Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram Sedmu sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini. Dame i gospodo narodni poslanici, pozivam vas da minutom ćutanja odamo poštu našem kolegi, preminulom narodnom poslaniku Slobodanu Pavloviću. Slava mu! Molim predsednika poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije, narodnog poslanika Žarka Obradovića, da da obaveštenje narodnim poslanicima.
Poštovane kolege narodni poslanici, želeo bih da vas obavestim da će se danas u Mladenovcu, sa početkom u 15,00 sati, u zgradi Skupštine opštine održati komemorativna sednica povodom smrti Slobodana Pavlovića, a u 16,00 sati će biti sahrana na groblju u Mladenovcu, pa ko može od njegovih kolega i poštovaoca da dođe. Hvala.
Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, sednici prisustvuje 158 narodnih poslanika. Molim vas da radi utvrđivanja kvoruma potrebnog za rad Narodne skupštine ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da smo utvrdili da postoji kvorum potreban za rad i odlučivanje Narodne skupštine, pošto sednici prisustvuje 147 narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Meho Omerović, Milan Radulović i Kasa Jožef; (pre podne) Predrag Stojanović i Miomir Tadić. Obaveštavam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik, potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije. Dostavljeni su vam zapisnici Pete i Šeste sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine u ovoj godini, a pošto imamo kvorum za odlučivanje i nakon provere u službi za poslove Administrativnog odbora je utvrđeno da tom odboru niko od narodnih poslanika nije dostavio u pisanom obliku primedbe na zapisnike sa navedenih sednica, prelazimo na odlučivanje o zapisnicima. Stavljam na glasanje zapisnik Pete sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini, održane 15, 16, 17, 18. i 22. aprila ove godine. Za 127, protiv niko, uzdržanih nema, nije glasalo 55, od ukupno 182 narodna poslanika. Konstatujem da smo usvojili zapisnik sa Pete sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine. Drugo, stavljam na glasanje zapisnik Šeste sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine u 2003. godini, održane 22, 23. i 24. aprila 2003. godine. Za 130, protiv niko, uzdržanih nema, nije glasalo 54, od ukupno 184 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila zapisnik sa Šeste sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine. Povreda Poslovnika, za reč se javio narodni poslanik Dejan Mihajlov.
Nije povreda Poslovnika, nego pitanje po Poslovniku. S obzirom da smo se juče uverili iz izjave direktora RTS-a da direktni TV prenosi zavise od odluke ove skupštine i ako Skupština donese odluku da će njih biti, postavljam pitanje - kada je Skupština Srbije donela odluku da se ukinu TV prenosi? Naravno, izuzima se period u vreme vanrednog stanja, gde je možda postojala neka potreba da se ukinu, ali u redovnom stanju, znači u svim ostalim slučajevima - kada je Skupština Srbije donela odluku da se ukinu TV prenosi?
Narodna skupština nije donela odluku o ukidanju direktnog prenosa. Naprotiv, još uvek je na snazi Odluka Narodne skupštine da postoji direktan prenos. Mislim da ćemo tu postići konsenzus, mislim da je interes cele Narodne skupštine da postoji prenos, odnosno da smo dostupni javnosti i u vezi s tim, kao predsedavajuća, zakazala sam sastanak sa nadležnim odborom, a to je Odbor za kulturu i informisanje, i predstavnicima RTS-a, da postignemo dogovor u vezi sa tim pitanjem. Taj sastanak će biti održan sutra.
Predlažem da se Skupština danas izjasni da od sutra ima direktnih TV prenosa.
Narodni poslaniče, ta odluka već postoji. Narodna skupština ima odluku da postoji direktan prenos, prema tome, kao što znate kao pravnik, ne može se odlučivati dva puta o istoj stvari. Zašto bismo se izjašnjavali o nečemu što već postoji. Postoji odluka Narodne skupštine koja je još uvek na snazi. Mislim da je vaš interes da postoji takva odluka. Povreda Poslovnika, narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovane kolege narodni poslanici, moram reći da se javljam zbog iste stvari. Znamo da su u vreme vanrednog stanja suspendovani direktni prenosi sednica Narodne skupštine Republike Srbije. Vanredno stanje je ukinuto pre dve ili tri nedelje, pa ako odluka postoji, a slažem se da dva puta ne treba glasati o istoj odluci, postavlja se logično pitanje - zašto se danas ova sednica Skupštine Srbije ne prenosi? Šta to znači - mi ćemo se dogovoriti? Odluka postoji kao takva i ona se mora primenjivati. Ako će se Skupština dogovarati sa nekima o nečemu što je već doneseno, to znači da se apriori dovodi u pitanje da li će toga biti ili ne. Logično bi bilo da se danasova sednica Narodne skupštine Republike Srbije prenosi. Ta priča o teškom ekonomskom stanju je priča za malu decu. Ova ista skupština je skupštinskom većinom donela Odluku o ukidanju pretplate, kao osnovnog izvora finansiranja rada RTS-a. Prema tome, postavlja se logično pitanje i vi ste, predsednice Narodne skupštine, dužni da odgovorite Narodnoj skupštini jer ste vi suspendovali prenos - zašto prenosa danas nema?
Nisam ja suspendovala, niti ja donosim odluku o tome. Dakle, postoji Odluka Narodne skupštine da postoji direktan prenos. Zašto ga nema, o tome će se razgovarati sutra na nadležnom odboru. Po Poslovniku, narodni poslanik Borislav Pelević.
Poštovani narodni poslanici, nikako ne mogu da shvatim šta je htela da kaže gospođa predsedavajuća. Ukoliko postoji odluka Narodne skupštine, postavlja se pitanje - ko je u ovom slučaju stariji, Narodna skupština Republike Srbije ili RTS? Dok god je Narodna skupština osnivač Radio-televizije Srbije, a to sada jeste, ne može da se pregovara sa nižim organom, ili mi sami sebe diskvalifikujemo kao Narodnu skupštinu i kao narodne poslanike. Učinite onako kako je odlučila Narodna skupština i ispoštujte makar jednu svoju tekovinu koju ste izborili za vreme prethodnog režima, a to su prenosi sednica Narodne skupštine Republike Srbije i omogućite javnosti Srbije da više ove sednice ne budu ilegalne nego da budu dostupne javnosti. Zato još jednom postavljam pitanje, šta je ovde starije, Narodna skupština ili Radio-televizija? Dokle ćemo mi sebe ponižavati i dovoditi u situaciju da pregovaramo sa jednim običnim servisom građana Srbije, sa jednim običnim sredstvom informisanja kao što je Radio-televizija Srbije? Prema tome, ne vidim razloga da radimo i dalje u ilegali. Hvala.
Gospodine Peleviću, upravo se radi o tome. Zbog toga je i došlo do ovakve promene, što Narodna skupština više nije osnivač RTS-a, po zakonu koji je Skupština usvojila. Zbog toga želimo da postignemo dogovor sa RTS-om. Po Poslovniku, reč ima narodna poslanica Gordana Pop-Lazić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja sam u ime poslaničkog kluba Srpske radikalne stranke na prošloj sednici reklamirala povredu Poslovnika i tražila da se obezbede direktni prenosi skupštinskih zasedanja, odnosno da se poštuje odluka parlamenta koja je svojevremeno doneta i koja je obavezivala RTS i Skupštinu Srbije da omogući direktne prenose skupštinskih zasedanja. Nakon objašnjenja predsedavajućeg, gospođe Čomić, u prepodnevnom delu zasedanja i gospođe Mićić u popodnevnom delu te sednice, da ne postoje tehnički uslovi, da će prenosa biti, ali kada, ne zna se, tražila sam da se o tome izjasni Administrativni odbor. Administrativni odbor se do dana današnjeg o tome nije izjasnio, iako je, u skladu sa članom 96. stav 6. Poslovnika, na to bio obavezan. Imajući u vidu objašnjenje predsedavajućeg, sada smo shvatili da odluku Administrativnog odbora i nemamo zbog toga što bi Administrativni odbor morao da kaže da je Poslovnik povređen, jer je gospođa Mićić sada rekla i potvrdila ono što sam japrošli put rekla, da postoji odluka ove skupštine i da ona mora da se poštuje sve dok parlament ne odluči drugačije. Drugačije nismo odlučili. Nismo o tome ni raspravljali. Nije se o tome glasalo. Prema tome, molim da se od sutra od 10,00 časova obezbedi poštovanje odluke ovog parlamenta, ako hoćemo da poštujemo institucije sistema. Tu nema nikakve rasprave. Ni na koga ovaj parlament, pa ni na svoj odbor, ne može da prenese da on odlučuje ili pregovara o nečemu što je on odlučio.
Pozivam Administrativni odbor da odgovori narodnoj poslanici Gordani Pop-Lazić na primedbu koju je iznela. Drugo, pozivam narodnu poslanicu Gordanu Pop-Lazić da učestvuje u obezbeđivanju prenosa na sutrašnjem sastanku, da prisustvuje sastanku sa rukovodstvom RTS-a. U sazivu ove sednice sadržan je predlog dnevnog reda sednice, sa dopunom dnevnog reda od 7. maja 2003. godine. (Dejan Mihajlov, sa mesta: Da se izjasnimo o odluci.) Odluka Narodne skupštine o postojanju direktnog prenosa postoji. Narodna skupština ne može dva puta da rešava o istoj stvari. Mislim da smo s tim završili. Pre utvrđivanja dnevnog reda sednice, saglasno odredbama Poslovnika, potrebno je da odlučimo o predlogu za spajanje rasprave. Narodni poslanik Siniša Mitrović, na osnovu člana 86. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se spoji rasprava o Predlogu zakona o finansijskom lizingu i Predlogu zakona o koncesijama (tačke 1. i 2. predloženog dnevnog reda). Da li narodni poslanik Siniša Mitrović želi reč? (Ne.) Stavljam na glasanje ovaj predlog o spajanju rasprave po tačkama koje sam navela. Za 109, protiv 96, uzdržanih nema, nije glasalo troje, od ukupno 208 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila predlog narodnog poslanika Siniše Mitrovića. Povreda Poslovnika, narodna poslanica Gordana Pop-Lazić, zamenica predsednika poslaničke grupe Srpske radikalne stranke.
Poštovane kolege, gospođo predsedavajuća, ja ću da vas podsetim na član 65. Poslovnika Narodne skupštine, šta to Odbor za kulturu i informisanje radi: razmatra predloge zakona, drugih propisa i opštih akata i druga pitanja iz oblasti kulture i javnog informisanja, ali predloge koji idu ka Skupštini. Molim vas, ovaj se parlament nije izjasnio da svoje ingerencije prenese na Odbor za informisanje. Ukoliko to želite da postignete, stavite taj predlog na glasanje. Dozvolite poslanicima i Narodnoj skupštini da o tome odluči, da li će svoje ingerencije u ovom slučaju preneti na Odbor. To je moguće, kad se neke anketne komisije formiraju, pa i privremena radna tela, pa i kad su stalna radna tela u pitanju. Nemojte vi u naše ime da odlučujete, jer vi ste samo predsedavajući Narodne skupštine. Niste vi Narodna skupština. Narodna skupština su ovih 250 ljudi, koji ovde sede. Dakle, moj konkretan predlog je da se stavi na glasanje, da se Skupština izjasni o tome da li svoje ingerencije po pitanju daljih pregovora, ukoliko su ti pregovori potrebni, radi obezbeđivanja odluke Narodne skupštine, prenosimo na nadležni odbor za informisanje, odnosno da li smatramo da je taj odbor nadležan za to.
Ponavljam, postoji odluka Narodne skupštine o postojanju direktnog prenosa. Odbor za kulturu i informisanje rešava jedan tehnički problem zajedno sa rukovodstvom RTS-a. U članu 41. u opštim odredbama se kaže: "Za razmatranje i pretresanje pitanja iz nadležnosti Narodne skupštine", itd... i sagledavanja stanja vođenja politike u oblasti za koju je zadužen svaki odbor i vršenja drugih poslova, obrazuju se odbori". Znači, za sva pitanja iz nadležnosti Skupštine i vođenja politike. To je moj odgovor. Idemo dalje na utvrđivanje dnevnog reda. Ako niste zadovoljni odgovorom, Administrativni odbor će vam dati odgovor. Zakazujem sednicu Administrativnog odbora za danas u 14,00 časova. Dobićete odgovor. Nastavljamo sa utvrđivanjem dnevnog reda. Stavljam na glasanje predlog dnevnog reda Sedme sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini u celini. Za 113, protiv 58, uzdržanih nema, nije glasalo 39, od ukupno 210 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila predlog dnevnog reda današnje sednice. D n e v n i r e d: 1. Predlog zakona o finansijskom lizingu, koji je podnela Vlada Republike Srbije, 2. Predlog zakona o koncesijama, koji je podnela Vlada Republike Srbije, 3. Predlog zakona o Garancijskom fondu, koji je podnela Vlada Republike Srbije, 4. Predlog zakona o prestanku važenja Zakona o Privrednoj komori Jugoslavije, koji je podnela Vlada Republike Srbije, 5. Izbor člana Saveta Republičke radiodifuzne agencije. Prelazimo na rad po utvrđenom dnevnom redu. Nema, ne postoji odredba da poslanici mogu da daju predloge po Poslovniku, može povreda Poslovnika ako imate. Nađite mi član gde piše da možete da stavljate predloge, nema, ne postoji.
Mi imamo zanimljivu situaciju u Skupštini: postoji odluka o direktnom prenosu, a ona se ne primenjuje. U članu 90. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije kaže da pre početka rasprave predsednik poslaničke grupe ima pravo da predloži duže vreme rasprave, a ja sam izašao da u ime poslaničke grupe SPS-a predložim Narodnoj skupštini Republike Srbije - s obzirom da su spojene dve tačke dnevnog reda koje nemaju blage veze jedna sa drugom, reč je samo o tome, što se kaže, da se što pre završi priča o ova dva predloga zakona - duplo vreme, umesto pet da se raspravlja 10 sati o ove dve tačke dnevnog reda.
Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Žarka Obradovića da se produži rasprava o ovim tačkama dnevnog reda u zajedničkom načelnom pretresu i da ta rasprava traje 10 časova. Za 99, protiv 105, uzdržan jedan, nije glasalo šest, od ukupno 211 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila predlog o produženju rasprave po ovim tačkama dnevnog reda. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona za koje je to predložio narodni poslanik Siniša Mitrović, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim predstavnike poslaničkih grupa da predaju liste sa prijavljenim poslanicima koji žele da govore o ovoj tački dnevnog reda. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O FINANSIJSKOM LIZINGU (zajednički načelni pretres sa Predlogom zakona o koncesijama) Otvaram zajednički načelni pretres. Da li predstavnik predlagača Goran Pitić, ministar za ekonomske veze sa inostranstvom, želi reč? (Da.) Izvolite.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, želeo bih da se zahvalim na razumevanju što ova dva zakona idu zajedno. Moram da kažem da, pored normalnih razloga kojima su pojedini poslanici rukovođeni da ne prihvate zajedničko razmatranje ova dva zakona, ipak imam kratak komentar - ova dva zakona i te kako su povezana i čine deo onog paketa reformskih zakona koji se odnosi na stvaranje dobrog poslovnog okruženja. Ko razume šta to znači i te kako shvata zašto treba glasati da se o ovim zakonima razgovara na zajednički način. Želeo bih prvo par minuta da posvetim malojeksplikaciji razloga donošenja zakona o finansijskom lizingu, koji ste imali prilike da pogledate, da date određene amandmane, da doprinesete da bolje razmotrimo da li ima prostora za unapređenje ovog zakona i da li je to ono što smo hteli kada smo krenuli u koncipiranje ovog zakona. Ovo je novi zakon, ne postoji u našoj pravnoj regulativi. Tematika je u segmentima dodirnuta, posebno u Zakonu o obligacionim odnosima, ali nigde na ovaj način, celovito. Kompleksnost poslova koje obuhvata finansijski lizing kao novi institut, mlada grana u biznisu, razvija se od sredine pedesetih godina ovog veka, na neki načinuvezena iz SAD-a u Evropu, uzela je toliko maha da se nameće potreba da se ovaj važan segment poslovnog prometa reguliše i zakonskim putem. Nesporno je da ovaj zakon primarno znači otvaranje potencijala za povećanje ulaganja u privredu Srbije. Finansijski lizing je prepoznatljiv u savremenim modernim tržišnim privredama i zakon o njemu se oslanja na savremena međunarodna dostignuća, sa jedne strane u pogledu pravljenja pravnih regulativa, baziranih na uporedno-pravnim sistemima, na rešenjima koja su tamo postignuta, kao i na praksi u svim zemljama u našem okruženju, gde je oblast finansijskog lizinga i te kako uzela maha i doprinosi da se privrede razvijaju na brži način. Ekonomski značaj poslova finansijskog lizinga jeste u tome da se savremena oprema obezbeđuje bez angažovanja sopstvenog kapitala i klasičnog kreditiranjatih poslova, nego daje prostor onima koji ulaze u to trodimenzionalno partnerstvo ili sistem ugovaranja između davaoca, isporučioca i primaoca lizinga, da nataj način bez angažovanja sopstvenog kapitala u suštini dolaze do savremene opreme. Oprema, za čiju kupovinu ne postoji trajan interes, u suštinise stavlja u neku funkciju tako da davalac u ime vlasnika ulazi u ugovornu obavezu sa primaocem lizinga, pa se na taj način pravi jedna vrsta trodimenzionog aranžmana. Kada smo ulazili u priču definisanja kako pristupiti tome, kada smo otvorili niz pitanja ko sve može da učestvuje u tim poslovima, kakav je tretman prekograničnog lizinga, koji su to neki minimalni rokovi za zaključenje lizinga, kako vršiti stepen amortizacije, po kojim elementima, šta se dešava u slučaju raskida ugovora, šta se dešava u situacijama koje su predviđene, imali smo neke bazične razloge kojima smo se vodili kada smo pravili koncept ovog zakona. Prvo, za poslovni promet koji želimo da stvaramo važno je da postoji pravna sigurnost. Ovaj zakon ima nameru da reguliše ovu materiju i da na taj način obezbedi pravnu sigurnost za sve učesnike u ovom prometu. Drugo, ova oblast pokriva ili dograđuje tržište finansijskih usluga. Svima nama je želja da u Srbiji prepoznamo koncept stvaranja modernih finansijskih usluga, što bi predstavljalo pozicioniranje Srbije kao potencijalnog lidera finansijskih derivata, kao podsticajnog lidera pružanja finansijskih usluga i ovo je sigurno korak u tom pravcu. Sigurno, jedan od osnovnih nedostataka u Srbiji, to je nedostatak kapitalnih investicija. Ovo je jedan od zakona kojim se pruža šansa da se pojača priliv kapitalnih investicija u privredu. Nesporno je da veliki segment u privrednim delatnostima, kao okosnica ozbiljnih zemalja koje žele da naprave fleksibilnu tržišnu privredu, jesu mala i srednja preduzeća. Ovaj zakon u najvećoj meri baziran je na iskustvima u drugim zemljama, upravo pogađa malog privrednika, onoga koji želi da ulaskom u posao i ugovorom o lizingu reši svoje pitanje angažovanja opreme, u suštini bez angažovanja sopstvenog kapitala. Normalno je da je sve ovo u funkciji povećanja efikasnosti poslovnog prometa, usmereno na poboljšanje kvaliteta proizvodnje, ka povećanju zaposlenosti, otvaranju novih radnih mesta, pokretanju privrednog toka, što su u okolnim zemljama, kada se pogleda komparativno iskustvo, pokrenuli lizing i zaloga; nadam se da će sve to doći uskoro na dnevni red Skupštine, jer je zakon završen i nalazi se u Skupštini. Znači, ovim zakonima je pospešen taj poslovni prostor i privrede su se pokrenuleznatno brže u dinamiziranju svoje aktivnosti. Pored ovih razloga, želim da kažem nešto i o nekim detaljima, uopšte ne pokušavajući da obezvredim ono što ste vi radili prilikom čitanja ovog zakona i da vam ponavljam neka rešenja u zakonu. Ipak, dozvolite mi da vam ukažem zašto smo se kod otvorenih pitanja opredelili za određena rešenja i zašto smo se, tragajući u okruženju i u evropskim sistemima, opredelili za ono što imate u ovom predlogu zakona. Prvo, ovaj zakon, između ostalog, popunjava prazninu u našoj pravnoj regulativi. Zakon o obligacionim odnosima uređuje klasične pravne poslove po svojoj prirodi bliske finansijskom lizingu, ali ne obuhvata sve ostale institute kao finansijski lizing. Mada Zakon o obligacionimodnosima obuhvata i ugovore o zakupu, kreditu i prodaji sa zadržavanjem prava svojine itd, kada se pogleda šta čini posao i ugovor o finansijskom lizingu, vidimo da se radi o korpusu pitanja koja ostaju nepokrivena Zakonom o obligacionim odnosima, a to su statusno-privredna i procesna pitanja, to su računovodstveni aspekti, poreski i carinski itd. Jednostavno, želja je bila da se uvođenjem pravne sigurnosti preko zakona o finansijskom lizingu omogući onome ko želi da se bavi ovim poslovima da nađe utemeljenje u regulativi. Normalno da je pitanje složene prirode posla samog finansijskog lizinga, kroz zakup, prodaju, kredit itd, zahtevalo da se ovom poslu pristupi kao novom zakonu. U suštini, veći deo amandmana upravo se odnosi na to što se ne pravi distinkcija između operativnog i finansijskog lizinga. Moram još jednom da podvučem, ovo je zakon o finansijskom lizingu, on ima to trodimenzionalno svojstvo, znači definiše dva ugovora: između davaoca iisporučioca i između davaoca i primaoca lizinga. Svi elementi kojima se definišu obaveze davalaca, isporučilaca i primalaca lizinga, kao i šta se dešava u slučaju kada se desi odgovarajuća šteta na predmetu lizinga i raskid ugovora, sve se to nalazi u ovom zakonu sa definisanim posledicama, ukoliko se nešto od toga desi u okviru ovog dela poslovnog prometa. Sigurno je važno za onoga ko želi da uđe u ovaj posao finansijskog lizinga da unapred u tumačenju pravnih normi postoje određena imperativna pravila. Iz tog razloga je važno da unapred postoje norme koje neko prepoznaje kada ulazi u posao finansijskog lizinga. Isto tako, važno je da poznaje i kakvim normama će biti regulisano ono što nije regulisano ugovornim putem, u slučaju tzv. dispozitivnih pravila. Otprilike, to su bili neki elementi kojima smo sigurno bili rukovođeni kada smo definisali ovaj zakon. Što se samog zakona tiče, rekao bih samo par elemenata - primera radi, pitanje minimalnog roka. Mi smo tragali za svim uporednim iskustvima, koji rok da se uzme kada je u pitanju minimalni rok na koji se ugovor o lizingu zaključuje. Postoji jedna opasnost koju smo želeli da izbegnemo, a to je da se ne ide na takvu vrstu roka koja bi dovela u mogućnost da onaj koji u suštini zaključuje ugovor o lizingu ide na varijantu kupovine i prodaje predmeta lizinga. Drugim rečima, da mora da prođe određeni period korišćenja tog predmeta lizinga da bi taj posao postojao, a da se ne bi pravila fikcija postojanja lizinga zarad ostvarenja određenog kupoprodajnog aranžmana. U tom kontekstu, mi smo se opredelili za rešenje od dve godine minimuma na koliko se lizing zaključuje, da se ne bi izbegavao zakon, kao i to da mogu da budu predmet lizinga pokretna nepotrošna dobra; zbog posebnog režima koji se odnosi na nepokretnosti kod nas, a i same prirode finansijskog lizinga, one nisu obuhvaćene zakonom. U zakonu su predviđeni elementi ugovora, gde uglavnom spadaju iz uporednih pravnih sistema uobičajeni elementi definisanja lizinga. Mislim da je važno da naglasim da treba razlikovati, to je bio jedan deo amandmana, sam posao finansijskog lizinga od ugovora o finansijskom lizingu. Još nešto od ključnih stvari kojima se pravi distinkcija finansijskog lizinga u odnosu na druge forme, posebno operativnog lizinga, jeste da se lizing naknadno određuje prvenstvenim uzimanjem u obzir amortizacije celine ili najbitnijeg dela vrednosti predmeta lizinga, što jeste diferencija specifika finansijskog lizinga uodnosu na neke druge vrste lizinga. Ne bih dalje išao u detalje. Imali ste prilike da sam zakon pogledate. Što se tiče ovog predloga zakona, želeo bih samo da kažem da primeri Bugarske, primeri zemalja koje se nalaze u procesu pridruživanja Evropi, pokazuju da su putem lizinga uspele da privuku kapital koji se meri milijardama evra u godinama kada su ušle u ozbiljan proces reforme svoje privrede i da su neretko lizing, a i zaloga, bili među stožerima pokretanja privrednih aktivnosti i da su, povezujući taj deo finansijskog tržišta sa realnim sektorom, obezbedili da se pokrene novčani tok, da se pokrene tok koji postoji na strani kapitala i da se na taj način pospeši razvoj privrednih aktivnosti. Ovimzakonom mnogi građani Srbije dobijaju šansu da učestvuju u biznisu; iako nemaju puno početnog kapitala, dobijaju šansu da uđu u poslovni promet; da nađu svoje mesto u segmentu novog zapošljavanja. Ovaj zakon na savremen način predstavlja relativno nove tokove u trgovinskom pravu. On će, nesporno, imati i te kako uticaja na pospešivanje privredne aktivnosti, a sa veoma značajnim efektima na životni standard stanovništva. To je što se tiče ovog zakona. Normalno da ćemo ja i moje kolege sa velikim zadovoljstvom propratiti vaše komentare i sigurno da ćemo imati priliku da o nekim pitanjima, ukoliko bude potrebno da se dodatno razjasne, porazgovaramo. Drugi zakon je zakon o koncesijama. Postojala je komunikacija u Skupštini povodom ovog zakona. Mislim da je šteta što u prethodnoj komunikaciji ovaj zakon nije usvojen, ali to je stvar parlamenta. Zato želim da na neki način napravim malo drugačiji koncept prezentacije ovog zakona, ne želeći da idem u detalje kao što sam išao prošli put, tim pre što su u konceptu ovog zakona promene koje su izvršene primarno činjene u umivanju teksta kroz amandmane usvojene tada na Skupštini i sada imamo još jednom priliku da tehnički doteramo zakon. Ipak želim da kažem sledeće: mislim da nema potrebe da se objašnjava značaj zakona o kocesijama. Mislim da je to bilo jasno i kada smo prošli put imali prilike da o tome razgovaramo. Moj, normalno lični, utisak jeste da, osim nekih pitanja više organizacionog karaktera, u suštini nisu postojale velike dileme kako treba da izgleda zakon o koncesijama. Tada smo raspravljali o ulozi agencije i o pitanjima da li treba nešto da stoji u zakonu, šta je dispozitivnog karaktera, šta ne, ali te stvari, po mom viđenju, ni u kom slučaju nisu ukazale da postoji bilo kakav ozbiljan propust supstancijalnog karaktera u definisanju zakona o koncesijama. Za privredu i stanovništvo je značajno što koncesija daje prostora da se za ona dobra gde postoji pravo korišćenja, gde država daje mogućnost da se ustupi pravo korišćenja na prirodnom bogatstvu, na javnom dobru, za vršenje javne službe uz određenu naknadu i u određenom vremenskom roku (može, ne mora) rešavaju mogućnosti investiranja putem koncesionih oblika, uključujući aranžmane - izgradi, rukovodi, upravljaj i transferiši - i sve druge oblike takvih aranžmana obuhvaćene ovim zakonom, uz eliminaciju zloupotreba omogućenih prethodnim zakonom, ali ne samo zato što je prethodni zakon bio dobar ili loš, nego zato što se razvila oblast investiranja putem ovih koncesionih oblika na način da ih je jednostavno teško i pobrojati. Novim zakonom o koncesijama oni su predviđeni na način gde se otklanja ta vrsta pravne nesigurnosti koja je postojala u prethodnom zakonu. I prošli put sam govorio: neke stvari sigurno da su zajedničke koje god zakone o koncesijama uzmete u okruženju ili uporedite sa prethodnim zakonom, ali sam isto tako rekao da vi neke pravne norme ne možete da menjate, jednostavno je pitanje kako ćete se opredeliti, a neke stvari