Det foreligger en rekke permisjonssøknader: fra representantene Per Olaf Lundteigen og Sveinung Rotevatn om permisjon i tiden fra og med 22. til og med 26. november, og fra representanten Trine Lise Sundnes om permisjon i tiden fra og med 23. til og med 26. november – alle for å delta i møter med EFTA-parlamentarikerkomiteen i Brussel og Warszawa fra representantene Åsmund Aukrust , Per Martin Sandtrøen og Solveig Vitanza om permisjon i dagene 23. og 24. november – alle for å delta på møter med EFTA-parlamentarikerkomiteen i Brussel fra Miljøpartiet De Grønnes stortingsgruppe om permisjon etter Stortingets forretningsorden § 5 annet punktum for representanten Lan Marie Nguyen Berg fra og med 18. november og inntil videre Disse søknader foreslås behandlet straks og innvilget. – Det anses vedtatt. Fra første vararepresentant for Oslo, Sigrid Zurbuchen Heiberg , foreligger søknad om fritak fra å møte i Stortinget under representanten Lan Marie Nguyen Bergs permisjon, grunnet foreldrepermisjon. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: Søknaden behandles straks og innvilges. Følgende vararepresentanter innkalles for å møte i permisjonstiden slik: For Akershus: Tobias Hangaard Linge 23.–24. november For Buskerud: Sigrid Simensen Ilsøy 23.–25. november For Hedmark: Ole Mathias Rønaasen 23.–24. november For Hordaland: Ane Breivik 23.–26. november For Oslo: Agnes Nærland Viljugrein 23.–25. november og Rauand Ismail 18. november og inntil videre For Østfold: Shakeel Rehman 23.–24. november
Rauand Ismail er til stede og vil ta sete. Representanten Frank Edvard Sve vil framsette et representantforslag.
Eg har æra av å fremje eit representantforslag på vegner av stortingsrepresentantane Bård Hoksrud, Carl I. Hagen, Tor André Johnsen, Dagfinn Henrik Olsen, Bengt Rune Strifeldt og meg sjølv om endring av rovviltforvaltinga.
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte. Presidenten vil gjøre oppmerksom på at sakene nr. 1 og 3 på dagens kart ikke har ligget ute i den reglementsmessige tid, dvs. 48 timer, jf. forretningsordenen § 46. Presidenten vil likevel foreslå at sakene tas under behandling. Ingen innvendinger er kommet mot dette – og det anses vedtatt.
Etter ønske fra helse- og omsorgskomiteen vil presidenten ordne debatten slik: 3 minutter til hver partigruppe og 3 minutter til medlemmer av regjeringen. Videre vil det – innenfor den fordelte taletid – bli gitt anledning til inntil seks replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen, og de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får også en taletid på inntil 3 minutter.
For kort tid siden feiret man gjenåpningen i Norge. Smittetallene var lave og innleggelsene få, men de siste ukene har vi sett hvor raskt ting kan endre seg, og hvor uforutsigbart og langdrygt dette viruset er. Pandemien er på ingen måte over. Vi er klar over at mange av fagfolkene våre har stått på vakt lenge og kjenner på frustrasjon og det faktum at det skulle vært flere kollegaer. Vi er klar over utfordringene, og de skal det tas tak i. Stortinget har vedtatt midlertidige lovbestemmelser som har gjort det mulig å forskriftsfeste regler om isolasjon, smittekarantene, karantenehotell og bruk av koronasertifikat – bestemmelser som også skal sikre tilgang på medisinsk utstyr og personlig verneutstyr. Det er bestemmelser som gjelder til 1. og 11. desember i år. Vi vet at det er behov for å ha muligheten til tiltak lenger. Derfor har regjeringen allerede strammet inn når det gjelder tiltak og nasjonale anbefalinger, og flere kommuner har innført lokale tiltak av nødvendighet. Vi trenger å ha muligheten til å gjøre dette litt til, og derfor ligger det i saken forslag om å forlenge fram til 1. juli 2022. I arbeidet med denne pandemien er det viktig at storting og regjering jobber konstruktivt i lag til beste for folk og land. Vi er en ny helsekomité og en ny regjering som nå har tatt dette arbeidet videre. Jeg vil takke komiteen for konstruktivt samarbeid i vår første uke og i møte med denne saken, og jeg ser fram til det videre samarbeidet. Fra regjeringspartienes side skal vi i hvert fall gjøre vårt beste for å sikre et godt samarbeid. Kommuner rundt om i hele landet opplever nå igjen høyt trykk og høy belastning. Det står folk på vakt som tar vare på de mest sårbare blant oss – på sykehjemmet, på teststasjonen, på sykehuset, på intensivavdelingen og på ledelsesnivå for å koordinere og administrere dette til beste for fellesskapet. Derfor er det viktig og bra at helseministeren legger stor vekt på direkte dialog og god informasjon til landets kommuner og ordførere. Vi vet også at denne pandemien har vært svært krevende for næringslivet, for mange ansatte som frykter for arbeidsplass og trygghet. Særlig gjelder dette for reiseliv, uteliv og servering, ikke minst i min egen hjemkommune Tromsø. Det at vi nå presiserer at koronasertifikat kan brukes ikke bare når samfunnet skal gjenåpnes, men også når det er nødvendig for å innføre nye tiltak der vi er nå, vil ha stor betydning. Det gjør det mulig for flere å gå på jobb – ikke permittere, ikke stenge. Det er et viktig samfunnsansvar. Men det viktigste vi kan gjøre, alle sammen, er å vaksinere oss, holde oss hjemme når vi er syke, og å teste oss. Med det anbefaler jeg komiteens innstilling.
I går, den 17. november, var det to år siden det første koronatilfellet i verden ble kjent. Samtidig ser vi nye smitterekorder her hjemme – de høyeste vi har hatt under pandemien til nå. Det er nå registrert totalt 995 dødsfall i Norge. Gjennom pandemien har vi sett at folks tillit til norske myndigheter er høy. Tillit til at myndighetene håndterer situasjonen godt, har vi sett i en rekke undersøkelser. Det er viktig, for når vi, sånn som i dag og gjennom pandemien, legger begrensninger på hvordan folk kan leve livet sitt for å sikre at smitten ikke sprer seg – at folk ikke dør – ja, så trenger vi den tilliten. Det forslaget som vi behandler i dag, forlenger de midlertidige bestemmelsene frem til 1. juli 2022, slik saksordføreren redegjorde for i sitt innlegg. Det er viktig for Høyre at regjeringen har de nødvendige hjemler til å håndtere pandemien. Samtidig har vi vært opptatt av at vi ikke skal stille oss ukritiske. I denne saken har Høyre vært kritisk. Vi har etterspurt om regjeringen har hjemmel til å innføre endringene som ligger i loven. Vi etterspurte derfor lovteknisk bistand til en hjemmel om å gi forskrift om at loven kan åpne for bruk av koronasertifikat, ikke bare i en fase når samfunnet skal gjenåpnes, men også når det er nødvendig med innføring av nye tiltak for å møte en forverret smittesituasjon. Statsråden svarte på dette med å si at det ikke vil være nødvendig eller hensiktsmessig å presisere lovens ordlyd på dette punktet. Det svaret tar vi til orientering, og vi forutsetter da at regjeringen har det nødvendige grunnlaget, og at det står seg godt. Det er det vi er opptatt av i denne salen – at selv om lovarbeid går raskt, må vi sikre at lovarbeid står seg der ute. Når smitten øker, er det de mest sårbare som lever med størst risiko. Vi vet at mange, også i dag, lever med begrensninger selv om samfunnet har gått over i en normal hverdag med økt beredskap.
Som helsepersonell opplever ein mykje glede og mykje sorg. Å få innblikk i livet til medmenneske på den måten helsepersonell gjer, både utfordrar og endrar ein og gjer ein rikare som person. Dei som jobbar innanfor helse, er stolte av jobben sin og kompetansen dei har. Det er inga hemmelegheit at tida sidan 12. mars 2020 har vore utfordrande og annleis. For mange som jobbar innanfor helse, har det vore vondt, mange har vore redde, og mange har grine på medisinrommet eller på skyljerommet. Det har eg sjølv gjort. Me har vore redde for å smitte pasientane våre, vore slitne av overbelastningar og hatt det vondt fordi ein så ofte føler at ein kjem til kort. Helsepersonell er tett på pasientar og har verkeleg fått kjenne på fortviling og einsemd i desse møta. Mange av verktøya mennene og kvinnene i kvitt nyttar i pasientbehandlinga, har blitt tekne vekk i løpet av pandemien – som samtalar, pårørandekontakt, praktisk bistand, besøk, tverrfagleg arbeid og mykje anna. Det har stadig vore ny informasjon. Nokre gonger har det endra seg frå dag til dag, og rammer og føresetnader for dagleg drift har endra seg raskt. På eit allereie overbelasta helsevesen har koronapandemien belasta endå meir. Ein av de største truslane i mars i fjor var at helsevesenet skulle gå under – slik me såg det i andre land. Dette har me klart å unngå, men pandemien er ikkje over. I dag ber me om å forlengje mellombelse forskriftsheimlar for handtering av koronapandemien. Tiltak kan bli nødvendige etter desember, men det veit me ikkje no. Me må likevel ha desse heimlane til å støtte oss på, for me veit at smitten i samfunnet aukar. Det er mange innlagde, mange får planlagd behandling utsett, og mange kommunar ser seg nøydde til å innføre lokale tiltak. Det me òg veit, er at mesteparten av dei smitta og innlagde, er uvaksinerte. Løysinga burde ikkje vere å setje i verk nasjonale tiltak og tvinge dei få prosentane av helsepersonell som er igjen, til å vaksinere seg, auke beredskapsnivået på sjukehusa eller utsetje planlagde behandlingar. Likevel er det dette som skjer. Løysinga er å teste seg når ein må og takke ja til vaksine når ein får moglegheit.
I snart to år har befolkningen i Norge levd med unntakslovene. Samtidig begynner vi å ane konturene av at vi må belage oss på å leve med pandemien i flere år, for fortsatt er brorparten av befolkningen i verden uvaksinert, og som vi har sett under denne pandemien, henger verden sammen, og mennesker forflytter seg over landegrenser. Vi i SV er svært bekymret over at den nye regjeringen har lagt seg på samme linje som den avgåtte regjeringen, der man får vide fullmakter og unntak i stedet for å oversende lovforslag til Stortinget. Dette fortsetter å utfordre forholdet mellom storting og regjering. Vi er også svært bekymret over at bestemmelsene for koronasertifikat ikke er sterkere forankret i Stortinget. Dette påpekte vi, sammen med bl.a. regjeringspartiet Senterpartiet, da dette ble innført i juni i år. Det gjentar vi også nå. Norge har under hele pandemien vært annerledeslandet. Vi er landet der befolkningen har hatt stor tillit til myndighetene, der mange har etterlevd de smittevernfaglige rådene, og der frivillighet og myndigheter har stått sammen på de plassene hvor det har vært ekstra behov. Vi er fortsatt avhengige av tilliten fra befolkningen. Derfor foreslår vi i SV i dag en sikkerhetsventil som sikrer at hvis til sammen minst en tredjedel av Stortingets medlemmer ikke kan støtte forskriften, eller deler av den, og uttrykker dette skriftlig i tråd med vedtatt arbeidsordning i Stortinget, plikter departementet straks å oppheve de aktuelle bestemmelsene. Med dette tar jeg opp alle SVs forslag.
Da har representanten Marian Hussein tatt opp de forslagene hun refererte til.
Økende smittetall, innleggelser og belastning på sykehusene skaper med rette bekymring. Det er derfor viktig både å forebygge smitte og å sikre at alle som blir syke, får den helsebehandlingen de trenger. En pandemi som kan gjøre mennesker syke, må nødvendigvis også møtes med smitteverntiltak. Det er viktig at disse tiltakene er godt demokratisk forankret og faglig begrunnet, og at informasjonen til befolkningen er lett tilgjengelig. Vi fremmer to forslag sammen med SV i dag. Det ene handler om bestemmelsene for innenlandsbruk av koronasertifikat og eventuelle avgrensninger for hvilke områder der sertifikatet kan og ikke kan benyttes. Dette er viktig fordi vi trenger å vite hvor langt en regjering kan gå, og det må bestemmes i loven. Dette kan gjelde tjenester som f.eks. offentlige institusjoner, utdanningsinstitusjoner og butikker. Det må være åpent for alle som ikke er i isolasjon eller karantene. Det andre forslaget går på at covid-19-forskriftens bestemmelser om isolasjon, karantene og koronahotell fremmes som lovforslag, slik at Stortinget kan ta stilling til disse bestemmelsene i tråd med kravet i smittevernloven og beredskapsloven. Advokatforeningen er negativ til forslaget om å forlenge midlertidig forskrift om karantenehotellordningen og begrunner det med dens «inngripende karakter, uklare målgruppe og manglende dokumentert effekt.» Regjeringen har ganske utvidede fullmakter gjennom smittevernloven, f.eks. mulighet til å innføre nye regler for å iverksette akutte og inngripende tiltak som er nødvendige for å beskytte befolkningen mot smittsom sykdom. Det kan oppstå behov for å kunne handle raskt og sikre folkehelsen når smittsomme sykdommer truer. Det har også den forrige regjeringen gjort flere ganger, med stor politisk oppslutning. Vi deler bekymringen om at den nye regjeringen fortsetter i samme gate, uten å komme med lovforslag til Stortinget. Den situasjonen vi er i i dag, er ikke et argument for at inngripende tiltak ikke i etterkant kan oversendes Stortinget for normal behandling. For demokratiet må også bestå i krisetid. Disse sakene, det vi behandler i dag, må også ses i sammenheng med forholdet mellom storting og regjering. Rødt kommer til å støtte forslaget om sikkerhetsventil.
Det er en utfordrende tid for både enkeltpersoner og ikke minst samfunnet som helhet. Og det har vært en krevende tid. Mange opplever utfordringer i næringslivet og ikke minst i helsevesenet, og det er økende smittetall. Det er helt grunnleggende at vi har tillit til myndighetene – og den er høy. Derfor er det også viktig at vi håndterer det på en god måte. Det er også viktig at vi ikke føler at noen blir satt på utsiden. Samtidig kan man nødvendigvis ikke være ukritisk til nye forskrifter. Derfor har vi selvsagt vurdert SVs forslag i saken, men vi synes, slik situasjonen er nå, at vi er nødt til å videreføre de restriksjonene vi har. Venstre sitter ikke i helse- og omsorgskomiteen, men vi vil støtte komiteens innstilling.
Jeg skulle ønske jeg kunne si at pandemien er over, men pandemien er på ingen måte over – verken her hjemme eller i verden. Og ikke som en avdanket intensivsykepleier, men som intensivsykepleier kjenner jeg det hver eneste dag når jeg hører om situasjonen på sykehus og fulle intensivavdelinger. Derfor er jeg umåtelig glad for at dette er en tilråding fra en enstemmig komité. Vi trenger å bruke alle virkemidler og tiltak for å holde pandemien i sjakk og aller helst sørge for at vi blir ferdig med pandemien. Alle virkemidler inkluderer vaksine, men også koronasertifikat – om det er nødvendig. Derfor vil jeg på det sterkeste oppfordre alle dem som kan, om å ta vaksinen, og alle om å forholde seg til alle de faglige råd vi nå får. Det må også være lett tilgjengelig informasjon for alle dem som sitter med utrolig mange spørsmål. Den informasjonen må være på det språket som folk trenger å ha det på for å forstå det som blir sagt. Alle tiltak som kan bidra til å holde smitten i sjakk og et mest mulig åpent samfunn, er viktig. Forholdsmessighet mellom smittenivå og tiltak er også viktig – både når det gjelder tiltak som iverksettes, og når de skal avsluttes. At vi er et samlet storting, betyr mye. Jeg vet også at helseministeren trenger et samlet storting bak seg, for dette handler faktisk ikke bare om vårt eget land, det handler også om oss som et internasjonalt samfunn.
Smittevernloven og helseberedskapsloven er beredskapslover hvor Stortinget har gitt regjeringen fullmakter til å iverksette nødvendige tiltak for å håndtere bl.a. en pandemi som covid-19. Erfaringene fra pandemien har vist oss at det er nødvendig å handle raskt og å justere tiltakene hyppig for at de skal være forholdsmessige, effektive og så lite inngripende som mulig. Det krever lovbestemmelser som setter overordnede rammer for detaljerte forskrifter. I møte med pandemien viste det seg at det også var behov for flere og tydeligere forskriftshjemler enn det man allerede hadde. Stortinget har derfor vedtatt midlertidige lovbestemmelser som gir anledning til å forskriftsfeste regler om isolasjon, smittekarantene, karantenehotell og bruk av koronasertifikat. Bestemmelsene skal også sikre tilgangen til medisinsk utstyr og personlig verneutstyr. Vi blir stadig minnet om at pandemien ikke er over. Bestemmelsene gjelder nå fram til 1. og 11. desember i år, men det kan dessverre være behov for å ha dem noe lenger. Andre land innfører strenge tiltak for å møte sterkt stigende smitte. Vi har nettopp strammet inn tiltak og anbefalinger nasjonalt, og flere kommuner har sett det nødvendig å innføre lokale tiltak. Regjeringen ville om nødvendig hatt anledning til å gi forskrifter etter de ekstraordinære fullmaktene i smittevernloven, men jeg mener det er bedre at Stortinget tar stilling til om de eksisterende hjemlene kan forlenges ved en ordinær lovprosess. Jeg er veldig glad for at flertallet i komiteen er enig i det. Jeg er også glad for at komiteen legger til grunn at bruk av koronasertifikat kan forskriftsfestes, ikke bare i en fase hvor samfunnet skal gjenåpnes, men også når det er nødvendig med innføring av nye tiltak for å møte en forverret smittesituasjon. Det er muligheten for å forskriftsregulere smitteverntiltak med forankring i Stortinget som nå forlenges. De faktiske tiltakene som forskriftsfestes, skal uansett ikke være strengere enn det som til enhver tid er både nødvendig og forholdsmessig.
Det blir replikkordskifte.
Det presiseres i innstillingen og fra regjeringen at «forskriftshjemlene kun kan benyttes dersom covid-19 regnes som en allmennfarlig smittsom sykdom». De siste to pressekonferansene har ikke regjeringen kommentert uttalelsene fra Folkehelseinstituttet og Helsedirektoratet om at covid-19 ikke lenger er et alvorlig utbrudd av allmennfarlig sykdom. Jeg vil gjerne derfor spørre statsråden: Hvilke hjemler er det som gjelder når koronaviruset kun er definert som en allmennfarlig smittsom sykdom, ikke lenger som et alvorlig utbrudd?
Det er beskrivelsen av covid-19 som en allmennfarlig sykdom som gjør at forskriften fortsatt er hjemlet. Beskrivelsen fra FHI om alvorlig utbrudd er nok også for å berettige at man ikke denne gangen kom med nye nasjonale tiltak. Nå har vi lokale utbrudd, hvor lokale tiltak er det som iverksettes for å håndtere smitteutbrudd. Der har kommunene anledning, gjennom å innføre lokal forskrift, til å pålegge tiltak som avstandsbegrensninger, munnbind osv. Så kom regjeringen i forrige uke også med noen nasjonale tiltak for bl.a. testing av nærkontakter som ikke er vaksinert. Der innførte vi en plikt. Men den nyansen som representanten påpeker, er nok knyttet til at situasjonen er lokal og ikke av en alvorlig karakter.
En viktig del av å håndtere pandemien har vært vaksineringen, og vi er glade for at veldig mange følger opp og tar vaksine. Nå har Folkehelseinstituttet åpnet for at denne boosterdosen kan settes etter fem måneder for dem under 65 år. Da blir mitt spørsmål: Hvorfor vente helt til neste år med vaksinering av dem under 65 når de nå har ventet mer enn seks måneder? Kunne man ikke ha kommet i gang med denne vaksineringen allerede nå for å sikre at flest mulig får boosterdose så tidlig som mulig?
