Poštovane zastupnice i zastupnici sve vas srdačno pozdravljam. Nastavljamo sa sjednicom. Prva točka dnevnog reda je - Konačni prijedlog Zakona o potvrđivanju Protokola o eksplozivnim ostacima rata /Protokol V./ uz Konvenciju o zabrani ili ograničavanju uporabe određenog konvencionalnog oružja s pretjeranim traumatskim učinkom ili djelovanjem bez obzira na cilj, hitni postupak, prvo i drugo čitanje, P.Z. br. 167 Predlagatelj zakona je Vlada Republike Hrvatske, a kod utvrđivanja dnevnog reda prihvatili smo primjenu hitnog postupka kod donošenja ovoga zakona. Prijedlog akta primili ste u pretince. Sukladno članku 159. Poslovnika, hitni postupak objedinjuje prvo i drugo čitanje zakona. Amandmani se mogu podnositi do kraja rasprave. Raspravu su proveli Odbor za zakonodavstvo i Odbor za unutarnju politiku i nacionalnu sigurnost. Izvješća ste primili na sjednici. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti prijedlog? Ne. Žele li izvjestitelji odbora uzeti riječ? Predsjednik Odbora za unutarnju politiku i nacionalnu sigurnost, gospodin Ivan Jarnjak. Izvolite.
Poštovani gospodine dopredsjedniče, kolegice i kolege. Izvješće o raspravi, Prijedlogu zakona o potvrđivanju Protokola o eksplozivnim ostacima /Protokol V./ uz konvenciju o zabrani ili ograničavanju uporabe određenog konvencionalnog oružja s pretjeranim traumatskim učinkom ili djelovanjem bez obzira na cilj, s Konačnim prijedlogom zakona, P.Z. br. 167. Odbor za unutarnju politiku i nacionalnu sigurnost na 20. sjednici održanoj 29. rujna razmotrio je Prijedlog zakona o potvrđivanju Protokola i donio sljedeći zaključak. Odlučio je predložiti Hrvatskom saboru donošenje Zakona o potvrđivanju Protokola o eksplozivnim ostacima rata /Protokola V./ uz Konvenciju o zabrani ili ograničavanju uporabe određenog konvencionalnog oružja s pretjeranim traumatskim učinkom ili djelovanjem bez obzira na cilj u tekstu kako je predložen od predlagatelja zakona. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Otvaram raspravu. U ime Kluba HSP-a gospodin zastupnik Pero Kovačević. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, gospodine ministre, kolegice i kolege. U ime Kluba HSP-a po 37 put vas pozivam da zaštitite dostojanstvo pravne struke u Hrvatskoj i da se u ovome Hrvatskome saboru ne upućuju ovako loši prijevodi kao što je prijevod Protokola V. Naime to je još dokaz da niti u Vladi, niti oni koji sudjeluju u prijevodu, odnosno kod pregovora oko Protokola neznaju što unutra stoji niti su ga uopće pročitali. Prema ovome koliko nas se danas prijavilo za ovu prvu točku, opet je vidljivo da nas je mali broj uopće i pročitao ovaj prijevod Protokola, jer ovdje mi se čini da očito prevoditelji dobivaju prema broju riječi da im se plaća tekst prijevoda, jer ovo nema veze sa hrvatskim jezikom, ovo nema veze sa hrvatskom pravnom strukom, ovo nema veze sa nomotehnikom. Pogledajte samo, dobro da je ministar obrane tu, naziv. Veli "Konvencija o zabrani ili ograničavanju uporabe određenog konvencionalnog oružja s pretjeranim traumatskim učinkom ili djelovanjem bez obzira na cilj". Pa koje postoji konvencionalno oružje koje nema traumatski učinak, pogotovo na civile? Uđimo u tenk. Da li tenk ima pretjerani traumatski utjecaj na civile? Normalno da ima. Nema, pa i hladno oružje ima pretjerani traumatski učinak na civile. Mi uopće neznamo, ja neznam tko ovo radi kod nas. Dajmo bar odaberimo, prevoditelji koji znaju svoj posao. Neznam tko uopće sudjeluje u ovim izaslanstvima. Vidljivo je da je izaslanstvo Hrvatske sudjelovalo u tome. Da li oni uopće znaju gdje su bili? Da li oni uopće znaju što stoji u ovima, što stoji u prijevodu? Jer objektivno gledano, onaj tko hoće primjenjivati ovaj V. protokol, mora to prevoditi s engleskoga. Morao bi s engleskoga prevoditi da bi ga mogao primijeniti. Sklopovi su takvi, izričaj je takav da se recimo samo pogledajte članak 1. neznam jeste li ga čitali. Veli "u skladu sa Poveljom Ujedinjenih naroda i pravilima međunarodnog prava oružanih sukoba koja se na njih odnose". Nema pravila međunarodnog prava oružanih sukoba. Ima pravila međunarodnog ratnog prava, ima međunarodnog humanitarnog prava. Prema tome ovdje se samo stavlja veliki broj riječi da bi očito prevoditelj dobio veći iznos za prevođenje. Što je u ovome svemu dobro? Dobar je samo onaj dio za nas ovdje, da Hrvatska preuzima obvezu da će obilježavati minska polja. Znači ovo je jedino dobro. Kažem to zbog toga što ne primjenjujemo naše propise pa ćemo sada morati primjenjivati ovu konvenciju, a znamo samo da nam je ove godine u neobilježenim minskim poljima poginulo pet civila. Znači pet civila nam je ove godine poginulo u neobilježenim minskim poljima. Jedan civil je poginuo u obilježenom, a četiri pirotehničara su također poginula na poslovima razminiranja. Prema tome, moramo biti uporni i zaštititi dostojanstvo pravne struke, jer nam se ljudi već smiju kada čitaju u "Narodnim novinama" razno-razne zakone koje ovdje mi donosimo. Pogotovo je to situacija kada se radi o prijevodima. Bilo je riječ bukvalnog prijevoda, direktiva. Imali smo ih mali milijun na ovom zasjedanju. I čini mi se da Ministarstvo europskih integracija mora paziti kada daju pečat odobrenja da je usklađeno sa propisima Europske unije. Čini mi se da su lake ruke, jer će nam se dogoditi to, da ćemo kod pregovora s Europskom unijom ponovo morati sve te zakone koje sada donosimo, mijenjati i usklađivati. Opet ćemo proći jedan cijeli krug. Ali ovo što se događa sa ovim zakonom i drugima, je usmjereno protiv dostojanstva pravne struke, protiv hrvatskoga jezika i dolazimo u situaciju da neznamo ovdje što donosimo. I zato vas molim u ime Kluba HSP-a, pročitajte ovo pa ćete vidjeti da ovo nitko drugi nije čitao osim nas HSP-ovaca i … … [[Upadica se ne čuje.]] Tako je. Pa zašto se niste javili ako ste čitali? Nemojmo ovdje se držati stranačke stege, razumom. Razumom! Štitimo pravnu struku, nego razumom raspravljajmo o svemu ovome. Pogledajte samo kako se jedan pojam u članku 2. kažem vam, neeksplodirana ubojna sredstva znače eksplozivna ubojna sredstva koja su inicirana, opremljena upaljačem, armirana ili su na neki drugi način pripremljena za djelovanje i upotrijebljena u oružanim sukobima. Mogla su biti ispaljena, izbačena, lansirana ili projicirana i trebala su eksplodirati, ali nisu. Mi jedan pojam nepoznati objašnjavamo drugim nepoznatim pojmom. Moramo se stvarno zamisliti kuda ovo vodi. Kuda ovo vodi? Gospodine ministre nije vam lako braniti ovo nešto, neznam da li ste i vi ovo pročitali kada ste dolazili ovdje. Hvala lijepo.
Ma dobro to ne mora se ministra pitati je li pročitao, to malo … … [[Upadica se ne čuje.]] Ako neznate onda nemojte pitati. Pitajte ga privatno. U ime Kluba IDS-a gospodin zastupnik Damir Kajin.
Poštovani gospodine potpredsjedniče. Cijenjeni gospodine ministre, uvažena gospodo zastupnici. Ako je nekome u interesu zaključiti jedan ovakav Protokol onda bi taj interes trebao biti na strani Republike Hrvatske. Zašto? Pa na ovom prostoru svi znamo, do pred devet godina vodio se jedan bespoštedan rat na teritoriju Hrvatske i još imamo na desetine ili stotine tisuća razasutih mina. Hrvatskoj će trebati zasigurno još najmanje jedno desetljeće da se oslobodi mina. A to onda znači, kao što je govorio i Pero Kovačević, da će još mnogi stradavati od mina, kako oni koji će ih otklanjati, tako zasigurno i slučajni namjernici ili prolaznici. I utoliko držim da osobe koje se bave deminiranjem prostora Republike Hrvatske, točnije kako bi oni rekli "čišćenjem Hrvatske od mine", zaslužuju jedan primjereni status od Hrvatske države u slučaju njihove pogibije ili ranjavanje, a to bi trebao biti status stradalnika Domovinskog rata. Jasno da zaslužuju i primjerenu plaću. Međutim, danas se razminiravanjem u državi Hrvatskoj bave trgovačka društva, znači da je po srijedi biznis, za nekoga dobar biznis, ne u pravilu za one koji vade te mine, pod navodnicima "vade", ali jednu bi stvar država Hrvatska trebala na sebe preuzeti, ako osobe koje se bave deminiranjem ne kani proglasiti u slučaju njihove nesreće stradalnikom Domovinskog rata, a to je da ih osigura na odgovarajuće primjerene premije pri osiguravajućim društvima u slučaju njihove povrede. Što se tiče samoga Protokola, po meni su najvrjedniji ovi članci 7., odnosno 8. koji doslovce govori da svaka visoko ugovorna strana koja je u stanju tako postupiti pružiti će pomoć pri označavanju, čišćenju, uklanjanju ili uništavanju eksplozivnih objekata rata, izobrazbi civilnog stanovništva itd. Zatim se ovdje navodi da svaka visoko ugovorna strana koja je u stanju tako postupiti pružiti će pomoć za skrb i rehabilitaciju te socijalnu i ekonomsku reintegraciju žrtava eksplozivnih ostataka rata, znači drugoj strani, i svaka visoko ugovorna strana imati će pravo sudjelovati u najvećoj mogućoj mjeri u razmjeni opreme, materijala te znanstvenih i tehnoloških podataka a koji se ne odnose na tehnologiju izrade oružja nužnih za provedbu ovog Protokola. I završava se, visoko ugovorne stranke olakšati će takvu razmjenu u skladu s nacionalnim zakonodavstvom i neće nametati nepotrebna ograničenja glede opskrbe opremom za čišćenje i odnosnih tehnoloških podataka u humanitarne svrhe. Znači, ja sam uzeo eto učešće u ovoj raspravi da bih samo naglasio da svu ovu opremu za razminiravanje sutradan valja osloboditi svih carinskih odnosno poreskih opterećenja, znači carine, PDV-a i ostalih davanja državi. Ja ne vjerujem da tvrtke koje se bave razminiravanjem u Republici Hrvatskoj na neki način mogu oštetiti ili probiti proračun. Konačno i sami znamo da su mnoge te tvrtke pred stečajem i stoga ako je moguće ova država, pa i temeljem ovoga Protokola trebala bi im izići u susret, iako neki vlasnici tih tvrtki na račun svojih radnika zgrću enormnu korist a njih prepuštaju njihovoj, pod navodnicima "neizvjesnoj sudbini". Bilo bi isto tako dobro da stvorimo povoljnije uvjete poslovanja ovim tvrtkama za razminiravanje i da angažiramo ako je to moguće što je mogući veći broj istih, jer posla u Hrvatskoj biti će kada je razminiravanje posrijedi za sve njih još zasigurno najmanje jedno desetljeće, a možda i više. Isto tako na stranu što i Hrvatska vapi za pomoći u razminiravanju, a neki zastupnici su za ovom saborskom govornicom spominjali potrebu da se u proračunu osigura čak 500 milijuna kuna za tu namjenu, što jasno prelazi sve proračunske mogućnosti naše države. Republika Hrvatska, moje je osobno mišljenje i mišljenje Kluba IDS-a morala bi makar sa simboličkim sredstvima sudjelovati u pomoći, pomoću razminiravanja trećih zemalja, ne znam, recimo nekih Afričkih. Zašto? Ne zbog našeg statusa promatrača u Pokretu nesvrstanih, već da se na taj način zahvalimo onima koji su svojedobno i nama kao državi pomagali. Rata na hrvatskim prostorima zasigurno više nikada neće biti. Nadam se što skorijem ulasku naše države u euroatlanske asocijacije, od NATO-a nadalje, što bi trebalo pojeftiniti sustav obrane i Hrvatsku apsolutno učiniti sigurnom. I utoliko po meni Hrvatska mora voditi i politiku pomoći trećim zemljama, pa makar to bilo simbolički, jer to može se na neki način i politički jasno kapitalizirati. Kada se nadam, kada kažem da se nadam što skorijem ulasku u NATO savez ne mislim da Hrvatska pritom mora mijenjati recimo svoj Ustav glede slanja naših trupa izvan prostora Republike Hrvatske, ali isto tako sam svjestan da s druge strane ni NATO savez nije švedski stol pa da ćemo si uzeti ono što nam paše, ostaviti ono što držimo da nam nije dobro. Ne, znači mislim da nam je NATO u primarnom interesu jer nas pozicionira kao jednu perspektivnu zemlju, a u tome ćemo uspjeti i ako pomažemo u razminiravanju trećih zemalja bez obzira što, još jedanput ću ponoviti i sama Hrvatska vapi za pomoći. Međutim, ako se Republika Hrvatska što je ispravna politika uključuje u humanitarne pomoći prilikom velikih katastrofa u nekim trećim zemljama, sjetimo se jedne takve nedavno koja se dogodila u jednom povijesnom gradu u Iranu, kada se je sa ovih prostora poslalo nešto lijekova, namirnica itd. Možda kroz neku simboliku možemo sudjelovati i u takvoj vrsti pomoći za razminiravanjem trećim zemljama. Držim da je to pitanje vjerodostojnosti kao što je i pitanje vjerodostojnosti ratifikacija ovog sporazuma i osobno držim da neće nikoga biti u ovome Parlamentu koji bi mogao drugačije glasati.
Hvala lijepa. Ministar gospodin Berislav Rončević. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, gospođe i gospodo zastupnici. Budući da sam primio i tekst amandmana saborskog Odbora za zakonodavstvo na članak 3. predlaže se da se ispred riječi: "tijela" dodaje riječ: "središnjeg državnog tijela zaduženog za poslove obrane". U ime Vlade kao predlagača prihvaćamo taj amandman. Zahvaljujem na raspravi i na sugestiji gospodina Kovačevića. Ja sam pročitao tekst na hrvatskom, nažalost engleski ne mogu dovoljno, ne poznam da bi mogao suditi o istinitosti vaših navoda. U svakom slučaju hvala na sugestiji i službama koje rade ovaj odgovoran posao skrenuti ću vaše primjedbe. Hvala lijepo.
Nema više prijavljenih za raspravu. Zaključujem raspravu, a glasovati ćemo u petak, u srijedu.
Gospođe i gospodo zastupnici molim uključite svoje ključiće. Molim vas kolegice i kolege. Koliko je uključeno? 95 nazočnih zastupnica i zastupnika. Prvo idemo na glasovanje o Konačnom prijedlogu Zakona o potvrđivanju protokola o eksplozivnim ostacima rata protokol V. uz Konvenciju o zabrani ili ograničavanju uporabe određenog konvencionalnog oružja sa pretjeranim traumatskim učinkom ili djelovanjem bez obzira na cilj, hitni postupak, prvo i drugo čitanje Prijedlog zakona br. 167. Rasprava je zaključena. Amandman koji je podnio Odbor za zakonodavstvo predlagatelj je prihvatio. Dajem na glasovanje Konačni prijedlog zakona, molim uključite se. Glasujte. Molim rezultat. Utvrđujem da je sa 100 glasova za, četiri suzdržana, bez glasova protiv donesen Zakon o potvrđivanju protokola broj 167. u tekstu kako ga je predložio predlagatelj zajedno sa prihvaćenim amandmanom.
Prelazimo na drugu točku dnevnog reda - Konačni prijedlog zakona o izmjenama Ovršnog zakona, hitni postupak, prvo i drugo čitanje P.Z.br. 168 Predlagatelj zakona je Vlada Republike Hrvatske a kod utvrđivanja dnevnog reda prihvatili smo primjenu hitnog postupka kod donošenja ovoga zakona. Prijedlog akta primili ste u pretince, sukladno članku 159. Poslovnika, hitni postupak, objedinjeno prvo i drugo čitanje Zakona. Amandmani se mogu podnositi do kraja rasprave. Raspravu su proveli Odbor za zakonodavstvo i Odbor za pravosuđe. Izvješća ste primili na sjednici. Želi li predstavnik predlagatelja obrazložiti? Da. Gospođa državna tajnica u Ministarstvu pravosuđa, gospođa Snježana Bagić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče, poštovane dame i gospodo zastupnici. Izmjenama i dopunama Ovršnoga zakona iz prošle godine, dakle, iz 2003. godine provedene su bile značajne izmjene Ovršnoga zakona. Imale su za cilj povećati učinkovitost i pojednostaviti ovršni postupak. Vjerojatno neke od tih izmjena i dopuna su i postigle taj cilj. Međutim, jedna značajna novina bila je predviđena tim Zakonom, a to je bila izmjena zapravo tijela koja provode ovršni postupak. Naime, tim izmjenama i dopunama bilo je predviđeno i propisano da će se umjesto isključivo sudskog, u naš pravni sustav uvesti jedan mješoviti sudsko-javnobilježnički ovršni postupak, tj., tim izmjenama i dopunama javni bilježnici dobili su značajne ovlasti. Kako u području donošenja rješenja u ovrsi, tako i u provedbi ovrhe. Tako da je bilo predviđeno tim izmjenama i dopunama Zakona da javni bilježnici donose rješenja ovrsi na temelju dostojnih isprava i provode ih, te da na temelju rješenja suda, osim kad je riječ o pokretninama, i provode ovrhu. Dakle, provode ovrhu rješenja donesenih na temelju dostojne isprave. Zatim, na nekretninama, zatim pljenidbom tražbine zasnovane na vrijednosnom papiru, zatim na tražbini da se preda ili isporuči pokretnina ili da se preda nekretnina, itd. I da obavljaju po ovršnom postupku procjenu i prodaju dionica, te udjela, odnosno poslovnog udjela u trgovačkom društvu i prodaje drugih imovinskih, odnosno materijalnih prava. Dakle, iz već ovoga sumarnog prikaza proizlazi da su doista javni bilježnici trebali dobiti velike ovlasti. Istina je da je tim izmjenama i dopunama Ovršnoga zakona koje su stupile na snagu 8. studenoga 2003. godine bila predviđena vakacija, poček da se sustav pripremi i da se počne primjenjivati 1. listopada 2004. godine. Međutim, na ovaj protek vremena je pokazao da to jednostavno nije bilo moguće i da u ovom trenutku javni bilježnici ovako širokim ovlastima nisu dorasli. Tome je razloga više. Neću se vraćati u prošlost i u vrijeme kada je taj Zakon donesen, kada je već u stručnoj javnosti bilo dosta kritike i primjedbi, prigovora uopće na ovako široke ovlasti javnih bilježnika, polazeći od prvo ustavnopravnoga aspekta, tj., od načela trodiobe vlasti, samostalnosti i neovisnosti suda, ... [[Govornik se ne razumije.]] suđenje. Mogu li javni bilježnici kao ... [[Govornik se ne razumije.]] stranaka imati tako široke ovlasti, otprilike kako sam ih ja maloprije nabrojala. Te onda kakva je zapravo uloga javnih bilježnika koji po Zakonu o bilježništvu mogu postupati isključivo samo kao ... [[Govornik se ne razumije.]] , dakle, po onim osnovama kojim javni bilježnici povjere. Već iz samog naslova glave Zakona, nove glave Zakona, to je već bilo problematično jer navodilo se sudjelovanje javnih bilježnika u ovrsi. Međutim, suština je bila i u tome kako je zapravo tim Zakonom bilo propisano, način na koji je bilo propisano da javni bilježnici sada imaju ovakve široke ovlasti. Pokazalo se da je Zakon u tom pogledu dosta nedorađen, da ima dosta praznina, da se pojavljuje previše pitanja na koje ni donošenje podzakonskih akata ne bi odgovorilo s jedne strane, a ni praksa postupanja javnih bilježnika ne bi u tom trenutku, u ovom trenutku zapravo mogla na to odgovoriti. Primjerice, prvo je niz postupovnih odredbi koje ostavljaju niz pitanja. Zatim, odredbe recimo o izuzeću koje su propisane ovim izmjenama i dopunama Zakona bile propisane. Ne može se za javne bilježnike automatski primijeniti odredbe o izuzeću sudaca. Zašto? Zato što javni bilježnici kada danas obave neke poslove imaju drukčije šire ovlasti nego što ih imaju suci jer oni ovjeravaju, ... [[Govornik se ne razumije.]] neke akte, izrađuju javnobilježničke akte. Prema tome, oni već sada sudjeluju kao osobe, ovlaštene osobe, kao osobe javnoga povjerenja. I pitanje je, dakle, što sad ako je on sudjelovao u izradi nekog akta ili ako je u banci ili nekom trgovačkom društvu, recimo, proveo skup ili nešto slične, a trgovačke društvo se pojavljuje kao eventualno stranka u ovršnome postupku. Zatim, odredbe o mjesnoj nadležnosti koje su propisivale određivanje nekih kotareva gdje bi se javni bilježnici međusobno podijelili prema tome koji bi dobivali pojedine ovršne predmete. Zakon nije dao nikakve upute, nikakve smjernice. Sve je ostavio podzakonskom aktu. Jednostavno je bilo reći da je to po nekom funkcionalnom kriteriju, ali koji bi to kriterij bio, recimo, primjerice u Zagrebu, gdje imate javnih bilježnika udaljenih svega nekoliko ulica. Zatim, imate recimo odredbe o kazni koje može izreći javni bilježnik. Ali on je ne može izreći, ispravljam se ja, nego je, ne može sam izreći kaznu ako se stranka koja sudjeluje u ovršnom postupku nekorektno ponaša, zloupotrebljava sve ovlasti, već ona mora o tome obavijestiti sud i dakle, sud bi trebao to izreći. Dakle, ako već dajemo takve ovlasti javnom bilježniku u ovršnome postupku zašto ne može izreći kaznu? Zatim, odredbe dalje o nagradama, odnosno o sudskoj pristojbi koju bi javni bilježnik trebao odrediti ili poslati sudu da odredi, su ostale nedorađene. Jer ne zaboravimo da javni bilježnik ima pravo na nagradu i naknadu svoga troška s jedne strane, a s druge strane ovdje se predviđa da li ostaje sudska pristojba. Dakle, treba vidjeti koja je to onda visina, koji će biti ukupan trošak za stranku koja sudjeluje u ovršnome postupku. Zatim, ostaje neriješeno pitanje statusa zaposlenih u javnobilježničkome uredu jer se predviđa da one osobe koje su zaposlene u javnobilježničkom uredu, a provode ovrhu da imaju ovlasti sudskih ovršitelja. Znači, trebale bi imati, zapravo ispunjavati uvjete za sudskog ovršitelja, a zaposleni u javnobilježničkim uredima su osobe koje u pravilu ne ispunjavaju te uvjete. Zašto? Zato što to može biti da u javnobilježničkom radi javni bilježnik ili javnobilježnički ... [[Govornik se ne razumije.]] koji mora imati uvjete kao diplomirani pravnik, položen pravosudni ispit, određene godine staža, ili su to osobe koje je javni bilježnik zaposlio da mu rade kao njegovo administrativno osoblje na koje se primjenjuju odredbe Zakona o radu. Dakle, tu ne možemo primijeniti automatski odredbe Zakona o službenicima i namještenicima. Dakle, tu je doista ostao niz pitanja koja su otvorena, koja se nisu mogla u ovom relativno kratkom vremenu otkloniti niti bi javni bilježnici zbog svega toga u ovom trenutku mogli te poslove preuzeti. Dakle, vjerojatno put koji bi bio popločan dobrim namjerama u cilju da se sudovi rasterete i da javni bilježnici doista preuzmu jedan dio poslova, ali vjerojatno ne u ovako širokom opsegu i na ovaj način koji je ostavio niz pitanja i dvojbi, pokazuje se da jednostavno javni bilježnici ne mogu u tom trenutku preuzeti i da bi to imalo jedan suprotan efekt. Zapravo ne bi doprinijelo pojednostavljenju i ubrzanju postupka, a onda k tome niti rasterećenju sudova nego sasvim jedan drugi učinak. I prema tome, s obzirom na što sam sada navela, predlaže se ovim Zakonom, njegovim kratkim izmjenama i dopunama nakon ovog dugog uvoda, brisanje odredbi koje su propisivale, predviđale da javni bilježnici preuzmu gotovo cjelokupni ovršni postupak osim ovrhe na pokretninama. Zahvaljujem na strpljenju.
Hvala lijepa. Imam jedan ispravak netočnog navoda. Gospođa Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite.
Potpredsjedniče, netočno je što je gospođa državna tajnica izjavila. Možda pomalo i uvredljivo za jednu službu. Ona je rekla da javni bilježnici nisu dorasli ovom poslu. Ta služba osnovana je od, više od 80% bivših sudaca sa dugogodišnjom praksom, u pravilu preko 10 godina staža. A osim toga, onaj koji je jedini mjerodavan govoriti u ime javnih bilježnika jeste predsjednik Javnobilježničke komore, gospodin Ante Ilić koji je 24. veljače 2003. godina nakon promocije ovog Zakona kojeg sada vi stopirate, doslovno je rekao: "Javni bilježnici su stručno, operativno i sada potpuno materijalno sposobni za ove povjerene poslove".
Hvala lijepa. Imamo jednu obavijest. Predsjednik Odbora za poljoprivredu i šumarstvo, gospodin Božidar Pankretić, umjesto sjednice Odbora za poljoprivredu i šumarstvo koja je bila zakazana u utorak, dakle danas, 5. listopada u 13 i 30 sati održat će se u 12 sati, u dvorani 84, Ivana Mažuranića. Hvala. Prelazimo na raspravu po klubovima. Ima li od Odbora netko da se? Oprostite, Odbor za pravosuđe, gospodin Rade Ivas predsjednik Odbora za pravosuđe.
Gospodine potpredsjedniče, gospođo tajnice. Odbor za pravosuđe Hrvatskog sabora razmatrao je na 11. sjednici Prijedlog zakona o izmjeni Ovršnog zakona sa konačnim prijedlogom zakona koji je predsjedniku Hrvatskog sabora podnijela Vlada Republike Hrvatske svojim aktom od 17. rujna 2004. godine. Odbor je predmetni zakon raspravio na temelju svoje nadležnosti iz članka 73. Poslovnika Hrvatskog sabora u svojstvu matičnog radnog tijela. Uvodno predstavnik predlagatelja izvijestio je članove Odbora da se predmeti izmjena brišu odredbe zakona kojima je uređeno sudjelovanje javnih bilježnika u ovrsi. Naime, sudjelovanje javnih bilježnika u ovrsi kako je predviđeno odredbama članka 307a. do 307e. ovršnog zakona stručna javnost nije dobro prihvatila prije svega radi nedorečenosti i nemogućnosti primjene u praksi i nisu dale rezultate u rasterećenju sudova. U raspravi su članovi Odbora većinom glasova podržali predložene izmjene. Kako je predstavnik predlagatelja izvijestio da Vlada Republike Hrvatske priprema nove izmjene Ovršnog zakona članovi Odbora sugeriraju Vladi da se što prije ide u postupak izmjene te da se na cjelovitiji i sveobuhvatniji način regulira uloga javnih bilježnika u ovršnim postupcima. Nakon provedene rasprave Odbor za pravosuđe sa 6 glasova za i 1 glasom protiv odlučio predložiti Hrvatskom saboru donošenje Zakona o izmjeni Ovršnog zakona. Hvala lijepa.
Hvala predsjedniku Odbora. Zakonodavstvo? Nema. Prelazimo na raspravu po klubovima. Prvi je Nikola Vuljanić u ime Kluba HNS PGS-a. Nema ga, znači gubi pravo na raspravu. U ime Kluba HSP-a gospodin zastupnik Pero Kovačević, izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege, gospođo državna tajnice. Što mi dobivamo ovim Zakonom o izmjenama Ovršnog zakona? Ne dobivamo ništa, ostaje situacija kakva jest u ovršnom postupku danas a to je da je puno predmeta, procedura duga i ljudi čekaju na ostvarenje svojih prava jedino ekspresno ide procedura kada banke kamatare građane i lihvare onda taj postupak ide brzo pa ljudi zbog kune ostaju bez cijele svoje imovine. 8. 11. je prošle godine su stupila je na snagu ova zadnja novela prošle godine, kojima je bilo predviđeno sudjelovanje javnih bilježnika u ovrsi. Da li javni bilježnici mogu sudjelovati u ovrsi? Mogu, dokaz je i druge zemlje u Europi da javni bilježnici te poslove obavljaju i imamo danas skoro godinu dana je prošlo, ništa tu nije napravljeno. Mogu se složiti s ovim da je trebalo vidjeti točno u kojim ovršnim predmetima mogu sudjelovati javni bilježnici, onda je to trebalo napraviti i danas u noveli ovog Zakona točno odrediti koja je situacija nesporna, gdje javni bilježnici mogu sudjelovati. Točno je što je rekla gospođa Ingrid, većina 80% javnih bilježnika je iz redova sudaca došla, prema tome mogu oni puno tih stvari obaviti i sprovesti, ali znači ono najmanje što smo mi očekivali je bilo to da se u ovoj noveli Ovršnoga zakona napravi jedan reformski iskorak prema tome da se sredi situacija da nema veliki broj predmeta uzmimo samo koja je situacija u Općinskom sudu u Zagrebu koliko ima ovršnih prijedloga i znamo i sami kakva je tu situacija. Ovime mi ništa ne dobivamo. Dobivamo ono što imamo sada i u tome dijelu kažem mi smo suglasni da ne mogu javni bilježnici sudjelovati u svim ovršnim postupcima ali smo onda najmanje očekivali da se ovom novelom utvrdi koji su to predmeti gdje bi odmah mogli sudjelovati na način da se rasterete sudovi i da se napravi jedan bitan reformski korak što građani od nas očekuju a na način da i sudbena vlast postane servis građana i da se rješavaju ovrhe. Mogli ste samo vidjeti u Izvješću Državnoga odvjetništva koliko ovrha vodi državno odvjetništvo, da zastupa državu kao onoga koji traži ovrhu bilo da je u drugoj ulozi. To je ogroman broj predmeta a i vrijednost imovinska nije tako beznačajna i nije tako mala. Ali što ovdje moram još zamijetiti, nadam se da ćemo dobiti objašenjenje od državne tajnice kada ćemo napokon napraviti iskorak kao što je Odbor za pravosuđe ispravno kaže, da vidimo gdje mogu javni bilježnici sudjelovati u kojem opsegu i u kojim predmetima. Ali opet kažem imamo pravnu situaciju istu kao kod velikog broja dosadašnjih zakona koje mi ovdje donosimo po hitnom postupku, recimo u članku 2. opet se mijenjaju prijelazne i završne odredbe, a ovaj put je riječ o izmjeni i dopuni prijelaznih i završnih odredbi koje su već konzumirane. Pazite, 1. listopad je već bio prošli tjedan a ovdje opet zadiremo u onu odredbu članka 106. osim članka ... koji se primjenjivati, to se misli onaj dio da javni bilježnici preuzimaju poslove od 1. listopada. Nema to potrebe više tu stavljati zbog toga što je ta odredba pravno konzumirana i nedopustivo je na takav način zadirati u prijelazne i zaključne odredbe. Također je ista pravna situacija što je i nasljeđe od prije, u prvome članku se govori cijeli tekst Ovršnoga zakona znači sa svim izmjenama i dopunama u Narodnim novinama, dok se u 2. članku ide samo na izmjene i dopune iz Narodnih novina zadnjih 173/03. Prema tome, mi ćemo ovo podržati ali ne možemo biti zadovoljni sa ovim načinom izmjena i dopuna, naime, bilo je za očekivati da se uredi taj Ovršni postupak na način da se rasterete sudovi i da ovrhe ide daleko brže i da se vidi točno u kome dijelu mogu javni bilježnici sudjelovati i koje poslove mogu u ovrsi raditi i na taj način ćemo postići učinkovitost cijelog ovršnog postupka. Hvala vam lijepo.
Zahvaljujem. Sljedeći je na redu Klub SDP-a gospođa Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite kolegice.
Zahvaljujem se poštovana gospođo potpredsjednice, poštovana državna tajnice, kolegice i kolege. Klub SDP-a neće glasati za ovaj Prijedlog zakona o izmjenama Ovršnog zakona. Zašto? Zato što je izrijekom suprotan usvojenoj reformi pravosuđa, koja je usvojena prije nekoliko godina, zajedno sa Vladom, zajedno sa predstavnicima sudbene vlasti i zajedno sa predstavnicima zakonodavne vlasti. Tri su vrlo jednostavna elementa reforme pravosuđa. Dobra normativa, rasterećenje, pravosuđa, i bolja kontrola odnosno osobna odgovornost. Ovo je jedan od Zakona kojim se htjelo upravo postići rasterećenje pravosuđa. Međutim, nakon godine dana kada je taj zakon, veliki vacatio legis ostavio jer su ovo znatne promjene, dakle nakon godine dana umjesto da sada već idemo u primjenu mi ne odgađamo ovaj Prijedlog zakona nego čak ukidamo. Prema tome, iz Vlade su nam nekoliko puta dolazili prijedlozi, odgađa se primjena, sada imamo znatan napredak. Sada imamo prijedlog gdje kažu, brišu se odredbe, neće se uopće primjenjivati. A što ste alternativno predložili u ovih 9 mjeseci? Svako zakašnjenje od nekoliko godina, od nekoliko mjeseci ono proizvodi nekoliko godina zaostataka u refomskom zahvatu u pravosuđu. Izmjene Ovršnog zakona nisu se dogodile zbog toga što taj zakon nije lijep, rekli bi pravnici, nego jednostavno zato što ne funkcionira, zato što je praksa pokazala da se ama baš više nitko u tom ovršnom postupku ne ponaša lojalno. Da su se sudionici ili inače da su takve prilike da se oni ponašali tako, onda sigurno da taj Ovršni zakon ne bi trebalo niti mijenjati. Međutim, taj zakon jednostavno nije funkcionirao u praksi. Vjerovnici su sve tanjih živaca, istjeruje se pravda na ulici, jer kad sustav ne funkcionira, kad ne funkcioniraju institucije radi ulica. i to je nešto što je jako opasno i to je nešto što je pogubno. To je nešto što je pogubno, jer nitko nikome dakle upravo se tim zakonom htjelo to promijeniti da vjeruje, da poštuje ugovore, da poštuje ugovorne obveze, da poštuje presude. Na kraju krajeva i one obveze koje su utvrđene sudskom presudom, sudovi ih u pravilu zbog ovakvog načina kako je postavljen Ovršni zakon ne mogu izvršiti. Pa se onda postavlja uopće upitnost djelotvornosti i čemu služe presude ako ne zato da se izvrše. Ovdje se postavilo pitanje, da li to mogu činiti javni bilježnici? Vani u svijetu to čine polupismeni ljudi vrše plijenidbu. Izvolite onda formirati neku agenciju, bilo koju službu. Ali preporuka je Vijeća Europe još davno upravo tranzicijskim zemljama koje su poslušale tu preporuku Vijeća Europe da se njihova nacionalna pravosuđa rasterete od tzv. … [[govornik se ne razumije]] nesudskim predmetima. Nigdje, ama baš više nigdje u Europi, pa možda ni u svijetu naši sudovi nisu pretrpani predmetima koji uopće ne ulaze u sudbenu nadležnost. Daleko od toga da mi svi koliko god imamo malo povjerenja u pravosuđe, ali ipak svi bi rađe da njegov predmet riješava i sud, nego uprava. Jer uvijek još više vjerujemo sudu, nego državnoj administraciji. i to je sasvim prirodno i sasvim je normalno. Ali mnoge bogatije zemlje ne dopuštaju si taj luksuz, da trpaju na sudove sve i svašta. Vani evo recimo konkretno, u Italiji, od samostalnih pravničkih službi, dakle mi imamo samo dvije, javno bilježništvo i odvjetništvo. i nemoguća reforma pravosuđa ako i njih ne uključimo upravo glede ovog vida, kako mirenja tako i ovrha. Vani u svijetu postoji dakle pet takvih slobodnih profesija koje obavljaju poslove za sudove. Isto tako i plijenidbu, dostavu, i čitav niz ovih pratećih službi koje su dan danas ostale na našem pravosuđu i kojega čine zbog toga neučinkovitim. Svi ovi drugi zahvati refomski koji se poduzimaju, dakle veća ulaganja, veći broj sudaca, oni neće moći riješiti problem ukoliko se dotok, priliv predmeta ne svede na razumnu mjeru. Ali onda ne kočiti dostupnost pravosuđu kao što ste to, kao što je to Vlada učinila onda kada je odgodila primjenu Obiteljsjkog zakona, pa neda našim sudovima da riješavaju ono što po Ustavu i po odluci Ustavnog suda moraju riješavati, a ovdje neda da se rasterete sudovi od predmeta koji apsolutno ne spadaju u njihovu nadležnost. Sudovi su rekli svoj pravorijek. Ovrha nije pravosuđenje, uopće nije suđenje. Tu se ne raspravlja o pravu i dužnostima, o tome je riješio sud. Dakle, upravo je intencija bila ta da se ogroman broj predmeta riješi. A o kojem je broju riječ? Mi sada već imamo milijun i 500 zaostataka. Svake godine sudovi upravo provodeći reformu pravosuđa i bolju kontrolu riješavaju više. Kazneni sud je riješio 30% više predmeta, ali za ludu. Svake godine se opet povećava broj zaostataka. Zašto? Jer se povećava priliv. A koji su to predmeti? Pa najmanje ima upravo parnica i kaznenih stvari. Najveći broj ima upravo nasljednih stvari, ostavina, zemljišno knjižnih i ogroman broj ovrha, 6 stotina tisuća ovrha. A od toga su 80% ovrha na temelju vjerodostojne isprave. Dakle, to su ti predmeti koji ne dolaze i koji se ne primaju na sud iz torbe nečije, nego koje dolaze u malim kamionetama. Da li si to mi kao Hrvatska kao zemlja koja je u tranziciji, koja želi unaprijediti, reformirati svoje pravosuđe, koja ima uvijek siromašni proračun za pravosuđe može to dozvoliti? Ja mislim da ne može. Ali ovdje nije zakazalo javno bilježništvo, upravo zbog priprema ovog zakona mnogi su povećali urede, zaposlili nove ljude. Ali to su učinili i zbog primjene izmjena Zakona o naslijeđivanju. Oni bez problema riješavaju ostavinske predmete. Evo recimo samo u Zagrebu na takav način rasterećeno je 13 sudaca koje je radilo na ostavinama, oni se sada mogu i sada slobodno rade u parnicama, gdje također veliki broj neriješenih predmeta. Jednako tako bi se moglo i moglo se već učiniti sa ovršnim postupkom. Ako su trebale nekakve dorade, ako su bile nekakve sumnje da je ovaj zakon preambiciozan, onda svakako nesporna je ona odredba osnovna njegova koja se tiče rasterećenja da upravo riješavaju javni bilježnici te predmete na temelju vjerodostojne isprave. Na kraju krajeva koliko evo imam saznanja, niti sama Vlada ne vidi oko toga nikakav prijepor. Prema tome, ova točka prva je mogla slobodno ostati, tim prije što oko toga nema prijepora, što je javno bilježništvo spremno, onda u čemu je problem? Nismo gospodo radili ovdje. Za 9 mjeseci bilo je vremena da se neke nedoumice, nešto što vam se ne sviđa popravite. Manje ambiciozno, od vas se i ne traže velike ambicije, ali bar nešto. Ovdje nije napravljeno ništa i zato ćemo mi glasovati protiv ovog.
Zahvaljujem gospođi Antičević. Za ispravak netočnog navoda javio se gospodin Emil Tomljanović, izvolite.
Uvažena gospođo potpredsjednice, ispravio bih netočan činjenični navod uvažene kolegice koja je doslovce kazala, nitko od sudionika u ovršnom postupku ne ponaša se lojalno obrazlažući tim ovršni postupak kakav jest i kakav je terbao bit. Netočan je taj navod, sudionici u ovršnom postupku pogotovo pri Općinskim sudovima kao prvostupanjskim sudovima itekako se u krajnjoj liniji to im je zakonska obveza ponašaju lojalno i provode ovršne postupke i u sadašnjem, po sadašnjim propisima kako oni važe. U odnosu na druge netočne navode, a bilo je dosta, očitovat ću se u pojedinačnoj raspravi. Hvala.
Zahvaljujem. Sljedeći je na redu zastupnik Velimir Pleša u ime Kluba HDZ-a. Izvolite.
Hvala lijepa gospođo potpredsjednice, gospođo državna tajnica, gospođe i gospodo. Prošle godine prilikom donošenja novele ovršnog zakona govoreći također u ime Kluba HDZ-a o Prijedlogu zakona, rekao sam kako podupiremo i poduprjeli smo Prijedlog u segmentu ograničenja prava na žalbu i odgodu ovrha. Sprječavanje i odugovlaćenje i zlouporabe procesnih prava, uvođenje komisione prodaje. Ali sam isto tako izrazio ozbiljnu rezervu prema premošenju djela nadležnosti na javne bilježnike. Jer radilo se, tako sam i onda rekao, političkom volontarizmu i nedomišljenosti. Rekao sam da stalno prebacivanje nadležnosti sudova prema javnim bilježnicima, a u cilju statističkog prikaza poboljšanja stanja u sudstvu stranke ne mogu ostvariti svoja prava brže i jednostavnije, a onda za to okriviti bilježnike za sporost i neučinkovitost. I da nije to ono što treba prihvatiti jer problem tih silnih ovrha neće biti time riješen. Osim toga, već tada je bilo jasno kako je javnim bilježnicima nešto nametnuto bez rasprave i pravog odgovora i dogovora s njima i njihovom Javnobilježničkom komorom. A isto tako smatram da bi to pitanje trebalo riješiti i određenim Izmjenama zakona o javnom bilježništvu. U ime predlagatelja, tadašnji zamjenik ministrice pravosuđa kazao je kako nema sumnje da bi javni bilježnici pogotovo oni koji nisu radili ni kao suci ni kao odvjetnici morali imati dopunsku naobrazbu da bi uspješno obavili posao ovrhe. Isto tako vrlo je zdušno u ime predlagatelja branio tezu da su javni bilježnici i Javnabilježnička komora od početka sudjelovali u pripremama novele Zakona, tvrdeći da su bilježnici u stanju preuzeti te poslove a ako se pokažu da nisu, nema zapreka da se popuni još 50 slobodnih javnobilježničkih mjesta u čitavoj državi. Podupriremo u ovom trenutku izmjene ovog Izvršnog zakna jer time se mjenjaju, ukidaju odrebe kojima se ispravlja nešto što je na silu bilo mijenjano i dopunjavalo se i gdje nisu bili određeni jasni ciljevi koji su se time željeli proizvesti. A ne podupiremo u onom dijelu jer nema gotovog rješenja na koji način će se ta ovrha ipak poboljšati i brže provoditi. Nije se znalo i po ovom Zakonu kojeg sada mijenjamo, kako će to proizvesti se u praksi i što će to donjeti dobra čovjeku. Ove izmjene podupiremo jer se tu ponovno radilo o nekakvoj reformi no čija pozadina nije nikakvo poboljšanje niti efikasnosti niti smanjenje broja neriješenih predmeta već je to jedino bilo pitanje prebacivanja poslova na nekog drugog jer se time ispravlja način na koji je novela bila donašana a čije bi odredbe kada bi ostale takvima kakvima ih je predvidio zakonodavac jednostavno ugrozile službu koju smo prije 10-ak godina uspjeli relativno brzo uspostaviti bez većih problema i potresa, službu koja uspješno obavlja svoju zadaću i službu koja je u mnogome pridonjela stabilizaciji pravnoga poretka i povećanju opće razine pravne sigurnosti. Podupiremo donošenje ovih izmjena jer su samo tri zemlje u Europskoj uniji gdje javni bilježnici sudjeluju u ovršnom postupku i to samo kada se radi o prodaji nekretnina. Podupriremo i donošenje izmjena Ovršnog zakona jer smatramo kako se preopterečenost sudova može rješavati i drugačijim načinima a ne prebacivanjem određenih poslova u nove zadaće javnih bilježnika. Ovrhu u drugim stvarima uz iznimke po ovom Prijedlogu kojega sada mijenjamo određivao bi sud a provodili javni bilježnici. A ovrhu na temelju vjerodostojnih isprava bi određivali i provodili isključivo javni bilježnici. Koliko je meni poznato javni bilježnici nigdje na svijetu ne određuju niti provode ovrhu. Možda negdje obavljaju samo neke radnje poput javne držbe a što je moguće i prema našem sada postojećem i važećem Ovršnom zakonu. Podupiremo donošenje ovih Izmjena zakona jer model tzv. slobodnog latinskog notarijata kojeg smo iz nova prihvatili 1993. godine javnobilježničku službu koncipira kao službu preventivne pravne zaštite. Javni bilježnici kao neprstani povjerenici svih stranaka sastavljaju isprave, ovjeravaju potpise, izdaju potvrde, protestiraju mijenice, itd.. Oni nemaju nikakvih prisilnih ovlasti. I onda pretvoriti javne bilježnike, te nepristrane povjerenike stranaka čija je osnova misija pružati tzv. preventivnu pravnu zaštitu, represivnu službu bio je ili bolje rečeno veliki promašaj. Jedino, eventualno što bi javnim bilježnicima trebalo i mogu se povjeriti u ovršnom postupku bilo bi možda donošenje rješenja o ovrsi na temelju vjerodostojne isprave. Ali ne i provedba ovrhe na temelju pravomoćnog takvog rješenja. Kada bi javnim bilježnicima bili još dati i poslovi koji su bili predviđeni ovim Zakonom kojega danas mijenjamo i ti poslovi o kojima se ovdje govori, oni bi postali eksponentima interesa ovrhovoditelja koji će ih za to plaćati, morali bi primjenjivati prisilu protiv ovršenika, pljeniti mu imovinu, prisilno je prodavati, iseljavati ga itd., itd.. Time bi se javnobilježnička služba našla u protorječnom položaju a takva bi situacija vjerojatno u perspektivi dovela do paralize te službe pa i pitanje njezine daljnje opstojnosti po takvim pitanjima bi se dovelo u obzir. Stoga je dobro da tu službu nećemo opteretiti poslovima koji su strani njenoj pravno funkciji i koje ona ne može obavljati parlalelno sa svojom funkcijom. Za vjerovati je kako će se trud koji bi bilo potrebno usmjeriti prema osposobljavanju bilježnika, sada usmjeriti prema stvaranju posebnih specijaliziranih privatnih ovršitelja sa javnim ovlastima kako je to u nizu drugih europskih zemalja pa i u evo ovdje nama najbližoj Sloveniji. Poslove koji su se namjeravali prenjeti u nadležnost javnim bilježnicima kako to pokazuju iskustva drugih zemalja mogu obavljati osobe sa srednjom i višom stručnom spremom. Tim velikim trudom njihova osposobljavanja, mislim na osposobljavanje javnih bilježnika o kojima je govorio prilikom donošenja Zakona, tadašnji zamjenik ministrice pravosuđa, mogla bi se povećati razina kompetentnosti i efikasnosti sudskih ovršnih službi koje su posljednjih nekoliko godina svladale materiju ovršnog prava. Kada i ako bi se dogodilo da se ovrha prebaci na javne bilježnike to bi dovelo do udvostručenja, pa čak i još većeg povećanja broja javnobilježničkih mjesta, jer kako bi inače bili oni u mogućnosti savladati tisuće i tisuće ovršnih predmeta. Takva bi situacija dovela do ozbiljne ugrozbe te službe. Za vjerovati je kako će ono što bi javni bilježnici mmogli naplaćivati za svoje radnje u ovršnom postupku biti vrlo skromno jer bi se država tu na tuđi javnobilježnički račun pokazala ozbiljnom i socijalnom. S druge strane, došlo bi možda čak i do nelojalne konkurencije između javnih bilježnika u onim poslovima za koje je predviđena relativno veća nagrada. To bi moglo ozbiljno ugroziti integritet službe i smanjiti povjerenje javnosti ali i u konačnosti i države u tu službu. I zaključno. U učinkovitosti ovrhe, građani najbolje vide koliko povjerenja mogu imati u pravne institucije svoje države, a Ovršni zakon potiće stvaranje građanskog i poslovnog morala i reda. A samo statističko prebacivanje predmeta na javne bilježnike i time smanjenje ne riješenih predmeta na sudu zasigurno nije nikakva građanima poželjna promjena. Budući da vjerovnici i dalje ne bi mogli doći do svojih prava a dužnici će i dalje biti zaštićeni. U nadi da će predlagatelj ovih Izmjena i dopuna Ovršnog zakona u vrlo skoro vrijeme pružiti nam neku novu novelu i dopunu Ovršnog zakona u smislu ipak inteviziranja ovršnog postupka kroz neke druge službe Klub HDZ-a će podržati ovaj Zakon. Hvala lijepa.
