pride do tega, da imamo enostavno takšne razlike, da ne moremo verjeti, da je to ena država. Tako, da še nekaj tega bo treba dodefinirati in ker je minutaža tako skopa, pustim še kolegu Colariču, da še kaj pove.
Gospod Anton Colarič, želite besedo.
Hvala lepa. Jaz sem imel priložnost že v uvodu povedati marsikaj, vendar če dovolite, bom še v lastnem imenu povedal, da se mi zdi, da nikakor ni intenca tega zakona, da želi privatizirati te javne službe. Zakon vsebuje jasne opredelitve njihove neprofitne narave in to je zame kar bistveno. Veseli me tudi, da je v tem zakonu dokaj jasno opredeljena dopolnilna dejavnost v kar nekaj členih, in upam, da mogoče se da te člene bolj dodelati, še posebno pa mislim, da je treba dodelati določene člene glede nadzora v teh javnih zavodih in mislim, da nadzor nikoli ni odveč. Ker vsi govorijo o lastnih izkušnjah, bom pa še jaz povedal, da sem bil kar nekaj let večinoma član svetov ali predsednik svetov, in sem zdaj razmišljal o vseh področjih, od zdravstva, šolstva, kulture in verjetno bi se še kje kaj našlo. Tako, da lahko rečem, da govorim iz izkušenj, da ta zakon ne govori o privatizaciji, ampak po 20 letih poskuša popraviti stanje in modernizirati to področje. Hvala.
Gospa ministrica, želite besedo.
Jaz bi se samo razpravljavcem zahvalila za potrpežljivost. Gospod Čepič, še enkrat se opravičujem, običajno tega ne počnem na plenarnem zasedanju, ampak prav organizacije, s katerimi smo se usklajevali, so pozivale, da naj se na tem plenarnem zasedanju pred poslanci, ki dobivate na klop besede o privatizaciji, tajkunizaciji, da naj se vendarle potrudimo, kot smo se do njih, in obrazložimo, da ni intenca tega zakona in ponovno zagotavljam, da je bil pomemben cilj predlagatelja preprečiti oziroma dati takšne pravne podlage za sektorske reforme, da bomo z njimi zadovoljni tako uporabniki, ustanovitelji in izvajalci, ki danes lahko rečejo, da se v določenem delu hromi tudi njihova iniciativnost. Jaz predlagam, da v prvi obravnavi potrdite zakon kot primerno podlago za nadaljnjo obravnavo in s tem omogočite izboljšave tudi na področjih, kajti ta zakon sam po sebi ne pomeni nič. Je šele temelj, usmerjevalec za področne politike. Hvala lepa.
Hvala. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Ugotavljam, da ne. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali v sredo, 22. junija v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 18. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O DOPOLNITVAH ZAKONA O PREPREČEVANJU PRANJA DENARJA IN FINANCIRANJA TERORIZMA, V OKVIRU REDNEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 5 poslancev, s prvopodpisanim mag. Radovanom Žerjavom. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 11 poslancev s prvopodpisanim mag. Radovanom Žerjavom zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagateljev predloga zakona gospodu mag. Radovanu Žerjavu.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana ministrica, minister, kolegice in kolegi. V Slovenski ljudski stranki poskušamo v zadnjem času z nekaterimi zakonskimi predlogi in vloženimi amandmaji na predlagane zakone odpravljati posamezne anomalije, ki so na površje priplavale tekom te finančne in gospodarske krize. Tako bi želeli tudi s Predlogom zakona o dopolnitvah Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma odpraviti eno od anomalij. V preteklih mesecih smo bili tudi v Sloveniji priča razkritju mnogo zastrašujočih primerov sumljivega poslovanja, predvsem gospodarskih družb, ki so že v postopkih zaradi insolventnosti ali pa bodo tovrstni postopki zoper njih še uvedeni. Zanimivo je, da so se marsikatere sumljive transakcije opravljale preko bank oziroma podjetij s sedežem v tako imenovanih davčnih oazah. Davčne oaze, za katere se pogosto uporablja tudi izraz offshore območje, so države ali zgolj območja znotraj držav, ki v svoji zakonodaji opredeljujejo nizko ali nično davčno stopnjo in ostale ugodnosti za tuja podjetja oziroma nerezidente, predvsem pa zagotavljajo bančno tajnost lastnika računov oziroma njegovo anonimnost. IMF je leta 2000 pričel z ocenjevanjem 44 držav, ki jih je na osnovi navedenih kriterijev uvrstil med tako imenovane offshore financial centers, saj je pri njih ugotovil določene pomanjkljivosti pri nadzoru bančnega, zavarovalniškega ter sektorja vrednostnih papirjev. Zanimivejše države oziroma območja, ki jih je IMF prepoznal kot offshore območja oziroma davčne oaze, so denimo Andora, britanski Deviški otoki, Ciper, Gibraltar, otok Man, Liechtenstein, Monako, Nizozemski Antili in še bi lahko našteval. V zadnjih letih sta bili izpostavljeni predvsem dve davčni oazi, ki ležita v Evropi, to sta Liechtenstein in Ciper, velikokrat pa je bila omenjena tudi Nizozemska, ki sama po sebi sicer ni davčna oaza, vendar so nekatera njena ozemlja del Kraljevine Nizozemske in imajo ta, bom rekel, v narekovaju, status. Zakaj je na primer Liechtenstein tako zanimiva lokacija za pranje denarja? Tam je namreč mogoče v nekaj dneh ustanoviti fundacijo s pomočjo ene od tristotih družb za fiduciarne posle. Vse potrebno za njeno ustanovitev opravi ta družba, ime imetnika denarja izgine takoj, ko ta vplača denar. Nato ta družba za fiduciarne posle za fundacijo odpre račun, v javnih registrih je navedeno samo njeno ime, in le ona pozna, kdo je pravi lastnik fundacije. Na račun fundacije je potem mogoče nakazovati navidezne honorarje za svetovalne storitve, plačilo za posle, ki nikoli niso bili opravljeni, in podobno. Poslovanja z davčnimi oazami se ne poslužujejo samo gospodarske družbe, pač pa se tega poslužujejo tudi premožnejši posamezniki, ki tako želijo optimizirati davčno poslovanje, kar z drugimi besedami lahko pomeni izogibanje plačevanju davkov. Pojasniti je treba, da vsaka transakcija v davčno oazo nujno ne pomeni, seveda, kaznivega dejanja pranja denarja. Se pa postavlja vprašanje, ali je tovrstno ravnanje družbeno sprejemljivo, saj je treba razumeti, da pobiranje davkov ni enosmeren proces, pač pa se ti davki prelijejo v javno infrastrukturo ali javne storitve, ki so na voljo vsem nam državljanom. S predlaganim zakonom tako želimo določiti javnost podatkov o transakcijah, ki potekajo med Republiko Slovenijo ter državami oziroma območji, ki so določeni kot offshore območja na podlagi priporočil IMF in OECD. Cilj zasledujemo z določbo, da je Urad RS za preprečevanje pranja denarja dolžan informacijo in določene podatke o taki transakciji objaviti na svojih spletnih straneh. Predlagamo, da predlagane spremembe in dopolnitve sprejmemo kot ustrezno podlago za nadaljnjo obravnavo in v nadaljnji proceduri zadevo dopolnimo, če bo treba. Hvala lepa.
Hvala lepa. Za uvodno obrazložitev mnenja dajem besedo predstavniku vlade, gospod minister za finance, dr. Franc Križanič. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani predsedujoči, spoštovane poslanke in poslanci. Dovolite, da na kratko v tem času, ki mi je na voljo, opredelim odnos vlade do tega zakona. Zakon seveda zadeva pereče področje netransparentnega poslovanja. V tem okviru ima plemenit namen, vendar pa celo vrsto zakonskih, kako bi rekel, okornosti, zaradi katerih vlada tovrstnega zakona na ta način, kot je predstavljen, ne podpira. Da vam poskušam prebrati celoten tekst: Državni zbor Republike Slovenije danes razpravlja o Predlogu zakona o dopolnitvah Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma, ki ga je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina poslancev s prvopodpisanim Radovanom Žerjavom. Po mnenju skupine poslancev je v interesu javnosti, poslovnih subjektov, upnikov, delavcev in državne uprave, da se ve, katera slovenska podjetja in posamezniki in v kakšnem obsegu poslujejo s subjekti s sedežem v davčnih oazah. S predlaganim zakonom želijo doseči javnost podatkov o transakcijah, ki potekajo med našo državo ter državami oziroma območji, ki so določena kot offshore območja. Ta cilj bi dosegli z novima določbama, in sicer da je Urad Republike Slovenije za preprečevanje pranja denarja dolžan informacijo in določene podatke o taki transakciji objaviti na svojih spletnih straneh po tem, ko bi jih zavezanci sporočili uradu. Vlada Republike Slovenije se zavzema in podpira vse pobude, ki kot cilj zasledujejo večjo transparentnost poslovanja subjektov in z njo povezano učinkovitost pri preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma v Sloveniji. Vendar pa pobude skupine poslancev Državnega zbora v obliki, kot je predlagana, ne podpira in ima v zvezi s predlogom zakona številne pomisleke. Kot je razvidno iz obrazložitve cilja predloga zakona, je osnovni cilj zakona doseči, da se javno objavi, katera slovenska podjetja in posamezniki in v kakšnem obsegu poslujejo s subjekti s sedežem v offshore centrih in v davčnih oazah. Podatke o teh podjetjih pa naj bi na svoji spletni strani objavil Urad RS za preprečevanje pranja denarja. V skladu s predlogom zakona bi urad te podatke pridobival na podlagi dopolnitve prvega odstavka 38. člena Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma, po kateri bi morali zavezanci uradu sporočati podatke o vsaki transakciji iz drugega odstavka 22. a člena obstoječega zakona. Navedeno bi pomenilo, da bi zavezanci morali uradu sporočati podatke o vsaki transakciji svojih strank s subjekti iz držav, v katerih ne veljajo ustrezni ukrepi za preprečevanje in odkrivanje pranja denarja ter financiranja terorizma ali se le-ti ne izvajajo v zadostni meri, saj drugi odstavek tega člena napotuje prav na te države. S predlagano dopolnitvijo 38. člena zakona pa v obveznosti sporočanja ne bi bile zajete transakcije s subjekti iz držav v offshore področjih in držav s pomanjkljivo zakonodajo na področju obdavčenja ali davčne oaze, kar je bil namen predlaganega zakona. Za sporočanje transakcij z državami z off shore področji in davčnih oaz uradu bi bilo tako treba drugače definirati dopolnitev 38. člena zakona. V zvezi z javno objavo poslovnih subjektov, ki poslujejo s temi državami, se pojavlja tudi vprašanje, ali se ne bi z javno objavo te poslovne subjekte postavilo v neenakopraven položaj oziroma ali je ukrep javne objave tudi z vidika varstva osebnih podatkov sorazmeren s ciljem, ki ga tudi zasleduje predlog zakona, to je preprečevanje pranja denarja in davčnih utaj ter z vplivanjem na poslovne odločitve drugih poslovnih subjektov. Poleg tega se posamezne države na sezname na novo uvrščajo ali brišejo, kar bi bilo treba upoštevati v predlogu zakona. Prav tako bi bilo treba določiti tudi roke oziroma čas javnih objav. Glede na to, da je temeljni cilj predloga zakona povečanje transparentnosti finančnih tokov oziroma seznanitev javnosti z zgoraj navedenimi transakcijami, pri čemer sama javna objava ne bi doprinesla k učinkovitejšemu preprečevanju ali odkrivanju pranja denarja in financiranja terorizma, se Vlada Republike Slovenije ne strinja z besedilom predloga zakona, kot ga predlaga skupina poslancev. Vlada Republike Slovenije je mnenja, da bi bilo treba, če bi želeli doseči večjo učinkovitost pri preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma, tudi z morebitnimi dodatnimi obveznostmi sporočanja podatkov Uradu Republike Slovenije za preprečevanje pranja denarja, za učinkovitejši nadzor nad zavezanci za izvajanje Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma ter za tesnejše sodelovanje nadzornih organov pripraviti celovito in domišljeno rešitev v okviru že predvidenih sprememb Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma, ki jih pripravlja Urad RS za preprečevanje pranja denarja in katerih sprejem se načrtuje v tem letu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin, besedo ima gospod Silven Majhenič v imenu Poslanske skupine SNS.