Representanten Wilhelmsen Trøen tar opp noe veldig viktig. Årsaken til at vi valgte å gå ut med informasjon om at alle etter hvert kommer til å få tilbud om en tredje oppfriskningsdose, var å gi kommunene en klar beskjed om at de må opprettholde vaksinetilbudene sine. Så er det veldig viktig at kommunene intensiverer arbeidet med å få satt en tredje oppfriskningsdose for dem over 65 år. Vi har fulgt nøye med på antall innleggelser og ser aldersgjennomsnittet på dem, og det å få en oppfriskningsdose for denne gruppen mener vi haster. Der hadde også Folkehelseinstituttet litt andre anbefalinger i starten, nemlig at man skulle ta influensavaksine før den tredje oppfriskningsdosen. Det har de endret på, og de velger også å endre på intervallet fra dose 2, og det er nok først og fremst for at dette skal gå mer smidig.
I forbindelse med vaksineringen ute i kommunene har vi vært så heldige at veldig mye av det pensjonerte helsepersonellet har deltatt. Det er jordmødre, helsesykepleiere, sykepleiere og leger, som har vært en kjemperessurs for kommunene når de skal vaksinere mange. Dette spørsmålet har jeg egentlig rettet til arbeids- og sosialministeren, men jeg har ikke fått noe svar, så jeg må formulere det litt annerledes slik at kanskje helseministeren kan svare på det her. Ser helseministeren at det nå kunne være lurt å klargjøre rammene for disse tidligere helsepersonellgruppene, og at de faktisk kan delta i vaksineringen ute i kommunene uten at de får avkorting av sin pensjon? Det har nok vært en viktig motivasjon, og det viser også tydelig at man anerkjenner deres kompetanse i dette viktige arbeidet.
Ja, statsråden synes at det ville ha vært både fornuftig og lurt å videreføre den ordningen hvor pensjonister kan få bidra uten at det påvirker pensjonen deres. Men det er arbeidsministerens ansvarsområde, og det vil nok arbeidsministeren gi representanten et svar på.
I ordskiftet med forrige replikant var man inne på dette med vaksinering, og den lave vaksineringsgraden hos en del av befolkningen er noe av det som har bekymret veldig mange av oss i det siste. Tidligere erfaringer under denne pandemien tilsier at det ikke nødvendigvis bare er pisk og avgrensing av samfunnets goder som fungerer for å øke vaksineringsgraden. Veldig mange, som helsepersonell og frivillige, forteller også om samtaler og informasjonsspredning som et av de viktigste tiltakene for å få flere til å vaksinere seg. Mitt spørsmål til ministeren er: Er det gode nok tiltak for informasjon i kommunene om vaksinen – for også å møte folk som er skeptiske til vaksinering, med informasjon?
Representanten Hussein peker på noe veldig viktig, og kommunene jobber for å nå alle deler av befolkningen. Det jobbes med å få god informasjon og også å få oversatt informasjonen til flest mulig språk, for det er viktig for å nå fram til alle innbyggerne i samfunnet. Kommunene har utstrakt dialog med FHI og Helsedirektoratet, som er behjelpelige. Man har også ulike erfaringer fra kommunene, og jeg mener kommunene egentlig er de beste til også å finne de gode tiltakene. Man har bl.a. hatt samarbeid med representanter fra ulike innvandrermiljøer for å sikre den delen av befolkningen. Vi har også samarbeid med arbeidsgivere som har arbeidsinnvandrere. Så det jobbes etter mange spor og brukes mye ressurser, og det er et veldig viktig arbeid.
Jeg er veldig glad for de tiltakene statsråden skisserer, men samtidig går vi i dag, ved å innføre koronapass og avgrense samfunnsgoder fra en del av befolkningen, inn i en ny æra for Norge, for i Norge har det vært tillit rundt vaksinering og ikke vaksinetvang, enten det er barn, eldre eller helsepersonell som har vært linja. Vi kjenner jo ikke de faglige tilrådingene regjeringen har fått fra FHI angående koronapass, men jeg håper at det er gjort gode avveininger for innføring av koronapass, slik at vi ikke får et samfunn hvor store deler av befolkningen ikke har tillit til myndighetene i disse spørsmålene.
Det å opprettholde tilliten er veldig viktig. Derfor er jeg glad for at denne proposisjonen også har en enstemmig innstilling. Og så er jeg ikke helt enig i den beskrivelsen representanten Hussein legger for dagen, om at vi bruker koronapass til å avskjære. For slik hjemmelen er, og det som bekreftes i innstillingen fra komiteen i dag, kan koronapass brukes til å lempe på tiltak – i den rekkefølgen. Det er også sånn at man kan legitimere seg med koronapass gjennom vaksinestatus, om man har tatt vaksine, eller om man har gjennomlevd covid-19-sykdom og da har beskyttelse gjennom antistoffer eller gjennom en negativ test. Vi ønsker ikke på noen som helst måte å stenge noen ute. Loven er veldig klar på at hjemmelen ligger i å kunne lette på tiltak, å bruke det for å få til lettelser.
Tillit er vel et av de få ordene som er likt begge veier når vi leser det. Og tillit er viktig for å nå fram. Befolkningen bruker vaksinepass hvis man skal til ulike land, for man får ikke komme inn hvis man ikke har det med seg. Samtidig opplever vi at det er kritiske røster til et sertifikat i vårt eget land. Så mitt spørsmål er: Hvordan tenker statsråden at vi skal klare å fortelle den delen av befolkningen som er ekstremt kritisk til hva som ligger i det sertifikatet, om mulighetsvinduet i det, for å skape tillit både til innføring, hvis det er nødvendig, og til bruk?
Jeg synes representanten Vervik Bollestad er inne på noe veldig viktig. Jeg opplever også at vi kanskje ikke har greid å opplyse godt nok om hva som er hjemlet i dag med tanke på å bruke koronapass. Det er for å lempe på tiltak som i utgangspunktet er inngripende. Hvis man ønsker å bruke det til noe annet – det kommer regjeringen til å se på – og hvis regjeringen ønsker å hjemle det i lov, blir det en helt ny lovprosess, med en proposisjon som Stortinget tar stilling til. Det er veldig viktig å opplyse godt om at måten man kan bruke koronapass på gjennom denne forskriften, som snart skal være klar, er for å gjøre lettelser. Og, som jeg sa til den forrige replikanten: Man kan legitimere seg ikke bare gjennom vaksine, selv om jeg veldig sterkt vil oppfordre alle til å takke ja til vaksine, men også ved gjennomlevd sykdom og negativ test.
Replikkordskiftet er dermed omme. Flere har heller ikke bedt om ordet til sak nr. 1.
Etter ønske fra utdannings- og forskningskomiteen vil presidenten ordne debatten slik: 3 minutter til hver partigruppe og 3 minutter til medlemmer av regjeringen. Videre vil det – innenfor den fordelte taletid – bli gitt anledning til inntil seks replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen, og de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får også en taletid på inntil 3 minutter.
Komiteen deler regjeringens vurdering av at det er viktig å ivareta rettighetene til barnehagebarn, elever og deltakere på ordninger etter introduksjonslovgivningen der det er behov for lokale smitteverntiltak. Komiteen slutter seg til regjeringens vurdering av at det er nødvendig å videreføre de tre midlertidige lovene for å sikre nødvendig forutsigbarhet og klare regler ved innføring av smitteverntiltak. Komiteen merker seg at reglene i de midlertidige lovene kun åpner for tilpasninger som er nødvendige som følge av smitteverntiltak, og at departementet derfor mener det er forsvarlig å videreføre de midlertidige lovene fram til 31. juni 2022. Det er lagt inn kommentarer fra flertallet i komiteen, og jeg antar at de vil redegjøre for disse selv i debatten. Det er også lagt inn kommentarer fra et mindretall i komiteen, og jeg vil nå gå over til å redegjøre for Rødts forslag og merknader. Høsten 2020 ble det gjennomført en undersøkelse av Respons Analyse på oppdrag av Utdanningsforbundet blant lærere. Halvparten svarte at de under pandemien hadde jobbet noe mer enn vanlig. 13 pst. svarte at de hadde jobbet mye mer enn vanlig. Ni av ti lærere fikk imidlertid ikke kompensert for ekstraarbeidet som fulgte av pandemien. Vi vet at lærere har måttet snu om på undervisningsopplegget på få timers varsel. Vi vet at lærere har brukt kvelder – kanskje også netter – og helger for å planlegge og lage nytt undervisningsmateriell som kunne brukes digitalt. Vi vet at barnehageansatte ikke har fått tatt ut plantid, samarbeidstid og møtetid og har måttet bruke av fritiden sin for å planlegge det pedagogiske og organisatoriske opplegget for sin kohort. Vi vet også at ledere, rektorer og styrer har jobbet kvelder og helger. Ansatte i skole og barnehage må bli kompensert for ekstraarbeidet hvis det blir behov for lokale smitteverntiltak. Videre må kommunene bli kompensert for eventuelt ekstraarbeid til skoler og barnehage, og det må sikres at pengene kommer helt fram til skolen. Derfor fremmer Rødt, sammen med SV, et forslag om at «Stortinget ber regjeringen sørge for at ansatte i barnehage og skole kompenseres for merarbeid som følge av pandemien, eksempelvis smitteverntiltak.» Videre mener Rødt at foreldre og foresatte ikke skal belastes økonomisk dersom barnehagen må redusere åpningstiden grunnet koronapandemien. Hvis man må slutte tidligere på jobb, må man kanskje ta ulønnet permisjon, kanskje må man finne andre løsninger. Vi har derfor også fremmet et forslag om at «Stortinget ber regjeringen sørge for at foreldre får redusert foreldrebetaling hvis barnehagen har redusert åpningstid på grunn av smitteverntiltak.» Med dette tar jeg opp både fellesforslaget og det Rødt står bak alene.
Representanten Bae Nyholt har tatt opp de forslagene hun refererte til.
Norge står fortsatt i en usikker situasjon. Få hadde vel sett for seg, da vi hørte om korona for første gang rundt juletider i 2019, at dette skulle slå så hardt ut og vare så lenge. For mange har dette vært utfordrende og vanskelige tider. Folks helse, arbeidsplasser og økonomi har blitt rammet. Sykehus og helsevesen har stått i en ekstraordinær situasjon i snart to år. Pandemien og dens følger har også rammet barn og unge hardt. Nedstengning av barnehager, skoler og andre undervisningstilbud er noe man så langt det går an, ønsker å unngå. Men når helsemessige hensyn og smittesituasjonen tilsier at det må gjøres, må regjeringen ha en mulighet til å kunne handle raskt og sette i gang nødvendige tiltak. Denne og forrige regjering har vist trygg styring og fornuftig bruk av tiltak til rett tid ut fra den smittesituasjonen man har stått i. Det er jeg også trygg på kommer til å fortsette framover. Kommunene står nærmest vurderingene av hvilke smitteverntiltak som må settes inn til enhver tid. En sterk kommuneøkonomi er viktig for å takle de lokale utfordringene på en best mulig måte – om det er utgifter til utstyr, ekstra personell eller andre uforutsette utfordringer og utgifter som oppstår. Regjeringen legger inn 1,5 mrd. kr ekstra til kommunene, og dette er viktig for deres økonomiske situasjon. Det er også viktig at regjeringen følger utviklingen i kommunene når det gjelder de utgiftene som følger av ytterligere pandemihåndtering. Det er viktig at kommunene gis de ressursene og tiltakene de trenger for å gjøre den jobben som må gjøres – spesielt i den ekstraordinære situasjonen vi står i – om en nedstengning blir nødvendig. Foreldre skal også være trygge på at barnehagen ikke får ekstrautgifter om smittevernhensyn tilsier at en må gjennom en ny nedstengning. Selv om Norge har lært mye om å håndtere en pandemi og om hvordan vi kan prøve å leve et normalt liv i en nokså unormal situasjon, er fortsatt ekstraordinære tiltak viktig og nødvendig. Nå hadde vi ikke trodd at vi enda en gang skulle forlenge disse midlertidige tiltakene, men trygg og rask håndtering er nødvendig når vi fortsatt står i en ekstraordinær situasjon.
Arbeiderparti–Senterparti-regjeringen har overtatt styringen av landet etter valget. Trygghet, nærhet og tillit er nøkkelverdier Hurdalsplattformen er fundert på og regjeringen styrer etter. Covid-19-pandemien er fortsatt over oss, og vi må følge opp forvaltningen av restriksjoner og regler som tidligere under pandemien. Senterpartiet er derfor glad for at regjeringen nå bidrar til forutsigbarhet og ro i utdanningsløpet og oppveksten til barn, unge og deltakere på introduksjonsprogram. Når pandemien og smittetallene er uforutsigbare, må i det minste evnen til å tilpasse seg situasjonen være god. Vi må skape størst mulig forutsigbarhet der det lar seg gjøre. Stengte barnehager og skoler er ikke et ønske, men det kan være nødvendig for å håndtere og redusere smitte. Med endringer i de midlertidige lovene om tilpasninger i barnehageloven, opplæringsloven, friskoleloven, introduksjonsloven og integreringsloven avhjelper regjeringen nettopp konsekvenser av utbrudd av covid-19 i lokalsamfunn i hele landet. De midlertidige lovene skulle blitt opphevet 1. desember 2021. Komiteen innstiller nå – i tråd med forslag fra regjeringen – på at lovene videreføres til 30. juni 2022. Ellers videreføres lovene uten innholdsmessige endringer. Det vil i praksis si at de ansatte innen oppvekst og kunnskap skal måtte slippe å følge pressekonferanser nasjonalt hver uke, men i hovedsak forholde seg til det som skjer i kommunen de bor og jobber i. Det er bedre for arbeidshverdagen og arbeidsoppgavene de har. Barn, unge og elever i skole kan forholde seg til det som skjer lokalt. Nå har vi få nasjonale tiltak, men det forutsetter at vi klarer å få ned smittetallene, at flere vaksinerer seg, og at man er hjemme når man er sjuk. Det er fortsatt en felles innsats fra folk i hele landet som er avgjørende for at vi skal kunne gå tilbake til en mer normal hverdag. Fra Stortingets utdanningskomité vil jeg si tusen takk til alle som legger ned en enorm innsats for barn, unge og deres oppvekst hver eneste dag. Dere er uunnværlige!
Vi blir stadig påminnet om at pandemien ikke er over, og vi ser hvordan lokale utbrudd påvirker lokalsamfunn over hele landet med jevne mellomrom. Jeg er derfor glad for at det er stor enighet i salen om det viktigste i denne saken. I og med at det er to separate forslag her, vil jeg framheve det at foreldre ikke betaler for barnehageplass dersom barnehagen er stengt som følge av smitteverntiltak. Jeg mener at det mest grunnleggende for å ivareta foreldrenes betaling for barnehageplass dersom det skjer lokale utbrudd og man må stenge ned, er ivaretatt.
Det er fortsatt nødvendig å sørge for at alle elever får en god opplæring i trygge rammer i møte med nye lokale smitteutbrudd. Det har den siste tiden vist altfor tydelig for oss. Jeg vil understreke hvor sterk retten elevene har til opplæring, er, etter både barnekonvensjonen og opplæringsloven, og jeg er derfor glad for at regjeringen har lagt fram denne saken om å passe på at den opplæringen får fortsette i møte med nye smitteutbrudd. Jeg vil slutte meg til det som er sagt om den ufattelige innsatsen som de ansatte i både skoler og barnehager rundt omkring i landet har lagt ned for å få oss gjennom det halvannet året vi har vært gjennom, og mange steder fortsatt står i nå. Det merarbeidet de legger inn, den store fleksibiliteten de utviser, har gjort at vi på tross av en vanskelig situasjon fortsatt i det store og hele har klart å gi elevene et godt tilbud og en opplæring som de har krav på. Men da er det desto mer skuffende å se at lærerne i starten av pandemien ikke fikk kompensert sitt merarbeid – det viser undersøkelser – men at vi fortsatt i dag er i en situasjon hvor skoleledere ikke får kompensert sitt merarbeid. Dette kunne vi lese om bl.a. i Utdanningsnytt for kort tid siden, om rektorer som på kort varsel har måttet ta både helgen og kveldene fatt for å tilpasse opplæringen til nye smitteutbrudd. Dette pågår fremdeles. Derfor er SV med på å fremme forslag om å sørge for at det merarbeidet som legges inn, må bli kompensert. Det tror jeg er viktig når vi ser at det strekker ut i tid, for det er mye som blir ofret, både familieliv og annet på det private plan. Så til slutt til forslaget om foreldrebetaling: Vi ser ikke behovet for å gå inn på et sånt forslag nå, men dersom det skulle bli aktuelt at vi igjen ser nedstengning av barnehager og foreldre vil kunne, ganske rimelig, etterspørre en lavere foreldrebetaling, vil vi selvsagt følge opp det når det blir aktuelt.
Under pandemien har det i lange perioder ikke vært mulig for barnehager og skoler å drive som normalt. Det har heller ikke vært mulig for kommuner og deltakere å gjennomføre ordningene i introduksjonsloven og integreringsloven som normalt. Stortinget har derfor vedtatt tre midlertidige lover: midlertidig lov om tilpasninger i barnehageloven, opplæringsloven og friskoleloven, midlertidig lov om tilpasninger i introduksjonsloven og senere midlertidig lov om tilpasninger i den nye integreringsloven. Varigheten for disse lovene er nå satt til 1. desember 2021. Smittesituasjonen er per i dag heldigvis slik at behovet for tilpasning er veldig redusert sammenlignet med det året vi har lagt bak oss. Det er ikke lenger nasjonale smitteverntiltak i skoler og barnehager. Reglene i de midlertidige lovene vil derfor kun komme til anvendelse dersom det fattes kommunale vedtak som påvirker driften av skoler, barnehager og ordningene etter integreringsloven. Kommunene må være beredt til å fatte slike vedtak raskt ved behov. Det kan oppstå situasjoner med midlertidig stengning av lokaler eller andre tiltak for å begrense kontakten. Der dette skjer, vil de midlertidige regelverkene gi elevene rett til hjemmeopplæring dersom skoler i perioder har redusert tilstedeværelse på grunn av smitteverntiltak. Det vil gi regler om hva som i slike tilfeller skjer med foreldrebetaling i barnehage og skolefritidsordning, og sikre at begrensninger i tilbudet etter integreringslovgivningen ikke gir stans i introduksjonsstøtten. Jeg foreslår derfor å videreføre den midlertidige loven om tilpasninger i barnehageloven, opplæringsloven og friskoleloven til 30. juni 2022. I samråd med arbeids- og integreringsministeren, som har ansvaret for integreringsområdet, foreslår jeg også å videreføre de midlertidige lovene om tilpasninger i integreringsloven og introduksjonsloven til 30. juni 2022. De midlertidige lovene åpner bare for avvik som er nødvendige på grunn av smitteverntiltak. Det åpnes ikke for avvik fra de ordinære reglene lenger eller i større grad enn det som er nødvendig på grunn av smittesituasjonen. Jeg foreslår å forlenge de midlertidige lovene uten innholdsmessige endringer. Forlengelse vil fortsatt gi stabile rammer og forutsigbarhet for kommuner, barnehager, skoler samt barnehagebarn, elever og deltakere i ordningene etter introduksjonsloven og integreringsloven. Det er mange som har gjort og fortsatt gjør en stor innsats for å ivareta barn og unge i denne vanskelige perioden, og jeg er imponert over hva barnehager og skoler får til. Kommunene har også gjort en solid innsats for å ivareta deltakelse i opplæring og introduksjonsprogram i denne vanskelige perioden. Jeg håper og tror at forlengelsen av de midlertidige reglene gir stabile rammer og nok fleksibilitet til at det gode arbeidet kan fortsette i det videre.
Det blir replikkordskifte.
Høyre støtter forslaget og står også bak flertallsinnstillingen. Det gir nødvendig fleksibilitet i den situasjonen vi fortsatt er i. Det som imidlertid har vært en bekymring gjennom hele pandemien, er kunnskapshull hos elevene. Der foreslo regjeringen Solberg å sette av noen ekstra midler for første halvår 2022, og så vidt jeg forstår, følges det også opp fra den nye regjeringens side. Jeg ønsker bare å forsikre meg om at statsråden er bevisst den utfordringen som ligger i de kunnskapshull som elever kan få med fravær og hjemmeskole i en alvorlig smittesituasjon.