Zahvaljujem gospodine ... [[Govornik se ne razumije.]] U ime Kluba IDS-a za raspravu se prijavio zastupnik Kajin. Izvolite kolega Kajin.
Poštovana gospođo potpredsjednice, cijenjena državna tajnice, uvažena gospodo zastupnici. Prvo, ovim Zakonom mi kasnimo, kasnimo ako ništa drugo četiri dana, odnosno ako sutra usvojimo te izmjene odnosno dopune, kasnit ćemo pet dana. Zašto? Jer je 1. 10. 2004. trebalo stupiti na snagu članak 94. Ovršnog zakona. Znači nisu dovedeni potrebni provedbeni propisi i sad zbog tog nedostatka ili kao što je malo prije gospođa Antunović rekla, nemara ili nerada ili zbog te nonšalancije kao što bih ja rekao, sada se ukidaju članci 307.a, pa sve tamo do 307.s ovog Ovršnog zakona. Istina je, kao što manje više su svi govorili da bi bilježnici danas teško odrađivali ovaj posao, znači posao ovrhe. Pitanje da li oni to uopće žele jer ionako imaju mogućnost sjajne zarade, bez pretjeranog zamjeranja bilo kome. Međutim koliko god da su bilježničke naknade možda i neprimjereno visoke to ne umanjuje s druge strane potrebu njihovog postojanja. Međutim njihove naknade po mnogima su bezobrazno visoke. Ovdje, u ovome obrazloženju na strani 2. se doslovce kaže da je ocijenjeno da bi primjena tih odredba dovelo do osporavanja ovršnog postupka, konfuzije o postupanju zbog niza situacija do kojih bi u praksi moglo doći, a nejasno kako bi se te odredbe primjenjivale primjerice niz postupovnih odredba nije propisan zakonom. Mjesta nadležnosti javnog bilježnika, uspostavljanje kriterija za ravnomjernu raspodjelu predmeta, problem prostornih uvjeta javnih bilježnika za obavljanje tih poslova, kadrovski uvjeti javnobilježničkih ureda, nepromjenjivost odredba o izuzeću propisanih Zakonom o parničnom postupku i tako dalje i tako dalje. Zakon je znači kao što su svi rekli usvojen pred nepunih godinu dana, a eto nakon tih godinu dana on se već mijenja. Tada se obrazlagalo, nemam to obrazloženje ispred sebe, ali pretpostavljam sve suprotno ovome što stoji u ovom obrazloženju ovih izmjena i dopuna Ovršnog zakona. Interesantno je da su obrazloženje pisali isti ljudi i onda i sada. Što se je onda u ovoj zemlji promijenilo? Promijenila se jasno vlast, promijenili su se ministri. E sad, što to na kraju znači? Da sama država potiče konfuziju u pravnom sustavu. Da potiče nepovjerenje u pravni sustav i da sustavno, usuđujem se reći širi nesigurnost kako naših građana u pravni poredak, tako i institucija na ovim prostorima. Nigdje vjerojatno na svijetu ne postoji mogućnost lakših izmjena organskih zakona no što je to slučaj u Republici Hrvatskoj. I postavlja se pitanje onda kamo to vodi. Držim prije svega nepovjerenju u državu što u konačnici ima za slučaj da nas u velikom luku zaobilaze sve relevantne institucije. I to je zapravo bit. Dok svijetu mi ne ponudimo jednu, jedan postojani pravni poredak ni Hrvatska se neće razvijati. Dok našim građanima ne ponudimo postojan pravni poreda niti oni se neće u većoj mjeri angažirati na dobrobit ove zemlje. Upravo kod ovog zakona dolazi, po mom sudu, jedan silni utjecaj kojeg su imali bilježnički lobisti na Ministarstvo pravosuđa. U članku 307. ovdje se kaže da javni bilježnici na temelju sudskih rješenja o ovrsi odnosno rješenja jasno suda, provode ovrhu na nekretninama plijenidbom tražbine zasnovane na vrijednosnim papirima, na tražbine da se predaju ili isporuče pokretnine ili da se preda nekretnina radi ispražnjenja nekretnina i jasno diobe stvari. Gotovo da po tome u toj materiji nama sudovi ne bi bili potrebni ako sve te ovlasti prepustimo bilježnicima međutim toliko široko ne idu niti u starim europskim demokracijama jer ovrhu bilježnicima i to u znatno užem obliku prepuštaju u Europi samo tri europske zemlje. Međutim da li je sad pametnije ići u izmjenu ovog zakona ili u provedbu zakona kroz niz tih podzakonskih akata odnosno provedbenih propisa. Ja mislim da je to bit. Oni koji su predložili taj zakonski prijedlog razumljivo je da će ga braniti. Oni koji predlažu izmjene ti će jasno osporavati ovaj zakonski prijedlog. Međutim gdje je istina iako pretpostavljam da u ovom času ovrhu u ovakvom obliku teško da mogu provoditi barem ne ekskluzivno naši bilježnici. Istina je da ova stalna, permanentna izmjena normi, zakona u velikoj mjeri šteti Republici Hrvatskoj. Hrvatska si jednostavno ne može priuštiti luksuz da svaka vlast iznova mijenja takoreći čitav pravni poredak kada preuzme vlast u ovoj zemlji. Dobro, ovaj zakon nije odnosno na snazi je svega vidimo 4 ili do sutra 5 dana, ali bez obzira na sve ovakve improvizacije mislim da su te improvizacije svjetle i da one ne pomažu imidžu Republike Hrvatske. Konačno zašto se ovaj zakon kao takav nije izmjenio prošlog tjedna? Znači u petak i da smo bili barem u nekom zakonskom roku kada je za to bilo prilike i na to bi također trebalo da, dobiti odgovor. Za kraj koliko god da je logična izmjena Klub IDS-a želi upozoriti na štetnu i za zemlju pogubnu praksu. Zato, ne znam, možda je najbolje biti suzdržano, a s druge strane dobro je podržati ovaj zakon radi jednog detalja jer bi se u postupku javnobilježničke ovrhe osim nagrade i naknade troškova bilježnicima plaćala i sudska pristojba što će reći da bi postupak ovrhe za naše građane bio neusporedivo skuplji no što je u ovom trenutku. Znači troškovi bi se u cjelini građanima povećali, a to deranje kože našim građanima sigurno nije potrebno i protiv toga na neki način valja ustati, ali treba upozoriti paralelno s time vjerojatno i na visinu javnobilježničke naknade za što oni nisu krivi već tarife iza kojih na neki način stoje i državne institucije. Rasterećenje sudova o čemu je bilo malo prije za ovom govornicom riječi jasno da treba biti imperativ, ali pošto očigledno da ova Vlada ne kani donijeti ove provedbene odluke ne znam šta preostaje drugo nego ukinuti ove odredbe iako smo svi svjesni da će sutradan zaživjeti barem u dijelu mogućnost i kod naših javnih bilježnika da i oni sprovode ovrhu. Vjerojatno neće se ići tako široko kako je i predloženo u ovom zakonskom prijedlogu ili u bivšem zakonskom prijedlogu međutim jednoga dana će se to zasigurno dogoditi jer Hrvatska u ovom času ima 600 tisuća neriješenih ovrha, a svima je jasno da sudovi to ne mogu u cijelosti sprovesti jer za to nisu niti pripremljeni. Zato će Klub IDS-a, ne znam, najvjerojatnije biti suzdržan kada je ovaj zakonski prijedlog posrijedi.
Zahvaljujem kolega Kajin. U ime Kluba HSS-a gospodin zastupnik Josip Vresk. Izvolite kolega Vresk.
Gospođo potpredsjednice, gospođo državna tajnice, kolegice i kolege zastupnici, ja razumijem žurbu Vlade da se donese brzo izmjena Ovršnog zakona i to naprosto zbog razloga što se on primjenjuje od 1. listopada ove godine i doista je trebalo hitno nešto napraviti međutim ne razumijem neke druge stvari. Prvo, doista je bivša Vlada imala model kojim je željela postići dva cilja, a to je prvi cilj rasterećenje sudova, a drugi cilj je povećanje efikasnosti samog ovršnog postupka i da je ostala kod tog modela. Naravno neke zemlje poznaju model da javni bilježnici provode pojedine, ne sve nego pojedine radnje u ovršnom postupku. Neke zemlje isto tako imaju neke druge modele međutim najveći dio ovršnih postupaka se ne provodi preko suda. Što se tiče onog prvog cilja, a to je rasterećenje sudova, sudovi jesu najopterećeniji sa tri vrste predmeta ako se gledaju sudske statiske onda je to vrlo jasno vidljivo. To su prije svega ostavinski predmeti, to su ovršni predmeti i to su zemljišno knjižni predmeti. Kada se odlučujemo koje ćemo od tih predmeta izuzeti iz nadležnosti sudova, mi smo zapravo već jedan prvi korak napravili, izuzeli smo ostavinske predmete i dodjelili ih u rad javnim bilježnicima. Po svojoj vokaciji zemljišno knjižni predmeti se ne mogu izuzimati iz sudova zato jer su naprosto zemljišno knjižni odjeli, ili kako se vole popularno nazivati zemljišno knjižni sudovi vezani uz sud i ti predmeti moraju ostati na sudu. Ostali su dakle ovršni i jedna mala skupina vanparničnih predmeta koji nisu brojčano puno zastupljeni, i ovršni premdmeti. Što se tiče tih vanparničnih parničnih predmeta točno je i to da jedan dio tih predmeta bi po svojoj vokaciji prije spadao u upravnu nadležnost i tu će biti potrebno reagirati. A zapravo ona najveća brojka koja o opterećuje rad sudova jesu ovršni predmeti. Ako samo izuzmemo ova četri najveća suda a to su Zagreb, Rijeka, Split i Osijek, onda ćemo vidjeti koliki je gkodišnji priljev ovršnih predmta i koliko se iz godine u godinu povećava broj tih predmeta. Bivša vlada je izabrala model da se pojedine, ne sve, radnje ovršnom postupku dodjele u rad javnim bilježenicima. Ostavila je po meni sasvim dovoljno vremena da se donesu podzakonski akti koji za to trebaju i da se pripreme javni bilježnici da mogu provoditi ovrhe. Što se tiče kvalifikacije javnih bilježnika, naime doista mi je teško govoriti o ljudima za koje tvrdim da su izuzetno kvalitetno educirani za taj posao. Da su educirani na način da su završili pravni fakultet, položili pravosudni ispit, položili javnobilježnički i spit i imali onoliko godina staža koji zakon propisuje za to. I da smo na kraju krajeva u to se uvjerili, mogli smo se vrlo lako uvjeriti jer oni već izvjesno vrijeme rade ostavinske postupke, i mislim da je ministarstvo zadovoljno s tim njihovim radom. Nemojmo zaboraviti drugu stvar, da najveći dio radnji u ovršnom postupku sada ne provode suci, provode iz službene osobe u sudu. Naravno pod kontrolom suca i uglavnom bez prava potpisa jer njihove radnje odobrava sudac odnosno određena sudačka referada svojim potpisom nakon što prekontrolira predmet. SAda teško je uspoređivati jednu i drugu vrstu premdeta i govorti to nije niti tema, kolika je razlika koliko su komplicirani jedni predmeti koliko drugi. Međutim vrlo odgovorno tvrdim da bismo postigli kumulativno oba cilja kada bismo i dalje ostavili ovakvu ovlast dakle javnim bilježnicima da provode ovršne postupke, Naravno ja se slažem sa time da je to sada nemoguće. Jer niti su javni bilježnici pripremljeni za to, niti su doneseni poduzakonski akti i teško je o tome raspravljati. Ja s te strane vladu razumijem. Ne razumijem drugu stvar. Ovaj dio zakona mi sada skidamo, dakle brišemo, a ne supstituiramo to baš ničim. Znamo da je naš ovršni postupak takav kakav jeste, da nam je zakon takav koji ne omogućuje brzo efikasno vođenje ovršnog postupka. A ničim to ne supstituiramo. Nadam se da će bar ono što je predstavnik vlade govorio u radu odbora, da ćemo vrlo brzo vidjeti na svjetlo dana novi moderni ovršni postupak, tvrdim a s time ćete se vrlo lako složiti da najveći dio sporova završava na žalost, na žalost, preko ovrha. Zašto je to tako ne znam, ali to je fakat tako jeste. Ono što osim toga ovdje treba reći je ito da često čujemo priču čija bi se zapravo prava trebala štiti u jednom modernom ovršnom postupku. Jedni su za to da se štiti ova socijalna prava dužnika, drugi su za to da se štite prava vjerovnika. Svaki moderni ovršni zakon, i to svi griješimi, štiit prava i dužnika ali štiti prava i vjerovnika, ali omogućuje to da ovršni postupak bude brz, da bude efikasan i da bude potpuno legalan. Mislim da se to ovim izmjenama ne postiže, da se ne postiže. S druge strane opet razumijem Vladu zašto je to tako, nadam se da će brzo doći na svjetlo dana ponavljam pred ovaj Sabor, novi moderni ovršni zakon. No bez obzira na sve, klub Hrvatske seljačke stranke neće iz spomenutih razloga podržati ove izmjene, smatrajući da je Vlada imala sasvim dovoljno vremena. Prvo da donese podzakonske akte, i drugo da organizira same javne bilježnike kako bi mogli provoditi ovršni postupak. Hvala lijepa.
Zahvaljujem zastupniku Vresku. Ovime smo završili raspravu u ime klubova. Prelazimo na pojedinačnu raspravu od 10 minuta. Prvi je na redu gospodin zastupnik Dražen Bošnjaković. Izvolite.
Gospođo potpredsjedniče, gospođo državna tajnice, kolegice i kolege. Pred nama je evo zakon kojim se ponovno određene odredbe zakona koje ranije donjet stavljaju van snage. Moje mišljenje da ove odredbe doista treba staviti van snage ovršnog zakona jre naprosto ove dvojbe koje je predstavnik Vlade izrekao s ove govornice i zapravo koje su navedeni u ovom obrazloženju su zaista vrlo ozbiljnog karaktera. I zaista ako postoje a postoji ustavno pravne dvojbe vezano za mogućnosti da bilježnici obavljaju ove radnje na koje su oni ovlašteni ovim zakonom. Mislim da to treba uvažiti. Što se toga tiče kako bi to u praksi funkcioniralo, mislim da bi bilo dobro napraviti jednu simulaciju ili jednu procjenu koliko bi tih predmeta zapravo bilježnici riješili, i koliko bi oni na taj način rasteretili sudove. Po mome mišljenju, ja mislim da bi to bilo zista vrlo malo. Jer posao bilježnica bi se u ovom situaicju sveo na sljedeće. Kada stranka podnese prijedlog za ovrhu na temelju neke vjerodosstojne isprave, dakle bilo nekoga računa, bilo mjenice bili izvoda iz poslovnih knjiga. Podnese prijedlog za ovrhu na nekrenitni, na nekoj tražbini za snovanoj na vrijednosnom papiru. Ili na nečemu drugom, Bilježnik bi bio u pozicij da stavi rješenje znači, da stavi žig na taj prijedlog i donese riješenje o ovrsi. Stranka u roku u 8 dana ima pravo prigovora na to rješenje, i gdje onda dolazimo, dolazimo ponovno na sud. Ja mislim kada bi napravili jednu statisku vidjeli bi da je vrlo vrlo malo predmeta i vrlo mali postotak je toga, gdje prigovora u tih 8 dana nema, i gdje zapravo se već sve završava u tom zapravo stadiju. Tako da sa te strane mislim da treba apsolutno uvažiti ove razloge Vlade vrlo dvojbenosti zapravo jednoga ovako rješenja. I ako postoje rješenja vani da doista javni bilježnici sudjeluju u određenim fazama ovršnog postupka, mislim da tu treba zaista biti vrlo studiozan i vrlo analitično tome pristupiti. I sa izmjenama eventaulno budućim ovršnim zakonom sasvim sigurno da će se morati redefinirati i sami zakono javnom bilježništvu, pa i definicija javnog bilježnika kako bi smo otklonili ustavno pravne dvojbe vezano za javne bilježnike. A zaista ovaj zakon ja moram priznati ne doživljavam kao odustatak Vlade od nekakve reforme pravosuđa i kao nešto čime vlada zapravo ne želi rasteriti sudove. Jer moram reći i na one prigovore koji su bili da u 9 mjeseci ništa nije učinjeno, mi se možemo sa ovih govornica nadmetati i reći kako ništa nije učinjeno. Ili neki od nas mogu reći kako je puno učinjeno, ali zapravo građani koji imaju konkretne predmete na sudovima oni će najbolje sami ocjeniti dali se u pravosuđu nešto dešava ili se ne dešava. Problemi pravosuđa su doistaveliki. I osam mjeseci je prekratki rok da bi se nešto značajnije dogodilo i da bi se nešto značanije u praksi osjetilo da se događa u pravosuđu. I sasvim sigurno i ovaj četverogodišnji mandat neće biti dovoljna za da bi se situacija u pravosuđu kompletno riješila. I da bi situacija bila onakva kakva naši građani očekuju. Ali po mom mišljenju i po onome zapravo što u praksi vidim, najznačajnija mjera koju je ova Vlada i koju smo mi kao Sabor kroz izmjenu zakona o redovnim sudvoima donjeli, to je sljedeće. Da smo donjeli zakonsku odredbu kojom predsjednik vrhovnog suda ima pravo i ovlast predmete sa onih sudova koji su opterećeni dijelit onim sudovima koji su manje opterećeni na rješavanje. E, upravo u tim predmetima vidim i jako dobro znam u praksi da je dobar dio predmeta recimo sa Županijskog suda u Zagrebu, poslan na rješavanje i Županijskom sudu u Požegi, Gradiški, Slavonskom brodu i svi ti predmeti koji su bili osuđeni zapravo na još dugi niz godina na čekanje na Županijskom sudu u Zagrebu, polako se vraćaju riješeni sa tih malih sudova. To je jedna mjera koja je po meni, koja se u stručnim krugovima zapravo predlagala još davno i trebalo ju je predložiti i 2000. i daleko prije 2000. godine. Tako da je ona zaživjela i prije 2000. godine mi danas daleko manji broj neriješenih predmeta na našim sudovima imali. I zato ne mogu se složit da se ništa ne radi vezano za pravosuđe. Ovo je jedna mjera koja u praksi funkcionira i koja daje rezultate i mislim da će u ove 4 godine još sasvim sigurno pridonijeti efikasnijem radu našeg pravosuđa. Meni je žao, jer ovdje je bilo rečeno da su i ove izmjene zakona kada ih je zakonodavac donosio, a donosio ih je, ja se slažem u najboljoj namjeri da ubrza ovršni postupak koji je doista trom i spor, da sada Vlada nije pribavila mišljenje Javnobilježničke komore, jer osobno sam razgovarao sa mnogim bilježnicima, pa i predstavnicima komore i svi se slažu da ove odredbe ne mogu zaživit i zapravo da te odredbe u ovakvom obliku iz zakona treba maknuti, što naravno ne znači da javne bilježnike treba iz ovrhe maknuti i u nekakvom redefiniranju ovršnog zakona sasvim sigurno treba vodit računa i o njima da ih se involvira u taj proces, ali na jedan način primjeren koj neće izazivati ovakve dvojbe koje su ustavno-pravnog karaktera. Ili zamislimo ovršni postupak koji predviđa da se u ovršnom postupku znači mogu izriciati i novčane kazne i kazne zatovorom. Prema ovome javni bilježnici bi imali pravo izreći novčanu kaznu, kaznu zatvora ako bi se izricala u ovršnom postupku, a on bi morao nakratko predmet ustupiti sud da to sud rješava. To su manje više teoretske mogućnosti kakvih u praksi zapravo ima vrlo malo i kakvih u praksi teško da možemo, teško da možemo i vidjeti. Ali u svakom slučaju ovo je zakon koji apsolutno moramo donijeti, jer on je de facto od 1. listopada na snazi, a zapravo je neprovediv. I obzirom da je neprovediv, moramo ga staviti van snage, ali druga je stvar što zaista moramo upozoriti, a drago mi je, jer smo od predstavnika Vlade i na Odboru za pravosuđe i za Odboru za zakonodavstvo čuli da Vlada radi na izmjenama ovršnog zakona, jer ovrha je zaista, tako da kažemo, zadnji stadij u zaštiti prava građanina, jer čovjek može voditi sudski postupak radi utvrđenja ili priznavanja nekog prava dugi niz godina, može uložiti novce u sudske pristojbe, u odvjetnike i sve to. Nakon dugog broja godina suđenja u tom parničnom postupku prizna mu se pravo i onda dođe u ovrhu i zapravo sve mu, sve mu, sve to ispadne uzalud, jer ne ostvari i ne regulira to svoje pravo. Ovrhu zaista treba uredit na način da ona bude brza, efikasna, da bude elastična i da se što je moguće manje suzi taj krug i lijekova i instrumenata putem koji se ta ovrha može razvlačiti, putem kojih se ta ovrha može odugovlačit, jer to je nešto što je još po postojećem zakonodavstvu itekako moguće. I ovaj zakon zaista iz tehničkih razloga moramo donijeti, ali u svakom slučaju problem ovrhe postoji i ja se nadam da će Vlada na tragu ovih dosadašnjih zakonskih promjena koje u pravosuđu su donijete, po mom uvjerenju na dobro, da će tako postupit i u narednim zakonskim promjenama Ovršnog zakona. Hvala lijepo.
Zahvaljujem gospodin Bošnjaković. Slijedeći je na redu gospodin zastupnik Emil Tomljanović.
Gospođo potpredsjednice, uvažena državna tajnice. Pa eto, dopustite mi vezano za Prijedlog zakona o izmjenama Ovršnog zakona, uvodno da kažem da je sam Zakon o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona, kao što smo već imali i prilike čuti stupio na snagu u mjesecu studenom prošle godine. Međutim, tim propisom, člankom 106. odgođena je primjena članka 94. i to do 1. listopada 2004. godine. Upravo tim člankom, odnosno dopunjenim člancima od 307a. do 307s. detaljno je razrađen institut sudjelovanja javnih bilježnika u ovrsi kojim se po prvi puta u naše zakonodavstvo uvodi sudsko javno-bilježnički ovršni sustav i da je trebao biti primjenjen i uvršten kao mješovit sustav, odnosno kombinacija uvjetno kazano sudske nadležnosti u odnosu na javno-bilježničku nadležnost glede provođenja same ovrhe. Takav sustav shodno zakonskim rješenjima, javnim bilježnicima daje ovlaštenja, ne mala i ona se svode u prvom redu na: 1. dakle da oni donose rješenja o ovrsi na temelju vjerododstojne isprave, oni ta rješenja trebaju i provoditi, osim ako se radi o ovrsi na pokretninama, a temeljem članka 307a. stavak 2., ako se prijedlog za donošenje rješenja o ovrsi na temelju vjerodostojne isprave podnese direktno sudu, dakle sudovi, čega zaključno ili bi ga trebali uputiti nadležnom javno-bilježničkom uredu. 2. javni bilježnici bi osnovicom sudskih rješenja provodili ovrhu na nekretninama, pljenidbom tražbine zasnovane na vrijednosnom papiru, zatim tražbine da se predaju ili isporuče pokretnine, ili da se preda nekretnina, te radi ispražnjenja nekretnina i diobom stvari i 3. trebali bi obavljati u ovršnom postupku procjenu i prodaju dionica, te udjela, odnosno poslovnog udjela u trgovačkom društvu i prodaju drugih imovinskih odnosno materijalnih prava. Ove nesumnjivo vrlo bitne promjene ovršnog sustava, te prenošenje nadležnosti na javne bilježnike u smislu intencije predlagatelja trebale su polučiti rezultatom, s jedne strane rasterećenjem u smislu zaprimanja i rješavanja tih predmeta, u prvom redu općinskih, dakle prvostupanjskih sudova, a s druge pak strane trebali su sustav javnog bilježništva u Republici Hrvatskoj promovitirati kao novo tijelo ovršnog postupka, koje će učinkovitije rješavati navedene predmete i samim tim doprinjeti ažurnijem pravosuđu i pravnoj sigurnosti građana. Međutim, bjelodano je da ovaj sustav na sadašnjem stupnju organiziranosti javnog bilježništva nije primjenjiv, odnosno da je neprimjenjiv. Kada govorimo ovdje o javnim bilježnicima, dakako da govorim o njihovom stupnju organiziranosti, a nikako o njihovoj stručnoj spremi, edukaciji, naobrazbi i tome slično, jer smo već imali prilike čuti u raspravi da su to pravnici educirani sa položenim i pravosudnim i javno-bilježničkim ispitima, sa dovoljno godina radnog iskustva, dakako ne samo javno-bilježničke poslove, nego i druge poslove u pravosuđu mogu apsolutno, mogu obavljati na kvalitetan način. Međutim, taj sustav je nemoguće primijeniti u praksi. Njegova primjena rezultirala bi još većom konfuzijom u rješavanju ovršnih predmeta i daljnjem zasigurno daljnjem nagomilavanju neriješenih predmeta. Nisu bez pravnog naravno uporišta niti kritike koje su upućene ovom sustavu iz stručnih krugova, a koje možemo svesti na dvije osnovne: Prva je bila i jest i danas još egzistira ustavno-pravna ili ustavno-pravne naravi, jer se tvrdilo i tvrdi se da sustav direktno je suprotnosti sa ustavnim načelom trodiobe vlasti, dakle na izvršnu, zakonodavnu i sudbenu. Dakle, uz primjenu osnovnog načela da svu sudbenu vlasti, ali baš svu sudbenu vlast u Republici Hrvatskoj po Ustavu, naravno obavljaju sudovi. I drugo, javno-bilježnička ili strukovna, možemo i tako nazvati primjedbi je osnovicom Zakona o javnom bilježniku gdje javni bilježnik se definira kao nepristrani povjerenik stranaka, a ne kao tijelo koje ima nadležnost provođenja sudskog postupka u konkretnom slučaju ovrhe. Nadalje imamo čitav niz drugih problema, ja ih neću sve navoditi, neke smo imali prilike čuti uz kvalitetna obrazloženja, međutim evidentni su problemi mjesne nadležnosti u tom sustavu javnih bilježnika, nadalje uspostavljanje kriterija ravnomjerne raspodjele predmeta, zatim probleme i prostornih uvjeta i statusa zaposlenika u javnobilježničkim uredima, a dakako da i sporna supsidijarna primjena Zakona o parničnom postupku u odnosu na primjenu instituta izuzeća javnog bilježnika u određenoj situaciji. Ovo "institut izuzeća" je dakle po sili zakona imamo upućivanje na primjenu Zakona o parničnom postupku, dakle apsolutno sudovanje, ne dvojbeno, ne sporno sudovanje u ovim situacijama, ali u nekim drugim situacijama to su u pravilu prigovori na ovrhe, odnosno rješenja o ovrhama na temelju vjerodostojne isprave gdje automatski dakle po rješenju ili zakonskim rješenjima po uloženom prigovoru o takvim prigovorima odlučuju sudovi. Dakle, nemoguće je izostaviti tu poveznicu, ili povezanost sustava. Imali smo to prilike čuti, kao ovrha je sasvim suprotno od nekog postupka koji se bazira na parničnom postupku, ali iz prakse iz predmeta iz provođenja ovrhe iz života, iz konkretnih predmeta se zapravo vidi da i iz ovrhe vrlo često po uloženim prigovorima se dobiva sasvim jedan, dakako ovršni predmet ali koji po primjenom postupovnih propisa o njemu odlučuju mjesno i stvarno nadležni sudovi kao prvostupanjski sudovi, dakle općinski sudovi. Shodno izloženom zaključak se nameće sam po sebi i ukratko glasi, da je provedba citiranih odredbi Ovršnog zakona, odnosno da ona nije moguća, pa Prijedlog zakona o izmjenama Ovršnog zakona apsolutno u tom smislu treba podržati i to naravno u hitnoj proceduri a vezano i za sve one rokove o kojima smo u raspravi imali prilike čuti. Međutim, dopustite mi zaključno samo dvije rečenice, naravno o sustavu javnih, javnobilježničkom sustavu ustrojenog u Javnobilježničku komoru, a i o tome smo danas imali prilike čuti. Naime, evidentno je da javnobilježništvo kao jedan posebno uređen zakonom, dakle struka ili služba, a i vezano za kadrove koji su educirani i osposobljeni da se bave, ne samo javnobilježničkim poslom, nego usudio bi se tako reći i softiciranijim pravnim problemima i predmetima zasigurno ne samo ovrha ili Ovršni zakon, nego i taj sustav treba doživjeti izvjesnu promjenu, evo i to je moja poruka u odnosu i na resorno ministarstvo jer često su uvažene kolege javni bilježnici, bez obzira na svoju struku u praksi svedeni na ljude koji stavljaju žigove na određene isprave, a gdje zapravo i njihovo znanje i sve ono što oni mogu i čak doprinjeti i reformama pravosuđa iz tih razloga jednostavno i temeljem zakonskih odrednica ne dolazi do izražaja. Pa naravno u smislu nekih novih rješidbi ili rješenja u Ovršnom zakonodavstvu ne bi bilo zgorega, dapače bilo bi potrebno da se još jedanput i taj sustav pretrese i da se jedno s drugim uskladi, odnosno na način da se ishode za pravosuđe i za nas sve skupa, za društvo u cjelini najbolja rješenja, a ona bi u konačnici trebala dakle rezultirati smanjenjem broja predmeta, ažuriranjem predmeta, pravnom sigurnošću i naravno učinkovitijem pravosuđem u cjelini. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Dalje je gospodin zastupnik Rade Ivas. Izvolite.
Poštovani potpredsjedniče, gospođo tajnice. Samo nekoliko riječi o Prijedlogu zakona koji je pred nama. Naime, izmjene Ovršnog zakona provedene su prošle godine u dosta obimnom obimu, a u glavnom cilju da se rastereti sud. Tako su i uvedeni članci 307.a do 307. kojim je bilo propisano sudjelovanje javnih bilježnika o ovrsi. Ovim Prijedlogom zakona predlaže se ukidanje tih odredbi. Naime tim odredbama propisano je i uvedeno je mješovito sudsko-bilježnički ovršni sustav u kojem su javni bilježnici dobili ovlaštenje da donose i provode rješenja o ovrsi na temelju vjerodostojnih isprava, da provode odluke na temelju sudskih rješenja o ovrsi na nekretninama, pljenidbom, tradžbine zasnovane na vrijednosnoj ispravi, na tražbini da se predaju ili isporuče pokretnine ili da se preda nekretnina radi ispražnjenja nekretnina diobe stvari i obavljaju u ovršnom postupku procjene i prodaju dionica te udjela, odnosno poslovnog udjela u trgovačkim društvima i prodaju drugih imovinskih odnosno materijalnih prava. Ove odredbe u stručnim krugovima, a i kod dijela javnih bilježnika i sudova, sudaca doživjeli su velike kritike zbog određene nedorečenosti, odnosno nemogućnosti primjena u praksi i uopće njihovog doprinosa u rasterećenosti sudova. Naime, jedna od glavnih razloga uvođenja ovog instituta bila je želja zakonodavca da rastereti sudove. Pitanje je ovdje i da li su javni bilježnici danas osposobljeni da vode ove postupke s obzirom na njihove kadrove kojim raspolažu na prostor i na prostorije koje ima. Ne dovodim tim u pitanje sposobnost javnih bilježnika da vode ove postupke, sigurno da su to osposobljeni ljudi, naročito ljudi koji iza sebe imaju i sudsku praksu i odvjetničku praksu, ali očito je da u ovom momentu zbog drugih niza razloga koji su ovdje iznijeti oni ne bi bili dostupni. Inače, sama ideja da se pokuša rasteretiti sudove je vrlo dobra. Naime, činjenica je da su danas sudovi opterećeni sa izvršnim predmetima. Čuli smo ovdje da ima preko 600 tisuća ovršnih predmeta, da se oni iz godine u godinu povećavaju i ideja da se sudovi rasterete i na ovaj način je dobrodošla i to je za pohvaliti. No očito da danas u ovom momentu nismo u mogućnosti, odnosno nisu dozreli svi uvjeti da se ovo i provede. Činjenica je da se odredbe članka 307. i 307.a, i 307.e Ovršnog zakona ne mogu provesti jer nisu donijeti niz provedbenih odredba, a s druge strane sudovi, s obzirom da je zakon stupio na snagu više ne bi mogli, odnosno ne bi više bili nadležni u postupcima za koje je predviđena nadležnost javnih bilježnika. Sigurno da bi to donijelo i do pravne nesigurnosti i zastoja u rješavanju ovršnih predmeta. Zato i smatram da je donošenje ovog Prijedloga zakona o izmjeni Ovršnog zakona potrebna i treba je prihvatiti. No isto tako, ponoviti ću i ono što smo mi na odboru zaključili, da podržavamo i da sugeriramo da Vlada Republike Hrvatske donese i pripremi novi Zakon o izmjenama Ovršnog zakona s kojim će na jedan cjeloviti i sveobuhvatni način regulirati ulogu javnih bilježnika u ovršnom postupku. Ja vjerujem da ćemo i taj zakon imati na raspravi, a što se tiče ovog zakona predlažem i smatram da će Hrvatski sabor prihvatiti ove izmjene zakona. Hvala lijepo.
Hvala lijepo. Obavještavam da je sukladno članku 207. proteklo vrijeme za prijavu od 10 minuta u 11,03. Gospodin zastupnik Ante Markov. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče, gospođo tajnice, kolegice i kolege. Eto evidentno je da primjena mješovitog sustava, odnosno instituta javnog bilježništva kod preuzimanja ovrhe će biti ili odgođena ili brisana kao mogući institut i moguća mjera koja je trebala prije svega pridonijeti da se više od 600 tisuća neriješenih sporova koji se vode u pogledu ovrha danas na sudovima u Hrvatskoj pokušaju čim brže i učinkovitije riješiti. Prilikom donošenja takvog prijedloga zakona prije svega rukovodilo se činjenicom kakva je struktura tih 600 tisuća ovršnih predmeta, o čemu se tu radi. Sama činjenica da gotovo više od 100 tisuća predmeta u samom Zagrebu se odnose na tzv. komunalni red, odnosno ovrhu koja proizlazi iz komunalnih usluga, govori u prilog činjenici da najveću glavninu dužnika čine građani, prije svega kroz komunalne usluge, struju, vodu i sve ostalo. Upravo iz tog razloga želeći rasteretiti sudske postupke donesen je prijedlog da se javni bilježnici mogu obavljati one usluge u kojima u naravi ne bi trebalo biti elementi spora, jer upravo elementi spora su bila glavna teza svih onih koji su zagovarali da je to nespojivo sa ulogom povjerenika nepristranog. I upravo tih elementa spora u naravi u većini tih slučajeva i nema i argument da u ovom momentu, a što je neupitno i predstavnici udruga zajednica javnih bilježnika pa i stručna javnost apsolutno drži da u ovom momentu danas, odnosno 1. listopada ove godine i nije postojala operativna mogućnost primjene tog instrumenta. Međutim nismo ništa ni učinili da dođe do njega. Nismo prilagodili i nismo cjelokupnu proceduru upravo realizirali na taj način i zbog toga naravno ogroman posao koji je bio, samo se nagomilava, problemi se naravno sami od sebe riješiti neće, a neupitno je i to da sudovi, prije svega Vrhovni sud inzistira na donošenju određenih mjera. Da li je to mjera oštrog tzv. Ovršnog zakona, da li je to mjera uvođenje javnog bilježništva u ovaj sustav koji nije u potpunosti nespojiv ako izuzmemo elemente spora kod rješavanja, onog dijela rješavanja koji bi rješavali javnobilježnički uredi. Naravno dolazimo opet do one činjenice koga je potrebnije braniti, vjerovnike ili dužnika. Kakav treba biti Ovršni zakon prama jednim i prama drugim? Element socijalne pravde počesto posebno u javnim raspravama postaje najvažniji element i obično se taj element socijalne pravde usmjerava na krivo mjesto pa se onda element socijalne prave usmjerava prema sudu. Sud nije element socijalne osjetljivosti, on je prije svega element pravne države i element zakona, a socijalnu pravdu i jednakost prije svega treba tražiti u odgovoru društva, prema tome u odgovoru ovog Parlamenta ili zakonodavca koji treba propisati elemente socijalne pravde i na taj način pomoći i razriješiti taj čvor. Jer evidentno je da rast ovršnih predmeta koji se gomila svake godine, da se na njega ne može odgovoriti jačinom zakona, a bez uzimanja u obzir socijalnog elementa. Zašto? Pa činjenica je da u posljednjih nekoliko godina od kada se primjenjuju tzv. restriktivniji odnosi prama ovršnim predmetima, da se gotovo 20% povećavaju upravo predmeti u okviru Ovršnog zakona po pitanju komunalnih i sličnih pitanja. Prema tome građani očigledno ne mogu ispunjavati svoje obaveze, ne mogu je ni u okviru kućnog budžeta, ali jasno ne mogu ni u okviru zajmova i kredita koji dižu od banaka. Međutim banke su našle svoj način odgovora i njima u naravi stvari i ne treba jači i kvalitetniji Ovršni zakon, oni su našli instrumente na koje mogu stisnuti građane da ono što su građani njima dužni da se to vrlo brzo i vrlo efikasno vrati. Prema tome neprovodivost zakona nije baš da je ukupno svih jednako pogodilo, ono je pogodilo svih ali različito. Nekoga je pogodilo u plusu, a nekoga drži stalno u minusu. Prema tome ta socijalna osjetljivost i razlike koje u društvu postoje ne mogu se tretirati putem već donesenih zakona ili od strane suda tražiti da oni drukčije postupaju. Prema tome, a govori se, iako predstavnica Vlade o tome ništa nije kazala, da se ozbiljno razmišlja o novom Ovršnom zakonu koji bi trebao biti tvrđi, čvršći, vjerojatno bi trebao biti na strani vjerovnika, ali govori se o tome da će on u sebi sublimirati i neke nove mjere koje do sada nisu bile poznate, a to je da će se moći prodavati nekretnina i imovina u slučaju ovrhe i po 50%-tnoj cijeni da bi se namirili 10% od vrijednosti ukupne nekretnine. Govori se o tome da će postojati instrument zapljene cijele plaće, do sada je to bilo ograničeno da se osigura taj socijalni minimum, pa onda veliki pravoznanci kažu da je to ustvari dobro i da je to u interesu građana jer će tada on imati puni bonitet, neće mu bonitet predstavljati jedna trećina plaće nego će imati cijelu plaću, a to što će nakon toga propasti, to ionako vjerojatno neće biti bitno. Prema tome mi danas samo razgovaramo o segmentu ukidanja instituta javnog bilježništva i to na način koji nam u naravi nije ni potreban. Mi smo mogli i ovaj sadašnji odgoditi na vrijeme do donošenja novog Zakona o ovrsi koji će siguran sam, a tu se vidite slažu i jedni i drugi koji se nisu slagali prilikom donošenja zakona, da bi ipak trebalo ostaviti te institute javnog bilježništva i da bi trebalo u budućnosti ostaviti da se oni u punoći svojih sadržaja postave upravo na onim elementima u kojima nema pravnog spora i da obavljaju one funkcije koje nisu nespojive sa aspekta javnog bilježništva. Prema tome ja mislim da nisu postojali posebno opravdani razlozi da se javno bilježništvo briše i da se s time automatski šalje poruka da oni nisu kadri ispuniti ovu funkciju, jer evidentno je da se onda neće pojaviti ni kod novog konačnog prijedloga zakona koji će očito biti tvrđi i bit će na onoj liniji na kojoj očigledno traže zagovornici koji govore uvijek u ime vjerovnika. I zbog toga svega ja osobno ne mogu poduprijeti ove izmjene. Hvala lijepo.
Hvala lijepo. Gospodin zastupnik Nenad Stazić. Izvolite.
Uvaženi potpredsjedniče, kolegice i kolege. Raspravljajući o ovoj temi svakako moramo poći od pitanja kakvo je stanje u našem pravosuđu. Mi jedanput moramo ozbiljno i otvoreno o tome početi govoriti, jer to stanje je nepodnošljivo. Ono je jezivo. Pa gledajte tu parnice traju po 10, po 20 godina u posve banalnim sporovima. I onda kad građani konačno dođu do nekakve pravomoćne presude, što onda? Što oni mogu s tom pravomoćnom presudom? Ne mogu ništa, treba otvoriti novi proces ovršni. I sad taj ovršni opet traje 10 godina. I kome sve to skupa koristi? Pa takvo stanje koristi dakako dužnicima, prevarantima, uzurpatorima, svima onima kojima odgovara da pravosudni sustav u ovoj zemlji ne funkcionira. Oni su tu na dobitku. Vjerovnici su dakako zakinuti i svi oni koji su u bilo kome pogledu oštećeni u nekom svom pravu koje bi se moralo moći ovršiti. Čime se bivša Vlada vodila, što je bila namjera kad je predlagala uvođenje bilježnika u ovrhu? Pa vodila se tom idejom da taj postupak ubrza i to njegovo predugo, neopravdano dugo trajanje je krajnja nepravda. Jer stvarno, jel ti ovršni postupci moraju trajati tako dugo? Gledajte, tu je nekakav razuman rok, svako rješenje ovršno bi se moralo moć donijeti u roku od 15 dana, najdulje mjesec dana. A to ne traje u tom, tako razumno kratko, prihvatljivo kratko. To se produžuje ad infinitum. S tim se ne možemo složiti, nitko od nas bez obzira na stranačku pripadnost. Ne možemo mi sad reći traju, pa nek traju, šta onda. Nešto se učiniti mora. Bivša je ministrica pokušala, dakle, uvesti bilježnike. Sadašnja ministrica kaže, to ne valja, to treba izmijeniti, a ne kaže što valja. Mi ovdje nismo čuli što valja. Što će se učiniti da se jedno loše stanje promijeni. Mi taj recept ovdje nismo čuli. Gledajte, može biti opravdana primjedba da je ovrha duboko sudbeni posao jer je u sebi konfliktan. Tako to kažu teoretičari. Dobro, važi to. Uvažimo to. Neka sudovi donose rješenja pa i u onim nespornim slučajevima. Neka donose oni rješenja, ali onda jel ta provedba toga rješenja baš mora biti sudbeni postupak. TO može raditi bilo tko na temelju, naravno, sa sudskim ovlastima, temeljem zakona kome sud može podijeliti izvršenje te ovrhe. U svakom slučaju nešto se mora učiniti. Pa dajte, nema ministrice, svi čekamo da se nešto učini. Ma lako za nas što mi čekamo. Ma čekaju svi oni koji su uskraćeni u svome pravu. Njima treba odgovoriti na pitanje što će se učiniti. Gledajte, kad je bivša Vlada predlagala, dakle, uvođenje bilježnika, HDZ je bio protiv toga. Ja osobno sam mislio da znaju zašto su protiv i da imaju rješenje kako će to napraviti. I da će čim osvoje vlast doći s tim rješenjem. Vidjelo se da nisu imali rješenja ni onda, nemaju ni sada jer bi ga valjda ponudili. Ali to je bitno, rješenje, pronaći rješenje. Vlada, čujemo ovdje, ozbiljno razmišlja, ozbiljno Vlada razmišlja o promjeni Ovršnog zakona. To postaje već pomalo komično jer mi svaki dan čujemo ovdje da Vlada o nečem ozbiljno razmišlja. Pa sad je već prošlo 8 mjeseci. Pa to vrijeme za ozbiljno razmišljanje je već isteklo. Pa ja bih potpuno shvatio da se sada mijenja ovaj Zakon jer se predlaže novi, kvalitetniji, pametniji koji će riješit problem. Rezultati tih razmišljanja koje Vlada poduzima mi ne vidimo ovdje. Prema tome, neka ministrica ili natjera suce da više rade ili neka promijeni Ovršni zakon da on bude tvrd i efikasan, kako smo ovdje čuli ili neka učini bilo što, ma bilo što. Ali ovo nepodnošljivo rješenje, ova nepodnošljiva situacija mora prestati. Mora, što prije to bolje. Hvala.