su tehničkog karaktera. U nemalom broju zakona, posebno kada se oni repliciraju, kada to nisu novi zakoni, dolazi do određenih ponavljanja i to je slučaj kada se uporedi ovaj novi zakon o koncesijama sa onim koji je napravljen 1997. godine. Ali, kada se pogledaju načela na kojima je zakon postavljen, kada se pogleda koncepcija, način i postupak izbora koncesionara, kada se pogledaju te tri kritične tačke, koje opredeljuju u suštini koncept zakona, onda vidimo da postoje ozbiljne razlike u pristupu predlagača zakona. Današnji predlagač zakona prišao je ovom problemu na način da sa jedne strane ispoštuje par osnovnih principa ili neka načela, koja nekada zvuče kao opšta deklaracija, ali ako se pretoče instrumentima koji treba da podrže ta načela, onda se pokazuje u kojoj meri postoji ozbiljnost predlagača da ispoštuje transparentnost, načelo jednakog i pravičnog tretmana, načelo slobode tržišne utakmice i načelo autonomije volje. To su, neko će reći, opšti principi i tačno je da ukoliko iza toga ne slede instrumenti koji obezbeđuju da se ova načelapoštuju, ondase različitosti ne primećuju. Ako iza toga sledi da se u izboru instituta obezbedi da se ova načela ispoštuju, a to je primarno institut javnog tendera, onda dolazimo do situacije da pokažemo suštinsko opredeljenje predlagača zakona. Znači, niti licitacije po pozivu, niti ne znam koje druge mogućnosti, niti direktni pregovori na taj način, nego se institutom javnog tendera obezbeđuje da najbolji pobedi na osnovu definisanih kriterijuma, na osnovu pravila koja neće nijednog trenutka ostaviti sumnju da se pravila nisu ispoštovala. Znači, u zakonu imate sve elemente tenderske procedure i elemente tendera koji treba da se ispoštuju. Reći ću samo još par stvari. Da ne bi bilo opet zabune, u zakonu su izlistane oblasti u kojima se može dati koncesija. Zabrana postoji samo u oblastima gde zakon o stranim ulaganjima definiše da strano lice ne može da investira, to su zabranjene zone i proizvodnja oružja. Sve ostalo dato je u formi dispozitivnog karaktera. Dakle, ne imperativnog, što znači da navedene oblasti mogu, ali ne moraju da budu predmet koncesije. Da iskoristim još jednom priliku da ponovim, u ovom zakonu predviđene su najčešće oblasti za koncesije, što to ne isključuje normalno i druge u kojima neko može da ima interes za određenu koncesiju, ali ove država omogućava, zato što želi da poveća i poboljša životni standard stanovništva ili zato što ne može drugim načinom da reši problem investiranja u određenoj oblasti. Još samo par stavki. Normalno da smo koristili pozitivna i negativna iskustva, sva ona rešenja iz uporednih pravnih sistema, za koje smo smatrali da su najprimerenija našem sistemu i u skladu sa onim čemu težimo, sa evropskim standardima. Uključili smo one amandmane što traže da Skupština kaže svoju reč o tzv. strateškim projektima i danas smatramo da to može da doprinese da različiti oblici vlasti utiču tako da ono što se daje u koncesiju bude dato na način koji će obezbediti sa jedne strane da stanovništvo ima koristi, a sa druge strane da postoji jedna vrsta međusobne razmene informacija i odgovornosti. Takođe, postoji uključenje predstavnika autonomne pokrajine, lokalne uprave i Skupštine u tenderskim komisijama, koji će biti i te kako informisani o načinima odvijanja tenderske procedure. Konačno, zakon poštuje princip decentralizacije koji podrazumeva da lokalna samouprava i te kako ima odgovornost i ubira prihod za ono što je predmet koncesije u delu komunalija. To je prepušteno lokalnoj samoupravi. Sistemom učešća predstavnika vlasti u tenderskim komisijama obezbeđuje se da svi budu uključeni na način koji će obezbediti da ne bi trebalo da bude nekih vrsta zloupotreba, koje bi postojale da ovakva vrsta instituta nije uvedena u zakon o koncesijama. Znači, sam zakon o koncesijama, i to se opet vidi iz iskustava drugih zemalja, daje prostora da se određena investiranja dese i onim drugim oblicima angažovanja samog kapitala, da se aktiviraju oni privredni resursi što mogu sa jedne strane da pomognu standardu stanovništva, a sa druge strane aktivaciji samih resursa, čime se stvara taj multiplikatorski efekat u privredi. Ova dva zakona, kao deo paketa ekonomskih zakona, uz zakon o stranim ulaganjima i zakon o zalozi (nalazi se u skupštinskoj proceduri), čine ozbiljan pomak napred u stvaranju dela pravne regulative što treba da obezbedi pravnu sigurnost u ovoj oblasti. Zajedno sa kolegama koji su pripremali ove zakone, kao i Vladom Srbije, ubeđen sam da će doprineti privrednom razvoju ove zemlje.
Zahvaljujem gospodinu ministru. Da li žele reč izvestioci nadležnih odbora? (Ne.) Hvala. Da li ima prijava za reč predstavnika poslaničkih grupa? (Da.) Izvolite, reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov, predsednik poslaničke grupe DSS-a.
Poštovani narodni poslanici, gospodine ministre, koliko puta smo do sada sa ove govornice od raznih ministara čuli da ovo treba da pokrene privredni tok, ovaj zakon je upravo taj koji je ključan za otvaranje novih radnih mesta i da je upravo taj zakon onaj koji je ključan za rast proizvodnje, pospešivanje uslova poslovanja i uopšte koji će doprineti velikom privrednom rastu u Srbiji. Gotovo kod svakog drugog zakona imamo istu argumentaciju, koja, nažalost, ostaje samo na tome, jer znamo kakve su posledice. Posledice svih ekonomskih reformi koje do sada imamo su da je u odnosu mart 2002. - mart 2003. godine zabeležen pad industrijske proizvodnje; decembar 2002. godine - mart 2003. godine, za preko 14% su pale prosečne zarade, i da je poslednjih godinu dana broj nezaposlenih prešao cifru od skoro milion nezaposlenih. Da li su to podaci uspešnih ekonomskih reformi i dobrih zakona? Za svaki zakon čujemo da je on ključan za razvoj ove države. Ovi zakoni su, uz manje korekcije, prihvatljivi; a kada govorim o novim zakonima, govorim o zakonu o garancijskom fondu i lizingu, DSS će za njih glasati, i za garancijski fond, gde smo predali amandmane koji se odnose samo na bolju kontrolu, odnosno da se, u skladu sa Zakonom o budžetskom sistemu, s obzirom da se garancijski fond sa 600 miliona dinara formira iz budžeta Republike Srbije, stavi ovlašćenje ministarstva da kontroliše sredstva koja idu u garancijski fond. To je nešto za šta mi smatramo da je neophodno, s obzirom da će taj fond u jednom trenutku prerasti u akcionarsko društvo, sa tim osnivačkim kapitalom koji može da se povećava. S obzirom da je to učešće države,mora da se obezbedi taj vid kontrole od strane države u garantnom fondu. Da liovakvi zakoni, koji su prihvatljivi i koji jesu, u neku ruku tehnički zakoni, mogu da zamene lošu politiku Vlade? Da li ovakvi zakoni mogu da zamene jedan loš ambijent za sprovođenje reformi? Da li ovakvi zakoni mogu da zamene investicije kojih nema? Da li ovako loši zakoni mogu da zamene razne afere sa šećerom, oružjem, koje se u našoj državi dešavaju? Naravno da ne mogu. Ključne stvari zovu se institucije, koje ne funkcionišu ili ne postoje. Industrijski razvoj i uopšte investicija i industrijski razvoj, a setite se samo priča prilikom Zakona o privatizaciji. Taj zakon je ključan za pokretanje onog točka industrijskog razvoja, industrijske proizvodnje koji treba da omogući Srbiji da se sve to pokrene, da se promeni svojinski vlasnik i daupravo investicije kroz privatizaciju i investicije, gde će strana lica investirati u ta sredstva, budu pokretačka snaga. Od toga nema ništa. Kakvi su efekti privatizacije? Pad društvene proizvodnje i porast stope nezaposlenosti. Porast stope nezaposlenosti donekle možemo da razumemo racionalizacijom, ali gde su otvorena nova radna mesta. Ako imamo privatizaciju koja je ubrzana krajem prošle i ove godine, zašto imamo pad industrijske proizvodnje? Da li su to ti efekti ovih sjajnih zakona koji su sa ove govornice prezentovani i gde je svaki zakon označavan kao ključan? Mislim da je od svih ovih zakona mnogo važniji ambijent u kome ti zakoni treba da se primenjuju, odnosno nepostojanje ambijenta koji bi garantovao pravnu sigurnost, jake institucije i ambijent koji će privući strane investitore. Ako vama samo "Heritage" fondacija i "Volstrit žurnal" kažu da je od 155 država koje oni procenjuju i prave rang listu ekonomskih sloboda naša država 2002. godine zauzela 144. mesto, onda treba da se zabrinemo. Ako to nije zvono za uzbunu, ne znam šta jeste. Ako smo po ovim ekonomskim slobodama u ovoj godini, prema nekim procenama, još više pali na lestvici, među par poslednjih država, ne znam o čemu mi onda govorimo. Mi donosimo zakone da bi ti zakoni bili mrtvo slovo na papiru. S obzirom na to da očekujemo strane investicije i jednu drugu komunikaciju iporast finansijskog poslovanja, ovi zakoni će biti nesprovodljivi zato što se ništa nije promenilo. Mi nismo ništa uradili na izgradnji ambijenta. Kakvu pravnu sigurnost mi nudimo investitorima, kada Ustavni sud poništava kao neustavne zakone Vlade. Da li Vlada koja predlaže neustavne zakone može nekome da garantuje pravnu sigurnost? Kakvu pravnu sigurnost nudimo u Skupštini u kojoj se ne zna ko je poslanik? Kakvu pravnu sigurnost nudi država koja nema predsednika? Kakvu pravnu sigurnost mi nudimo? Ovde nema pravne sigurnosti i ovde nema mogućnosti za stvaranje privrednog i ekonomskog ambijenta za investicije. To su prava pitanja kojima mi moramo da se bavimo. Jake institucije. Da li je ovaj parlament institucija koja može da garantuje nekom stranom investitoru da će sve biti onako kako stoji na papiru? Ne može. Ovaj parlament je institucija koja ne može sebi da obezbedi sprovođenje svoje odluke o direktnim TV prenosima, a kako da obezbedi sprovođenje nekog ozbiljnijeg zakona? O kakvim institucijama mi govorimo i o kakvom ambijentu mi govorimo? Zakon o koncesijama je u gotovo neizmenjenom tekstu vraćen pred poslanike, posle pogodbe koja je napravljena u Novom Sadu između pokrajinskog izvršnog veća ili predsednika pokrajinske skupštine i Vlade Republike Srbije, gde je napravljen politički dogovor. Mi ovde o političkoj nagodbi, a ne o postizanju konsenzusa oko poboljšanja teksta zakona. DSS je još sredinom prošle godine predstavila svoj predlog zakona o koncesijama, kojim je predvidela drugačiji način davanja koncesija, ograničila to pravo, izuzela šume iz koncesija, i očekujemo da se i Ministarstvo za zaštitu životne sredine oglasi tim putem. Kakva je politička nagodba ili politički dogovor napravljen? Kakva politička trgovina stoji iza činjenice da će sada oni poslanici koji su glasali protiv gotovo identičnog teksta zakona na prošloj sednici, kada se glasalo o zakonu o koncesijama, sadaglasati za ovaj zakon. Neka izađu i neka kažu šta su dobili. Šta je cena, kolika je cena države? Koliko je njima plaćeno da bi podržali jedan zakon? Koliko košta njihov glas? Kolika je cena svega što se u ovoj skupštini donosi? Pa, da vidimo onda zašto se donose loši zakoni. Na šta ovo liči? Mi smo se zalagali u našem predlogu zakona da treba decentralizovati koncesije, uvesti agenciju za davanje koncesija i da se vodi jedan precizan registar o koncesijama, gde će sve stajati i gde će biti precizna evidencija i gde će jedna agencija obavljati procese davanja koncesija, a da se to neće raditi pri ministarstvu. Ovo su dva različita rešenja. Mi smo smatrali da u procesu tranzicije sve treba da stoji na jednom mestu, postoji bolja kontrola i da stručni ljudi koji će se baviti koncesijama treba te koncesije da vode. Ovako, vi pri svakom ministarstvu morate da imate posebnu službu koja će se baviti koncesijama. Pitanje je koliko je stručna, manje ili više. Mi smatramo da na taj način može da dođe do nekih štetnih odluka i štetnih koncesija. Što se tiče decentralizacije i davanja mogućnosti da autonomne pokrajine i lokalna samouprava daju koncesije, smatramo da to treba omogućiti. Na kraju, nakon promene Ustava, ako bude i regiona i svih drugih oblika teritorijalnog uređenja, naravno da i njima treba omogućiti, u njihovoj nadležnosti, da daju koncesije; ali, mora da se vodi jedinstven registar o koncesijama, kako bi Vlada Republike Srbije znala da li su pet opština dale koncesije na vodovod i time možda ugrozile vodosnabdevanje, time što će to biti jedna celina, nezavisna od drugih i gde će koncesionari imati mogućnost da to eksploatišu, ili nisu. To je naš predlog bio i ostao. Mi ćemo se za to zalagati. Zakoni o lizingu i garancijskom fondu sami po sebi nisu loši, prihvatljivi su. Na zakon o garancijskom fondu imamo amandmane koji idu u pravcu kontrole sredstava garancijskog fonda, s obzirom daosnivački ulog od 600 miliona ide iz budžeta Republike Srbije, pa, u skladu sa Zakonom o budžetskom sistemu, ta sredstva treba kontrolisati. To je jedno. Drugo, plašim se da će i ovi zakoni ostati mrtvo slovo na papiru, s obzirom da nemaambijenta, da imamo pad industrijske proizvodnje, porast stope nezaposlenosti, pad prosečne zarade ispod vrednosti potrošačke korpe, a definitivnoće i donacije biti manje nego što su ranije bilei uglavnom će se koristiti zajedan deo pokrivanja budžetskog deficita iod rasta industrijske proizvodnje, nažalost, neće ništa biti. Svi ovi zakoni koje donosimo su neprimenljivi, jer nijedan zakon ne može da zameni lošu ekonomsku politiku Vlade, kakvu danas imamo. Jednostavno, plašim se da će ovi zakoni morati da sačekaju jednu drugu vladu, koja će na drugi način gledati i voditi ekonomsku politiku.
Da li se još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, poslanička grupa Socijalističke partije Srbije.