Jeg kan forsikre om at dette følger vi tett og er opptatt av. Så tenker jeg at det er en påminnelse til oss alle i representanten Sanners spørsmål, nemlig at alle kunnskapshull vil ikke komme til uttrykk så umiddelbart som vi kanskje i dag tenker at vil skje. Det kan tenkes at det i år framover vil dukke opp situasjoner eller gjøres funn i elevenes kunnskap som peker tilbake på at dette var en svært krevende periode for våre elever. Så ikke bare kan jeg bekrefte at vi følger det tett nå og i nær framtid, men jeg vil også følge dette tett i lengre tid framover. Det er et arbeid som jeg er helt overbevist om at også Stortinget vil være svært engasjert i.
Det har i salen flere ganger blitt påpekt at foreldrebetalingen er ivaretatt hvis barnehagen stenger ned, men Rødts forslag er at man skal se det i sammenheng med når åpningstiden reduseres. Et barnehagetilbud som går fra f.eks. 9 til 15, er ikke nødvendigvis mulig å kombinere med en vanlig normalarbeidsdag. Derfor har jeg behov for å spørre statsråden om det også er ivaretatt når barnehagens åpningstid er redusert, ikke bare når man har full nedstengning.
Som representanten helt presist selv understreker, beskriver dette lovverket hvilke lover som gjelder dersom man av smittevernhensyn må stenge helt ned eller f.eks. ha endret innretning på undervisningsopplegget til elevene. For barnehagesektoren vet vi at det har vært krevende både for ansatte, for ledere og for foreldre å forholde seg til at det har vært perioder med varierende åpningstider. Men det er også sånn at våre barnehager har varierende åpningstider landet over. Det kan være endringer som skjer på kort sikt. Det kan være mindre justeringer som må gjøres av hensyn til de ansattes anledning til å være til stede. Men dette lovverket regulerer hva som skjer hvis man må stenge fullstendig, og det er da jeg mener det er rimelig at foreldrene slipper foreldrebetaling. Så får man heller gjøre opp med barnehageeier lokalt dersom det skulle bli aktuelt å ha redusert åpningstid.
Det er sånn at man har sett det som nødvendig å redusere åpningstiden i barnehagen for å kunne gjennomføre renhold i forbindelse med smittevern og for å kunne ha samarbeidstid og å planlegge. Jeg anser dette som smitteverntiltak. Vi står også i en situasjon nå der man i flere kommuner som en slags senvirkning av den ekstremsituasjonen ansatte i barnehager har vært i, sender meldinger til foreldre og ber om at de kommer og henter barna sine på grunn av høyt sykefravær. Mange vil nok påstå at dette ikke er pandemirelatert, men vi kan helt sikkert enes om at det er utfordring å være på jobb og få en melding om at barnet ditt bør hentes fordi det er for få ansatte. Derfor mener vi at Rødts forslag er relevant med hensyn til videreføringen av koronalovgivningen.
Målet må være at alle våre barnehager har en god nok grunnbemanning til at renhold og andre variasjoner som måtte oppstå, og ting man har behov for å få løst i løpet av en arbeidsdag, kan løses uten at barna skal måtte være fraværende fra barnehagen av den grunn. Dette lovverket regulerer hva som vil skje med foreldrebetaling dersom man med smittevern som utgangspunkt må stenge en barnehage. I så måte mener jeg at dette forslaget ikke nødvendigvis hører hjemme akkurat her. Når det er sagt, er det åpenbart en utfordring mange steder – jeg har selv opplevd det – at man ved høyt sykefravær blir bedt om å hente barna tidligere eller legger opp til noe redusert åpningstid. Men da vil jeg tilbake til det grunnleggende, nemlig at grunnbemanningen må være god nok til at det er situasjoner vi unngår å havne i.
Replikkordskiftet er omme.
Siden 13. mars 2020 har Norge som følge av pandemien stått overfor store utfordringer og oppgaver som vi har måttet håndtere i lag. Klemmer har vært byttet ut med albuer, og hverdagens ansikt har vært erstattet av en skjerm – også for alle de ungene som skulle ha brukt tiden sin på en skolebenk eller ved en sandkasse. Vi er på riktig vei ut av koronapandemien. Likevel ser vi fortsatt store lokale smitteutbrudd og behov for tiltak enkelte ganger. Gjennom endringene i disse midlertidige lovene sikrer vi at regjeringen fortsatt kan ta avgjørelser raskt – til det beste for å begrense smitte og ikke minst for å ta elevene og de ansatte i utdanningssektoren på alvor. Ett av grepene som Arbeiderpartiet og Senterpartiet har tatt, er å midlertidig oppheve fraværsgrensen i videregående skole helt ut skoleåret. Senere i dag skal vi behandle et forslag fra SV knyttet til det, men dette arbeidet var ved framleggelse av forslaget allerede igangsatt, og tiltaket har nå blitt iverksatt. Engasjementet fra elever, fylkeskommuner, lærere og fastleger i denne saken understreker hvor viktig det er å ha mulighet til å handle raskt. Det gjelder også for tiltak i grunnskole og i barnehager, som denne saken sikrer. Vi skal gjøre det vi kan hver eneste dag for å skape ro. Det handler om at vi som folkevalgte skal legge til rette for så mye forutsigbarhet som vi bare kan i en ellers usikker tid, og ikke minst gi så mye tillit som vi kan, tilbake til dem som arbeider i førstelinjen. Det vil være Senterpartiet og Arbeiderpartiets fokus i alle disse sakene og i tiden framover i regjeringens håndtering av pandemien.
Som flere har gjort rede for her før i dag, er det helt nødvendig å forlenge de midlertidige lovene. Krisetiltakene må vare så lenge krisen varer. Etter halvannet år med pandemi har vi blitt kjent med at smittesituasjonen kan svinge. Det er ikke lenge siden vi feiret gjenåpning, men igjen ser vi en alvorlig situasjon flere steder i landet. Det bare understreker viktigheten av at man har det nødvendige handlingsrommet hvis det skal bli nødvendig, lokalt. Jeg vil rette oppmerksomheten mot forslagene som fremmes av Rødt og SV i saken. Når det gjelder foreldrebetaling for barnehage, er det regulert i den midlertidige loven § 4. Foreldre skal ikke betale når barnehagen er stengt på grunn av koronapandemien. Det slås fast, og vi i Arbeiderpartiet stiller oss helhjertet bak, i likhet med resten av komiteen. Som det riktig ble påpekt i replikkrunden, handler forslaget om redusert åpningstid. Det viktigste bolverket vi nå har i håndteringen av koronapandemien, er jo kommunene, og som statsråden så riktig påpekte, er det ulike åpningstider og ulik smittesituasjon rundt om i kommunene. Det å finne en perfekt håndtering av det herfra, i denne sal, tror jeg vil være vanskelig når det kommer til åpningstid. Nettopp derfor er det helt avgjørende at kommunene har det nødvendige handlingsrommet og er økonomisk robuste til å kunne finne de gode lokale løsningene som ivaretar både barn, ansatte og foreldre. Nettopp derfor har Arbeiderpartiet sammen med Senterpartiet i sin tilleggsproposisjon til statsbudsjettet for neste år fremmet en økning i de frie inntektene til kommunene på hele 2,5 mrd. kr. I tillegg vil vi følge situasjonen i kommunene nøye og sørge for at de får kompensert merutgiftene man har med koronapandemien. Videre vil jeg gi noen kommentarer knyttet til forslaget om kompensasjon for merarbeid, for det er mange lærere og barnehageansatte som har stått på lenge og er slitne – og med god grunn. Selvsagt skal ikke ansatte jobbe gratis. For oss er det helt grunnleggende at de ansatte er trygge på jobb, at dette organiseres godt, og at man får betalt. Dette henger også tett sammen med kommuneøkonomien, som vi nå legger opp til en styrking av. Vi forventer at der det er utfordringer med dette lokalt, må det løses i dialog med partene.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 2.
Jeg kan allerede nå avsløre at jeg ikke kommer til å bruke hele taletiden. Utdannings- og forskningskomiteen har behandlet representantforslaget fra stortingsrepresentantene Freddy André Øvstegård, Lars Haltbrekken og Marian Hussein om å midlertidig oppheve fraværsgrensen i videregående skole. Komiteen viser til regjeringens beslutning, som ble kunngjort 4. november 2021, om at de midlertidige reglene om fravær i ungdomsskolen og videregående skole skulle gjeninnføres, og at de midlertidige reglene skal gjelde for hele skoleåret 2021–2022. Komiteen konstaterer at regjeringen med dette har gjennomført forslaget til vedtak i representantforslaget om midlertidig å oppheve fraværsgrensen i den videregående skolen til smittesituasjonen tilsier at den kan gjennomføres. Det er et mål at elevene skal være mest mulig til stede på skolen, men de vanlige fraværsreglene er imidlertid ikke tilpasset de smittevernrådene som elevene nå må forholde seg til. Komiteen mener det var riktig, med den gjeldende smittesituasjonen, å gjeninnføre unntaket fra fraværsregelen. Jeg vil gjøre salen oppmerksom på merknaden fra Høyre og Fremskrittspartiet, som kan leses i sakspapirene.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 3.
Etter ynske frå kommunal- og forvaltningskomiteen vil presidenten ordna debatten slik: 3 minutt til kvar partigruppe og 3 minutt til medlemer av regjeringa. Vidare vil det – innanfor den fordelte taletida – verta gjeve høve til inntil fem replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av regjeringa, og dei som måtte teikna seg på talarlista utover den fordelte taletida, får også ei taletid på inntil 3 minutt. Fyrste talar er saksordførar Per Martin Sandtrøen. Han ser me ikkje er i salen, og då går me til neste talar, Mari Holm Lønseth. – Det er alltid ein fordel å vera på plass.
Da kan jeg vel innledningsvis si at saken gjelder forlengelse av hjemmel til å videreføre innreiserestriksjoner utover 1. desember, som sikkert også saksordføreren etter hvert kan si noe mer om. Men for Høyres del vil jeg gjerne si at koronapandemien er ikke over, og den siste utviklingen i smittesituasjonen viser oss at det fortsatt er behov for å følge situasjonen nøye og også vurdere om det er behov for koronatiltak og eventuelt innreiserestriksjoner. Høyre støtter derfor å gi hjemmel til regjeringen for å kunne forlenge innreiserestriksjonene til mai 2022, ettersom dagens hjemmel går ut 1. desember. Men jeg vil likevel understreke at dette er en hjemmel til å vurdere om man skal innføre tiltak, det er ikke en plikt for regjeringen til å innføre tiltak. Regjeringen må derfor løpende vurdere smittesituasjonen, forholdet til smittevernloven og andre relevante regler for å vurdere hva som er nødvendig av hensyn til folkehelsen. Tiltakene må ikke være strengere enn nødvendig, men heller ikke mindre strenge enn nødvendig.
Då ser me at saksordføraren er komen i salen, så neste talar er Per Martin Sandtrøen.
Beklager, president! Her gikk det litt fortere enn jeg var klar over. Regjeringen foreslår i proposisjonen å forlenge midlertidig lov om innreiserestriksjoner fram til 1. mai 2022. Dette betyr at regjeringen, dersom det er nødvendig for å trygge folkehelsen, kan begrense utlendingers rett til innreise fram til 1. mai uten at det kreves et nytt lovvedtak fra Stortinget. En forlengelse av loven innebærer ikke i seg selv at dagens innreiserestriksjoner vil bli opprettholdt fram til 1. mai. Loven gir regjeringen hjemmel til å fastsette unntak fra restriksjonene, og restriksjonene skal ikke være mer omfattende enn hva som er nødvendig og forholdsmessig. Regjeringen har vurdert, men foreslår ikke å forlenge de midlertidige reglene i kapittel 10 a i utlendingsloven. Dette kapittelet omhandler fjernmøter og midlertidige saksbehandlingsregler for Utlendingsnemnda. UNE har under pandemien kunnet gjennomføre nemndsmøter helt eller delvis som fjernmøter og har hatt økt bruk av kombinert muntlig og skriftlig saksbehandling. Departementet skriver at på et senere tidspunkt vil en vurdere om erfaringene som UNE har gjort seg med digitale møter, tilsier at det av andre hensyn enn smittevern senere bør åpnes for videre bruk av dette. Spørsmålet i denne proposisjonen er ikke hvilke innreiserestriksjoner som for øyeblikket er nødvendige og forholdsmessige, men om det i nåværende situasjon må antas å være behov for en hjemmel for innreiserestriksjoner også i noe tid etter 1. desember i år. Regjeringen har lagt avgjørende vekt på at det fortsatt er mye usikkerhet knyttet til den videre utviklingen i pandemien internasjonalt, og at Helsedirektoratet anbefaler forlengelse av gjeldende lovverk. Et flertall i komiteen støtter regjeringens vurdering og innstiller derfor på forlengelse av loven fram til 1. mai 2022 samt avvikling av de midlertidige reglene i kapittel 10 a.
Det er liten tvil om at stor grad av tillit mellom helsemyndigheter, politikere og befolkning har vært viktig – ja, kanskje også helt avgjørende – for hvordan vi har kommet oss gjennom den mest kritiske og uforutsigbare fasen av pandemien. Vi har dyktig fagkompetanse på alle nivå, vi har helsepolitikere som har troverdighet når de ber oss om å følge strenge og inngripende smitteverntiltak, og vi har et lovverk som ivaretar vår sikkerhet. Ved starten av pandemien hadde vi lite kunnskap. Vi brukte tid på å få oversikt og kontroll og finne et rett handlingsnivå. Tiltak, restriksjoner og lover måtte hastig på plass og ofte også like hastig justeres. En midlertidig lov om innreiserestriksjoner som følge av pandemien har blitt forlenget i flere omganger, basert på fortsatt smittefare. Siden våren 2021 har restriksjonene gradvis blitt lettet, og det må være et mål at denne nedtrappingen fortsetter og etter hvert selvfølgelig skal avvikles helt. Argumentasjonen for en videreføring av midlertidig lov nå er usikkerhet knyttet til smittesituasjonen, og vi ser en økende smitte, både i Norge og i landene rundt oss, uten at vi iverksetter så strenge tiltak. Dessverre vil korona være en del av våre liv kanskje i mange år framover. Så handler dette forslaget om behovet for å videreføre midlertidige lover som gir regjeringen fullmakt til å begrense utlendingers rett til innreise helt fram til foreslått dato uten at det kreves nytt lovvedtak i Stortinget. Det handler om hvem som har makten, hvem som involveres når inngripende tiltak iverksettes. Det handler om vårt demokrati. Folkehelseinstituttet mener at selv om smitten vil øke i perioder, er det nå lettere å håndtere et større antall innreisende og også økt smitte blant dem. Man mener derfor at et innreiseforbud ikke lenger er nødvendig i et demokratisk samfunn, og at hjemmelsgrunnlaget i så fall ikke vil være gyldig. Det «må vurderes nøye om anvendelsen av loven vil føre til at menneskerettighetene krenkes ut fra kravet om det minst inngripende tiltak». Videre anmerkes at innreiserestriksjonene kan være diskriminerende ved at norske borgere med innvandrerbakgrunn og flerkulturell bakgrunn rammes hardere enn andre norske borgere. SV mener at når situasjonen normaliseres, når den akutte og midlertidige situasjonen er over, skal man heller ikke forlenge midlertidige lover. Vi har muligheten for igjen å vedta midlertidige lover hvis situasjonen skulle tilsi det. Lovteksten ligger klar, og vi har et ordinært lovverk vi følger. Det kan ikke være slik at vi har lover i beredskap, eller et «kjekt å ha» føre-var-prinsipp. Det skaper ikke den tilliten som vi er helt avhengige av. Tvert imot kan det, som Folkehelseinstituttet skriver, svekke tilliten og igjen få følger for smittevernet i framtiden. SV vil derfor ikke, som det framkommer i innstillingen, støtte en forlengelse av en midlertidig lov.
Noen ganger må en gjøre fortløpende vurderinger, noen ganger går ting litt fortere, som også saksordføreren var innom i sitt innlegg, og det kan innimellom kanskje gå litt for fort. Regjeringen understreker i denne saken at restriksjonene ikke skal være mer omfattende enn hva som er nødvendig og forholdsmessig i lys av den til enhver tid gjeldende situasjonen. Den forrige regjeringen fikk vedtatt flere lover som skal gjøre det enklere og mer fleksibelt å gjennomføre strakstiltak for å slå ned smitten og utbrudd av den. Dette viste seg å være helt avgjørende for håndteringen av pandemien. Så langt er det ikke noe som tyder på at den sittende regjeringen ikke vil følge det opp i samme spor, men det er viktig å ha nødvendige verktøy for raskt å kunne tilpasse seg restriksjoner, slik at nye smittebølger og -trender slås ned. Smittetallene vi har sett de to siste ukene, gir grunn til uro. Selv med stor vaksinegrad i befolkningen vil sykehusene framover stå overfor store prøvelser. Derfor er det viktig at regjeringen har mulighet til en midlertidig lov om innreiserestriksjoner og legger til rette for det, men det er ikke dermed sagt at restriksjonene vil bli mer omfattende i tiden som kommer. Når Venstre stemmer for tilrådingen, ønsker vi å forlenge regjeringens mulighet til å handle raskt dersom situasjonen framover skulle tilsi at vi må ha innreiserestriksjoner av hensyn til folkehelsen. Med det stoler vi på at regjeringen, som den forrige, vil forvalte den muligheten med klokskap og med utgangspunkt i faglige anbefalinger.
Dette er tredje gang det blir foreslått å forlenge den midlertidige loven om innreiserestriksjoner. Det skulle jeg gjerne vært foruten, og det kunne for et par måneder siden framstå som unødvendig, men utviklingen i senere tid har synliggjort at pandemien ikke er over, verken her i Norge eller i resten av verden. Det har igjen vært nødvendig å stramme noe inn på tiltak og anbefalinger i Norge, og flere kommuner har innført tiltak som følge av en vanskelig situasjon i helsetjenesten. På denne bakgrunn mener jeg det er nødvendig å ha muligheten til å nekte utlendinger adgang til Norge også etter 1. desember, dersom situasjonen gjør det nødvendig. Jeg mener også at det er bedre at Stortinget tar stilling til dette nå, enn at regjeringen eventuelt må bruke fullmakter etter smittevernloven. Jeg er glad for at komiteen slutter seg til det. Jeg har likevel forståelse for at komiteens medlem fra Sosialistisk Venstreparti har et annet syn, særlig i lys av at Folkehelseinstituttet har frarådet en forlengelse av loven. Vurderingen er vanskelig når FHI og Helsedirektoratet ikke er enige. Regjeringen har i denne sammenhengen lagt størst vekt på Helsedirektoratets anbefaling. Jeg vil, som Helsedirektoratet, understreke at det nå er muligheten for innreiserestriksjoner det er viktig å videreføre. De faktiske innreiserestriksjonene skal ikke være strengere enn hva som til enhver tid er nødvendig og forholdsmessig. Gjeldende innreiserestriksjoner er mye mindre omfattende enn det de har vært i andre faser av pandemien, og de vil bli avviklet gjennom forskriftsendringer så snart det anses å være forsvarlig. Jeg vil legge til at det i en overgangsfase kan bli aktuelt å fjerne begrensningene i retten til innreise, men beholde kravet om innreisekarantene og testing. I så fall bør det også være mulig å bortvise utlendinger som eventuelt nekter å rette seg etter disse kravene. Hjemmelen for slik bortvisning finnes i innreiserestriksjonsloven.
Det vert replikkordskifte.
På fredag avholdt regjeringen pressekonferanse om koronasituasjonen. Det var da varslet at justisministeren skulle delta, men det ble sagt til NTB at statsråden uteble fordi regjeringen hadde bestemt seg for å bruke mer tid på å vurdere helsemyndighetenes anbefalinger knyttet til innreise. Hva er det regjeringen nå nærmere vurderer å utrede knyttet til innreise, og hvor lenge planlegger regjeringen å utrede det?
Vi gjør løpende vurderinger av situasjonen knyttet til korona på alle områder, også når det gjelder innreise. Vi mente det var riktig å ta tid til å vurdere den situasjonen som var sist uke, og vi vil komme tilbake så fort vi har noe mer å legge fram på det området.
Da kan jeg spørre igjen: Hva med innreise er det man vurderer? Er det nye restriksjoner knyttet til innreise, eller er det andre forhold – bare så man skjønner hva det eventuelt er som vurderes nærmere?
Som jeg også sa i mitt innlegg, er det mange vurderinger man må gjøre her. Det går både på hva slags restriksjoner det skal være for å reise inn i landet, og også eventuelle krav for dem som reiser inn, når det gjelder f.eks. karantene og testing. Det er vurderinger som regjeringen gjør fortløpende.