Spoštovani! Zmeraj bolj se srečujemo s podatki, ki nas prepričajo, da je tudi v Sloveniji bilo in je še kar nekaj uspešnih podjetij, ki so plasirala svoja finančna sredstva v Liechtenstein in Ciper, omenja pa se tudi Nizozemska. Zanimivo je tudi to, da so določena sumljiva poslovanja gospodarskih družb razkrita in da so podjetja na račun netransparentnosti in neodgovornega vodenja pripeljala podjetja v stečaj, da so se s tem določeni poslovodni organi okoristili in da kljub temu, kot navaja predlagatelj, da je bil Urad RS za preprečevanje pranja denarja seznanjen, ni bilo zaznati, da se je tudi ukrepalo. Sistemski zakon, ki je v veljavi, sicer celovito ureja področje preprečevanja pranja denarja, vendar kot vidimo le znotraj države. Ko pa je treba poseči izven meja, se je pa ta zakon izkazal kot nezadosten, kajti v nasprotnem bi pristojni že morali ukrepati, kot je to storila nemška obveščevalna služba, ki je poskrbela, da je država že dobila podatke o komitentih bank v navedenih državah. Vlada pojasnjuje, da se zavzema in podpira vse pobude, ki sledijo večji učinkovitosti preprečevanja pranja denarja in financiranja terorizma v Sloveniji, vendar predlagane ureditve v obliki, kot je predlagana, ne podpira, tudi zato, ker Urad RS za preprečevanje pranja denarja pripravlja novelo Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma, ki bi morala biti sprejeta še v tem letu. Sicer pa se vlada, kot vidimo, ne strinja, da bi bili podatki raznih spornih transakcij javni, saj meni, da vsaka transakcija v davčno oazo še ne pomeni kaznivega dejanja pranja denarja. Predlagatelj utemeljuje novi 70. a člen, da zasleduje cilj javnega interesa, da zapolnjuje praznino v zakonu, z namenom preprečevanja pranja denarja, še posebej poslovanja z davčnimi oazami, ki služijo predvsem namenom neupravičenega bogatenja na račun neplačanih davkov. Ne morem pa mimo tega, da ne omenim stališče Komisije za preprečevanje korupcije, ki pojasnjuje, da je država Slovenija ujetnica kartelov, mrež in zasebnih interesov, ki se gibljejo iz lokalnega na državni nivo in da je v Sloveniji korupcije več, kot si upamo priznati. V Slovenski nacionalni stranki bomo predlog zakona podprli, saj ne verjamemo, da bomo v kratkem dočakali na poslanskih klopeh zakon, ki ga bo pripravila Vlada. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil Milan Gumzar, prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik, spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije razumemo namero predlagatelja, čeprav ni jasno razvidno, da z dopolnitvijo Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma želi preprečiti kakršnekoli prepovedane transakcije med Slovenijo in tako imenovanimi državami zunaj visoko obdavčenega območja oziroma tako imenovanih davčnih oaz. Čeprav predlagatelj v obrazložitvi zakona zapiše, da je cilj doseči javnost podatkov o transakcijah, ki potekajo med Republiko Slovenijo in temi državami oziroma območji, predvidevamo, da je cilj prav preprečevanje, saj sama javnost podatkov a priori ne zagotavlja preprečevanja. In kaj konkretno predlagatelj predvideva v noveli zakona? Prvič, da se širi tako imenovani nabor držav, za katere je obvezno poročanje, in drugič, da se podatki o teh transakcijah objavijo na spletni strani Urada RS za preprečevanje pranja denarja. Tukaj moram omeniti, da če se resnično želi širiti nabor držav, je nujno spremeniti člen, saj je po sedaj veljavni ureditvi nujno poročanje samo za države na posebnem seznamu. Pri Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije s samo širitvijo števila držav, za katere je obvezno poročanje, nimamo večjih težav, če Urad ocenjuje, da obstajajo večja tveganja pranja denarja. Z vidika pravice do varstva osebnih podatkov pa je zadeva veliko bolj problematična, kot se zdi na prvi pogled. V Sloveniji smo očitno nagnjeni k temu, da se o vseh političnih zanimivih, pa čeprav zasebnih zadevah, pogovarjamo javno in to kljub temu, da nimajo nikakršne zveze z morebitnimi kaznivimi dejanji oziroma kršitvami zakonodaje kot take. Očitno smo prišli do točke, kjer moramo vsako poslovno dejanje na nek način kriminalizirati. Kot liberalci težko oziroma sploh ne moremo pristati na to logiko, da je vsaka finančna transakcija kazniva, in da naj vsak dokaže, da resnično ni. Kaj bodo na to porekli vsi tisti, ki zakonito opravljajo svoje dejavnosti z državami, ki so na tako imenovanih seznamih. Kakšni bodo naslednji koraki, naj vsak državljan javno objavi vse svoje bančne račune in transakcije, naj se na spletu objavijo vsa potovanja ljudi na Ciper, Liechtenstein, Švico itd.? Saj veste, denar je še vedno možno prenesti v kovčku ali kako drugače. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije smo mnenja, da imajo organi preprečevanja, odkrivanja in pregona na razpolago kar precejšnje število instrumentov, ki omogočajo pregon nedovoljenih transakcij, pa je vprašanje, na kakšen način in kako pogosto se poslužujejo teh instrumentov. Končno se moramo vprašati, ali smo pripravljeni žrtvovati del svobode, del zasebnosti in osebnih podatkov z namenom, da zagotovimo višjo stopnjo preprečevanja pranja denarja in posledično omogočimo bolj učinkovit pregon. Tukaj se odpira novo vprašanje, tudi če to storimo – ali bomo s tem resnično dosegli namen, namreč ali bomo res preprečili, da tisti, ki imajo nepoštene namene, da jim bomo s tem onemogočili to početje. S takim ukrepom jim samo dajemo vedeti, da se pač takega načina ne morejo več poslužiti in bodo iznašli seveda kakšen nov obhod. In s takim ukrepom bodo vse tiste subjekte, ki delajo pošteno, uvrstili na črno listo in jim naredili potencialno poslovno in moralno škodo. Da naši pomisleki niso iz trte zviti, dokazuje tudi mnenje informacijske pooblaščenke, ki pravi, da je brez dodane vrednosti podatkov o dejanski pravni spornosti transakcije informacija o neobičajni transakciji za naslovnike brez vrednosti. Na drugi strani lahko takšna objava neopravičeno vpliva na položaj gospodarskega subjekta, ki transakcijo izvaja. Na koncu pa zaključi, da po mnenju pooblaščenca objava podatkov, kot je predlagana, niti ni primerna niti nujna za doseganje v obrazložitvi navedenih ciljev novele Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma, zato ni sorazmerna. In ravno tukaj je ključna težava in sicer, da predlagatelj trdi, da je ukrep sorazmeren, medtem pa uradni organ, ki to ocenjuje, meni da ni sorazmeren. Kot rečeno, v Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije nimamo nikakršnih zadržkov, da se zagotavlja višja stopnja preprečevanja pranja denarja, vendar bodo poslanci Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije o zakonu, da je primeren za nadaljnjo obravnavo, glasovali po lastni vesti.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine nepovezanih poslancev bi moral predstaviti mag. Franc Žnidaršič. Ga ni. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil Bogdan Čepič. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav ministru s sodelavkami in sodelavci, kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Socialnih demokratov vedno podpiramo napore, ki so usmerjeni k temu, da bi se zmanjšale možnosti za različne manipulacije, ki imajo v končni fazi namen, kako zaobiti slovenski pravni red in z različnimi finančnimi transakcijami doseči tudi finančno oškodovanje tako podjetij kot posledično tudi države z izogibanjem davčnemu nadzoru in plačilu le tega, sebi pa pridobiti neupravičeno premoženjsko korist. Namen Predloga zakona o dopolnitvah Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma, ki ga predlaga skupina poslancev s prvopodpisanim mag. Radovanom Žerjavom, tako tudi razumemo. Ob spremembi, da se določene člene v zakonu spremeni, razumemo tako, da se tudi na normativni ravni doseže onemogočanje sumljivih transakcij, če pa te so, jih je treba registrirati pri ustreznih državnih organih, ki bodo v nadaljevanju strokovno ugotavljali, ali gre dejansko za pranje denarja ali pa so to le sumljive ali le navadne poslovne transakcije. Predlagatelji želijo spremeniti prvi odstavek 38. člena Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma ter dodati nov 70.a člen, katerega namen je doseči sporočanje Uradu Republike Slovenije za preprečevanje pranja denarja vse transakcije, ki potekajo med strankami finančnih institucij v Republiki Sloveniji in prejemniki teh finančnih sredstev v državah, v katerih ne veljajo ustrezni ukrepi za preprečevanje in odkrivanje pranja denarja oziroma se ti ne izvajajo v zadostni meri. Na podlagi novega 70a. člena bo Urad Republike Slovenije za preprečevanje pranja denarja dolžan objaviti podatke o podjetju oziroma samostojnemu podjetniku, zneske njegove transakcije in naslovniku iz držav, ki so navedene na zgoraj navedeni listi, na svoji spletni strani. Glede na to, da je namen Predloga zakona o dopolnitvah Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma povečanje transparentnosti finančnih tokov oziroma seznanitev javnosti z zgoraj navedenimi transakcijami po mnenju Poslanske skupine Socialnih demokratov velja proučiti predlog zakona, ki ga predlaga skupina poslancev iz Slovenske ljudske stranke. V nadaljevanju razprave in pripravi predloga zakona za drugo branje pa je treba v določeni meri upoštevati pripombe vlade, zaradi tega je treba najti skupno rešitev, ki bo omogočala tudi na zakonski osnovi preprečitev dejanj, ki so povezana s tako imenovanim pranjem denarja v državah, ki so na neki način davčne oaze, kjer so davčne obremenitve, če sploh so, nižje kot pri nas ali v nam primerljivih državah oziroma je možno, da se zaradi slabšega nadzora tem obveznostim izognejo. Prav tako bi bilo treba pridobiti mnenje informacijske pooblaščenke na ta zakon, glede posredovanja informacij v javnost na podlagi tega zakona. Vsekakor pa razumemo in podpiramo mnenje vlade, da je treba doseči večjo učinkovitost pri preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma tudi z morebitnimi dodatnimi obveznostmi sporočanja podatkov Uradu Republike Slovenije za preprečevanje pranja denarja, učinkovitejši nadzor nad zavezanci za izvajanje zakona ter tesnejše sodelovanje nadzornih in preiskovalnih organov. Ocenjujemo, da predlog zakona, ki ga predlaga skupina poslancev, gre prav v tej smeri, kot meni vlada. Seveda pa to ni dovolj in je tak zakon le prvi od dodatnih ukrepov, potrebnih za preprečitev in odkrivanje pranja denarja. V Poslanski skupini Socialnih demokratov razumemo, da je vlada pripravila še dodatne rešitve v okviru že predvidenih sprememb Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma, ki jih je pripravil Urad Republike Slovenije za preprečevanje pranja denarja, vendar je po mnenju Poslanske skupine Socialnih demokratov tudi predlog Slovenske ljudske stranke eden od možnih začasnih ukrepov, ki se lahko s sprejetjem te novele zakona začne izvajati mnogo prej, kot bo v parlamentu sprejeta sprememba zakona, ki jo pripravlja Urad Republike Slovenije za preprečevanje pranja denarja. Nič ne bo narobe, če bo urad v spremembah zakona našel celovitejše in bolj kompleksne rešitve razreševanja tega problema. V Poslanski skupini Socialnih demokratov razumemo ta predlog sprememb zakona predvsem kot jasno in nedvoumno sporočilo vsem tistim, ki bi si želeli pridobiti premoženjsko korist na nedovoljen način, da se pripravlja in se bo tudi v bodoče pripravljala taka zakonodaja in zakonske rešitve, ki bodo omogočale, da se tako dejanje razkrije in posledično tudi ustrezno sankcionira. Po mnenju Poslanske skupine Socialnih demokratov je Predlog zakona o dopolnitvah Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma prvi, a ne zadnji korak v tej smeri, zaradi tega menimo, da je treba v prvi obravnavi ta zakon podpreti in skupaj z vlado in predlagatelji tega zakona odpraviti pomanjkljivosti in nedoslednosti predlaganega zakona in ga napraviti učinkovitega. Verjamemo, da je to možno.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil Rado Likar. Prosim.
Hvala lepa, predsednik. Spoštovani minister. Kolegice in kolegi. Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke bo podprla Predlog zakona o dopolnitvah Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma, ki ga je v parlamentarni postopek vložila skupina poslancev s prvopodpisanim mag. Radovanom Žerjavom. Cilj novele zakona je jasen in preprost. Podatki o transakcijah, ki potekajo med Republiko Slovenijo ter državami oziroma območji, ki so določeni kot offshore območja, naj bodo javni. Informacije in določene podatke bi zbiral in objavljal na svojih spletnih straneh Urad RS za preprečevanje pranja denarja. Pranje denarja je kaznivo dejanje, saj se na ta način poskuša zabrisati pravi izvor denarja ali premoženja, ki je običajno nezakonit in se na ta način poskuša doseči njegovo legitimnost. V nadaljnjih korakih se lahko tako oprani denar ali premoženje vključuje v običajne, zakonite poslovne tokove ali pa tudi naprej v kriminalno dejavnost kot je recimo financiranje terorizma. Utajevanje davkov je tudi nekakšna folklora in obstaja, odkar obstaja država v današnjem smislu ali pa mogoče še dlje. Ljudje pač svoj bolj ali manj težko prisluženi denar vse preradi skrivajo pred pogoltno državo. Nekateri to počnejo s pomočjo davčnih oaz ali s tako imenovanimi "offshore" območji. To so države oziroma območja, v katerem so davki na dohodek ali na dobiček zanemarljivo majhni ali pa tudi ničelni. V večini primerov so to manjše države, ki nudijo – in od tega tudi živijo – vseh vrst užitkov bogatašem, ki bi jim sicer normalne države grenile življenje s, po njihovem mnenju, visokimi davki. Nekatere evropske države, kot so recimo Danska, Norveška pa recimo tudi Avstralija, so naredile opazen korak v smeri večje davčne preglednosti, nekatere bolj eksotične države pa tega namena niti nimajo. Tudi znotraj Evropske unije kaže slika na različno stopnjo obdavčitve; z vidika obdavčevanja dohodka podjetij in dela se v celotni evropski sedemindvajseterici najbolj splača poslovati v Bolgariji, kjer država pobere zgolj desetino dohodka. Na evrskem območju je na področju davka na dobiček podjetij najbolj ugoden Ciper, ki pobere tudi 10 % dobička. Na področju dohodnine pa je to Slovaška, tam sta tako delo kot tudi dohodek podjetij obračunana z 19 % stopnjo. V zadnjem času smo bili priča razkritju kar nekaj primerov, ko je šlo za sum nezakonitega poslovanja, predvsem gospodarskih družb, ki so že zašle v težave in so zoper njih že uvedeni postopki prisilne poravnave ali stečaja. In zanimivo, marsikatera od teh gospodarskih družb je poslovala preko računov v Liechtensteinu. Spomnimo se lahko razvpitega primera v Hypo Alpe Adrii, v katerem so bile razkrite nepravilnosti in sumljivi posli, ki so potekali prav preko Liechtensteina. Ukrepe za preprečevanje tovrstnih nepravilnosti pri nas ureja sistemski zakon in sicer Zakon o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma. Tam določa obveznost organizacij, da sporočajo uradu vse gotovinske transakcije, katerih vrednost presega trideset tisoč evrov, v primeru suma, da gre za pranje denarja, pa tudi manjše zneske. Pomembna rešitev predloga zakona je, da morajo organizacije o vsaki neobičajni transakciji, povezani z območjem davčnih oaz, kot so na primer zapleteni in neobičajni visoki zneski, zneski ki niso v skladu z običajnim poslovanjem stranke in tako naprej, obvestiti Urad RS za preprečevanje pranja denarja in jim sporočiti enake podatke, kot so jih dolžne sporočiti v zvezi z gotovinskimi transakcijami, ki presegajo trideset tisoč evrov. Problematika organiziranega in finančnega kriminala v povezavi s pranjem denarja postaja tako v svetu kot tudi pri nas vse bolj pereča, saj resno ogroža stabilnost finančnega sektorja države, poleg tega pa tudi slabi zaupanje v državne institucije nasploh. Podpora temu predlogu zakona bo zagotovo pomenila korak bližje k preglednejšemu sistemu javnih financ, kjer bo možnost za utajo davka tudi manjša. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavil Alojzij Potočnik, prosim.