Poštovane kolege narodni poslanici, gospodine ministre, danas Narodna skupština Republike Srbije raspravlja o dva predloga zakona, jednom novom i jednom starom. O ovom starom više će reći moje kolege poslanici iz Socijalističke partije Srbije, a ja ću pokušati da kažem nekoliko reči o novom zakonu, zakonu o finansijskom lizingu. Na početku moram reći da mi poslanici iz Socijalističke partije Srbije smatramo da Predlog zakona nije dobar, da ima više slabosti i nedorečenosti i da nećemo glasati za njegovo usvajanje. O manjkavosti Predloga zakona reći ću nešto više kasnije. Pre toga mislim da bitrebalo odgovoriti na jedno pitanje - da li ovaj zakon ili uopšte bilo koji zakon o finansijskom lizingu može postići ciljeve koji su postavljeni u obrazloženju zakona, tj. razloga za njegovo donošenje? Tamo je od strane predlagača, Vlade Republike Srbije, rečenoda se usvajanjem zakona stvara značajan osnov za ulaganje u privrduSrbije, njen razvoj i preuređenje ka modelu tržišne ekonomije. Bilo bi lepo za Srbiju i njene građane da je to tako. To bi značilo i nešto više, vezano za životni standard.Ali, tako nije. Nije, iz razloga što seteško može odgovoriti na to šta je privreda Srbije danas. DOS je, a samim tim i Vlada Republike Srbije, prepustio zakonu tržišta da stihijno uređuje ekonomsko stanje u Srbiji i rezultati su katastrofalni. Nemanje sistemske politike Vlade Republike Srbije u oblasti ekonomije proizvelo je pad industrijske proizvodnje, i to višemesečni pad. Taj pad proizvodnje u prvom kvartalu ove godine u odnosu na isti period prošle godine manji je za 4,8%. Pad industrijske proizvodnje će dovesti do daljeg pada ionako redukovane stope ekonomskog rasta, a Vlada je u međuvremenu izvršila korekcije i sama rekla da stopa rasta neće biti onakva kako je projektovana na početku ove godine. Zna se dobro da nezaposlenih u Srbiji ima sve više i više. Početkom maja taj broj je dostigao milion. On konstantno raste mesecima unazad. Predstavnici Vlade najavljuju i nove nezaposlene. Ministar za privatizaciju je najavio nekoliko stotina hiljada novih ljudi koji će ostati bez posla. Pominje se neka cifra od 400 do 700hiljada ljudi. Sve ovo izaziva i dalji pad životnog standarda. Ono malo ljudi što radi, prima sve manju platu. Pad zarada je zabeležen u januaru. U februaru je bio nešto viši, da bi u martu plate bile i dalje smanjene.To govore zvanični podaci različitih instituta koji sebave istraživanjem, odnosno ovom tematikom. Pad je 2,32% manji u odnosu na februar a 12,4% manji od decembarskih plata. Kada je reč o visini zarada zaposlenih, frapantan je podatak da jeu martu svega 13,2% zaposlenihprimilo platu veću od 18.000 dinara, što znači da svi ostali, a ima ih preko 85%, imajuplatu manju od pomenute sume. Penzije će u naredna tri meseca biti manje za 5,6%. Investicije su doživele zastoj. Visok uvoz strane robe i daljeje dominantan. Spoljnotrgovinski deficit, koji je već davno prešao četiri milijarde dolara, i dalje se uvećava. Od obećane uspešne privatizacije nema ništa, a kamoli od njene podsticajne proizvodnje. To malo firmi što je privatizovano, kažem malo jer je gotovo zanemarljiv broj kupaca iz inostranstva, uglavnom se radi o domaćem kapitalu, prelasku iz jednih ruku u druge, praktičnopranju para, i odmah posle preuzimanja preduzeća od strane novih vlasnika menja se i proizvodni program. Preduzeća koja se spremaju za privatizaciju ne proizvodekao ranije. Efekti proizvodnje tih preduzeća su skromniji, daleko ispod očekivanih.Zaduženje zemlje se i dalje povećava. Sve ove podatke sam pomenuo iz razloga da se zna kakvo je stanje u ekonomiji zemlje i, drugo, da se vidi da takvo stanje ne može biti dobra osnova za primenu zakona o finansijskom lizingu. Zakon neće postići postavljene ciljeve, ne zato što se to ne želi, već zato što se ne može u postojećim ekonomskim uslovima. Zakon je, dakle, u značajnom delu neprimenljiv. Ekonomskih efekata zakona neće biti ili će biti jako skromni, ali će Vlada, kao i toliko puta pre, ovaj zakon predstaviti kao spas za privredu Srbije. Marketing i imidž će i ovog puta biti dominantni, a za loše rezultate obrazloženje će biti nađeno i dato kasnije - što kasnije, to za Vladu Srbije bolje. No, i pored toga što zakon neće biti moguće primeniti u odgovrajućem ekonomskomambijentu, jer on i ne postoji u Republici Srbiji, poslanici Socijalističke partije Srbije smatraju da zakon ima više manjkavosti i pomenuću neke. Prvo, nedovoljno širok sadržaj poslova i predmeta finansijskog lizinga. Rešenjem toga bi se stekla mogućnost zaokruživanja procesa finansijskog lizinga, čemu bi doprinela i mogućnost koja ne postoji, da primalac lizinga otkupi i kupi opremu, postrojenje, tehnologiju, vozila ili slično, što je predmetlizinga. Drugo, nedovoljna pravna sigurnost primaoca lizinga, što posao finansijskog lizinga čini mnogo manje efikasnim nego što bi trebalo da bude. Treće, suviše visok novčani deo osnovnog kapitala, kojimnoga preduzeća može sprečiti da obavljaju poslove finansijskog lizinga, iako ispunjavaju druge potrebne uslove. Četvrto, nedovoljno jasan vremenski određen rok između davaoca i primaoca lizinga u slučaju kašnjenja isplate obaveza primaoca lizinga, čimese stiču uslovi za raskid ugovora. Taj rok ne može biti sada i odmah, niti primeren, kako u zakonu stoji, već mora biti unapred jasno određen. Peto, nedovoljna i nejednaka pravna sigurnost svih učesnika u poslovima finansijskog lizinga. Primalac lizinga ne može biti potpuno nezaštićen,a davalac lizinga takozaštićen da ne odgovara ni za šta, jedino da naplaćuje kamatu i proviziju. Šesto, registar finansijskog lizingatreba da vodi konkretna institucija, kao što je Privredna komora Srbije, kao asocijacija privrednih subjekata. Sedmo, nepostojanje jasne pojedinačne odgovornosti davaoca ili primaoca lizinga, a ne solidarne,kako zakon predviđa, ako neko od njih ne izvrši upis u registarugovora o lizingu, njegove izmene i dopune i prestanak ugovora. Dakle, zakon o finansijskom lizingu jestenačin lakšeg pribavljanja mašina i opreme i pokretanja proizvodnje, ali dosta skupo, skuplje nego nabavka putem bankarskih kredita. Vlada treba da obezbeđuje veću finansijsku i drugu podršku za nabavku opreme i privredni razvoj, s obzirom na to da preduzeća sama to ne mogu, zbog stanja u kome se nalaze i niskog kredibiliteta kod stranih partnera. Poštovane kolege narodni poslanici, ovaj predlog zakona pati od brojnih manjkavosti. One se mogu eventualno popraviti izmenom zakona, usvajanjem amandmana. Poslanici Socijalističke partije Srbije su podneli 15 amandmana na ovaj predlog zakona, naravno, dajući vrlo konkretne primedbe šta i na koji način treba izmeniti. Smatramo, čak i da se to učini, da amandmani budu usvojeni i zakon bude promenjen, poboljšan, ekonomski ambijent u kome zakon treba da se primenjuje, a to je privreda Srbije, u takvom je stanju da zakon objektivno čini gotovo neprimenjivim. Još jedanput sam želeo da ponovim stav sa početka ovog izlaganja o Predlogu zakona o finansijskom lizingu - mi nećemo glasati za njegovo usvajanje. Hvala.
Da li još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima narodna poslanica Gordana Pop-Lazić, poslanička grupa Srpske radikalne stranke.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, žalim što ste vi bili inicijator da se spoji rasprava o ova dva zakona. Time ste nam uskratili mogućnost da se podrobnije osvrnemo pojedinačno na svaki zakon, ali dobro, šta je tu je. Što se tiče zakona o finansijskom lizingu, ovaj zakon, kao i zakon o koncesijama, trebalo bi da bude osnov za nova ulaganja u privredu iz inostranstva, za čim naša privreda vapi. Dakle, trebalo bi da se stvore uslovi da strani kapital, pre svega, dođe u zemlju, oplodi se i da od toga imamo koristi i mi, i oni koji su kapital uložili. Mi smo veoma interesantan prostor i interesantno tržište za strane ulagače, odnosno za vlasnike kapitala, koji taj kapital negde treba da plasiraju i da od toga imaju koristi. Mi nemamo kapital, nemamo tehnologiju, ili imamo zastarelu tehnologiju, imamo uništenu infrastrukturu, uništena preduzeća, a stranci imaju i para sa kojima ne znaju gde će i šta će, imaju i tehnologiju koju negde treba da prodaju i sada im naše tržište biva veoma interesantno. O čemu se ovde radi? Svetska banka veoma dobro zna da nama nema druge, nego da tražimo kredite. Mi te kredite, nažalost, koristimo za popunjavanje budžetskih šupljina, jer para u budžetu nema i koristimo sredstva za potrošnju, a ne možemo da ih iskoristimo za ulaganje u privredu. Mi smo i za ovaj poslednji kredit od 80 miliona evra rekli da ćemo ga potrošiti za socijalna davanja. Prema tome, nećemo moći da idemo u neke investicije. Zadužujemo se, a vidim da smo već u nemogućnosti da otplaćujemo i kamate koje nam redovno dospevaju. Mislim da je ovo svima jasno i tu ne treba mnogo da se ubeđujemo. Svi znamo da u budžetu para nema. Ministar Đelić je rekao: "Sve što danas stigne, sutra se do 11,00 sati potroši". Vidimo da dva meseca zaposleni u Saveznoj skupštini nisu primili platu. Ovde plate non-stop kasne. Biće 8-9 plata u toku godine. Šta se dešava s penzijama, koliko će ih biti, koliko idu dole, to ćemo tek da vidimo. Pored toga imamo i tešku godinu pred nama. Što se poljoprivrede tiče, vidimo da je ministar Veselinov na kraju uspostavio izgleda kontakt sa Bogom i da mu je ovaj rekao da ipak ovo mora da se proglasi elementarnom nepogodom i da seljaci moraju na neki način da se obeštete. (Siniša Mitrović, sa mesta: On ne veruje u Boga.) Možda on ne veruje u Boga, ali mi verujemo. Generalno, ovaj zakon je,po nama, u korist primaoca, ali jedinu korist ima davalac lizinga. Mislim da pravno-tehnički i terminološki nije dobro urađen. Mi smo na to ukazali u amandmanima. Mi vodimo računa o čistoti pravnog stila i očuvanju pravnog sistema. Ti amandmani bi trebalo da budu usvojeni od strane predlagača, ukoliko zakon uopšte prođe skupštinsku proceduru, jer smo navikli da vaši zakoni ovde padaju. Kako se radi o jednom poslu robnog prometa, postavlja se pitanje zašto finansijski lizing, a ne običan lizing, koji kod nas postoji odavno? Regulisan je Zakonom o obligacionom pravu. Učili smo ga kao studenti ekonomskog i pravnog fakulteta. Sami ste rekli u svom izlaganju da se radi o dva odvojena ugovora, i sada treba da nađemo odgovor zašto nam u ovom momentu treba ovakav jedan zakon koji će regulisati nešto što je već sada regulisano, obzirom na to da se radi o dva zasebna ugovora, koji su, takođe, potpuno pravno regulisani. Znači, zašto uvodimo treće lice između proizvođača opreme i primaoca lizinga, kad je jasno da proizvođač opreme i sam ima interes da svoju opremu proda, odnosno da je da na lizing. Ne vidim zašto sada treba uvoditi nekog trećeg, osim ako nismo želeli da peremo prljave pare koje postoje u zemlji, u inostranstvu ili u našem okruženju. Postavljaju se dva pitanja: ko ima pare u zemlji, ko ima pare u inostranstvu? U zemlji ima samo prljavih para. To, valjda, svi znamo. Zdrave privrede nema, zdravnih banaka nema. Ima ovih koje su došle sa strane. Kakav