Helt til slutt et siste spørsmål: Hvor lenge vurderer man å vurdere det? Har regjeringen noen vurdering av når man tenker å komme tilbake til dette?
Vi vil komme tilbake så snart som mulig, og representanten behøver ikke å vente lenge. Det føler jeg meg trygg på.
Stortinget vedtar trolig i dag en lov om midlertidig forlengelse av innreiserestriksjoner, og det på tross av at vesentlige og avgjørende endringer har funnet sted. Som det har blitt påpekt, ser vi nå en situasjon med økende smitte, men vi har også en høy vaksinasjonsgrad, selv om vi skulle ønske at den var enda høyere. Det betyr at vi også har en høyere grad av immunitet. Vi forsøker å komme tilbake til normalen. Vi hørte også i dag kulturministeren på NRK sterkt oppfordre oss til å gå på julekonserter, og det var helt trygt. Bruk av koronapass har vært nevnt, i tillegg til vaksiner og testing. Innreiserestriksjonene får konsekvenser for mange. FHI mener at mindre inngripende tiltak kunne vært tilstrekkelig for å håndtere eventuell smitte, som testing, karantene og koronapass. Hva tenker statsråden om det?
Folkehelseinstituttet og Helsedirektoratet har som nevnt ulike syn på om loven bør forlenges. Helsedirektoratet anbefaler forlengelse, selv om de i hovedsak deler FHIs situasjonsbeskrivelse, som representanten viste til. Da mener vi at det er riktig å følge det. Det er mange spørsmål og vurderinger man må gjøre i forbindelse med disse lovene. Vi skal ta det alvorlig, bl.a. det som går på de menneskerettslige sidene også. Det inngår i de fortløpende vurderingene av det vi gjør. Vi må huske på at det er de faktiske innreiserestriksjonene som griper inn i menneskers liv, ikke hjemmelen til å innføre dem, som er det vi vedtar i dag. Jeg mener det er riktig å forlenge selve loven på bakgrunn av det.
Litt i forlengelsen av det er også dette med tillit et moment fra Folkehelseinstituttet, som vi har vært inne på. Det er helt avgjørende. Har statsråden noen tanker rundt at den tilliten kan svekkes når vi forlenger lover som kanskje ikke er like aktuelle fortsatt?
Alternativet til å forlenge denne loven hadde vært at den ble opphevet om to uker. Det ville da innebære at gjeldende innreiserestriksjoner oppheves, og det ville ikke være mulig å bortvise utlendinger som f.eks. nekter å teste seg eller nekter å gå i karantene. Dersom det da ville bli nødvendig å gjeninnføre innreiserestriksjoner, kunne vi benyttet ekstraordinære fullmakter etter smittevernloven, men da mener jeg det er riktigere og gir en bedre prosess å gjøre det på denne måten istedenfor at man eventuelt skulle komme tilbake og hastebehandle en ny og midlertidig lov. Jeg mener også det vil bidra til å styrke tilliten til myndighetenes håndtering ved å gi forutsigbarhet for folk ved at vi nå forlenger den midlertidige loven fram til 1. mai 2022, og at man løpende gjør vurderinger og regulerer det i forskrift.
Replikkordskiftet er avslutta. Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 4.
I høst har det kommet en del avsløringer, bl.a. i Dagens Næringsliv, som tyder på at norske bedrifter opplever flere jevnlige forsøk på målrettet utenlandsk etterretningsaktivitet enn det som tidligere har vært offentlig kjent. Den konkrete saken som Dagens Næringsliv rapporterte om, handlet om kritisk infrastruktur i Nordsjøen og norsk undervannsteknologi som var utsatt for interesse fra utenlandske aktører. Undervannsinfrastrukturen vår er det som på mange måter binder Norge sammen med verden og sikrer både handel og informasjonsflyt. Det er derfor spesielt alvorlig når vi får rapporter om at denne typen infrastruktur blir forsøkt kartlagt av utenlandsk etterretning. Det kan også være et tegn på at denne infrastrukturen har blitt et mer aktuelt etterretningsmål de senere årene, både som et resultat av en stadig mer datadrevet økonomi og som et resultat av en verden der autoritære regimer opplever at andre dører til etterretningsaktivitet mot allierte i Nord-Amerika og Europa er lukket som følge av sanksjonsregimer. Utover det konkrete tilfellet med kritisk infrastruktur i Nordsjøen har DNs reportasjer avdekket noen mer systemiske utfordringer knyttet til sektorprinsippet, sikkerhetskompetanse i norske offentlige etater og samarbeidet mellom offentlige myndigheter og næringslivsaktører. Jeg er derfor glad for at statsråden deltar i denne debatten i dag, og for at statsråden i offentligheten har vært åpen på at det kan være grunner til å se på sikkerhetsloven og måten vi håndterer denne typen utfordringer på i Norge. Det er all grunn til at dette temaet ikke skal være gjenstand for klassiske partipolitiske skillelinjer, og for at det politiske Norge står samlet i spørsmål som dette. Det er også grunnen til at jeg har bedt justisministeren delta i denne interpellasjonsdebatten, nettopp fordi jeg mener at dette er en kompleks sak som fortjener en bred og saklig diskusjon. Ut fra reportasjene i Dagens Næringsliv og tilbakemelding fra Næringslivets sikkerhetsråd er min forståelse at utfordringene som norske bedrifter møtte i disse konkrete tilfellene, var mangel på klare kontaktpunkter inn mot det offentlige, manglende sikkerhetskompetanse hos de offentlige instansene som de henvendte seg til – altså instanser som kanskje ikke først og fremst har et ansvar knyttet til nettopp sikkerhet, men som har et ansvar på andre områder – og mangel på smidige måter å kunne innrapportere aktivitet som disse bedriftene selv opplevde som mistenkelig, på. For næringslivet representerer denne aktiviteten potensielt store tap av verdier, men det kan også representere et svekket omdømme i saker der kritisk infrastruktur blir kompromittert. For oss som samfunn er det først og fremst et beredskapsspørsmål, men det er også et spørsmål om hva det betyr hvis vi ikke har de strukturene på plass som gjør at vi greier å se sammenhengen mellom dette og andre typer etterretningsaktivitet. Den nye sikkerhetsloven ble først vedtatt i 2017. Jeg mener det er åpenbart at det kan være behov for justeringer i den i lys av erfaringer vi har hatt siden loven ble vedtatt. Utover det er kanskje det som først og fremst bekymrer meg i denne saken, at aktører i næringslivet ikke opplever at de blir møtt med noen form for interesse når de melder fra om mistenkelig aktivitet. Jeg tror at vi kan lære noe fra andre samfunnsområder der vi har klart å løse utfordringer som går på tvers av sektorer. Et godt eksempel på det er arbeidslivskriminalitet. Videre tror jeg vi kan høste erfaringer fra utlandet om hvordan vi kan greie å koble næringslivet nærmere på offentlige myndigheter. I det korte løpet mener jeg også at dette er et spørsmål om hvorvidt ulike offentlige etater som sitter med sektoransvar, som Fiskeridirektoratet, Oljedirektoratet eller Kystverket, må få styrket sin kompetanse til å håndtere denne typen henvendelser fra næringslivet. Jeg mener det finnes både langsiktige og mer umiddelbare grep som regjeringen kan ta for å redusere etterretningsutfordringer som oppstår gjennom at det i dag er gråsoner mellom ulike sektorer. Jeg gleder meg til å høre hvilke initiativer statsråden er klar til å ta i denne sammenhengen.
Jeg vil først takke representanten for å sette et viktig tema på dagsordenen. Dette er ikke bare aktuelt i lys av det som kommer fram i DN. Den trusselen som utenlandsk etterretnings- og påvirkningsvirksomhet utgjør mot Norge, norske verdier og interesser, har vært vel kjent og rapportert om fra tjenestene våre i mange år. Det var også et sentralt tema i Stortinget i vår, under Bergen Engines-saken, da Stortinget både rettet kritikk og vedtok forslag om hvordan vi skal bedre sikkerhetsarbeidet i disse sakene. Aktørene kombinerer jo gjerne flere virkemidler i tillegg til etterretningsmessige virkemidler for å nå sine målsettinger. Virkemiddelbruken er gjerne distribuert bredt og langsiktig i sin tilnærming, og den kombinerer åpne og fordekte metoder. Det er flere stater, men særlig Russland og Kina, som anvender virkemidler mot Norge og norske interesser på en måte som utfordrer våre nasjonale sikkerhetsinteresser. Såkalte hybride eller sammensatte trusler kan inntreffe i ulike sektorer, og de kan inntreffe både i privat og offentlig virksomhet. Drivkrefter som teknologiutvikling og digitalisering gir økt sårbarhet, samtidig som trusselaktørene får flere angrepsflater. Vi ser også enkelte staters bruk av økonomiske og finansielle virkemidler til andre formål enn forretninger. Fremmede stater bruker store ressurser på tradisjonelle virkemidler, som å rekruttere norske borgere eller egne borgere som bor i Norge, for å få tilgang til informasjon eller andre verdier som er av betydning for den aktuelle staten. I tråd med Hurdalsplattformen vil regjeringen sette oss bedre i stand til å håndtere disse utfordringene. Det har regjeringen fra begynnelsen av fokusert mye på. Å ha et oppdatert situasjonsbilde og en felles risiko- og situasjonsforståelse er veldig viktig i den sammenhengen. Mitt departement, Forsvarsdepartementet og etterretnings- og sikkerhetstjenestene har et særlig ansvar for å bidra. Det er et utstrakt samarbeid med Utenriksdepartementet, og det er også et utstrakt internasjonalt samarbeid på området. Likevel er det viktig å understreke at det er viktigere enn noen gang før at alle departementer innenfor sine sektorer tar det ansvaret de har for forebyggende sikkerhet, fordi sammensatte trusler rammer bredt. De som er virksomhetseiere, må selv ha en viss kunnskap om hva slags trusler som finnes. Dette er, sammen med kunnskap om egne verdier og sårbarhet, avgjørende for at de på egen hånd skal kunne iverksette tilpassede og tilstrekkelig forebyggende tiltak. Et sentralt kunnskapsgrunnlag for virksomhetene er etterretnings- og sikkerhetstjenestenes årlige ugraderte trussel- og risikovurderinger. På det digitale området har Nasjonalt cybersikkerhetssenter i Nasjonal sikkerhetsmyndighet, NSM, en sentral rolle for å bedre situasjonsforståelsen og utnyttelsen av ressurser på tvers av offentlige og private virksomheter. Justis- og beredskapsdepartementet har samarbeidet med forskningsmiljøer for å utvikle bedre kunnskapsgrunnlag og forståelse for ulike former for sammensatte trusler. Det inkluderer prosjekter om personellsikkerhet, om innsidetrusselen samt forsknings- og påvirkningsaktivitet. Revisjon av lover og forskrifter i takt med de nye sikkerhetsutfordringene er et annet sentralt tiltak som treffer på tvers av alle sektorer. Implementering av sikkerhetsloven handler om å kartlegge de verdiene som er viktige for å ivareta vår nasjonale sikkerhet, og vil bidra til økt dialog og samspill mellom private og offentlige virksomheter. For å møte utfordringene knyttet til bruk av økonomiske virkemidler til sikkerhetstruende virksomhet har mitt departement ute på høring forslag til bestemmelser i sikkerhetslovens kapittel om eierskapskontroll. Allerede tidlig neste år sendes forslag til ytterligere endringer i sikkerhetsloven på alminnelig høring. I forslag til tilleggsproposisjon for statsbudsjettet har regjeringen foreslått å bevilge penger til en screeningmekanisme som vil styrke vårt arbeid mot uønsket økonomisk aktivitet som en sikkerhetstrussel. Den nye etterretningstjenesteloven trådte i kraft 1. januar 2021. Vi arbeider også med hjemmelsgrunnlaget for Politiets sikkerhetstjeneste. Forslagene vil styrke PSTs evne til å avdekke, vurdere og motvirke fremmede staters etterretnings- og påvirkningsoperasjoner i Norge. Vi oppdaterer også annet lovverk. Forsvarsdepartementet sendte i høst forskriftsforslag knyttet til kartlegging av havbunnforhold. Forskrift om utenlandske fartøyers anløp til og ferdsel i norsk territorialfarvann og forskrift om fremmede statsfartøyer er også begge under revisjon.
Jeg vil takke justisministeren for svaret og for at hun deltar i debatten. Jeg tror det er viktig at det faktisk er en offentlig debatt om dette, selv om kanskje ikke alle ting i saken kan snakkes veldig høyt om i offentligheten. Jeg setter også pris på at hun ikke inntar en veldig skråsikker holdning i saken – jeg opplever det i hvert fall ikke slik – men er åpen for å jobbe med ulike typer saker for å bedre den måten vi greier å håndtere denne typen trusler mot både næringslivet og vår egen trygghet på. Jeg er glad for at statsråden er åpen for at det kan bli endringer framover. Det som jeg imidlertid er litt bekymret over, er at det kanskje er litt vel mye fokusering på både sikkerhetslov og sektorprinsippet, at vi ikke greier å tenke på tvers, og at vi ikke greier å involvere alle de aktørene som er nødvendig å involvere. Det gjelder f.eks. næringslivet og den opplevelsen de har når de møter norske myndigheter. De opplever at det er veldig uklart hva som skal være riktig kontaktpunkt, og hva som skal være riktig måte å henvende seg på. Det er selvsagt åpenbare begrensninger i hva slags informasjon næringslivet kan få i en del spesifikke saker, men jeg tror likevel det er et stort behov for å se på hvordan vi kan greie å involvere næringslivet mer, både for å redusere gråsoner og for å trygge alle aktører. Jeg tror at det går an å gjøre det uten at vi på en måte legger sektorprinsippet dødt, uten at vi legger bort det prinsippet. Jeg skulle også gjerne hørt flere refleksjoner fra statsråden om hvordan vi på andre felt har greid å se flere sektorer under ett, og hvordan man i andre saker har greid å ta med seg næringslivet for å svare ut de behovene som de etterlyser. Jeg deler justisministerens syn på at dette er et tema vi er nødt til å jobbe ganske langsiktig med, men likevel mener jeg at det ikke er nok å vise til arbeidet med totalberedskapskommisjonen eller den nye forsvarskommisjonen. Jeg håper også at statsråden er åpen for å se på endringer på litt kortere sikt og ta med seg erfaringene fra de konkrete sakene fra i høst som har blitt rapportert om. Så det jeg ønsker å utfordre statsråden videre på i debatten, er: For det første, hva vil hun gjøre for å koble næringslivet på de riktige prosessene? Og for det andre, hvilke grep ser hun for seg at det er mulig å ta på kort sikt?
Representanten tar opp mange viktige spørsmål, og jeg er glad for at vi får et signal om at også opposisjonen, de tidligere regjeringspartiene, ønsker å være med i arbeidet med å styrke vår evne til å ivareta egne sikkerhetsinteresser og å avdekke og forhindre ulovlig etterretningsvirksomhet. Når det er så vel kjent og så tydelig pekt på fra tjenestens side at enkelte stater bruker økonomiske virkemidler til sikkerhetstruende virksomhet, er det helt klart at næringslivet spiller en viktig rolle og må være oppmerksom på dette. Det er en av årsakene til at vi bl.a. ønsker å innføre en ny mekanisme for screening, sånn at vi kan få mer forutsigbarhet for næringslivet når det gjelder hva slags transaksjoner, økonomisk aktivitet, som kan få gå sin gang, og hva vi må stoppe eller legge oss opp i fra statens side fordi det kan være i strid med nasjonale interesser. Det er både regler som er på høring for å få hjemler til dette, og også en vilje fra denne regjeringen til å prioritere det arbeidet ved at vi allerede i tilleggsproposisjonen har funnet penger til å få det på plass. Justis- og beredskapsdepartementet har et overordnet ansvar for sikkerheten, men sektorprinsippet gjør at alle departementer må ha høy bevissthet om sikkerheten. Noe av utfordringen ved å ivareta nasjonal sikkerhet og nasjonal kontroll i alle ledd er at vi må klare å øke bevisstheten om det. Vi må klare å øke samarbeidet og sikre bedre rutiner for samarbeid om nasjonale sikkerhetsspørsmål. Dette var bl.a. en del av det vedtaket Stortinget, med de nåværende regjeringspartiene, gjorde rett før sommeren, hvor man pekte nettopp på at man måtte gå gjennom f.eks. samarbeid mellom departement og se på hvordan man kan forbedre det. Det er selvfølgelig et arbeid som vi nå vil følge opp i regjering, fordi vi er opptatt av å ta nasjonal kontroll, ta etterretningstrusler fra fremmede stater på alvor og gjøre det vi kan for å forebygge dette innenfor rammer som gir trygghet for staten og forutsigbarhet for næringslivet.
Først vil jeg takke representanten for å ha tatt opp et særdeles viktig spørsmål, sett i lys av både de hybride truslene vi har vært utsatt for over lengre tid, og ikke minst den saken Dagens Næringsliv avdekte. Disse truslene møtes på bred front, det kan være uvisst hvem som står bak – om det er en stat eller aktører som opptrer på vegne av stater – de har ofte som formål å destabilisere og polarisere, og det er også elementer av ren spionasje i det. Den foregående regjeringen startet en betydelig styrking av både Etterretningstjenesten og Politiets sikkerhetstjeneste. Etterretningstjenestens budsjett ble nesten doblet i løpet av Solberg-regjeringens regjeringsperiode, og budsjettene til Politiets sikkerhetstjeneste er også betydelig styrket. Men på grunn av siloorganiseringen i staten er det en viss fare for at disse truslene kan falle mellom flere stoler. Det var derfor den foregående regjeringen opprettet et felles analyse- og etterretningssenter, der Politiets sikkerhetstjeneste og Etterretningstjenesten er lokalisert sammen for å kunne ha en mer eller mindre felles situasjonsforståelse og utveksle informasjon. Jeg hadde en forhåpning om at ministeren i sitt innlegg kanskje skulle være litt mer konkret på dette området – hvordan man skal ivareta grensesnittet mellom ansvarsområdene til Politiets sikkerhetstjeneste og Etterretningstjenesten, slik at man i totalitet er i stand til å fange opp og analysere det samlede trusselbildet. Statssikkerheten og trusler utenfra er jo Etterretningstjenestens ansvarsområde, mens PST har ansvaret for trusler innad i kongeriket. Det er i grunnen en prinsipiell og noe teoretisk framstilling av hvordan trusselbilder kan oppstå. I praksis er det langt mer sammensatt. Da er min forhåpning og mitt spørsmål til ministeren: Kan man si noe om hvordan man har tenkt å videreutvikle det felles analyse- og etterretningssenteret som den foregående regjeringen opprettet? Hvilke erfaringer har man med det, og hvilke tanker har man for å ivareta grensesnittet mellom PST og Etterretningstjenesten på en best mulig måte, slik at man kan ha et best mulig apparat til å håndtere disse svært kompliserte og sammensatte truslene?