Hvala lijepa. Vlada bi trebala stalno ozbiljno razmišljati, ne samo prestat sad razmišljat ozbiljno o tome. Stalno razmišljati. ... [[Govornik udaljen od mikrofona, ne čuje se.]] Snježana Bagić, izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Uvažene dame i gospodo zastupnici. Na kraju rasprave mislim da nije pitanje što je cilj ovrhe. To je svima, osobito onima koji su vodili možda neki ovršni postupak, jasno. A to je da nešto, dakle, da potraživanje koje se ostvaruje u sudskom postupku ili na temelju neke ovršne isprave koja može biti čak i javnobilježnička isprava, oni ostvare naplatu svog potraživanja jer ga njihov dužnik u mirnom postupku nije htio naplatiti. Dakle, nakon katkada i dosta dugotrajnoga postupka, oni se izlažu provedbi ovršnoga postupka da bi pri istom naplatili svoje potraživanje. Dakle, sada kada se postavlja pitanje, ono se često postavlja, od 96. godine kad smo prvi put donijeli Ovršni zakon pa kasnije kroz njegovih nekoliko izmjena i dopuna, i danas se u raspravi to pitanje postavljalo, koga treba štititi? Dužnika ili vjerovnika? Je, treba uvažavati socijalni moment i u tom segmentu treba pružiti kroz sve zakone, uključujući i budući možda Ovršni zakon, određenu zaštitu dužniku. Ali, ovršni postupak ipak u konačnici nije socijalna kategorija, on treba omogućiti onome tko to nije mogao ostvariti u mirnom postupku, da prisilno naplati od svog dužnika naplatu svog dospjeloga potraživanja. Neovisno o tome tko je vjerovnik. Vjerovnik je uvijek određena osoba koja ima određeno potraživanje koja sada mora pristojno platiti. I što je cilj svih ovršnih postupaka? To je da se usvoji jedan sustav koji će biti brz, učinkovit i gdje će taj vjerovnik relativno brzo ostvariti naplatu tog potraživanja. Drugo je pitanje i u tom kontekstu dakako, da provedba ovršnoga postupka spada u reformu Pravosuđa, odnosno one mjere koje trebamo, koje smo dužni poduzeti prema našim građanima da bi oni to pravo ostvarili. Među ciljeve Pravosuđa, reforme Pravosuđa spada u prvom redu otklanjanje velikog broja zaostataka predmeta, rasterećenje sudova. Jer doista postoje postupci, postoje situacije kada, premda ti postupci jesu u širem smislu određeno suđenje, oni nisu sudski postupci, nema načela kontradiktornosti i nije nužno, nema potrebe da ih onda obavljaju sudovi, s jedne strane. S druge strane, da se oni sudski postupci koji jesu sudski postupci što više skrate. U tom kontekstu svjedoci smo toga da se u gruntovnicama sada provodi niz mjera koje pokazuju rezultate jer ti sudski postupci doista trebaju ostati zbog našeg ustroja kod sudova. Dio smo rasteretili, ostavine provode javni bilježnici dosta uspješno. Doduše i tu ima određenih poteškoća, prigovora, da su oni, da previše koštaju, odnosno da koštaju više nego što bi bili kod suda pa će o tome valjati razmisliti. I dakako, sada u tom kontekstu sklopa ovršnoga postupka bilo je, bila je ideja, bila je namjera predlagatelja u prošlom mandatu da se javnim bilježnicima uz svrhu rasterećenja sudova povjeri obavljanje ovršnih postupaka. Međutim, pokazalo se da treba biti ambiciozan, ali katkada treba biti možda i racionalan i razuman, ... [[Govornik se ne razumije.]] se u neke realne mjere zato što ovakva širina ovlasti koju bi javni bilježnici dobili pokazuje se da u ovom trenutku, to sam ja uvodno rekla. Nisam mislila podcijeniti javne bilježnike, cijenim sve kolege javne bilježnike koji su trebali ispuniti dosta teške uvjete da bi bili za to imenovani. Pokazuje se da oni, odnosno njihovi javnobilježnički uredi u ovom trenutku to nisu u stanju preuzeti. Zašto? Zato što se kaže, između ostaloga, da se ne ponavljam, da ne javni bilježnici nego osobe koje su zaposlene kod njih trebaju, da bi obavljali te poslove koje oni preuzimaju, to su sve, gotovo svi poslovi ovrhe osim ovrhe na pokretninama, ispunjavati uvjete koje treba osoba da bi bila ovršitelj na sudu, dakle da bi ispunjavala uvjete za višeg sudskog savjetnika ili sudskoga savjetnika, to je potpuno drugi profil osobe od onih koji trenutno rade u javnobilježničkim uredima. Što se tiče toga tko bi to trebao preuzeti? Možda ... zašto ne, Vlada od toga ne bježi niti je rekla završno ne da to ne mogu biti javni bilježnici. Nema puno primjera i to smo bili upozoreni od Europske unije da javni bilježnici obavljaju osobito u većem opsegu ne ovako kako smo mi predlagali poslove ovrhe. To su ako i obavljaju, to je u jednom vrlo ograničenom opsegu potpuno drukčijem nego ovoga što mi sada predlažemo da oni jednostavno sve to preuzmu. Evo kao što je primjer bio, ima određeni segment u nekim zemljama kod javne dražbe, međutim, usprkos tome nema niti zabrane da se to ne učini i svaka država prosuđuje o tome koje službe ona ima stručno osposobljene procijenit će tome koje će poslove javni bilježnici obavljati. Ako idemo na rasterećenje sudova, da zašto ne. Međutim, treba onda ako već ... nekom drugom te poslove, ta služba kojoj ćemo povjeriti treba biti za to stručno osposobljena, sposobna to preuzeti da nemamo jedan suprotni efekt. Zato ovaj Zakon nije status quo, on kaže je do daljnjega dok ne nađemo jedno bolje, kvalitetnije, racionalnije rješenje neka to dalje rade sudovi. Uz sve ove prigovore da su sudovi neučinkoviti ali povjeravanje nekome drugome, bilo to javni bilježnici ili neka druga služba, ja osobno mislim da to ne mogu baš polupismeni ljudi obavljati trebaju ipak završiti neke škole, proći neke tečajeve, osposobiti se da bi bili na ... građanima i uspješno i brzo proveli ovrhu. U tom segmentu ova Izmjena Zakona je status quo ali Vlada kao što smo već rekli, što smo uvodno rekli na radnim tijelima, moj je propust što nisam to uvodno rekla, zato jest predložila brisanje ovih odredbi a ne njihovu odgodu zato što će najkasnije do studenoga mjeseca predložiti izmjene i dopune Ovršnoga zakona koje će otkloniti određene poteškoće koje su se pojavile kod primjene pravnih lijekova i odgodile te predložiti u onom segmentu koji je moguć i koji doista ne predstavlja suđenje da poslove javnoga bilježnika .... odnosno oprostite sudova u svrhu rasterećenja sudova preuzme druge službe. Istina je da ovaj Zakon treba biti u petak izglasan, kako nije, Vlada je predložila vlastite amandmane kako bi se ova praznina od 5 dana otklonila. Zahvaljujem.
Hvala lijepa. Zaključujem raspravu. Glasovanje kada se steknu uvjeti.
Drugo, Konačni prijedlog Zakona o izmjenama Ovršnog zakona, hitni postupak, prvo i drugo čitanje, Prijedlog zakona br. 168. Rasprava je zaključena. Amandmane je nakon rasprave podnijela Vlada Republike Hrvatske. Pa ćemo postupiti sukladno članku 166. Poslovnika, dakle glasovati o tome, da li ćemo prihvatiti, raspravljati o dva amandmana Vlade. Molim uključite se. Molim glasovanje. Rezultat. 80 za, četiri protiv i 23 suzdržana. Četiri suzdržana i 23 protiv, hvala. Gospođo ministrice molim obrazložite amandman 1.
Mogu odmah 1. i 2., budući da su..
Ne, prvo ćete jedan, jer se glasuje i raspravlja odvojeno.
Dakle, iza članka 2. dodaje se članak 2.a koji bi glasio na prijedloge za ovrhu podnesen do dana stupanja na snagu ovog zakona primjenjuju se odredbe ovog Zakona. Ovo je čisti tehnički amandman potreban budući da smo Zakon o ovrsi već donijeli.
Hvala lijepa. Otvaram raspravu, može se javiti samo predstavnik kluba. Zaključujem raspravu. Molim uključite se. Dajem na glasovanje amandman 1. Vlade. Rezultat. 93 glasa za, četiri suzdržana i 10 protiv, amandman prihvaćen i postaje sastavni dio zakona. Ministrice amandman 2.
Ovim, u ovom amandmanu bitno je da se isto je tehnički amandman, dakle člankom 3. Prijedlogom zakona o izmjenama Ovršnog zakona predloženo je da se taj zakon stupa na snagu osmog dana od dana objave u "Narodnim novinama", s obzirom da se člankom 1. predloženog zakona brišu odredbe Ovršnog zakona o sudjelovanju javih bilježnika u ovrsi koje su se na temelju članka 106. Zakona o izmjenama i dopunama Ovršnog zakona trebale početi primjenjivati od 1. listopada potrebno je onda odredbe o stupanju na snagu Zakona uskladiti sa naprijed navedenim izmjenama.
Hvala. Otvaram raspravu. Zaključujem raspravu. Molim uključite se. Dajem na glasovanje amandman 2. Rezultat. Utvrđujem da je amandman prihvaćen sa 84 glasa za, 8 suzdržanih i 15 protiv. Dajem na glasovanje Konačni prijedlog zakona, molim uključite se. Glasovanje. Rezultat. Utvrđujem da je sa 79 glasova za, 3 suzdržana i 24 protiv donesen zakon o izmjenama Ovršnog zakona u tekstu kako ga je predložio predlagatelj zajedno sa prihvaćenim amandmanima. Hvala ministrice.
Prelazimo na - Konačni prijedlog zakona o Nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje obrazovanja, drugo čitanje P.Z. br. 74. Predlagatelj Zakona je Vlada Republike Hrvatske. Prijedlog akta primili ste u pretince. Kod donošenja ovog Zakona primjenjuju se odredbe Poslovnika koje se odnose na drugo čitanje Zakona. Rasprave su proveli Odbor za zakonodavstvo, Odbor za obrazovanje, znanost i kulturu. Izvješća ste primili na sjednici. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti prijedlog? Da. Gospodin Želimir Janjić državni tajnik u Ministarstvu znanosti, obrazovanja i športa. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora, poštovane zastupnice i zastupnici. Evo pred vama je Zakon o nacionalnom Centru za vanjsko vrednovanje obrazovanja u drugom čitanju dakle u redovitoj saborskoj proceduri. Doduše pod drugačijim nazivom, u prvo čitanju naziv je bio Nacionalni ispitni centar obrazovanja. Obzirom na vaše kvalitetne prijedloge pa tako kada je riječ o nazivu Zakona mi smo vaš prijedlog prihvatili i u drugome čitanju držim da imamo vrlo precizan naziv sukladno svim vašim prijedlozima i sugestijama. Poštovane gospođe i gospodo zastupnici donošenjem ovoga Zakona stvorit će se pravne pretpostavke za osnivanje nacionalnog Centra za vanjsko vrednovanje obrazovanja, propisati njegova djelatnost i ustroj te ostala pitanja nužna za obavljanje djelatnosti centra odnosno vanjskog vrednovanja obrazovanja. Vanjskog vrednovanja obrazovanja u Hrvatskome školstvu sve do sada nije bilo puno puta se isticala važnost uvođenja vanjskog vrednovanja obrazovanja i mi definitivno sada tomu pristupamo i onoga trenutka kada budete izglasali ovaj Zakon mi ćemo stvoriti pretpostavke da se vanjsko vrednovanje u naš obrazovni sustav uvede i da ja bih rekao iz temelja promijeni naše obrazovanje i da krupne probleme riješi ali nemamo iluzija da će vanjsko vrednovanje obrazovanja otvoriti brojne probleme i detektirati ih one probleme koje treba rješavati. Do sada nismo mogli govoriti o usporedivosti škola i nemamo baš nikakvih pokazatelja koliko je kvalitetna koja škola. Donošenjem ovoga Zakona, osnivanjem ovakve jedne ustanove steći će se uvjeti da to doista i saznamo. To će otvoriti proces koji je našemu školstvu poželjan ne samo da će se škole temeljem tih pokazatelja moći korigirati odnosno unapređivati svoj rad a bit će itekako motivirani za to nego će se zapravo otvoriti mogćnost da se škole samovrednuju i da i same čine sve kako bi obrazovanje u svojoj školi učinili što kvalitetnijim. Konačni finale treba biti podizanje kvalitete obrazovanja kod nas. Osnivanje Nacionalnog centra za vanjsko vrednovanje obrazovanja nakon donošenja ovog Zakona završit ćemo do konca ove godine i već u idućoj godini biti spremni za vanjsko vrednovanje obrazovanja. Koje ciljeve ćemo ostvariti, prije nego što ih nabrojim dopustite da citiram, jednoga zastupnika iz prošle rasprave u prvom čitanju koji je rekao da je obrazovanje naših srednjoškolaca u različitim dijelovima Hrvatske dramatično različito. MI ćemo ovim postići više ciljeva i siguran sam te silne razlike eliminirati. Uspostavit ćemo nacionalne standarde vrednovanja postignuća učenika. Standardizirat ćemo ispitne postupke, ostvarit ćemo jednako pravnost svih učenika u Republici Hrvatskoj, dat ćemo dignitet znanju i obrazovanju, bolje ćemo povezati srednje i visoko obrazovanje u perspektivi osnovno i srednje obrazovanje. Sigurno ćemo unaprijediti kvalitetu rada škola, ujednačiti pripremljenost učenika svih škola u Republici Hrvatskoj, bolje ćemo definirati ciljeve obrazovanja, stvorit će se pretpostavke za bolju suradnju učenika i nastavnika. Razvit će se spoznaje da uspjeh na maturi ovisi o vlastitom radu i zalaganju učenika i o njegovom učenju a time zapravo osigurati pretpostavke da efikasnost studiranja bude puno bolja. DA ne govorimo kao što sada govorimo da tek 30-tak posto onih koji upišu studij, studij i završe. Naravno, bolje ćemo pripremiti učenike za cjeloživotno učenje i prilagodbu novih zahtjevima tržišta rada. Ono što ovdje moram spomenuti zbog toga što ste u raspravi prilikom prvoga čitanja rekli da se svakako nešto o tomu kažu to je državna matura koju smo najavili i koju ćemo pripremiti da bi se mogla uvesti sve te pripreme bit će dovršene u ovoj školskoj godini tako da od početka iduće školske godine, svi oni srednjoškolci koji upišu prvi razred 2005. 2006. računat će s time da će polagati državnu maturu. O tome ćemo šire govoriti kada budemo išli s dopunom Zakona o srednjem obrazovanju, ja ću kratko samo najaviti u članku 67. Zakona o srednjem obrazovanju između ostaloga kaže se, da maturu polažu učenici gimnazije, završni ispit polažu učenici strukovne i umjetničke škole. Ovdje će ići dopuna koja će reći, da će se polagati i državna matura i tada ćemo u ovom visokom domu vrlo opširno govoriti o projektu državne mature. Dopustite sad samo nekoliko riječi. Projekt državne mature rekao bih započet je već 2003. godine u okviru četiri projekta koje rade Institut za društvena istraživanja, a naručilo je Ministarstvo prosvjete i športa. Taj projekt zapravo je bio analiza uvjeta za uvođenje državne mature i taj dio projekta je završen, novi projekt uvođenja državne mature u sustav Hrvatskoga školstva predan je početkom kolovoza mjeseca, recenzenti ocijenili do konca kolovoza, a poslije toga raspisan je natječaj za 6 znanstvenih novaka i taj natječaj je zaključen 30. rujna, izbor će biti izvršen do konca ovoga mjeseca. Radi se o 6 znanstvenih novaka koji će pokrivati područja hrvatskoga jezika, stranoga jezika, matematike, prirodoslovlja, društveno humanističke grupe predmeta i psihologije. Dopustite da vas kratko samo potsjetim na neka riješenja koja ste vi smatrali da su bolja, a mi smo najveći dio tih vaših prijedloga i prihvatili. U članku 4. šire smo naveli koji su to poslovi koje će raditi Centar i koje su to javne ovlasti ovdje je to sada precizno definirano. Nadalje, u svojim dobrim prijedlozima rekli ste da bi svakako trebalo otvoriti mogućnost da nacionalni centar za vanjsko vrednovanje obrazovanja surađuje između ostalih i sa Zavodom za školstvo naravno i to je prihvaćeno. Smatrali ste da Hrvatski sabor treba imati veću ulogu u svemu ovome, da treba biti informiran i tražili ste da statut Centra bude donesen uz suglasnost Hrvatskoga sabora, ne Vlade Republike Hrvatske, u ovome konačnome prijedlogu to je prihvaćeno. Tražili ste također da se preciznije definiraju odjeli i službe koji će biti u Centru, također je učinjeno. I kada je riječ o Upravnom vijeću otvorili smo mogućnost da se Upravno vijeće naravno na prijedlog ministra konstituira tako što će se objaviti javni poziv. Bilo je dosta prijedloga koji su se odnosili na budućega ravnatelja Centra. Mi smo ovaj puta propisali opće i posebne uvjete. Prihvaćamo vašu sugestiju da doktorat znanosti ne mora biti uvjet, ali nije zapriječeno da bude. Može se dogoditi da se javi osoba koja ispunjava sve uvjete, ali da mu bude hendikep to što nema doktorata znanosti. Dakle, takva mogućnost je sada otvorena, visoka stručna sprema, ali ne zapriječena mogućnost da to bude i više od toga. Možda je bilo malo nejasno kakav je to stručni savjet, da li je to 5 ili 6 članova, sada je to vrlo jasno rečeno, također na vaše sugestije da bude više vanjskih, prihvatili smo to, i sada smo išli na takvo riješenje. Dakle, osim ovoga što sam do sada spomenuo, naše ambicije doista jesu da u ovome rekao bih razvojnome projektu da vanjsko vrednovanje obrazovanja se ne odnosi naravno samo na srednje škole, nego i na osnovno obrazovanje i ne tajimo da je ambicija da i osnovno obrazovanje zbog upisa u srednje škole bude drugačije definirano otprilike kao što je to državna matura za upise na fakultete, da bude neki oblik male mature što će preciznije određivati upise u srednje obrazovanje. Ambicija jeste također da se vanjsko vrednovanje proširi na sve ono što se zove obrazovanje, što ima veze sa obrazovanjem u čitavoj Republici Hrvatskoj, dopustite ilustracije radi samo jedan primjer da spomenem, mi sada imamo škole stranih jezika, koje su uglavnom registrirane kao trgovačka društva i nema nikakvoga nadzora nad njima. U ovome trenutku kada svoje dijete šaljete u školu stranih jezika vi nemate jasnih pokazatelja gdje će ono bolje svladati strani jezik, a gdje će to biti lošije. Obzirom da su oni na tržištu, bit će otvorena mogućnost da se bilo koja škola stranih jezika koja smatra da je izuzetno vrijedna, da to ima čime i pokazati da se javi Centru za vanjsko vrednovanje obrazovanja, da zatraži da oni tu školu vrednuju i koliko udovoljava nacionalnim standardima da dobiju akreditaciju, pa će tako jedni akreditaciju imati, a drugi ne, to će biti jasni signal roditeljima gdje mogu upisati svoju djecu, odnosno gdje će obrazovanje biti kvalitetnije. Ja sam spomenuo samo jedan primjer, možemo to proširiti na sve ostalo. Ovdje moram također poštovane zastupnice i zastupnici reći, da jedan dio vaših prijedloga nismo prihvatili radi toga što će se to drugačije riješiti. Primjerice bilo je postavljeno pitanje "eniknarik ureda", on će biti utemeljen obzirom da je osnovana agencija do konca ove godine i to će se odnositi na visoko obrazovanje. Jednako tako bilo je pitanja, a zašto time nije obuhvaćeno i visoko obrazovanje, dakle vanjskim vrednovanjem obrazovanja. Ja ovdje moram reći da prema Bolonskom procesu mi imamo obvezu osnovati agenciju za kvalitetu visokog obrazovanja čak i osiguranih milijun eura i tomu će se također morati pristupiti, tako da u ovome trenutku visoko obrazovanje, dakle neće biti u Nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje obrazovanja, u budućnosti možda da. Mi smo i prošli puta govorili da govorimo o jednome projektu koji je od nacionalne važnosti. Vama svima želim se najiskrenije zahvaliti što ste dali puno dobrih prijedloga u prošlom, u prvome čitanju ovoga zakona. Jasno smo rekli da je oko ovih stvari doista poželjan konsenzus svih parlamentarnih stranaka u Hrvatskome saboru. Obzirom da to radimo u dobroj vjeri, obzirom da znademo koliko je to važno, ja se nadam da smo na dobrom putu da to i ostvarimo. Hvala vam naljepša.
Hvala lijepa državnom tajniku Želimiru Janjiću. S obzirom da su raspravu proveli Odbor za zakonodavstvo, Odbor za obrazovanje, znanost i kulturu, pretpostavljam da izvjestitelji žele uzeti riječ. Prije nego dam riječ predsjednicima odbora, pozdravljam na našoj galeriji grupu građana, čini mi se da su to učenici iz Senja, pa pozdravimo ih. [[Pljesak]] Hvala lijepo. Predsjednik Odbora za obrazovanje, znanost i kulturu. Izvolite.
Gospođo potpredsjednice, gospodine državni tajniče, kolegice i kolege. Odbor za obrazovanje, znanost i kulturu na svojoj sjednici od 23. rujna ove godine raspravljao je o Konačnom prijedlogu zakona o Nacionalnom centru za vanjsko vrednovanj eobrazovanja. Odbor i ja osobno smatramo, držimo Zakon važnim, mislimo da je to jedan vrlo, vrlo značajan, možda prvi ali značajan korak u reformi čitavog sustava našeg obrazovanja i stvaranju određenih kriterija bez kojih taj sustav može teško funkcionirati. Kao što je rekao gospodin državni tajnik, ovim Zakonom se uspostavlja pouzdano i objektivno vrednovanje rezultata obrazovanja, uključujući i organizaciju i provođenje državne mature. Neovisan sustav vrednovanja temeljen na profesionalnosti i etičnosti pomoći će sigurno i učenicima i nastavnicima, a proizvesti će i stanovite, vrlo značajne, vrlo važne, pozitivne učinke na aktivnost učenika koji će time zapravo svoje usmjerenje fiksirati prema stjecanju znanja a ne borbi za kolekcioniranje ili skupljanje ocjena. Zatim na djelotvornost škola koje preuzimaju odgovornost za kvalitet obrazovanja i ostvarivanje dobrih pozitivnih rezulatata. Treće, na funkcioniranje čitavog odgojno obrazovnog sustava jer se definiraju jasni i jednoznačni kriteriji, standardi za svaki nastavni predmet koji vrijede na čitavom prostoru Republike Hrvatske. Konačno, Zakonom je kao što je također rečeno predviđena i javnost rada, načelo javnosti rada, Centra kao javne ustavnove, koja ima svoju odgovornost i prema Hrvatskom saobru. Da ne duljim, ja bih htio samo još spomenuti jedan vrlo pozitivan pomak u odnosima ministarstva i Sabora. Naime, prije početka ove saborske sjednice, ja sam na mom stolu našao konačni prijedlog Zakona, dostavio sam ga svim članovima Odbora sa molbom da oni dostave svoje primjedbe i prijedloge. To je i urađeno, kao što ste čuli, mnogi od tih primjedbi, prijedloga su prihvaćeni. Tako da kada je Prijedlog zakona u svojoj konačnom verziji došao pred Odbor, praktički je rasprava bila vrlo, rekao bih tako harmonična i postignut je konsenzuz koji je zaista u ovim stvarima vrlo važan i vrlo potreban i dakle postignuto je recimo jednodušje, jednoglasnost. Upravo među onim stvarima, među prijedlozima koji su došli od članova odbora koje je zakonodavac, predlagatelj zakona prihvatio, upravo i ta činjenica da Odbor odgovara, odnosno polaže račun i Saboru. Čini mi se da je to jedan primjer dobre suradnje ministarstva i Odbora odnosno Sabora koji omogućava da se rasprava provede na jedan vrlo temeljit način i da se bez nekih tenzija, bez žurbi kada ti prijedlozi dolaze u zadnji trenutak da se postignu najbolji mogući rezultati. Kažem zbog toga Odbor za obrazovanje, znanost i kulturu jednoglasno predlaže da se prihvati ovaj Konačni prijedlog zakona o Nacionalnom centru za vanjsko odbrazovanje, za vrednovanje vanjskog obrazovanja. Hvala.
Hvala lijepo. Što, oprostite kolega Leko? Odbor za zakonodavstvo, izvolite.
Gospođo potpredsjednice, zamoljen sam od predsjednika Odbora za zakonodavstvo da u ime Odbora iznesem stajalište Odbora. Odbor za zakonodavstvo Hrvatskoga sabora na 19. sjednici održanoj 28. rujna ove godine razmotrio je Konačni prijedlog zakona o Nacionalnom centru za visoko vrednovanje obrazovanja. Odbor podupire donošenje ovog Zakona ali na Konačan tekst Odbor je dao određene primjedbe zbog toga i jesam za govornicom. Naime, Odbor predlaže da u članku 4. stavku 2. odrediti radi li se o provedbi ili donošenju ili pak samo o izradi plana. Plana. A tko donosi i izrađuje strategiju nije razvidno. Nadalje, u podstavku 10. nužno je odrediti na koje se ustanove odnosi i koje se bave profesionalnim obrazovanjem. U stavku 3. nužno je izostaviti navođenje podstavka 17., ovo je važno, iz razloga što se ne mogu dati javne ovlasti za obavljanje drugih poslova u vezi provođenja nacionalnih ispita i vanjskog vrednovanja obrazovanja. Dakako, prije bi se javna ovlast trebala odnositi na podstavak 9. koji se odnosi na provođenje međunarodnih ispita. Pored toga treba ispraviti pozivanje na točke koje se ne radi o točkama već o podstavcima u svim odredbama predloženog Zakona. Na članak 8. izostaviti nepotrebno navođenje dijelova unutarnjeg ustrojstva što se u pravilu uređuje statutom ustanove. I na članak 10. i 11. nužno je i odredbe dopuniti navođenjem temeljnih obveza prava i zadaća ravnatelja i upravnog vijeća. Ujedno se ukazuje na neprimjeren izričaj u stavku 2. i 3. članka 11. glede uvjeta koje mora ispunjavati ravnatelj centra. Hvala lijepo.
Hvala lijepa potpredsjedniku Odbora. Možemo krenuti na raspravu po klubovima. Prvi je kolega Željko Pavlic, LIBRA, izvolite kolega zastupniče.
Poštovana gospođo potpredsjednice, poštovani gospodine državni tajniče. Pa dopustite da prvo na početku iskoristim ovu priliku da čestitam 5. listopada danas je Svjetski dan učitelja, dakle da svim našim učiteljima zaželim sve najbolje, a prvenstveno im želim dakle da sljedeći i sljedeće svoje te praznike ne slave u okolnostima kakve su to danas. Znamo da danas većina učitelja dakle, štrajka kako bi ostvarila svoje zahtjeve. No, da se vratimo na sam Zakon. Klub LIBRE podržati će predloženi zakon, tj. formiranje Nacionalnog centra za vanjsko vrednovanje obrazovanja. Još prilikom prvog čitanja naveli smo glavne razloge za njegovo donošenje a to je činjenica da se njegovo donošenje temelji na zaključku Sabora iz prosinca 2002. godine kojim je obvezao Vladu Republike Hrvatske da predloži osnivanje institucije koja bi Republici Hrvatskoj obavljala vanjsko vrednovanje obrazovnog sustava uključujući tu i organizacije i provođenje državne mature. Klub LIBRE podržati će ovaj Zakon i zato jer su u drugom čitanju prihvaćene i neke naše bitne primjedbe a koje se odnose na prateću ulogu Hrvatskog sabora, tj. njegovog Odbora za obrazovanje, znanost i kulturu. Ovim Zakonom se naime uvodi i obaveza da se statut Centra donosi uz suglasnost Hrvatskog sabora i obaveza da centar o rezultatima svoga rada izvješćuje i saborski Odbor za obrazovanje, znanost i kulturu. Klub LIBRE podržati će dakle formiranje Nacionalnog centra za vanjsko vrednovanje obrazovanja ali bi željeli i upozoriti da se njegovim donošenjem rješava samo mali dio problema na koji smo i danas upozoreni eto upravo štrajkom prosvjetnih djelatnika koji to rada dakle upravo danas 5. listopada na Svjetski dan učitelja. Naime da bi ovaj zakon koji danas donosimo kvalitetno profunkcionirao i zaživio trebao bi riješiti neke osnovne probleme u našem školstvu kako bi prije primjene ovog zakona imali iste odgojno-obrazovne uvjete za postizanje rezultata pri vanjskom vrednovanju uspjeha učenika i rada nastavnika. Što to znači? Pa to znači da po našem mišljenju trebalo bi izjednačiti sve naše učenike i nastavnike u uvjetima u kojima se odvija odgojno-obrazovni proces tj. trebalo bi donijeti i primjeniti minimalni prosvjetno-pedagoški standard. Nažalost minimalno prosvjetni pedagoški standard u Hrvatskoj još nije ostvaren tako da na terenu imamo škole koje su izvrsno opremljene svim pomagalima dok se u nekim školama nastava odvija samo uz pomoć krede i ploče i često u tri smjene. Da ne spominjem da smo, da samo trećina naših škola ima sportske dvorane i da smo sa 23 učenika po računalu na dnu europske ljestvice. Ako svi nemaju jednake uvjete za usvajanje znanja, a imat će jedinstvene obaveze pitanje je dakle koliko će sam sustav vanjskog obrazovanja biti pravedan? A isto tako možemo postaviti to pitanje tj. koliko je pravedan sustav i sistem u kojem zaposlenici kod istog poslodavca dobivaju različite plaće bez obzira na to što imaju istu stručnu spremu. Tu naravno mislim na opravdane prigovore djelatnika u odgojno-obrazovnom sustavu koji dan danas sa svojim plaćama zaostaju i više od 10% u plaćama u odnosu na svoje kolege u ostalim državnim institucijama i koji imaju istu stručnu spremu. Da li na ovaj način možemo na našoj nastavi dobiti zadovoljnog i motiviranog nastavnika? Kao odgovor može nam poslužiti i podatak da računalo u nastavi koristi samo oko 18% srednjoškolskih profesora i 10% nastavnika u osnovnim školama. Ono na što bismo još željeli upozoriti je da bi se prije početka rada Centra trebao završiti proces rasterećenja učenika, tj. donošenje novog kataloga znanja. Klub Libre podržava ovaj zakon i zbog toga jer on sadrži i neke dijelove našeg projekta “Nova škola” čiji ciljevi koincidiraju s nekim sekundarnim ciljevima ovog zakona, a to su stvaranje jednakih uvjeta za sve učenike, kvalitetnije stjecanje znanja, poticanje kreativnosti djeteta, nastavne programe prilagođene interesima i sklonostima djece, cjelodnevno učenje i tako dalje. Također naš projekt “Nova škola” predviđa vrednovanje rada škola preko nezavisnih institucija na nacionalnoj razini što se dakle ostvaruje i ovim zakonom. A jedan od uvjeta ostvarenja ovih ciljeva je time sigurno i vanjsko i objektivno praćenje, vrednovanje kvalitete škola i funkcioniranje našeg obrazovnog sustava što bi omogućilo i sustavno analiziranje uzroka uspjeha i neuspjeha obrazovanja. Mi trenutno nemamo nikakvu objektivnu sliku tog sustava i zato ne znamo kojim putem krenuti kako bi poboljšali kvalitetu našeg školstva, a svi se slažemo da treba nešto promijeniti. Lutamo od jedne najavljene reforme do druge, a stanje zapravo ostaje isto. Jedine sigurne podatke možemo dobiti iz statističkih istraživanja koja nisu nimalo povoljna pa nam tako brojke govore da je naprimjer 1997. godine osnovnu školu završilo 52000 učenika, a da nakon 4 godine 2001. godine dakle radi se o istoj generaciji srednju školu je završilo 48000 učenika. Dakle tu vidimo manjak od oko 4000 učenika. Imamo veliki broj učenika koji ne završavaju srednju školu. Podaci nam nadalje govore da je u 2001. godini bilo upisano oko 44000 studenata, a da ih je diplomiralo samo ukupno oko 13800. Sve to rezultira činjenicom da je Hrvatska na samom europskom dnu po broju stanovnika sa višom školom i fakultetom, negdje oko 7%. Naše susjedne zemlje imaju negdje oko 15%. Hrvatska naime ima samo 150 000 stanovnika sa višim i 267 000 sa visokim obrazovanjem. To nije temelj na kojem možemo graditi svoju budućnost pa je itekako važno da osposobimo naš obrazovni sustav. Svakako da je bitan elemenat ovog zakona i uvođenje državne mature čime bi se znatno ubrzala unutrašnja transformacija školskog sustava i trajno unapređivala njegova kvaliteta pa bi jedan od rezultata uvođenja državne mature bio upravo smanjeni srazmjer između upisanih i diplomiranih studenata. Poštovane kolegice i kolege, Klub Libre dakle podržat će ovaj zakon jer podržava osnivanje ovakve institucije. Poziva da se to ostvari u što skorijem roku no ističemo da se njezinim osnivanjem radi samo prvi korak i rješava samo dio problema u školskom sustavu i da se istovremeno moraju početi rješavati i pitanja, i materijalna i prostorna pitanja u kojima djeluju učenici i nastavnici kao uvjet za provođenje vanjskog vrednovanja tj. primjene ovog zakona. Samo da ponovim da se više, u više od 90% naših, u našim školama nastava odvija u dvije ili tri smjene i da ako hoćemo uvesti školu u jednoj smjeni što je kao cilj naveo i sam ministar moramo itekako povećati ulaganje u školstvo i znanost. Isto tako ponavljamo da treba riješiti i pitanje statusa i samih nastavnika i znanstvenika koji primanjima i dalje zaostaju za svojim kolegama u državnim službama iako imaju istu stručnu spremu. Samo da podsjetim da je Libra pokušala prilikom donošenja ovogodišnjeg Proračuna preusmjeriti sredstva upravo u projekt “Nove škole” tj. uvođenje jednosmjenske nastave i izjednačavanja plaća nastavnika ali naši amandmani nažalost nisu bili prihvačeni. I da završim dakle Klub Libre prihvatit će ovaj zakon. Hvala lijepa.
Hvala lijepa kolega zastupniče. Ja mislim da ćete se kolegice i kolege svi složiti da možemo danas čestitati učiteljima Svjetski dan učitelja. Isto tako smo sigurni da to nije jedino što od nas očekuju učitelji. Hvala lijepo. Sljedeća je za raspravu kolegica Ivanka Roksandić u ime Kluba HDZ-a. Izvolite kolegice.
Poštovana gospođo potpredsjednice, poštovani gospodine državni tajniče, pa evo priključujem se ovim čestitkama i mogu reći na početku da je i donošenje ovog zakona već jedan mali korak, ali značajan u reformi obrazovanja i statusa naših učitelja i profesora. Na početku moram istaknuti da će Klub HDZ-a svakako podržati donošenje ovog Zakona. Pred nama je napokon evo i Konačni prijedlog zakona o Nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje obrazovanja. Moramo istaknuti da je svaka dobra primjedba kao što je rekao i dr. Selem u raspravi na prvom čitanju od predlagatelja prihvaćena i kao takva ugrađena u Konačni prijedlog zakona. Svi će se složiti da je ovakav Centar zaista potreban. Svjesni smo da u praksi do sada nismo imali ustanovu ovakvoga tipa. Iako se Zavod za školstvo bavio i do sada problematikom praćenja, unapređenja i razvoja sustava odgoja i obrazovanja, izgrađivao je različite analize stanja, primjenio istraživanje u sustavu odgoja i obrazovanja ali nije provodio sustav upravo ovakvog vanjskog, neovisnog vrednovanja programa i na taj način kod učenika razvijao stav da ne uče za ocjenu što je istaknuto u prvoj našoj raspravi već za stjecanje znanja i vještina. MOram istaknuti da ljudi koji su praktičari, a to su naši profesori, nastavnici u srednjim školama pozdravljaju donošenje ovog zakona i osnivanje ovakve ustanove jer na ovaj način uvođenjem jedinstvene strategije i metodologije u provođenju ispita i vanjskog vrednovanja u obrazovanju, povećat će se i odgovornost škole za kvalitenije obrazovanje. Ovakvi rezultati omogućit će školi da sazna i svoje mjesto na ljestvici škola i poduzme mjere za unapređenje postignuća svojih učenika. Iz obrazloženja koje je predlagatelj dao u konačnom prijedlogu zakona dobro je ukazano na sve primjedbe i prijedloge zastupnika za poboljšanjem koji su i uočeni u prvom čitanju zakona. Važno je da su konačnim prijedlogom stvoreni zaista uvjeti za osnivanje ustanove a iz obrazloženja je vidljivo koje je predlagatelj dao da je ministarstvo planirano i potrebna sredstva upravo u razdoblju od 2005. do 2007. godine za zapošljavanje djelatnika i za osiguranje prostora ove ustanove .A već su za pripreme rada ovoga centra sredstva planirana i u ovim državnom proračunu za ovu godinu. Kao što je i lokacija određena za buduću ustanovu. Nakon svih uvaženih primjedbi i prijedloga predlagatelj je uvažio i prijedlog da centar o rezultatima sv oga rada osim vlade koja je osnivač ustanove, izvješćuje i Odbor za obrazovanje, znanost i kulturu Hrvatskog sabora, najmanje jedan puta godišnje u članku 6. Zakona je to vidljivo. Što svakako ukazuje na značaj ove problematike. Klub zastupnika HDZa mora reći podnio je i dva amandmana. Prvi amandman na članak 4. staavk 2. podstavak 17. predlažemo da se briše. Sukladno tome u stavku 3. da se briše i brojka 17. A iz razloga što su podstavkom 6. i 7. istoga članka 4. dovljno jasno određene javne ovlasti, stoga je zaista nepotrwebno da ovaj podstaavk 17. a njome se ujedno i preširoko su date mogućnosti drugih javnih ovlasti. Pa bi se moglo to i drugačije protumačiti. Drugi prijedlog odnosno, drugi amandman je na članak 8. stavak 2. podstavak 5. u kojem se predlaže da se naziv za jedan od usrojbenih jednica ovoga centra bude odjel za logistiku organizaciju i provođenje ispita. Predlažemo da se briše riječ logistika. Koja u ovom slučaju netreba stajati, jer u riječima organiizacija i provođenje sadržani su i poslovi za koje je odjel ustrojen. I na kraju u obrazloženju predlagatelj navodi, a to ću citirati. Donošenje zakona može proizvesti niz pozitivnih efekata, u odgojno obrazovnom sustavu između ostaloga u informiranju institucija visokog obrazovanja i tržišta rada o sadržaju srednjopškolskog obrazovanja i usvojenih kompetetncijama jer svododžba jasno opisuje stečene kompetencije, i zna što stoji iza ocjene. Poboljšan status obrazovanja i znanja u društvu. Sukladno ovom obrazloženju predlagatelja, moram upozoriti da se nadam da će ministarstvo pokrenuti i druge aktivnosti u rješavanju poboljšane kvalitete obrazovanja, prije svega već danas spomenutim donošenjem pedagoških standarda. Kao i da treba posebnim propisima u suradnji sa visokoškolskim ustanovama utvrdioti odnose između državne mature i kvalifikacija za upis na visoko školske ustanove. Klub zastupnika Hrvatske demokratske zajednice predlaže Hrvatskom saboru donošenje zakona o nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje obrazovanja.
Hvala lijepa kolegice. Sljedeća se za raspravu u ime kluba SDPa javila kolegica Marija Lugarić. Izvolite.