im je status, videćemo kroz koju godinu. Što se tiče inostranstva, tamo para ima, ima para kod Svetske banke, ima i kod drugih banaka. Krediti od tih banaka su pod znatno povoljnijim uslovima, nego što su kod nas u zemlji. Znači, kamate su mnogo manje. Šta će se dogoditi? Ne stoji tvrdnja da ovaj pravni posao do sada nije bio regulisan u našem zakonodavstvu i da je to specifičan pravni posao, da to zahteva poseban zakon koji će se tim poslom baviti. Vi ste nam i sada u ekspozeu rekli da očekujemo zakon koji će regulisati zalog. Hoćemo li onda imati zakon o kupoprodaji, zakon o zakupu, pa da sve ugovore koji su regulisani Zakonom o obligacionim odnosima ponovo regulišemo posebnim zakonima? To apsolutno nema nikakvog smisla. Mislim da dovodimo čitavu materiju u konfuziju. Imate ucenu onih zemalja u kojima vlada kontinentalno pravo. Oni vole da postoji zakon o svemu i svačemu. Vi to dobro znate. Računate na njihov kapital i sada im izlazite u susret i donosite ovakve zakone. To je moglo da se vidi iz sadržine ovog zakona, donekle i iz vašeg obrazloženja. Mislim da za to nema potrebe. Mogli smo da ostvarimo ovaj finansijski lizing bez donošenja novog zakona, obzirom na postojanje Zakona o obligacionim odnosima. Ovaj prvi ugovor, obzirom na to da vi govorite o zakonu o trojnom ugovoru, klasičan je ugovor o kupoprodaji. Davalac lizinga, kako ga nazivate, kupuje robu od proizvođača i on ima sa njim klasičan ugovor o kupoprodaji, s tim što mu kaže - tu robu nećeš da isporučiš meni, nego nekom trećem licu. To je kao kad zovete "Telefloru", pa kažete - kupiću buket cveća, ali pošaljite gospođici toj i toj. Nema tu ničeg drugog. Imate drugi ugovor koji je klasičan ugovor o zakupu. Dajete robu primaocu lizinga. On je koristi i plaća za to određenu naknadu. Pogrešno ste ovde u zakonu odredili neke parametre kako će to da se plaća, obzirom na to da ovde veličate ugovor kao institut i kažete da je zaboravljen. Pustite onima koji ugovaraju da sami ugovaraju način plaćanja. Nemojte vi da im propisujete parametre. Tu su tržišni uslovi u pitanju. Onaj koji daje pare i onaj koji uzima, dobro se sračunaju i odrede koliko će to da košta. Dakle, nije u pitanju nikakva specifičnost, nego one države na čiji kapital vi računate žele da imaju poseban zakon. Mislim da je to suština. Imali smo mi lizing i do sada, i to i ovaj finansijski, jer je, recimo, oprema koju je Čume koristio za asfaltiranje puteva klasičan lizing, s tim što je on očigledno bio i davalac lizinga i primalac lizinga; isplatilo mu se da to bude, obzirom da je za otplatu lizinga, za nadoknadu plaćao mnogo manje nego što je ovde zarađivao i za tu razliku je lepo profitirao. Ali, dobro, mislim da će kapital takvih kao što je Čume samo da bude ovde projektovan u poslovima finansijskog lizinga. Konkretno, ovde ste predvideli rok od dve godine koliko može da traje taj posao, a mi smo vas upozorili i kroz amandman da ima sezonskih poslova; znate, ne bi trebalo možda zakonom ni da se određuje koji je to rok, ali mogao bi da se spusti na šest meseci. Hoću da vam kažem da smo pokušali amandmanima da vam ga popravimo, ali ostaje ona naša tvrdnja da je zakon potpuno suvišan. Što se tiče naknade koja je predviđena u članu 7, već sam vam rekla da treba da ostavimo potpunu slobodu ugovaranja, a u članu 10. definišete ko može da bude davalac lizinga na potpuno, čini mi se, neodgovarajući način, jer razumela bih da domaćem licu tražite da je registrovano za ovu delatnost i da ima ovaj kapital, minimalni novčani deo osnovnog kapitala od 100.000 evra... (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, da li koristite i sledećih 10 minuta?) Da, nemojte ove eure, mi kažemo Evropa, a ne kažemo Europa. Ali ne možete strancima da propisujete dodatne uslove pod kojima će oni da se bave finansijskim lizingom, obzirom da je to uređeno njihovim zakonodavstvom. To ne može da bude nikakav plus ovom zakonu. U članu 16. za materijalne nedostatke kažete - odgovara isporučilac. Molim vas, nemoguće je da isporučilac odgovara, jer nema nikakvog ugovora između njega i primaoca lizinga. Oni koji nemaju zaključen ugovor ne mogu biti u pravnom odnosu, nikako. Zaboravljate da je nosilac prava svojine na predmetu lizinga samo davalac lizinga, pa je logično da on odgovara za eventualne nedostatke. Član 24, na koji ću se sada u načelu samo osvrnuti, a u raspravi o pojedinostima podrobnije o tome, potpuno je zbunjujući, ne samo za nas, za nas nije, nama je jasno šta ste hteli da kažete, ali će biti zbunjujuće za sud, ako do suda dođe, a tu je i međunardna arbitraža, pa treba posvetiti posebnu pažnju. Nažalost, toliko u načelu o zakonu o finansijskom lizingu, a što se tiče zakona o koncesijama, mi smo ga imali u raspravi 19. februara, rasprava je trajala dva - tri dana, zakon je pao u Skupštini, pao zbog toga što nisu prošli amandmani gospodina Čanka, odnosno AP Vojvodine; sada su oni ugrađeni tu i tamo, vidim i sada da ima jedan amandman gde se traži 30%, a ne 5% za ulaganje u infrastrukturu AP Vojvodine, ukoliko se predmet koncesije nalazi na području Pokrajine. Znači, sada je neki dogovor postignut i videćemo da li ćete taj amandman usvojiti ili nećete, pretpostavljam da će vas do zadnjeg momenta Čanak držati u šaci po pitanju usvajanja ovog zakona, ili ste se možda nagodili oko Ustava. U svakom slučaju, neka tregovina jeste u pitanju, nije zakon potpuno isti kao onaj prethodni, ima izvesnih izmena, a mi smo se osvrnuli na te izmene kroz amandmanska rešenja i tvrdnja predlagača, data u obrazloženju, da donošenje ovog zakona direktno podstiče oživljavanje privrednih aktivnosti u Srbiji i razvoj privrede uopšte, traži odgovor na pitanje šta vam je do sada smetalo da dajete koncesije. Nije ništa, zakon o koncesijama je postojao, postojao je i taj tender, gospodine ministre, postojao je savezni zakon koji je ovu materiju regulisao i moglo je i putem tendera da se određuje ko će biti koncesionar. Ne razlikuje se ovaj zakon mnogo od tog postojećeg iz 1997. godine, čak je 80% materije usvojeno, s tim što ste izbacili agenciju, za koju smatramo da jedino ima smisla da ostane u ovom zakonu, odnosno da se bavi koncesijama, imajući u vidu kakva je lokalna samoprava, kakvi su naši kadrovi i da je ova agencija mogla na stručan način da servisira i obavlja sve te poslove, ali zašto to niste, pokazaće vreme, svugde ste ih stavili, samo ih ovde nema. Donošenje ovog zakona predstavlja jedan od uslova za odobravanje kredita Svetske banke; to je jedan od uslova kod ovog prethodnog zakona, pa se opet nameće pitanje dokle idu ucene Svetske banke i zašto smo doveli sebe u situaciju da toliko zavisimo od Svetske banke, odnosno od kredita. Na to pitanje ću pokušati da dam odgovor - zato što je država, čuli smo gospodina Tadića, ministra vojnog, odlučila da odustane od tužbe za naplatu ratne štete pred onim Međunarodnim sudom pravde u Hagu protiv 19 država koje su bombardovale SRJ. To je ministar otvoreno rekao posle razgovora u Briselu sa čelnicima NATO-a. Rekao je da je lako ispuniti uslov za ulazak u Partnerstvo za mir, treba samo jedan ovaj mali uslov da se ispuni, a to nije nikakav problem. U čije ime on to govori, mi zaista ne znamo, ali po nama je to akt veleizdaje. Kako će se koncesije davati? Davaće se uglavnom za izgradnju i održavanje infrastrukturnih objekata, termoelektrana, hidroelektrana, rudnika, i to upravo onima koji su tu infrastrukturu i tu privredu uništavali, onima koji su svojom politikom, uvođenjem sankcija, iscrpljivali tu privredu i tu ekonomiju, a sada treba da im stvorimo uslove da još oni taj svoj kapital ovde oplode. Oni su sve to radili da bi došli do ovog trenutka, da mi zavisimo isključivo od njihovog kapitala. Mi u suštini protiv koncesija nemamo ništa, naprotiv, smatramo da koncesije treba da postoje. Imamo protiv da nam prioritetan interes bude odobravanje kredita od Svetske banke, jer Svetska banka neće nama da odobrava te kredite, nego onima koji ulažu, odnosno koji uzimaju koncesiju. Oni dolaze u priliku da od Svetske banke uzimaju novac i hoće ovde garanciju iz ovog zakona. Ovde je, dakle, potpuno preuzeta materija prethodnog zakona, sa, da tako kažem, malim izmenama. Raniji zakon doduše nije dozvoljavao zaključivanje koncesionih ugovora ukoliko postoji samo jedan zainteresovan za koncesiju, a sada to može, i to po nama otvara mogućnost za zloupotrebe.U dosadašnjem zakonu imali smo jedan logičan uslov koji je koncesionar morao da ispuni, a to je racionalno korišćenje prirodnog bogatstva; ako dajete nekukoncesiju na 30 godina, on može potpuno da iscrpi resurs, a ovde u zakonu nema zaštite od toga. To je naročito važno, pogotovu kada su termoelektrane, hidrocentrale u pitanju; taj koji dobije recimo hidrocentralu (otkud znam kome ćete vi da date koncesiju i zašto, možete da date na Đerdap) može da izvozi struju koliko hoće, a mi ne možemo da se zaštitimo od toga. Ono što je novo u ovom zakonu, deo koji se odnosi na oblasti koje mogu biti predmet koncesija, jesu održavanje i korišćenje, rekonstrukcija i modernizacija zdravstvenih ustanova, o tome će moje kolege da pričaju; to je nešto što nikako ne bismo, izgradnja je u redu, ali sve ovo drugo ne bismo smeli u ovom trenutku da činimo, imajući u vidu kakvo je stanje zdravstvai kako je regulisano zdravstveno osiguranje. Predlaže se dasredstva koja se ostvare od koncesije budu prihod budžeta kao prihod Republike Srbije, osim dva izuzetka koja su napravljena i u Zakonu o privatizaciji, ako se sećate: kada je u pitanju AP Vojvodina, 5% ukoliko se predmet koncesije nalazi na toj teritoriji, i 5% lokalnoj samoupravi, protiv čega nemamo zaista ništa. Bilo bi sasvim prirodno da se odredi namena tih sredstava. Ako je već u drugom stavu onog člana koji reguliše tih 5% Vojvodini rečeno da oni to ulažu u infrastrukturu, zašto onda i celokupna sredstva koja idu u budžet Republike Srbije nisu opredeljena za infrastrukturu, a ne da te pare opet trošimo u potrošnju. To nam neće na dobro izaći. Na kraju, smatramo da o koncesijama ne treba da odlučuje Narodna skupština. Podela vlasti postoji: zakonodavna, izvršna i sudska. Mi smo ovde da donosimo zakone, Vlada je tu da ih sprovodi, pa vi izađete pred Skupštinu Srbije, podnesete kao Vlada izveštaj i kažete - dali smo te i te koncesije pod tim i tim uslovima, mi izveštaj usvojimo ili ne usvojimo ili zbog toga tražimo da padne Vlada. Nemamo mišta da se mešamo i da delimo odgovornost sa Vladom, po pitanju kome koncesiju dati, bez obzira na šta se koncesija odnosi. Neka svako radi svoj posao i neka odgovara za svoj posao. Nažalost, ni Skupština Srbije ne može da nađe načina da sprovodi svoje odluke, pa ni kad je u pitanju direktan prenos sednice Skupštine.Direktora bira Vlada, pa bi zbog toga sad trebalo da tražimo da padne Vlada. To bi bilo jedino normalno u normalnoj državi, ali ovo nije normalna država. Zbog toga mi nećemo glasati za ovakav predlog zakona, niti zakona o finansijskom lizingu, niti zakona o koncesijama.
Reč ima narodni poslanik Bojan Pajtić, poslanička grupa DOS - Reforma Srbije.