Det som er løftet her i dag, er et relativt stort og omfattende tema, og jeg vil bare si med en gang at jeg ikke hadde noen forhåpninger om at vi skulle komme til bunns i det i løpet av denne interpellasjonsdebatten. Men jeg synes det har vært en veldig god start på en debatt som vi helt sikkert kommer til å være nødt til å fortsette de neste fire årene også. Jeg setter pris på at statsråden møter åpensinnet og offensiv i stortingssalen, og min tolkning av statsrådens svar så langt i debatten er i hvert fall at statsråden også er åpen for å se på, sammen med Stortinget, hva vi kan gjøre for å redusere de gråsonene som gjør oss sårbare for utenlandsk etterretning. Statsråden har flere ganger i løpet av debatten pekt på nettopp dette sektorprinsippet, og det har verken vært min eller – tror jeg – andres intensjon at vi skal legge bort sektorprinsippet, men jeg tror det er litt viktig å erkjenne at det prinsippet har sine svakheter. Det er også sånn at Justis- og beredskapsdepartementet har et ganske viktig ansvar innad i regjeringen for nettopp å greie å begrense de negative sidene ved et sånt sektorprinsipp – det å sørge for at man er samordnet og koordinert, og ikke minst også det å føre tilsyn med f.eks. de øvrige departementenes sikkerhets- og beredskapsarbeid. For utfordringen som jeg mener de sakene vi har sett i Dagens Næringsliv i høst, avslører, er at det er ganske mange ulike offentlige instanser som egentlig blir satt på prøve, uten at de har den kompetansen som trengs til å håndtere det. Vi har f.eks. Kystverket, Oljedirektoratet og Fiskeridirektoratet, som ikke har som hovedformål å jobbe med dette, som jobber med å gi ulike tillatelser og godkjenninger, og som kanskje ikke har den kompetansen som trengs for å greie å håndtere dette på en god måte, og som dermed heller ikke greier å møte aktørene i næringslivet på en god måte, sånn at vi får jobbet sammen best mulig. Det i hvert fall jeg ønsker meg fra Justis- og beredskapsdepartementet, er at man er veldig tydelig på denne samordningsrollen og er tydelig når det gjelder å følge opp de ulike departementene. Jeg vil gjerne oppfordre justisministeren til også å kalle inn både næringslivet og de relevante statsrådene sammen for å finne løsninger på de utfordringene som næringslivet her skisserer for oss. Jeg kan i hvert fall for Venstres del love at vi kommer til å fortsette arbeidet med denne saken, og også følge opp med forslag til hvordan vi kan håndtere både de umiddelbare og de mer langsiktige utfordringene som vi har blitt kjent med gjennom denne saken.
Jeg skulle gjerne ha svart ut mer enn det jeg rekker å gjøre på tre minutter. Men for å ta det først: Interpellanten peker på noe viktig i dette med at man må samarbeide på tvers av departementer og på tvers av sektorer. Jeg kan love at med den erfaringen vi hadde fra Bergen Engines, var det noe vi raskt gikk i gang med i den nye regjeringen, fordi vi er veldig opptatt av å ta nasjonale sikkerhetsinteresser og nasjonal kontroll på største alvor. Det kommer vi til å jobbe mye med også framover. Til Elvenes: Justis- og beredskapsdepartementet har nylig sendt ut et høringsnotat som bl.a. omhandler endringer i politiloven og politiregisterloven, hvor man foreslår å tydeliggjøre PSTs oppgave som innenlands etterretningstjeneste. I tillegg er det også et forslag ute om en jobb som er i gang med hjemmelsgrunnlaget til PST, hvor man bl.a. har sendt ut et høringsnotat med forslag om å kriminalisere samarbeid med fremmede etterretningstjenester for å utøve påvirkningsvirksomhet, noe som ikke er kriminalisert allerede i dag. Samlet sett er dette forslag som vil styrke PSTs evne til å avdekke, motvirke og vurdere fremmede staters etterretnings- og påvirkningsoperasjoner i Norge, og som vil bidra til at mandatet til PST og E-tjenesten i større grad utfyller hverandre, som var det representanten spurte om. Det vil redusere potensielle gråsoner i tjenestens hjemmelsgrunnlag. Avslutningsvis vil jeg si at en veldig viktig del av det å sikre norske interesser og nasjonal kontroll er å sikre at de som har et ansvar for sikkerhetsarbeidet, er seg sitt ansvar bevisst og tar det. Der vil jeg som justis- og beredskapsminister være en pådriver for at det gjøres. Vi vet at både Norge og våre allierte står overfor en mer krevende sikkerhetspolitisk situasjon, hvor man ikke bare ser de tradisjonelle truslene, men ser at spesielt økonomiske virkemidler og utradisjonell påvirkningsaktivitet er en del av det som kan true både staten, samfunnet og individet. Det er i dag et nært og tett samarbeid, særlig mellom etterretnings- og sikkerhetstjenestene og berørte myndigheter og virksomheter, men det vil være behov for at vi jobber med å forbedre dette, at vi sikrer oss best mulig, at vi videreutvikler samarbeidet og ser på hvordan vi kan forbedre bl.a. sikkerhetsloven, og at vi innfører andre relevante tiltak. Jeg vil igjen takke interpellanten for at hun har tatt opp dette temaet.
Då er debatten i sak nr. 5 avslutta.
2030-agendaen med bærekraftsmålene er verdens felles arbeidsplan for å oppnå sosial, økonomisk og miljømessig bærekraft innen 2030. Norge var en pådriver for å få målene vedtatt i 2015, og Solberg-regjeringen bestemte at målene skulle være det politiske hovedsporet for å ta tak i vår tids største utfordringer. Bærekraftsmålene skiller seg fra tusenårsmålene ved at de gjelder alle land, og at de vektlegger gjensidig avhengighet og felles ansvar. Den gjensidige avhengigheten er selvsagt spesielt synlig i utviklingsland, der f.eks. fremgang innenfor mål nr. 1, om fattigdom, mål nr. 2, om sult, og mål nr. 3, om helse, åpenbart henger sammen. En jente med utdanning får færre barn, bedre helse og bedre økonomi. Norge har andre utfordringer enn utviklingsland, men også i Norge er målene gjensidig avhengige av hverandre. Der man i noen land har problem med at barn ikke får mulighet til å gå på skole, er vår utfordring den motsatte – at for mange faller fra. Frafall i skolen har sammensatte årsaker, men sosiale utfordringer, mål nr. 1, og psykisk helse, mål nr. 3, kan være delforklaringer. Frafall i skolen bidrar til at flere unge faller utenfor arbeids- og samfunnsliv senere i livet. Er det noe vi vet om denne typen sammensatte utfordringer, er det at vi må søke løsninger som går på tvers av fagdisipliner og sektoransvar. Det er nettopp derfor bærekraftsmålene og 2030-agendaen er viktig, for det gir oss et felles rammeverk for å jobbe med dette på tvers av forvaltningsnivåer, departementer, næringsliv, akademia og sivilsamfunn. I Norge er det mye debatt om mål nr. 13, klima. Men alle de tre dimensjonene av bærekraftsmålene er like viktige. Det grønne skiftet må være sosialt rettferdig, og det må være lønnsomt over tid. Når de grønne løsningene gir sorte tall på bunnlinjen, starter en snøball å rulle – og den lar seg ikke stanse. Markedet er en elendig herre, men en effektiv tjener. Jeg finner alltid inspirasjon i eksemplet fra kullmuseet i den stolte kullstaten Kentucky. Det er drevet av solenergi fordi det var det som var billigst. Politikernes oppgave må samtidig være å ivareta den sosiale dimensjonen i det grønne skiftet. Høye strømpriser er et eksempel på det. Mer variabel energi i kraftsystemet gjør oss mer sårbare for perioder med tørt og vindstille vær. For å benytte bærekraftsterminologi handler energipriser om både mål nr. 7, om energi til overkommelige priser, mål nr. 1, om fattigdom, mål nr. 8, om arbeid, og mål nr. 9, om industri. Det er et stort engasjement for bærekraftsmålene blant mange viktige aktører i Norge. Våre akademiske institusjoner samarbeider tett om bærekraftsmålene fordi de anerkjenner at målene forutsetter en tverrfaglig tilnærming når det gjelder både forskning og undervisning. Stadig flere bedrifter tar utgangspunkt i målene når de legger sine strategier. Nå handler det ikke bare om å gjøre bedriften bærekraftig, men om å lage bedrift av bærekraft. Og mens mange bedrifter før hadde én avdeling eller én ansatt som jobbet med bærekraftsmålene, er det i dag toppledere og direktører som tar det ansvaret. Det er et enormt potensial for å lage bedrift av bærekraft. OECD har anslått at det frem mot 2030 må investeres 4 200 mrd. dollar i utviklingsland alene for å nå målene. Norsk næringsliv har alle forutsetninger for å ta del i de markedsmulighetene dette gir. Norske kommuner og fylkeskommuner har også tatt en aktiv rolle i arbeidet med bærekraftsmålene, selv om det er påvist betydelig strekk i laget. FN har anslått at to tredeler av innsatsen for å nå bærekraftsmålene må gjøres lokalt. Kommunene har gjennom arealplanlegging og som leverandør av viktige tjenester i folks liv en betydelig påvirkning på måloppnåelsen. Bærekraftsmålene er knapt nevnt i Hurdalsplattformen. Regjeringen har en direkte rolle i arbeidet med å nå målene og gjennom å legge til rette for samstemt politikk, felles løsninger og nye partnerskap mellom organisasjoner, myndigheter, akademia, privat sektor og sivilt samfunn. Så langt er det ingen signaler om at regjeringen har tenkt å ta dette ansvaret – og det er skuffende. Det er verdt å merke seg at dagens interpellasjon ble stilt til 16 ulike statsråder. Regjeringens svar er å sende én statsråd til å svare på vegne av de 16. Det er ingen tvil om at kommunal- og distriktsministeren har en viktig rolle i arbeidet med bærekraftsmålene, men interpellasjonen handlet ikke om statsråd Grams konstitusjonelle ansvar for koordinering. Det handlet om hvordan den enkelte statsråd har tenkt å jobbe for å realisere de mål og delmål som er særlig relevant for sitt respektive konstitusjonelle ansvarsområde. Med bare ni år igjen til målene skal være nådd har vi ikke tid til å se på bærekraftsmålene som noe på siden av all annen politikk. All politikk i alle departementer må bidra til måloppnåelsen. Det var også grunnen til at Solberg-regjeringen bestemte at vi fremover skulle rapportere på delmål – ikke kun hovedmål. Det er sedvane at statsråder ikke svarer på konkrete utfordringer på andre statsråders konstitusjonelle ansvarsområde i Stortinget. Når statsministeren sender statsråd Gram til å svare for 15 andre statsråder, må det være fordi statsministeren ikke erkjenner at alle statsråder har et ansvar for å bidra til måloppnåelse, eller fordi statsministeren tar veldig lett på spørsmål fra Stortinget. Jeg frykter at det kan være en kombinasjon av de to. Når statsministeren har valgt å gjøre det slik, legger jeg til grunn at statsråd Gram, foruten å svare for seg selv, også svarer konkret på hvordan de 15 andre statsrådene jobber for å innfri mål og delmål som er spesielt relevante for deres portefølje.
Aller først, takk til representanten Astrup for å løfte det norske bærekraftsarbeidet opp til debatt også tidlig i ny valgperiode. Jeg hadde i min tidligere rolle som KS-leder gleden av å samarbeide en del med interpellanten om nettopp disse spørsmålene, og jeg kjenner til hans sterke engasjement og innsikt i ulike sider av bærekraftsarbeidet. Jeg vil på vegne av regjeringen gi noen overordnede betraktninger om arbeidet, i tillegg til det som angår Kommunal- og moderniseringsdepartementet særskilt. Bærekraftsmålene med delmål dekker de fleste områdene av samfunnsutviklingen. I sum beskriver de en ønsket tilstand globalt som ligger nær det samfunnet vi i Norge allerede har. Landet vårt er i stort kjennetegnet av trygghet, rettssikkerhet og materiell velstand. Utdannings- og helsetjenester er tilgjengelige for de aller fleste. Samfunnet er preget av samarbeid og tillit. Det er høy yrkesdeltakelse og relativt lite ulikhet. Norge er et av de landene som skårer best på bærekraftsmålene, samlet sett. Det betyr ikke at vi ikke har utfordringer. Dette gjelder i særlig grad et høyt materielt forbruk, klimautslipp og naturmangfold, men også f.eks. utenforskap og psykisk helse. Regjeringen har mål for samfunnsutviklingen på alle områder, også der vi ligger godt an i en internasjonal sammenligning, og jeg viser i den sammenheng til Hurdalsplattformen. Meld. St. 40 for 2020–2021, «Mål med mening», som ble lagt fram av forrige regjering og utarbeidet under ledelse av interpellanten, «oversetter» bærekraftsmålene til norske forhold. Meldingen er en oppslagsbok og et utgangspunkt for videre oppfølging. Regjeringen har ønsket å la den være en del av grunnlaget for arbeidet med å nå bærekraftsmålene innen 2030. Denne stortingsmeldingen bygger på vedtatt politikk. En svakhet er at sammenhengen mellom offentlig, frivillig og privat innsats er utydelig. Kompleksiteten i utfordringene og sammenhengen mellom målene kommer heller ikke tydelig fram. Regjeringen vil derfor legge vekt på helhetsperspektivene i det videre arbeidet. Stortingets behandling vil gi verdifull retning og konkretisering for det videre arbeidet. Bærekraftsagendaen krever samarbeid på tvers av sektorer, politikkområder og forvaltningsnivåer, og den krever at vi ser målene i sammenheng – de kan ikke nås hver for seg. Ett eksempel er det nødvendige grønne skiftet, der vi må se mål 13, om å stoppe klimaendringene, i sammenheng med en rekke andre mål. Meld. St. 40 for 2020–2021 viser at forskjellene mellom grupper i samfunnet har økt de siste årene. Utviklingstrekk som dette ønsker denne regjeringen å gjøre noe med, bl.a. gjennom et mer utjamnende skattesystem og sterkere og mer tilgjengelige velferdstjenester. 2030-agendaen dekker alle sektorområder og medfører et stort behov for koordinering og samhandling. Jeg fått ansvaret for å koordinere det nasjonale arbeidet med bærekraftsmålene. Regjeringen vil opprette et Nasjonalt forum for 2030-agendaen, under min ledelse. Forumet skal bidra til at bærekraftsmålene nås gjennom å diskutere muligheter, utveksle kunnskap om erfaringer, utfordringer og dilemmaer og å bistå innsatsen i næringslivet, frivillige organisasjoner, kommunesektoren og akademia. Regjeringen har startet arbeidet med målepunkter som skal reflektere nasjonale politiske mål. Arbeidet med å definere disse og innhente data vil fortsette i 2022. Jeg vil også vise til samarbeidsavtalen mellom KS og regjeringen, og KS’ og SSBs arbeid for å identifisere indikatorer som kan følge bærekraftsmålene over tid. Regjeringen vil følge måloppnåelsen og rapportere om dette til Stortinget hvert år. Som kommunalminister er jeg opptatt av det som skjer i kommuner og fylkeskommuner. Jeg er glad for at kommunesektoren er kommet godt i gang med gode tiltak som samler lokalt næringsliv, frivillig sektor, innbyggere og forvaltning i felles innsats for å nå målene. Lokale og regionale myndigheter har en viktig rolle i oppfølgingen av 2030-agendaen. Den brede oppgaveporteføljen i Kommunal- og moderniseringsdepartementet vil for øvrig være i berøring med hele bredden av bærekraftsmålene. Tiden tillater ikke at jeg går tungt inn i det nå – det må jeg eventuelt komme tilbake til – men jeg vil blant mange viktige områder nevne betydningen av kommunal og regional planlegging, både for å følge opp mål 11 om bærekraftige byer og tettsteder og for så godt som mulig å kunne avstemme ulike målkonflikter i arealsaker. Jeg vil også sterkt vektlegge betydningen av et godt innovasjonsarbeid i utviklingen av offentlig sektor for å sikre langsiktig bærekraft. Bærekraftsmålene vil bli viktige i årene som kommer. Vi har mer å gjøre, også i Norge. Skal målene nås, må alle trekke i samme retning. Å utvikle samarbeidet på tvers av sektorer og forvaltningsnivå vil være en nøkkel til å lykkes.
La meg få lov til å takke statsråd Gram for svaret. Statsråden kan jo ikke lastes for at han må svare på vegne av 15 andre statsråder, men som han selv sa: Tiden strakk ikke til til å gå grundig inn selv på hans eget område, som han har ansvaret for. Da kan man jo undres over hvordan statsministeren hadde tenkt at stakkars statsråd Gram skulle svare på vegne av 15 statsråder – pluss seg selv – på 5 minutter. Så svaret er dessverre en bekreftelse på hvorfor de andre statsrådene burde ha møtt opp og svart på egne vegne. Vi har ikke fått svar på hvilke delmål de jobber spesielt med i Helse- og omsorgsdepartementet eller Forsvarsdepartementet, hvilke departementer som bidrar til måloppnåelse innen frafall i skolen, psykisk sykdom blant unge, fattige barnefamilier eller sirkulær økonomi, hvordan Forsvarsdepartementet jobber med å innfri mål nr. 12, om ansvarlig forbruk, eller mål nr. 13, om klima, eller hvordan Arbeids- og sosialdepartementet har tenkt å rapportere på relevante delmål, eller hvilke indikatorer Finansdepartementet vil rapportere på, for å nevne noe. Regjeringens lederskap i arbeidet med bærekraftsmålene blir viktig, ikke minst i å mobilisere og i å koordinere innsatsen på tvers av departementene og ulike samfunnssektorer. Dette er en krevende jobb, og jeg vil ønske statsråd Gram lykke til. Han vil møte mye motstand, ikke minst internt. Solberg-regjeringen foreslo at det skulle opprettes et nasjonalt forum for oppfølging av bærekraftsmålene, og at dette skulle ledes av statsministeren selv, for dette er en utfordring hvor det kreves lederskap fra toppen. Kan statsråd Gram nå bekrefte at regjeringen viderefører dette forumet under ledelse av statsminister Gahr Støre? Jeg er imidlertid glad for at regjeringen har besluttet at Meld. St. 40 for 2020–2021, «Mål med mening – Norges handlingsplan for å nå bærekraftsmålene innen 2030», ikke trekkes tilbake, men vil bli behandlet i Stortinget. Det er kort tid til 2030, og det betyr at dette tiåret må bli handlingens tiår. Vi trenger å forsterke arbeidet med å etablere nye og innovative partnerskap lokalt og nasjonalt for å bidra til nye løsninger på vår tids store samfunnsutfordringer. Jeg er overbevist om at kombinasjonen av nye partnerskap, økt tilfang, deling og foredling av relevante data, og ny teknologi, som kunstig intelligens, tingenes internett og sanntidsoverføring av data mellom mobile enheter, ellers kalt 5G, kan gi oss nye muligheter for å akselerere utviklingen og bidra positivt til den. Og nå er vi ved kjernen av det som er statsråd Grams ansvarsområde. Hvordan offentlig sektor bruker sin innkjøpsmakt, kan også være definerende for vår evne til å oppnå sosial, økonomisk og miljømessig bærekraft. Hvert år kjøper offentlig sektor varer og tjenester for mer enn 600 mrd. kr. Hvordan vi bruker de pengene, har enorm betydning for hvor innovativ, effektiv og bærekraftig offentlig sektor blir, men også for hva slags næringsliv vi får. Derfor er det skuffende å merke seg at noe av det første statsråden gjorde da han inntok kontoret, var å kutte i det nye programmet StartOff, som nettopp handler om å koble oppstartsselskaper med offentlig sektors behov. Det viser at regjeringen ikke har skjønt hvilken kraft som ligger i det nye næringslivet, en kraft vi må bruke for å oppnå sosial, økonomisk og miljømessig bærekraft frem mot 2030.
Det virker som om interpellanten på mange vis er mest opptatt av hvem det er som svarer på hva, hvem som skal lede forum, osv. Det kan være en interessant diskusjon, men den rekker bare et stykke. Det viktigste er hva vi faktisk gjør, og hva vi har tenkt å gjøre. Den nye regjeringen som har tiltrådt, har et meget godt grunnlag for å gå inn i arbeidet med bærekraftsmålene. Hurdalsplattformen trekker opp en offensiv politikk, på en rekke områder, som skal sette oss bedre i stand til å svare ut også på de områdene hvor Norge i dag har utfordringer. Det handler om sirkulærøkonomien knyttet til bl.a. næringsministerens og klima- og miljøministerens arbeid. Det handler om utvikling av velferdstjenester som gjør at vi kan forebygge utenforskap og få flere inn i arbeidslivet. Det er viktige satsinger på arbeids- og inkluderingsministerens område allerede i tilleggsnummeret til statsbudsjettet for neste år, knyttet til tiltaksplasser, varig tilrettelagt arbeid osv. – og på mitt eget område, knyttet til f.eks. boligpolitikken, som er meget viktig i flere dimensjoner, også når det gjelder å hjelpe vanskeligstilte og sikre folk bolig som en del av den grunnleggende velferden. Det som nå blir viktig, er at vi gjennom et koordinert arbeid i regjeringen og departementsfelleskapet og videre gjennom bruk av underliggende etater og det nasjonale forumet som jeg i mitt første innlegg bekreftet skal opprettes og ledes av undertegnede, kan få gjort det som kanskje er aller viktigst i arbeidet med bærekraftsmålene, nemlig å tenke på tvers av sektorer, forvaltningsnivåer og ulike samfunnsaktører. Jeg ser fram til Stortingets behandling av den meldingen som også Astrup viste til, og at vi får et godt grunnlag der, og jeg ser fram til et godt samspill med Stortinget i dette arbeidet.