Poštovana gospođo potpredsjednice ,gospodine državni tajniče, pomočniće ministra, kolegice i kolege. Prema vlasittim školskim iskustvima 29% učenika iskazuje da često ili da vrlo četso izbjegava dosadnu nastavu, a gotovo 1 četvrtka i skazuje tendecniju izbjegavanja nastave kada got je to moguće. Veliki postotak naših srednjoškolki i srednjoškolaca koji markiraju i bježe iz škole je alarmantan podatak koji poziva na akciju jer škole ipak postoje zbog učeniia. Iako se takvo izbjegavajuće ponašanje može smatrati normalnom prilagodbom često frustrirajućim uvjetima kojima su učenici u školi podvrgnuti. Mi smo i ovdje u Hrvatskom saboru i u javnosti potrošili previše vremena raspravljajući što i kako učiniti u prosvjeti a da nismo učinili gotovo ništa. stav je SDPa bio i ostaje da promjene u školstvu trebaju biti postupne te da ih treba koncipirati kao sklop konkretnih mjera oko kojih postoji nacionalni konsenzus. I u tom smislu klub SDPa podržati će donošenje ovoga zakona, tim više što je upravo naš klub još u prošlom mandtu predložio a Hrvatski sabor prihvatio zaključak koji obvezuje Vladu da predloži upravo ovaj zakon. To smo iz SDPa predložili duboko svjesni potrebe uspostavljanja sustava vrednovanja jer upravo sustav vrednovanja i kvalitete evalouacije je mjera za kvalitetu cijeloga sustava. Smatrali smo tada a smatramo to i danas da je uvođenje sustava vrednovanja u školstvu dobar korak koji može a zasigurno i hoće, potaknuti i na druge promjene u sustavu jer će nam upravo sustavno provođenje vrednovanja dati uvid u pravo stanje stvari definirati probleme i ponuditi put njihova rješavanja. Nekoliko konketnih rečenica o samom zakonu. Prilikom rasprave u prvom čitanju klub SDpa i pojedne izastupnice i zastupnici iz SDPa iznjeli su brojne primjedbe za poboljšanje pojedinih odredbi zakona i predlagatelj ih je gotovo u potpunosti prihvatio. U prvom smo čitanju upozroavali da je vrlo značajan opis djelatnosti toga budućeg centra. I predlagatelj je u potpunosti prihvatio prijedlog SDPa, oko potrebe izmjene članka 4. zakona, i boljelg i preciznijeg definiranja djelatnosati centra. Prihavćanjem toga našeg prijedloga sam je centar postavljen i znatno ambicioznije i utjecajnije i tot pozdravljamo. Ali se nadamo da je i predlagatelj svjestan značaja te zaista krupune izmjene. Također je vezano uz prethodno prihvaćen i prijedlog da se bolje i preciznije definira ustrojstvene jedinice centra i dovedu u funkcionalnu vezu s djelatnosima kako ne bi imali formu bez sadržaja i obrnuto. U prvom se čitanju također dosta rasprave vodilo i oko uvjeta kojima treba udovoljavati ravnatelj centra. Tada je bilo predloženo da i jedan od dva uvjeta kojim budući ravnatelj mora udovoljavati doktorat znanosti. Tu smo odredbu smatrali nepotrebnom i predložili smo predlagateljima da se u konačnom tekstu radije založe za koncpet kompetancija nasuprot udovljavanju nekim više ili manjim opravadanim formalnim kriterijima. TE primjedba usvojena te su novim stavkom 3. u članku 11. popisane i propisani doista ambiciozni uvjeti za budućeg ravnatelja ili ravnateljicu centra za koje nismo sigurni an koji će se način u postupku izbora utvrditi ispunjavanje tih posebnih uvjeta. Dobro je također što je Vlada prihvatila naš prijedlog da se godišnje izvješće o radu centra podnosi Hrvatskom saboru odnosno nadležnom odboru za obrazovanje znanost i kulturu jer smatramo da se radi o važnim temama i rezultatima za koje se nadamo da će imati velikog utjecaja na cijelokupni školski sustav i njegov ustroj. Kao i prilagođavanje obrazovnog sustava tržištu rada te kako bismo širili bazu interesa za probleme obrazovanja i promicali važnost školstva i njegove kvalitete. Nekoliko rečenica o meritumu i budućim djelatnostima centra jer je to izuzetno važno. Mi u SDPu smatramo potrebnim vrlo jasno definirati pojam i važnosta vanjskog vrednovanja u obrazovanju. Vanjsko vrednovanje predstavlja skup definiranih i jasnih mjera i postupaka usmjerenih na procjenjivanje i ocjenjivanje efikasnoti odgojno obrazovnog procesa, te objektivno praćenje ishoda obrazovanja. Vanjsko vrednovanje provodi institucija koja izvan neposrednog odgojno obrazovnog rada i to je razdjelnica od unutarnjeg vrednovannja koje primarno provode učenici i učitelji. To jest škole same za sebe i procjenjivanje vlastite uspješnosti. Osnivanjem ovoga centra upravo želimo uspostaviti insituaciju koja bi se bavila vanjskim vrednovanjem. Smatramo potrebnim i također istaknuti da je najrazvikaniji i u javnosti napopularniji segment vanjskog vrednovanja državna matura važan element. Ali u cijelokupnosti sustava ipak samo jedan element te je stoga potrebno razvijati i ostale sastanice sustava vanjskog vrednovanja. Stoga je dobro da j eto uvidio i predlagatelj i sukladno rasprava u pravom čitanjj promjenio samo ime centra i bolje definirao djelatnosti. U tom smislu mi u SDPu očekujemo da će ministarstvo obrazovanja vrlo brzo predočiti i cijelokupni projekt razvoja i uvođenja cijeloga sustava vanjskog vrednovanja, kako se ne bi zatekli za koji mjesec u situaciji da imamo formiranu instituciju koja nema jasan plan što i kada treba učiniti. Tim više što vremena za odugovlačenje nemamo jer već sada zaostajemo za Europom u ovom području. A svako daljnje zaostajanje i odugovlačenje bi značilo propadanje i daljnje produbljivanje jaza koji nije u interesu Hrvatske. Također, je vrlo važno uspostaviti učinkovite mehanizme suradnje centra i ostalih javnih ustanova, posebno Zavoda za školstvo, kako bi se podaci dobiveni kroz proces vrednovanja mogli upotrijebiti kao indikator potrebnih promjena u sadržaj škole, odnosno u nastavnim planovima i programima. Jer samo funkcionalnim povezivanja sustava vanjskog vrednovanja s ostalim segmentima odgojno-obrazovnog sustava postići ćemo željeni cilj da provođenjem vanjskog vrednovanja utičemo i dajemo poticaj za uvođenje inovacija u odgojno- obrazovni sustav, u upravljanje sustavom i kreiranje obrazovne politike. Bez tog povezanog i kompleksnog sustava temeljenog na visokoj profesionalnosti i etičnosti nećemo postići željeni cilj unaprjeđenja kvalitete odgojno-obrazovnog rada, kao i na usmjeravanja učenika na poželjne ciljeve obrazovanja koji se postižu radom i zalaganjem. I mi toga moramo biti svjesni kod izglasavanja ovog zakona, jer je granica između dobre provedbe i jalova rada izuzetno tanka, a posebice lošeg projektiranog i izvedenog sustava vanjskog vrednovanja mogu imati pogubne utjecaje, posebno stoga što se ovdje dovodi u pitanje svrha škole. Stoga treba biti vrlo oprezan u donošenju konačnih odluka i upozoravamo ministarstvo i gospodina ministra da je krajnje vrijeme da se počne baviti ozbiljnim stvarima, posebno curicularnom reformom, tj. procesom donošenja nacionalnog curiculuma. U tom smislu odabrana metodologija rada za donošenje curiculuma koja kreće od kataloga znanja je posve promašena, treba raditi posve suprotno, jer treba projektirati ciljeve i ishode obrazovanja i razine postignutih kompetencija nasuprot naštrebavanju znanja iz kataloga bez jasno i vrlo precizno definiranog cilja. Katalozi znanja mogu biti samo efikasan pomoćni alat mjerljivih indikatora, no oni ni na koji način ne mogu, i ne smiju postati kriterij vrednovanja. Nastavno sad što naš pravni sustav u obrazovanju uopće ne poznaje kataloge znanja, već su obveza nastavni programi. Katalozi znanja mogu biti loša poruka ukoliko želimo promovirati kompetencije i poželjne razine kognitivnih operacija i stečenih vještina. Nekoliko riječi o državnoj maturi. O državnoj maturi se u javnosti dosta piše i govori, a zbog bliskosti i privida jednostavnosti teme svi se osjećaju o državnoj maturi i govoriti, no nasuprot uvriježenom mišljenju da će državna matura kao čarobnim štapićem riješiti sve naše probleme, istina je posve suprotna. Uvođenje državne mature će uz očekivane pozitivne efekte generirati i brojne probleme i poruzročiti će velike potrese u školstvu. Stoga je projekt državne mature potrebno dobro pripremiti i provoditi ga postupno, uvažavajući aktualno stanje u školama i uvažavajući sve posebnosti u različitim dijelovima Hrvatske. Jer ako će, i samo ako će projekt uvođenja državne mature biti temeljen na relevantnim znanstvenim projektima uz uvažavanje iskustava zemalja koje su državnu maturu uvele, te ukoliko će se, ćemo na uvođenje državne mature gledati i kao na proces i kao na rezultat, državna će matura u konačnici biti dobar projekt na korist učenicima i školi, a ne još samo jedna trauma u cijelom sustavu. Mi u SDP-u želimo na taj problem upozoriti i pozvati aktualnu prosvjetnu vlast da o tome itekako vodi računa. Posebno je važan način na koji će se formirati standard cijelog sustava državne mature. Državna matura mora biti koncipirana tako da tijekom cijelog školovanja usmjerava učenje od faktografije k rješavanju problema i od reproduciranju ka kreiranju. Također nam predstoji velik posao prilagodbe sudionika i korisnika obrazovnog sustava, jer ako i samo jedna generacija učenika bude oštećena zbog uvođenja državne mature, to će biti previše. Potrebno je mnogo učiniti na razvoju izbitnog instrumentarija koji po mišljenju nas iz SDP-a ne smije biti nametnut odozgo od nekog vijeća sveznajućih mudraca, već mora biti rezultat rada novog centra sa školama i učenicima, a takvih detalja o državnoj maturi i ostalim projektima ima još mnogo i o svemu tome treba voditi računa. Jedna sitnica, koja to možda i nije vezano uz ovu temu. Cijeli ovaj sustav vrednovanja i uspostavljanje sustava upravljanja kvalitetom biti će nepotpun ukoliko se sa paralelno sa sustavom vanjskog vrednovanja ne uspostavi i sustav unutarnjeg vrednovanja, i bilo bi dobro kada bi Ministarstvo obrazovanja pripremilo i taj projekt. I na samom kraju povodom ove rasprave, a temeljem svega onoga što je do sada izrečeno u raspravi ovdje u plenumu, ali i na sjednicama odbora, Klub SDP-a predlaže Hrvatskom saboru donošenje zaključka kojim bi se Vlada obvezala da sukladno obvezi iz članka 86. Zakona o srednjem i članka 11. Zakona o osnovnom školstvu Hrvatskom saboru predloži donošenje pedagoškog standarda kako ne bismo došli u situaciju da sve naše učenike i učenice na kraju školovanja ispitujemo i vrednujemo po istim pokazateljima, a da im prije toga nismo osigurali i početne iste uvjete. U različitim dijelovima Hrvatske danas djeca imaju različite uvjete školovanja, imaju različite mogućnosti, a danas odlučujemo o tome da ih na kraju ispitujemo istim instrumentarijem. Nije fer ukoliko odlučimo danas ili kada ćemo već glasati da ih ispitujemo na kraju s istim instrumentarijem da isto tako ne odlučimo da imaju iste i mogućnosti. To ponavljam, nije fer prema našoj djeci, ali mislim obzirom na ono što je rekla kolegica Roksandić u ime Kluba HDZ-a da neće biti problema oko toga da i taj zaključak jednoglasno i usvojimo. I na kraju Klub SDP-a će podržati donošenje ovog zakona uz naznaku da ćemo pomno pratiti implementaciju pojedinih zakonskih rješenja kako bi bili sigurni da su stvarni proklamirani ciljevi unaprijeđenja kvalitete školstva i promicanja novog sustava vrijednosti temeljenog na radu i na kompetencijama. A na kraju, već su kolege spomenuli današnji dan, Svjetski dan učitelja da i u ime i SDP-a svim učiteljima i učiteljicama, nastavnicama i nastavnicima, svim profesorima, i profesoricama ali i budućim prosvjetarima, čestitam njihov dan, pridružim se njihovim zahtjevima za bolji društveni i materijalni status, a na neki način i svima nama poručim da mi možemo izglasati ovdje zakone ovakve ili onakve, možemo izglasati projekte, možemo izglasati reforme ali cijela priča pada ili prolazi na učitelju koji mora biti osposobljen provoditi svoje poslove i raditi najbolje kako može jer škola je vrlo jednostavna, kad školsko zvono zazvoni vrata se zatvaraju i ostaju u razredu učitelji sa svojom djecom. Stoga potrebno je ulagati u učitelje i u njihovo obrazovanje. Hvala lijepa.
Hvala lijepo kolegice. Imamo dva ispravka netočnih navoda. Prvi je zastupnik Markovinović. Izvolite kolega.
Hvala gospođo dopredsjednice. Pa, netočno je odmah na početku, da za školstvo ne radimo ništa i ovaj zakon dokazuje suprotno. A, što se tiče postupnih promjena, ja sam to shvatio četiri godine ništa, a onda četiri godine pritiska kad više nismo na vlasti. Hvala.
Hvala lijepo. Još jedan ispravak netočnog navoda. Kolegica Roksandić, izvolite.
Pa poštovana potpredsjednice moram ispraviti navod kolegice Lugarić. Ma ne možemo prihvatiti navod da se ministar bavi neozbiljnim stvarima. Ma bavi se itekako ozbiljnim stvarima, kolegice Lugarić, pa i današnji zakon ja mislim da je vrlo ozbiljna stvar naročito u koraku reforme školstva.
Hvala lijepo kolegice, mada držim da kolegica nije rekla da se ministar bavi neozbiljnim stvarima nego da se nastavi baviti ozbiljnim stvarima. Hvala lijepo. Nastavljamo raspravu u ime klubova. Klub HNS-a PGS-a, potpredsjednica Doma gospođa Vesna Pusić.
Gospođo potpredsjednice, gospodine državni tajniče, kolegice i kolege. Ovaj zakon i osnivanje centra je u funkciji unapređenja kvalitete obrazovanja i sa tog stanovišta ga treba gledati u kojoj mjeri doprinosi osnovnom i temeljnom cilju i svrsi i ovog i niza drugih zakona i mjera koje bi trebalo donijeti, a to je unaprjeđenje kvalitete obrazovanja. Obrazovanje je naravno uvijek popularno pred izbore, jer se svih tiče i svi nekako mogu prema tome imati odnos, ali inače se obrazovanje smatra jednom mekom "soft" temom svima dobra i nužna, svi su za, ali nikoga pravo nije briga, nema agresivnih istupa, nema velikih strasti, nema gorljivih zagovornika. Međutim, možda je u nekim sredinama u kojima su ciljevi koje obrazovanje ima već postignuti kao što je Finska, to je i opravdano, za Hrvatsku barem u sljedećem doglednom razdoblju, obrazovanje mora biti središnja strategija našeg razvoja. Ona je u Hrvatskoj i instrument strategije gospodarskog razvoja. Mi bez obrazovanja ne idemo nikamo, nećemo se pomaći u razvoju. Za nekoliko godina kada uđemo ako sve bude u redu, u Europsku uniju, mi ćemo imati jedine ozbiljne šanse sa kvalitetno i visoko obrazovanim ljudima na drugim tržištima ili segmentima tržišta radne snage uopće nećemo moći konkurirati. Prema tome, već je i danas očito da jedino visoko obrazovana radna snaga iz Hrvatske ima konkurentne sposobnosti na europskom tržištu i kao što su Irci u svoje vrijeme govorili da je njihova strategija obrazovanja, obrazovanje, obrazovanje i negdje ih je dovela uz neke ajmo reći i pametne porske reforme. Tako je za Hrvatsku u ovom razdoblju strategija gospodarskog, socijalnog i svakog drugog razvoja. Strategija uklapanja u europsko okruženje i europske okvire jeste obrazovanje. Bez toga ne idemo nikamo. Puno puta je u ovom Saboru govoreno i spominjane su one famozne brojke 7,2% visoko obrazovanih u Hrvatskoj, 11,5% visoko i više obrazovanih, 20% visoko i više obrazovanih, europski prosjek 30% visoko i više obrazovanih, finski prosjek. Ovaj zakon treba razmotriti sa dvije razine, iz njega samoga, iz pozicije svrhe, odnosno cilja koji se želi postići ovim zakonom. Sa razine zakona samoga, mislim da smo se svi složili, nema puno problema. Ima tri točke koje bi u ime Kluba HNS-a PGS-a htjela ovdje istaknuti vezano na jedan od članaka podnijeli smo i amandman, gledano zakon sam za sebe, dakle iznutra. Problem koji je državni tajnik ovdje spomenuo i koji se mora razriješiti i kojem se mora pokloniti više pažnje je odnos između državne mature i ovog vrednovanja obrazovanja. Jasno je da ovo vrednovanje obrazovanja naravno je vezano za cijeli tijek obrazovanja, a ne samo za kraj, dakle za ishod, ali mora postojati jedna organska logička veza između koncipiranja državne mature i ovog koncepta vrednovanja obrazovanja, to su naprosto spojene posude i na taj način ih treba tretirati i bilo bi dobro da se pojavi neki zakonski prijedlog koji će u tom smislu povezati ova dva segmenta vrednovanja obrazovanja. Drugi element se odnosi na članak 6. ovog zakona gdje se govori o tajnosti podataka vezanih na osobe koje se ispituju i rezultate i kaže se stupanj tajnosti podataka i zaštitne mjere, uređuje se statutom centra. To po našem mišljenju nije dovoljno, trebalo bi uskladiti ovu odredbu sa Zakonom o tajnosti podataka, jer su to potencijalno podaci koji su isto toliko osjetljivi kao svi oni koji su zaštićeni Zakonom o tajnosti podataka. I treće je, članak 8. i u tom smislu je Klub HNS-a PGS-a podnio amandman. Ovdje se u popis poslova kojim će se centar i njegove službe i odjeli baviti, spominje između ostaloga i odjel za upise u visoko obrazovanje. Naše je mišljenje da je visoko obrazovanje riješeno ili se njime treba baviti na sveučilištima višim i visokim školama, dakle na postsrednjoškolskoj razini obrazovanja i prema tome da ovoj odredbi nije mjesto u ovom zakonu i treba ju ispustiti iz ovog zakona, jer je naravno logično i očito da će sveučilišta, odnosno fakulteti definirati svoje kriterije za upis u institucije višeg i visokog obrazovanja u skladu sa svojim standardima i kriterijima koji vladaju na visokoškolskim institucijama, prema tome to je naprosto kriva adresa za ovaj posao. Međutim drugi, to se naravno sve da popraviti i ništa nije veliki problem. Druga međutim pozicija s koje se treba i može i mora gledati ovaj zakon, je pozicija svrhe i cilja ovog zakona, a svrha i cilj i jedini smisao ovakve institucije, odnosno osnivanje ovakve institucije je unapređenje kvalitete obrazovanja. S tog stanovišta ovaj zakon se, ili ova institucija ako hoćete, nalazi se u zrakopraznom prostoru. To je jedan od po gruboj procjeni 15-tak elemenata sistemskih mjera koje su potrebne za uređenje kvalitete obrazovanja. To je dobra mjera, treba takav centar, ali samo jedan od po mojoj ovdje gruboj procjeni 15-tak mjera koje su potrebne. Ako ostane ovako, to će biti još jedan od onih zakona za policu, revijalnih. Mi se ovdje lijepo napričamo u Saboru i onda stavimo to na policu i nikom ništa. Postoji još i gora mogućnost, a to je da ovaj centar postane pokriće zato da se dalje ne radi na temi unapređenje i kontrola kvalitete obrazovanja. Da samo u grubo spomenem. Da bi se osigurala kvaliteta obrazovanja, ovakva institucija može se uklopiti u jedan razrađeni sustav internih ili unutarnjih mehanizama za osiguranje kvalitete i eksternih ili vanjskih mehanizama za osiguranje kvalitete obrazovanja. Interni mehanizmi su samo vrednovanje i vrednovanje nastavnika od strane učenika, zatim razvijanje kulture kvalitete obrazovanja, evaluacijska kampanja u školama jer će naprosto kvaliteta obrazovanja i kvalitetniji nastavnik biti prepoznat kao nešto što je pozitivno, a ne kao nešto što je najčešće negativno jer samo unosi zbrku i nove stvari koje do sada nisu bile uobičajene da se uče, edukacija nastavnika što je vezano direktno za sveučilište i jedan cijeli još niz da ne ulazim sada u niz mjera internog, dakle unutrašnjeg vrednovanja obrazovanja, a zatim vanjski mehanizmi. Ovaj centar je jedan od elemenata u tim vanjskim mehanizmima vrednovanja obrazovanja, odnosno vrednovanja onoga što je ishod učenja i sa tog stanovišta naravno cijela ideja o katalogu znanja je zadnja točka ili zadnji korak u tom procesu, a ne prvi, jer je ishod učenja, dakle ono što učenici faktički nauče sposobnosti koje steknu je glavna mjera i glavni cilj onoga što dobivaju u obrazovanju. Zato nam je potrebna i Nacionalna agencija ili centar za provođenje takve eksterne evaluacije, Nacionalni centar za unapređenje kvalitete obrazovanja, potrebno nam je uopće prići obrazovanju i definirati ciljeve sa stanovišta kompetencija, dakle onih sposobnosti koje učenici steknu u procesu obrazovanja. Međutim u tom, među tim mehanizmima povećanja kvalitete ključnu ulogu igra povećanje autonomije škole. Mi smo danas ovdje govorili i često spominjemo i kolegice i kolege koji o tome govore, naravno imaju pravo, treba donijeti pedagoške standarde, ali mi ovdje u Saboru pedagoške standarde trebali bi donositi samo preko proračuna. A pedagoški standardi trebaju biti definirati u stručnim institucijama koje vode učitelji, natavnici i srednjoškolski profesori. Oni su pozvani da definiraju pedagoške standarde, a u Saboru mi smo pozvani da definiramo sredstva koja smatramo da je potrebno za to osigurati i izdvojiti. Drugi i međunarodni i u Europskoj uniji priznati instrument mehanizam unapređenja kvalitete obrazovanja je društveni položaj nastavnika. Društveni položaj nastavnika i danas je naravno primjereno o tome govoriti, obzirom da su i oni ustali u obranu svog položaja, ali to je, nije samo sindikalno pitanje. To je pitanje viđenja vlatitog društva, društveni položaj nastavnika je način kojem jedno društvo kaže, nama je obrazovanje važno, ono je za nas prioritet, ono je ključno, ili kaže, dobro, o tome ćemo malo popričati zato što je to uvijek zgodna jedna tema, ali zapravo je to marginalno. Naravno vrhunski menadžer treba biti plaćen maksimalno. Zato što ih ima malo, zato što je to dragocijeno i donosi, stvara bogatstvo. Ali vrhunski učitelj, vrhunski profesor toga navodno ima puno. Svatko od nas naravno zna da je vrhunski profesor i vrhunski učitelj isto tako rijedak, isto tako dragocijen i barem nama isto tako potreban za razvoj kao i vrhunski menadžer. I prema tome, vrhunski učitelj i vrhunski profesor bez odgovarajućeg društvenog statusa, bez odgovarajuće plaće naprosto neće ići u tu profesiju, čak i kad završi struke s kojima može ići u tu profesiju nastojati će pobjeći iz te profesije, jer ona društveno nije vrednovana i kvalitetnog obrazovanja. Bez osiguranih društvenog statusa nastavnika i učitelja u školama mi to nećemo postići. Osim toga da bi dobili kvalitetniej škole, jasno je iz istraživanja koje je provedeno u svim zemljama Europske unije da je glavni, glavna varijabla ili glavni element koji ima utjecaj na kvalitetu znanja kad učenici izlaze iz škole je dužina boravka u školi. Drugim riječima Finci i Kanađi koji su na vrhu su, imaju boravak u školi cijelodnevni i mogućnost učenja u školi, a ne samo uzimanja novog gradiva u školi. Za takve dodatne obaveze nama je potrebno naravno i dodatno vrijeme tih nastavnika, dodatno vrijeme tih učitelja u školama. A da bi to mogli osigurati moramo im naprosto za to dati više novaca. Ako smatramo da je to nešto što je za ovu zemlju važno, a naše je mišljenje da nema važnije stvari i nema naročito u sljedećih 10 godina efikasnije strategije za razvoj Hrvatske od ove. Prema tome, Klub HNS-a PGS-a podržat će ovaj zakon provestveno iz simboličkih razloga. Zato što smatramo da je dobro početi se micati na području povećanja i vrednovanja kvalitete. Ali ako ostane samo na ovom zakonu u najboljem slučaju neće biti ništa, a u najgorem će se stvoriti alibij da se ne napravi ništa. Prema tome, nemojmo dozvoliti da ostane na ovom zakonu, iskoristimo i ono na što nas upozoravaju danas učitelji i profesori, na što nas učenici iz naših familija naša vlastita djeca upozoravaju godinama u čemu je problem u školi i donesimo i niz drugih mjera o kojima sam ovdje govorila koji će ovaj zakon učiniti ne samo zakonom za policu, nego i zakonom za stvarnu školu.
Hvala lijepa. U ime predlagača, državni tajnik gospodin Želimir Janjić se javio.
Hvala lijepa. Poštovana potpredsjednice Hrvatskoga sabora, dopustite da se kratko samo osvrnem na ovo što ste u svojoj raspravi izrekli. Oprijez je u svakom slučaju potreban i kada govorite o svrsi i ciljevima naravno da to prihvaćamo. Ali moram ovdje između ostaloga samo jednu sitnicu spomenuti mi smo i predvidjeli da između ostalih i saborski odbor razmatra izvješće nacionalnog centra za vanjsko vrednovanje obrazovanja, dakle i otvorena je mogućnost i u ovom visokom domu da se zapravo daju primjedbe, prijedlozi temeljem tih izvješća i da se zapravo potiče na sve ovo što ste vi s pravom upozorili. Drugi dio na koji sam se želio osvrnuti to je prijedlog amandmana koji Hrvatska narodna stranka daje. Dakle, radi se o vašemu prijedlogu da bi trebalo brisati ovaj odjel za upise u visoko obrazovanje. Mi ćemo to naravno razmotriti. Ja vam sada neću reći i ne mogu kakav će biti stav, i kako ćemo očitovati o ovom amandmanu. Ali dopustite kratko samo da vam kažem. Ambicija naravno jeste uvođenja državne mature da se na neki način olakša upise u obrazovnoj veritkali, odnosno u institucije visoko školske institucije. Zamišljeno je, dakle da predmetna povjerenstva koja će zapravo kreirati ta ispitna pitanja, ja polazim sada od samoga vrha da ne govorim o svim razredima od prvoga do četvrtoga, da su ona zamišljena tako da ih čine, profesor iz fakulteta, naravno tih predmetnih povjerenstva će biti puno i profesori iz srednjih škola i Zavod za školstvo. Dakle, oni će najdirektnije kreirati, odnosno jasno reći što je na kojem fakultetu potrebno kao bitna osnova za nastavak obrazovanja. Ako će oni biti ti koji će najdirektnije o tome odlučivati, ako će oni to kreirati, onda nam se čini da će vjerojatno biti nekih fakulteta koji će ovo prihvatiti kao zamjenu za prijemni ispit. Koliko, mi to u ovom trenutku ne znamo. Dakle, ali želim reći, ako će biti samo dva fakulteta od svih koje imamo u Republici Hrvatskoj, onda takvu mogućnost ipak treba otvoriti. Mi na ovaj način ne želimo nipošto tražiti od fakulteta da oni to svakako učine. Mi ne tajimo da ambicija jeste, ali naravno to će biti njihova stvar i sami fakulteti će vrlo jasno reći, da li on to prihvaća ili ne. Kako tehnički. Dakle, ovaj odjel bi zapravo imao zadaću i nije teško učiniti da zapravo sve ono što učenik postigne tijekom svojega obrazovanja, naravno da će se taj dio bodovati, inače bi učio samo za državnu maturu i zapostavio sve ovo ostalo. i temeljem ostvarenoga uspjeha na državnoj maturi vrlo bi se jasno moglo reći što je učenik učinio. Dakle, već negdje u ožujku mjesecu maturant bi mogao reći koji su njegovi fakulteti, prioritet za upis recimo a), b) i c), a onda bi se temeljem svih tih podataka vrlo lako u ovom odjelu moglo izračunati i stvorila bi se jedna rang lista gdje bi se vrlo jasno znalo tko je preko crte, odnosno tko je ispod crte. Dakle, ja sam imao potrebu doista da vam kažem kakva je zamisao, ne prejudicirajući što će učiniti fakulteti, oni su apsolutno autonomni u tomu. Hvala vam lijepa.
Hvala lijepa. U ime Kluba HSP-a gospodin profesor doktor Slaven Letica.
Poštovani gospodine potpredsjedniče Bebiću, kolegice i kolege. Klub HSP-a odlučio je da će njegovi članovi u povodu ovom zakonu glasovati prema vlastitoj savjesti. Ja osobno ću dakako biti protiv tog prijedloga zakona iz načelnih i konkretnih razloga. Radi se o jednoj tendenciji uvođenja pedagoškog paternalizma u naše društvo i to selektivno samo za školstva i srednje školstvo, nitko se ne usudi dirati u autonomiju sveučilišta, ne daj Bože da netko osnuje u Ilici nekakav zavod ili centar za vrednovanje znanja na fakultetima pa da moji studenti bivaju ocjenjeni kao što će biti ocjenjivana djeca iz sela Laze u centralnoj Slavoniji koji će iz engleskoga, njemačkoga, matematike, misliti da su odlični a onda će ovdje dobiti ocjenu dobar ili dovoljan. Radi se o krupnim stvarima pogotovo kada su u pitanju djeca u osnovnoj školi i srednjoj školi. Prije nekoliko dana sam bio u Švicarskoj, ljudi u Hrvatskoj ne znaju da pčele u Švicarskoj već 15-ak godina ne mogu preživjeti. Djete tamo nikada nije vidjelo pčelu, nije vidjelo kako se proizvodi med, nije ga ubola pčela i nije vidio košnicu. Tip znanja ili količine znanja koje će morati ili moći provjeravati ovaj centar se tiču standarniziranog, uniformiranog znanja, one ne testiraju emocionalnu inteligenciju djece rođene na selu koja su, imaju neke druge elemente emocionalne inteligencije i praktičnih znanja koje nemaju djeca koja će se, imaju šansu ili misle da imaju privilegiju da se obrazuju u velikim gradovima. Ja bih također iskoristio prigodu da osobno u ime Kluba čestitam učiteljima, a to znači i učiteljima i osnovnih škola i učiteljima srednjih škola današnji dan i da ih podržimo u njihovom zahtjevu za povećanjem plaća ali i povećanjem i poboljšanjem uvjeta rada. Neozbiljno je od strane ministra da kaže da bi se on pridružio u štrajk učiteljima, ne smijemo dopuštati stvaranje takvih sizofrenih situacija gdje ispada da danas možeš biti i učitelj u štrajku i ministar i boriti se za povećanje plaća i za promjenu memoranduma Međunarodnog monetarnog fonda koji vas prisiljava na smanjenje plaća. U tekstu obrazloženja se kaže da je predlagač zakona usvojio prijedlog kolege Čehoka i moj u pogledu naziva zakona koji je izvorno bio nacionalni ispitni centar obrazovanja. Sada se predlaže jednako konfuzan i neprecizan naziv, Nacionalni centar za vanjsko vrednovanje obrazovanja. Zapravo, ja sam htio kazati da pojam nacionalno u hrvatskom književnom jeziku, manje više u 87 ili 90% slučajeva se može prevoditi kao državni centar, ili zemaljski centar i da je pretjerana upotreba pojma nacionalno zbunjujuća za prosjećnog čovjeka, iza toga stoji jedna složena kategorijalna i paradigmatska teorija. Znači to bi mogao biti neki središnji il državni centar za vrednovanje, ne obrazovanje jer bi to upučivalo na neko sustavno vrednovanje obrazovanja, nego u obrazovanost ili znanja učenika kako god već to bilo. Meni se čini ovdje dakle, da se nalazimo pred jenom velikom dilemom koja će vrijediti u perspektivi za većinu profesija. Moderna društva počivaju na raznolikim oblicima regulacije međuljudskih, profesionalnih i drugih odnosa. Jedan od osnovih vidova regulacije su zakoni i zakonske prinude. Razlika između zakonodavne prinude reguliranja odnosa među ljudima i profesionalnih prinuda je u tome što mali broj a ima u modernim društvima preko 60, 70 tisuća zanimanja ima ambiciju i mogućnost da se pretvori u profesiju. Jedno od tih zanimanja uz svećenike, liječnike, odvjetnike, bilježnike, suce, vojne časnike, mogli bi, medicinske sestre koje se također bave za profesionalnu autonomiju mogli bi i morali biti učitelji i nastavnici. Mi ih ovdje tretiramo kao one koje ćemo mi u ime državnog višeg razloga super vrednovati. Što je najsmješnije u ovom prijedlogu, zakonskom prijedlogu, ja mogu prepoznati samo jednu konkretnu implikaciju ovoga Zakona koja je iznesena na stranici 11 da će se nedje u Ilici izgraditi jedna kuća ili adaptirati u koju će se utrošiti oko 3,5 milijuna eura, to je sasvim neosporno. Pitanje je u procesu demetropolizacije društvenog i državnog života u Republici Hrvatskoj, zašto se taj centar ili kako ga već nazovemo, nije mogao osnovati u Varaždinu, u Zadru, u Splitu, u Rijeci, u Osijeku, zašto baš sve mora biti u Zagrebu, i to u Zabrebu u Ilici? Zašto se mora sve ponovno investirati na račun poreznih obveznika a nije iskorištena jedna od brojnih zgrada koja će ostati nakon smanjivanja vojnih potencijala Republike Hrvatske ili da se ustupi prostor koji je u Ulici kneza Mislava od 4-10 dodjeljen Hrvatskoj narodnoj stranci, koji je uređen i mogao bi biti sutra useljen. Kada su u pitanju konkretne zakonske odredbe, ja ću se koncentrirati na nekoliko članaka. Članak 12. koji ima jednu ugrađenu pogrešku. On govori o stručnom savjetu toga Centra, predviđa 4 člana od kojih sva četiri moraju imati doktorate znanosti. Mislim da je to suvišno i nepotrebno. Bilo bi bolje odrediti da jedan od članova mora imati karijeru u osnovnom školstvu bez obzira na znanstvenu titulu, drugi u srednjem školstvu. Bilo bi dobro da ravnatelj centra nije i predsjednik stručnog savjeta nego bi trebalo kazati da predsjednik stručnog savjeta nije ravnatelj centra a ne kao što sada piše da je ravnatelj centra. I konačno kada je u pitanju osnivanje centra ako je to javna ustanova tu se predviđa da je osnivač centra Vlada Republike Hrvatske, bilo bi razumnije i bliže našoj praksi da to bude ova Visoki dom. Da Sabor Republike Hrvatske bude osnivač toga Centra. Sve u svemu mislim da će posljedice primjene ovoga Zakona biti dodatni strah i frustracije među učenicima, učenicima, učiteljima i nastavnicima pogotovo izvan većih gradova. Ponovit ću ono što sam kazao na početku. Veliki dio ljudi koji sjedi u ovom Visokom domu i najveći broj ljudi koji nas ovoga trenutka gleda, obrazovan je u manjim mjestima, u selima, znanja koja smo sticali možda nisu kada su u pitanju latinština ili znanje grčkoga jezika ili engleskoga, ili njemačkoga ili kompjutersko opismenjavanje bili adekvatni, jedanki ili superiorni znanjima koja su dobivala djeca u Ilici gdje će biti ovaj centar ili u Kustošiji ali su ta znanja nemjerljiva preko ovoga centra. I doći ćemo u jednu situaciju da ćemo ići prema modelu američke testomanije gdje će djeca cijelu godinu zapravo ne učiti kako se ovdje to kaže za više ocjene, ne vidim u tome ništa loše, djeci treba dati pluralizam školskih iskustava, njihovim učiteljima i nastavnicima se treba duboko pokloniti i treba izraziti skepsu. I uputiti ću predlagaču jedan pedagoški poučak ali bi bilo dobro da ga dobro sasluša. U članku 8. gdje se nabrajaju poslovi koje će obavljati taj centar na prvo mjesto stavljena je služba općih poslova i odnosa sa javnošću. Mislim da je općenito Ministarstvo previše koncentrirano na odnose sa javnošću. Bilo bi dobro da kao Ministarstvo Marine Matulović-Dropulić manje se koncentrira na odnose sa javnošću i na reformističke eksperimente i da se koncentrira na jedan ozbiljniji posao, na dugi rok. U tom smislu ja kažem Klub HSP-a i njegovi članovi će glasovati prema savjesti, a ja ću iz najdubljih uvjerenja i vjere u sve profesije biti protiv tog zakona kao što bi bilo neozbiljno uvoditi Nacionalni centar za vrednovanje ispovjednih pedagoških mjera koje izriču svećenici tako to i vrijedi za seoske i gradske učitelje i nastavnike. Hvala vam lijepa.
Hvala lijepa. U ime Kluba HSS-a gospodin zastupnik Luka Roić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Gospodine državni tajniče, kolegice i kolege pa ja bih u ime Hrvatske seljačke stranke sa ovog, sa ove govornice čestitao učiteljima i profesorima njihov dan koji nažalost provode u štrajku. Umjesto, mogao bih i tako reći, da danas razgovaramo o razlozima i problemima zbog kojih naša djeca nisu danas u školama sa svojim učiteljima i profesorima mi raspravljamo o ovom zakonu. S druge pak strane kao HSS-ovac veseli me što upravo raspravljamo o ovom zakonu i što je iz područja obrazovanja predložen zakon koji je u njegovoj osnovi kreiran upravo u Hrvatskoj seljačkoj stranci od HSS-ovog ministra, veselog ministra u bivšoj Vladi. Naime ovaj predloženi tekst Zakona o Nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje obrazovanja nešto je izmjenjen i dopunjeni tekst Zakona o Nacionalnom ispitnom centru obrazovanja koji je izradilo bivše Ministarstvo prosvjete i športa, a koje je Vlada Republike Hrvatske usvojila 2003. godine te ga uputila u Hrvatskom saboru na prvo čitanje s obzirom na blizinu parlamentarnih izbora, do rasprave i usvajanja tadašnjeg Prijedloga zakona nije došlo. Zakon prijašnjeg i sadašnjeg Ministarstva ostvarivanje je zaključaka Hrvatskog sabora od 12. prosinca 2002. godine. Tekst obrazloženja razloga zbog kojih se zakon donosi ostao je gotovo isti. Uz malo skraćenje, a podaci o potrebnim sredstvima su modificirani što je razumljivo jer su se okolnosti u međuvremenu promijenile. Primjerice 2003. godine osiguran je prostor za Zavod za školstvo, a time i za rad Centra kao što čuli smo u Ilici, u Zagrebu. Ne dolazi u pitanje podržavanje ipak ovog Zakona od strane HSS-a jer je on kontinuitet reformskih zahvata u školstvu, ali treba inzistirati na provedbi zakona predviđenim, predviđenom dinamikom. Prije svega osiguravanju novčanih sredstava i zapošljavanju stručnjaka jer će u protivnom to biti ipak samo mrtvo slovo na papiru. Treba naglasiti da zemlje sa razvijenim odgojno-obrazovnim sustavima imaju slične institucije. Osim toga većina zemalja provodi vanjsko, vrednovanje postignuća učenika, škola i nastavnika. To se ostvarenje nacionalnim ispitima, ostvaruje nacionalnim ispitima da se utvrdi kvaliteta i učinkovitost obrazovanja u svim pojedinim nastavnim predmetima. Zatim organiziranjem državne mature da bi se objektivnije vrednovale znanje budućih studenata te ostvario pravedniji upis. Više od 40 zemalja svijeta uključeno je u međunarodno vrednovanje postignuća 15-godišnjih učenika tzv. “Piza program” u koji se, će se Hrvatska uključiti 2006. godine. Te oblike vanjskog vrednovanja zajedno s drugim oblicima praćenja ostvarivanja kvalitete obrazovanja može ostvariti predviđeni Centar koji je prije svega stručno-znanstvena institucija neovisna od bilo kakvih utjecaja osobito političkih te institucija koja se povezuje s drugim sličnim u svijetu što bi hrvatskom odgojno-obrazovnom sustavu omogućilo uspoređivanje usklađivanja aktivnosti u stvaranju europskog obrazovnog prostora te omogućilo kvalitetnije vrednovanje obrazovne politike. Realno je očekivati europeizaciju hrvatskog školstva koje će pomoći i ovaj zakon odnosno predviđeni Nacionalni centar za vanjsko vrednovanje obrazovanja. Zbog svega ovoga HSS će podržati prijedlog ovog zakona kao zakona kontinuiteta jer je kao što rekoh on između ostalog i u njegovom kreiranju i osmišljavanju sudjelovalo i naša stranka i njegov resorni ministar u prošloj Vladi a u želji da ovaj zakon pripomogne u stvaranju sustava vrijednosti obrazovanja za našu djecu. Klub HSS-a će stoga podržati donošenje ovog zakona uz izražavanje podrške svima onima koji se zalažu za kvalitetnije obrazovanje naše djece. Zahvaljujem.