Poštovana predsedavajuća, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, prilikom predlaganja da se spoji rasprava o ove dve tačke dnevnog reda vodili smo računa o tome da se radi o regulisanju dva ugovora u privredi, dakle, obavljanje privredne registrovane delatnosti i, sa druge strane, da se radi o oblasti i materiji koju pokriva organizaciono i strukturno jedno ministarstvo u Vladi Republike Srbije i s obzirom na činjenicu da ova dva zakona treba da obezbede mnogo bolji i kvalitetniji ekonomski ambijent u Republici Srbiji. Zakon o finansijskom lizingu zasnovan je kako na UNIDROIT konvenciji o finansijskom lizingu, tako i na Zakonu o obligacionim odnosima, koji kroz svoje posebne odredbe reguliše neke ugovore koji su delimično kompatibilni sa ugovorom o finansijskom lizingu i sa nekim tekovinama i odredbama uporednog prava u onim zemljama u kojima ovaj oblik ugovora ima i te kako ozbiljnu, značajnu i masovnu primenu. Ovaj ugovor sadrži elemente zakupa koji bi se mogao nazvati praugovorom, ugovorom od koga je lizing i nastao; to je ugovor o prodaji sa obračunatim otplatama rata, ugovor o prodaji sa zadržavanjem prava svojine, ugovor o kreditu. Ministar je naglasio, kada je govorio o kontinentalnom pravu, koliko je važno da se što više i što preciznije definišu određeni ugovori, kada kod nas u pravu imamo činjenicu da se u teoriji ugovori koji se ne nalaze u Zakonu o obligacionim odnosima i nazivaju neimenovanim ugovorima, iako su možda i u praksi poznati u nekim drugim izvorima prava. Neobično je bilo važno da se ovaj ugovor kroz poseban zakon, ledžspecialis, uvrsti u naš pravni poredak i da se precizno omeđe oblici ovog ugovora, odnosno način na koji se ovaj ugovor zaključuje, primenjuje, menja ili dopunjuje. Načelo pravne sigurnosti je jedno od osnovnih načela koje je u ovom ugovoru bilo ispoštovano. Praktično, ono se provlači kroz ceo tekst, od činjenice da davaoci lizinga mogu da budu ona pravna lica koja imaju osnivački ulog od najmanje 100.000 evra, pa do pismene forme ovog ugovora, forme koja garantuje veću pravnu sigurnost nego usmena forma od koje, principijelno, naš Zakon o obligacionim odnosima polazi kao osnovne forme. Povraćaj predmeta lizinga u slučaju da dođe do poništenja ugovora jeste brži i efikasniji nego što predviđa naš Zakon o izvršnom postupku. Prilikom regulisanja ove oblasti i ovakvog načina zaštite, tu postoje rizici - da li dozvoliti izvestan stepen samovlašća ili se rigidno držati onih odredaba Zakonao izvršnom postupku koje dovode do toga da se nekada mesecima ili godinama taj izvršni postupak odugovlači. Predlagač zakona se opredeljuje za najbolje rešenje, drži se striktno odredaba zakona, skraćuje rokove i omogućava da se davalac lizinga na efikasan način zaštiti od nesavesnog ponašanja druge ugovorne strane. Odgovornost za pravne nedostatke, koju davalac lizinga kao vlasnik po prirodi stvari snosi, ukoliko neko treće lice ima pretenzije ili svojim pravom pretenduje da uskrati ili na bilo koji drugi način ograniči uživanje na stvari primaoca lizinga, takođe je odredba koja se preuzima iz Zakona o obligacionim odnosima, ali se i na specifičan način štite ugovorne strane u ovom ugovoru. Praktično, finansijski lizing se sastoji od dva ugovora. Sastoji se od ugovora o isporuci koji bi se mogao tretirati i kao ugovor oprodaji robe i ugovora o finansijskom lizingu na osnovu koga primalac lizinga stiče pravo držanja i korišćenja predmeta lizinga, naravno, uz plaćanje odgovarajuće naknade koja je zasnovana pre svega na amortizaciji predmeta lizinga, što takođe ukazuje na pravičnost i što takođe može da predstavlja značajan momenat kod osnaženja privrednih kretanja, upravo zahvaljujući ovom mehanizmu. Ovaj zakon na snažan način daje u ruke učesnicima u privredno - pravnom prometu mehanizam koji omogućava razvoj privrede, omogućava da se steknu uslovi za kredite Svetske banke. Dakle, na više načina omogućava osnaženje privrede u Republici Srbiji, a automatski i veće zapošljavanje, veći privredni razvoj i, što je neobično važno, podsticanje inicijative, a čini se da nam u Srbiji upravo najviše inicijativa fali. U privrednim kretanjima potrebne su privatne inicijative, inicijative pravnih i fizičkih lica, da uđu u ovaj ugovor i da kroz ovaj ugovor steknu pravo da koriste određena nova dostignuća, novu opremu, nove aparate, na osnovu kojih mogu da privređuju, a pri tom ne moraju da izdvoje velika sredstva da bi tu opremu kupili i ne moraju da se vežu zatu opremu. Pri tom, kada koriste tu opremu pre svega se vode principom ekonomske koristi i u trenutku kada ta oprema postane zastarela mogu da se odreknu upotrebe te opreme, a da pri tom za to nesnose sankcije; tako su po veoma povoljnim uslovima došli u mogućnost da obavljaju određenu privrednu delatnost za koju je, inače, potrebno mnogo više sredstava. Upravo zbog tako povoljnih uslova i zbog male materijalne i finansijske baze koju imaju učesnici u pravnom prometu u zemljama u tranziciji, ovaj ugovor je imao tako masovnu primenu i bio je tako uspešno primenjivan u zemljama bivšeg istočnog bloka. Dakle, kapitalne investicije, privredni razvoj i zapošljavanje jesu osnovni pravci u kojima se ovaj zakon kreće. Zakon o koncesijama, o kome je ova skupština već raspravljala, koji se suštinski ne razlikuje od prethodno predloženog teksta zakona, omogućava pravo korišćenja, naravno, uz dozvolu države, na određeno vreme i uz određenu naknadu, prirodnih bogatstava, javnih dobara i određenih javnih službi. Kada uporedite funkcionisanje naših javnih službi po lokalnim samoupravama, pre svega komunalnih službi, sa komunalnim službama u zapadnim zemljama, videćete da su to uglavnom koncesionirane delatnosti, izuzev možda vodovoda, ali i vodovod vrlo često biva koncesioniran. Dakle, na osnovu načela efikasnosti i racionalnosti, vrlo se često lokalne uprave po svetu opredeljuju da daju koncesije na komunalne delatnosti i zadržavaju najviše samo onaj administrativni, upravni deo. Pravna sigurnost je takođe nešto što sledi iz Zakona o koncesijama, kako kroz novi koncept koji vidimo u odnosu na prethodni zakon koji omogućava veću transparentnost i pravičnost ovog procesa, tako i kroz činjenicu da se parlament izjašnjava o davanju koncesija na određene delatnosti koje imaju strateški ili međunarodni značaj. Dakle, one delatnosti koje su od javnog interesa jesu delatnosti koje će, da bi bile koncesionirane, biti potvrđene kao takve, dakle kao predmet koncesije, i u ovom parlamentu, i to je neobično važna demokratska tekovina ovog zakona. Zakon predviđa širu listu delatnosti, nabraja koje su to sve delatnosti, od puteva, preko vodoprivrede, energetike, rudarstva, komunalnih službi, koje mogu biti predmet koncesija. Ostavlja mogućnost da se ta lista proširi, odnosno ostavlja mogućnost za vrlo liberalan način dimenzioniranja i definisanja u kojim sve oblastima koncesije mogu doći u obzir. Definišu se ovim zakonom tri načela, ne samo deklarativno, kako smo čuli od predlagača, nego se sva ta načela implementiraju kroz različite pravne mehanizme i u zakonski tekst posle deklarisanja tih načela. Dakle, načelo jednakog i pravičnog tretmana, pri čemu je uvek važno kod ovog pravnog posla da su informacije jednako i u isto vreme dostupne svim potencijalnim učesnicima u ovom pravnom poslu, da svi oni budu unapred upoznati sa elementima ugovora, sa uslovima koje moraju dazadovolje da bi ugovor mogli da zaključe, sa standardima koje moraju da ispoštuju i sa načinom i procedurom kako da dođu do zaključenja samog ugovora. Slobodna tržišna utakmica, dakle opredeljenje da sva pravna i fizička lica mogu učestvovati u ovoj proceduri, takođe je nešto što omogućava da ovaj ugovor bude široko zaključivan, odnosno da što širi broj učesnika u pravnom prometu ulazi u ovaj pravni posao. I, autonomija volje kao opšte načelo obligacionog i građanskog prava, odnosno ugovornog prava, pre svega jeste nešto što nije nikada u potpunosti neograničeno. Dakle, ograničeno je - ne samo ovim zakonom nego i zakonom o obligacionom, tako je i u svim ostalim civilnim zakonodavstvima u kontinentalnom pravu - javnim interesom. Dakle, ukoliko javni interes nije ispoštovan tada se ugovor poništava, ne samo u ovom zakonu nego je to generalni princip u svim zakonima. Decentralizacijom, dakle opredeljivanjem prihoda koji se steknu na osnovu ovog ugovora, lokalnim samoupravama i autonomnoj pokrajini praktično se omogućava i obezbeđuje demokratski mehanizam raspolaganja sredstvima koja se steknu kroz zaključenje ovog ugovora. Kada uporedite ovo sa zemljama zapadne Evrope, istočne Evrope, čak i Azije,videćete da lokalne samouprave imaju benefite ukoliko dođe do koncesije na određenim delatnostima na teritoriji te lokalne samouprave. Ovaj zakon obezbeđuje priliv stranog kapitala. Ovaj zakon daje snažne mehanizme za razvoj naše privrede i zbog toga će poslanička grupa DOS - Reforma Srbije glasati za njega.
Da li se još neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Dragan Tomić, poslanička grupa Narodni socijalisti.
Poštovana gospodo narodni poslanici, najveći deo ove materije je klasična obligacija i sadržan je u Zakonu o obligacionim odnosima. Ovo predstavlja, po meni, još jedno izvođenje iz te materije u smislu da se reši jedna oblast, ali tretman oblasti nije kompletan i iz tog razloga mi ga nećemo podržati. Šta je suština ovoga očemu hoću da govorim, u vezi ovog zakona? Lizing je u principu najviše korišćen radi izbegavanja plaćanja poreza; jedna od kategorija koja se mnogo koristi u praksi, obligaciona kategorija da bi se izbeglo plaćanje poreza, a rekao bih da bi se izbeglo i plaćanje carine.Razumem tu jednu stranu i ona jeste prilično anahrona, nedefinisana, pomerena malo ulevo ili udesno po potrebi da se na određeni način rešava ovo pitanje i dobro je da se materija koncentriše na jednom mestu, ali apsolutno nekompletno. Imate ovde niz primera iz regulative ovog zakona u kojima se jasno vidi bezbroj mogućnosti za izbegavanje plaćanja poreza. Nadam se da će se ministar složiti sa mnom, pošto imamo problema u poreskoj oblasti poprilično, da bi možda trebalo povesti računa. I, evo konkretnog primera šta se dešava u momentu kada dođe do prekida ugovora. Plaćene su neke rate, znači u nekom periodu dolazi do prekida ugovora. Ovo je klasična forma zakupa. Koliko znamo, po zakonu zakup je forma u kojoj se mora plaćati porez na promet, ali u ovom slučaju kada dođe do prekida, a recimo dođe do prekida pred nekim sudom mesec dana pre isteka roka,šta su naša posla? Da se napravi izbegavanje poreza, a ovde su bezbrojne mogućnosti za to. U tom slučaju sud će doneti rešenje, doneće presudu, konstatovaće činjenično stanje, obaveze neće nastati i može da ponovi nov rok za lizing. Ništa vas ne sprečava da obnovite, znači još jedan lizing period na nekakav način, da fingirate da ste plaćali i tako u nedogled. Mislim da se sa ove strane, poreske, finansijske, pravne strane ovo uopšte nije tretiralo, a čini mi se da je najveći problem u ovoj državi, jedan deo problema koji nosimo i koji je sada, čini mi se, u priličnoj ekspanziji kada je u pitanju ova materija i ova oblast, tzv. finansijski lizing. On je u primeni iz nekoliko razloga. Prvi i osnovni razlog je da bi se izbegli bankarski poslovi u direktnim odnosima od strane proizvođača određene vrste opreme ili vozila. Ulazi se u finansijski lizing sa određenim licima i na taj način se vrši kreditiranje lica da bi se u nekom roku od dve, tri, četiri ili pet godina, kako se ugovori posao, došlo do sticanja prava svojine. Ishod svega je sticanje prava svojine. Očigledno da ovde nemamo taj drugi deo tretmana u kojem možemo kontrolisati na određeni način, a pre svega poreski, i ovde definitivno sada ozakonjujemo izbegavanje poreza i mislim da to nije dobro. Vi znate da je uglavnom, recimo kada se radi o prometu motornih vozila, glavni razlog za ovakvu vrstu prometa motornih vozila izbegavanje plaćanja carina i poreza. To je mnogo krupno pitanje za ovu državu. Šta sada da radimo ako pustimo ovoj državi bezgraničnu formu lizing kompanije koje će raditi, a radi se o davaocima lizinga ili isporučiocima koji će to raditi, a 100.000 evra ne znači ništa. To su sitne pare za količinu pravnog posla, odnosno obim tog posla koji može jedna takva kompanija raditi ili jedno pravno lice, iz kojeg može doći do enormnog izbegavanja plaćanja poreza na promet kada je u pitanju promet motornih vozila. Mislim da se sa te strane ovo nije tretiralo i da to nije dobro. Zaista mislim da nije dobro, jer pored te kreditne crte, kada je u pitanju isporuka recimo nekih osnovnih sredstava koja će se koristiti u procesu proizvodnje, to mogu i da razumem, to mogu da smatram kao dobru formu, čini mi se da će glavna konstatacija priče oko lizinga u nekom narednom periodu upravo biti na prometu motornih vozila. Stoga, upozoravam, zaista dobronamerno, i skrećem pažnju da ćemo doći u situaciju da imamo poplavu pravnih subjekata koji će se baviti lizing poslovima, uz sve prekide koje mogu uraditi u toj fazi, uz nove ugovore o lizingu. Najviši pravni akt koji se donosi u ovoj državi i najstariji, sa najjačom pravnom snagom, jeste akt koji donosi sud; da li je presuda u pitanju na osnovu priznanja ili rešenje. Kada je u pitanju rešenje dolazite u situaciju da niži pravni akti, a to su svi ostali, pa i obligacija koja ima karakter obostrane volje, imaju niži karakter i na taj način doći ćete u situaciju da imate ogromne pravne poslove i izbegavanje poreza. To se posle ne može rešavati ni uredbama, jer imate formu zakona. Ne može se rešavati ni drugim podzakonskim aktima, ne možete naterati sudije da ne sude o ovim pravnim stvarima, jer moraju da sude, moraju da donose rešenja, moraju da poštuju volju parničara, jer radi se o klasičnoj parnici. Jednostavno, možemo doći u situaciju da imamo ogromnu poplavu izbegavanja plaćanja poreza. Zaista mislim da sa te strane ovo nije dobro tretirano. Čini mi se da bi ministarstvo trebalo da povede računa, ili Vlada Republike Srbije, kako ovo pitanje u narednom periodu razrešiti. Očigledno ćemo doći u situaciju da ogromnu količinu izbegavanja plaćanja carine i poreza kroz ovaj pravni posao, možemo doći u situaciju da budu, pored one prve strane koja može stvoriti neke uslove, viši efekti ovi kudikamo može biti finansijska korist, ni za državu, a posebno za pravna ili druga fizička lica. Hvala lepo.
Da li još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Radič Joković, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Nova Srbija.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, mi iz Nove Srbije smatramo da je ovaj zakon o finansijskom lizingu trebalo ranije doneti, kako bi se obezbedili uslovi za brže pribavljanje opreme kojom bi se pospešila privredna aktivnost preduzetnika, kao i malih i srednjih preduzeća, koja je nažalost u zadnje vreme sve slabija. Do sada ova materija nije bila uređena jednim zakonom, što nije bilo u interesu potencijalnih učesnika u ovom poslu. Donošenjem posebnog zakona o finansijskom lizingu, on dobija prioritetnu primenu u odnosu na druge opšte zakone, što daje veću pravnu sigurnost učesnicima u poslu i povećava efikasnost u postupku pribavljanja opreme za obavljanje privrednih delatnosti. Ovim zakonom se uređuju sledeći poslovi: ugovor o finansijskom lizingu, prava i obaveze subjekata u poslu finansijskog lizinga, kao i registar finansijskog lizinga. U ovom poslu se javljaju tri subjekta koji su međusobno povezani sa dva ugovora koji svojom uzajamnom povezanošću čine celinu ukupnog posla finansijskog lizinga. Prvi ugovor predstavlja ugovor o prodaji predmeta lizinga između davaoca lizinga i proizvođača, na osnovu koga davalac lizinga stiče pravo svojine na predmetu lizinga. Ovde treba naglasiti da davalac lizinga nabavlja predmet lizinga po specifikaciji primaoca lizinga od proizvođača koga je odabrao primalac lizinga. Drugi ugovor predstavlja ugovor o finansijskom lizingu koji davalac lizinga zaključuje sa primaocem lizinga i na osnovu koga davalac lizinga na primaoca lizinga prenosi ovlašćenje držanja i korišćenja predmeta lizinga na određeno vreme, uz ugovorenu naknadu koja se plaća u ugovorenim rokovima. Članom 7. Predloga zakona predlaže se da se visina naknade određuje na osnovu amortizacije predmeta lizinga. Kako bi se obezbedio davalac lizinga od zloupotrebe nesavesnog primaoca lizinga, u slučaju raskida ugovora o lizingu, on predmet lizinga može da povrati na brz, pravno siguran i efikasan način definisan članom 30. Predloga zakona. Ovim članom je definisano da se postupak povraćaja predmeta lizinga zadržava u okviru sudskog postupka uz brzo i efikasno postupanje suda u kratkim rokovima, u skladu sa odredbama Zakona o izvršnom postupku. Članom 10. je definisano da je davalac finansijskog lizinga privredno društvo, čiji je minimalni uplaćeni novčani deo osnovnog kapitala 100 hiljada evra. Mi smo podneli amandman na ovaj član, tražeći da uplaćeni novčani deo osnovnog kapitala davaoca lizinga bude u funkciji vrednosti predmeta lizinga. Smatramo da ne može biti isti iznos uplaćen od novčanog dela osnovnog kapitala za firme koje vrše finansijski lizing opreme, recimo, za domaćinstva, kao za one firme koje su registrovane za poslove finansijskog lizinga za industrijska postrojenja. Takođe smo podneli amandmane na članove 6, 16, 17, 24, 26. i 36. Predloga zakona, sa željom da preciznijom formulacijom ovih članova popravimo tekst zakona. Ima se utisak da pri izradi teksta Predloga ovog zakona nisu konsultovani stručnjaci iz tehničkih oblasti, pa otuda ima dosta nepreciznosti ili glomaznih formulacija kada su u pitanju materijalni nedostaci predmeta lizinga, štete koje mogu nastupiti i održavanje predmeta lizinga. Što se tiče zakona o koncesijama, ispred Nove Srbije u okviru načelne rasprave govoriće prof. dr Miodrag Stamenković. Pridružio bih se onim diskutantima koji su na neki način kritikovali Vladu zbog slabljenja privredne aktivnosti. Mislim da se Nova Srbija pridružuje tome. Moramo nešto preduzeti pod hitno da se ta privredna aktivnost popravi. Čak smo i u onim oblastima gde smo imali šansu, kao što smo dobili određene preferencijale od Evropske unije za izvoz šećera, stvaranjem afere šećera uništili praktično domaću proizvodnju koju je trebalo da unapredimo. Nešto nam se slično dešavalo prošle godine oko afere oružja. Moram da vas podsetim, pošto sam iz te oblasti, da mi sada imamo 14 hiljada zaposlenih u preduzećima koja se bave proizvodnjom naoružanja i vojne opreme i da su kapaciteti tih preduzeća mnogo veći nego što su potrebni domaćoj vojsci. Prema tome, sa tom aferom mi smo ugrozili egzistenciju tih 14 hiljada radnika i proizvodnju u tim firmama. Zamolio bih da Vlada ubuduće vodi računa o tim stvarima i da ljudi koji su bliski Vladi i koji su učestvovali u stvaranju afera budu na određeni način sankcionisani. Hvala.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika ili zamenika predsednika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Prelazimo na raspravu po prijavama za reč u zajedničkom načelnom pretresu o Predlogu zakona o finansijskom lizingu i Predlogu zakona o koncesijama. Prvi prijavljeni govornik je narodni poslanik Vlatko Sekulović, a posle njega narodni poslanik Stevan Ž. Gudurić.