Bærekraftsmål 6 sier at vi skal «sikre bærekraftig vannforvaltning og tilgang til vann og gode sanitærforhold for alle». Meld. St. 40 for 2020–2021, som allerede er nevnt flere ganger tidligere i debatten, har gjennom sine handlingsplaner beskrivelser bl.a. av det norske perspektivet med utfordringer og delmål. Delmål 6.1 handler om å sørge for likeverdig tilgang til trygt drikkevann til overkommelig pris for alle. I høringene til statsbudsjettet har vår komité fått nyttig kunnskap også på dette området. Vann- og avløpssektoren er et eksempel på samfunnskritiske tjenester som allerede er under kraftig press som følge av klimaendringer. Økt fortetting i mange byer forsterker utfordringene. Kommuner og selskaper arbeider fortløpende med å tilpasse vann- og avløpstjenestene til den nye klimahverdagen. Ekstreme nedbørsmengder, flom, havnivåstigning og tørke har utløst behov for kostbare investeringer i infrastrukturen. I tillegg er mange resipienter blitt mer følsomme for tilførsel av næringsstoffer, slik at renseanlegg må bygges om for å fjerne flere av disse før det rensede vannet slippes ut. For å sikre leveranse av trygt drikkevann og forsvarlig håndtering av avløpsvannet må norske kommuner investere 332 mrd. kr i infrastruktur for vann og avløp fram mot 2040. Om lag 20 pst av behovet kommer som følge av etterslep i vedlikehold. De øvrige kostnadene fordeler seg på naturlig utskifting i den neste 20-årsperioden, myndighetskrav og klimatilpasninger. Så har vi også utfordringer med regulering av overvann. Mer ekstremnedbør kombinert med økt fortetting fører stadig hyppigere til skader på bygninger og infrastruktur. Uten forebyggende tiltak forventes i løpet av de neste 40 årene skadekostnader i størrelsesordenen 45–100 mrd. kr. Den samfunnsøkonomiske gevinsten av forebyggende tiltak er følgelig stor. Det haster å avklare ansvaret for å etablere forebyggende tiltak og hvordan de skal finansieres. Klimaendringer og behov for tilpasning vil påvirke vanlige folks økonomi og lokalsamfunns mulighet til å skape nye arbeidsplasser. Det blir viktig å jobbe målrettet og koordinert med klimatilpasningen. Jeg registrerer at representanten Astrup ser ut til å ha bekymringer for regjeringens arbeid med og koordinering av bærekraftsmålene. Da er det greit å se til Hurdalsplattformen, som er tydelig på at regjeringen ser behov for klimatilpasning og forebygging, og at en vil styrke bl.a. den samfunnsmessige beredskapen. Regjeringen vil planmessig styrke arbeidet for å forebygge mot framtidige ekstremhendelser, styrke NVEs og kommunenes mulighet til å forsere dette arbeidet, bidra med løsninger til kommunenes arbeid med å tette etterslepet på rehabilitering og bygging av vann- og avløpsløsninger, og fremme en sektorlov for vann. Regjeringens forslag til styrking av økonomien i kommunal sektor i tilleggsnummeret vil være et viktig steg på veien.
For at verden skal nå bærekraftsmålene innen 2030, må alle deler av samfunnet bidra. I praksis betyr det at man som innbygger, politiker, bedriftsleder eller beslutningstaker hele tiden må spørre seg om de aktivitetene, beslutningene, prosjektene og produksjonene man vil iverksette, bidrar til sosial, miljømessig og økonomisk bærekraft. Norge har gode forutsetninger for å nå bærekraftsmålene. Vi har demokratiske institusjoner, et velfungerende rettssystem, høyt inntektsnivå, gode offentlige tjenester og små forskjeller mellom folk og regioner, og tilliten i befolkningen er høy sammenlignet med veldig mange andre land. Men i årene framover står Norge likevel overfor en rekke sosiale, klima- og miljømessige og økonomiske utfordringer. La meg benytte anledningen til å løfte fram to av bærekraftsmålene. Det er målene nr. 5, om likestilling, og nr. 12, om ansvarlig forbruk og produksjon. Jeg starter med det siste. Noen av de utfordringene vi må løse her, handler om en mer effektiv bruk av naturressursene våre, en reduksjon av matsvinn og ikke minst også en reduksjon av avfallsmengdene, som ligger godt over det europeiske gjennomsnittet. Tross flere gode tiltak har vi fortsatt en vei å gå på disse områdene, men vi har også tatt noen kvantesprang under dette bærekraftsmålet. Solberg-regjeringen la i fjor fram åpenhetsloven, og med den loven går Norge i front internasjonalt. Jeg vil låne ordene til Forum for utvikling og miljø, som representerer et nettverk av 50 norske sivilsamfunnsorganisasjoner. De skrev: «Først og fremst vil vi uttrykke at vi er svært glade for at det nå foreligger et konkret lovforslag til behandling. Norsk sivilsamfunn har kjempet for en åpenhetslov i en årrekke, og vi vil anerkjenne at både etikkinformasjonsutvalget og regjeringen har gjort et grundig arbeid i denne prosessen.» La meg også ta opp utfordringene under bærekraftsmål 5, om likestilling mellom kjønnene, og la meg starte med å si at Norge er nr. 2 blant de 153 landene som er med i denne rangeringen for 2020, men det betyr ikke at det ikke foreligger utfordringer å ta tak i også på dette feltet. I privat sektor er kvinner fortsatt sterkt underrepresentert i stillinger der økonomiske beslutninger tas. Blant konsernsjefene i de 200 største selskapene i Norge er kun 14 pst. kvinner. Dette var bakgrunnen for at likestillingsministeren og næringsministeren sammen la fram en plan høsten 2018 for å øke kjønnsbalansen i toppen av næringslivet. For meg er andelen kvinner som jobber deltid, en god parameter på kjønnslikestillingen i Norge, og her ser vi en veldig god utvikling. For kvinner har deltidsandelen avtatt fra om lag 40 pst. i 2013 til 35 pst. i 2020, og 90 000 flere kvinner jobber nå heltid enn i 2013. Kvinner utsettes i større grad enn menn for vold i nære relasjoner, for seksuell trakassering, voldtekt, sosial kontroll, kjønnslemlestelser og tvangsekteskap. Solberg-regjeringen prioriterte arbeidet med å forebygge og avdekke slike overgrep, bl.a. gjennom oppfølgingen av en rekke handlingsplaner på feltet. Ikke minst ble det i august lansert en ny handlingsplan mot vold i nære relasjoner. Vi vet at omfanget av vold og overgrep øker under kriser, og handlingsplanen inneholder derfor et eget kapittel om helhetlig kriseberedskap mot vold og overgrep, basert på erfaringene under koronapandemien. Likestillingsutfordringene må tas tak i allerede i ung alder, og Solberg-regjeringen satte derfor i 2018 ned UngIDag-utvalget, som fikk i oppdrag å utrede likestillingsutfordringer barn og unge møter i familien, barnehagen og skolen, på forbrukerområdet, på skjermen og i fritiden. Utvalget skulle særlig se på årsaker til kjønnsdelte utdanningsvalg og på hvilke konsekvenser den digitale hverdagen har for likestilling. Resultatet, i 2019, ble NOU-en «Jenterom, gutterom og mulighetsrom – Likestillingsutfordringer blant barn og unge». Skal vi lykkes med å nå bærekraftsmålene innen 2030, kreves det målrettet arbeid på alle områder, samtidig som det hele må ledes og koordineres for å sikre helhetsperspektivet. Jeg forventer derfor at også dagens regjering vil være framoverlent i sine prioriteringer og sitt arbeid for å nå målene. Så kan man ikke underslå at det er av stor betydning hvem som leder et slikt arbeid i et slikt kollegium.
Bærekraftsmålene er en felles arbeidsplan for å utrydde fattigdom, bekjempe ulikhet og stoppe klimaendringene. Målene skal fungere som en felles global retning for land, næringsliv og sivilsamfunn. Bærekraftsmålene skal gjøre noe med årsakene til fattigdom, ulikhet og klimaendringer. Regjeringen ønsker å knytte arbeidet med bærekraftsmålene opp mot forskning, utvikling og innovasjon. Hurdalsplattformen gir god retning for at norske bedrifter skal kunne utvikle seg og hevde seg internasjonalt, slik at vi skal kunne nå de ambisiøse klimamålene som er satt. Den offentlige sektoren må også ta inn over seg utfordringen med å sikre en effektiv og bærekraftig utvikling. Digitalisering med mål om forbedring og utvikling må skje i tett samarbeid med privat sektor. Her vil det ligge store muligheter i ny kompetanse, ny virksomhet og nye vekstnæringer som vi trenger framover for å løse våre felles framtidige oppgaver. Arbeidet med bærekraftsmål, utfordringene i offentlig sektor og ny næringsvirksomhet er et avhengighetsforhold som i seg selv bør ha kraft og energi til å drive utviklingen framover. Det er et kinderegg. Derfor er jeg glad for at nettopp regjeringen, gjennom Hurdalsplattformen, støtter opp under dette samarbeidet ved å ta bort hindre og unødvendig regelverk. Lovverket skal gjennomgås grundig med mål om å identifisere og fjerne hindringer for innovasjon og digitalisering. Regjeringen vil bidra til flere vekstbedrifter med inkubatorer, næringshager og næringsklynger og med det redusere behandlingstiden for offentlige tillatelser til næringslivet. Det aller viktigste blir å sikre et godt eierskap til utfordringene i kommunene over hele landet. Det ligger store forventninger til at kommunene skal kunne bidra i de utfordringene verden står overfor. Alle kommuner bes bruke FNs bærekraftsmål i samfunns- og arealplanlegging. Derfor er det viktig at vi etablerer en god forståelse av en felles utfordring, etablerer god samhandling og gir kommunene handlingsrom og tillit.
Først vil jeg takke interpellanten for å ta opp et viktig tema, den største oppgaven som verden står overfor – hvordan vi skal nå bærekraftsmålene innen 2030. Det er sånn med bærekraftsmålene at denne gangen gjelder det alle land, alle samfunn, og man kan ikke velge mellom hvilke bærekraftsmål man skal nå, hvis vi skal nå alle. Når det gjelder mange av disse, ligger Norge godt an, men vi har også noen der vi trenger å legge ned en stor innsats. Selv om vi skal nå alle bærekraftsmålene, er det likevel sånn at man kan si at noen ligger der som et fundament. Særlig det som dreier seg om livet på land, om livet i havet, om å stoppe klimaendringene og om rent vann, ligger som et fundament for de andre bærekraftsmålene som vi skal nå. Særlig når det gjelder målene om å stoppe klimaendringene og om livet på land, synes jeg at selv om de overordnede tekstene står i Hurdalsplattformen, er det veldig lite på tiltak. Med tanke på å redusere klimagassutslipp i Norge er det mange av de detaljene som sto i Granavolden-plattformen, som nå ikke er nevnt i Hurdalsplattformen. Når vi ser tilleggsinnstillingen som er avgitt fra regjeringen, er det kutt i både natur- og klimatiltak som forrige regjering la fram. Og når det gjelder livet på land, er det bl.a. et direkte kutt i skogvern som jeg håper ikke vil være det som Stortinget vedtar til slutt. Bærekraftsmålene må være gjennomgående i alle departementer i regjeringen og må være førende for all politikk. Samtidig er det noen områder der kommunalministeren har et større ansvar. Jeg vil særlig komme inn på det som gjelder livet på land. Nå er jeg og Venstre uenig i at plan- og bygningsloven og arealplanlegging ligger i det departementet, det burde tilbake til Klima- og miljødepartementet. Men så lenge det er der, er det det vi må forholde oss til. En av hovedutfordringene på natur i Norge er at vi har en bit-for-bit-nedbygging. Det er summen av beslutninger som skjer i kommunene, som fører til tap av natur. Da blir spørsmålet: Hva vil statsråden gjøre for bedre å håndtere dette? Vi har en avtale med EU. Med det klimamålet vi har satt med EU fram mot 2030, er vi nå en del av det europeiske målet om arealnøytralitet. Det må vi også begynne å føre en politikk for å nå. Samtidig: I forrige uke, eller uken før det, sluttet Norge seg også til at vi skal stoppe avskoging internasjonalt fram mot 2030. Det er selvfølgelig en stor innsats for å stoppe avskoging av regnskog, der har Norge en ledende rolle, men forpliktelsen ligger også i å stoppe avskoging i Norge. Vi rapporterer ganske stor avskoging – ca. 1,8 millioner tonn utslipp har vi i Norge på grunn av avskoging hvert år. Hvordan dette skal stoppes, også her, må regjeringen ha en plan for fram mot 2030. Det er også andre områder innenfor arealplanlegging. Tidligere var det oppe, dette med rent vann. Hvordan håndterer vi overvannsproblemstillingen? Her har regjeringen og tidligere regjeringer gjennom flere år jobbet med hvordan vi innfører overvannsgebyr. Jeg håper at det vedtaket nå ligger gryteklart og snart bare kan vedtas, så vi får på plass det virkemiddelet kommunene trenger, som har ligget der siden dette ble utredet for første gang tilbake i 2015. Andre områder igjen er dette med hvordan vi skal bli bedre til å ta vare på eksisterende bygningsmasse. Vi må rive mindre, bygge om og på. Men da kan det godt hende at plan- og bygningsloven også må endres, sånn at man får virkemidler til å beholde bygningsmasse – ikke bare med begrunnelse i bygningsvern, at man kan regulere til bevaring, men også hvordan man legger til rette for å beholde og ivareta bygningsmasse.[[Presidenten klubber.]] Det er et viktig arbeid – og statsråden har i seg selv en viktig rolle som statsråd i det departementet[[presidenten klubber igjen]] og for hele regjeringssamarbeidet.
Tida er ute.
Byer står for 70 pst. av verdens klimagassutslipp, og byene er i vekst. I 2050 vil 70 pst. av verdens befolkning bo i en by. Byene våre i Norge viser vei i klimapolitikken. Det som er problemet, er at staten ofte ikke lar dem innføre tiltak som bidrar til klimakutt. Skal vi lykkes i klimakampen, er vi nødt til å gjøre alt vi kan for at norske byer kutter utslipp. Hvis statsråden lurer på hva han kan gjøre for at byene våre skal kunne jobbe med bærekraftsmålene, har jeg laget en liten liste til ham. Han kan la storbyer innføre nullutslippssoner for biltrafikken. Han kan åpne pengesekken for karbonfangst og -lagring på Klemetsrud i Oslo. Han kan hjelpe til med å sikre den kriserammede, miljøvennlige og sosiale kollektivtransporten i storbyene. Han kan gjerne også slutte å bygge ut motorveier som ødelegger natur og øker biltrafikken og utslippene i byene. Han kan sørge for at pengene som staten bruker på energisparing, også kommer leietakere og dem med minst å rutte med til gode. Kommunalministeren har ansvaret for at naturen vår stadig og stykkevis blir bygget ned år for år. Naturvern kan ikke lenger være bevaring av småflekker i et voksende hav av skadet natur. Vi må slutte å bygge ned natur og begynne å reparere det som allerede er ødelagt. Hvis statsråden vil og tør, kan han bli den statsråden som bærer ansvaret for å sikre at naturen bevares over hele landet. Vi lykkes ikke i klimakampen hvis regjeringen er en «partypooper» som sier nei, nei og atter nei i møte med storbyenes ambisiøse klimapolitikk. Vi lykkes ikke i kampen for å bevare den umistelige naturen vår hvis regjeringen går inn for at naturen skal bygges ned, i stedet for å sikre naturen for framtidens generasjoner. Vi når aldri bærekraftsmålene våre hvis ikke ledende politikere tør å føre politikken vi trenger. Statsråden har en gyllen mulighet til å gjøre akkurat det, og han kan gjerne begynne med listen jeg har til ham.
Presidenten vil påpeike at «partypooper» vel ikkje er eit parlamentarisk uttrykk.
Stortingsrepresentanten Astrup ønsker svar på hvordan regjeringen har tenkt å følge opp FNs bærekraftsmål. I dag sa han i salen at det for Norges del innebærer bl.a. å hindre frafall i skolen og få flere inn i arbeidslivet. «Det er ingen enkel oppgave, og derfor synes jeg det er veldig bekymringsfullt at bærekraftsmålene knapt er nevnt i Hurdalsplattformen», har Astrup også sagt. I forrige regjerings handlingsplan for å nå bærekraftsmålene, altså Meld. St. 40 for 2020–2021, er det mange gode forslag til «mulige norske målepunkter», som det heter i meldingen. Hvorvidt regjeringen vil følge opp FNs bærekraftsmål, handler ikke om hvor ofte ordet «bærekraft» er nevnt i Hurdalsplattformen. Det handler om prioriteringer, politikkutvikling og selvsagt selve fasiten, kampen om gjennomslag, de konkrete bevilgningene på statsbudsjettene. La oss se på bærekraftsmål 4, god utdanning. Under delmål om utdanning i Meld. St. 40 for 2020–2021 foreslo forrige regjering følgende mulige mål for norsk skole: andel elever som fullfører videregående opplæring, andel personer i gruppen 18–24 år i utdanning, arbeid, ledighet eller inaktivitet og andel personer mellom 16 og 25 år som verken er i opplæring, arbeid eller har fullført og bestått videregående opplæring. I Hurdal ble vi enige om konkret politikk for å kvalifisere flere til arbeid og sånn sørge for at flere kan forsørge seg selv og sin familie. Derfor senker vi maksprisen i barnehagen for første gang siden 2013 i vårt tillegg til statsbudsjettet. Derfor styrker vi kommunerammen, sånn at kommunene kan øke bemanningen, øke kompetansen og kvaliteten i barnehagene. Hva betyr barnehage for mål om fullføring av videregående skole? Politikk virker. Stoltenberg-regjeringen startet i sin tid forsøk med gratis kjernetid i barnehager i utvalgte Oslo-bydeler fra 2006. 4- og 5-åringer i utvalgte bydeler med høy andel minoriteter fikk tilbud om 20 timer gratis kjernetid i uken. Nå har forskere fulgt disse barna over tid og funnet flere positive resultater når elevene har tatt nasjonale prøver på 8. trinn. Disse elevene har oppnådd bedre mestring på den nasjonale leseprøven. Barn i familier med lav inntekt hvor mor ikke jobber, ser ut til å ha størst utbytte av gratis kjernetid, med tanke på både lese- og regneferdighetene på 8. trinn, og gutter har aller størst utbytte når det gjelder lesing. Politikk virker – se bare på hva vi har fått til i byrådet i Oslo. De siste årene har elevene i Oslo fått bedre avgangskarakterer både på ungdomsskolen og i videregående opplæring. Flere ungdommer søker seg til yrkesfag, og flere elever fullfører og består skoleløpet. Dette er resultater i Osloskolen som taler for seg. Listen er lang, og jeg kunne bare fortsatt å ramse opp gode grep fra vår regjering, som f.eks. klimabudsjett som styringsverktøy. Alle sektorer skal få utslippsmål, og vi skal begynne med klimabudsjettering, et årlig, forpliktende budsjett for utslipp av klimagasser, som del av det ordinære statsbudsjettet. Slik skal klima og natur legge føringer for den øvrige politikken. Nå blir det alvor. Det nytter å gå foran og bane vei for ny politikk, men det krever mot og vilje til å bruke penger for å følge opp, ikke bare fagre ord i en stortingsmelding.