Hvala lijepa. Obavještavamo da je sukladno članku 207. isteklo vrijeme za prijavu rasprave od 10 minuta. U 12,48. U ime Kluba zastupnika HSLS-a i DC-a gospodin zastupnik Ivan Čehok. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, državni tajniče, gospođe i gospodo zastupnici, prije 15-tak godina još u doba crnoga totalitarizma jedna je država shvatila da postoji odnos uzročno-posljedični između podizanja vrijednosti ljudskoga kapitala i podizanja društvene vrijednosti. Prije nekih 10-tak godina jedna je tranzicijska država nedaleko od nas također shvatila da je ulaganje u vrijednost ljudskoga kapitala zapravo u ulaganje u nacionalno blagostanje. Nijedna od tih dviju država ni prva ni druga ne zove se nažalost Hrvatska. Prva država koja po mnogima koji nisu upućeni još danas živi u totalitarističkom društvenom poretku je Kina koja je zamislite na plenumu Centralnog komiteta donijela odluku da u prvih 10 svjetskih sveučilišta u top ten studenata trebaju biti barem 4 Kineza. I u roku od 10 godina su to ostvarile. Slovenija je 1993. godine zato što su opet konsenzusom usvojili u Parlamentu strategiju obrazovanja i ustvrdili da postoji neposredna veza između ulaganja u ljudski kapital i podizanja bruto domaćeg proizvoda krenula smjerom razvijati strategiju obrazovanja. Hrvatska nažalost gospođe i gospodo bez obzira tko vlada, tko je premijer u ovih 15 godina gotovo da nije učinila ništa. Dapače mislim da još svi zajedno nismo shvatili koja je zapravo vrijednost obrazovanja i kako zapravo treba obrazovanje vrednovati. Spomenuvši primjer Kine i Slovenije samo sam htio reći da nije dovoljno gospođe i gospodo vrednovati učenika slažući se s kolegom Leticom da će ovo izazvati ili da bi moglo izazvati neviđenu testomaniju i veliki pritisak na dječje glave, nije dovoljno vrednovati samo učenika. Nije dovoljno vrednovati učitelja. Nije dovoljno vrednovati školu. Potrebno je vrednovati nacionalni obrazovni sustav i ne na kraju, potrebno je zapravo vrednovati naš vlastiti stav, prosječan stav jednoga građanina prema obrazovanju. Da su naši prosječni stavovi takvi da smatramo obrazovanje najčešće trošenje društvenih novaca, da obrazovanje najčešće smatramo i da to onda u praksi nažalost pokazujemo kao nečim što je eto tako nužno zlo, ali što ne zaslužuje bolji materijalni i društveni status, to na kraju krajeva pokazuje i današnji štrajk upozorenja. To pokazuju i silni štrajkovi koji su se događali za bivše Vlade i za one prethodne. To pokazuje stalno nezadovoljstvo naših učitelja. Nema nikakvog spora da je potrebno donijeti ovaj zakon i da je potrebno ustrojiti jedan centar koji bi se bavio vanjskih vrednovanjem obrazoavnja. I kad abismo uzeli nomotehnički zakonodavno upravno ovaj zakon onda bih ja rekao da njemu nema gotovo nikakvoga prigovora. Gledamo upravno riječ je o gotovo savršenom zakonu koji mislim na podroban i dobro utvrđen način s mjerom regulira ovo područje. Međutim nešto je drugo u pitanju. Koliko se tako dobro odmjerne zakon može uklopiti u sutav koji je na žalost kaotičan i koji na žalost mjere nema. Ja se bojim da bi on mogao izazvati više štete, nego koristi. DA bi on mogao zapravo dovesti u pitanje sustav, razoriti sustav, i možda ako bismo mogli pronaći jednu dobru karakteristiku ili dobar učinaik onda možemo reći da će on sasvim sigurno pokazati sva slaba mjesta cijeloga obrazovnog sustava u Hrvatksoj. Samo za uspredbu mislim da metaforični rečeon, to je kao da imate dobrog i grača u nekom sportu ali da se ne može uklopiti u sustav dakle ne može igrati s drugima u ekipi. Tako se bojim da će biti sa ovim zakonom. On će utvrditi kako vrednovati učenika, kako vrednovati učitelje, kako vrednovati škole ali praktčno ne utvrđuje kako ćemo vrednovati cijeli obrazovni sustav, i ne utvrđuje kako ćemo vidijeti koji su učinci provedbe ovoga zakona. Kada je u pitanju samo vrednovanje mislim da prije svega valja podrobnije još istaknuti što će se vrednovati. Mislim da svi oni koji su do sada govorili da će se većinom vrednovati znanje, da zakon stvarnoa izaziva ili barem potiće mogućnost nevišene testemanije. Ja bih rekao čak jednoga vrednovalačkog totalitarizma, da će zakon zapravo prisiljavati učinike na stalno vrednovanje, jednako tako učitelje. Ali da time praktično neće o vrednovati sve ono što učenik mora steć i u školi kao kompetencija odnosno sve ono što on mroa steći da bismo mogli reći da je s uspjehom završio određeno godište. Određenu dionicu osnovne škole. ili pak da je stekao diplomu. Primjerice simptomatično je da se ovdje govori u članku 4. da da se planira ispitati dakle eduakcijsko mjerenje i vanjsko provjeravanje znanja, vještina i ostalih kompetencija. Vrlo je važno reći da na žalost hrvatska škola koja se najčešće služi mehaničkim zapamčiavnjem podataka u koje je više sve usmjereno na fakte umjesto na stjecanje vještina, poglavito praktičnih socijalnih vještina bojim se dakle da se vještine i ostale kompetencije neće mjeriti. Što na kraju krajeva ako hoćete baš se može iščitait iz članka 7. u kojem azpravo nigdje ne stoji da postoji bilo kakv odjel, da postoji bilo kakvo upravno tjelo ili pod tijelo koje će se baviti upravo ispitivanjem vještina i ostalih kompetencija. Svi mi znamo gospođe i gospodo, o tome su vam goviorili mnogi gospodarstvenici da je jedno od osnovnih nedostatak hravtskog školstva jeste upravo u tome to imamo možda i natprosječno obrazoavnu djecu po općoj kulturi, koja gotovo da znaju sve o svemu, ali gotovo da nemaju ni jednu potrebnu pratkčnu vještinu. Mi danas imamo završene studente koji dolaze dakle završili su struku, imaju svoje zvanje, kada steknu određeno zanimanje, kada tarebaju raditi i pokazati svoje praktčne vještine onda praktično shvatimo da nisu osposobljeni za kompetencij ekoje se od njih traže. Prema tome državni tajniče, treba mjeriti umjeća, vještine i ostale kompetancije. Nije sve samo na stjecanju znanja, mi djecu ne učimok samo da znaju što više, da budu enciklopedijski obrazovani, nego ih prije svega moramo učiti da budu praktično osposobljeni primjeniti ta znanja. Zato mislim da bi o tome trebalo promisliti. I drugo, ono što se ne da protumačiti iz teksta prijedloga zakona jeste čemu služe zapravo i koja je svrha vrednovanja. Jer mi moramo znati što želimo vrednovati. Jeli svrha toga da vrednujemo učenika i učitelja u tome a ot je onda naravno ovisno ili to je možda predmet ukupne filozofija obrazovanja u ovoj državi. Želimo li da učenik bude na kraju obrazovnoga puta sretan, želimo da li da bude kompetetan, želimo li da bude samokvalificiran. Želimo da samo se može zaposliti, želimo li da stekne neke socijalne vještine. Želimo li sve to zajedno. Ako želimo sve to zajedno mislim da bi nam trebao biti cilj ne samo to da učenik što više zna, nego da bude sretna ličnost. Da ima da to tako nazovemo kvalifikacije koje ga mogu zaposliti ili koje ga mogu nastaviti daljnje obrazovanje. Da mu u školi bude ugodno. DA ne bude primjerice izložen prevelikoj testemaniji. STalnom nekakvom pristiku vrednovanja znanja. Ako sve to želimo onda se bojim da to nećemo postići ovako opisanim vrednovanjem kako možemo pročitati u ovom zakonu. Ono što je pak bitno ako gledamo na društvenu svrhu donošenja ovoga zakona, ondap rije svega treba reći da je svako vrednovanje vezano uz dva pojma. MOtivacija i natjecanje. Ako uzmemo motivaciju trebamo se pitati koja će zapravo biti motivacija učenika i učitlja da se vrednuju koja će biti motivacija škola da se vrednuju. Gospođe i gospodo znate što će se dogoditi mi ćemo vrednovati učenike mi ćemo vrednovati učitelje, mi ćemo izložiti jednom stalno pritistku pa i stresu a na kraju će se svi zaposliti po vezama na žalost bojim se kao i sada. I kakvog onda smisla ima vrednovanje. U takvom sustavu u kojem igra podobnost, u kojem je važniji čini si, u kojem je važnije odakle si, u kojem je važnije koliko imaš kumova rodbinskih veza osoba na položajima, vrednovanje nema prevelikoga smisla. Samo ćemo izložiti djecu ionako osjetljivom radzdoblju odrastanja, stalnome stresu koji će se tek onda pojaviti kao trauma kada shvate da im sve to zapravpo nije mnogo značilo. to naravno nije nešto ne stavljam na tuđu državnom tajniku i ministarstvo, to je gospođe i gospodo odnos svih nas prema obrazovanju. Bez obzir ana to kojoj političkoj stranci propadamo, i be zobzira na to kakve su naše inače idelologije. Svi mi moramo se založit iza to da takvih pojava više u društvu nema, jer onda i intristična motivacija svakog učenika i učitelja pa i ova ekstrizična motivacija nema smisla. I drugo, Hrvatskoj i hrvatskom obrazovanom sustavu zbog djelomice razloga koje sam naveo postojanja podobnosti zapošljavanja po vezana nepotizma, bolesno nedostaje natjecanja. Osnovni pojam danas američkog obrazovnog sustava je natjecanje. Tamo djeca idu u školu jer se igraju i natječju. Ako mi nećemo državni tajniče, s ovime dobiti to, da se škole natječu da se razredi međusobno natječu, da es učitelji i djeca natječju u jednoj igri. Ne naravno u nekavom bolesno šporstkom natjecanju u kojoj će svatko htjeti doseći određenu razinu koju smo postavili, nego o jednom igrajućem natjecanju, o jednoj radosti školovanja. Ako mi nećemo dakle, postići taj natjecateljski duh, nama praktično vrednovanje neće značiti mnogo. Tek kada budemo u tom natjecanju i vrednovali učitelje koji su u toj igri, u tom natjecanju učenika postigli bolje rezultate, tek kada će škole koje postižu bolje rezultate, dobivati možda i više iz proračuna, nego one škole koje postižu loše rezultete, tek kada će učitelj koji je, primjerice evo kao moji varaždinski učitelji, koji su od čini mi se 20 glazbenih nagrada na glazbenom natjecanju osvojili 18, imati za to i adekvatnu plaću i adekvatno biti za to vrednovani. Ako će onda biti vrednovana i djeca i cijela škola, onda će imati smisla govoriti o vrednovanju. Inače zapravo to vrednovanje neće imati velikoga smisla jer ćemo opet na kraju sve izjednačiti u uranilovki, svi će dobiti isto, djeca će biti demotivirana, kao i učitelji. I na kraju, Klub HSLS-a i DC-a podržat će donošenje ovog zakona. Mi smatramo da je potrebno vrednovati, ali još jednom ponavaljam, cijeli obrazovni sustav s time da lijepo molimo Ministarstvo obrazovanja da što prije promisli i Saboru podnese strategiju obrazovanja kako bismo znali zapravo što želimo svojim obrazovnim sustavom. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Prelazimo na pojedinačnu raspravu. Prvi se za riječ javio gospodin zastupnik Nenad Stazić. ... [[Upadica se ne čuje.]] Gubi pravo rasprave. Gospodin Antun Vujić, izvolite. Nema ga također. Gospodin Nikola Vuljanić. Također gubi pravo rasprave po ovoj točki. Gospođa Danira Bilić.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Državni tajniče, kolege i kolegice. Još u raspravi o Prijedlogu zakona u 1. čitanju, većina zastupnika se pozitivno izjasnila o ideju i konceptu koje Vlada prilikom donošenja ovog zakona zastupa. Možemo reći da ovim Prijedlogom zakona idemo u susret s pozitivnim svjestskim i europskim primjerima i iskustvima po pitanju vanjskog vrednovanja odgoja i obrazovanja. Stoga smatram, da iako Prijedlog zakona od 17 članaka možemo smatrati relativno malim zakonom, raspravljajući o Prijedlogu zakona o nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje obrazovanja, mi u velikoj mjeri osiguravamo i omogućujemo unapređenje kvalitete hrvatskoj odgojnog obrazovnog sustava u cjelini. Jednakim kriterijima ispitivanja postiže se potpuno isti uvjeti za sve učenike i omogućiti neposredno usporedivotst podataka, podataka koji će nam dati stvrnu sliku znanja, ne samo učenika, već i škola iz kojih dolaze. Dakle, vanjsko vrednovanje omogućit će dijagnostičke i formativne informacije koje će kreatorima obrazovne politike, ravnateljima škola, nastavnicima, javnosti omogućiti argumentirane rasprave i postaviti temelje za planiranje razvoja i unapređivanje rada škola. Iz ovog Prijedloga zakona iščitavam spremnost da se Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa na čelu s ministrom Primorcem i Vlada Republike Hrvatske uhvate u koštac s reformama i nužno potrebnim strukturnim promjenama hrvatskog odgojno-obrazovnog sustava. Naprosto, pokušavamo uhvatiti priključak i našoj djeci, učiteljima, profesorima, roditeljima, a posljedično i hrvatskom gospodarstvu i društvu u cjelini ponuditi kvalitetu, te naravno uhvatititi priključak s modernim suvremenim društvom naprednih tehnologija. U tome ja vidim svu istinu i smisao ovog Konačnog prijedloga zakona. Iako je ovo Konačni prijedlog zakona, dozvolite mi jednu malu primjedbu. Naime,l s obzirom da se u članku 4. stavka 2. točka 2. govori o znanstveno-istraživačkom radu kao jednom od poslova nacionalnog centra, držim da je potrebno u čllanku 5. Konačnog prijedloga zakona promijeniti rečenicu u kojoj se kaže, centar može surađivati sa znanstvenim i odgojno-obrazovnim ustanovama, Zavodom za školstvo Republike Hrvatske, te drugim srodnim ustanovama, fizičkim i pravnim osobama. Predlažem da se izbaci riječ "može", jer to znači da centar može, a i ne mora surađivati s drugim znanstvenim i odgojno-obrazovnim ustanovama, uvažavajući autonomnost djelovanja centra, ali i potrebu za primjenon najnovijih znanstvenih i stručnih spoznaja iz područja mjerenja, edukacije vanjskog vrednovanja znanja, vještina i ostalih kompetencija. Prema tom članku, prema tom članak 5. bi poslije zareza glasio: centar surađuje sa znanstvenim i odgojno-obrazovnim ustanovama, Zavodom za školstvo Republike Hrvatske, te drugim srodnim ustanovama, fizičkim i pravnim osobama. To sam podnijela u obliku amandmana. Poštovane kolegice i kolege, jedan od kriterija kvalitete nacionalnih sustava školovanja u zemljama Europske unije i drugim razvijenim zemljama svijeta, poput SAD-a upravo je optimalno i kvalitetno ustrojen sustav vanjskog vrednovanja odgojno-obrazovnog sustava. Naš izbor je kvaliteta i u tom smislu i u to ime pozdravljam i podržavam donošenje zakona o nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje obrazovanja. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Gospodin zastupnik, Dragutin Lesar. Izvolite.
Hvala lijepa. Gospodine potpredsjedniče, ja sam pažljivo slušao danas gospodina državnog tajnika kada je obrazlagao razloge, motive i potrebu osnivanju nacionalnog centra za vanjsko vrednovanje obrazovanja, a i u svom uvodu dao je nekoliko ocjena problema, koje danas u obrazovanju u Hrvatskoj postoje. Između ostalog, bilo je rečeno da će ustrojavanjem ovog centra i njegovim funkcioniranjem postat uvjeti za da iz temelja riješemo probleme našeg obrazovanja, da u ovom trenutku nemamo pokazatelje o kvaliteti obrazovanja, da bi ovakav pristup i ovaj centar škole motivirao za kvalitetniji rad, a da bi finale svega trebalo biti podizanje kvalitete obrazovanja. Isto tako, konstatirano je da postoje silne razlike obrazovanja, u kvaliteti dakako po pojedinim regijama ili područjima, da bi ovaj centar bio u funkciji toga da damo dignitet znanju i obrazhovanju, bolju suradnju učenika i nastavnika i kao finale svega jedan od prethodnih koraka do uvođenja državne mature. Mi o ovoj temi danas sasvim slučajno raspravljamo na Dan učitelja, ali zasigurno nije sasvim slučajno što upravo na taj Dan učitelja i kad mi ovu raspravu vodimo, u hrvatskom obrazovnom sustavu, dakle od osnovnih, srednjih do viših škola je u toku štrajk koji je iniciran i djelomično istim ili sličnim ocjenama stanja u obrazovnom sustavu i po onome što je dosad javno bilo rečeno, a u obrazloženju zašto ovaj nacionalni centar, neke od tih konstatacija ili mehanizama, on bi trebao biti taj koji će otkloniti te probleme. Pa dozvolite da podsjetim gdje se to sukladno ocjene postoje i gdje očekujemo svi zajedno da bi uvođenje nacionalnog centra moglo ili trebalo doprinjeti otklanjanju problema. Isto kao što je i u uvodu bilo rečeno, a i u nekoliko rasprava, naime od 12 točaka zajedničke konstatacije, ja ću se osvrnuti samo na šest. U osnovnom i srednjem obrazovanju već godinama nemamo pedagoški standard. Bilo je rečeno i upozoreno ako pedagoški standard na nivou države ne postoje, da li je moguće uvoditi jednoobrazni sustav vrednovanja i ocjenjivanja rada, ako svaki subjekt u obrazovnom procesu radi po svojim standardima ili radi mimo standarda, odnosno bez standarda. Druga zajednička ocjena je da do sada nije postojala dovoljna briga države oko kvalitete nastave, a ono što je posebice bitno da nema materijalnih poticaja za kvalitetniji rad. Ovaj centar neće pomoći u rješavanju ovoga problema da se stvore uvjeti za materijalno poticanje i nagrađivanje kvalitetnijeg rada ljudi koji obrazovne procese vode. Treća konstatacija je da u Hrvatskoj postoji manjak kadrova po regijama i po predmetima. Po tome također ovaj centar može biti samo u funkciji savjetovanja prema ministarstvu kao što je i predviđena jedna od točaka njegovih nadležnosti i djelatnosti. Upozorava se nadalje da i postojeće propise koji govore o vrednovanju rada ljudi koji se bave prosvjetom, a to je Kolektivni ugovor o znanosti se ne poštuje i ne provodi iako je on na snazi. Dakle, sada već govorimo i o postojećem regulativi koja bi trebala doprinijeti kvalitetnijem radu. Nadalje, došlo je do velikih promjena unutar par mjeseci o pravu povrata na PDV pri kupnji znanstvene opreme. Ako znanstvena oprema nije u funkciji poboljšanja kvalitete rada i mogućnosti natjecanja u rezultatima, onda vjerojatno razgovaramo o različitim sustavima. I na zadnje nema ozbiljnijih i promišljenih reformi uslijed čega nema ni odgovarajućeg financiranja sva tri podsustava. Dakle, na kraju smo došli do novaca koji ne prate i ove napore ili ideje koje bi trebale dovesti do toga da postoji jedna javna ustanova koja će vrednovati rad nastavnog osoblja, ali i onih stečenih znanja i vještina i sposobnosti samih učenika. Na temelju ovih nezadovoljstva kojega su iznijeli ljudi koji se danas bave obrazovanjem u Hrvatskoj, dakle ja sam iznio njihove ocjene problema i rekao sam pola od toga je sukladno što smo jutros i u uvodu čuli, postavljaju se zahtjevi i ono što po redoslijedu bi trebali rješavati. Radikalni zaokret vlasti u odnosu na djelatnosti obrazovanja, kontrola kvalitete, ukloniti nedostatak kadrova i pojačano financiranje. Ovo prvo i drugo vjerovatno ćemo se svi odmah i državni tajnik i ja i svi u ovoj dvorani složiti da je nužno potrebno i moguće. Vjerojatno kod novaca bi raspravljali da li za ovakve projekte treba više novaca ili ne. Drugi zahtjev, radikalno promijeniti odnos prema ljudima u prosvjeti i znanosti. Posebice upozoravaju da jedan od problema koji demotivira bolji rad i ostanak u toj profesiji i službi neriješeno pitanje rješavanja i zadovoljavanja stambenih potreba. Godinama se o tome govori. Zaštita javnog školstva kao javnog dobra dostupno svim građanima. Iza ovog zahtjeva jasno stoji zahtjev da olaka komercijalizacija i tok javnog dobra i te javne djelatnosti može biti izuzetno opasno ako znamo da većina stanovništva nema danas mogućnosti da iz svojeg džepa financira osnovno ili srednje obrazovanje svoje djece i zahtijeva se i to podržavam da kvaliteta javnog školstva mora biti na onom istom nivou koje se nudi ako se ide na komercijalnu osnovu. Nadalje, primjerno i odgovorno funkcioniranje ministarstva i stvoriti prosvjetnu politiku kao i odnos politike prema prosvjeti. Ako je ova današnja rasprava na Dan učitelja, i uvođenjem ili osnivanjem ovoga centra, barem u ovim suglasnim točkama moguće ishodište za nastavak pregovora i zajedničku gradnju ukupnog prosvjetnog sustava, bez obzira na današnji štrajk i činjenicu da se nastave svugdje ne održava, ja ću biti zadovoljan jer su i oni ponukali i vas, u izvršnoj vlasti i nas u zakonodavnoj da o pitanju kvalitete prosvjete ne raspravljamo samo onda kad konstatiramo da bi trebali pedagoške standarde, samo onda kad se predlažu osnivanje novih ustanova ili institucija, ili načina vrednovanja, nego da otprilike zajednički probamo u toj raspravi voditi na način, ili u vrijeme i u trenutku kada pred ovim Saborom bude državni proračun i razgovore da li ćemo za obrazovanje izdvajati 3,8 4,5 ili 5,2% bruto društvenog proizvoda. Tada bi vjerovatno sve ove ocjene državnog tajnika o stanju i potrebama obrazovnog sustava u Hrvatskoj bile jaki argumenat da zajedno što više novaca za ove djelatnosti usmjeravamo. Hvala.
Hvala lijepo. Gospođa zastupnica Marija Bajt. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Gospodine državni tajniče, gospođe i gospodo. U kreiranju obrazovne politike u Republici Hrvatskoj Konačni prijedlog zakona o Nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje ispunjava dosadašnju prazninu. Stanje nacionalnog sustava kojim bi se osiguralo objektivno vrednovanje rezultata procesa obrazovanja potrebno je za unapređenje obrazovanja u hrvatskom školstvu. Predloženim zakonom moći će se razviti modeli vrednovanja učenikovog znanja i sposobnosti kao i uspješnosti odgojno-obrazovnih ustanova. Profesionalnost i etičnost kroz neovisan sustav vrednovanja zasigurno može pomoći učenicima da vlastitim radom ostvare zadane ciljeve obrazovanja, uključujući i državnu maturu. Nastavnici podržavaju donošenje ovog zakona i osnivanje ustanove u kojoj će se kroz jedinstvenu metodologiju u provođenju ispita i vanjskog vrednovanja povećati odgovornost škole za kvalitetnije obrazovanje, a ne praktično učenje za ocjenu. Zbog toga predloženi zakon čije donošenje podupirem stvoriti će normativne, stručne i tehničke mogućnosti na temelju kojih će biti osnovana institucija koja bi obavljala vanjsko vrednovanje obrazovanja kao i provođenje državne mature. Osnivač centra je Vlada Republike Hrvatske, centar ima potrebnu samostalnost, a svrha je unapređenje školskog sustava uz podizanje kvalitete znanja, ispitne kulture i jednakopravnosti svih učenika. U članku 11. koji govori o uvjetima ravnatelja centra uz visoku stručnu spremu i najmanje 10 godina radnog iskustva u obrazovanju, smatram da je aktivno poznavanje jednog stranog jezika u govoru i pismu dovoljno i ne bi sužavalo izbor nego bi otvorilo veću mogućnost za izbor ravnatelja. Tim više što se u članku 12. utvrđuje stručni savjet kao stručno tijelo centra koje čine ravnatelj centra i četiri člana koji moraju imati doktorat znanosti. Uz to podupirem i amandmane Kluba Hrvatske demokratske zajednice na članke 8. i 4. Stoga podupirući donošenje predloženog zakona a sa svrhom ravnomjernog razvoja Republike Hrvatske vjerujem da će Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa u okviru mogućnosti Hrvatske države predložiti donošenje pedagoškog standarda a na nama je da hrvatskim nastavnicima osiguramo uvjete u kojima će oni moći ispuniti sve zadaće koje pred njih budu stavljene. Upravo donošenje ovog zakona je i jedan od koraka u rješavanju zahtjeva nastavnika. Hvala.
Hvala lijepa. Imamo jednu repliku, gospođa zastupnica Marija Lugarić. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, iako se slažem s većinom onoga što je kolegica Bajt rekla, mislim da trebamo razjasniti ovdje najmanje dvije stvari. Prvo da će ovaj zakon omogućiti učenicima da između ostaloga ostvare zadane ciljeve obrazovanja. To bi bilo u redu da mi imamo definirane ciljeve obrazovanja koje u ovom trenutku nemamo. Kada sam govorila u ime kluba i kada sam rekla da bi bilo, da je konačno vrijeme da se ministarstvo i ministar počnu baviti ozbiljnim stvarima upravo sam na to i mislila da treba definirati i donijeti novi nacionalni curiculum. I drugo, ovo sada na kraju kada ste rekli da nastavnicima trebamo osigurati uvjete i da to radimo ovim zakonom vjerojatno, to je bilo povod ovaj današnji štrajk. Te uvjete nastavnicima i ono što oni traže ćemo osigurati u donošenju državnog proračuna između ostaloga i za iduću školsku godinu, a nadam se da ćemo na sličan način raspravljati kod izvršenja proračuna kada vidimo da u prvih šest mjeseci ove godine nismo uložili niti jedne jedine lipe u trajno usavršavanje nastavnika i niti jedne jedine lipe na opremanje škola didaktičkom opremom, a to je upravo ono što su nastavnici tražili.
Hvala. Odgovor na repliku, gospođa Marija Bajt. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Naime meni je drago da se većina nas zastupnika pa tako i kolegica i ja slažemo oko donošenja ovog zakona i da ćemo obje dići ruku za njega. Međutim upravo u zahtjevima koje smo dobili od nastavnika vezano uz njihov današnji štrajk imamo jednu od teza, izradu mehanizma za kontrolu kvalitete obrazovnog procesa itd. što je upravo i donošenje ovog zakona pa stoga sam i rekla da je to na tragu zahtjeva ispunjenja nastavnika. A ono kad je kolegica spominjala financije, na žalost kolektivni ugovor koji je potpisala bivša Vlada 2001. godine, a prema kom regres nije isplaćen i oko 200 milijuna kuna uz ovrhe u tijeku je naplate u ministarstvu tako da na žalost, a uz to su i božićnice i jubilarne nagrade koje također nisu isplaćene, to je 30-tak novih milijuna kuna koje se sada isplaćuju tijekom ove i sljedećih godina koje su pred nama, onemogućavaju ispunjenje svega onoga što bismo u školstvu htjeli ovog trenutka. Hvala.
Hvala lijepa. Gospodin zastupnik Ante Markov, izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Kolega državni tajniče, kolegice i kolege. Najprije čestitka svim učiteljima na njihovom danu i moja potpora svim onim naporima koji idu onima koji su zaduženi da prenose znanje i njihovom statusu. Pred nama je Konačni prijedlog Zakona o Nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje obrazovanja i pozdravljam ovaj konačni prijedlog. Ne istupam ovdje kao i većina saborskih zastupnika isključivo kao zastupnik nego prije svega kao roditelj, jer ovdje kada smo i u toj ulozi i prije svega smo zainteresirani zbog naše djece, ali i zbog društva pa i zbog svega onoga što znači znanje da ovdje stvorimo sve ono što je dobro za našu djecu, a ono što je dobro za našu djecu to je zasigurno dobro i za društvo. Čitajući ovaj konačni prijedlog zakona smatram da vanjsko vrednovanje obrazovnih dostignuća doista osigurava objektivnije praćenje ishoda obrazovanja od unutarnjeg internog ocjenjivanja i vrednovanja koje je uobičajeno u našim školama i koje provode isti nastavnici koje ujedno i poučavaju učenike. U posljednjih desetak godina često se govorilo o učenicima koji na žalost sve više uče za ocjenu, a manje za tim da doista steknu znanje. O poplavi odlikaša u čije se znanje ponekad se s opravdanjem sumnja. U konkurenciju odlikaša često su nepravedno zakinuti odlikaši iz škola koje imaju znatno više kriterije ocjenjivanja i obimniji program predavanja i gdje odlična ocjena doista i garantira znanje učenika za ocjenu odličan. Normativni način ocjenjivanja je pobijedio nad sadržajnim, upravo i razlog zbog uvođenja ovog Nacionalnog centra leži upravo u toj činjenici. Ideju o Nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje prisutna je već duži niz godina i nije nepoznanica da je i prošla Vlada i prije svega ministar prosvjete i športa gospodin Vladimir Strugar više puta inicirao ovu ideju i mislim da je dobro iako nije to čest slučaj, da se i u Parlamentu i u okviru oporbe i opozicije slažemo o tome da dobre ideje i da je dobro nastaviti sa dobrim radom tamo gdje se stalo. Ovo je jedan od onih prijedloga zakona u kojem očigledno nema nikakve dvojbe da je dobro inicirano, ideja uistinu opće prihvaćena koncenzusom i eto čisto užitak je i raspravljati o ovakvim prijedlozima zakona koji su afirmativni i koji ne izazivaju podvojenost. U samoj ocjeni stanja jasno je rečeno da u Hrvatskoj nisu razvijeni modeli vanjskog vrednovanja, da nema državne središnje stručne znanstvene ustanove koja bi bila odgovorna za provođenje vanjskog vrednovanja i usklađivanja Hrvatske i europskih standarda. Smatram da će zakon isprovocirati pozitivne učinke na nekoliko razina, a spomenut ću tri koje smatram da će biti najvidljivije. Prvo, učenici će biti motivirani da osim zalaganja za stjecanje dobrih ocjena nastoje i kvalitetno usvojiti određeno gradivo, dakle trebala bi se povećati razina znanja, a znanje doista znači i moć. Drugo, djelotvornost školstva će se povećati definiranjem novog nastavnog plana i programa koje je ishodište za sve aktivnosti. Treće, centar će pridonijeti na postupnoj promjeni i usklađivanju hrvatskog i europskog modela školstva. Institucije koje se bave vanjskim vrednovanjem sastavni su dio obrazovnog sustava u mnogim državama, a državni ispit u nekim je dio stoljetne tradicije kao što je Engleska, Finska i sl. zemlje, a središnji nacionalni ispitni centri postoje i u mnogim drugim europskim zemljama. Neovisni sustav vrednovanja treba se temeljiti na visokoj i profesionalnoj i etičnoj, te može bez sumnje pomoći svim subjektima u odgojno-obrazovnom procesu. U svezi s time moram naglasiti jednu neusklađenost članka 11. i članka 12. Naime u članku 11. propisuju se uvjeti za ravnatelja centra gdje se traži da ravnatelj mora imati visoku stručnu spremu dok se u članku 12. govori o stručnom savjetu centra. Stručni savjet centra ima predsjednika i četiri člana. Članovi stručnog savjeta moraju imati doktorat znanosti, a predviđeno je da predsjednik stručnog savjeta centra bude ravnatelj centra za kojega nije propisano da mora imati doktorat znanosti. Obzirom na složene poslove i posebne uvjete smatram da bi bilo logično, a isto tako i neophodno zbog autoriteta budućeg ravnatelja centra da zakon određuje da ravnatelj bude doktor znanosti. Uz spomenute napomene objektivno govoreći smatram da ovaj zakon treba podržati i nadam se da će u skoroj budućnosti i naša djeca zajedno sa djecom iz više od 40 zemalja svijeta biti uključena u tzv. "PIS-a" program koji podrazumijeva međunarodno vrednovanje. To bi im omogućilo osnivanje spomenutog centra, a mi se trebamo potruditi da on kvalitetno funkcionira i profunkcionira. Hvala lijepa.
Hvala lijepo. Evo imamo još malo i jednog zastupnika, zastupnicu pa s time, evo neznam gdje je gospođa Ingrid. Ona se je javila. Da završimo sa time, sa ovom točkom dnevnog reda ili da onda počnemo u 15,00 sati sa gospođom Ingrid Antičević-Marinović. Ma mislim isteklo je vrijeme ono uobičajeno u 13,30 zato govorim pa bi bolje bilo da zaključimo sjednicu, da počnemo u 15,00 sati. Prva je na redu gospođa Antičević, a onda se još javio i predstavnik predlagača za završnu riječ. Nastavljamo, dame i gospodo, nastavljamo sa ovom točkom dnevnog reda i kao zadnja u raspravi se javila gospođa zastupnica Ingrid Antičević Marinović. Izvolite.
Hvala poštovani gospodine predsjedniče. Evo tu je još predstavnik Vlade pa i njega pozdravljam, kolegice i kolege. Kao što i čitav Klub SDP-a podupire donošenje ovog Konačnog prijedloga zakona o Nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje obrazovanja, to činim i ja osobno. I ja mislim da ovdje u Hrvatskom saboru danas postoji apsolutni konsenzus glede potrebe donošenja ovakve jedne institucije i kao što to, na kraju krajeva, u obrazloženju sasvim pravilno stoji, da jedan neovisan sustav vrednovanja, temeljen na visokoj profesionalnosti i etičnosti može pomoći svim subjektima u odgojno-obrazovnom procesu. Prije svega, učenicima i nastavnicima, upravo da usredotoče, da se oni sami usredotoče na poželjne ciljeve obrazovanja i da ih nastoje ostvariti vlastitim radom i zalaganjem. Mislim da se tome apsolutno nema što prigovoriti. Međutim, sama ova institucija koja će, dakle, biti odgovorna da stvori taj jedan mehanizam objektivnog, i provodi objektivni postupak vrednovanja znanja i da pomaže i nastavnicima. Kojim nastavnicima danas? Nastavnicima, učiteljima koji, evo, u Hrvatskoj na današnji dan slave svoj dan. Danas bi to trebao biti jedan radostan dan, kako za učitelje tako isto i za učenike. Međutim, danas to za njih nije radostan dan. I mi ovdje, možda u oporbi, bili bi sasvim neodgovorni kad bi se zlurado upravo veselili, eto, takvom jednom neuspjehu i štrajku učitelja koji umjesto na današnji dan da slave, oni su primorani štrajkati. Mislim da malo tko se ne bi složio s onim što u biti učitelji i traže, a i traže da bi ovo sutra, i ovaj zadatak mogli korektno obaviti. Međutim, oni se tuže upravo na nebrigu države o kvaliteti javnog obrazovanja nasuprot poticanju privatnih škola za bogate, i kažu i za političare. Manjak je kadrova u regijama i po predmetima. Izostaje još uvijek državni pedagoški standard. Zato je upravo i Klub SDP-a predložio zaključak kojim se zadužuje Vlada da u roku od 6 mjeseci, shodno Zakonu o osnovnom školstvu i Zakonu o srednjem školstvu, konačno predloži Hrvatskom saboru pedagoški standard kako to i zakon predviđa. Sindikati kažu s time se apsolutno slažemo, da su zaustavljene ili da se provode polovične reforme. I onda će opet ova jedna institucija koja je ovim Zakonom ustanovljavamo opet biti samo puko slovo na papiru. Neuvjerljiva je potpora i povratku naših znanstvenika iz inozemstva, a to je ono što upravo želimo poticati, pa i ovom institucijom. Pa prije 2 mjeseca ravnatelj naše najznačajnije, najuglednije znanstvene institucije doktor Marčelja najavljuje ostavku jer kaže on, bez politike apsolutno ništa ne mogu napraviti. Pazite, to su stvari koje trebaju izazvati kod svih nas ozbiljnu zabrinutost. Neuvjerljiva je, kaže, i odnosno, govori se samo o tome, ali preniska su ulaganja u nove škole, u sveučilišne kampuse. Učitelji ne traže ništa što je nemoguće. Ono što je potrebno, a na kraju krajeva, i gospodin ministar i premijer stalno izjavljuju da su znanost i obrazovanje pri samom vrhu liste prioriteta. Čak je objavljen i oglas u medijima gdje se Hrvatska propagira kao zemlja znanja. I evo, dok se vrti taj još uvijek promidžbeni uradak situacija je sasvim obrnuta. Sasvim je razumljivo da Vlada ne može imati 10 prioriteta. Ne može ni 5 prioriteta. 1, 2 najviše 3. Međutim, o bilo čemu kad raspravljamo, o bilo kojem resoru i sektoru govori se, to je Vladin prioritet. I što radi ministar Primorac? To je jednostavno za ne vjerovati očima kad vidite naslov u novinama da će upravo on se pridružiti štrajkašima. On koji je odgovoran da bi se sve ovo, ovi nedostatci uklonili, da bi se mehanizam reforme proveo. Možda onda kada je shvatio da u biti treba dati ostavku, ako nema podršku Vlade, onda je malo aterirao. To smo već vidjeli iz današnjih izjava. Ono što će se referirati na učenike, sigurno je to dobro zamišljeno ovim Prijedlogom zakona. Da se potiču učenici, da će njihovo u konačnici i znanje biti objektivno valorizirano. Čak i onda ako je negdje, može biti tijekom školovanja, bio oštećen. Ali čemu ta izvrsnost? Čemu te besmislene petice kada za zapošljenje u Vladinim institucijama nema govora o vrednovanju izvrsnosti, o odličnosti. Primaju se jer kažu, ocjene nisu jedini kriterij. A koji je onda jedini kriterij? Podobnost, o tome je bilo ovdje govora. Prema tome, čemu svrha svega ovoga? Što će nam znanje radi znanja? A ako smo otkrili neke nove kriterije gdje to nisu izvrsnost, gdje to nije odličnost, može bit da bismo mi onda potaknuli svjetske korporacije koje samo to valoriziraju. Možda ih podučimo da postoje neki drugi kriteriji koji su puno važniji, kao što to, evo, Vlada prakticira u svojim resorima. Kakva je onda poruka mladima? Učite, a praksa je sasvim nešto druga. Ne trebaju nam odlični. Zašto? Jer su možda suviše dobri za te institucije. Je li to poruka? Mislim da se ozbiljno trebamo zamisliti svi mi, a najviše oni predlagači, dakle, Vlada koja evo i ovim primjerom pokazuje da ima višak riječi, a manjak djela.
Hvala lijepa. Sada državni, a, ispravak netočnog navoda. Ispričavam se. Gospodin Velimir Pleša.
Pa samo zbog zapisnika, da ne uđe u zapisnik to što je rekla gospođa Antičević u svom poznatom vehimetnom stilu. Ministar nije aterirao nego je, vjerojatno ste mislili reterirao.
Hvala lijepa. Zaključno, predstavnik predlagatelja, državni tajnik gospodin Želimir Janjić. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, poštovane zastupnice i zastupnici. Ja se prije svega želim svima vama najiskrenije zahvaliti na ovoj raspravi. Želim vam se zahvaliti na podršci ovomu Zakonu. Jednako tako na amandmanima koje ste podnijeli, mi ćemo ih razmotriti i sutra, sutra se o njima izjasniti. Nema razloga da ne prihvatimo amandmane, jednako tako kao što smo prihvatili i prijedloge koje ste dali u prvome čitanju, ukoliko oni vode ka popravljanju teksta ovoga Zakona. Dopustite da se vrlo kratko osvrnem na ono što je rečeno. Ja sam uvodno rekao da nemamo iluzija o tomu da će ova ustanova koju ćemo utemeljiti, da će riješiti sve probleme u školstvu. Jedan dio problema sigurno da, ali da će otvoriti brojne probleme, odnosno otkriti ih, to je sigurno. Mi smo svjesni svega onoga što je nekada davno trebalo napraviti a još nije napravljeno i rješavanju tih problema treba pristupiti. Najveća bi pogreška bila ne početi ni od čega nego rješavati u ovome sustavu obrazovanja samo tekuće poslove dakle moramo se okrenuti nekim projektima koji će započeti rješavanje problema koji su se nagomilali. Naravno svjesni smo toga da treba donijeti pedagoški standard, kamo sreće da je donešen prije 3, 4 više godina, mi znademo što to znači ali zaista je potrebno. Nadam se da će ovaj Visoki dom Vlada Republike Hrvatske smoći snage da pristupi i tomu jednako tako znademo da je pred nama i rješavanje problema kao što je pitanje mreže škola ja bih se usudio reći i mreže programa kako bismo bili što racionalniji, da je pred nama jednako tako reforma strukovnoga obrazovanja, da trebamo i veća izdvajanja za obrazovanje iz bruto društvenoga proizvoda ali činjenica je da govoreći danas o ovome Zakonu da smo se svi suglasili oko toga da to zaista treba, to ste rekli vi u ovome visokom domu, to je predložilo Ministarstvo, to su u konačnici rekli sami sindikati prije nego što će danas obustaviti rad. Ovdje je govoreći o samome zakonu spomenuto i pitanje etičnosti, ja ovdje želim jasno reći naravno da je bilo možda najbolje rješenje da je ovakvu neovisnu instituciju osnovala fizička osoba, međutim, mi moramo poći od toga da smo malena zemlja sa ne tako puno stanovnika i da bismo još vjerojatno puno godina trebali čekati da se javi takva inicijativa stoga je najbolje rješenje bilo da to bude Republika Hrvatska, dakle osnivač, a osnivačka prava provodi Vlada Republike Hrvatske i da osnujemo ovu instituciju koja će biti neovisna od samoga Ministarstva, nastojat ćemo od samoga početka postaviti je na najbolje temelje. Dopustite da samo jednim primjerom ilustriramo kakav je pristup i kakvim želimo ovakvu ustanovu. Prilikom prijave znanstvenoga projekta, državne mature, vi znadete da je voditelj projekta mogao predložiti Ministarstvu znanstvene novake koji će biti angažirani. Međutim, upravo iz tih razloga nije se išlo na takvo rješenje nego je raspisan natječaj, javilo se 452 kandidata, oni su odmah dobili samo evaluacijske upitnike i nakon što su ih vidjeli njih je 212 odustalo a njih će ovih ostalih biti pozvani na intervjue i određena testiranja tako da ćemo doista dobiti najbolje. Time želimo u samome početku reći da će se tomu pristupiti na najbolji mogući način. Nadam se da ćete i vi pratiti rad ove ustanove preko Saborskog Odbora za obrazovanje, znanost i kulturu što ste vi sami predložili, da ćete moći davati svoje prijedloge ukoliko budete smatrali da treba poboljšati rad ove ustanove. U tom uvjerenju, ja vam se želim još jedan puta na koncu ove rasprave zahvaliti uz obećanje da ćemo razmotriti sve podnesene amandmane i one koji vode ka boljim rješenjima svakako prihvatiti. Hvala još jednom.
Hvala lijepa. Zaključujem raspravu o ovoj točki dnevnog reda. Glasovat ćemo naknadno.
Konačni prijedlog Zakona o nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje obrazovanje, drugo čitanje Prijedlog zakona br. 74. Rasprava o tekstu zakona je završena. Amandmane su podnijeli zastupnica Vesna Pusić, zastupnik Ante Markov i Klub zastupnika HDZ-a. Molim predstavnika predlagatelja da se izjasni o amandmanima, prvo idemo redom. Amandman zastupnice Vesne Pusić, izvolite, potpredsjednice.
Poštovani predsjedniče Hrvatskoga sabora, poštovane zastupnice i zastupnici. Ovaj amandman Vlada prihvaća. Želim samo kratko reći, naravno postoje i drugi oblici da pojedini fakulteti prihvate državnu maturu kao zamjenu za prijemni ispit, da se možda ne bi pomislilo kako zadiremo u neki segment sveučilišne autonomije, mi iz tih razloga ovaj amandman prihvaćamo. Hvala lijepa.
Hvala. Amandman je prihvaćen i postaje sastavi dio zakona. 2. amandman zastupnika Ante Markova.
Amandman poštovanoga zastupnika Markova ne možemo prihvatiti iz razloga što je u prvoj saborskoj raspravi vrlo jasno bilo rečeno da doktorat znanosti i za ravnatelja može doista biti limitirajući a ovim rješenjem koje smo sada ponudili dakle da to bude VII. stupanj stručne spreme smatramo da smo tim zahtjevima udovoljili. Naime, time nije zatvorena mogućnost ako pod istim uvjetima ako sve ostale uvjete iste imaju da bude na mjesto ravnatelja primljen i doktor znanosti. Time dakle nismo zatvorili takvu mogućnost i iz tih razloga Vlada Republike Hrvatske ne može prihvatiti ovaj amandman.
Hvala. Budući da predlagatelja amandmana nema moramo glasovati. Uključite se. Glasovati. Rezultat? Utvrđujem da amandman nije prošao jer je glasovalo za njega 20, 7 suzdržanih i 81 protiv. I 3. amandman Kluba zastupnika HDZ-a. Prvo amandman 1. Kluba zastupnika HDZ-a.
Hvala lijepa, poštovani predsjedniče. Amandman 1. zastupnika Kluba HDZ-a Vlada Republike Hrvatske prihvaća djelomično. Naime, prvi dio dakle stavak 2. podstavak 17. briše se ne možemo prihvatiti radi toga što Nacionalni centar za vanjsko vrednovanje obrazovanja treba obavljati i druge poslove koji su vezani za ovo ali prihvaćamo ovaj drugi dio da se briše u stavku 3. brojka 17. jer to ne bi trebala biti javna ovlast.
Predlagatelj suglasan sa ovakvim djelom prihvaćanja amandmana. Postaje u tome dijelu prihvaćenom sastavni dio zakona. Amandman 2.
Amandman 2. Vlada Republike Hrvatske prihvaća.
Hvala. Postaje sastavi dio zakona. Amandman zastupnice Danire Bilić.
Vlada Republike Hrvatske prihvaća ovaj amandman. Prihvaćamo mogućnost da se briše "može" i da ova ustanova treba surađivati sukladno sa ostalim ustanovama odnosno javnim službama i smatramo da je ovo prihvatljivo.
Hvala. Postaje sastavni dio zakona. I još ima amandman Kluba zastupnika HDZ-a da se u članku 11. stavak 2. riječ: "dva strana jezika" brišu. Treba staviti "jednog stranog jezika".
Vlada Republike Hrvatske također prihvaća ovaj amandman. To neće zapriječiti mogućnost ukoliko se pod jednakim uvjetima prijave dva kandidata, otvorena je mogućnost da se primi kandidat koji poznaje dva strana jezika a ne jedan, stoga nam je ovaj amandman prihvatljiv. Hvala.
Hvala državni tajniče. Dajem na glasovanje konačni prijedlog zakona. Molim, uključite se. Rezultat. Utvrđujem da je 101 glasom za, 5 suzdržanih i 2 protiv donesen Zakon o Nacionalnom centru za vanjsko vrednovanje obrazovanja u tekstu kako ga je predložio predlagatelj zajedno sa prihvaćenim amandmanima. Imamo i jedan prijedlog zaključaka Kluba zastupnika SDP-a koji glasi: "Zadužuje se Vlada RH da u roku od šest mjeseci Hrvatskom saboru predloži pedagoški standard sukladno odredbi članka 11. Zakona o osnovnom školstvu i odredbi članka 86. Zakona o srednjem školstvu. Molim državni tajniče se očitujte u tome.
Hvala lijepa, poštovani predsjedniče Hrvatskoga sabora. Vlada Republike Hrvatske ne može prihvatiti ovaj zaključak ali vas moram informirati da Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa radi na ovome dokumentu. Ja smijem ovdje odgovorno reći da je nacrt pedagoškoga standarda za srednje obrazovanje sukladno članku 86. Zakona o srednjem školstvu već pripremljen, da ćemo o njemu raspraviti a u tijeku je izrada i nacrta pedagoškoga standarda za osnovno školstvo. Iz tih razloga mi se ne bismo mogli obvezati nekim rokom. Naravno da ćemo učiniti sve da taj dokument donesemo što prije. Hvala lijepa.
Hvala. U ime predlagatelja poštovana zastupnica Marija Lugarić. Izvolite!
Poštovani gospodine predsjedniče, Klub SDP-a je predložio ovaj zaključak sukladno svome stavu ali i stavu svih klubova koji su ovdje raspravljali. Naime, smatrali smo posve pogrešnim da se na kraju školovanja svi učenici ispituju po jednom ispitu a da u startu nemaju osigurane uvjete. Obveza donošenja pedagoškog standarda je obveza da ga donese Hrvatski sabor i u tom smislu naša odgovornost a posebno zbog onoga što je državni tajnik rekao ako to stvarno pripremaju zaista ne vidimo razloga zašto ne bi izglasali i ovaj zaključak i u tom smislu mi ostajemo dalje pri glasovanju za ovaj zaključak. I ponovo ponavljam, to je bio zahtjev svih klubova prilikom rasprave u Hrvatskom saboru.
Hvala. Molim, uključite se. Glasovati. Rezultat? Utvrđujem da je za zaključak glasovalo 37, 1 suzdržan i 70 protiv. Stoga nije dobio potrebnu većinu.
Prelazimo na 44. točku dnevnog reda - Prijedlog odluke o proglašenju "Nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama". Predlagatelj odluke je Vlada Republike Hrvatske, prijedlog akta primili ste u pretince. Kod donošenja ove Odluke primjenjuju se odredbe Poslovnika koje se odnose na drugo čitanje zakona. Raspravu su proveli Odbor za zakonodavstvo, Odbor za ravnopravnost spolova. Izvješća ste primili na sjednici. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti? Izvolite, potpredsjednica i ministrica gospođa Jadranka Kosor. Izvolite.