Poštovana gospođo predsedavajuća, kolege i koleginice narodni poslanici, predstavnici ministarstva, Socijaldemokratska partija, naravno, ovaj zakon podržava i mi smo veoma zadovoljni što se ovaj zakon, a govorim o zakonu o finansijskom lizingu, našao pred poslanicima. Međutim, ne možemo da delimo jedan ipak neopravdani optimizam koji prouzrokuje kod određenih kolega donošenje ovog zakona. Ovaj zakon jeste značajan u stvaranju pravnog okvira koji treba da podstakne i strane investicije i dodatni razvoj privrede. Međutim, on nije spektakularan zakon. To nije zakon koji će učiniti čuda, već je to samo još jedan deo u mozaiku našeg privrednog napretka i privrednih reformi. Prema tome, mislim da treba uvek da se pridržavamo pravila da ne treba da stvaramo neopravdana očekivanja, a to isto važi i za ovaj zakon. Smatram da sa donošenjem ovog paketa zakona, znači zakona o lizingu, koncesijama, o garancijskom fondu, ostaje nakon toga još par zakonskih projekata koje treba usvojiti. Sigurno je da su među njima najznačajniji zakon o stečaju i zakon koji bi trebalo da reguliše čitav sektor delatnosti koji je bitan za ukupnu privredu, a to je zakon o energetici. Mislim da su sa ta dva zakona ušla još neka propratna zakonska akta, kao što je Zakon o zalozi na pokretnim stvarima, Zakon o registraciji preduzeća. Time završavamo i kompletiramo pravni okvir vezan za reformu privrede i za privlačenje stranih investicija. Nakon toga mnogo značajnije pitanje biće promovisanje i predstavljanje zemlje u inostranstvu. Moramo da vodimo računa da se Srbija u ovom periodu globalizacije ne nalazi u konkurenciji samo sa susednim zemljama, Rumunijom, Bugarskom, Hrvatskom, pa čak ni sa onim zemljama koje se dalje nalaze a još uvek su u Evropi, već se nalazi u konkurenciji sa dalekim zemljama, kao što su Tajvan, Brazil, Južnoafrička Republika, koje su takođe predmet interesovanja stranih investitora. Ne mogu da se složim sa ocenom da ima previše kapitala danas u svetu i da se ne zna gde da se plasira taj kapital, već mislim da donekle postoji i prevelika ponuda u smislu ponude zemalja koje traže strane investicije. Moramo biti svesni da je borba u toj areni konkurencije veoma oštra i zbog toga je nama ovaj zakon bio potreban, jer time se dovodimo na isti nivo sa ostalim zemljama. Naravno, ovaj zakon ne treba, posebno sa pravničkog aspekta, analizirati. Smatramo da je on dosta dobar, bez obzira što postoje odredbe u Zakonu o obligacionim odnosima, koje su omogućavale da se lizing i u pređašnjem periodu primenjuje kod nas. Smatramo da je ipak bilo potrebno doneti jedan poseban zakonski akt, kojim će se jasnije definisati pravni odnosi koji nastaju na osnovu ovog pravnog posla. Prema tome, bez obzira što smo podržali donošenje ovog posebnog zakona, i u prethodnom radu, vezano za stvaranje ovog zakona, insistirali smo i na izmeni zakonskih akata koji su akcesorni u odnosu na ovaj zakonski akt, a to se prvenstveno tiče Zakona o carini i Zakona o porezima. Smatramo da je i na tom polju učinjen značajan napredak sa zakonima koje smo doneli u pređašnjem periodu, kako bi se lizing mogao primenjivati na jedan pravno siguran način u našoj zemlji, jer je stvarno bilo zloupotreba ovog pravnog posla u pređašnjem periodu, pogotovo sa stanovišta plaćanja poreza, odnosno carina. Međutim smatramo da je potrebno napraviti dodatni korak, a to je vezano za primenu računovodstvenih standarda. Znate da u ovom trenutku imamo jedan dualizam, da preduzeća vode računovodstvo po našem zakonodavstvu, a da mogu, ako žele, voditi računovodstvo i po međunarodnim standardima. Smatramo da je Zakon o računovodstvu potrebno inovirati, kako bi se potpuno primenili standardi koji važe u međunarodnim privrednim odnosima. Prema tome, smatramo da ovaj zakon, zajedno sa tim akcesornim zakonima, kao što je i rečeno, ne samo da otvara mogućnosti preduzećima, pogotovo malim i srednjim preduzećima, da dođu do opreme, mašina, već omogućuje i lakšu zamenu mašina odnosno praćenje tehnološkog napretka. Ovo je, na primer, izuzetno važan zakon za špediterske kuće, ali i za obične građane. Smatramo da će ovaj zakonski projekat omogućiti da i naši građani koriste ovaj pravni instrument kako bi došli do, na primer, automobila, a istovremeno smatramo da ovaj zakon uz ove druge zakone sprečava da se pojave malverzacije koje su bile prisutne početkom 90-tih godina, vezano za lizing, kada je bilo raznih prevara od "Viner brokera" i drugih preduzeća i mešetara, koji su zloupotrebljavali ovaj mehanizam i prevarili građane. Prema tome, kako bi se ta pravna struktura definisala,smatram da je potrebno što pre doneti zakon o stečaju. Imamo informaciju da će taj zakon uskoro da se pojavi u skupštinskoj proceduri. Smatramo da je on bitan jer se zakon naslanja i na pitanje stečaja, odnosno potrebno je, vezano za pravnu sigurnost, garantovati prava davaoca lizinga, odnosno isporučioca opreme, da predmet lizinga neće nestati u nekoj stečenoj masi, već da će se on efikasno izvući iz efikasne mase i time zaštititi njegova prava, a to je potrebno regulisati zakonom o stečaju. Poslednje dve opaske vezane za ovu materiju - što se tiče ambijenta i Svetske banke, naravno da je ovaj zakon uz neke druge zakone uslov za odobravanje određenih kredita od strane Svetske banke. Međutim, začuđujuće je koliko postoji neodgovornosti kod pojedinaca kad govore o Svetskoj banci i neznanja o Svetskoj banci, što mene dosta asocira na jednog našeg kolegu političara, koji je otprilike komentarisao Svetsku banku - da je to neka svetska banka, ona bi otvorila u njegovom rodnom mestu jednu filijalu gde bi građani mogli da podižu kredit. Opaske takve vrste jednostavno ne stoje i smatram da su irelevantne za raspravu. Međutim, ono što je mnogo bitnije, to je pitanje ambijenta. Naravno, zakoni ne mogu biti jedini kriterijum kojim se doprinosi stvaranju povoljnog ambijenta za razvoj privrede ili za strane investicije. Zakoni prvenstveno zavise od njihove primene. Neću govoriti o konkretnoj primeni zakona kroz sudstvo nego ću govoriti uopšte i daću jednu opasku vezanu za primenu prava i zbog čega smatram da je primena prava jedan od aspekata koji se dosta zloupotrebljava u ovoj skupštini. Naime, ako smo saglasni oko toga da je za razvoj privrede potrebna pravna sigurnost, moramo biti saglasni oko toga da je primena prava jedan od osnovnih preduslova pravne sigurnosti. Kada se primenjuje pravo - ili se primenjuje domaće pravo ili se primenjuje međunarodno pravo. Kod domaćeg prava, a što je još bitnije u situaciji kod međunarodnog prava, ne sme biti razlike i ne može se birati koji se zakon primenjuje a koji ne. Zato smatram da je dosta licemerno kada određene političke partije govore o pravnoj sigurnosti, o primeni prava, o stvaranju ambijenta, a prave razliku kada se govori o primeni međunarodnog prava, pa je dobro primeniti određene međunarodne konvencije a neke ne.To dovodi do voluntarizma u ponašanju države, i do situacije pravne nesigurnosti. Konkretno, ne možete se zalagati s jedne strane za pravnu sigurnost, a s druge strane biti protiv onih međunarodnih obaveza koje ova država ima, a koje se tiču, na primer, Međunarodnog krivičnog suda za bivšu Jugoslaviju. Kako važi u krivičnom pravu međunarodno pravo, tako važi i u privredi. Kako važi za preduzeća, tako važi i za pojedince. O tome, gospodo, i o primeni prava, o nužnosti primene prava, o njihovoj potrebi za unapređenje života u ovoj zemlji, mislim da moramo svi mnogo više da vodimo računa.
Reč ima narodni poslanik Stevan Ž. Gudurić.
Gospođo Čomić, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, nekoliko reči o zakonu o koncesijama. Da počnemo s tim da bi vi u Vladi trebalo jedanput da usaglasite da li su agencije nešto najbolje ili nešto najgore na svetu, zato što je u jednom broju zakona koje nam ovde iznosite agencija nešto što je najpotrebnije, bez čega se ne može živeti nikako; kod vas u zakonu piše da je to nešto što ne valja, da je to dekadentno, da je to ovako i onako. Bilo bi lepo da pred narodne poslanike kao Vlada izlazite sa istim mišljenjem o jednoj materiji, a ne da povodom nekakvog zakona, kako ko izlazi, tumačite različito jednu te istu stvar. Ja sam se sa vašim kolegom, ministrom Vlahovićem, našalio, našao se u čudu kada sam mu čitao o agenciji to što je pisalo u vašem zakonu, kada smo pričali o zakonu o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Usaglasite na Vladi da li je agencija nešto što valja ili nešto što ne valja, pa da mi prihvatimo da je to tako, ali jednoznačno. Isto tako, nekako ste mnogo lako prihvatili, pošto to prošli put nije pisalo u zakonu, kada ste ga pre mesec i po - dva ovde obrazlagali, da vi kao Vlada podelite odgovornost sa parlamentom, da parlament usvaja nekakve koncesije itd. Trebalo bi da radi svako svoj posao; vi odgovarajte za ono što je posao Vlade, a parlament neka odgovara za ono što je njegov posao. Na ovaj način predlog koji je dat nije bio posebno pametan, pa su vam dali dobar šlagvort da podelite odgovornost i da kažete - nije Vlada kriva, to je parlament od 250 pametnjakovića izglasao, da to tako treba da bude, a pitanje je da li tako treba da ide. Nešto što vam je jednoznačno, a nije dobro, u Vladi, to je - kad god se dohvatite lokalne samouprave, a setite se šta ste pričali o lokalnoj samoupravi kada ste bili opozicija, i kad određujete šta to treba da pripadne lokalnoj samoupravi, u principu to svaki put ispadne da ništa ne treba da pripadne lokalnoj samoupravi. Tako je kod vas u ovom zakonu, tako je bilo u Zakonu o privatizaciji, zato što tih 5% nisu ništa, uz ono što ni ministar Đelić, ni ministar Vlahović nisu mogli da objasne, kako to da kupiš fabriku i ne platiš porez, a kupiš parče zemlje ili nekakvu kućicu, da staviš glavu ispod krova, i na to platiš porez. Isto tako, tih 5% u koncesijama praktično neće pokriti ono što će onaj ko koristi koncesiju razoriti u infrastrukturi. Još uvek nismo u situaciji kao društvo da komunalna sfera ima ekonomsku cenu i onda ćemo tom dati za tepsiju ribe da nam koristi ovo i ono i još ćemo mu dati koncesiju za tepsiju ribe, pa iz te tepsije ribe ćemo odvojiti samo 5% za lokalnu samoupravu. Najbolje je da ne dobijemo ništa, ako ne dobijemo nešto što vredi. Ovaj put to nije, pa neće gospođa Čomić, kao kod onog zakona, kazati - nije Beočinska fabrika cementa tema dva dana za Skupštinu, a bila je. To što ćete vi sada dati, recimo, Lafaržu koncesiju za eksploataciju lapora na teritoriji beočinske opštine i za eksploataciju krečnjaka na teritoriji sremskomitrovačke opštine, ali njih da ostavimo, pa da pričam samo o onome gde ja živim. Najveći deo te zemlje su bili voćnjaci i vinogradi onih koji su živeli u Beočinu, znači, naših predaka. Otkupljeni su u vremenu u kome smo živeli, realno govoreći, za tepsiju ribe. Sada ispada da smo fabriku prodali Lafaržu za tepsiju ribe i onda ćemo im dati koncesiju za tepsiju ribe. Najbolje bi bilo da smo im sve poklonili. Onda ne bi mogli kazati da smo im uzeli pare. Poklonili smo im, pa neka idu s milim Bogom. Na ovaj način, ako će lokalna zajednica dobiti 5%, mislim da je sva priča kako je lokalna zajednica najvažnija, kako će biti decentralizacija, prazna priča. Gde su naši novci, ono što gospodin Čanak priča? Ja imam toliko godina da pamtim kada su naši novci bili u Novom Sadu, beočinski novci, ne sećam se da nam je bilo išta bolje nego sada kadasu u Beogradu. Jednako se nisu mogli dobiti ni u Novom Sadu, ni u Beogradu. Ako pričamo o našim novcima, naši novci bi trebalo da budu kod naše kuće, a da platimo svakom ono što nam radi. To je ono što ste proklamovali kada ste dolazili na vlast. Za dve i po godine ni kroz jedan zakonski akt se to nije primetilo. To se nije primetilo ni kroz Zakon o koncesijama. Tih 5% za lokalnu zajednicu, ili 5% za Pokrajinu, sa nedefinisanim načinom trošenja para, razoriće nam infrastrukturu Vojvodine. Ona inače nije blistava. To je realnost. Mislim da to nije dobro, i prošli put se polemisalo o tim stvarima. Ako ste nešto slušali ovde, bolje da ste taj deo poslušali, nego deo da delite odgovornost sa parlamentom u vezi sa tim kako ćete nekom dati koncesiju. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Zoran Anđelković. Posle njega narodni poslanik Miloš Todorović.