Norge har egentlig alle forutsetninger for å nå bærekraftsmålene på god helse og livskvalitet innen 2030. Vi har en god offentlig helsetjeneste, det er trygt å være gravid, det er trygt å føde barn, og det er trygt å bli født. Levealderen går opp, alvorlige sykdommer går ned. Vi har en befolkning som for det meste følger vaksinasjonsprogrammer, vi blir ikke alvorlig syke av vannet fra springen, og vi er stort sett ganske friske. Men på noen områder gjør Norge det ganske dårlig, og på disse områdene gjør ikke den nye regjeringen nok. I fjor døde 324 mennesker av overdose i Norge. Det er det høyeste tallet siden 2001, og Norge er fortsatt på europatoppen i overdosedødsfall, og det i et land med universell helsehjelp til alle. I fjor hadde Stortinget og Arbeiderpartiet tidenes mulighet til å stoppe stigmatisering og straffeforfølgelse av mennesker med en avhengighet, men de valgte å stemme ned rusreformen i Stortinget. I Hurdalsplattformen står det at rusavhengige skal slippe straff. Men det blir dobbelt feil når kun rusavhengige skal få den hjelpen. For det første kan man spørre seg hvordan regjeringen har tenkt å finne ut hvem som er rusavhengig nok og verdig nok deres hjelp. Hvordan har de tenkt å klare det uten samtidig å stigmatisere rusavhengige enda mer? Det er jeg spent på. Det er ikke noen god, human eller spesielt ålreit løsning hvis rusavhengige skal måtte få en slags erklæring på at de er rusavhengige nok, av fastlegen sin. Det er dessuten å flytte domstolene våre inn på legekontoret. For det andre bryter det med likhetsprinsippene i rettsstaten vår dersom vi skal skille på hvem som får straff, og hvem som får hjelp, på denne måten. I tillegg er det feil å tro at en avkriminalisering gjør at terskelen for unge mennesker til å prøve narkotika går ned. Man tror kanskje at den terskelen er høy i dag, men det viser tallene oss at den ikke er. Noen land som har avkriminalisert, har fått lavere bruk. Noen har fått økt bruk. Da Sverige innførte strengere straffer for cannabis i 1997, for å avskrekke, gikk ikke tallene blant ungdom ned. De har snarere gått den helt andre veien, i år etter år etter år, og det er oppover. Det eneste vi egentlig oppnår med å straffe disse ungdommene, er at vi gjør dem til kriminelle. Vi gjør det vanskeligere for dem å få seg jobb. Vi gjør det vanskelig for dem å beholde førerkortet, vanskelig å fortelle noen om problemene sine, vanskelig å ringe nødetater når noe alvorlig har skjedd på fest. Ja, det viser seg til og med at vi øker sjansen for at de får en kriminell løpebane, ved å kriminalisere det de gjør. Jeg tror at vi kan nå bærekraftsmålene på helse, men narkotikapolitikken vår må endres. Vi må ha en narkotikapolitikk som baserer seg på kunnskap og på menneskerettigheter, og akkurat nå er ikke regjeringen villig til å basere politikken sin på noen av delene. De baserer den ikke på kunnskap når de føler seg fram til at vi skal ha strenge straffer for narkotikalovbrudd, når de tror at det gjør noe med unges holdning til å røyke hasj, og når de mistenker at det sender et signal. De føler seg fram til en politikk som får alvorlige konsekvenser for noen av dem som aller mest hadde trengt en ny politikk, for å få slutt på stigma, få forståelse, likeverd og respekt. Det finnes ikke empiri for å si at å avkriminalisere gjør at ungdom bruker mer narkotika. I et liberalt demokrati burde bevisbyrden ligge hos dem som vil straffe noen for å gjøre samfunnet bedre, men da må regjeringen forklare oss hvordan det å straffe enkeltmennesker gjør samfunnet til et bedre sted for oss alle. Da holder det ikke å føle at det er det rette å gjøre. Jeg tror at når vi kommer til 2030, har også Arbeiderpartiet skjønt dette. Senterpartiet er jeg litt mer tvilende til, men jeg håper at et tilnærmet enstemmig storting en dag kommer til å vedta en rusreform der vi går bort fra å straffe folk, og heller tilbyr hjelp. Problemet er at mens vi venter på det flertallet, er det flere som blir stigmatisert, flere som blir straffeforfulgt for avhengighet, eller for sikkerhets skyld. Og mens vi venter, vil vi ha flere som ikke tør å be om hjelp når de virkelig trenger det.
I debatten om bærekraftsmålene burde kommunene være helt sentrale. Kommunenes rolle kommer for så vidt fram i stortingsmeldingen om bærekraftsmålene, som Solberg-regjeringen la fram i juni i år. Hele 273 ganger er ordet «kommune» nevnt i Solberg-regjeringens egen stortingsmelding. En rekke bærekraftsmål knytter seg til tjenestene som kommunene har et viktig ansvar for. Dette gjelder bl.a. innen helse, utdanning, vann og avløp, lokal transport og arealplanlegging. Heldigvis har vi stor grad av lokal forvaltning på disse områdene. Med all fokuseringen på kommunene i lys av bærekraftsmålene skulle man tro at Solberg-regjeringen valgte å spille på lag med kommunene, finansiere kommunene på en god måte, tro på det lokale folkestyret. Dessverre ble det motsatt. Forrige regjerings politikk overfor kommunene ble preget av tvang og for dårlig finansiering, og i de sammenslåtte kommunene vokste byråkratiet fort. På fire år vokste byråkratiet i de sammenslåtte kommunene med 12,5 pst. Dette er penger som ellers kunne blitt brukt på helse, utdanning og lokal utvikling. De pengene går nå til flere og høyere lønte stillinger i kommuneadministrasjonen. Dagens regjering vil snu utviklingen. Vi vil satse på lokalt folkestyre, satse på alle som jobber i kommunene, ikke minst sørge for god finansiering av alle våre felles velferdstjenester. Tiden for overkjøring av lokalsamfunnene er over. Lokalsamfunnene skal bestemme mer selv, folk skal få mer innflytelse og være stolt av egen hjemplass. Ikke minst vil regjeringen gjennomføre en tillitsreform i offentlig sektor: mer tillit til lærerne, mer tillit til sykepleierne, til renholderne og til fastlegene – mer tillit til dem som utgjør ryggraden i velferdsstaten. Det blir slutt på sentraliserende reformer som skaper store enheter med lang avstand fra dem som tar beslutningene, til dem som faktisk står i klasserommet eller på sykehjemmet for å utføre jobben. Ved å lytte til dem som har skoa på, skaper vi et bedre helsetilbud, vi løfter skolene, skaper bærekraftige byer og lokalsamfunn, nettopp mye av det som løftes fram i bærekraftsmålene. Regjeringens satsing på kommunene og hver eneste person som jobber der, er en forutsetning for Norges oppfyllelse av bærekraftsmålene. Så la jeg merke til at Miljøpartiet De Grønnes representant rådet statsråden til å innføre flere nullutslippssoner. Det vil jeg gjerne gi en liten kommentar til. Jeg vil anbefale alle å lese Lasse Fridstrøms innlegg i Aftenposten for noen uker siden. Der slår han fast at nullutslippssoner er svaret på gårsdagens miljøproblem. Representanten Sigbjørn Gjelsvik spurte forrige regjering om det ville være bra for miljøet om man innførte nullutslippssoner, om flere byttet ut sin bensin- eller dieselbil med en ny elbil. Han fikk ikke svar på det. Så å innføre nullutslippssoner vil ikke være svaret verken på å nå bærekraftsmålene eller på andre utfordringer.
Representanten Astrup stilte eit svært viktig spørsmål til statsråden i sin interpellasjon. Det trengst verkeleg ein skikkeleg debatt og konkrete planar for korleis ein skal utvikle ein heilskapleg politikk som gjev ei meir berekraftig framtid, og det hastar. Det hastar fordi vi har både ei naturkrise, ei klimakrise og ei forskjellskrise i vår tid. Klimaendringane rammar hardast dei med minst resursar til å tilpasse seg, både nasjonalt og globalt. Vi er gjennom forbruksmønsteret vårt eit av dei landa som påverkar mest – i negativ retning – moglegheitene andre land har til å nå sine klimamål. I Parisavtalen tek vi mål av oss til å kutte halvparten av utsleppa innan 2030 og bli klimanøytrale innan 2050, men dette må skje utan at vi sender rekninga til naturen og taper endå meir biologisk mangfald. I 2010 forplikta 190 land seg til 20 mål som skulle innfriast innan 2020, for å redde det biologiske mangfaldet. FN-rapporten Global Biodiversity Outlook 5 konkluderte hausten 2020 med at ingen av måla var nådd frå møtet i Aichi i Japan ti år tidlegare. Det gjeld også Noreg. Trass i tilslutning til Aichi-måla og oppretting av Havpanelet, som den førre regjeringa skal ha stor ære for å ha teke initiativ til, nådde vi ikkje måla. I sin visjon for 2050 er det biologiske mangfaldet verdsett, bevart, restaurert og berekraftig brukt på ein måte som vedlikeheld økosystema, opprettheld ein sunn planet og gjev livsviktige gode til alle menneske. Det var visjonen i Aichi-måla, men 50 pst. av økosystema har blitt øydelagt dei siste 50 åra, og dei fem viktigaste grunnane er menneskeskapte . Eg har sett det på nært hald – sjøfuglen som blei borte, beitemarkane som gror igjen. Det blir forska på, og vi forstår meir og meir av samspelet i økosystema sjøfuglane er avhengige av, på sjø og land. Sjøfugl er ein viktig indikator på kva som skjer med miljøet. Med over 40 pst. bestandsnedgang, og for somme artar meir, håpar eg at handlingsplanen for sjøfugl, som blei varsla for fleire år sidan, snart kjem på bordet. Arealendring, overutnytting og klimaendring er dei tre viktigaste årsakene til tap av artsmangfaldet. Sidan arealbruksendring har så stor påverknad, er det også mykje av nøkkelen for å snu utviklinga i måten vi forvaltar og bruker areal på, på både sjø og land. I tillegg til nasjonale og regionale verneplanar har kommunane ei nøkkelrolle i arealforvaltinga. Plan- og bygningslova og kommuneplanane er det viktigaste verktøyet vi har for å snu den negative utviklinga. Berekraftsmåla til FN peikar meir og meir på ei heilskapleg, økosystembasert forvalting, på både land og hav, der vi ser mennesket som ein del av det økosystemet. Digitale verktøy sprengjer stadig grenser for korleis vi kan arbeide med planlegging og integrering av økosystema i areal-, energi- og miljøplanlegging, både i byen og på landet, og det blir samarbeidd på tvers av landegrensene for å lære av kvarandre. Dette gjev håp. Eg er veldig nysgjerrig på kva for tiltak statsråden har tenkt å setje i verk for at kommunane skal nå nasjonale mål for biologisk mangfald og berekraft, no når ramma for all politikk skal vere natur og klima. All endring skjer lokalt – om det er beitedyra som blir borte, om det blir bygd eit bustadfelt der det er eit verdifullt grøntareal, eller ein motorveg tvers over våtmarka. Nasjonale, regionale og kommunale planar må alle ta meir omsyn til naturverdiane. Alle arealendringar skjer i ein kommune. Ingenting er globalt utan at det er lokalt, og ingenting er lokalt utan at det er globalt. Kommunane har ansvaret for å forvalte landområda og den nære kystlinja, og eg meiner at det er essensielt å setje oss mål om å få fullført kartlegging av naturtypar som kommunane rår over. Slike økologiske grunnkart vil kunne spare forvaltinga enormt i og med at ein ville vite, tidleg i alle prosessar der ein utarbeider kommuneplanar, verdien areala har for biologisk mangfald[[presidenten klubbar]] [[presidenten klubbar igjen]] på vårt siste møte, skal vi ha nådd måla våre.
Taletiden er ute.
Som representant i næringskomiteen blir eg nesten litt overvelda, for komiteen vår er på mange måtar involvert i alle dei 17 berekraftsmåla. For oss er det med andre ord berre å brette opp ermene. For at verda skal nå berekraftsmåla innan 2030, må alle delar av samfunnet bidra. I praksis vil det seie at ein som innbyggjar, politikar, bedriftsleiar eller samfunnsaktør heile tida må spørje seg om dei aktivitetane, vedtaka, prosjekta eller produksjonane ein set i verk, bidrar til sosial, miljømessig eller økonomisk berekraft. Alle dei tre dimensjonane er like viktige og faktisk òg gjensidig avhengige av kvarandre. Heldigvis har vi i Noreg gode føresetnader for å nå berekraftsmåla. Vi har demokratiske institusjonar, eit velfungerande rettsvesen, høgt inntektsnivå, gode offentlege tenester og små forskjellar mellom folk og regionar. Det aukar sjansane for å lykkast. Det same gjer at den generelle tilliten i landet vårt er høg. I åra framover står Noreg likevel overfor ei rekkje sosiale, klima- og miljømessige og økonomiske utfordringar. Ein viktig føresetnad for å lykkast er at verdiar blir skapte, og at folk har ein jobb å gå til. Det gjev oss velferd, fremjar likestilling og bidrar til vekst og god helse. Ifølgje rapporten «Better Business, Better World» kan berekraftsmåla i seg sjølv utløyse ein marknad på 12 000 mrd. dollar og skape 380 millionar nye jobbar fram mot 2030. FN-måla vil altså trenge eit godt og sterkt næringsliv for å lykkast, samtidig som bedriftene våre vil få nye moglegheiter til å skape arbeidsplassar og verdiar. OECD har på si side nyleg rekna ut at det vil vere nødvendig med opp mot 4 200 mrd. dollar i investeringar i utviklingsland for å nå berekraftsmåla innan 2030, bl.a. fordi finansieringsgapet har auka som følgje av koronapandemien. FNs berekraftsmål kviler med andre ord på ein føresetnad om at vi er heilt avhengige av økonomisk vekst og privat verdiskaping. Vi må med andre ord ha både menneske og pengar i arbeid for å greie å nå måla. Det er det fagleg einigheit om internasjonalt, og det bør såleis vere eit tankekors for dei representantar og parti som stadig ønskjer høgare skattlegging, meir statleg styring og færre private initiativ. Ein av hovudstrategiane for å nå berekraftsmåla innan 2030 må difor vere å skape fleire arbeidsplassar, inkludere fleire i arbeidslivet og gjere det vi kan for å sikre økonomisk vekst i åra som kjem – og bedriftene er med. Vi ser at stadig fleire bedrifter legg berekraftsmåla til grunn for arbeidet sitt, og stadig fleire verksemder ser potensialet i å tenkje berekraftig. Ved hjelp av kapital, innovasjonsevne og kompetansen i privat sektor ser vi at det meir og meir blir utvikla nye, grøne løysingar for framtida. Det er òg heilt nødvendig i møte med klima- og miljøutfordringane. Solberg-regjeringa sette i verk fleire tiltak for å forenkle tilgangen til risikokapital og kompetente investeringar i tråd med politikken vår. Det gav resultat: Vi styrkte innsatsen for næringsretta forsking og innovasjon, og vi støtta fleire store og viktige miljøprosjekt. Langskip kan vere eit eksempel på det. Investeringar i forsking og innovasjon er heilt grunnleggjande dersom vi skal nå berekraftsmåla. Då trengst staten som støttespelar, tilretteleggjar og samarbeidspartnar. Derimot er det mindre behov for ein stat som vil vere næringsaktør og ein eigen konkurrent til bedriftene våre. Som politikar med særleg ansvar for fiskeri og havbruk er eg òg oppteken av berekraftsmåla som er knytte til livet i havet. Noreg er avhengig av å kunne hauste frå eit reint og rikt hav. Verdiskapinga i dag og i framtida byggjer på ein god miljøtilstand og eit rikt naturmangfald i kyst- og havområda i Noreg og ei forsvarleg og berekraftig forvalting av dei marine resursane. Noreg er verdas nest største eksportør av sjømat etter Kina. Dette er det mange grunnar til, ikkje minst ei fiskeri- og havbruksnæring som ligg fremst i verda på nær sagt alle område. I vår samanheng er det likevel naturleg å peike på at vi har eit omfattande og moderne forvaltingssystem for berekraftig fiskeri og havbruk. Fiskeriforvalting føreset forsking, rådgjeving, overvaking av resursuttak og etterleving av regelverk. Kvotefastsetjingar og andre reguleringar må respekterast og dokumenterast i ein påliteleg resursrekneskap. Noreg deler 90 pst. av dei kommersielle fiskeribestandane med andre kyststatar. Havrettskonvensjonen krev samarbeid om delte bestandar, og dette pregar også den nasjonale forvaltinga. Det er viktig at dette blir vareteke og styrkt i framtida. Næringslivet vårt er ein nøkkel til å nå berekraftsmåla til FN. Skal bedriftene våre greie å fylle denne rolla, må vi gje dei gode og føreseielege rammevilkår. Høgre har lange tradisjonar for å leggje til rette for at næringslivet vårt kan vekse, styrkje og utvikle seg og skape verdiar og arbeidsplassar – det vil vi også gjere i framtida.
For noen uker siden ble den nye regjeringens plattform lagt fram, og den nye regjeringserklæringen har møtt berettiget kritikk for ikke å presentere sine løsninger for byene. Derfor er det relevant å minne om bærekraftsmål nr. 11, bærekraftige byer og lokalsamfunn. Med Høyre i regjering har vi vist at vi tar disse målene på alvor – gjennom åtte år sammen med våre partnere på borgerlig side. Det finnes nesten ingen politiske felt som ikke angår en by eller et lokalsamfunn. Like fullt er det et faktum at noen utfordringer er særlig sterke i de største byene, og det er oppsiktsvekkende at levekårsutfordringer i byene er lite berørt i Hurdalsplattformen. Byene har større sosiale utfordringer, men de har også en større evne til å møte disse utfordringene. Da trenger de politikere som spiller på lag med dem. Også i opposisjon vil Høyre være garantisten for en politikk som utjevner sosiale forskjeller og gir innbyggerne muligheter til å leve et godt liv, uansett hvilken bakgrunn man har. Jeg skulle ønske at bl.a. arbeids- og sosialministeren hadde vært her i dag for å snakke om dette. Bærekraftig utvikling av byene og byregionene er avgjørende for at vi skal kunne løse de globale og lokale klimautfordringene. Den klart største utslippskilden i norske byer er transportsektoren. Derfor har vi ønsket å satse på byvekstavtaler mens vi har sittet i regjering, og det vil vi også gjøre i opposisjon. Jeg skulle ønske at klimaministeren og samferdselsministeren var her i dag for å belyse disse emnene. En helhetlig arealplanlegging er en viktig forutsetning for regional vekst. Det må være en sammenheng mellom hvor vei og bane bygges, og hvor det bygges boliger og næringsliv. Både store og omkringliggende kommuner kan tenke stort sammen – eller fortsette å tenke smått hver for seg. Riktignok er kommunalministeren til stede i dag for å snakke om noe av dette, men jeg skulle ønske næringsministeren også kunne vært til stede for å snakke om disse tingene. Arven etter den forrige rød-grønne regjeringen var et stort etterslep i boligbyggingen, overstyring av lokaldemokratiet i byggesaker og at altfor mange sto utenfor i boligmarkedet. Vi startet snuoperasjonen, og i opposisjon vil Høyre fortsette å jobbe for å forenkle plan- og bygningsloven, for å legge bedre til rette for boligbygging, nærings- og samfunnsutvikling og for å gi et større rom for lokalt selvstyre. For første gang på mange år ser vi at pilene for igangsetting av nye boliger peker oppover, og vi skal gjøre vårt for at trykket holdes oppe. I åtteårsperioden 2012–2020, altså for det meste under den forrige regjeringens periode, ble antall bostedsløse nesten halvert, noe som betyr at det aldri har vært så få bostedsløse i Norge. Samtidig er det fortsatt over 3 000 mennesker som er bostedsløse, og mange som sliter med å komme inn på boligmarkedet. Det er et politisk ansvar å hjelpe vanskeligstilte med å komme seg inn på boligmarkedet. Ustabile boforhold og stadig flytting går ut over barna, som må bytte skole og skifte omgangskrets. Jeg skulle ønske vi hadde en kunnskapsminister her i dag, som kunne snakket litt om de tingene – hva det betyr for særlig de sårbare barna fra disse familiene. For å hjelpe de vanskeligstilte inn på boligmarkedet har Husbanken en veldig viktig rolle. Siden 2013 har over 50 000 mennesker fått 50 mrd. kr i startlån fra Husbanken, noe som har bidratt til en mer stabil hverdag. Det finnes også flere andre viktige virkemidler for å få folk inn på boligmarkedet, bl.a. leie-til-eie-modeller, som Høyre i regjering sto i bresjen for å få testet ut i flest mulig kommuner, en målrettet BSU-ordning – som jeg noterer meg at Hurdalsplattformen ikke akkurat støtter opp under – til personer som ikke eier bolig, og nye og enklere løsninger for å tildele kommunale boliger. Da snakker jeg ikke om SVs tredje boligsektor, som jeg mistenker at etter hvert vil bli tvangspåført den nye regjeringen, men vi får vente og se. Jeg håper Støre-regjeringen vil fortsette å prioritere innsatsen Solberg-regjeringen har hatt for dem som sliter i boligmarkedet. Jeg håper derfor statsråden – nå er det bare én statsråd her i dag, så jeg vil si «statsråden» – kan si noe mer om hvordan vi kan bidra til raskere boligbygging i pressområdene, bidra til å utjevne sosiale forskjeller, sørge for at vi fortsatt har en sosial boligpolitikk, og for at barn får gode oppvekstvilkår.