Hvala vam lijepa poštovani gospodine potpredsjedniče Hrvatskoga sabora, gospođe i gospodo zastupnici. Drago mi je da sam opet s vama i lijepo vas pozdravljam i ukratko sa nekoliko možda najsvježijih podataka. Dakle, Vlada Republike Hrvatske predlaže ovome visokom domu da 22. rujna proglasi Nacionalnim danom borbe protiv nasilja nad ženama. MI ćemo ako to vi poštovane gospođe zastupnice i gospodo zastupnici prihvatite biti među rijetkim zemljama koje će imati, koje će dobiti i svoj nacionalni dan borbe protiv nasilja nad ženama, međutim, želim vas podsjetiti da postoji Međunarodni dan borbe protiv nasilja nad ženama to je 25. studeni međutim, toga dana naravno diljem svijeta pa i Hrvatskoj govori se o nasilju općenito ali najviše naravno o nasilju nad ženama. Ako vi odlučite da 22. rujna postane Nacionalni dan borbe protiv nasilja nad ženama uistinu ćemo se svrstati u sam vrh rekla bih i svijeta, među zemljama koje evo na taj simboličan način žele reći svoje ne nasilju i naravno ne nasilju nad ženama. Želim vas podsjetiti što je motiviralo Vladu i moram tu podsetiti i na izvrsnu suradnju sa ženskim nevladinim udrugama u Hrvatskoj, jer to je naravno i njihova inicijativa o kome se puno govorilo u javnosti proteklih godina. Naime na događaj 22. rujna 1999. godine kada je u sudnici Općinskog suda u Zagrebu se dogodio prestrašan zločin i kada su stradale smrtno sutkinja Ljiljana Hvalec, odvjetnica Hajra Prohić, supruga počinitelja tog užasnog zločina Gordana Oraškić i teško je ranjena zapisničarka Stanka Cvetković. Ona je uistinu čudom, hvala Bogu, čudom se izvući iz svega toga i uspjela preživjeti. Počinitelj ovog užasnog zločina, dakle suprug gospođe Gordane Oraškić uspio je neopaženo unijeti smrtonosno oružje izvršiti to trostruko ubojstvo, i pokušaj ubojstva i pobjeći sa mjesta zločina. Budući da je Vlada Prijedlog odluke donijela upravo uoči 22. rujna ove godine mi smo očekujući da će Hrvatski sabor konsenzusom dati potporu ovoj ideji, ovome prijedlogu, već u suradnji sa nevladinim ženskim udrugama postavili u zgradi Općinskoga suda upravo 22. rujna ove godine jednu ploču koja će trajno upozoravati i koja će trajno podsjećati na taj događaj. Ta ploča je postavljena uz sudnicu gdje se taj događaj dogodio i od tog dana od toga trostrukog ubojstva u tu prostoriju više nikada nitko nije ušao, tamo se više ni jedna rasprava nije vodila. Ako bismo odnosno ako biste vi donijeli Odluku gospođe zastupnice, gospodo zastupnici o 22. rujna kao Nacionalnim danom borbe protiv nasilja nad ženama onda će to sasvim sigurno biti još jedan doprinos borbi protiv nasilja nad ženama ali i borbi protiv nasilja uopće jer će to sasvim sigurno biti senzibiliziranje javnosti na taj veliki problem o kojem se mora javno govoriti, o kojem se nikako ne smije javno šutjeti. Jer nasilničko ponašanje sasvim sigurno ćete se složiti ne može i ne smije biti opće društveno prihvaćeno pogotovo ne prešutno prihvaćeno. A opće društveno javno osuđivano takvo ponašanje mora biti stalna praksa. O tome uistinu treba stalno govoriti. I ja ću evo koju minutu kasnije reći zašto osobno mislim da je važno o tome neprekidno govoriti, da je važno o tome govoriti u Parlamentu. Naime, iznijet ću vam podatke u kojima je vrlo lako jasno pratiti kako je zapravo nasilje u obitelji, odnosno nasilje nad ženama, jer su žrtve najčešće žene i djeca zapravo nažalost u uzlaznoj putanji. Godine 99. broj prekršajno prijavljeni počinitelja je bilo 353. Ukupan broj oštećenih osoba je bilo 624. 2000. godine broj prekršajno prijavljenih počinitelja za kazneno djelo, odnosno prekršajno djelo nasiliničko ponašanje u obitelji 3420, ukupan broj oštećenih osoba 5325. 2001. godine broj prekršajno prijavljenih počinitelja 5004, ukupan broj oštećenih osoba 7159. 2002. broj prekršajno prijavljenih počinitelja 6600, ukupan broj oštećenih osoba 9182. 2003. broj prekršajno prijavljenih počinitelja, dakle za nasilničko ponašanje u obitelji i broja žrtava ženskoga spola, broj prekršajno prijavljenih je 9151, ukupan broj oštećenih osoba 12 tisuća 260. Broj oštećenih osoba ženskoga spola je u 2003. godini bio oko 67%. I sad naravno imam i skoro najsvježije podatke o prva tri mjeseca ove godine, koji su zabrinjavajući, dakle jer pokazuju, dakle kad se gleda od 99. do danas da broj tih dijela raste. Vjerojatno je jedan od razloga što se o nasilju sve više govori, što se nasilje sve više javno osuđuje i što naravno to vjerujemo ohrabruje i žrtve da upozoravaju i da prijavljuju nasilnike. Evo kako izgleda razdoblje od prva tri mjeseca ove godine. Broj prekršajno prijavljenih počinitelja nasilja u obitelji 1650 u 2003., a u prva tri mjeseca ove godine 2540. Ukupan broj oštećenih osoba u prva tri mjeseca ove godine 3426. Broj osoba oštećenih ženskoga spola 2275, to je 50% više, nego u istom razdoblju prošle godine. Broj oštećenih maloljetnih osoba 36% više, nego u istom razdoblju prošle godine. i broj počinitelja privedenih prekršajnom sucu 88,8% više, nego u istom razdoblju prošle godine. Dakle, to nam daje za pravo da možemo zaključiti da senzibiliziranjem javnosti, donošenjem kvalitetnih zakona koi reguliraju pitanje nasilja u obitelji sasvim sigurno i broj onih žrtava u obitelji, broj žena koje se odlučuju prijaviti i prekršitelja i prekinuti taj začarani krug je sigurno veći. Međutim, ovi podaci isto tako pokazuju da je ovo zlo nasilja nad ženama u uzlaznoj putanji i da moramo učiniti sve kako bi ga zaustavili, a onda naravno svake godine što je moguće više, odnosno iz dana u dan smanjivali. Isto tako rezultati analiza koje imam, koje vam naravno sada neću do u detalje čitati, pokazuju da je nasilnik uglavnom bračni drug, bivši bračni drug, izvanbračni drug, ali nažalost i sin, dakle nasilnik je uvijek u pravilu muškarac. Međutim, da se ne bi stekao krivi dojam, moram reći da naravno ima i slučajeva teškoga nasilja nad muškarcima i da to isto tako treba osuditi. Dakle, dame i gospodo ovo su sve razlozi zbog kojih vam Vlada predlaže, da donesete odluku da se 22. rujna proglasi Nacionalnim danom borbe protiv nasilja nad ženama i da to naravno bude dan kao i svi drugi dani vjerujem u kojima ćemo se jednako boriti protiv nasilja u obitelji, protiv nasilja nad djecom i protiv nasilja nad ženama. Još samo za kraj informacija poštovane gospođe zastupnice i gospodo zastupnici, informacija da smo mi pri kraju izrade Strategije o zaštiti od nasilja u obitelji. U izradi te strategije sudjeluju i predstavnice nevladinih ženskih udruga. Vjerujem da će to biti jedna kvalitetna strategija o kojoj mogu kasnije u raspravi također nešto više reći. i također da je ova Vlada od početka svog mandata dala vrlo čvrstu potporu ženskim nevladinim udrugama koje se bore protiv nasilja i naravno potporu iz proračuna i potporu preko Ministarstva obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti i da će ta intencija naravno biti nastavljena i u sljedećoj godini. Hvala vam lijepa.
Hvala lijepa. U međuvremenu je dostavio izvješće i Odbor za ljudska prava i prava nacionalnih manjina. Žele li izvjestitelji odbora uzeti riječ? Želite. Odbor za ravnopravnost spolova. Izvolite, zastupnica gospođa Karmela Caparin.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče, gospođo potpredsjednice Hrvatske vlade, kolegice i kolege zastupnici. Odbor za ravnopravnost spolova Hrvatskoga sabora raspravio je na 12. sjednici održanoj 22. rujna 2004. godine Prijedlog odluke o proglašenju Nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama koji je predsjedniku Hrvatskog sabora podnijela Vlada Republike Hrvatske aktom od 17. rujna 2004. godine. Odbor je razmatrao predloženi akt u svojstvu matičnog radnog tijela sukladno članku 100. Poslovnika Hrvatskoga sabora. Odbor podupire donošenje odluke o proglašenju Nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama. Članovi i članice odbora ovom prilikom su se osvrnuli na institucionalne mehanizme za promicanje i zaštitu prava žena u Republici Hrvatskoj. Istaknuto je da u Republici Hrvatskoj postoje materijalni propisi kojima se štiti i promiče ravnopravnost spolova kao temeljna ustavna vrednota, a to su nacionalna politika za promicanje ravnopravnosti spolova sa programom provedbe nacionalne politike za promicanje ravnopravnosti spolova u Republici Hrvatskoj od 2001. do 2005. godine. Zatim Zakon o ravnopravnosti spolova, Zakon o zaštiti od nasilja u obitelji, Zakon o istospolnim zajednicama, o izmjenama i dopunama Zakona o radu, koji zabranjuje diskriminaciju na području rada, te pravobranitelja za ravnopravnost spolova i Ured za ravnopravnost spolova. Odbor ukazuju da su u nacionalnoj politici za promicanje ravnopravnosti spolova propisani programi djelovanja i programske zadaće, tj. utvrđeni su zadati koje su dužna Ministarstva izvršiti. Odbor za ravnopravnost spolova Hrvatskog sabora se koristio svojim zakonskim ovlaštenjem i zatražio izvješća vezana za nasilje nad ženama od Ministarstva obitelji, branitelja i međugeneracijske solidarnosti, Ministarstva pravosuđa i Ministarstva unutarnjih poslova. Podaci MUP-a ukazuju na porast nasilja nad ženama u ovoj godini za cca 50,1% u odnosu na prethodnu godinu. U raspravi je Odbor podržao potrebu da se uz obilježavanje Međunarodnog dana borbe protiv nasilja nad ženama od 25. studenog obilježava 22. rujna hrvatskim Danom borbe protiv nasilja nad ženama kao trajni spomen na tragično ubojstvo triju žena u sudnici Općinskog suda u Zagrebu. Istaknuto je da se nasilje prema ženama događa najčešće u tzv. sigurnom okružju, obiteljskim zajednicama a nasilnici su supruzi, očevi, izvanbračni partneri. Nakon provedene rasprave Odbor je jednoglasno odlučio predložiti Hrvatskom saboru da donese Odluku o proglašenju Nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama. Hvala vam.
Hvala lijepa. U ime, ulazimo na raspravu po klubovima. U ime Kluba HSLS-a i DC-a u prvom dijelu gospođa potpredsjednica Đurđa Adlešić, izvolite.
Hvala lijepo kolega potpredsjedniče, poštovane gospođe i gospodo, potpredsjednice Vlade. Mi ćemo kao Klub HSLS-a i DC-a apsolutno podržati Prijedlog odluke o proglašenju 22. rujna Nacionalnim danom borbe protiv nasilja nad ženama. I držim da je dobro da se na današnji dan i kod ove rasprave sjetimo na ono što se dogodilo 1999. godine u sudnici Općinskog suda u Zagrebu i sutkinje Ljiljane Hvalec i odvjetnice Hajre Prohić, supruge počinitelja Gordane Oreškić i zapisničarke Stanke Cvetković. Jedino što držimo propustom da se do današnjeg dana prijedlog ovakvog zakona nije našao i što se s ovom problematikom nismo sustavnije bavili svih prošlih godina iako je pokušaja bilo. Mi smo svjesni činjenice da nasilja nad ženama postoji, da je to jedan od goručih problema, ne samo u Hrvatskoj nego i u čitavom svijetu. I postoje podaci koje smo imali prilike čuti a to je da je svaka treća žena na svijetu tijekom svog života žrtva nasilja. Sjedinjene Države na koje se volimo pozivati, govori o milijun slučajeva godišnje. Ruska Vlada procjenjuje da 14 tisuća žena svake godine bude ubijeno od strane njihovih partnera ili članova obitelji dok Bangladeš govori o 50% svih žrtava ubojstava da su zapravo počinitelji njihovi supruzi. U 26 zemalja svijeta uključujući i neke pripadnike manjinskih zajednica i imigranata u Europi, Kanadi, Australiji i Sjedinjenim Državama izvještaj UN-a, ureda za planiranje obitelji upozorio je na specifičan problem nasilja među ženama čiji podaci se odnose na žrtve spolnog sakačenja i to doista u zemljama za koje smatramo da se mogu nazvati razvijenima. Zemlje Europske unije također govore o trećini ili četvrtini od 170 milijuna žena i djevojaka koje trpe nasilje. UN se sustavnije ovim problemom počinje baviti od 93. godine usvajanjem Deklaracije o eliminaciji nasilja nad ženama i svrstava ih u prioritetno područje djelovanja u promicanju jednakosti muškaraca i žena. Kod nas je pravi razmjer nasilja prilično teško dokučiti, posljednjih nekoliko godina smo bitno aktivniji. Međutim, činjenica je da podatke koje smo mogli čuti od Odbora i Vlade su alarmantni. Ali isto tako i činjenica da je većina takvih djela koja se događaju između četiri zida, što zbog srama, straha, osjećaja krivice ili nedostatka čak informacija o adekvatnim službama pomoći ostaju prešučivana i neprijavljena. Egzaktni podaci o nasilju nad ženama doista su potrebni kako bi se mogli odrediti i mjere borbe protiv njih ali i adekvatna procesuiranja svih oblika nasilja nad ženama. I oni koji su prije nego je to počela sustavno raditi Vlada, koji su najveći dio posla odradili, prije svega u osvješćivanju ovog problema, a onda i u volonterskoj pomoći tim ženama su svakako bile nevladine ženske udruge koje su odradili velik posao. I zato mi je posebno drago da ih Vlada ovaj puta uključuje i u izrade zakona. Ja ću možda doista ponoviti neke podatke koje ste ovdje čuli ali mislim da ih nikad nije dovoljno za ponovno reći našoj javnosti. To su podaci MUP-a za 2000. godinu kada su za prekršaje nasilničkog ponašanja u obitelji 67%, 71 žrtve bile žene, u pravilu je to suprug, zatim otac, sin, izvanbračni partner i bivši suprug a zatim su tu čak i, nalazi se na popisu očuh. U kaznenim djelima protiv spolne slobode i spolnog čudoređa žene su gotovo jedine žrtve u gotovo 90% slučajeva. U podacima iz prošle godine imamo podatke koji govore o rastu žrtava obiteljskog nasilja i to baš žena. Pa imamo podatak od 17% ubojstava, 23 pokušaja ubojstava od strane njihovih partnera. S time da je u 12%, u 12 slučajeva je to hladno oružje, u 11 slučajeva pištolj, pa se tu postavlja pitanje kontrole oružja, dok je kod 10 žena bio razni alat, čekić, sjekira, od čega su 4 žene podlegle ozljedama, dakle ubijene su, a 6 ih je uspjelo preživjeti. Postoji podatak iz policije koji govori da svaka, tek svaka peta žena prijavljuje nasilje. Prema podacima MUP-a za ovih prvih tri mjeseca također imamo podatke o porastu žrtava nasilja od 66,4% i to osoba ženskog spola. Činjenica je da mi možemo govoriti o jačoj senzibilizaciji društva, aktivnostima nevladinih udruga, vlada pa i samih građana, međutim, ovi su podaci doista alarmantni. Kaže se da je ove godine ubijeno više žena nego u cijeloj, do sada u cijeloj protekloj godini. Dakle, u prvih 9 mjeseci prošle godine bilo je 10 ubojstava gdje su žrtve bile samo žene. Doista bi trebalo nešto reći o udrugama koje se brigom o ženama bave sustavno puno godina prije nego su to radile Vlade, te udruga Korak, iz Karlovca koja ima ozbiljnih financijskih problema, udruga Nada iz Osijeka, ali isto tako i različita skloništa koja u pravilu nemaju dovoljno mjesta za sve žene koje pomoć zatraže. A isto tako nemaju riješena financijska sredstva za osiguranje adekvatnog rada. Ja mogu reći samo na primjeru grada Bjelovara da je najveća gužva u tajnim kućama negdje iza martinja. Što dovoljno govori o razlozima obiteljskog nasilja. Naravno uvijek je otvoren problem financiranja tih kuća, mi smo ove godine dobili obećanja i prvu konkretnu potporu Vlade, međutim, ja sam i u nekoliko prošlih godina upozoravala da lokalna samouprava koja brine o osnovnim školama, o vrtićima pa i o vatrogascima doista mora imati i ozbiljnu obvezu financiranja jedne, minimum jedne tajne kuće na županiju. Minimum jednu. Ako ovu činjenicu priznamo. Htjela bih nešto reći i o Zakonu kojeg smo donjeli prošlih nekoliko godina koji govori o mjeri izdvajanja zlostavljača iz obitelji. Mislim da se pojavio podatak od čak 55% riješenih takvih slučajeva što je oko 3500 predmeta. To je ogromna brojka. Međutim, ako ne promijenimo članak 17. stavak 3. i 4. gdje je uz izricanje zaštitne mjere doista mora prethoditi minimum zahtjev za pokretanje prekršajnog postupka onda smo uradili malo. Ali isto tako i pokretanje postupka protiv osobe koje za nasilje znaju ali ga iz ovog ili iz onog, a najčešće je to strah od zlostavljača ne prijavljuju. To su doista velike, velike brojke i bilo bi zanimljivo vidjeti koliko je takvih, takvih slučajeva u kojima se nisu prijavljivali slučajevi obiteljskog nasilja, sankcioniranih. Naravno da bi bilo dobro i to je nešto što će vjerujem i nevladine udruge žestoko inzistirati kod izrade novih zakona a to je omogućiti pravnim, omogućiti žrtvama obiteljskog nasilja besplatnu pravnu pomoć, odnosno besplatno pravno zastupanje jer imamo podatke koji govore da su to u najvećem postotku žene. Međutim postoje podaci koji su nažalost isto tako egzaktni da su to ili žene koje su domaćice, žene koje su bez posla ili zarađuju bitno manje od svojih partnera i naravno da si ne mogu plaćati skupe odvjetničke usluge. Doista ne mogu i zato držimo da bi tu trebala uskočiti država. Ono što bismo sigurno mogli uraditi, a to pokazuju neki gradovi koji očigledno imaju dovoljno financijskih sredstava ali i neki manji gradovi, a to je pomoć bar kod besplatnih udžbenika za jednoroditeljske obitelji. Postoje gradovi koji su to uradili. Besplatni udžbenici ili prioriteti kod upisa u vrtić i niže cijene jer je sigurno da su to obitelji koje su nužno siromašnije. Dopustite još da podsjetim na jedan prijedlog o kojem se puno pisalo međutim nažalost nije se živio. A činilo mi se da bismo oko njega, ako bismo gledali bez političkih boja, imali konsenzus. A to je alimentacijski fond. Doista jedna prava mjera za ostvarivanje ipak prava žena jer znamo da su najčešće žene one koje ostaju sa svojom djecom. Pa se iskreno nadam da će Vlada do kraja godine ipak pronaći sredstva za sljedeću godinu. Znamo da su ostala već i neiskorištena sredstva od ove godine, da alimentacijski fond profunkcionira. Nama je dakle prihvatljiv prijedlog dana nacionalne borbe protiv nasilja nad ženama, ali ne bi nam bilo prihvatljivo kad bi to bio dan sjećanja na žrtve pritom naravno prešućene neke anonimne žrtve ili dan kada bismo samo osuđivali nasilje nad ženama nego kad bi doista iz ovakve odluke proistekle i konkretne mjere koje bi takvim ženama i takvim krnjim obiteljima pomogle. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Drugi dio izlaganja u ime Kluba zastupnik Frano Piplović, izvolite.
Gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora, gospođo potpredsjednice hrvatske Vlade, poštovane kolegice i kolege! Pred nama je jedan po sadržaju svome mršav, tanak dokumenat a po svojim učincima vrlo bitan. Mi u Demokratskom centru podržajemo ovu inicijativu da se na razini države počne sustavno pa makar i na ovakav način suprotstavljati borbi protiv odnosno suprotstavljati nasilju koje je zapravo postalo obilježje današnjega vremena, današnjega čovjeka. Nasilje nas svugdje prati na svim mjestima, na ulici, na poslu, u tramvaju, u avionu. Znači kud se god čovjek kreće, gdje živi i radi izložen je različitim oblicima nasilja. Ovdje je prije svega riječ o nasilju čovjeka nad čovjekom. Imamo i drugih oblika nasilja. Poznato je nasilje i nad prirodom i nad biljnim, životinjskim svijetom, zrakom i tako dalje, ali ovaj oblik nasilja je ono što nas primarno ovdje zabrinjava i moramo naći načina kako se efikasno oduprijeti ovom nasilju. Pored nasilja nad ženama, znači kad govorimo o nasilju po spolu imamo nasilje i nad djecom po dobi, nasilje i nad starijima. I to je nasilje prisutno. Imamo htjeli ili ne priznati i nasilje nad muškarcima. Imamo nasilje kad govorimo po mjestu gdje se ono dešava, kažem i na ulici. Imamo nasilje na stadionima što je posebno prisutno u našem društvu i traže se modaliteti kako se suprotstaviti tome nasilju. Nema utakmice Hajduka i Dinama, a da se jedan ne desi kakav eksces jer da nema nasilja i da ne bude povrijeđenih i da naša policija ne ureduje u tim predmetima. Kada je u pitanju nasilje nad ženama i ovo obrazloženje koje je dato ovdje iz ovoga se jasno može vidjeti da je riječ o nasilju koje se dešava isključivo u obitelji. I isto tako jasno se vidi da tko je taj koji prouzročuje to nasilje u obitelji prema ovim statističkim podacima koje imamo ovdje, znači to su prije svega supruzi, očevi, sinovi i izvanbračni supruzi. Znači oni su ti koji čine, čine to nasilje. I zato smatram da bi možda bilo bolje ukoliko mi želimo zaštititi žene da ovu, da ovu odluku o proglašenju Nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama proširimo na nasilje u obitelji jer obitelj je gdje se sve začima. Ovaj nesretni slučaj koji smo imali 22. rujna 1999. godine kada su dvije, četiri žene poginule. Dvije su od njih, jedna je bila odvjetnica, a druga sutkinja, one ovdje nisu stradale kao žene nego su bile involvirane u predmet, jedan sudski spor koji se nije mogao riješiti u obitelji, došlo je do suda i vjerojatno bi tu poginuo i muškarac da je bio i da je zastupao interese pokojne Gordane Oraškić. Jasno, znači ne možemo ovdje govoriti o tome da je ovdje bilo uperen, ovaj zločin protiv žene. Žena je ovdje stradala, incident je začet u obitelji, u obitelji se on razvijao, a onda je izašao, ušao je u širi kontekst, društveni kontekst i tu je on nažalost na tragičan način razriješen. I zato se zalažem i uložit ću amandman da se ova odluka, da se naziv odluke promijeni, da ne bude Nacionalni dan borbe protiv nasilja nad ženama nego Nacionalni dan borbe protiv nasilja u obitelji jer ćemo time zaštititi i djecu. Mislim zaštićujemo djecu koja su također predmet nasilja u obitelji, zaštićujemo i starije osobe koje su također predmet nasilja u obitelji, a ja mislim da i ima muževa koji su također predmet nasilja u obitelji. Nažalost muškarci se ovdje ...
Kolega vrijeme, oprostite.
...pokazuju kao oni koji su ti koji najviše čine taj zločin. U obrazloženju znači kako je riječ o svojevrsnom tipu konfliktnog društvenog odnosa koji nastaje i razvija se u obitelji kojim su ugrožena temeljna ljudska prava i slobode pojedinaca ...
Kolega oprostite, vrijeme!
...ali obitelji kao temeljne zajednice svakog društva čiji su nositelji u najvećem broju članovi obitelji; suprug, otac, sin, izvanbračni suprug. Primjerenije je staviti naglasak na obitelj. Ako ostane ovaj naziv ispada da se u hrvatskom društvu na svim razinama provodi nasilje nad ženama što nije točno. Hvala lijepo.
Hvala lijepo. Imamo jedan ispravak netočnog navoda, Ingrid Antičević-Marinović.
Potpredsjednice netočno je što je rekao kolega Piplović da pokojna sutkinja Hvalec i odvjetnica nisu stradale kao žene. Nepobitno je da su stradale kao žene. Žena je tu žrtva i žene su bile one koje su se stavile u obranu te žrtve. I to je upravo, dakle ta ranjivost jer upravo su žene iako su žrtve često jedine one i najčešće pružaju bilo u instituciji ili van institucije pomoć žrtvi. I pitanje je sad nekakva ovdje računica da li bi stradao i muškarac. Rijetko kada se na muškarca u takvim situacijama podiže revolver.
Hvala lijepo kolegice. MOlim vas morate poznavati Poslovnik. Imamo jednu repliku. Kolegica Sobol. ... [[Upadica: Nema replike. ... Govornici govore uglas, ne razumije se]]
Ja sam digla repliku, ali onda ne.
Molim vas lijepo.
Ako ne može onda, ja sam digla repliku.
Replika, onda ništa.
Onda ništa.
Da je bio ispravak, može. Idemo dalje sa raspravom. U ime Kluba SDP-a kolegica Gordana Sobol. Izvolite.
Gospođo potpredsjednice Sabora gospođo potpredsjednice vlade, poštovane kolegice i kolege. U ime kluba SDPa odmah na početku želim naglastii da ćemo podržati odluku o proglašenju nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama. Inicijativa koja postoji od dana kada je došlo do ovoga tragičnog ubojstva u Općinskom sudu u Zagrebu i očekujemo da će taj dan ,obiježavajući taj dan da ćemo iskreno progovoriti upravo o nasilju nad ženama. Najčešća pitanja u svezi sa nasiljem nad ženama jesu zašto je ostala s njime, ili zašto ne ode. Budući da je to pr vo što ljudi koji nisu preživjeli nasilje u kući pomisle očito je da društvo još uvijke nije senzibilirano za problem nasilja nad ženama.Pitanje koje bismo morali postaviti kada čujemo za slučaj nasilja nad ženom je kako zausatviti nasilnika. Prioritetna pitanja na koja bi rduštvo trebalo ponuditi djelotvorna rješenja jesu. Kako pomoći ženama žrtvama nasilja? kako im pružiti zaštitu, kakvu zaštitu, kako povećati njihovu sigurnost kada jedno odu, budući da mnoge žene bivaju ubijene nakon što su napustle nasilnika? Koje metode najviše pomažu, terapija, da ili ne ,Kakva terapija? Kada se žene žrtve nasilja odluče na odlazak imaju li kamo otići? Koliko društvo odvaja sredstva za pomoć skloništima za žene i djecu. Koliko odvaja za prevenciju nasilja uopće. Na koji su način žrtve zaštićene zakon i kako njihova proveba funkcionira u praksi? U našoj zemlji s problemtikom nasilja nad ženama mi živimo desetljećima. Ali se o tome javno u Hrvatskoj progovorilo tek nešto više od prilike 10tak godina i to osnivanjem nevladinih organizacija koje su se u to vrijeme počele sustavno baviti pružanjem zaštite ženama žrtavma nasilja. Na žalost u našoj zemlji službene državne statisike o nasilju nad ženama ne postoje. Ali unatoč tome postoje policijski crni izvještaji, postoje podaci i iskustva ženskih grupa koje pružaju podršku i pomoć ženama žrtavma nasilja. A on epokazuju stalni porast nasilja, to pokazuje i podatak da je u prvih nekoliko mjeseci ove godine broj ubijenih žena u okviru obiteljskog nasilja premašio čitavu proteklu godinu. A koliki je stvarni broj žena izložen nasilju. Fizičkom, seksualnom, ili psihičkom u oblitelji nije moguće točno utvrditi, zbog nepostojanja istražiavnja i prikupljanja podataka, te zbog toga što u jednom dijelu žene još uvijek nasilje ne prijavljuju. Otac ubio majku 7mero djece. Braneći majku ubio nožem pijanog oca. Žena i djeca sedam godina sami u obiteljskom paklu. Silovao suprugu, osuđen uvjetno. Zlostavljapo djecu i bivšu suprugu. Žena mu se vratila pa je napao sjekirom. Uvjetno osuđen pa nastavio tuči bivšu ženu. Ženi slobio obje ruke i kralježnicu. Žrtvu nasilja u obitelji policajci vrijeđali. Pijan davio bivšu ženu pred očima malog sina. Pijan nokautirao ženu a pastorku čupao za kosu. Nevjenčanu suprugu prebio i silovao nakon što ga je odbila. Samo su neki od naslova članaka u hravtskom dnevnom tisku u posljednjih nekoliko mjeseci. a ovako navedeni naslovi najbolje govore o problemima žena žrtava nasilja. Stradanje psihičko i fizičko djece, ponovljena nasilja, lažna obećanja o nikad više, problme blagih kazni za počinitelje. Nerazumjevanje okoline, pitanja postupanja policije, i žrtva se tako vrti u krugu obiteljskog pakla. Jedna od nevladinih organizacija koja se bavi sustavno već godinama pomaganjem žrtvama nasilja, provela j eprošle godine istraživanja o nasilju obitelji po nazivom ekonomski aspekti obiteljskog nasilja nad ženama. To je autonomna ženska kuća, uz potporu tadašnjeg državnog zavoda za zaštitu obitelji, materinstva i mladeži. Na uzorku od tisuću žena u dobi od 18 do 65 godina. Rezultati su pokazali da je 21% ispitanica doživelo fizičko nasilje, u vezi ili braku. 35% ispitanica svjedočilo je nasilju u roditeljskom domu. 40% kaže kako zna da je njihova najbolja prijateljica doživjela fizički napad od muškarca s kojim je bila u vezi. Učestalnost fizičkog nasilja u bivšim vezama ili brakovima još je i veća. 59% rastavljenih žena doživjleo je da ih bivši suprug grubo gurne ili čupa za kosu. 54% ih je primalo šamare, 22% doživjelo je teško premlaćivanje, a 26% preživjelo je pokušaj davljenja. Posebno su iznenađujući podaci o sekusalnom nasilju u obitelji. 24% žena odgovorilo je da je u vezi bilo prisiljeno na seksualni odnos protiv svoje volje, 5% izjavilo je da na to priseljno jednom, 11% dva do tri puta, a 8% četri i više puta. A psihološko nasilje, mjereno samo kroz verbalno nasilje i prijetnje udarcima prema podacima u Hrvatskoj trpi izrazito velilki broj žena. Vikanje, grube riječi, psovke, nazivanje pogrdnim imenima i slično, u sadašnjoj vezi doživjelo je 44% žena. Od bivšeg muža taj oblik zlostavljanja iskusilo je 67% žena, prijetnju udarcima u sadašnjoj vezi 27% a od bivšeg muža čak 61% žena. Što se tiče zakonodavnog okvira u borbi protiv nasilja podsječćamo stoga je ona brojka koja govori o nasilničkom ponašanju prijavljenom nasilničkom ponašanju 99 godinu o odnosu na 2000. godinu strahovito različita. Podsjećamo daje nasilničko ponašanje u obitelji da se u obiteljskom zakonu počinje spominjati tek sredinom 99. godine. Stoga i sve statisike policijske koje se o tom evode datiraju upravo od 1. srpnja 99. godine. Tek smo krajem 2000. godine u kazneno pravnom sustavu uveli kazneno djelo nasilničkog ponašanja u obitelji, a od polovoine 2003. g odine i poseban zakon o zaštiti od nasilja u obitelji. Mi posebno podsjećamo Vladu na nacionalnu politiku za promicanje ravnopravnosti spolova. Na odredbe koje govore o borbi protiv nasilja nad ženama i stoga i podržavamo da ovaj dan se upravo i obiljeažva kao dan borbe protiv nasilja nad ženama. A on govori, kada se govori o izradi nacionalne strategije, podržati ćemo naravno i nacionalnu strategiju za borbu protiv nasilja uopće. Ali podsjeaćmo da postoji obveza da se izradi posebna nacionalna strategija za borbu protiv nasilja nad ženama. Jer žene jesu najčešće žrtve nasilja u našoj zemlji pored djece. Također podsjećamo Vladu i u biti tražimo na neki nači i odgovor na to. Sjećamo se rasprava o državnom proračunu s početka ove godine, sjećamo se milion i 300 tisuća kuna koje su u tom državnom proračunu predviđene za upravo za pomoć žrtvama zlostavljanja u obitelji. Podsjećam da je bio rebalans proračuna da je su da je tih milion i 300 tisuća kuna ostalo, i po izvješću za prvih 6 mjeseci ove godine, od tih milion i 300 tisuća kuna, utrošeno je nešto više od 4 tisuće kuna. Dakle i ona sredstva koja jesu izričito u proračunu namjenjena za pomoć žrtvama zlostavljanja u obitelji, čini nam se, ne da nam se čini, nego po izvješću koje imamo od Vlade, ispada da se apsolutno ne troše, a što se tiče pomoći nevladinim organizacijama, pozdravljamo naravno to da i ova Vlada, kao i prošla Vlada ima sluha, barem u ovom jednom dijelu, mi to u Klubu SDP-a možemo reći jednokratnih pomoći, barem za sada, postojećim skloništima za pomoć žrtvama od nasilja, kao što su autonomna ženska kuća i grupa Korak, no očekujemo da se kroz strategiju za borbu protiv nasilja nad ženama pokuša i dugoročno riješiti problem egzistencije i rada i takvih skloništa, jer se pokazuje da su ta skloništa itekako potrebna. Na kraju, želimo upozoriti na određene tendencije koje dolaze iz pojedinih i najviših crkvenih krugova. Naime, nedavno smo imali prilike pročitati u jednom dnevnom listu da je na jednom hodočašću u povodu slavljenja obitelji iz usta samog nadbiskupa su izašle riječi koje govore o tome, kojima je u stvari on upozorio otprilike 6.000 hodočasnika na neprihvatljive tendencije u našem društvu gdje se govori o nekakvoj ravnopravnosti u braku, gdje se govori o nekakvoj slobodi u braku, a da se zanemaruje prirodni autoritet u obitelji, prvenstveno se misli na autoritet oca. Ovo je prepričani članak koji je izašao u novinama i u Klubu SDP-a očekujemo da Vlada sa svoje strane poduzme sve korake da bi nasilje u obitelji bilo što manje, ali i nasilja prema ženama uopće što manje. Zahvaljujem.
Hvala lijepo, kolegice. Jedan ispravak netočnog navoda. Izvolite kolega Piplović.
Pa, ispravit ću navod kolegice Sobol u dijelu gdje spominje crkvu i crkvene velikodostojnike da su se zalagali za autoritet oca. To je vjerojatno pročitala u novinama, a u novinama ima, to nije dovoljan argumenata da bi se mogla istinitost toga potvrditi. To je prepričano. Iz konteksta se ne može crkvi uvaljivati ovakav jedan zaključak, da se ona isključivo bori za autoritet oca. Crkva se prije svega bori za autoritet i dostojanstvo obitelji, to je nukleus, to je jezgro u kom stanuje i pojedinaca.
Niste ispravili netočan navod, nego ste objašnjavali. Ispravak netočnog navoda traži nešto precizniji citat. Idemo dalje sa raspravom. U ime Kluba HSP poštovana kolegica Ruža Tomašić. Izvolite, kolegice.
Hvala lijepa. Poštovana potpredsjednice Hrvatskog sabora,poštovana gospođo potpredsjednice hrvatske Vlade, kolegice i kolege. Gledam sve ove zakone koji bi trebali pomoći ženama i na neki način spriječiti nasilje, a to je Zakon o ravnopravnosti spolova, Zakon o zaštiti od nasilja u obitelji, Zakon o istostpolnim zajednicama, Zakon o izmjenama i dopunama Zakona o radu koji zabranjuje diskriminaciju na području rada, te pravobraniteljica za ravnopravnost spolova i Ureda ravnopravnosti spolova. Sudeći prema tome koliko imamo ovih zakona, izgleda da smo mi žene najzaštićenija bića u Hrvatskoj, a onda vidim podatak da je u Republici Hrvatskoj od 1.1. do 30.3. 2004., znači u samo 3 mjeseca bilo 1.960 žrtava nasilja ženskoga spola. Znači, uza sve ove zakone nasilje, a pogotovo nad ženama raste iz mjeseca u mjesec. Umjesto da se postojeći zakoni provode i poštivaju, predlažu se novi, jer valjda se time na neki način zadovoljava savjest. Pa ako je tako, onda idemo predložiti još jedan zakon. Zakon koji nalaže da se svi oni koji počine nasilje, jednostavno sami prijave policiji. Idemo pokušati. Bila bi gotovo ista korist kao i od ovih zakona navedenih gore. Činjenica je, ma kako zakon bio dobar, ako se on ne provodi, on nije ništa. I dalje, još bih samo napomenula da uz ovaj prijedlog odluke o proglašenju nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama, Klub Hrvatske stranke prava podržćava ovu odluku. Još bih samo završila da bih bila sretna, a vjerojatno i obitelji ovih žrtava, da smo dobili i rezultate istrage, pa da znamo kako je do toga došlo, zašto je do toga došlo, da li se moglo spriječiti i kako se moglo spriječiti i što je učinjeno da se to više nikada nikome ne dogodi. A drugo sve je samo prepucavanje. Hvala lijepa.
Hvala lijepo kolegice. U ime Kluba Hrvatske demokratske zajednice, zastupnica Karmela Caparin.
Hvala lijepa. Poštovana potpredsjednice Hrvatskog sabora, gospođo potpredsjednice hrvatske Vlade, kolegice i kolege. Dopustite mi da iznesem stav Kluba HDZ-a. Klub HDZ-a podržava Prijedlog odluke o proglašenju nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama. Nasilje nad ženama prisutno je u svakom društvu bez obzira na politički, ekonomski sustav, bogatstvo, rasu ili kulturu. Ono je svakako kompleksan društveni problem i predstavlja grubo kršenje ljudskih prava. Hrvatski Ustav u odredbama koje reguliraju osobne i političke slobode i prava propisuje u članku 23. da nitko ne smije biti podvrgnut bilo kakvom obliku zlostavljanja. Nasilje nad ženama dijelom nije moguće utvrditi, jer ga žene ne prijavljuju. Dijelom se ne provode niti istraživanja, ali unatoč tome policijski izvještaji, te podaci i iskustva ženskih grupa koje pružaju podršku i pomoć ženama žrtvama nasilja pokazuju stalni porast nasilja. Najčešće su žrtve: žene, djece, starije i nemoćne osobe. Nasilje nad osobama ženskog spola najčešće se provodi unutar pojave nasilja u obitelji, koja bi za ženu trebala predstavljati najsigurnije područje života. Trend porasta nasilja u obitelji se nastavlja. Iz obrazloženja Vlade ovog prijedloga navedeni podaci pokazuju porast od preko 50% u odnosu na isto razdoblje prošle godine. U hrvatskoj praksi se pokazalo da još uvijek ne postoji dovoljan senzibilitet prema problemu nasilja nad ženama, koje je neprihvatljivo i za njega nema nikakvog opravdanja. BUdući nam je obitelj temeljna institucija društva, svako nasilje mora se suzbiti, pa tako i nasilje nad ženama ženskog spola. U razdoblju od 1. srpnja 99. kao što smo čuli do 31. prosinca 2003. godine broj žrtava ženskog spola u ukupnom broju oštećenih u Republici Hrvatskoj bio je 23.489. Od toga 49,52% svih slučajeva počinitelj nasilja bio je suprug žrtve, u 18,99% počinitelj nasilja bio je otac žrtve, u 6,28% bio je izvanbrančni muž žrtve, a u 2,17% bila je majka žrtve, ili u 1,47% počinitelj nasilja bio je bivši suprug. U razdoblju istom prošle godine na razini MUP-a obzirom na spol, 17 oštećenih su osobe ženskog spola, a 7 muškog spola. Obzirom na spol kaznenog djela ubojstva u pokušaju 19 oštećenih su osobe muškog spola, a 13 oštećenih su osobe ženskog spola. S obzirom da je društvo u kojem živimo patrijarhalno, nužna je široka edukacija kako bi se prestalo tolerirati obiteljsko nasilje, te u središte pozornosti staviti žrtvu, a ne nasilnika. Zabrinjavajuće je kod nasilnika u obitelji, što su stručnjaci i pokazali, draga gospodo, da postoji transmisija u ponašanju prijašnje žrtve nasilja i same postaju nasilnici. 0Evidentno je da se javnost mobilizirala te da se nasilničko ponašanje prijavljuje u zadnjih godinu dana više nego prije, ali i dalje moramo raditi na optimalnoj suradnji i koordinaciji između državnih tijela MUP-a, Ministarstva pravosuđa, centra za socijalnu skrb i škola. Na nasilje se mora promptno reagirati, efikasnim sudstvom i provođenjem kaznenih sankcija. U Republici Hrvatskoj uspostavljen je zakonodavni okvir jednak kao u zemljama članicama Europske unije, međutim ono što stoji još pred nama je rješavanje tzv. "mobinga" koji nije kod nas regulirano, a naime radi se o dugotrajnom emocijalnom zlostavljanju na radnom mjestu koje dovodi do diskriminacije i isključivanja iz svijeta rada. Dosadašnje ankete su pokazale da su u dvije trećine slučajeva u mobingu pogođene žene. Klub HDZ-a smatra da javnost treba senzibilizirati problemom trgovine ljudima, posebice ženama, jer smo tranzitna zemlja, a povodom nacionalnog plana za suzbijanje trgovanja ljudima možemo suzbiti ovaj oblik kriminaliteta radi zaštite žena kao i djece. I na kraju Klub HDZ-a podržava proglašenje nacionalnog Dana borbe protiv nasilja nad ženama 22. rujna, jer sve što činimo gospodo u tom dijelu predstavlja napredak u odnosu na ono prošlo razdoblje, a podsjetiti će nas na dan kada se dogodio zaista stravični masakr nad ženama u sudnici Općinskog suda u Zagrebu, kao što nas je međunarodni Dan borbe protiv nasilja nad ženama 25. studenog podsjeća na ubijene tri sestre u Dominikanskoj Republici. Hvala.
Hvala lijepo kolegici. Idemo dalje. U ime Kluba Hrvatske seljačke stranke kolegica Ljubica Lalić. Izvolite.
Zahvaljujem gospođo potpredsjednice, gospođo potpredsjednice Vlade, kolege i kolegice zastupnici. Klub zastupnika Hrvatske seljačke stranke podržati će donošenje odluke o proglašenju nacionalnog Dana borbe protiv nasilja nad ženama, kao trajni spomen na ubojstvo triju žena ubijenih na dan 22. rujna 1999. godine. U borbi protiv nasilja nad ženama to je najmanje što možemo učiniti. Podaci nedvosmisleno govore da su žene često i prečesto žrtve nasilja. One su najčešće žrtve nasilja u obitelji, a nasilnici su najčešće supruzi, bivši supruzi, izvanbračni supruzi, očevi, pa čak i sinovi. Statistički podaci temelje se na prijavljenim slučajevima, neprijavljenih slučajeva daleko je više i teško je praviti procjene jel’ nasilje u obitelji u našem društvu doživljava se kao nešto što pripada obiteljskim tajnama i što se mora kriti od očiju i ušiju osoba izvan obitelji. Žene skrivaju nasilje i nasilnika kako zbog percepcije nasilja u našem društvu tako i zbog nemoći društva da zaštiti žrtvu nasilja. I nakon prijave nasilja do kojeg dolazi gotovo redovito tek kada je situacija odavno prešla granicu izdržljivosti žena je prisiljena i nadalje ostati u kući ili stanu zajedno s nasilnikom. Nasilje se ponavlja i ponekad završava ubojstvom i nanošenjem teških tjelesnih ozljeda. Tek nakon što se to dogodi saznamo da je žena godinama bila žrtva nasilja, da je i policija intervenirala, ali žrtva i nasilnik i nadalje su ostajali zajedno u stanu ili kući. Stoga smo sa simpatijama primili nastojanja Ministarstva obitelji da nešto učini na zaštiti zlostavljanih u obitelji. Sa simpatijom smo primili i stavku proračuna u tom ministarstvu pod nazivom: "Zaštita zlostavljanih u obitelji" planirana sa milijun i 300 tisuća kuna i ta sredstva nisu velika, ali poruka je velika. Ona je bila ohrabrenje svima zlostavljanima i izvor nade da će doći vrijeme kada će zlostavljač i zlostavljani neće više morati nastaviti živjeti zajedno. Razočarenje je došlo sa izvješćem o izvršenju proračuna za prvo polugodište. Od planiranih milijun i 300 tisuća za ovu namjenu utrošeno je svega 4 tisuće i 86 kuna, što dovodi u sumnju ozbiljnost namjere nadležnih da učine nešto ozbiljnije na realizaciji projekata zaštite zlostavljanih u obitelji od kojih su najvećim dijelom žene. Zlostavljanima su ostale samo upućene lijepe riječi, uvjeravanja o razumijevanju, jednom riječju obilje patetike i kruta stvarnost da se u njihovoj zaštiti ništa nije dogodilo. Žena nije samo žrtva nasilja u obitelji, ona je nerijetko žrtva različitih oblika nasilja i na svome radnom mjestu. Sutkinja Općinskog suda u Zagrebu, Ljiljana Hvalec, kolegica HR-a Prohić i zapisničarka Stanka Cvetković, bile su na svome radnom mjestu i jedina krivnja im je bila što su radile svoj posao. Zbog tragičnog završetka, svi znamo za njih, ali ne znamo i možda nikada nećemo saznati za brojne žene koje na svom radnom mjestu trpe fizičko, psihičko i ostale oblike nasilja a da nikad nikome neće reći što trpe, jer ne samo da se osjećaju, nego i jesu potpuno nezaštićene. Ma, koliko god se kleli u ravnopravnost spolova, ma koliko god deklarativno prihvaćali činjenicu da su žene jednako sposobne kao i muškarci, sposobnost slabijeg spola budi zavist i ljubomoru kod primitivnih "macho" muškaraca, ali oni misle tako da su "macho" muškarci, koji u nedostatku primitivizmom prouzročenog nedostatka samokontrole najbljutavijim i najneukusnijim rječnikom obračunava sa osobama slabijeg spola. Nije li to oblik nasilja ma koliko u tim i takvim prilikama akteri zapravo govore o samima sebi i ljudskoj bjedi u kojoj žive, bez želje da se izdignu s dna primitivizma. Iako će u primitivizmu živjeti i umrijeti oni su nasilnici koji imaju hrabrosti, pa makar i verbalno nasilje vršiti samo nad onima koje su slabije, a to su žene. I na kraju kad već Ministarstvo obitelji nije uspjelo ni osmisliti a ni realizirati projekte zaštite zlostavljanih u obitelji od kojih su većinom žene, donesimo ovu odluku kao spomen na ubojstvo triju žena, ali i kao mali doprinos u borbi protiv svih oblika nasilja, bez obzira gdje se ono događalo, u obitelji, u školi, na radnom mjestu, na ulici, ili u radnom prostoru, primjerice kao što je ovaj naš. Hvala lijepa.
Hvala lijepo kolegice. U ime predlagatelja Jadranka Kosor, potpredsjednica Vlade i ministrica. Izvolite.