Hvala. Spoštovani, materija, ki se je lotevajo tokrat predlagatelji, dopolnitev Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma, je globalnega pomena. Problem je zapleten, netransparenten, organizacijsko zastrt, lahko v mnogih primerih tudi predmet manipulacije, predvsem pa je družbeno nesprejemljiv. Ima obsežne mednarodne razsežnosti in obstaja povsem jasno soglasje, da ga je moč zaustavljati in preprečevati v celoti zgolj na globalni ravni. Tako kot velja v svetu, velja tudi v državi, torej doma. Temeljnega pomena je pravočasno prepoznavanje, povezovanje vseh odgovornih institucij in učinkovit skupen nadzor. Predlagatelje, mislimo, da upravičeno skrbijo, kot pravijo, zastrašujoči primeri sumljivega poslovanja predvsem gospodarskih družb, ki so že v postopkih zaradi insolventnosti, so pa marsikateri posel oziroma sumljivo transakcijo opravile preko tako imenovanih davčnih oaz, in da je v interesu javnosti, da se ve, katera slovenska podjetja in posamezniki ter v kakšnem obsegu poslujejo s subjekti s sedežem v davčnih oazah. V poslanski skupini respektiramo zaskrbljenost predlagateljev, ki je bolje utemeljena kot so rešitve, rešitve se glede na kompleksnost dozdevajo poenostavljene in nekako nekonsistentne. Ob tem hkrati vlada zatrjuje, priznavajoč realnost problema, da se pripravlja noveliranje zakona, ki bo vsebovalo celovitejše in bolj domišljene rešitve. Tudi takšne, ki bodo prilagojene spremenjenim mednarodnim standardom, pa tudi tesnejšemu sodelovanju med nadzornimi inštitucijami v Sloveniji. Poslanska skupina Zares sprejema in razume tako stališča predlagateljev kot Vlade Republike Slovenije in vidi jih kot komplementarna in ne kot konfliktna. Presoja, da je dopolnitev zakona moč podpreti. In na koncu še podatki iz odgovora Ministrstva za finance kolegici Oražmovi, ki nas nenazadnje silijo v takšno odločitev. V obdobju 1995 do leta 2010 je bilo uvedenih 155 postopkov v zvezi s kaznivim dejanjem pranja denarja. Od teh 155 jih je 88 temeljilo na obvestilih ali informacijah Urada RS za preprečevanje pranja denarja, manj kot 6 na leto torej. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil mag. Radovan Žerjav. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Naj najprej malo bolj natančno povemo, kaj davčne oaze sploh so. Za davčne oaze so značilne nizke ali pa tudi nične davčne stopnje, kar pomeni, da družbe, ustanovljene v teh offshore centrih, ne plačujejo davkov oziroma plačujejo bistveno nižje davke, kot bi jih plačevali doma. Značilni so tudi stroga pravila o bančni in gospodarski tajnosti, prosto poslovanje ter pomanjkljiva izmenjava informacij oziroma nesodelovanje s tujimi davčnimi oblastmi. Podjetje v offshore centru mora biti v tuji lasti in mora gospodarsko dejavnost opravljati izključno v tujini. Vsakršna dejavnost na trgu države, kjer ima sedež, je izrecno prepovedana. Tipov offshore centrov je veliko, vsak ima neko svojo posebnost. Nekateri centri so ugodni za registracijo plovil, denimo Panama in Marshallovi otoki, Nizozemska je dobra lokacija za ustanovitev holding družb, Belize je dobra lokacija za truste, Vanuatu ima zelo visoko stopnjo anonimnosti, Nevis je ena redkih držav, kjer je možna registracija družb z omejeno odgovornostjo, Liechtenstein je zanimiv za ustanavljanje fundacij in tako naprej bi še lahko našteval. Razlike so najbolj očitne pri obdavčenju. Na Nizozemskih Antilih ne obstajajo davki na dohodek, davki od premoženja in davki na dediščine, države se financirajo preko fiksnih letnih zneskov, ki so neodvisni od višine dobička teh družb. Na Sejšelih na primer zaračunavajo samo 100 dolarjev fiksnega letnega davka, pri čemer za podjetje, ki se uporablja za izogibanje dvojnega obdavčevanja, velja le ena in pol odstotni davek na dobiček. Ti zneski so v primerjavi z davkom na dobiček v Sloveniji in drugih davčno manj konkurenčnih državah zanemarljivi. Tem podjetjem ni mogoče očitati nezakonitega ravnanja. To poudarjam še enkrat. V veliki večini primerov niti ne gre za nezakonita ravnanja. A četudi ravnajo popolnoma v skladu s predpisi, se zastavlja vprašanje: Ali je izogibanje davkom družbeno odgovorno početje? Država namreč s pobranimi davki financira gradnjo, vzdrževanje in izvajanje javne infrastrukture, od cest, vrtcev, šol do bolnišnic. Poleg tega so velika podjetja, ki se izognejo plačilu davka v matični državi, s tem postavljena v privilegiran položaj. Ko podjetja govorijo, da poslujejo, v narekovajih seveda, davčno optimalno, s tem demonstrirajo pomanjkanje družbene odgovornosti in pomanjkanje zavezanosti skupnosti, kar jim omogoča visoke dobičke, hkrati pa jim omogoča finančno prednost pred drugimi podjetji. Dejstvo je, da offshore centri zaradi ugodnih davčnih sistemov izvabljajo tuj kapital, s tem pa jemljejo del fiksnega prihodka države, od koder kapital izvira. Se pravi, tudi slovenska podjetja niso imuna za čare in skušnjave teh davčnih oaza. Nedolgo tega, 16. februarja letos, je poslovni Dnevnik poročal, kako je po podatkih Banke Slovenije, bom kar citiral: "Po podatkih Banke Slovenije so slovenski rezidenti v obdobju od 2008 do 2010 podjetjem na Cipru nakazali 200 milijonov, v Liechtenstein pa 138 milijonov evrov. Urad za preprečevanje pranja denarja pa je v 2009 in 2010 zaznal 385 sumljivih transakcij, kar je na velikost slovenskega trga bistveno več, kot v mednarodnem okolju." Torej v dveh, treh letih je samo v dve davčni oazi, če temu tako rečemo, odteklo 338 milijonov evrov. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke zato s predlaganim zakonom v prvi vrsti predvsem želimo določiti javnost podatkov o transakcijah, ki potekajo med Republiko Slovenijo ter državami oziroma območji, ki so določena kot offshore območja na podlagi poročil IMF in OECD. Predlog dopolnitev zakona določa, da morajo organizacije o vsaki takšni transakciji urad posebej obvestiti. Kaj bo potem urad s temi podatki počel, je stvar njegove presoje in pristojnosti. Najmanj kar je, mora urad, ko to informacijo in podatke o takšni transakciji prejme, na svoji internetni strani objaviti podatke o subjektu, ki je opravil transakcijo oziroma je zanj bila opravljena transakcija, znesek transakcije ter subjekt, kateremu je transakcija namenjena. Kot se je v zadnjem času v Sloveniji izkazalo, je edini delujoči preventivni in zastraševalni moment strah pred javnostjo. Seveda takšne javne medijske obsodbe lahko komu povzročijo tudi krivico. A edino na pritisk javnosti in novinarjev se potem organi pregona oziroma ustrezni državni organi odzovejo in zganejo. Če se v Sloveniji v zadnjem času ne bi razvilo tovrstno novinarstvo, verjamem, da bi Slovenke in Slovenci živeli v prepričanju, da je naša država najboljša država na svetu, saj je vse v najlepšem redu. Pa žal ni tako. Res je le to, da država pri pregonu gospodarskega kriminala in drugih anomalij ni pripravljena storiti kaj veliko, tako vsaj izgleda. Kje so vzroki? To vprašanje zagotovo presega tokratno razpravo in tematiko. V nasprotju z vlado in nekaterimi njenimi predstavniki ocenjujemo, da predlagana ureditev ne predstavlja prav nobenega posega v svobodno gospodarsko pobudo in pravico do zasebnosti in varovanja osebnih podatkov, saj se določba o javni objavi podatkov nanaša le na pravne osebe in samostojne osebe podjetnike, posameznike ali posameznike, ki samostojno opravljajo dejavnost, in se torej ne nanaša na navadne fizične osebe. Predlagana rešitev, v kolikor se nanaša na gospodarske družbe, ne pomeni posega v svobodno gospodarsko pobudo, temveč v skladu z ustaljeno ustavnosodno prakso predstavlja predpisovanje načina uresničevanja te ustavne pravice na podlagi drugega odstavka 15. člena ustave. Tako Ustavno sodišče v odločbi št. 199/02 z dne 21. 10. 2004. Z ustavnopravnega vidika za sprejem predlagane določbe, v kolikor se nanaša na podjetja, ni ovire. Varstvo osebnih podatkov pri pravnih osebah tudi ne pride v poštev. "Predlagana rešitev tudi ne posega v pravico do varstva osebnih podatkov, v kolikor se nanaša na samostojne podjetnike oziroma posameznike, ki opravljajo pridobitno dejavnost. Iz ustaljene ustavnosodne prakse namreč izhaja, da podatkov, ki so vezani na opravljanje dejavnosti posameznika oziroma samostojnega podjetnika, ni mogoče obravnavati kot osebne podatke, saj se ne nanašajo na fizično osebo kot posameznika, temveč na fizično osebo kot podjetnika." Tako Ustavno sodišče v odločbi številka 84/03, z dne 17. 5. 2005. Poseg v ustavne pravice je namreč dopusten, če so izpolnjeni pogoji, določeni s tretjim odstavkom 15. člena ustave. Po tretjem odstavku 15. člena ustave mora za omejitev človekove pravice obstajati ustavno dopusten cilj. Poleg tega pa mora biti poseg v skladu z 2. členom ustave, in sicer z načelom sorazmernosti. V primeru predlaganega zakona se namreč zasleduje javna korist, ki izhaja že iz samega namena tega zakona. To je preprečevanje pranja denarja, zlasti pa preprečevanje poslovanja z davčnimi oazami, katerih namen je največkrat izogibanje plačevanju davkov. Poleg tega navedeni podatki oziroma tovrstna objava podatkov o gospodarskih subjektih vpliva na sprejemanje odločitev drugih gospodarskih subjektov o poslovanju z njimi. Če teh podatkov nimajo oziroma jim niso dostopni, se pri svojem poslovanju srečujejo z negotovostjo. Dostopnost do teh podatkov pa jim omogoča, da pri odločanju o poslovnem sodelovanju ravnajo razumno in premišljeno ter z upoštevanjem možnih posledic. Pri tehtanju sorazmernosti posega v pravico do varstva osebnih podatkov zaradi varovanja gospodarskih subjektov na trgu je treba dati prednost varovanju položaja množice gospodarskih subjektov. Če pri tem dodatno upoštevamo še varovanje javne koristi, ki se kaže v obliki preprečevanja davčnih utaj oziroma izogibanja plačevanja davkov, je ustavnim zahtevam več kot zadoščeno. Predlagamo torej, da zakon vsi skupaj podpremo in ga morebiti v nadaljnji proceduri dodelamo in izboljšamo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev bo predstavil Anton Urh.
Hvala za besedo. Spoštovani gospod predsednik, spoštovani gospod minister s sodelavci, kolegice in kolegi. Skupina poslancev s prvopodpisanim gospodom Žerjavom želi dopolniti veljavni zakon, z namenom doseči javnost podatkov o transakcijah, ki potekajo med Slovenijo in državami oziroma območji, ki so po mednarodnih standardih označeni za davčne oaze. Urad RS za preprečevanje pranja denarja bi tako dobil novo obveznost, to je objavljanje podatkov na svojih spletnih straneh o podjetjih, družbah, samostojnih podjetnikih, ki so opravili finančne transakcije v državo, ki je uvrščena na seznam tistih, pri katerih obstaja večja verjetnost za pojav pranja denarja ali financiranje terorizma, o višini nakazanega zneska in o prejemniku nakazila. Uradu bi seveda tovrstne informacije morali posredovati zavezanci oziroma organizacije, določene v veljavnem zakonu. Problematika gospodarskega in finančnega kriminala v povezavi s pranjem denarja je zelo aktualna, in to, kot kaže, vedno bolj. Slovenija je sicer k tej problematiki vseskozi pristopala celovito in veljavni zakon je, ne samo usklajen z mednarodno veljavnimi standardi, pač pa je celo strožji od priporočil v njih. Glede na val stečajev, zlasti še tistih v velikih in pomembnih slovenskih podjetjih, in glede na sume o nepravilnostih v poslovanju ter znana dejstva o opravljenih transakcijah v tujino se poslanci DeSUS strinjamo s predlagatelji, da skozi predlagano dopolnitev storimo še en korak naprej v boj zoper pranje denarja in izogibanje plačevanja davčnih obveznosti. Čeprav se hkrati zavedamo, da povečanje transparentnosti finančnih tokov samo po sebi ne bi prineslo kaj dosti k učinkovitejšemu preprečevanju pranja denarja, tu so potrebni tudi in zlasti drugi koraki, ustrezna zakonodaja, ki ne bi smela dopuščati raznoraznih oblik gospodarskega kriminala, učinkovitejši nadzor in večja uspešnost pristojnih organov pri ugotavljanju in pregonu ter sankcioniranju udeleženih v sumljivih poslih in očitno nenavadnih transakcijah. Največ denarja se v Sloveniji še vedno opere preko bančnih računov ter podjetij, ki so ustanovljena prav za te namene. Zagotovo pa ni nič narobe, če slovenska javnost ve, kakšne finančne transakcije izvajajo naša podjetja in komu so namenjene, še zlasti pa je to upravičen interes poslovnih subjektov, delavcev in upnikov. V Poslanski skupini DeSUS bomo predlog zakona podprli. Če pa Vlada pripravlja boljše dopolnitve Zakona o preprečevanju pranja denarja in financiranja terorizma, vse lepo in prav, sprašujem pa se, na koga morajo še počakati. Hvala lepa.
Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev, besedo ima Cvetka Zalokar Oražem, želi govoriti. Ne. Besedo ima Jakob Presečnik, prosim. Pripravi naj se Franco Juri.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavcema. Dejstvo je, da je na predlog, ki smo ga dali v poslanski skupini, vlada odgovorila sorazmerno pozitivno. Minister je ugotavljal, da zagotovo obstaja področje netransparentnosti poslovanja, tudi sumljivega poslovanja. In to je tisti del, za katerega ta zakon razširja že do zdaj znane postopke. In zagotovo so vesti oziroma informacije, ki jih dobiva na eni strani, takrat ko je to zakonsko zahtevano, Urad Republike Slovenije za preprečevanje pranja denarja. Komisija za preprečevanje korupcije ima druge podatke, občasne šokantne vesti v medijih o sumljivih transakcijah morajo biti prvi alarm za to, da Urad RS za preprečevanje pranja denarja in vse druge institucije kontrole in pregona pač prižgejo vse opozorilne luči in signale, torej kot rečeno v vseh institucijah v državi, ki so za to postavljene. Pa pri tem ne mislim na odmevne preiskave v soju TV kamer, to je že kar nekaj let moderno ali že skoraj 10 let, iz katerih se potem ne rodi nič ali pa kot se reče "se rodi miš", ampak da v miru, da vsi ti organi, vse te sumljive postopke tudi v miru preiskujejo naprej in da že končno enkrat pridemo tudi do kakšnega rezultata. Strinjam se s kolegom Radovanom Žerjavom, ki je rekel, da – pozabil sem kaj – ampak, ki je trdil, da [[...]]Se opravičujem, nit mi je ušla, ampak to, kar je vlada, kar je predlog vlade oziroma kar je trdil minister, da je možno ta zakon tudi izboljšati, da sicer vlada zakonu nasprotuje, vendar da ga je možno izboljšati, in jaz seveda pričakujem, da bo vlada pripravila ustrezna dopolnila k temu zakonu, ki bodo razrešila vse tiste dileme, ki jih je minister pri svojem izvajanju prej nakazal, in da bomo na ta način na koncu sprejeli zakon, ki bo razrešil mnoge dileme pri teh sumljivih poslih. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Franco Juri. Pripravi naj se Breda Pečan.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Mi načelno podpiramo vse zakone in dopolnila zakona, ki so usmerjeni k preprečevanju pranja denarja in tudi v tem predlogu SLS vidimo dober namen, pričakujemo pa v toku razprave konkretno argumentacijo Vlade, čemu naj bi predlog takega zakona podprli in kaj pravzaprav bo Vlada postorila za to, da se ta problem, ki obstaja in obstaja kot zelo pereč tudi v naši državi, saniramo. Jaz prihajam iz okolja, ki ga je že zdavnaj bivši predsednik Komisije za preprečevanje korupcije opredelil kot okolje intenzivne korupcije in tudi pranja spornega denarja. Tega je žal tudi pri nas kljub evropskih normativom in evropskim zakonodajam in prizadevanjem še vedno veliko. Tako da, če ne drugega, pričakujem od te razprave večje in tudi učinkovitejše angažiranje Vlade za to, da se te bele lise v našem ukrepanju proti pranju umazanega denarja in tudi proti morebitnemu financiranju nezakonitih dejavnosti v naši državi ali v mednarodnem okolju prepreči. Jaz bom do srede oziroma do glasovanja oblikoval svoje mnenje in tudi svoje stališče do tega predloga in se bom ravnal in odločil tudi na podlagi vseh argumentov, ki jih bom tukaj slišal. Dejstvo je, da če se pojavijo taki predlogi, pomeni, da problem obstaja in da ga je treba čim prej sanirati.
Hvala lepa. Besedo ima Breda Pečan, pripravi naj se Jožef Jerovšek.
Hvala lepa. Jaz moram najprej reči, da sem hvaležna kolegom iz Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke, da so vložili ta zakon, na videz enostaven, na videz z ne veliko spremembami oziroma samo z dopolnitvami, istočasno pa z zelo, zelo globokim in intenzivnim posegom v področje, ki je v Sloveniji ena glavnih skrivalnic ali pa skrivališč nezakonitega prometa z denarjem in s tem povezanimi tudi, za moje pojme, zelo razpredenimi, razvejanimi, kriminalnimi, korupcijskimi in drugi dejanji. V današnjem Dnevniku imamo konkreten primer, kako, žal, morajo novinarji spodbuditi kriminaliste, pa nočem reči, da so kriminalisti slabi in da ne delajo dovolj dobro, ampak Urad RS za preprečevanje pranja denarja, Komisija za preprečevanje korupcije, tožilstvo, Računsko sodišče, da ne govorim o celi vrsti drugih, Davčni urad, Davčna uprava, vsi ti dobivajo podatke o celi vrsti stvari, o celi vrsti dogodkov, transakcij in tako naprej, ampak istočasno imajo neprestano zvezane roke, na tak ali drugačen način. Ali so vedno de facto zvezane roke, ali pa so zvezane zaradi tega, ker se nekaterim niti ne da brskati po gnojnici in gnoju, ki se po Sloveniji razliva dan za dnem, vedno bolj in bolj. O tem konkretnem primeru, o katerem piše današnji Dnevnik, je pisal že pred meseci in policija je ugotovila, da se vendarle da dokazati nekatere nenavadne posle, ki so prav povezani z Uradom RS za preprečevanje pranja denarja, ne sicer zaradi pranja denarja, ampak zaradi tega, ker bi Urad RS za preprečevanje pranja denarja moral imeti pooblastilo, da ugotovi, kam in zakaj in zaradi česa gre denar recimo iz Slovenije v Panamo, v Liechtenstein, v ne vem kam in obratno. Kako to, da so v Liechtensteinu, v Panami, na Cipru, v, ne vem kje še vse, podjetja, ki so v resnici čisto navadna slamnata podjetja z nekim poštnim predalom, ki pa imajo za tem poštnim predalom imena in priimke, ne imena podjetij, imena in priimke posameznih ljudi? Jaz lahko povem, da imam, ne osebno izkušnjo, ker nisem sama osebno na tak ali drugačen način bila prizadeta, vendar sem pa prizadeta, zaradi tega, ker vem, da je podjetje, ki ima sedež v Liechtensteinu, lastnik podjetja je v Sloveniji, ki ima neverjetno velike naložbe in ima v zadnjih nekaj mesecih neprestano blokirane račune. Kdo je lastnik tistega podjetja v Liechtensteinu, ki je ustanovilo to podjetje v Sloveniji, ki dela zelo velike oziroma je delalo zelo velike naložbe in se je, potem to prepletalo, zapletalo, štrikalo na milijon načinov, tukaj mora biti fizična oseba kje zadaj. Pa nočem reči, da je kaj zadaj skritega, ampak je fizična oseba s točno določeno lastnino in s točno določenimi cilji je bilo ustanovljeno to podjetje v Sloveniji. Zakaj so lastniki v Liechtensteinu, zaradi tega, ker se ne more ugotoviti, v Liechtensteinu ne moreš dobiti podatka, kdo je sfinanciral ustanovitev tega podjetja? Tako da, jaz mislim, da je skrajni čas, da korak za korakom, tako kakor delajo kolegi v Slovenski ljudski stranki, končno pridemo do tega, da bodo naši organi nadzora, pregona, itd., lahko ukrepali tako, da ne bodo na sodišču dobili očitka obrambe, da so dokazi nezakoniti, zaradi tega, ker so prisluškovali nekomu, ki je goljufal, ki je kradel, ki je izdajal zaupne podatke pa, ker je to bilo nezakonito, zaradi tega se ga ne more obsoditi. Jaz mislim, da je skrajni čas, da naredimo v tej državi že malo več reda. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Jožef Jerovšek. Pripravi naj se Miran Györek, Gvido Kres.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi. Res je čas, da v tej državi naredimo malo več reda in pravzaprav sem vesel, da vidim, da so se k tem težnjam opozicijskih poslancev danes priklopili tudi nekateri koalicijski poslanci. Tolikokrat izgleda vsaj v tej fazi, da je vlada ostala precej osamljena pri tem, ko ne podpira takega zakona. Zdi se mi, da bi še posebej vlada v tej neizgledni situaciji morala biti vesela vsakršne pomoči, pristopa, ki bi omogočal, da bi lahko Slovenijo prikazovala kot normalno državo. Del normalnosti je, da preprečimo te zadeve, ki so povezane s pranjem denarja. Doslej te politične volje ni bilo. Mi vemo, da je šele v prejšnjem mandatu prišlo do nekaterih kadrovskih zamenjav, s katerimi smo se šele lahko začeli boriti tudi s pomočjo kontrolnih institucij. Do takrat so kontrolne institucije dobesedno podpirale nelegalna dejanja. Vemo, kakšna usoda je doletela novinarja Mira Petka, ki je pisal o transakcijah in pranju denarja. Danes so nagrajeni tisti, ki so pravzaprav z njim obračunavali. Slišim, da se nekdo v zaprtih družbah hvali s tem, da je naročil napad na Mira Petka. Seveda so bili kompromitirani vsi dokazi. Tako ali tako policija v tistem času ni pravočasno pristopila in potem so bili dodatno kompromitirani dokazi tožilstva in tako naprej. V takšni situaciji bi seveda bilo treba, da družno korak za korak stopamo po poti, ki bo pranje denarja, kot eno najhujših kaznivih dejanj, kjer se najbolj pravzaprav goljufa, zmanjšala na nek manjši obseg. Vemo, da ne bomo nikdar 100 % uspešni. In glejte, kje je vzrok, da te volje sedaj z vlade ni. Mi vemo, ko se omenja Liechtenstein, Ciper, da v nedavni preteklosti so se na preiskovalni komisiji zasliševale osebe, ki so dokazano poslovale preko Cipra, delale finančne transakcije, prale denar, te osebe so seveda povezane z izjemno uglednimi ljudmi te koalicije, te oblasti. Ne vem, med drugim sem nekje slišal, da je sodišče celo odredilo za eno tako osebo možnost prisluhov, ampak da je v dveh urah bila intervencija in je morala SOVA delo prekiniti in je bila odredba odpravljena. To še morajo preiskovalne komisije komaj preveriti, če je to res. Ampak verjetno