FNs bærekraftsmål nr. 6 innebærer å sikre «tilgang til vann og gode sanitærforhold for alle». For å oppfylle dette målet er det en forutsetning at vi har et godt ledningsnett, trygge vannkilder og reservevann. I Norge har vi nå manglende reservekapasitet på rent drikkevann i en rekke kommuner, og uten en god alternativ forsyning kan det oppstå kritisk vannmangel hos befolkningen. I tillegg har flere små vannverk gjenstående arbeid med å sikre den hygieniske kvaliteten, samtidig som dårlige ledningsnett resulterer i store lekkasjer, der opptil 60 pst. av vannet aldri når fram til abonnentene. Det betyr at risikoen for drikkevannsrelatert sykdom øker, og kostnaden for oppgradering er stor. I henhold til SSBs statistikk er den gjennomsnittlige årlige ledningsfornyelsen på bare 0,7 pst. Det betyr at nye ledninger vil ligge i 140 år før de skiftes ut med dagens tempo. Oppgraderingsbehovet for å nå tilstandskarakter 4 er beregnet til 250 mrd. kr for vannledningsnettet og 320 mrd. kr for avløpsnettet, altså totalt 570 mrd. kr. Dette er kostnader som er underlagt selvkostområdet, dvs. at kostnadene skal bæres av abonnentene i form av økte gebyrer for vanlige folk. Fordelt på landets innbyggere vil investeringsbehovet innebære gebyrer på over 100 000 kr per innbygger, store og små. Kostnadene til utbedringer i små kommuner med lav befolkningstetthet kan være betydelig høyere per innbygger. Det er i utgangspunktet tre mulige tilnærminger til denne store utfordringen. Første alternativ er at kommunene fortsetter dagens utskiftingstakt, som altså innebærer 140 års levetid på vannledningen. Andre alternativ er å gjennomføre et løft på ledningsnettet og lempe kostnadene over på innbyggerne. Enten det finansieres gjennom økte kommunale gebyrer eller over skatteseddelen, er det den samme lommeboken pengene kommer fra. 100 000 kr per innbygger er mye for vanlige folk. Et tredje alternativ er å redusere kostnadene for å oppnå en tilfredsstillende vannkvalitet for innbyggerne og en nødvendig fornyelse av vannledningsnettet. Dette er det mest krevende alternativet, men det er verdt å undersøke hvilke muligheter det er for å bygge smartere og mindre byråkratisk, og hvordan reguleringene kan fokusere på god og bærekraftig vannkvalitet framfor på byggemetoder. Vi har ca. 1 600 vannverk i Norge, hvorav ca. 1 100 er i kommunalt eller interkommunalt eie. Vi har 356 kommuner, med ulike krav til entreprenørene som skal legge rør i bakken. Det kan tenkes at det er strukturelle forhold som hindrer fornyelse og innovasjon i vannforsyningen. Jeg må understreke at store kommuner ikke nødvendigvis er svaret her. Landets største kommune, Oslo, bygger i disse dager ny reservevannforsyning. I sommer har det kommet kostnadsøkninger på først 5 mrd. kr og deretter ytterligere 7 mrd. kr. Dette prosjektet understreker mer enn noe annet at det må jobbes smartere med å finne innovative løsninger på både vannforsyning og beredskapen i vannforsyningen til innbyggerne. Dette er ikke noe som hvert enkelt av landets 1 600 vannverk kan forventes å komme opp med uten videre. Regjeringen Solberg satte derfor i gang en mulighetsstudie for å synliggjøre effektiviseringspotensialet i vann- og avløpssektoren og samfunnsøkonomiske effekter. Det vil være viktig at denne mulighetsstudien følges opp av regjeringen Støre når rapporten om kort tid foreligger, slik at innbyggerne kan få en trygg og bærekraftig vannforsyning til en overkommelig kostnad.
Bærekraftsmålene engasjerer bredt. Det viser denne debatten. Men det er ikke bare i denne sal bærekraftsmålene står sentralt. I økende grad ser vi hvordan samfunnsinstitusjoner og bedrifter nå tydeliggjør hvordan de bidrar til å oppfylle bærekraftsmålene. Med andre ord: Bærekraftsmålene setter en retning. Så er jeg enig med dem som sier at det ikke er tilstrekkelig med fagre ord, enten det er i stortingsmeldinger eller i plattformer. Det er innholdet i politikken og de tiltakene vi iverksetter, som er avgjørende. Et av de viktige bærekraftsmålene, fordi det er så avgjørende for så mye, er nettopp utdanning. Utdanning er nøkkelen til både sosial og økonomisk bærekraft, og det er også helt avgjørende for at vi skal nå Paris-målene og de miljømessige målene. En god utdanning bidrar til at man kan klare seg selv på egen inntekt, delta og bidra i arbeidslivet, men det er også avgjørende for vår felles velferd at flest mulig kommer ut i jobb. Her er også min bekymring, og en av årsakene til at interpellasjonen ble reist, nettopp at vi er usikre på regjeringens retning og tiltak. Jeg er glad for at statsråden i sitt innlegg sier at det er viktig å redusere frafall, men regjeringen har ikke noe mål for hvor mange som skal fullføre. Regjeringen er derimot tydelig på hvilke virkemidler i skolen som skal svekkes, hvilke kompetansetiltak som skal reduseres. Jeg er enig med representanten Gåsemyr Staalesen i at det er fint med billigere barnehager, og det er hyggelig for folk i alle lønnsklasser å betale noe mindre. Men det er den politikken som Solberg-regjeringen gjennomførte, som har vært målrettet mot lavinntektsfamilier, med gratis kjernetid, med lavere foreldrebetaling for lavinntektsfamiliene, med den felles innsatsen vi har hatt med storbyene på de levekårsutsatte områdene, som virkelig har bidratt til at vi har fått en del av de marginaliserte gruppene også inn i barnehage. Det er jeg enig i er viktig. Det er viktig å styrke pedagogtettheten i barnehagen. Jeg er glad for at den nye regjeringen derfor følger opp den forrige regjeringens politikk på dette området, men bekymringen vår knytter seg til at man senker kompetansekravene til lærerne, at regjeringen ikke sier et ord om grunnleggende ferdigheter, hvor viktig det er med tidlig innsats og intensiv opplæring, at man tar til orde for å svekke fraværsgrensen, og at man også nå fjerner firerkravet for å komme inn på lærerutdanningen. Det er disse konkrete tiltakene som vi vet virker, som har bidratt til at vi har gått fra at en av fire faller ut, til at åtte av ti faktisk gjennomfører. Så min bekymring med den nye regjeringen innenfor utdanningsområdet er ikke mangelen på fagre ord, men at man svekker de tiltakene som vi vet virker for å få flere til å delta og bidra og flere til å fullføre videregående skole. Regjeringen Solberg flyttet også integreringsområdet til Kunnskapsdepartementet. Det gjorde man – igjen – fordi kunnskap er nøkkelen, språk er nøkkelen, utdanning er nøkkelen til god integrering. Jeg registrerer at den nye regjeringen har flyttet integreringsområdet over til Arbeids- og sosialdepartementet. Min bekymring er at det er flyttet til et departement som ikke har de virkemidlene som Kunnskapsdepartementet hadde nettopp for å bidra til god integreringspolitikk. Vi ser at skolen lykkes. Mange ungdommer med innvandrerbakgrunn gjør en imponerende sosial reise gjennom utdanningssystemet. De er blant de gruppene som løfter seg mest i utdanning, og ikke minst innenfor høyere utdanning ser vi at unge mennesker med innvandrerbakgrunn gjør det imponerende bra. La dette være en bekymringsmelding fra meg når det gjelder både regjeringens konkrete politikk på utdanningsområdet og også en mulig svekkelse av innsatsen på integreringsområdet, når det nå er flyttet fra Kunnskapsdepartementet.
Vi har alle et ansvar for å bidra til en bedre og mer bærekraftig verden. Med Høyre i regjering og Erna Solberg som statsminister var Norge derfor i front for å få vedtatt og gjennomført bærekraftsmålene. For å nå målene må vi handle globalt, men også lokalt og nasjonalt, og som interpellanten viser til, må vi jobbe sammen på tvers av samfunnsområder. Også innenfor arbeids- og sosialområdet kan vi gjøre vårt, for bærekraftsmål 8 handler nettopp om å fremme varig, inkluderende og bærekraftig økonomisk vekst, full sysselsetting og anstendig arbeid for alle. Jeg synes FN-sambandet selv sier det glimrende: «For å utrydde fattigdom og bekjempe ulikhet i verden må alle ha jobber. For at det skal kunne skje må vi skape en rettferdig økonomisk vekst og nye arbeidsplasser. Det betyr at vi må inkludere de unge i arbeidsmarkedet, sørge for fast og trygt arbeidsliv, legge til rette å få flere kvinner i arbeid og redusere uformell og svart arbeid.» Det er som å lese Høyres program. For å ta det første først: Først må jobbene skapes. Vi må ha en politikk der vi legger til rette. Da er det som Arbeiderpartiet og Senterpartiet nå foreslår, feil vei å gå: skattesmell for næringslivet, kutt i riksveier og det å barbere ned Nysnø Klimainvesteringer sine investeringer i bærekraftige jobber med 400 mill. kr. Da må vi heller, som Høyre foreslår, gjøre det enklere å starte og jobbe i gründerbedrift, fikse konkurransedyktig skatt, gode veier, og fikse satsing på forskning og innovasjon. For å nå bærekraftsmålene må vi for det andre hjelpe inn dem som nå står utenfor og banker på døren til arbeidslivet. Derfor må staten gå foran i inkluderingsdugnaden og oppfylle målet om at minst 5 pst. av alle nyansatte skal ha hull i CV-en eller være medmennesker med funksjonsnedsettelser. Derfor må vi ha en aktivitetsplikt og -rett for sosialhjelpsmottakere, slik at de får den oppfølgingen de fortjener, for å holde seg i aktivitet og bli forberedt på å komme tilbake til jobb. Derfor la Høyre fram en egen stortingsmelding, Ingen utenfor, med flere konkrete tiltak for å inkludere flere i arbeids- og samfunnslivet. Det var til stor overraskelse da Arbeiderpartiet og Senterpartiet valgte å skrote og trekke tilbake den meldingen. Det er bare et tydelig signal om at det ikke bare er fylkessammenslåinger som skal reverseres, men også tiltak for å få flere i jobb og nå bærekraftsmålene. De som står utenfor og vil inn i arbeidslivet, har ikke tid til å vente på at den nye regjeringen skal somle på vakt. De trenger tiltakene nå. I tillegg til å skape jobber og inkludere flere handler bærekraftsmålet om anstendig arbeid, for det tredje om å få mindre ufrivillig deltid og mer heltid. Høyre styrket fortrinnsretten til hele stillinger, og vi ser resultatene. Deltiden blant kvinner har gått ned, og heltiden har gått opp. Det er nå 90 000 flere heltidssysselsatte kvinner enn da vi tok over i 2013, og denne utviklingen må fortsette. For det fjerde må vi sikre et anstendig arbeid til alle også gjennom å ta opp hanskene mot arbeidslivskriminaliteten. Med Høyre ble sanksjonene mot de kriminelle hardere, kontrollene hyppigere og informasjonsdelingen mellom politiet, Arbeidstilsynet og de som skulle ta knekken på de kriminelle, bedre. De som ikke følger reglene, må skjerpe seg, og de som ikke skjerper seg, skal bort. Med Høyre skal vi bidra i dugnaden for anstendig arbeid og økonomisk vekst om vi så må trekke regjeringen med oss. Det skal vi gjøre fordi verden trenger det, og fordi bærekraftsmålene skal nås.
La meg starte med å avlegge representanten Sandtrøen en visitt. Representanten tok opp kommuneøkonomien og arven etter den borgerlige regjeringen, og da kan det være verdt å minne om hvilket utgangspunkt vi hadde da regjeringen tok over for åtte år siden. Da var det 46 kommuner på ROBEK-listen, nå er det 17. Da hadde kommunesektoren 30 mrd. kr på bok, nå har de 70 mrd. kr på bok. Og bare i år får kommunesektoren tilført 3,2 mrd. kr i ekstra skatteinntekter som de får beholde inn i 2022. Det kommer i tillegg til de 5,9 mrd. kr som det er anslått at skatteinntektene øker med i 2021, som ikke var forutsett, og som kommunene da beholder i år, og som selvfølgelig gir dem et bedre utgangspunkt for neste år. Det er ikke riktig at byråkratiet vokste som følge av vår politikk. Det var rød-grønne kommuner, forut for kommunesammenslåinger – stort sett de største byene – som økte byråkratiet sitt, og det skal bli spennende å følge med på hvordan utviklingen i sentraladministrasjonen blir når det gjelder antall ansatte, hvis det er dette representanten er opptatt av. Så vil jeg gjerne få lov til å takke for en debatt som viser bredden og kompleksiteten i arbeidet med å nå bærekraftsmålene. Og når da statsråden poengterer at jeg er opptatt av hvem som leder hva, og hvem som svarer på hva – vel, det er nettopp derfor jeg er opptatt av hvem som svarer på hva, og hvem som leder hva. Det er viktig for arbeidet med bærekraftsmålene at det er forankret helt til topps. Også vi hadde en diskusjon om det var undertegnede eller statsministeren som skulle lede det nasjonale forumet for bærekraftsmålene, og vi falt ned på at det måtte bli statsminister Erna Solberg. At statsminister Støre da velger å si nei til dette, sier også noe om hans manglende engasjement for dette området. Og når statsministeren bestemmer at statsråd Gram skal svare på vegne av 16 statsråder når det ligger langt utenfor statsrådens konstitusjonelle ansvarsområde å gjøre det, sier det også noe om statsministerens personlige engasjement for dette. Derfor er det viktig. Skal vi lykkes med å ha lederskap fra toppen, må hver enkelt statsråd ta ansvar for sin oppgave for å bidra til at vi når målene innen 2030. Jeg er glad for at dette nasjonale forumet videreføres, og jeg ønsker statsråden lykke til med det arbeidet han nå skal gjøre. Det er mange gode grunner til at norsk forvaltning er organisert slik den er. Stort sett handler det om å kunne plassere tydelig ansvar på toppen. Men koordineringsansvaret som statsråden har, kommer til å bli særdeles viktig for at man får til nettopp de tverrfaglige, tverrdepartementale, tverrsektorielle løsningene som skal til for å nå bærekraftsmålene innen 2030. Jeg vet at statsråden selv har et engasjement for dette, men mitt forsøk nå med denne interpellasjonen handlet om å gi statsråden litt drahjelp til også å engasjere de øvrige statsrådene i dette arbeidet – sørge for at han ikke blir ensom, men at det rett og slett blir et kollegium som drar lasset. Og jeg skal gi statsråden en liten pins på vei ned, som en påminnelse om det ansvaret som nå påhviler ham som ansvarlig for koordinering av bærekraftsmålene.
Da er det pins-overrekkelse i Stortinget.
Jeg hadde tydeligvis på meg feil dressjakke i dag, så pinsen jeg hadde på den andre, fikk jeg ikke med meg hit i dag. La meg aller først få takke for interpellantens omtanke og forsøk på drahjelp. Vi får ta med oss det vi kan. Så skal jeg takke for interpellasjonen og debatten. Det som var særlig viktig for meg å slå fast i denne debatten nå, var regjeringens høye ambisjoner om å følge opp og arbeide systematisk for å nå bærekraftsmålene innen 2030. Ikke minst er det da viktig å sikre at vi har strukturene og systemene på plass for det. Det handler om å avklare ansvar i regjering. Det handler om å gi avklaring på meldingen som lå i Stortinget, om etablering av nasjonalt forum, om årlig rapportering osv. La meg så svare på noen av de spørsmålene som har kommet opp i løpet av denne debatten. Først til representanten Stokkebø, som utfordrer på arbeids- og næringsliv: Vel, la meg da i hvert fall si at regjeringen allerede i tilleggsnummeret viser betydelige satsinger for å sikre flere inkludert i arbeidslivet. Til tross for at ledigheten nå heldigvis går ned, så øker antallet tiltaksplasser med 1 000. Antallet varig tilrettelagte arbeidsplasser øker med 250. Vi styrker arbeidet for å få flere innvandrerkvinner inn i arbeid, og vi styrker bevilgningen til Nav og Arbeidstilsynet. Dette er nettopp konkret politikk for å sikre at vi kan inkludere flere i arbeidslivet. Representanten Kapur tar opp spørsmålet om løsninger for byene. Vel, hva er det regjeringen nå leverer? En kraftig styrking av kommuneøkonomien – Oslo kommunes økonomi alene styrkes med om lag en kvart milliard kroner. Vi styrker områdesatsingen i Oslo, Trondheim og Bergen. Vi varsler styrking av bidrag til byvekstpakkene. Vi styrker boligpolitikken. Det er konkret politikk for å kunne svare ut byenes viktige betydning knyttet til å nå mange bærekraftsmål. Regjeringen varsler i Hurdalsplattformen forenklet plan- og bygningslov, å sikre det lokale selvstyret i arealpolitikken, å samordne og begrense innsigelser, osv. Debatten har vist at det er svært mange politikkområder som berøres av bærekraftsarbeidet, og regjeringen vil komme tilbake til en systematisk oppfølging av dette etter hvert som Hurdalsplattformen skal følges opp og materialiseres i konkret politikk.
Debatten i sak nr. 6 er dermed avsluttet. Dagens kart er dermed ferdig debattert, og Stortinget tar nå pause. I samsvar med den annonserte dagsordenen vil det bli votering kl. 14.
Stortinget går da til votering.
Under debatten er det satt frem i alt tre forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Marian Hussein på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Rødt forslag nr. 3, fra Marian Hussein på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres over forslag nr. 1, fra Sosialistisk Venstreparti og Rødt. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme covid-19-forskriftens bestemmelser om isolasjon, karantene og koronahotell som lovforslag, slik at Stortinget kan ta stilling til disse bestemmelsene i tråd med kravet i smittevernloven og beredskapsloven.» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti og Rødt. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen komme tilbake til Stortinget med et forslag til bestemmelser for innenlands bruk av koronasertifikatet, med bestemmelser og avgrensninger for hvilke områder der sertifikatet kan og ikke kan benyttes.» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «I Ny § 9 skal lyde: Forskrift gitt ved hjemmel i § 4-3 andre ledd og § 4 A-2 andre ledd skal umiddelbart etter kunngjøring meddeles Stortinget skriftlig. Dersom stortingsrepresentanter, som til sammen representerer minst en tredjedel av Stortingets medlemmer, ikke kan støtte forskriften, eller deler av den, og uttrykker dette skriftlig i tråd med vedtatt arbeidsordning i Stortinget, plikter departementet straks å oppheve de aktuelle bestemmelsene. Vedtaket om opphevelse av forskrift meddeles Stortinget i samsvar med bestemmelsene i første punktum.» Rødt og Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli satt opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget.
Under debatten er det satt frem to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Hege Bae Nyholt på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Rødt forslag nr. 2, fra Hege Bae Nyholt på vegne av Rødt Det voteres over forslag nr. 2, fra Rødt. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at foreldre får redusert foreldrebetaling hvis barnehagen har redusert åpningstid på grunn av smitteverntiltak.»
Det voteres over forslag nr. 1, fra Sosialistisk Venstreparti og Rødt. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at ansatte i barnehage og skole kompenseres for merarbeid som følge av pandemien, eksempelvis smitteverntiltak.» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli satt opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget.
Sosialistisk Venstreparti, Rødt og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil stemme imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Sosialistisk Venstreparti, Rødt og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil stemme imot.
Lovvedtaket vil bli satt opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget. Sakene nr. 5 og 6 var interpellasjoner.
Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Så synes ikke, og møtet er hevet.