Hvala lijepa, poštovana gospođo potpredsjednice Hrvatskoga sabora, dame i gospodo zastupnici. Evo da ne bi više bilo u raspravi potrebe stalno se vraćati na projekt zaštite obitelji od zlostavljanja, odnosno zaštite od nasilja u obitelji. Što se tiče Ministarstva obitelji programi se realiziraju, programi su napravljeni. Nije točno da ih nema i nije točno da je milijun i 300 tisuća kuna koliko je predviđeno na toj poziciji, dakle za realizaciju tih programa zaboravljeno, a kamoli da neće biti potrošeno do kraja ove godine. Želim vam evo, podnijeti jedno kratko izvješće o tome što je do sada napravljeno. Znači, uz pomoć autonomnoj ženskoj kući o kojoj sam nešto na početku rekla, podsjećam i na pomoć, isto tako skloništu za žene u Karlovcu u istom iznosu oko, dakle 200 tisuća kuna, zatim Centar za profesionalnu rehabilitaciju Osijek, prihvatilište za zlostavljene članove obitelji, također se realizira program. U izradi je program suradnje sa Udrugom invalida grada Bjelovara, prihvatilištem za zlostavljene članove obitelji, zatim "Rovinjskim suncem", zatim "Mirtom" u Splitu, prihvatilištem za zlostavljene članove obitelji u Slavonskom Brodu i ugovaranje ovih projekata očekuje se, odnosno završetak ugovaranja do polovice ovoga mjeseca. Isto tako u realizaciji su programi za otvaranje nekoliko savjetovališta, odnosno centra za obitelj od Splita koji je već otvoren očekujemo vrlo skoro otvaranje jednog takvog centra, odnosno savjetovališta koje će među prvim zadaćama imati upravo savjetovanje, odnosno pomoć obiteljima koje se susreću sa nasiljem u Dubrovniku. Ovih dana bih trebala potpisati i ugovor, znači prije otprilike dva mjeseca smo potpisali načelni sporazum o tome, sada predstoji potpisivanje ugovora, vjerujem za jedno mjesec dana bi se i taj centar u Dubrovniku otvoriti, a predstoji otvaranje također sličnih centara obiteljskih jel', u Šibeniku, Vinkovcima, Osijeku i Sisku. Isto tako u realizaciji su programi suradnje socijalnog osnaživanja žena iz rizičnih uvjeta življenja i programi edukacije gluhih žena za samozapošljavanje, zatim program edukacije žena iz socijalno rizične grupe, odnosno skupine u Sisku za samozapošljavanje i programi socijalnog osnaživanja žena izloženih nasilju, jer mislimo i vjerujem da se u tome apsolutno možemo složiti, da je osnaživanje žena i u samozapošljavanju jedan od načina da se žene uistinu, da stanu kako se to kaže uistinu čvrsto na noge i da se mogu suprotstaviti nasilniku u svakom smislu. Zatim također imamo jedan problem u Hrvatskoj Kostajnici, program potpore roditeljima i isto tako u Zadru jedan program koji bi isto išao ka tome da se osnuje obiteljsko savjetovalište. Dakle sve programi upravo usmjereni na suzbijanju zlostavljanja, odnosno nasilja u obitelji, odnosno nad ženama i jasno nad djecom. Isto tako želim podsjetiti da mi u Vladi mislimo da je vrlo zabrinjavajući podatak koji govori o tome, da više od 58% nezaposlenih čine žene i da upravo na tome Vlada treba inzistirati kada govori o projektima zapošljavanja, odnosno samozapošljavanja. U tome će Ministarstvo obitelji sudjelovati na taj način da ćemo dakle, također potpisati jedan sporazum sa resornim Ministarstvom rada, odnosno malog i srednjeg poduzetništva gdje bismo poduprli projekt žena poduzetnica, dakle osnaživanje žena u poduzetništvu. Evo to su samo neki od projekata koji će se sasvim sigurno realizirati do kraja ove godine. Hvala lijepo.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice. Za ispravak netočnog navoda javila se zastupnica Lalić. Izvolite.
Zahvaljujem gospođo potpredsjednice. Pa ispravljam navod gospođe potpredsjednice Vlade da je netočno da je potrošeno samo 4 tisuće kuna. Ja čitam Izvješće Vlade Republike Hrvatske o izvršenju državnog proračuna koji smo dobili na klupe i od milijun i 300 potrošeno je točnije 4 tisuće 048,92. Isto tako kao što i piše u stavci "Unapređenje kvalitete obiteljskog života i razvoj obiteljskih usluga" od 4 milijuna i 400, potrošeno je samo 48 tisuća. Dakle ovo sam morala ispraviti. Istine radi, nisam koristila netočan podatak nego podatak koji je Vlada dostavila.
Ja vas lijepo molim da ne dobacujete iz klupa, postoji način na koji možete nešto ispraviti. Potpredsjednica Vlade, izvolite.
Gospođa potpredsjednica je dozvolila, ako dozvoljavate pojašnjenje, također mislim da neće nikome škoditi, može samo eventualno koristiti. Radi se o tome, gospođo zastupnice vi spominjete izvješće za prvih šest mjeseci. Podsjećam dakle da smo tri mjeseca bili na privremenom financiranju, da smo morali pogotovo u novim projektima čekati donošenje državnog proračuna i tek onda započeti s novim projektima, a naravno sve ono što se može realizirati, ne može se realizirati odmah. Dakle trebalo je čekati, trebalo je proći neko vrijeme da potpišemo sporazume, da postavimo projekte i naravno da potpišemo ugovore koji se onda počinju realizirati u državnom proračunu. Jasno da to nije bilo moguće do šestog mjeseca ove godine. Eto ja vas molim za razumijevanje. Prema tome, radi se na projektima pogotovo ja vas želim uvjeriti na ovom projektu zaštite od nasilja u obitelji i zaštite od nasilja nad djecom i ženama, ja sam osobno itekako zainteresirana za te programe. Hvala vam lijepo.
Hvala lijepo. Ja znam da sam prekršila Poslovnik kada sam potpredsjednici Vlade dala riječ, ali s obzirom na senzibilitet svih u dvorani za statistiku ovaj puta i za točnost podataka, nadam se da ćete imati razumijevanja. Neće ovo postati praksa. Idemo dalje. U ime Kluba HNS-a PGS-a poštovani zastupnik Kapraljević. Izvolite.
Ja ću krenuti malo drugačije. Ja bih htio nas sve podsjetiti u kojem mi okruženju živimo. Puno puta sam čuo, a i mnogi od vas su čuli, neki kao vic, a neki kao istinitu priču kako muž prve bračne noći izlupa i namlati ženu i kaže, ženo to ti je sad tako da znaš kako će ti biti ako slučajno nešto pogriješiš. Mi živimo u takvom društvu, mi živimo u takvom okruženju i to je činjenica. Ja znam da mnogi od vas su to slušali kao vic, ali neki su to čuli i kao istinitu priču. A živimo i u okruženju gdje je godinama bila uzrečica "batina je izašla iz raja" i mi u ovom slučaju proglašenjem ovog nacionalnog Dana borbe protiv nasilja nad ženama trebamo reći da batina ne treba biti uperena protiv žena. I Klub Hrvatske narodne stranke i Primorsko-goranskog saveza u svakom slučaju će podržati odluku o proglašenju nacionalnog Dana borbe protiv nasilja. Međutim postavljam pitanje da li će to biti još jedan dan kao i svi oni dani koje se proglašava bilo kod nas u Hrvatskoj, bilo u Europi, bilo u svijetu, kao što su dani borbe protiv nepušenja i sl. a i sam na taj dan zapalim i dalje, ili će to biti dan kada ćemo mi muškarci pošto smo proglasili taj dan, jer nas je ovdje većina, dobiti samo bolju klopu od svojih žena i shvatit ćemo evo to je dan kada trebamo biti makar malo bolji prema ženama. Međutim ja bih htio podsjetiti šta ja očekujem da će taj dan biti. Očekujem da će taj dan prezentirati ženske probleme na sasvim drugačiji način. Da će razbiti određene predrasude koje vladaju u narodu, a ja bih ovdje sada htio podsjetiti u prvom redu na seksualno zlostavljanje i nabrojiti ću samo sedam predrasuda koje su opće prihvaćene u društvu i krenuti ću redom. Prvo, mnogi smatraju da najčešće siluju nepoznati muškarci. To uopće nije točno. Siluje 80% poznatih muškaraca, znači, 80% je onih koji osobu koja se siluje poznaju. Zatim, drugo. Da su silovatelji manijaci koji se ističu svojim izgledom. Znači to je ono što je kolegica rekla da su to macho tipovi, ni to nije točno. Ne postoji pravilo kako silovatelj izgleda. Zatim, treće. Kažu, siluju se žene koje moraju lijepo izgledati, koje su prekrasne, koje su sa slike, sa naslovnica. Ni to nije točno. Silovanja u društvu je užasno puno i budu silovana djeca čak od 5 mjeseci do 80 godina i to je jedna od ogromnih predrasuda. Zatim, obično se čuje u muškim redovima kako žene uživaju u tome što im se dešava. Nije točno, nakon takvih stvari ostaju ogromne traume i to možemo bilo gdje u literaturi, bilo gdje u ispovijestima tih žena koje su to prošle, a naročito za vremena rata kad su to mnoge žene prošle, možemo u svakom slučaju pročitati da je to ogromna, ogromna bol koja ostaje za cijeli život. Zatim, kažu da žena nije izlazila iz kuće, ne bi joj se moglo ni desit da bude silovana. Ni to nije pravilo. Mnoge žene baš zato što su poznati silovatelji budu silovane u svojim domovima. Kažu da muškarci uglavnom to rade zbog toga što je to rezultat jake seksualne želje. Nije točno jer 80% silovanja je unaprijed planirano. I još jedna stvar koja je prilično bitna. Kažu mnogi da žene uglavnom lažno optužuju muškarce za silovanja. E sad se želim vratiti na onaj početak, želim se vratiti na onaj dan koji danas proglašavamo, a to je edukacija. To je da taj dan ne može bit samo dan koje smo mi, evo, danas proglasili da je to 22. rujna i 22. rujna će to bit taj dan kad ćemo mi reći da je to Dan, Nacionalni dan borbe protiv nasilja nad ženama. Međutim, ja smatram da taj dan trebamo u svakom slučaju posvetiti najviše edukaciji da obučimo ljude, da obučimo žene, a htio bi reći i na koji način. Da obučimo žene na koji način tražiti pomoć kad se nađu u nekoj od ovakvih situacija. Po meni, najbitnije je osigurati nekakav životni prostor trajno osobama, to su u prvom redu ženama i djeci koji dožive nasilje. Znači, to je nešto u stilu ovih kuća koje se osnivaju i koje, evo, i ministrica spominjala. Zatim, tu je pružanje emocionalne podrške. Jer nakon batina, nakon silovanja ili nakon bilo kojeg drugog zlostavljanja, zlostavljanja na poslu o kojem ne govorimo, zlostavljanja čak ovdje nas kolega međusobno u nekim situacijama. U svakom slučaju treba pružiti emocionalnu podršku u takvim situacijama. Osigurati situaciju da žene mogu razmijeniti iskustva jer tuđa iskustva u svakom slučaju mogu pomoći da se nekom od njih tako nešto ne dogodi. Zatim te žene isto tako treba informirati o njihovim pravima, o mogućnostima koje oni kroz pravnu praksu imaju, a mnoge žene nemaju znanja i saznanja šta sve mogu u tim situacijama napraviti. Zatim, treba u svakom slučaju upoznati žene i upoznati ih na način funkcioniranja razno raznih institucija, kao što ustanove socijalnog rada, zdravstvene, pravosudne i humanitarne i druge organizacije koje im mogu pomoći kad se nađu u takvoj situaciji. Zatim, u svakom slučaju treba poraditi više u školovanju, znači, informirati od male dobi i to je isto ono što bi trebali u svakom slučaju na ovaj dan, informirati djecu, govoriti djeci o svim mogućim vrstama nasilja koje se dešavaju u društvu. I podići u svakom slučaju svijest u društvu, svijest protiv nasilja i objasniti da i nenasilna komunikacija je komunikacija. A ne držati se onoga što je Al Capone rekao, "lijepa riječ je dobra, ali lijepa riječ i pištolj je daleko bolja.". Znači, u svakom slučaju se zalažem za nenasilje i u svakom slučaju Hrvatska narodna stranka i Primorsko-goranski savez će ovo podržati. Znam da je mnogima prilično teško slušati ove stvari, a mnogima je i dosadno, vidim. Međutim, želim još jednu stvar na kraju reći, a to je: zaposlenje nikom od nas i nitko od nas nikome ne može zabraniti. Znači, možemo bit pravnici, možemo bit liječnici, možemo bit poljoprivrednici, možemo bit zubari, da ne nabrajam ne znam šta drugo. Ali gospodo, pozivam sve vas političare da zabranimo svakom nasilniku da uđe u politiku. Da nijedan nasilnik ne može biti političar.
Hvala lijepa, kolega. Molim vas malo tišine. Jedna obavijest. Sukladno članku 207. stavku 2. Poslovnika isteklo je vrijeme za prijavu za raspravu u trajanju od 10 minuta. Ako se sad prijavite možete raspravljati samo 5 minuta u ime svojih klubova. Sljedeća je na redu u ime Kluba IDS-a, kolegica Dorotea Pešić-Bukovac. Izvolite kolegice.
Poštovana potpredsjednice Sabora, potpredsjednice Vlade, štovane kolege i kolegice. Klub IDS-a će podržati Prijedlog odluke o proglašenju Nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama, te naravno da 22. rujna bude taj dan. Povodom toga, jasno je da će svi oni koji drže do ljudskih prava, demokracije i moderne države, kojoj to mora biti ne samo obaveza već nešto što se podrazumijeva. Mi u IDS-u se zalažemo za poštivanje ljudskih prava, bilo da se radi o zaštiti nacionalnih manjina, zaštiti djece, zaštiti žena ili bilo kojih drugih ugroženih skupina ili pojedinaca. Jedino se tako i na takav način možemo mjeriti sa razvijenim demokracijama, te provesti i prerasti u modernu europsku državu. Jer poštivanje ljudskih prava je ogledalo jedne države. Deklarativno su, naravno, svi za poštivanje ljudskih prava, ali kada se trebaju provoditi zakoni u djelo, onda se razočaramo i u one kojih očekujemo da će te zakone provoditi i naravno, od kojih očekujemo pomoć da se razočaramo u njih. Nadam se da ćemo osim ovog deklarativnog proglašenja i obilježavanja 22. rujna u praksi imati manje nasilja nad ženama jer podaci sa kojima raspolažemo zaista su poražavajući. Moram reći isto tako da IDS podržava stav Odbora za ljudska prava i prava nacionalnih manjina, da se zove Nacionalni dan borbe protiv nasilja prema ženama, a ne nad ženama, i nadam se da će Vlada ovu primjedbu uvažiti. Čuli smo do sada puno podataka o tome na koji način se sve vrši nasilje prema ženama ali ja smatram da treba isto tako djelovati preventivno i da se edukacijom puno toga može postići a da samim time nasilje koje se dešava u našem okruženju ne bude više sastavni dio ljudskog iskustva jer znamo isto tako da među vodećim razlozima smrtnosti kod ljudi u dobi između 15 i 44 godine je upravo nasilje. Osim što imamo naravno nasilja koji su izrazito vidljivi kao što su ratovi i terorizam, nasilje u obitelji i prema ženama i ono što se dešava unutar četiri zida je jedan oblik nasilja koji nije vidljiv ali zato je velika smrtnost u tim vidovima nasilja. 40 do 70% nasilja žene stradaju od partnera a svega 4% smrtnosti je muškaraca koje su izazvale supruge. Što se tiče teorije o nasilju to smo već sve prilično dobro čuli, imamo zaista mnogo nasilja nad ženama u obitelji, na poslu, na ulici, od izolacije od svega i zaista ja pohvaljujem da se jedan takav dan donese iako znamo da isto imamo 10. prosinca je Dan ljudskih prava, nadam se da će možda još jedan dan koji dobijemo zaista koristiti da pomognemo ženama i da ne ostane to samo jedan dan koji će se obilježiti nego da zaista sve žene imaju koristi od toga dana. Hvala.
Hvala lijepo kolegice. Idemo na pojedinačnu raspravu, prva prijavljena je kolegica Ingrid Antičević-Marinović. Izvolite kolegice.
Hvala lijepa. Poštovana gospođo potpredsjednice, poštovana potpredsjednice Vlade, kolegice i kolege. Kao što Klub SDP-a podupire Prijedlog odluke o proglašenju Nacionalnog dana borbe protvi nasilja nad ženama to činim i ja osobno. Taj dan je simptomatičan ne samo prije svega što je duboko tragičan nego on govori o tomu da su tamo stradale žene u instituciji, u instituciji koja im je trebala pružiti zaštitu. Treba napomenuti da do tada nije bilo niti detektora, niti stražara koji bi mogao provjeravati da li stranke ili netko drugi unosi oružje u sudnicu. Nakon tog tragičnog događaja došao je u Općinski sud i detektor. Međutim, to nije prvi na žalost slučaj da je žena stradala u takvoj instituciji, u sudu. Prije više od 20 godina stradala je žena u Općinskom sudu u Zadru, bila je upravo moja stranka i muž je na očigled, sviju u hodniku je ubio. Možda je samo pitanje da nije ubio i sutkinju i napravio gori pokolj jer upravo u tom trenutku bio iznerviran. Dug je put bio od onoga što žene proživljavaju najčešće u obitelji ali i svugdje pa do onoga normativnog rješenja koje je hvale vrijedno kojeg smo do današnjeg dana postigli. Ali ne tako davno, obiteljsko nasilje sve ono dok ne eskalira do teških tjelesnih povreda, pa onda je pitanje jer je i tu u ono vrijeme prije nekoliko godina postupak se provodio samo po prijedlogu ako su u braku što je bilo nešto prestrašno, dakle situacija je bila jasna samo ako smrtno strada. Sve drugo je bilo upitno, sve drugo nekako nije bilo u okviru onoga čime i zašto se uopće društvo, država treba brinuti zabrinjavati i rješavati problematiku. Sve do nedavno upravo nasilje u obitelji bio je prekršaj protiv javnog reda i mira, jer žena tučena, najčešće pretučena kada bi vikala onda bi dolazila policija i pisala prekršajne prijave protiv obojce jer ona je tom vikom remetila javni red i mir. Dakle, mnoge su žene glavom platile samo za ovakvu normativnu situaciju kakvu imamo danas. Za vrijeme koalicijske vlasti donesen je Zakon zaštitu od nasilja u obitelji, jednako tako izmijenjen je Kazneni zakon gdje je uvedeno novo kazneno djelo nasilja u obitelji. Da vidite apsurdnu situaciju do takvog jednog novog normalno rješenja, do tada se ženi mogla pružiti kazneno pravna zaštita jedino kada je nasilje vršeno pred djecom. Tako je žena bila ono što mi u kazneno-pravnom smislu nazivamo objektivni uvjet kažnjivosti. Za vrijeme koalicijske vlasti izmijenjen je i Obiteljski zakon, izmijenjen je Ustav gdje je ravnopravnost spolova podignuta na ustavnu razinu. Ali zašto je Obiteljski zakon bio posebno važan. Prije svega njegova osnovna načela jesu bila ta da se stvara partnerski odnos u obitelji, bilo u vanbračnoj bilo u bračnoj zajednici. To je ono što je mislim najvrednije, poticati upravo takve odnose protiv spolova jeste najbolja preventiva i zaštita nasilja nad ženama. I ako Hrvatska u mnogočemu zaostaje, glede ove problematike posve smo u trendu i točni su ovi podaci da unatoč dobroj normativnoj regulativi stanje zabrinjava i dapače eskalira. Jednim dijelom takve statistike jesu rezultat onoga da je ipak svijest veća i hrabrije su u prijavljivanju ovakvih situacija ali nedvojbeno je da eskalacija svakog nasilja pa i ovog je evidentna. I ovdje je bilo dosta govora o predrasudama i jeste ovo vrijeme da mi govorimo o predrasudama koje i ovu temu nikakvo ne zaobilaze jer upravo borba protiv predrasuda bila je ujedno i borba za afirmaciju ove problematike. Vidjeli smo da je jedna od Vladinih mjera upravo posebna pozornost i zaštita žena iz rizičnih situacija, skupina, to je također jedna predrasuda. Nema rizičnih obitelji, na žalost nasilje u obitelji trpe i nepismene žene i visokoobrazovane žene. I tuku oni nepismeni, polupismeni do akademski obrazovanih građana, tzv. uglednih ljudi, to je kao rak, ne mimoilazi nikoga. Jednako tako mislim da je prevladana prepreka, jedna predrasuda, nije ju bilo lako prijeći. Da je riječ, da nije riječ o nasilju, da muž i žena se samo svađaju, međutim nasilje neće prestati samo od sebe. I dobro je da je upravo i kroz ovu normativu takva jedna predrasuda predvladana. Obiteljsko nasilje nije nikako privatna stvar i tu je trebalo savladati i takvu jednu prepreku, jednu predrasudu. Također je jedna i predrasuda da su nasilnici uglavnom ljudi, muškarci koji imaju problema sa alkoholom, alkohol može ponekad i objasniti ponašanje ali nikada ga ne može opravdati. Dakle čitav niz predrasuda je bio prisutan prilikom afirmacije ovog problema. A jedna strašna predrasuda bila je evo kolegica Sobol je govorila i treba i ovom prigodom odati priznanje upravo nevladinim ženskim udrugama koje su prve afirmirale ovaj problem. I kada se SDP priključio 90.-ih godina upravo afirmaciji ovog ogromnog problema onda smo nerijetko bile proglašene ženama koje napadaju obitelj, koje su, imaju nešto protiv obitelji, koje nisu dovoljno nacionalno osvještene itd.. To su bili naslovi koji su pratili okrugle stolove 90.-ih godina kada se raspravljalo o ovom problemu. Zato mi pozdravljamo napredak ove vlasti koja vidi da je ovo jedan ozbiljan problem i da ga treba na takav način i tretirati. Dakle dug put od remećenja javnog reda i mira do konstatacije da je nasilje zaista zločin i da ga takvog treba i tretirati. Međutim, da mi samo ne konstatiramo što je, kako je, dajemo definicije što je svakako bilo potrebno. Međutim, što činiti? Zlo je, i tu će se rađati ponovo one situacije koje će dovesti do nasilja u obitelji ukoliko propagiramo ili ne odreknemo se bilo kakvog oblika patrijahalne podjele moći. Kriterij, jedini kriterij za obiteljske odnose mora biti odnos, ravnopravan odnos među spolovima. O pitanj počiva li obiteljski život nejednakosti spolova i na partnerskoj podjeli obiteljskih poslova ili pak na podjeli po pretpostavljenim nekakvim prirodnim zadanim funkcijama. Takav patrijahalni obrazac ponašanja apsolutno je neprihvatlji, pa čak i nekakav patriahalizam ljubavi po kojem se žene moraju pokoravati a eto oni njih voljeti. Takav model nespojiv je sa istinskim poštovanjem, sa istinkom ljubavlju. A počesto rađa i ovakvim oblicima ponašanja. I da zaključim. Nasilje u obitelji nije samo privatni problem, nije samo društveni problem, ono je bitno politički problem. Diskriminacija žena, nasilje nad njima kao najeklatantniji primjer diskriminacije nad ženama u društvu i u našoj državi donosi ogromnu štetu. Ovi problemi u stvarnosti biti će još uvijek podcjenjivani, zaista realno, bez obzira na normu dok žene ne budu ravnomjerno politički zastupljene. Hvala.
Hvala lijepo kolegice. Sljedeća je za raspravu prijavljena kolegica Ljubica Brdarić. Izvolite.
Hvala gospođo potpredsjednice i gospođo potpredsjednice Vlade, moram nažalost reći da vaše nabrajanje projekata koji su u tijeku i potpisivanja dvaju sporazuma sa dva ministarstva zlostavljanim ženama neće značiti puno. Malo ili gotovo ništa. Naše razumjevanje možda možete i dobiti ali da li vas mogu razumjeti one kojima je svaka sekunda takvog života vječnost. Bojim se da ne. Dan koji smo izabrali zorno prikazuje kako mogu završiti obiteljske tragedije u nas. Ja evo koristim prigodu da izrazim sućut obiteljima nesretno poginulih, tragično preminulih žena koje su stradale na svome poslu. Kao što ste čuli, u ovoj zemlji može biti prilično opasno biti žena. Možete biti zlostvljani na ulici i na radnom mjestu ako imate sreću da ne ulazite u onih 58% nezaposlenih žena. Ali drage moje žene, ponajviše se čuvajte kada dođete doma, tamo vas čekaju oni koji bi vas trebali voljeti, štititi i davati sigurnost. Ali tamo vas počesto nađu oni koji vas tretiraju kao svoje vlasništvo, koje smatraju da ste stavljanjem potpisa na vjenčani list potipisali i kapitulaciju, da nemate pravo na svoj stav, svoje izbore, svoje mišljenje, svoj život. Jeste, zabrinuti smo, tradicionalna obitelj je u krizi ali ne zato što su se žene emancipirale, što je od nekud palo nešto neobnjašnjivo i novo nego zato što više nemaju snage da trpe ono što trpe ne desetljećima, stoljećima, oduvijek. Pogledajmo našu literaturu, filmove, povijest. To je toliko uhvatilo korjenje da se nasilje nad ženama smatra malterne i normalnim i u neku ruku prihvatljivim. Mi imamo evo prigodu svojim izjašnjavanjem u Parlamentu, a ja bih bila sretna da je to učinilo daleko više muških kolega da se čuje što i oni o tome misle i da pošalju nedvosmislenu poruku da je nasilje i zlostavljanje kao način rješavanja problema i bilo kakvih konfilikata neprihvatljivo, zaista neprihvatljivo. Jer jedna je stvar reći, znači deklarativno se založiti za borbu protiv nasilja nad ženama a onda na visoke državne funkcije staviti ljudi koji ne plaćaju alimentaciju ili zlostavljaju žene. Na jednoj se razini zalažemo protiv nečega a na drugoj prešutno dajemo do znanja da to nije ipak tako veliki grijeh, da bi mogao ili trebao uništiti nečiju karijeru. Ja mislim da treba! I treba učiniti još nešto. Tim ženama koje žive u paklu, a pakao je gospodo na zemlji za njih, koje skupe snagu, volju i hrabrosti i požele otići, one trebaju podršku i potporu društva da im to omogući i pomogne. One to same ne mogu. Naše razumjevanje, naše suze malo će im pomoći. Tu može pomoći samo jedna dobra nacionalna strategija, dobar program ali znate kada? Kada bude potpomognut novcem! Kada se realizira. Jer najbolji program, najbolja nacionalna strategija neće dati nikakav rezultat ukoliko ne bude proveden. Osvjedočili smo se na mnogim našim zakonima koji su dobri a ne provode se, da je tomu tako i da se na taj način ne može dobiti rezultat. Ja ovdje imam knjigu koja se zove: "A tko joj je kriv!". Naše društvo počesto reagira tako. A tko joj je kriv? Napravila je pogrešan izbor. I to je točno! Ali zar je zato treba dodatno kazniti? Treba li kazniti djecu koja žive s njom? Jer u slučaju kada je zlostavljana žena, majka, ako i ne dignete fizički ruku na djecu i ona su zlostavljana. Ja to znam. Ja i moje kolegice nikada nismo niti ćemo biti protiv obitelji, samo što se naša viđenja te obitelji razlikuju. Ja svojim kćerima želim brak u kojem će postojati ljubav, a kako život nije meksička sapunica pa zaljubljeni ne možete biti do smrti, nadam se da će imati brak u kojem će postojati prijateljstvo, razumjevanje i uzajamno poštovanje. Brak u kojem će rasti zdrava, sretna djeca. Meni se dogodilo u Centru za socijalnu skrb da sam nehoteći čula jedan razgovor. Radilo se o mirenju dvoje ljudi prije rastave braka. Nisam znala o kome je riječ, čuli su se glasovi, naravno ljutiti, žena je potiho govorila kako joj je čupao kosu, razbijao zube i dizao pušku na nju a on je na to rekao a što hoćeš imala si kupaonicu prva u selu i ja te hranim. Kada su oni izašli van, u meni se nešto zgrčilo i ja i dan danas osjećam gorčinu kada se toga sjetim. Van je izašla žena u šokačkoj nošnji starija od moje majke. Ona je na zalasku svog života došla učiniti korak koji je trebalo napraviti puno prije. Žrtvovala se zbog straha, zbog sramote, a možda i zbog osjećaja krivice. Ponajviše vjerujem zbog svoje djece jer je uvriježeno mišljenje kako djeca trebaju imati oba roditelja što je u zdravim situacijama i točno. Ali znate što je najtužnije. Ona se žrtvovala, potrošila svoj život, a sutra postoji velika vjerovatnoća da njen sin zbog kojega je ona to uradila postane zlostavljač. Jer u velikoj većini slučajeva zlostavljani postanu zlostavljači kad naiđu na nekog slabijeg od sebe. I to je najstrašnije. I upravo zbog toga nisam da se svaki brak održava pod svaku cijenu i ja svoju obitelj ne smatram krnjom. Ona je jednoroditeljska, ali nekad je bolje biti i bez oba roditelja ako oni nisu u stanju pružiti ljubav i sigurnost. Ako vas ne mogu naučiti dostojanstvu, poštovanju, prihvaćanju druge osobe, načinu na koji se ljubav daje i prima onda oni od te obitelji formalne nemaju nikakve koristi. Naprotiv imaju štetu. Smatram da država treba, a tu je odgovornost na svima nama, na svaki način pomoći. Ali ako bismo zaista htjeli riješiti taj problem gospodo onda bismo mi morali ovdje razgovarati i o PDV-u i međustopama i o Fondu za alimentacije kojeg nema pa je u onom čuvenom sporazumu s MMF-om. Ne zato da bismo mi vas provocirali nego zato što je to sporazum iz kojeg je vidljiva gospodarska politika ove Vlade, a zapravo bez gospodarskog razvoja i poboljšanja standarda nema rješenja niti za ovakove slučajeve. Jako je važno takvim ženama koliko koštaju kruh i mlijeko, jako im je, od životne im je važnosti da li je, da li su životni troškovi 400 kuna skuplji ili 400 kuna jeftiniji. Imaju li kamo otići, imaju li od čega živjeti? Od našeg razumijevanja i sućuti nemaju tako mnogo koristi. Ona im je nužna, ali im treba i konkretna pomoć. Ako zaista želimo pomoći učinimo to onda i djelima, a ne samo riječima. Hvala.
Hvala lijepo kolegce. Za repliku se javio kolega Bagarić.
Poštovana gospođo potpredsjednice, gospođo potpredsjednice Vlade, dame i gospodo! Dopustite mi draga kolegice da vam repliciram na vaše izlaganje i zapravo da dovedem u pitanje ovu vašu tezu da hrvatska Vlada zamalo u prijevodu pa ne misli ozbiljno, ako nema sredstva i tako dalje. Dakle nije sve u sredstvima i sve u izdvajanjima nego je dakle uočeni problem problem je, problem dakle postoji problem. Vlada ga je na najbolji mogući način stavila na najviši mogući pijedestal, a to je da se izborimo za Nacionalni dan borbe protiv nasilja nad ženama. I to je, ja bih kazao ne dovoljno, treba to sprovesti. Ali to ne ovisi uvijek samo i o novcima. I još jedna stvar. Moja podrška ovom, zahvaljujem gospođo potpredsjednice na ovoj ideji Vladi i vama svima koji podržavate dakle ovaj zakon i donošenje ovog zakona s ciljem zaštite dakle žena i uopće obitelji. Međutim nemojmo toliko dramatizirati jer poslije ovakvih izlaganja bojim se da i one žene koje se misle udati, a imamo veliki problem s natalitetom nećemo ih moći utjerati u brak. ... [[Govornik se ne razumije]]
Hvala, hvala. Dopustite da vam dam riječ kolegice prije svega. Izvolite.
Ja se ispričavam, uzrujala sam se, ali kolegu možemo razumjeti. Očigledno nije ni žena, a ni zlostavljan srećom. A, nisam, nisam pristala na takovu vrst ponašanja i upravo zato tražim pomoć od države da ženama koje jesu omogući da odu i da tim činom svojoj djeci pokažu da je zlostavljanje neprihvatljivo, da rješenje postoji, da bolji život i bolji brakovi postoje. Jer ako vi cijeli život gledate takovo nešto mislit ćete da drugi ljudi žive jednako tako i da ništa drugo i bolje ne postoji. A osim toga kolega ja mislim da kad se ljudi žene onda i neki drugi afiniteti o tome presuđuju, prvenstveno ljubav, a ne moji stavovi o tome i nekih žena koje nisu imale sreću, ali ono što ste rekli da problem nije takav pokazuje koliko ste neupućeni i koliko možda imate sreće da u vašoj obitelji nema takvih slučajeva. Ja ih poznajem nažalost jako mnogo.
Hvala lijepo. Ovo je izgleda bio uzajamni dijalog. Idemo dalje. Kolega Prgomet izvolite.
Poštovana gospođo potpredsjednice, gospođo potpredsjednice Vlade, dame i gospodo. Kada muškarac govori o ovoj temi onda se izlaže dvaju, dvama rizicima a to je da ga drugi muškarci smatraju mekušcem, a žene peračem nečiste savjesti. Ja osobno sebe ne smatram niti jednim niti drugim, ali smatram se pozvanim progovoriti o ovoj temi polazeći od onih osnovnih načela opće Deklaracije o ljudskim pravima koja jasno govore kako nitko ne smije biti podvrgnut mučenju ili okrutnom, nehumanom ili ponižavajućem postupanju ili kažnjavanju. Ali imajući na umu i to da nažalost i pored civilizacijskog razvoja u kojem sad jesmo svjedoci smo da kultura nasilja i smrti sve više uzima maha u odnosu na kulturu života i kulturu poštivanja počevši od načela da se nasilje nad ženama nažalost događa tamo gdje bi najmanje smjelo biti, najmanje se smjelo događati, a to je u obitelji. I polazeći od načela da nema niti razvoja niti demokratizacije društva u kojem nisu ravnopravni svi pojedinci, svi njeni članovi. Nasilje nije samo nad ženama, nije samo društveni sociološki fenomen. On je i javnozdravstveni i danas je problem kojega se smatra većim nego što je to javnozdravstveni problem pušenja ili konzumiranja droge, a smatra se čak po najnovijim podacima da je broj ozljeda žena daleko veći u obitelji nego što se to događa primjerice na radu ili u prometnim nezgodama. Kad govorimo o tom društvenom fenomenu nasilja nad ženom onda ne treba zaboraviti da to nije samo nasilje nad ženom nego je to nasilje nad nečijom majkom, nasilje nad nečijim djetetom, da je to nasilje nad članom obitelji, da je to nasilje nad obitelji kao temeljnoj zajednici a samim tim i nasilje nad zajednicom. I zajednica i država koja to nije u stanju vidjeti i prepoznati doista nema niti budućnosti, a itekako je pozvana da prepozna taj problem da taj problem sanira odnosno spriječi. Nasilje nad ženom nije prirodno i nije neizbježno i ono se javlja u svim društvevnim, u svim društvima, svim državama. Sad ću vam iznijeti par podataka koje bi možda mogle nama biti ajde recimo u koristi i reći pa nije to tako strašno u Hrvatskoj. Primjerice u Bangladešu 50% svih ubijenih žena su ubijene od strane njihovih muževa. Ili u tom istoj, pardon u Pakistanu ili u Bangladešu je bacanje kiseline u oči ženama toliko uzelo maha da su morali donijeti zakon kojim bi zabranio odnosno koji posebno tretira takav prijestup. Da to ipak nije tako daleko od nas govore sljedeći podaci: u Americi preko milijun slučajeva na godinu je registrirano žena kao žrtava različitog oblika nasilja. Negdje sam pročitao da u Zagrebu svakih 15 minuta je jedna žena žrtva nasilja. Dakle nešto što je daleko itekako dio našega svakodnevnog živita i nešto a slušali smo ovdje o predsrasudama ne pripada nekakvim socioekonomskim siromašnim zemljama nego i zapadu. Jedna, ne bih htio ponavljati puno o tim predrasudama jer je zaista puno rečeno, ali u jednom od letaka jedne od uruge koja skrbi o tome našao sam podatak, kako je u Hrvatskoj specifična sitaucija jer je broj nasilja naglo poraato nakon povratka ratniak sa bojišta. Ja osobon ne smatram da je to istina i slažem se sa onim što je kolegice Antičević rekla, na žalost u ovoj državi tuku svi. Od radnika, seljaka, profesora, diplomata, ljeničnika i dobro plaćenih odvjetnika. Kako riješiti ili kako pomoći žrtaavma nasilja? Mislim da samoorganiziranjem žrtava nasilja, entuzijazmom, nevladinim udrugama, neće se uspjeti u potpusti, ne da se neće, nego sigurno se neće moći u potpunosti riješiti ovaj problem. Prem atome smatram da je tu vlada najpozvanija da u okviru svojih zadaća a koje jesu štiti slabije, štiti djecu, štiti nemoćne, štiti staraije, sigurno spada i štiti ženu od nasilja. Prema tome osim zakonskih akata ali i oživljenja ali odnosno sprovođenja zakona, jedna od bitnih zadataka Vlade i ne samo vlade nego i nevladinih udruga i medija je edukacija. Upravo edukacija u borbi protiv predrasuda, eduakcija u borbi protiv prihvaćanja nasilja kao nečega što je tradicionalno patrijahalno ili čak religijski opravdano. Senzibililziranje javnosti za ovaj problem a smatram da je i ovaj prijedlog koji je uputila Vlada sigurno na tom putu senizibiliazcije javnosti, potpomaganje i udruga ali i kažem realizacijom odnosno sprovođenja onih zakonsih akata koji rješavaju ovaj problem. Ne treba jasno zaboraviti da bez osiguranja kvalitetne egzistencije žena, kvalitetnije skrbi za djecu dobri zaknskih rješenja ovo doista onda bi mogao ostati samo proklilamativni čin. Dakle, u svakom slučaju pozdravljam odluku Vlade da se i na ovakav način skrene pozornost na ovaj jedan problem koji je na žalosat postao naša svakodnevnica. I pozivam da u daljnjim svojim aktivnostima i kroz ovo što sam već nabrojao prije svega različita zakonska rješenja izdvajanja sredstava za edukaciju, senzibiliziranje javnosti potpomogne das ovaj problem naravno nemoguće očekivati iskorjeni ali barem smanji. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Idemo dalje. Kolegica Lucija Čikeš izvolite kolegice zastupnice.
Poštovana gospođo potpredsjednice Hrvatskog sabora, poštovana potpredsjednice hrvatske Vlade, drage kolegice i kolege zastupnici. Povod za obilježavanjem međunarodnog dana borbe protiv nasilja nad ženama bio je događaj iz 1960. godine koji se desio u Dominikanskoj REpublici kada je tadašnji diktato na okrutan način dao pogubiti dvije sestre. Tako je jedon veliko krvoproliće u gradu Zagrebu od 22. rujna 99. godine, kada je na kada su na okrutan način ubijene tri žene, žrtva nasilja, osoba koja je pokušala obraniti žrtvu nasilja. TE sutkinja koja je trebala nasilniku presuditi a teško je ranjena 4 nedužna žrtav daktilografkinja. Dakako kada se uzme u obzir da su sve one b ile majke, da su ujedno bile i djeca svojih roditelja, da su bile i supruge i zaposlenice vidimo kolika je tragedija. I stoga podražvam vladin prijedlog da se 22. rujna obilježava kao dan nasilja kao dan borbe protiv nasilja nad ženama. Da se taj dan možda malo intenzivnije, kažem, samo na taj dan, malo intenzivnije a treba svaki dan upozoraavati na taj problem. Treba svaki dan permanetno kontinuirano raditi da taj problem bude što manji odnosno, treba razviti sve programe prevencije nasilja. Nasilja bilo kakve vrste, ne kažem sada samo nasilje nad ženama, nego nasilje općenito u društvu. Problem je tu koliko je on velik to je teško procjeniti, jer i ova pojavnost ima fenomen sante leda. Samo tisućiti dio je vidljiv i dostupan našem oko, a najveći dio je sakriven, u ovom slučaju iz više razloga. Koliko je velik ovaj problem i koliko je broj žrtava nasilja ženskog spola iz godine u godinu u porastu posvjedočuje i izvješće ministarstva unutarnjih poslova. Radi usporedbe uzela sam samo brojke iz 1999. godine u našoj zemlji kada je 452 oznčava broj oštećenih osoba ženskog spoa. SAmo četri godine poslije odnosno 2003. godine, broj oštećenih ženskog spola bio je osam tisuća 209 gotovo 20 puta veći. Dali je on zaista 20 puta bio veći ili je to posljedica samo bolje detekcije to je vrlo teško prosuditi u ovoj slučaju. Ako uzmemo u obzir i brojku od 12 tiusća 260 a ta brojka označava broju ukupno oštećenih 2003. godine onda vidimo koliko veliki postotak zauzima su oštećene žene odnosno osobe ženskog spola. Prema podacima Svjetske zdravstvene organizacije postoje različit studije i te studije se razlikuju u prosjeku pišu da od 10 pa čak do 50 posto žena tijekom svoga života iskusi neki oblik fizičkog nasilja. Međutim ako pored ovog fizičkog koji je najčešći ako još tome pridodamo i druge oblike nasilja, seksualno nasilje, psihičko nasilje, duhovno nasilje, ekonomsko nasilje, strukturano nasilje, a znamo da je rasprostranjenost prisilne prostitucije i trgovine i ženama iz godine u godinu raste. To vidimo koliko je taj problem veliki i da taj postotak zaista varira u ovakvim rasponima po istraživanjima Svjetske zdravstvene organizacije. U ovom problemu posvećuju veliku važnost i mediji. Ja sam upravo za ovu raspravu tijekom ove rasprave i htjela se osloniti i iznjeti jedno zanimljivo istraživanje provedeno tijekom veljače 2003. godine. Naime tijekom veljače 2003. godine, analizom je obuhvaćeno 5 dnevnih novina to je Večernji list, Jutarnji list, Novi list , Vjesnik i Slobodna Dalmacija. I ukupno je obrađeno 123 članka na temu nasilja nad ženama. Do kakvih su rezultata došli. Jutarnji list je to obrađivao od ovoga broja 23,6&. On je znači anjviše pozornosti posvećivao ovom problemu. Iza Jutarnjeg lista sljede Slobodna Dalmaicija podjednako i NOvi list koji su ovom problemu objavili su 19,5% a nakon toga Večernji list i Vjesnik koji su, gdje je ovaj problem od 123 koliko kažem je obuhvaćeno, 18,/%. ako se pak promatra rubrike pod kojima je ovaj problem objavljen, onda je u 93,5% slučajeva objavljeno pod rubrikom crna kronika, a pod drugim rubrikama svega u 6,5%. Velika većina ovih članaka nije najavljena na naslovnoj stanici, čak u 92,2% slučajeva, a svega 9,8% slučajeva je najavljena. Kada se poprati i grafički prikaz u ovim člancima, onda se vidi da u 62% nema nikakvog grafičkog prikaza, da u 14,6% je prikazana samo fotografija počinitelja, u 7,3% fotografija žrtve, a mjesto nasilja u 8,9%. Rasprostranjenost nasilja je u veljači, kad je ovo istraživanje provedeno, pratila i veličinu i naseljenost županija i gradova i velikih središta diljem Hrvatske. Tako nije ni čudo što je najveći broj ovakve pojavnosti bio u gradu Zagrebu, 40,7%, nakon toga slijedi splitsko-dalmatinska županija sa 15,4%, osječko-baranjska sa 13,8% i tako redom po veličini županija. Najmanje je u sisačko-moslavačkoj, svega 0,8%. Nasilni čin je najčešće počinjen, kaže u 94,3% slučajeva, a u svega 5,7% bio je u pokušaju. O kakvoj se vrsti nasilja radi? U 52,8% radi se o fizičkom nasilju, u 38,2% radi se o seksualnom nasilju, o ekonomskom nasilju u 8,1% i u psihološkom u 0,8%. Ako se uzme u obzir dob žrtve, onda su najčešće žrtve u dobi od 0 do 18 godina, 28,5%, na drugom mjestu su žrtve u dobi od 35 do 54 godine, 17,9%, a potom dolaze osobe u dobi od 19 do 34 godine, 13,8%. Dob počinitelja. U kojoj dobi se najčešće, osobe sa od 35 do 54 godine su najčešći počinitelji i prema ovom istraživanju u 35% slučajeva. Potom slijede osobe u dobi od 19 do 34 godine u 27,6% slučajeva, te je vrlo signitifanktno da u dobi od 0 do 18 godina imamo gotovo 10% počinitelja. Analizirajući vrste počinitelja, najčešće su to suprug ili parner u 25,2% slučajeva, na drugom mjestu su bližnji rođaci u 16,3% slučajeva, potom slijedi nepoznata osoba. Na četvrtom mjestu je nepoznati muškarac, na petom mjestu je više počinitelja. Gdje je mjesto nasilja? Mjesto nasilja je najčešće dom žrtve, na prvom mjestu, na drugom mjestu su to javni otvoreni prostori, a na trećem mjestu je nepoznato. Značajno je da je na četvrtom mjestu auto počinitelja. O kakvim se incidentima radi? U najvećem broju slučajeva radi se o ubojstvima, u 26% slučajeva radilo se o ubojstvima, u 23,6% slučajeva radilo se o silovanju, napadima nožem ili drugim oštrim predmetom u 3 % slučajeva. U ovom izvješću se također popratilo i pravno stanje, pa se vidilo da je u 27% su ovi tiskovine izvješćavale o presudi nasilniku, da su o istrazi pisali u 21% slučajeva, da su o prijavi nasilnog djela pisali u 20% slučajeva. Nema sumnje da mediji trebaju o ovom problemu nasilja nad ženama, kao i općenito o nasilju izvještavati sustavno, pokrivajući sve njegove aspekte, stoga da to nasilje ne bi postao općeprihvatljiv problem kojim bi i općeprihvatljiva pojava koja bi se tolerirala i prihvaćala. Hvala.