brez ognja ni dima, verjetno je nekaj, da so še neke osebe stalno tako močne, da pravzaprav tudi zakoni zanje ne veljajo, absolutno ne. In zato, gospod minister, mislim, da je priložnost, da spremenite mnenje, da tvorno sodelujete pri izboljšanju zakonskega predloga. Ne morete meniti, da vsi poslanci v temo brcamo, da si ne želimo nekega pozitivnega premika. In sem prepričan, da so dodatno objavljanje in objava na spletni strani neki takšni ukrepi in dodatno poročanje, ki bi na nekem segmentu omejili možnost pranja denarja. Kajti ta naslov zakona pravi, preprečevanje pranja denarja in financiranja terorizma. Tam je mišljen klasični terorizem, ampak vendar to pranje denarja je terorizem proti državi, proti naši državi in podminirali so jo že praktično čisto, se utaplja in nimamo časa, da odlagamo ukrepe. Na tem področju je treba sprejeti takšno zakonodajo in takšne predpise, ki bodo omogočali efikasnost in resnično ne morejo biti vsi dokazi potem kompromitirani. Ne morejo zoper vse dokaze biti uspešni odvetniki teh ljudi, ki so seveda dobro plačani in legitimno je to, da se borijo za svoje stranke, vendar danes potem na podlagi teh slabih zakonov, ki jih sedaj imamo, odvetniki rešijo vsakega od teh. Žrtve pa so Miro Petek in takšni, ki so se borili zoper pranje denarja, proti gospodarskemu kriminalu in to prakso moramo preprečiti, prekiniti. In tukaj rabimo sodelovanje vlade. Absolutno rabimo sodelovanje vlade in, gospod minister, pritisk na vlado bo vsak dan večji, kajti mnogi poslanci se zavedajo, da ne morejo podpirati nasprotovanja ukrepom, ki so dobri. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Miran Györek. [[Ne bo razpravljal.]] Franci Kek ne bo razpravljal, besedo ima Gvido Kres.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani minister, kolegice in kolegi. Že, ko sem študiral ekonomijo in ko smo se pred 12 leti pogovarjali o offshore conah, sem rekel, to ne more peljati k enemu dobremu zaključku. Ker konec koncev države, ki so se odločile za takšen način, so privabljale seveda kapital v svoje okolje, ampak nisem si mogel predstavljati, da bi to lahko prav dolgo trajalo. In konec koncev smo danes v tej situaciji, ko se je Nemčija zelo uprla tudi temu in je bila uspešna. Vem, da mi Slovenci, slovenska država ni tako močna, da bi lahko tako pritiskala na te davčne oaze, kot so lahko pritisnile močnejše države, pa vendar smo člani OECD. Vrh G-20 je 3. 4. 2009 sprejel številne ukrepe in obenem so se voditelji zavzeli, da bodo nadzor in regulacijo razširili na vse sistemsko pomembne finančne ustanove, instrumente in trge, vključno s sistemsko pomembnimi hedge skladi, ki so bili doslej mnogo manj strogo regulirani. Regulatorni nadzor bodo razširili tudi na bonitetne agencije, ki bodo morale spoštovati mednarodne kodekse dobrih praks, še posebej, ko gre za izogibanje konfliktom interesov. Dogovorili so se tudi, da bodo nesodelujoče davčne oaze v prihodnje deležne strogih sankcij itn. Se dogaja in mislim, da tudi ta naš današnji korak pelje že v pravo smer in sem prepričan, da bomo z vlado prišli do tega, da v tej nameri stopimo skupaj. Poglejte, ta denar, te transakcije: jaz konec koncev kot podjetnik niti ne bi imel prav veliko proti, če je ta denar zaslužen izven našega prostora. Ta denar, ki se danes izteka v davčno oazo, je zaslužen na našem prostoru. Zato so bila tudi ta podjetja ustanovljena, transakcije se delajo in denar odhaja in s tem se tudi veča dobiček tem firmam ali pa se celo skriva nepošten denar. Jaz se dobro spominjam še iz svoje mladosti, ko je švedski teniški igralec Björn Borg svoje stalno prebivališče preselil v Monako. In kaj je bilo? Sledili so mu vsa leta in ko se je vrnil, je vse davke plačal. Zato mislim, da je to začetek, ta naš predlog zakona, da tudi v Sloveniji vzpostavimo takšen red ali pa, če hočete, tudi strah, ker vendarle tisti, ki misli živeti z našo državo, pri nas je zaslužil ta denar, naših davkoplačevalcev denar, naših podjetij, ki zunaj težko zaslužijo denar, nimajo podjetij v tujini, davke plačujejo pri nas, vse to se vrti in tudi na tak lahek način odhaja. Mislim, da moramo temu narediti konec, in da smo na dobri poti. In da se zadeva razvija v pravo smer in moram reči, da sem hvaležen poslancem in pa prepričan sem, da bomo tudi z vlado prišli do tega, da naredimo zakon, katerega si sigurno želimo vsi. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Vito Rožej. Ga ni. Alojzij Potočnik. Ga ni. Tadej Slapnik. Ga ni. Vili Trofenik. Ni. Želi še besedo predstavnik vlade? Ne želi. Želi besedo predlagatelj? Prosim, mag. Radovan Žerjav.
Hvala lepa, gospod predsednik, še enkrat za besedo. Jaz bi se seveda vsem poslancem zahvalil za konstruktivno debato, vendarle bi še nekaj stavkov k vsemu temu dodal. Jaz vendarle mislim, da takšna objava ne bi bila brez vrednosti, tako kot sem tudi v svojem nastopu povedal. Žal pri nas javnost svoje odigra. V veliko primerih, v velikem številu primerov je javnost svojo vlogo odigrala in jaz sem prepričan, da bi jo tudi v tem primeru. Ne trdim, da če bomo ta predlog zakona sprejeli, da bomo rešili vse probleme kar se tiče preprečevanja pranja denarja, je pa zagotovo to lahko korak v pravo smer. Jaz bom vesel, če bo vlada v naslednjih tednih, mesecih ali kakorkoli že, pripravila še kaj bolj dodatno sistemskega, ampak dejstvo je, da se s tem problemom moramo začeti resno ukvarjati. Kot sem dejal, več kot 300 milijonov v dveh, treh letih je odteklo samo na Ciper in v Liechtenstein in državo po moji oceni to mora skrbeti še posebej ob takšni javnofinančni situaciji kot danes je. Jaz bi za ilustracijo navedel nekaj primerov, ki jih zagotovo vsi poznate, denimo MMC je 7. novembra govoril o odtekanju denarja iz Vegrada. Pojavlja se vse več dokazov, da so iz Vegrada na bančne račune v Liechtensteinu odtekali milijoni. Kako je potekalo to poslovanje? Zelo zanimivo. Tako je podjetje iz skupine Hypo delež v podjetju Gina, ki je imelo v lasti zemljišča za Bežigradom, kjer naj bi zrasli študentski domovi, najprej za 6 milijonov evrov prodalo podjetju v Panami, nato pa je ta isti delež odkupil Vegrad za 22 milijonov evrov. Tudi Vegrad AM, ki je gradil Celovške dvore, je Hypo prodal nekemu drugemu podjetju v Liechtensteinu, potem ga je to prodalo spet drugemu podjetju iz skupine Hypo, to pa končno Vegradu. In razlika v ceni je dobrih 9 milijonov evrov. To se ti lahko zmeša. Vsi smo bili soočeni s primerom okoli ljubljanskih zemljišč, podjetje Disonco na Cipru, katerega lastnik bi naj bil gospod Jure Janković. Finance so pisale o drugem primeru, o enem najbogatejših Slovencev, skupaj s svojim prijateljem sta solastnika ene panamske družbe. Ta panamska družba pa naj bi bila lastnica ciprske družbe, ki pa je deseta največja lastnica Nove Ljubljanske banke. Skrivanje po celem svetu, okoli in nazaj, da pride v Sloveniji do lastništva Nove Ljubljanske banke. Jaz mislim, da bi to našo državo moralo zanimati, glede na to, da gre za eno pomembnejših bančnih inštitucij. Zelo zanimivi so komentarji nekaterih gospodarstvenikov. Enega takšnih, ki je danes eden od uspešnejših in velikokrat ga vidim na televiziji, kako govori o morali, o etiki in uči politike in vse po vrsti, kaj bi morali početi. Ta je namreč prenesel svoje premoženje na Nizozemsko in to opravičuje z naslednjimi stavki: "Za ta korak smo se odločili, ker je nizozemska holdinška zakonodaja prijaznejša od slovenske. Nizozemska zakonodaja pri prenosu kapitalskih dobičkov ne pozna davkov. Če denimo holding proda eno družbo, mora v Sloveniji plačati davek na kapitalski dobiček, na Nizozemskem pa ne." Fino, super. Ta gospod nam po televiziji deli moralne in etične nauke, in kaj vse bi morala ta država storiti, da bi imela boljšo javnofinančno stabilnost, da bi bili prihodki v državno blagajno boljši in tako naprej in tako dalje. Jaz bi želel, tako kot v zadnjem času v Slovenski ljudski stranki, pač, želimo s sistemom majhnih korakov posamezne anomalije, ki so izplavale na površje skozi to finančno in gospodarsko krizo, s takšnimi majhnimi spremembami zakona omiliti ali pa morda celo odpraviti. Aktivno smo sodelovali pri zakonih o javnem naročanju. Vložili smo Zakon o gospodarskih družbah, da bi preprečili verižno ustanavljanje podjetij, kot si ga nekateri privoščijo. Danes se pogovarjamo o odtekanju denarja v davčne oaze in še nekaj takšnih podobnih predlogov bomo v Državni zbor predlagali, ker mislimo, da je to edina prava pot, da spremenimo stanje na bolje. Vesel bom, če bomo lahko v prihodnjih tednih ta zakon še izboljšali, da bo njegov učinek čim boljši oziroma maksimalen. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati? Ugotavljam, da ne. Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali v sredo, 22. junija 2011 v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 5. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O ZDRAVNIŠKI SLUŽBI, V OKVIRU SKRAJŠANEGA POSTOPKA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina treh poslank in poslancev s prvopodpisano Cvetko Zalokar Oražem. V zvezi s tem predlogom zakona Odbor za zdravstvo predlaga Državnemu zboru sprejem sklepa, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Besedo bi moral dati Ljubu Germiču, predsedniku Odbora za zdravstvo za dopolnilno obrazložitev predloga zakona, a ga ne vidim v dvorani, zato za uvodno predstavitev stališča do predloga matičnega delovnega telesa dajem besedo predstavnici predlagateljev predloga zakona Cvetki Zalokar Oražem, prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani kolegi in kolegice, državni sekretar. Vprašanje zbornic, ne zgolj zdravniške zbornice, o kateri je govora danes, je prav gotovo področje, o katerem je treba spregovoriti. Dejstvo je namreč, da zbornična ureditev v Sloveniji ni enotna, kar se izkazuje tudi v številnih pomanjkljivostih na tem področju. Nenazadnje in tudi ne zanemarljivo je tudi vprašanje nezadovoljstva članov, ki jih z načinom obveznega članstva silimo v določeno organiziranost. Zato se nam, kot predlagateljem, zdi smiselno, da Državni zbor, ki z zakonskimi regulativami to področje ureja in tako rekoč zapoveduje obvezno članstvo, o tem spregovori. In ravno s tem predlogom zakona smo želeli sprožiti to razpravo o urejanju zbornične ureditve v Sloveniji, s čimer bi želeli spremeniti tudi vprašanje obveznega oziroma neobveznega članstva v zbornicah kot reprezentativnih institucijah. Rešitve v predlogu zakona se dotikajo zgolj neobveznega članstva, zato ima zakon tudi po mnenju Zakonodajno-pravne službe določene pomanjkljivosti, ki se jih kot predlagatelji zavedamo in bi jih želeli tudi spremeniti in dopolniti v naslednjih fazah zakona. Prepričana sem, da je konkretno zdravniška zbornica tista, o kateri oziroma o njenem statusu bi bilo treba podrobneje spregovoriti. Predlagatelji se zavedamo, da je bil to dogovor tudi v okviru koalicijskih partneric, da moramo o zbornicah spregovoriti in razrešiti vprašanje statusa obveznega oziroma neobveznega članstva. Poudarila bi, da me je kot prvopodpisnico k spremembi zakona na tem področju vodilo dvoje. Ena stvar je ta, da zaradi določenih težav, pomanjkljivosti, tudi afer, ki smo jim bili priče v zadnjem obdobju, predvsem v okviru Zdravniške zbornice ni smiselno stvari postavljati na glavo v sistemskem smislu. Tega se zavedam, vendar menim, da je bilo dovolj glasnih in jasnih signalov, ki govorijo, da znotraj same zbornice, torej znotraj stroke, če temu tako rečem, lahko opazimo veliko nezmožnost samorefleksije, samoregulacije in tudi lastnih premislekov, ki delovanje zbornice odmikajo od njenega osnovnega poslanstva. Obvezno članstvo v zbornici, ki je ena od možnosti tudi v drugih razvitih državah, pomeni podlago tudi za to, da država takšni zbornici, takšnemu strokovnemu združenju preda tudi del javnih pooblastil, ki bi jih v nasprotnem primeru morala izvajati država oziroma pristojno ministrstvo samo. Dejstvo je, da smo danes v situaciji, ko lahko izražamo dvom, ali je takšna zbornica, kot v tem trenutku je, in to z obveznim članstvom, sposobna izvajati javna pooblastila na korekten način, predvsem na področju nadzora. Prepričana sem, da smo bili priče mnogih zadreg, težav, afer, kjer zbornica ni reagirala na način, s katerim bi lahko ovrgla tako dvome politike kot tudi stroke same v lastnih vrstah. Na tej točki je velika odgovornost na vladi oziroma ministru, saj se je pokazalo, da način regulative nadzora, kot je urejen v Sloveniji, ni učinkovit in ni takšen, da bi lahko pri javnosti, pacientih, bolnikih, zbujal dovolj zaupanja. Moja osebna ocena je, kar sem izrazila tudi že na matičnem delovnem telesu, da bi nadzor, ki bi ga izvrševalo neposredno ministrstvo oziroma znotraj Vlade samostojen organ, imel večjo stopnjo neodvisnosti in samostojnosti kot ga ima trenutno znotraj lastnega stanovskega združenja. In seveda bi šlo tukaj izključno za strokovni nadzor, ne pa za nadzor, ki bi bil odtujen od stroke, celo več, v okviru takšnega organa bi prav gotovo lažje zadihala in sprejemala bolj neodvisne odločitve tudi stroka. Zato menim, da bi bilo dobro, da premislimo, kakšno ureditev bomo imeli na področju zbornic, Evropa ima to različno urejeno, kažejo se dobre in slabe strani enega in drugega, predvsem pa, nenazadnje to je glas [[...]] [[nerazumljivo]] [[...]]ki govori o tem, da je marsikaj narobe pri delu Zdravniške zbornice Slovenije v temu trenutku.
Hvala lepa. Za uvodno predstavitev stališča do predloga matičnega delovnega telesa dajem besedo predstavniku Vlade, besedo ima dr. Ivan Eržen, državni sekretar na Ministrstvu za zdravje. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik in dober dan gospe poslanke in poslanci. Vlada Republike Slovenije je proučila Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravniški službi, ki ga je v Državni zbor Republike Slovenije predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisano Cvetko Zalokar Oražem, ter ugotovila, da predlaganega zakona ne more podpreti. Predlagatelj z vloženim predlogom predlaga ukinitev obveznega članstva v zdravniški zbornici. Predviden je tudi način izstopa iz zbornice ter drugačna ureditev višine članarine, na katero ne bo minister za zdravje več dajal soglasja. Vlada Republike Slovenije ugotavlja, da bi predlagana ureditev prinesla statusne spremembe Zdravniške zbornice Slovenije, ki je sedaj javnopravna zbornica. Z ukinitvijo obveznega članstva bi postala zasebnopravna ustanova, s tem pa ne bi bilo mogoče več zagotavljati delovanja zdravniške zbornice v javnem interesu, temveč bi delovala zgolj v interesu članov, ki bi še ostali združeni v zbornici. To bi nadalje pomenilo bistveno oteženo izvajanje nalog, ki jih sedaj po Zakonu o zdravniški službi zbornica opravlja v okviru javnega pooblastila in sicer: podeljevanje in podaljševanje ter odvzem licenc, načrtovanje, spremljanje in nadzorovanje pripravništva, specializacije in drugih oblik podiplomskega strokovnega usposabljanja svojih članov s preverjanjem usposobljenosti ter določanjem pogojev za imenovanje mentorjev in imenovanje somentorjev, izvajanje strokovnega nadzora, s svetovanjem in vodenjem registra zdravnikov in doktorjev dentalne medicine. Vlada Republike Slovenije meni, da bi bilo treba sočasno z ukinitvijo obveznega članstva v Zdravniški zbornici Slovenije urediti tudi druga področja, ki jih na osnovi javnega pooblastila izvajajo zbornice. V nasprotnem primeru bi prišlo do hudih motenj pri izvajanju javnih pooblastil. Z ukinitvijo obveznega članstva bi bilo treba celovito urediti področje regulacije zdravniškega poklica, česar pa vloženi predlog zakona ne ureja. Nadalje Vlada Republike Slovenije meni, da bi bilo smiselno vprašanje zbornic, njihove ustanovitve, organizacije, prenehanja delovanja ter izvajanja javnih pooblastil urediti celovito in enotno za vse regulirane poklice v zdravstvu. Glede na vse navedeno Vlada Republike Slovenije ne podpira Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravniški službi, ki ga je predložila v Državni zbor Republike Slovenije skupina poslank in poslancev s prvopodpisano Cvetko Zalokar Oražem, in meni, da ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Havla lepa. Sledi predstavitev stališč poslanskih skupin. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavila mag. Andreja Rihter.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Socialnih demokratov predlaganemu predlogu zakona nasprotujemo, istočasno pa smo veseli, da je Poslanska skupina Zares, s prvopodpisano Cveto Zalokar Oražem, izpostavila prostovoljno članstvo v Zdravniški zbornici in srčno upamo, da bo to spodbudilo Ministrstvo za zdravje in celotno vlado, da bo premislila o celostnih rešitvah za ureditev zborničnega sistema. Razlog nasprotovanju ni v prostovoljnem članstvu v Zdravniški zbornici Slovenije, ampak predlogu kot takem. Prepričani smo namreč, da se zakon problematike članarine loteva zgolj pavšalno in pušča mnogo preveč odprtih ostalih stvari, ki so jih poudarjali tako v Zdravniški zbornici Slovenije kakor tudi v Vladi Republike Slovenije, da bi lahko to bila primerna materija za nadaljnjo obravnavo. To je bil nenazadnje tudi povzetek razprave na samem odboru. Ključni problemi pri tem so opravljanje dejavnosti z javnim pooblastilom in financiranje te dejavnosti, razpad zbornice na več področnih zbornic in s tem izguba statusa kakršnekoli reprezentativnosti in s tem tudi izguba moči zastopanja nasproti Vladi, vprašanje deljenja premoženja zbornice med novo nastale zbornice in seveda še ostale mnoge negativne posledice. Na splošno velja v strokovni javnosti, da zbornica svojega dela ne opravlja tako, kot bi ga morala, vendar pa to ni vse stvar same zbornice, ampak njenega vodstva, ki ga člani, kljub vsem napakam in splošnemu nezadovoljstvu, ki ga izpostavljajo tudi predlagatelji zakona, še vedno podpirajo. Ob tem morebiti letijo apeli ravno na člane, ki lahko s spremembo vodstva spremenijo poslovno prakso v zbornici in odpravijo nezadovoljstvo vseh deležnikov, vključno s člani zbornice, uporabniki njenih storitev in Ministrstvom za zdravje. Kot sem že povedala, v poslanski skupini zaradi vseh naštetih razlogov ne podpiramo predloga zakona za nadaljnjo obravnavo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil mag. Štefan Tisel. Prosim.