Hvala lijepa. Gospodin zastupnik Marin Jurjević, izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, gospođo potpredsjednice, kolegice i kolege. Manje više smo u nekoliko navrata govoreći o ovoj temi zaista svi rekli ono šta mislimo, a pa ne bi ni ja se htio puno ponavaljati. Rekao bih samo da podržavam obilježavanje ovog dana i netko je danas već rekao da je čitava ljudska povijest na određen način kontradiktorna, jer se ona pokazala s jedne strane kao stalni napredak u osvajanju slobode, ljudske slobode, a s druge strane i kao stalno većanje, veličanje i napredovanje u promociji nasilja od strane istog tog čovjeka. A samo nasilje implicite znači neslobodu. Uvijek neslobodu za nekoga, a nije fraza da ukoliko je drugi neslobodan, da ne možemo ni mi biti slobodni. Ovdje se radi o jednoj specifičnoj vrsti nasilja na koju su ljudi rekao bih, bez uvrede za bilo koga, normalni ljudi, posebno osjetljivi, jer se radi o nasilju po spolu, po kriteriju spolu, što često obuhvaća ne samo ženski spol, nego i po dobi, obično i žensku djecu. Je li i ženska djeca su veće žrtve nasilja, nego muška djeca, šta u jednoj tradiciji, mi možemo govoriti o našoj tradiciji, puno smo o tome govorili, ali i u nekoj psihičkoj konstituciji naše nacije, ako hoćete i kroz našu povijest, vladao je jedan duh koji je veličao jedan patrijarhalni model života, a tako i jednu dominantnu ulogu muškarca, pa u takvoj konstelaciji prilika, nasilje se nad ženama uobičajilo i mi ga i gotovo ponekad ne primjećujemo i čini mi se da je najgora vrsta nasilja ona vrsta nasilja koju ne primjećujemo. To jest, najteža optužba za jedno društvo je da ono ne primjećuje da se nad nekim ne vrši nasilje, jer je to postalo toliko uobičajeno, ušlo je u stereotip ponašanje, ako možemo govoriti o nečem tako širokom što je nacija ili narod ili neka veća skupina ljudi, jer opet imamo velikih razlika gledajući regionalno itd. općenito, ne mislim sada na Hrvatsku. Ali je činjenica dakle, kad ne primijetite nasilje, a ono se vrši, onda je ono još teže za onoga koji je žrtva tog nasilja. Taj tzv. običajni nivo je izrazito važan, dakle nešto, netko je spominjao, batina je iz raja izašla, tko se tuče, taj se voli, la, la, la. Dakle, priče u kojoj je uvijek netko žrtva i s jedne strane netko drži batinu, a netko drži glavu i dobije batinom po njoj. Dakle, u toj priči već unaprijed je netko žrtva, a nama sve to izgleda normalno. To je ono što je najgore, a rekao bih da nije daleko ni to da su i zakoni ponekad, ako gledamo kroz povijest, onda je to sigurno opravdavali u najmanju ruku nasilje ovakvog tipa o kojem ovdje govorimo. Podsjetit ću samo evo na srednjovjekovni statut i grada Splita, koji kaže, tko bi obljubio djevicu ili opaticu ili udatu ženu ili udovicu, a ona je na dobru glasu i poštena, kažnjavao se čak sa 200 libara globe. Ako je dotična poštena žena, ali ne iz spomenutih kategorija, onda se globa za ovoga nasilnika smanjivala na 50 libara. Ako je pak žena po nekoj prosudbi, oni koji to prosuđuju na zlu glasu, onda se za takvu vrstu nasilja, radi se o silovanju da to provedemo. Dakle onda se plaćalo samo 10 livara, a ako se žena žrtva smatrala "javnom bludnicom", onda se plaćalo samo 100 solada. Oženjeni i neoženjeni muškarci mogli su imati nekažnjeno, citiram: "ljubavnicu, suložnicu ili priležnicu", ali, i dakle ako se to dokaže njemu se nije ništa dešavalo, ali je ta koja je imala ulogu ljubavnice itd., plaćala globu, javno je trebala biti bičevana na gradskim ulicama i izgnana iz grada. To vam govorim, dakle da su i u našim statutima srednjovjekovnim muškarci bili isključeni. Dakle, ako se udatoj ženi, posebno su bile rigorozne kazne onda dokaže da je preljubnica, kazne su bile drastične, od fizičkih kažnjavanja do izgona, a ako se oženjenom muškarcu to dokaže, on nije plaćao čak niti simboličnu bilo kakvu novčanu kaznu. Zanimljivo je i to da je otac mogao razbaštiniti sina, ako je sin imao odnos sa, citiram: "ljubavnicom ili priležnicom svog oca". Zašto ovo vam kažem, citiram, jer vidite ovdje je čak i moral opći moral, ćudoređe je dvojbeno itd., ali pozicija muškarca, patera familiasa. On ima ulogu ono što bi Talijani rekli "padre padrone", on je bio Bog otac, i ima nešto u tome i u tradiciji i u ovim prostorima šta onda kod nekih ljudi, normalna stvar ne radi se o svima nego uvijek o onima o kojima govorimo kao ljudima protiv čijeg ponašanja ovdje i govorimo zato i podržavamo ovakve inicijative. Dakle, ali kod jednog dijela ljudi se takvo ponašanje opravdava, "što je htila to je i dobila", "ne bi bila silovana da nije izazivala", kako žena ne može ne htjeti, šta ja znam imati spolne odnose s mužem, tko je pita, ima pravo da udre šakom u čivericu itd. Vidite, dakle takav stav koji ponekad varira na razini tobože komičnog, tobože ne znam onako čisto kao da pričamo o nečem dalekom itd., ustvari govorim samo o tome koliko se naš duh ustvari kroz dugo vrijeme, kolektivni duh naviknuo na normalnost takve vrste nasilja. I zbog toga sam jedan od onih koji sam za što rigoroznije kazne, to ne spada u ovaj dio, ali ima veze, za što rigoroznije kazne prema svim nasilnicima. Uostalom živimo u vremenu kad je nasilje izrazito, govorimo o specifičnom tipu nasilja, pa znamo uostalom u ratovima, rat je sam po sebi nasilje, a onda unutar njega je najgorje nasilje opet nad ženama. Najdrastičniji slučajevi tog nasilja su opet nad ženama. Zbog toga mislim da kao društvo koje apsolutno ne zaslužuje da ima prefiks, ili da na bilo koji način bude označeno nasiljem moramo uraditi sve kako bi oni koji promoviraju nasilje pak pod vidom "narodnih običaja, tradicije" ili ne znam čega, ili nekog nepisanog mužjačkog "tarzanskog prava", dakle da budu kažnjeni što drastičnije, a za nasilje nad djecom u ovom slučaju dakle pričamo o djeci ženskog spola, ali je sve isto kojeg su spola, nad djecom, ja sam za to da se takva vrsta nasilja kad se radi o seksualnom nasilju izjednači sa smrtnom kaznom jer mislim da se toj djeci oduzimaju životi i pravo na normalan život takvim činom nasilja. Hvala.
Hvala lijepa. Gospođa Ruža Lelić. Izvolite.
Hvala gospodine potpredsjedniče, poštovana potpredsjednice Vlade. Ja podržavam i pozdravljam Prijedlog odluke o proglašenju nacionalnog Dana borbe protiv nasilja nad ženama. Mišljenja sam također da je ovaj datum od 22. rujna sasvim prikladan kao sjećanje, jedan na dan kada su tri nedužne žene izgubile živote. Jedna od njih je i sama bila žrtva nasilja, a druge dvije su obavljale svoje dužnosti. Bio bi to dan kada bi ustvari zastali i zamislili se nad tim na žalost prisutnim itekako prisutnim problemom u našem društvu a morao bi nas i potaknuti da svatko od nas ponaosob učini sve što može da spriječi nasilje i pomogne žrtvama. Ovdje govorimo o nasilju nad ženama. Svakako na žalost ima nasilja nad djecom, ali i nasilja nad muškarcima. Ovdje je nešto i bilo riječi o tome. Sigurno da je nasilje nad muškarcima izraženo u znatno manjoj mjeri pogotovo kada je riječ o fizičkom nasilju, ali psihičkog nasilja, odnosno psihološkog zlostavljanja zasigurno ima više. Nasilje nad ženama prisutno je u svim razvojnim fazama društva i diljem svijeta, bez obzira i na stupanj razvoja i kulturu, bez obzira na nacionalnu, rasnu i vjersku pripadnost, a kao izraz jedne povijesne nejednake raspodijele moći između muškarca i žene. Značajan napredak u planu zaštite od nasilja kod nas je postignut Obiteljskim zakonom 1999. godine, te Zakonom o zaštiti od nasilja u obitelji gdje se u članku 4. govori što je sve nasilje u obitelji, te u članku 7. zaštitne mjere među kojima je svakako bitno da se sada zlostavljač odmah udaljava iz obitelji na jedan ili tri mjeseca, zatim zabrana pristupa žrtvi, pa novčane i zatvorske kazne, što je svakako sve dobro. Pored toga, pored tih represivnih mjera sigurno je bitna i ova, a to je psihosocijalna pomoć. Jel’ vratiti se nakon tri ili mjesec dana izbivanja iz obitelji je svakako teško i za djecu, za žrtvu, kao i za zlostavljača. Svakako ovdje je bitna i jedna deklaracija povjerenstva za ljudska prava Ujedinjenih naroda. Ovdje je u više navrata isticano o vrstama nasilja, pa ću ja to samo ukratko reći. Jer kad govorimo o nasilju uvijek pomislimo da se radi o fizičkom nasilju, jer je ono ustvari i zastupljeno u više od 53% slučajeva zlostavljanja. Njega je najlakše i dokazati i možda je i najdrastičniji. Pa vidimo da i u svim izvještajima u novinama u "crnoj kronici" spominje se da je, nažalost samo tada se spominje da je neka poznata osoba manje ili više zlostavljala suprugu ili drugu ženu. No treba svakako skrenuti pozornost i na druge vrste nasilja, a to je psihološko nasilje. To je izrugivanje, prigovori, maltretiranja, javni napadi i oni su prisutni sigurno u znatnoj mjeri mada neka istraživanja pokazuju da je to samo u 0,8% slučajeva što ustvari govori da takvu vrstu nasilja nismo dovoljno prepoznali. Zatim ponovno o uznemiravanju bilo je dosta riječi koje je također zastupljeno u preko 40%. Zatim ja bih htjela naglasiti ovdje ekonomsko nasilje, a to je uskraćivanje pristupa novcu, zaposlenju i obrazovanju. Mislim da je to isto nasilje kod nas možda više izraženo nego što se spominje. U bliskoj prošlosti u ratu bilo je užasnog nasilja nad ženama pa se spominje podatak da je u Bosni i Hercegovini i Hrvatskoj 25 tisuća žena silovano. To je zaista podatak koji zaprepaštava. Mislilo se ovdje i na djevojke ne samo na žene. Zatim, trgovina ženama je iz godine u godinu sve više u porastu i to je jedan od bitnih problema i kod nas i u regiji. Kada pak govorimo o pokazateljima njih je ovdje bilo dosta, pa ja ne bi njih ni ponavljala ih, nego bih samo rekla jedan podatak što me ovako dosta zaprepastio, da u tom nasilju nad ženama sudjeluju supruzi, to smo vidjeli skoro 50%, ali da je tu i otac sa 18%, a posebno što me zabrinjava i što me ovako posebno potaklo to je da i sin sudjeluje u 13% slučajeva. I možda što je isto vrijedno pažnje da dob počinitelja, da su to osobe što bi rekli u najboljoj umnoj i fizičkoj snazi ali eto to očito krivo usmjeravaju. Na prave razmjere ustvari nasilja nad ženama vrlo je teško dokučiti jer je pokazatelj i neka istraživanja govore da je nasilje ustvari i tri puta više nego što su to službeni pokazatelji jer je mali broj onih hrabrih žena da smognu snage da progovore o tome, jer mnoge žrtve boje se ili osjećaju ili imaju osjećaj krivice ili osjećaj srama a ja bih rekla da najviše možda osjećaj straha. Pa onda i zatajivaju takav oblik ponašanja. Zato bi se nasilje nad ženama ali i društvo općenito smanjilo i zaustavilo potrebno je pored ovih zakonskih odredbi koje smo spominjali podići jednu javnu svijest i pokrenuti javno mijenje ali i ovaj Prijedlog odluke o proglašenju nacionalnog dana jedan je korak u tom smislu ali ne na nivou pojedinačnih slučajeva koji u javnosti zanimljivo nego zaista pokrenuti javno mijenje koje bi odvratilo pojedinca od nasilničkog ponašanja i koji bi ustvari takvo ponašanje postalo apsolutno neprihvatljivo a Vladu i druge čimbenike primorali na odlučne akcije u sprečavanju i kažnjavanju počinitelja. NO, nasilje na žalost ne možemo iskorijeniti i pored navedenih mjera mislim da je potrebna snažnija i bolje organizirana pomoć zlostavljanim ženama. Bolja pristupnost ustanovama za privremeni smještaj, nama je najbliža takva ustanova u Osijeku što je doista udaljeno, zatim se ne bi smjelo biti u pitanju djelovanje takvih ustanova pa čak i njihov rad svjesni smo nekih i sjećamo se natpisa da je pojedine kuće su bile pred zatvaranjem jer nisu imale sredstava za rad, mislim da to nije samo zadatak države nego i društva u cjelini mislim tu na donacije i druge vrste pomoći jednom rječju bih rekla da bi svi trebali činiti više. Hvala.
Hvala lijepa. Gospodin zastupnik Damir Sesvečan izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, gospođo potpredsjednice Vlade, kolegice i kolege. Pred nama se nalazi Prijedlog odluke o proglašenju Nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama koju je Vlada Republike Hrvatske uputila Hrvatskom saboru na donošenje. Proglašenje Nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama želi se kao što predlagatelj navodi očuvati trajni spomen na tragično ubojstvo triju žena u sudnici Općinskog suda u zagrebu. Želi se ukazati i upozoriti na problem nasilja nad ženama koje je u stalnom porastu, u ovoj godini u prva tri mjeseca u odnosu na prethodnu zabilježen je porast za više od 50%. 22. rujna 1999. godine u sudnici Općinskog suda u Zagrebu izvršeno je trostruko ubojstvo prilikom brakorazvodne parnice Mato Oraškić ubio je suprugu Gordanu, sutkinju Ljiljanu Hvalec i odvjetnicu Hajru Prohić a teško ranio zapisničarku Stanku Cvjetković. Dozvolite mi ovom prilikom kada se predlaže 22. rujna proglasiti Nacionalnom danom borbe protiv nasilja nad ženama podsjetiti na široku problematiku nasilja u obitelji a posebice nasilja nad ženama. Na međunarodnoj razini problematika nasilja nad ženama počinje se značajnije razmatrati početkom 90-tih 10-tak godina kasnije od donošnja najznačajnijeg dokumenta za ženska ljudska prava Konvencije o ukidanju svih oblika diskriminacije žena usvojene na Općoj skupštini Ujedinjenih naroda 18. 12. 1979. godine koju je Republika Hrvatska ratificirala. Ovaj dokument nije sadržavao odredbe o nasilju nad ženama, tek je Deklaracija o eliminaciji nasilja protiv žena koju je Generalna skupština Ujedinjenih naroda 22. prosicna 93. usvojila dala definiciju nasilja nad ženama. Što se tiče zemalja Europske unije, Vijeće Europe je borbu protiv nasilja nad ženama svrstalo u prioritetno područje djelovanja kao sastavni dio programa za promicanje jednakosti između muškaraca i žena. Na ministarskoj konferenciji u Rimu 1993. godine donijeta je Deklaracija o politici za borbu protiv nasilja nad ženama temeljem koje je Vijeće Europe izradilo plan djelovanja za borbu protiv nasilja nad ženama. O nasilju nad ženama u Hrvatskoj se počelo intenzivnije i sustavnije baviti prije tek nešto više od 13 godina osnivanje nevladinih udruga koje su počele baviti se pružanjem zaštite ženama žrtvama nasilja. Kada sagledavamo Hrvatsku zakonodavstvo sa aspekta borbe protiv nasilja, polazimo od članka 23 Ustava Republike Hrvatske koji propisuje da nitko ne smije biti podvrgnut bilo kakvom obliku zlostavljanja a ovo Ustavno pravo, pravo na život bez nasilja razrađeno u nizu zakona. Kazneni zakon uz kaznena djela koja se odnose na nasilne oblike ponašanja opčenito kao što su kaznena djela protiv života i tijela, protiv spolne slobode, protiv časti i ugleda, novelom iz prosinca 2000. normirao je nasilničko ponašanje u obitelji, koji definira nasilje, zlostavljanje ili osobito drsko ponašanje prema članu obitelji. Još je prije toga Obiteljski zakon iz 1998. normirao i po prvi puta u zakonodavstvo uveo termin nasilja nad obitelji kroz izričitu zabranu nasilničkog ponašanja bračnog druga ili kojeg punoljetnog člana obitelji. 30. srpnja 2003. godine stupio je na snagu Zakon o zaštiti od nasilja u obitelji kojim se cjelovito regulira problematika nasilja u obitelji, propisuju načini zaštite članova obitelji te vrste i svrha prekrašjno pravnih sankcija. U Zakonu se izrijekom navodi tko se smatra članovima obitelji, te što se smatra nasiljima u obitelji a to je prije svega primjena fizičke sile, psihičke prisile, verbalni napadi, vrijeđanje, psovanje grubo uznemiravanje, nazivanje pogrdnim nazivima i drugi način drugog uznemiravanja. Spolno uznemiravanje, uhođenje, protupravna izlacija ili ograničavanje slobode kretanja ili komuniciranja s trećim osobama itd. U materijalno-pravne propise koji se odnose na zaštitu prava žena potrebno je spomenuti nacionalnu politiku za promicanje ravnopravnosti spolova s programom provedbe naciocnalne politike za promicanje ravnopravnosti spolova u Republici Hrvatskoj od 2001. do 2005. godine. Cilj programa je promicanje i unapređenje prava žena u svim sferama ljudskog djelovanja na što se potiču državna tijela, tijela jedinica lokalne i regionalne samouprave, udruge, nevladine organizacije i druge institucije. S tim u svezi potrebno je naglasiti značajnu ulogu pravobraniteljice za ravnopravnost spolova te Vladinog ureda za ravnopravnost spolova osnovanog uredbom Vlade u veljači ove godine. IZ navedenog proizlazi da je za borbu protiv nasilja u obitelji stvoren dobar zakonski okvir ali preostaje jačati društvenu svjest o problemu nasilja nad ženama u obitelji i društvu. Nasilje u obitelji pa time nasilje nad ženama sve više iz privatnog prelazi u područje javnog a time i država sve više preuzima i treba preuzimati dužnost zaštite žrtava obiteljskog nasilja. Zabrinjavajuće je što se nasilje nad ženama najčešće događa u obitelji u okruženju koje bi trebalo pružati najveću sigurnost. Možda je i sam porast prijava nasilničkog ponašanja prema ženama rezultat češćeg prijavljivanja ali nedvojbeno je još uvijek veliki broj nasilnika ostaje neprijavljen a nasilje u obitelji i dalje traje samo iza zatvorenih vrata daleko od javnosti. Prigoda je naglasiti kako je kroz ovo vrijeme provođenja Zakona o zaštiti od nasilja u obitelji uočeno niz nedostataka i problema koje ga čine u praksi neprovedivim. Stoga će biti nužno pristupiti što je moguće prije izmjenama takvih zakonskih odluki. I na kraju držim da će se proglašenjem Nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama dodatno senzibilizirati Hrvatska javnost za takvu vrstu nasilja kao sve izraženijem problemu Hrvatskog društva i doprinijeti njegovom smanjenju. Uz međunarodni dan borbe protiv nasilja nad ženama koji se obilježava 25. studenoga prema odluci Ujedinjenih naroda, Hrvatska će proglašenjem nacionalnog Dana borbe protiv nasilja nad ženama 22. rujna biti jedna od rijetkih zemalja koja ga je proglasila na nacionalnoj razini i time učiniti još jedan korak više u suzbijanju takve vrste nasilja i iz tih razloga ću podržati ovaj prijedlog odluke.
Hvala. Gospođa zastupnica Milanka Opačić. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče pozdravila bi i gospođu ministricu, ali na žalost ona je pokazala koliko drži do hrvatskog Parlamenta i do današnje rasprave, ona je dakle napustila sadašnju raspravu u Parlamentu i očito otišla na neki važniji posao.
Oprostite možda sam ja trebao objasniti. Gospođa je bila dok je god mogla, sada ima Uži kabinet i mora ići. Evo.
Apsolutno važnijeg posla o rasprave o nacionalnom Danu borbe protiv nasilja nad ženama. No bez obzira što gospođe nema, nadam se da će ipak možda netko i pročitati ovaj fonogram, jer mislim da je u današnjim raspravama bilo dosta stvari o kojima bi trebalo voditi računa. Mislim da su mnogi prije mene rekli da nasilje nema veze sa tim da je netko neuk, da je siromašan. Nasilje se događa svima, događa se bogatima, obrazovanima, političarima, profesorima, liječnicima, radnicima, seljacima, svima samo zbog toga što ih davno prije dok su bili djeca nismo naučili da se problem može riješiti nenasilnim putem ili su i sami bili žrtve nasilja pa su dobili jedan obrazac u svojoj obitelji i neznaju za drugačije ponašanje. Prije mene je kolegica Ljubica Lalić govorila o tome da se u izvršenju državnog proračuna na stavkama Ministarstva obitelji vidi da mnoga sredstva koja su bila namijenjena obitelji nisu utrošena. Gospođa ministrica dok je bila ovdje pokušala je reći da će na nekim stavkama ta sredstva biti utrošena. Međutim ja ću reći da na žalost stavka poput afirmacije prava i zaštita djece su utrošena sa 3,59%. Praćenje i unapređivanje obiteljske politike sa 19,41%. Povjerenstvo Vlade RH za prevenciju poremećaja u ponašanju djece i mladih potrošilo je samo 0,24%. Unapređenje kvalitete obiteljskog života i razvoja obiteljskih usluga utrošeno je samo 1,30% sredstava. O zaštiti zlostavljanih u obitelji neću, jer je o njima bilo prije govora. Ovo govori ustvari da se ništa sustavno ne radi, jer ja mislim da se prvenstveno treba kada se govori o nasilju u obitelji ne samo govoriti o ženama koje su žrtve nasilja nego bismo napokon morali početi govoriti o tome gdje je začeto nasilje i gdje ga treba početi i prekidati i što tu radimo. Zbog toga ću ja ovdje reći da na žalost to što bismo trebali raditi ne radimo, naime zaustavljeno je zapošljavanje stručnjaka mentalnog zdravlja u osnovnim i srednjim školama, to je nešto što je bivša koalicijska Vlada počela raditi. U ministarstvu su osigurana sredstva koja su na žalost početkom 2004. godine dolaskom HDZ-a na vlast maknuta iz državnog proračuna, ta sredstva su se ministru Primorcu učinila kao potpuno suvišna i nepotrebna, a ja tvrdim da još uvijek ima više od 70% škola u Hrvatskoj koje nemaju stručnjake mentalnog zdravlja i koje ne mogu pomoći djeci koja u obitelji trpe neki od oblika nasilja. Ukoliko se tamo, dakle u osnovnoj i srednjoj školi dok su djeca mala ne presječe pakleni krug nasilja, mi draga gospodo možemo još stotinama godina u ovoj sabornici pričati o tome zbog čega su žene u obitelji pretučene ili ubijene. Isto tako u našim školama i ne radi se ništa na tome da se uvede, nema sustav edukacije djece o nenasilnom rješavanju sukoba, to je nešto što Europa postaje. Njihovi sustavi obrazovanja to poznaju. Na žalost naš sustav obrazovanja poznaje samo to da učimo djecu informacijama i činjenicama koje im više nikada u životu niti u daljnjem obrazovanju neće trebati, ali da ih educiramo o nenasilnom rješavanju sukoba e o tome u našem školstvu se ne smije govoriti. Po zadnjim istraživanjima npr. do 14 godine, 17,8% djece je svjedočilo nasilju u obitelji, od toga 25% djevojčica je doživjelo seksualno zlostavljanje u obitelji i 16% dječaka. Dakle u biti svaka četvrta djevojčica i svaki šesti dječak su u vlastitoj obitelji od strane najbližih, dakle najčešće oca ili nekoga od drugih muških srodnika seksualno zlostavljani, ta djeca rekao je moj kolega Jurjević, imaju uništeni život, ali to su djeca koji takav jedan obrazac ukoliko ga uz pomoć stručnjaka ne razjasne i ne prekinu na vrijeme, taj isti obrazac ponavljaju onoga trenutka kada postanu odrasle osobe. Na žalost ja već godinama govorim o tome da u našem zdravstvenom sustavu nema kliničkih psihologa, njih je naime jednom odlukom pomeo iz "Plave knjige" još ministar Hebrang za svog prvog ministrovanja kao ministar zdravstva i nemam nikakvih nada da će se sada nešto bitno promijeniti pod njegovom palicom u zdravstvu i da će klinički psiholozi ući u zdravstveni sustav i na taj način pomoći djeci koja su proživjela pakao seksualnog zlostavljanja u obitelji. Isto tako bih htjela reći da se ništa ne radi niti o sprječavanju bulinga u školama, dakle nasilju među djecom. Naime po zadnjim istraživanjima koja su napravljena od strane pojedinih udruga koje se bave tim problemom, u istraživanju je npr. navedeno da u osnovnim i srednjim školama negdje oko 16% djece se svakodnevno ponaša nasilno prema drugoj djeci i sa godinama djeca koje su žrtve nasilja počinju uzvraćati nasiljem. To je onaj obrazac o kojem sam na početku govorila, ako dijete naučite da se nasiljem rješavaju problemi i da nema drugog načina komuniciranja osim rukama, šakama i udarcima onda će to dijete dakle se isto tako ponašati u svom daljnjem životu. 35% dječaka i 31% djevojčica je u osnovnoj i srednjoj školi doživjelo nasilje, a 33% dječaka i 17% djevojčica nasilno je prema drugima. Dakle bez stručnjaka mentalnog zdravlja koje je počelo zapošljavati prethodna Vlada, a ova sada Vlada zaustavila, nema pomaka i dalje ćemo u ovoj dvorani i na svim javnim mjestima govoriti o nasilju u obitelji. Njega treba početi prekidati u najranijoj fazi, dakle još dok su djeca mala i tamo gdje su djeca izvrgnuta dakle nasilju u obitelji, bilo direktnom nasilju ili indirektnom. I na kraju bi htjela reći da je doista zabrinjavajući podatak o 58% nezaposlenih žena, ukupnom broju nezaposlenih. Na žalost gospođa ministrica je rekla ovdje da je to jedan vrlo veliki postotak. Međutim ne vidim da se išta radi na tom postotku. Na žalost potrošena je puna godina dana, nije pokrenuta niti jedna kreditna linija koja je bila u protekle dvije i pol godine realizira, a zove se poduzetništvo za žene, dakle određena kreditna linija koja je omogućavala ženama koje su na Zavodu za zapošljavanje, da osiguraju posao barem sebi, a možda za nekoliko godina onda i nekome drugome. Dakle punih godinu dana je potrošeno, ništa nije učinjeno, niti jedna lipa iz tog projekta nije utrošena, što mi ustvari pokazuje da ova Vlada nema namjeru pozabaviti se niti problemom nezaposlenosti u ovoj zemlji, a posebno nezaposlenih žena kojih je 58%. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Riječ sada ima uvaženi zastupnik gospodin Vice Vukov. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, dame i gospodo. Jučer smo na maratonskoj sjednici Odbora za ljudska prava i prava nacionalnih manjina imali i ovu temu na dnevnome redu, ali moram odmah reći duljina sjednice se ne može pripisati ovoj temi. Naime mi smo vrlo brzo, gotovo bez rasprave prihvatili ovo što nudi predlagatelj. Svi smo digli ruke za ovaj Prijedlog odluke o proglašenju Nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama, kako je to formulira predlagatelj. Svi smo, dakle, bili "za" i to što smo bili svi "za" natjeralo je mene da nešto kasnije ponovno razmislim o svemu. Naime, davno sam već sam sebi nekako artikulirao jednu formulu koje se i danas pridržavam. Radi se, naime, o tome da kada se svi oko nečega slažu onda mi se čini kao da je to upravo pravi trenutak da se o svemu iznosa razmisli. Prije svega, mislim kao i neki drugi koji su to već jučer na sastanku odbora rekli, a i danas se čulo u Saboru, da ovo "nad ženama" valja zamijeniti "prema ženama". Naime, ovo "nad" je, rekao bih intrigantno, slikovito i kao da na neki socrealistički način ocrtava neko nasilje, pravi neku sliku. Drugo, moje se dvojbe zapravo odnose isključivo na datum. Toga 22. rujna 1999. dogodio se doista strašan zločin koji je potresao našu javnost. Pa bi u tom smislu taj dan, taj datum bio sasvim prikladan. Ono što je svima ostalo u sjećanju može biti i zgodno iskorišteno da se preko toga dana promovira i sugeriraju dalje u budućnosti oni ciljevi za koje se zalažemo u okviru ove tematike. Ali moje dvojbe proizlaze iz samoga obrazloženja ovoga Prijedloga. Naime, u Prijedlogu se, to su već svi vidjeli, mnogi citirali, kaže da u Republici Hrvatskoj se nasilje prema ženama, evo, ovdje se, vidite, predlagatelju omakla prava riječ, posebice fizičko, što je opet tema za sebe jer se tu, ova mala digresija ukazuje na to da osim fizičkog može biti i druge vrste nasilja. Da se, dakle, to nasilje najčešće događa u obiteljskoj zajednici koja bi trebala biti najsigurnije okruženje. Žene, žrtve nasilja nalazi se u posebno teškoj situaciji. I sad se dalje navode ovi svima poznati, ove brojke i ovi postotci. U obrazloženju, dakle, otkrivamo da je nasilje prema ženama eminentno, odnosno obiteljsko nasilje par excellance, što mu daje veoma specifično obilježje. Kobnog 22. rujna 1999. zbio se zaista grozan zločin u kojem su, eto, ubijene te 3 nesretne žene i ranjena četvrta. Nije me sram ovdje javno priznati da sam toga dana kad se to dogodilo imao jedan nedopustivi atavistički refleks. Naime, požalio sam da naše zakonodavstvo ne predviđa izricanje smrtne kazne. Radilo se, iako se, dakle, radilo o brakorazvodnoj parnici pa je, sve u svemu to se može staviti pod obiteljski problem, ipak se tu radi o jednome javnome zločinu, po mnogočemu sličnom drugim brojnim zločinima koji su na javnim mjestima izvršeni nad nizom ljudi, bilo žena, bilo muškaraca. I onda takvi zločini naravno pokreću javne emocije, dobivaju golemi medijski publicitet i pozornost i sad, eto, dolazim na ono što hoću reći. Nasilje prema ženama je, kako rekoh, prije svega obiteljsko nasilje. Veoma često obavijeno određenom tajnovitošću, skriveno još uvijek u dobrom dijelu slučajeva aureolom svetosti obiteljskog života tako da najveći broj te vrste nasilja po svojoj dubokoj naravi, dakle, ovo nasilje po svojoj naravi, nasilje, obiteljsko nasilje nad ženama po svojoj naravi nije spektakularno. Ne dobiva uglavnom medijsku pozornost i paralelno s tim, može se reći da oni koji se organizirano i sustavno bore protiv ovoga nasilja najčešće u organizacijama, nevladinim, civilnim organizacijama najčešće ne uživaju potporu javnosti. Jer predmet njihovoga interesa uglavnom i ne dolazi do javnosti. Oni u najvećem broju slučajeva nisu suočeni sa ovim notornim zločincima kao što je bio ovaj čovjek nego s tajnovitošću i malograđanskom, malograđanštinom tobožnjih zaštitnika obiteljske zajednice. Ovdje je, dakle, što se mene tiče riječ samo o datumu. Pa se na kraju, eto, pitam nije li ovaj datum odabran samo zato što, zbog svoje jezive spektakularnosti? Može biti zgodan za promidžbene političke svrhe. Ali tvrdim, mislima naime, barem, da on ne otvara problem s njegove prave strane i ne šalje u tom smislu odgovarajuće poruke. Hvala.
Hvala lijepa. S tim je lista prijavljenih govornika zaključena. Zaključujem raspravu. O ovom će se naknadno glasovati.
Sljedeća točka je Prijedlog odluke o proglašenju Nacionalnog dana borbe protiv nasilja nad ženama. Rasprava o prijedlogu odluke je završena. Molim, uključite se. Dajem na glasovanje prijedlog odluke. Molim glasujmo. Rezultat? Utvrđujem da je odluka prihvaćena 107 glasova za i 2 suzdržana bez protiv glasova.
Prelazimo na 5. točku dnevnog reda - Prijedlog odluke o razrješenju člana savjeta Agencije za nadzor mirovinskih fondova i osiguranja Prijedlog odluke dostavila je Vlada Republike Hrvatske sukladno članku 96. i 97. Zakona o obveznim i dobrovoljnim mirovinskim fondovima. Predstavnika Vlade nema, ali dostavili su Prijedlog. Otvaram raspravu. Nema prijavljenih. Zaključujem raspravu. Glasovat ćemo o tome naknadno. Predlažem da se sutra započne sjednica jer ćemo osigurat predstavnika Vlade, Prijedlog zakona o izmjenama i dopunama Zakona o odvjetništvu, ujutro u 9 i 30 sati,
Prijedlog odluke o razrješenju člana Savjeta Agencije za nadzor mirovinskih fondova i osiguranja. Rasprava je zaključena. Dajem na glasovanje prijedlog odluke. Molim, prvo se uključimo. Rezultat? Utvrđujem da je odluka donijeta sa 91 glas za, 9 suzdržanih i 4 protiv.
A da sada prijeđemo na 7. točku dnevnog reda, - Prijedlog o povratku duga umirovljenicima – predlagatelj Klub zastupnika IDS-a, prvo čitanje, P.Z. br. 127. Predlagatelj je Klub zastupnika IDS-a. Prijedlog akta primili ste u pretince. Kod donošenja ovog Zakona primjenjuje se odredbe Poslovnika koje se odnose na prvo čitanje Zakona. Raspravu su proveli Odbor za zakonodavstvo, Odbor za rad, socijalnu politiku i zdravstvo, Odbor za ljudska prava i prava nacionalnih manjina. Izvješće ste primili na sjednici. Vlada Republike Hrvatske dostavila je mišljenje i u tijeku rasprave ćemo osigurati predstavnika Vlade na ovoj raspravi. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti Prijedlog? i prelazi na točku dnevnog reda broj. - Prijedlog zakona o povratku duga umirovljenicima Predlagatelj Klub zastupnika IDS-a, prvo čitanje P.Z. br. 127;
Ovo je sileđijstvo.
Prvo čitanje. Prijedlog zakona broj 127. Predlagatelj zakona je Klub zastupnika IDS-a. Prijedlog akta primili ste u pretinice. Kod donošenja ovoga zakona primjenjuje se odredba poslovnika koji se odnosi na prvo čitanje zakona. Raspravu su proveli Odbor za zakonodavstvo, Odbor za rad, socijalnu politiku i zdravstvo, Odbor za ljudska prava i prava nacionalnih manjina. Izvješće ste primili na sjednici, Vlada Republike Hrvatsk dostavila je mišljenje. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti prijedlog? Želite li pitam vas, želite li vi uzeti [[Upadica: Povreda Poslovnika]] Želite li, pitam vas da odgovorite, želite li vi uzeti. Dakle vi galanatno, vas sam prije pitao, nego sam vidio ovu talbicu. MOlim. Želite. Evo prije nego vam dam riječ, povreda Poslovnika izvolite.
Gospodine potpredsjedniče SAbora napravili ste povredu Poslovnika i to u člancima 208., 209., 214. i cijelog Poslovnika u cijelsti. Napravili ste povredu Poslovnika time što niste odobrili traženu stanku. Uzeli ste si za pravu da tumačite i obrazlažete ono što mi jedino znamo a vi sa ovim obrazloženjima ne možete nikada. Kako je pravo poslovničko koristimo i pozivamo se na Poslovnik s obzirom da ste napravili povedu Poslovnika tražimo mišljenje Odbora za Poslovnik Ustav i politički sustav. A do tada tražimo stanku do očitovanja ovoga Odbora.
Dužnost je Odbora u roku 24 sata dati mišljenje o povredi Poslovnika. I to će biti osigurano. MOlim.
Tražimo stanku do tada.
Molim predsjednika Odbora da to uzme u obzir. A sada molim predstavnika predlagatelja gospodina DAmira Kajina da uzme riječ i obrazloži. Gospodin Tonči Tadić izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, u Poslovniku jasno sstoji da kada neki klub zatraži stanku da vi to trebate dati. Nije na vama da to prosuđujete. Ako je kasni sat, ako ste vi već umorni i dekoncentirani, onda prekinite sjednicu. Smatram da ovo što ste sada učinili ne dopriosi dignitetu Hrvatskog sabora. I u znak prosjeda mi napuštamo sabornicu.
Hvala vam lijepa. Svak je imao prilike da se javi za stanku, svak je dobio riječ, a nikakvi razlozi naknadni nisu bili da bi se ponovno tražila osim opstrukcije rada SAbora. Ja sam to protumačio kao opstrkciju rada Sabora. I zato nisam dao riječ naknadno, premda je gospođa sjedila tu i mogla je tražiti tu stanku kao i drugi klubovi. Prema tome ja ovo smatram opstrukcijom rada SAbora, i zbog toga klub HSSa nije dobio riječ. Jer se ništa u međuvremenu u Saboru nije dogodilo a da bi se 5 minuta nakon davanja pauze ponovno tražila pauza. To smatram čistom opstrukcijom rada Sabora. Gospodine Kajin jeli vi želit uzeti riječ. Izvolite.
Pod ovim uvjetima gospodine potpredsjedniče nije moguće raspravljati i u znak solidarnosti sa ostalim opozicionom klubovima ja jednostavno nisam u stanju večeras nastupiti ispred kluba IDSa za ovom govornicom. Izvinite ali ovo je jedna institucionalni terot , tjeli se vi složiti sa njime ili ne, i to je nešto što počinj vrijeđati sve nas koji ovdje sjedimo. Hvala lijepa.
Hvala vam lijepa. Dali su proveli proveli su raspravu odbori. Konstatiram da predlagatelj napušta sjednicu Sabora i da nije nazočan. A mi nastavljamo sa sjednicom. U ovoj točki dnevnog reda. Prvo dali se javlja Odbor za zakonodavstvo? Ili rad, socijalnu politiku i zdravstvo ili Odbor za ljudska prava i nacionalne manjine? Ne žele. Vlada je dostavila mišljenje. Predstavnici predlagatelja zastupnici Damir Kajin, Valter Drandić, Dorotea Pešić Bukovac, i Valter Poropat su napustili sjednicu i nisu nazočni na ovoj točki kao predlagači, ove točke dnevnog reda. Želi li predstavnik Vlade, nema ga još tu. Otvaram raspravu. Evo Dragutin Lesar u ime Kluba HBSa PGSa nema ga. Klub HNSa PGSa gospin Antun Kapavljević nema ga, gubi pravo. Gospodine Silvano Hrelja u ime Kluba HNSU Hrvatska stranka umirovljenika.
Uvaženi potpredsjedniče, smatram da će nakon ove rasprave ostati okus gorčine i nisam spreman na ovaj način poigravati se sa hrvatskim umirovljenicima, jedanput sa podilaženjem sa prijedlozima zakona koji nemaju uporišta, koji nemaju uporišta u mirovinskom sustavu i na neki način ne želim biti sudionik u kojoj se jeftino zarađuju dnevno-politički poeni. Prema tome, sve što sam spremio u obranu Zakona o provedbi odluke Ustavnog suda koji smo usvojili 15. srpnja neću izreći i odustati ću samo nakon što kažem par riječi, od daljnje rasprave, zato što smatram taj Zakon jedinim mogućim rješenjem, a sve ono što se sada nudi je u funkciji stvaranja atmosfere sukoba, stvaranje atmosfere koja ne doprinosi rješenju koje bi bilo prihvatljivo za hrvatske umirovljenike, a smatram da je bilo vremena do sada u prethodnim sazivima Sabora problem kvalitetnije riješit, upravo od onih koji napadaju zakon koji smo donijeli 15. srpnja. On je dobar pravni temelj, naravno uz veliki trud koji će trebat učiniti, i od strane Vlade Republike Hrvatske i od strane svih nas da se problem obeštećenja umirovljenika riješi. Prema tome, ne želim dalje raspravljati, dakle odustajem od daljnje elaboracije jer ovo nema smisla. Mislim da se je moglo bez obzira da li ima ili nema TV kamera o ovomo konkretno i korektno raspravljati sa stručnog stanovišta, argumentima, a ako nam je cilj da sve što želimo podilaziti građanima bude snimljeno, onda se ja iz ovoga izuzimam. Hvala.
Hvala lijepa. Ljubica Lalić, Klub HSS-a. Nema je. Gubi pravo. Da li želi predstavnica Vlade nešto reći o Prijedlogu ovog zakona? Gospođa Ingrid Antičević-Marinović. Nema je.Gubi pravo. Gospodin Nenad Stazić. Nema ga. Gubi pravo. Gospodin Josip Leko. Nema ga. Gubi pravo rasprave. Gospođa Milanka Opačić. Gubi pravo. Gospođa Dragica Zgrebec. Gubi pravo rasprave. Slaven Letica. Nema ga također. Gospodin Zvonimir Mršić. Također, nema ga. Davorko Vidović. Također, nema ga. Ruža Lelić. Nema je. Gubi i ona pravo. Marko Turić. Nema ga. Gubi pravo. Anton Peruško. Također gubi pravo. Antun Kapraljević. Također gubi pravo. Da li predstavnica Vlade zaključno želi nešto reći? Da li želi netko u ime kluba reći nešto? Gospodin zastupnik Ivan Jarnjak, u ime Kluba HDZ-a 5 minuta, izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Gledajte. HDZ je u dogovoru sa umirovljenicima predložio zakon koji je ovaj Sabor donio. Koji je realna mogućnost i pretpostavka da se problem koji jest ustavna kategorija i jest ustavna odluka da se to mora riješit, može i riješiti, a da nikoga drugoga u ovoj državi istovremeno ne dovede u težu poziciju nego što je sada. Vlada koja je bila prije nas je predizborno obećala da će vratiti dug umirovljenicima čim dođe na vlast. Rekla, porekla i ne obavila. Ovaj Zakon HDZ je obećao, napravio zakon zajedno sa umirovljenicima i radi se dalje na realizaciji tog problema. Mi smatramo u HDZ to prioritetno pitanje da se riješi i ono se mora iznać pravo rješenje da ljudi počnu se vraćati taj dug. Vlada ovaj prijedlog koji je danas ovdje predložila, je prijedlog koji je isključivo političke naravi, koji kada bi ga usvojila, on je neprovediv, jer traži toliko sredstava koje jednostavno ova država u ovom trenutku i način tog rješavanja na taj način jednostavno nije u stanju. Ne zato što netko ne bi htio, ne zato što mi ne bi htjeli da se to odmah napravi, nego iz jednostavnog razloga što nema gospodarske podloge, što nema financijske mogućnosti da se taj zakon realizira. Gospodine potpredsjedniče, mislim da bi mi trebali donijeti u ovom Saboru, promijeniti Poslovnik u smislu da se kaže Zakon koji dolazi ovdje, a nema riješeno financijsku konstrukciju na koji način će se on zaista isfinancirati, ne može biti pušten u proceduru. Ovaj zakon je politikanstvo, on jednostavno nema materijalnu pretpostavku da se on može riješiti i to nije pokušaj da se riješi problem umirovljenicima, to je pokušaj da se aktualnoj vlasti podmetne klip da jednostavno se kaže, eto oni neće, a mi hoćemo. Do jučer su bili vlast, nisu napravili ništa. Hvala lijepo.
Zahvaljujem gospodinu Ivanu Jarnjaku. Evo, iscrpljena je lista prijavljenih govornika. Zaključujem raspravu i odlučivat će se kad se steknu za to uvjeti. Zaključujem večerašnju sjednicu. Sutra počinjemo u 9,30 sati sa točkom 6. dnevnog reda, a to je Prijedlog zakona o izmjenama i dopunama Zakona o odvjetništvu. I onda će se ići više manje po redu, a to će još vidjet predsjednik Sabora.
Sljedeći Prijedlog zakona o povratu duga umirovljenicima, prvo čitanje, P.Z. br. 127. RAsprava je zaključena. Sukladno prijedlozima radnih tijela dajem na glasovanje sljedeći zaključak. Ne prihvaća se Prijedlog zakona o povratu duga umirovljenicima koji je predložio KLub zastupnika IDSa. Zbog razloga navedenih u mišljenju Vlade izvješćima radnih tijela. Molim mira. MOlim malo pozornosti kolegice i kolege, uključite se molim. Glasovati. Rezultat. Utvrđujem da je zaključak prihvaćen sa 71 glas za, 4 suzdržana i 32 protiov u predloženom obliku. Idemo na slijedeću točku, a to je - Prijedlog zakona o izmjenama i dopunama Zakona o odvjetništvu, prvo čitanje, p.z. br. 134 Predlagatelj zakona je Klub zastupnika SDP-a. Prijedlog akta primili ste poštom. Kod donošenja ovoga zakona primjenjuju se odredbe Poslovnika koji se odnose na prvo čitanje zakona. Raspravu su proveli mjerodavni odbori. Vlada je dostavila svoje mišljenje. Želi li predstavnik predlagatelja dodatno obrazložiti prijedlog? Pozivam predstavnika Kluba SDP-a da dodatno obrazloži prijedlog. ... [[Svi govore u glas, ne razumije se.]] Dakle, ne želi. Dame i gospodo zastupnici. Hrvatska javnost ima prigodu vidjeti kako se dogovornim kršenjem Poslovnika i poslovnoga reda želi opstruirati rad Hrvatskoga sabora. Zbog toga ću ja prekinuti sjednicu za 30 minuta, a ja vam jamčim, dame i gospodo zastupnici da nećete uspjeti u svome naumu da pokušajem pritiska na mene i na parlamentarnu većinu provedete svoju političku volju. Hrvatski sabor će funkcionirati po Poslovniku kojega je donio. Predviđen je mehanizam za rješavanje prijepora oko povrede Poslovnika i na taj način ćemo i djelovati. Određujem stanku od 30 minuta.