Vsem lep pozdrav, spoštovani gospod predsednik. Spoštovani gospod državni sekretar, poslanke in poslanci! Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravniški službi, ki ga je v parlamentarno proceduro Državnega zbora vložila skupina poslank in poslancev, in naj bi spremenil zdajšnjo obvezno članstvo v Zdravniški zbornici Slovenije v prostovoljno, v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke zavračamo in se pridružujemo mnenju Ministrstva za zdravje, mnenju Državnega sveta, Komisije za socialno varstvo, delo, zdravstvo in invalide ter tudi mnenju Zakonodajno-pravne službe, ki so vplivali na mnenje Odbora za zdravstvo, da je sprejel sklep, da Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravniški službi ni primeren za nadaljnjo obravnavo. Zdravniška zbornica Slovenije je samostojna poklicna organizacija zdravnic, zdravnikov, zobozdravnic in zobozdravnikov, ki opravljajo svoj poklic na območju Republike Slovenije. Zbornica ščiti in zastopa poklicne, socialne in ekonomske interese članov, skrbi za visoko strokovno usposobljenost in etično ravnanje zdravnikov, ugled in čast zdravniškega poklica, zagotavljanje izpolnjevanja zdravniških dolžnosti, uveljavljanje pravic zdravnikov ter strokovnega in varnega obravnavanja pacientov. Zdravniška zbornica Slovenije deluje v korist državljanov, ki si zaslužijo varen zdravstveni sistem, in zdravnikov, ki želimo strokovno, odgovorno in nemoteno opravljati svoje zdravniško poslanstvo. Zdravniška zbornica torej deluje v javnem interesu in država ji je podelila oziroma nanjo prenesla naslednja pooblastila: podeljevanje, podaljševanje in odvzem licenc, načrtovanje, spremljanje in nadziranje pripravništva, specializacij in drugih oblik podiplomskega strokovnega izpopolnjevanja, izvajanje strokovnih nadzorov s svetovanjem in vodenje registra zdravnikov in zobozdravnikov. Tudi za to dejavnost četrtino financira iz članarine, ne iz dotacij ministrstva. Za normalno delovanje zbornic je potrebno stabilno financiranje, se pravi reden dotok denarja, to pa je omogočeno z obvezno članarino. Ministrstvo za zdravje ugotavlja, da bi ukinitev obveznega članstva pomenila, da zbornica ne bi več delovala v javnem interesu, marveč v interesu svojih članov, za javna pooblastila pa bi moralo poskrbeti ministrstvo z novimi službami, všečno je razmišljati o agenciji, ki bi nadzirala delo zdravnikov. V praksi pa bi to pomenil nove kadre in nova sredstva. Zdravnikov pa že tako primanjkuje in finančnih sredstev prav tako. Zaposlenim zdravnikom bi ustrezalo, da ne bi bilo treba plačevati članarine, torej, da ne bi bilo članstvo obvezno. Za zaposlene bi plačevali zavodi. No, in po podatkih na dan 31. 11. 2010 je zdravniška zbornica združevala 8 tisoč 593 članic in članov. Ker je obvezna članarina stabilen vir financiranja, so se predvideni prihodki lahko vkalkulirali v investicijo Domus Medica, dom vseh zdravnikov. Slovensko zdravništvo je desetletja upalo, da bo lahko samostojno uravnavalo svoj poklic in je le-to doseglo z osamosvojitvijo Slovenije. Zdravniške organizacije so dolgo načrtovale, da se bodo združile pod isto streho in da bi navzven pokazale svojo sposobnost usklajevanja in povezovanja. Že leta 1968 je prof. dr. Oton Bajc v Zdravniškem vestniku objavil odgovor na vprašanje o vlogi in pomenu zdravniške zbornice, opisal je njene naloge in vlogo v družbi pred drugo svetovno vojno, ko je s pomočjo fonda za nakup lastne zgradbe uspel zbornici začetek delovanja, tako je bila kupljena reprezentančna zgradba na Dalmatinovi ulici in tja se je tudi preselila, no, kupljena je bila samo polovica, ker jih je prej prehitela vojna. Zdajšnji novi Domus Medica je bil zgrajen v dobrem letu le s sredstvi članstva, se pravi s sredstvi članarin, kratkoročnega kredita in donacij članov. Posebej poudarjajo, da za gradnjo niso prijeli niti evra iz državnega proračuna ali iz sredstev zavarovalnice ali farmacevtske industrije. Gotovo je, da se je v 20 letih nabralo precej stvari, ki jih bo treba v zbornici spremeniti, dopolniti ali izboljšati. Zato je treba tenkočutno prisluhniti tako članom, uporabnikom storitev in organizatorjem, da se s hitro spremembo ne uniči tistega, kar dobro deluje. Nekatere države si želijo takšno ureditev, kot jo imamo mi, tako da smo lahko zgled drugim, tako da je prav, da je članstvo obvezno. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavila Cvetka Zalokar Oražem. Prosim. Ne bo. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil Gvido Kres.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani predstavnik Vlade, kolegice in kolegi! Zdravniška zbornica ima pomembno nalogo, to je da izvaja strokovni nadzor in svetovanje v zdravstvu. Zdravje je univerzalna in osebnostna vrednota, pravica do zdravja pa ena od osnovnih človekovih pravic. Zato je država dolžna poskrbeti za kakovostno in dostopno zdravstvo, dolžna je zagotoviti sistem, ki bo to zagotavljal. V to sodi tudi ustrezno organizirana zdravniška zbornica, ki izvaja javna pooblastila. Zato je prav, da ohranimo obvezno članstvo v zbornici, saj bo le na tak način dovolj učinkovita in bo lahko kot reprezentativna zbornica poleg zastopanja interesov zdravnikov njihovo delo tudi nadzorovala in jim strokovno svetovala. V zadnjem času je zaradi slabega ukrepanja zbornice ob smrtnih primerih bolnikov in zaradi dogajanja okoli direktorice zbornice ugled zbornice nekoliko na kocki. V javnosti je zato veliko polemik tudi glede obveznega članstva in plačevanja članarine. Predlagatelji navajajo, da naj bi se v telefonski anketi med 300 vprašanimi zdravniki 53,7 % zavzemala za prostovoljno članstvo v zdravniški zbornici. Ta anketa ne more biti zadosten razlog za ukinitev obveznega članstva v zbornici. Država mora zagotavljati, da bo zbornica ustrezno izvajala javna pooblastila, člani, zdravniki, pa naj se namesto prepiranja v javnosti dogovorijo znotraj organizacije. Z ustrezno organizacijo dela in pravičnejšo zastopanostjo v organih zbornice naj izboljšajo njeno delovanje in zamenjajo vodstvo, če menijo, da ne delujejo dobro. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da je mogoče zamenjati vodstvo in izboljšati delovanje zbornice brez nepotrebnega rušenja sistemske ureditve. Z zmanjševanjem članstva bi zbornica izgubila reprezentativno vlogo in s tem moč in možnost, da izvaja naložene naloge. Ukinitev obveznega članstva bi pomenila, da zbornica ne bi več delovala v javnem interesu, temveč v interesu nekaterih svojih članov, kar bi lahko vplivalo na slabšo nadzorno funkcijo. Z ukinitvijo obveznega članstva bi se torej odprlo veliko število nerešenih vprašanj, ki jih predlagani zakon ne predvideva, še manj pa ponuja odgovore nanje, zato predlaganega zakona poslanci Slovenske ljudske stranke ne moremo podpreti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Miran Györek. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Kolegice in kolegi. Lep pozdrav državnemu sekretarju. Lepo, da je gospod državni sekretar primarij, zdravnik, če me bo zgrabila panika zaradi fobije pred velikim zaprtim praznim prostorom, da mi bo lahko pomagal. Malo za šalo. Na Odboru za zdravstvo vloženi in zavrnjeni predlog o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravniški službi v zvezi s problematiko zdravniške zbornice kaže na dejstvo, da je nujno treba celovito analizirati, obravnavati in posodobiti, če se izrazim tako v računalniškem žargonu, updatati celotni zbornični sistem, kajti podobni zahtevki in predlogi tudi v drugih gospodarskih in poklicnih dejavnosti kot so na primer obrtništvo, kmetijstvo in gozdarstvo potrjujejo, da aktualna ureditev več ne ustreza zahtevam časa. Zbornice kot takšne se sicer razlikujejo po svoji specifični naravi, so si pa enake pri vseh predlogih sprememb, zastavljena so vprašanja prostovoljnega ali obveznega članstva pri posameznem interesnem združenju. Specifična je tudi znotraj zbornic obstoječa problematika. Nemalokrat prihaja do trenj in nasprotovanj znotraj članstva, zaradi pomanjkljivosti pri vodenju, da ne rečem v nekaterih primer celo do zlorab pooblastil in uveljavljanja lastnih materialnih in finančnih interesov s strani ozkega kroga ljudi in tudi vsem nam znanih številnih afer, kar je vse skupaj upravičeno povzročilo nezadovoljstvo članstva in vseslovenske javnosti. S tega vidika je predlog utemeljen in zahteva nujno ukrepanje. Sicer se bodo neučinkovitost, nedemokratičnost in netransparentnost upravljanja s sredstvi in vodenja samo še povečevali do takšne stopnje, da bo postalo vprašljivo poslanstvo takšnega načina združevanja in seveda s tem povezano ogroženost javnega interesa in zastopanje interesov članstva. V Slovenski nacionalni stranki se sicer nagibamo k uveljavljanju načela prostovoljnega članstva v vseh zbornicah oziroma v celotnem zborničnem sistemu, ki bi ga bilo vsekakor v ta namen treba celovito in sistemsko preurediti na osnovi predhodno izdelane temeljite analize in študije, tudi upoštevati primerljive ureditve v drugih državah Evropske unije in izdelati najustreznejšo sistemsko ureditev, ki bo zadovoljila tako javni interes, kot tudi interes članstva v posameznih zbornicah. Tukaj je treba najti takšne rešitve in organiziranost, da ne bo prihajalo do hipotez oziroma utemeljitev nujnosti obveznega članstva, kot to trdi Vlada Republike Slovenije oziroma resorno ministrstvo, da bi ukinitev obveznega članstva v Zdravniški zbornici Slovenije pomenilo, da le-ta ne bi več delovala v javnem interesu, temveč v interesu svojih članov, zaradi katerih je bila ustanovljena. Če sem bolj natančen in odkrit, v Slovenski nacionalni stranki ne razumemo takšne dikcije oziroma utemeljitve razlogov za nujnost obveznega članstva in tudi ne sprejemamo takšne obrazložitve. Tisti, ki se ukvarjamo z jezikoslovstvom, takoj opazimo, da je takšna sintaksa popolnoma neustrezna in v vsebinskem pomenu izključujoča. Takšna dikcija obrazložitve namreč pomeni, da se javni interes in interes članov izključujeta in da je lahko interes članov nad javnim interesom samo zaradi neobveznega članstva. To vsekakor ne bo popolnoma držalo, kajti zagotoviti je treba takšno ureditev zbornice oziroma zborničnega sistema, ki ne bo izključevalno, temveč povezovalno in bo služilo enako učinkovito tako za zagotavljanje uveljavljanja interesov javnosti, kot tudi interesov članov, ne samo zdravniške zbornice, tudi v primerih drugih zbornic. To bi vsekakor moral biti osnovni cilj v načelu in zato v Slovenski nacionalni stranki predlagamo, da pristojno ministrstvo pripravi predlog ureditve zbornične organiziranosti v tem smislu, da se lahko uvede prostovoljno članstvo in ustrezno zagotovi delovanje zbornic v javnem interesu. Žal pa se bojimo, da bo takšna naloga za to vlado mission impossible. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. O predlogu sklepa bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali v sredo, 22. junija 2011 v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prekinjam 29. sejo Državnega zbora, ki jo bomo nadaljevali v torek, 21. junija 2011 ob 12. uri. Opozarjam, da ob 12. uri, to pa zaradi tega, ker je to 23. točka, to je predlog sklepa v zvezi z obvestilom Računskega sodišča. Ni vloženih amandmajev, zato je obravnava v skladu s poslovnikom samo predstavitev stališč poslanskih skupin. Hvala lepa. Se vidimo v torek ob 12. uri.