Poštovana gospođo Čomić, uvaženi predstavnici Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, današnji paket zakona koji je na dnevnom redu pred Skupštinom Srbije, zakon o koncesijama i o finansijskom lizingu, ja bih ovde dodao i zakon o garancijskom fondu, svakako jeste onaj segment zakonske infrastrukture koji je nedostajao ukupnoj infrastrukturi Republike Srbije. Oni jesu onaj segment koji treba da upotpuni sve one prednosti koje treba da obezbede brže investiranje u Republiku Srbiju, da omoguće priliv stranog kapitala, da oslobode stege domaćeg kapitala, koji postoji na tržištu Republike Srbije, a da pri tom i našu zakonsku infrastrukturu učini kompatibilnijom sa ukupnom infrastrukturom Evropske unije, te grupacije bogatih i srećnih zemalja kojima Srbija teži. S obzirom na to da će Liberali Srbije podržati ukupan paket zakona, nemam ambicije da ovde idem u detalje. Ja ću vrlo načelno i vrlo kratko sa par crtica, koje su zasnovane na načelima liberalnih ideja, priče iz koje dolazim, pokušati da dam neka svoja viđenja. Paket zakona koji je pred nama razumem kao paket nužnih institucionalnih okvira za podsticanje kapitala u jednoj zajednici, snaženje slobode investiranja i konkurencije. Institucionalna izgradnja države se uspostavlja pravilima za igru kapitala na tržištima. Liberali Srbije zagledani su u neposrednu ekonomsku budućnost zemlje i najčešće se usuđuju da kažu - one zajednice koje ne uspevaju da stvore institucionalne okvire za pokretanje svojih kapitalnih resursa, ma koliki da su, ne uspevaju da postanu atraktivne ni za kapitalno investiranje sa strane; ili, bolje rečeno, ima kapitala, ali nema institucija kapitalizma u Srbiji. Ili, bolje rečeno, ovim paketom zakona popravljamo tu mogućnost za investiranje. Dakle, ono što se može kapitalizovati najpre u našem privrednom poduhvatu, bar što se tiče kapitalista, investitora iz evropskog područja, jeste institucionalno uređenje države za kapitalističko privređivanje. To je šansa. Kapitalisti procenjuju i ocenjuju pravne i institucionalne okvire za igru konkurencije i na našem tržištu. Najbolja investicija uz sve prednosti je uređenje države za kapitalizam. Tu se od nas najviše očekuje, a uradili smo srazmerno nedovoljno. Privatni investitori posmatraju prostor i ljude ovde, i vrednuju ih prema stepenu ostvarenih ekonomskih sloboda. Institucije koje omogućavaju i garantuju, da vas ne podsećam sada na metodologiju vodećih instituta, neću ni da pominjem najnovije prognoze. Investicije u svetu godišnje premašuju tri biliona dolara. Rastu i u našoj regiji, i to zakonito prema dva procesa: institucionalno uređenje zemlje po standardima kapitalizma i pridruživanje strateškim asocijacijama, koje garantuju bezbednost u širem regionu. Ceo paket zakona ima logiku kapitalizma, da učini tržišnim. Dakle, da obezbedi promet i kapitalizaciju uspavanih imovinskih prava, bilo države, bilo pojedinca. Prva slika koju vidim kao model iz ovog okvira, koja je morala da bude stvarnost, jeste preduzetnik, koji umesto hipoteke na nepokretnostima u odnosu 1:3 nabavlja od lizing kompanije preko banke mašinu ili tehnologiju, zalažući upravo samo mašinu i osiguravajući odnos uz pomoć garancijskog fonda ili društva za klasično osiguravanje kredita. Preduzetnik u visokoproduktivnim ekonomijama ne snosi sam rizike svog kapitalnog ulaganja kao kod nas; jer, upravo u garancijskom fondu vidimo jednu dobru nameru da država pokuša da nadomesti onu funkciju koju u razvijenim kapitalističkim i tržišnim uslovima igraju osiguravajuća društva. To bi bilo sjajno, znači, da su takve kuće povezane u kapitalističku industriju osiguranja, da su prisutni i ovde, pa da cena osiguranja bude uračunata u kredit reosiguran u povezanom lancu osiguranja i reosiguranja. Ali, to će malo da sačeka. Prazninu će, kao dobar primer za pravac razvoja i nameru našeg dostignutog modela bankarstva i osiguranja, pokušati da nadoknadi država. Bankari i osiguravajuća društava uživaće do tada nacionalnu zaštitu za slobodu pristupa finansijskom tržištu u pogledu osnivanja stranih banaka i osiguravajućih društava gde su lizing poslovi i pakovanja osiguranja i reosiguranja poslovnog kredita standardni poslovi. Želim da naglasim i otvorim jednu dilemu - da li je celishodno da se bankama i osiguravajućim društvima pristup našem privrednom prostoru i dalje uslovljava obavezom kupovine akcija naših banaka u sanaciji? Vodeće kuće Evrope, s pravom, sa podozrenjem gledaju na takva uslovljavanja koja stvaraju iluzije na kratak rok za, navodno, nacionalno bankarstvo, nacionalne poslove osiguranja, kao da već odavno nije jasno da kriterijum za novi bankarski patriotizam jeste otvoriti se za najbolje i za najjače koji će kupiti na tržištu i naše najbolje i naše najjače. Više milijardi evra u slamaricama, neuknjižena imovina i nekretnine građana, nepouzdana evidencija, centralizovana imovina države, zabrana prometa zemljišta strancima, akcije države u bankama, sve su to rizici, ali i šanse jednih pored drugih. Na području koncesija takođe je važna tržišnost ugovora o koncesijama, njihova prenosivost, tu smo uočili polje rizika kada prava na istraživanja treba da se preobraze u prava na eksploataciju. Šta je korenito rešenje? Model nema pravo na istraživanje bez prava na eksploataciju, odnosno pravo na istraživanje uključuje pravo na eksploataciju; koje su garantovane privilegije vlasnika koncesija na istraživanjima u dobijanju koncesija za eksploataciju; i dalje, kako i pod kojim uslovima obezbediti eksploataciju istraženog, ako vlasnik koncesije za istraživanja odluči da opstruira eksploataciju. Ovde treba napomenuti da novi zakon o ekologiji ne predviđa mogućnost prenosivosti eksploatacionih dozvola, pa to može da bude jedan nepoželjan sukob zakona. Bilo kako bilo, ukupan paket zakona koji je danas pred nama, i naravno usvajanje tog paketa u Republičkoj skupštini, dakako jeste korak ka daljem upotpunjavanju naše zakonske infrastrukture koja pokriva milje privrede i investiranja. Liberali Srbije očekuju da je ovo još jedan korak u dobrom pravcu, ka ukupnim evropskim integracijama, a samim tim dizanje naše privrede i njene aktivnosti na evropske modele. Liberali Srbije će podržati i glasati za ceo paket ovih zakona. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miloš Todorović, a posle njega narodni poslanik Zoran Krasić.
Poštovana gospođo Čomić, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, nije prošlo ni tri meseca od kada smo razmatrali predlog zakona o koncesijama i odbacili ga kao veoma loš predlog, a pred nama se nalazi isti taj predlog samo malo doteran i prerađen. Kozmetika je učinila svoje, ali je loša suština zakona dosledno očuvana. Ne znam da li Poslovnik o radu Narodne skupštine dopušta da se ponovo razmatra nedavno odbačeni predlog zakona, jer se ništa novo nije desilo, osim što su neki poslanici promenili svoje mišljenje; u prethodnom glasanju o ovom istom zakonu, nezadovoljni procentom od 5% (naime, tražili su 50%), glasali su protiv; šta se to sada dogodilo kada su u najavi oni zadovoljni sa ovim predloženim rešenjem od 5%, ne znam. Uglavnom, to mi je malo nejasno, verovatno će se u diskusiji i njihovi stavovi ovde pred nama razjasniti. Predlog zakona dostavljen je Narodnoj skupštini 14. aprila, sa predlogom da se donese po hitnom postupku. Bilo je isplanirano da se zakon donese pod plaštom vanrednog stanja i da tako Vlada ispuni svoja obećanja i aranžmane prema budućim koncesionarima. Međutim, ovde je stanje danas isto kao i 14. aprila, jer nema TV prenosa sednice Narodne skupštine, tako da je za nas stanje i dalje veoma vanredno. Ako uporedimo ovaj današnji predlog zakona o koncesijama sa onim koji smo odbacili pre tri meseca, može se zapaziti da su izostale neke odredbe, ali suština zakona je ostala ista. Cilj ovog zakona jeste da se omogući, to ponavljam kao i prošli put, određenoj grupi ljudi koji su bliski Vladi da dođu do koncesija da bi ih koristili da se bogate dugo godina, bez obzira na verovatne političke promene posle predstojećih parlamentarnih izbora. Pošto mi živimo, dame i gospodo, u Srbiji, u zemlji kratkog pamćenja, još kratkotrajnijeg Ustava i zakona, neće biti velike štete ako se usvoji ovaj zakon koji je po mom mišljenju i po mišljenju poslanika SSJ veoma loš; on će kratko trajati, naravno, samo do izbora. Da pogledamo šta je predloženo u ovom kratkotrajnom zakonu. U obrazloženju Predloga nailazimo na objašnjenje da je Predlog zakona umesto niza pravila vezanih za svaki od mogućih oblika podsistema, jednom opštom odredbom obuhvatio sve takve poslove, uspostavljajući na taj način fleksibilan i istovremeno siguran pravni okvir. Veliko je pitanje da li će se takve opšte odredbe ubuduće, rokovi, slobodno tumačiti, pa posle usmeriti baš u onom pravcu koji ni zakon, ni Narodna skupština nisu želeli. U samom zakonu, velika novost - nema agencije. U svakom zakonu do sada je agencija bila obavezni element, a sada je pisac vladinih zakona na bolovanju, pa nisu predvideli tu agenciju. Umesto Vlade, i tenderske komisije, glavu bi u budućim problemima koji će nastati oko ovog zakona, a ja vam garantujem da će nastati, trebalo da trlja agencija, ali ovog puta se predlagač zakona nije setio. U postupku i načinu davanja koncesija u članu 7. Predloga zakona u poslove nadležnog ministarstva i Vlade uvlači se bez stvarne potrebe Narodna skupština. Naime, ukoliko su predmet koncesije objekti koji imaju strateški značaj za Republiku ili međunarodni značaj, predlog za davanje koncesija Vlada dostavlja Narodnoj skupštini, a Narodna skupština daje mišljenje Vladi. Ovo je, dame i gospodo, nepotrebna demagogija, jer će Vlada i opstajati dok ima podršku veštački stvorene većine u Narodnoj skupštini, a šta će joj mišljenje njene poslušne većine, to sigurno nikome nije jasno. To je samo gubljenje vremena i odugovlačenje, jer ćemo prilikom predlaganja Narodnoj skupštini tih koncesija izgubiti tri meseca da bismo doneli ovde odluku o tome što je Vlada predložila Narodnoj skupštini, jer vi imate ovde ovu laganu većinu, koja svakog dana sve manje funkcioniše. Imam neke primedbe i oko ovih procenata koji su dati za jedinice lokalne samouprave na čijem se području obavlja koncesiona delatnost. Koliko treba da dobije Vojvodina, to neka odluče poslanici iz Vojvodine, ali mi smo dali predlog i dalje ostajemo pri tome da koncesiona naknada za jedinice lokalne samouprave mora biti veća, zato što se tu, kod tih koncesionih delatnosti mogu očekivati velike posledice po životnu sredinu i zbog obavljanja tih koncesionih delatnosti ta stopa mora biti za jedinice lokalne samouprave daleko veća. U članu 30. utvrđuje se mogućnost prenosa koncesije. Kaže: "Koncesionar može dobijenu koncesiju preneti drugom licu". Nema javnog tendera, već prosti prenos koncesije. Slutim da će se u Srbiji jedna firma, eventualno dve, specijalizovati za učešće na javnom tenderu za dodelu koncesija, a zatim te koncesije prenositi svojim prijateljima, saradnicima ili nekakvim nazovi ortacima. Zato predlažem da se ne predviđa prenos koncesija. Ovo sam isto govorio i u prethodnom obrazlaganju ovog predloga zakona, koji nije prošao. Zaista ne bih voleo ponovo da dolazimo u situaciju da moramo isto da pričamo, jer to je toliko očigledno. Ko ne može da izvrši ugovorenu obavezu, brate, neka vrati koncesiju, a ona će se dalje dobijati javnim tenderom, kako uvek vi kažete - transparentno. Na kraju, predlažem Narodnoj skupštini da ovaj predlog odbaci, jer ništa nije bolji od prethodnog koji smo veoma opravdano odbacili. Kada govorimo o zakonu o finansijskom lizingu, moram da priznam da je on dosta kvalitetno tehnički napisan i da je ovo jedan od boljih zakona koji se našao ovdeu proceduri. Međutim, sama implementacija ovog zakona će biti vrlo teško sprovodljiva u praksi. Dame i gospodo, mi se nalazimo u jednom veoma teškom periodu tranzicije.Moramo biti realni, moramo posmatrati šta se događa u našoj privredi koja je potpuno paralisana, ne može da da nikakve efekte u praksi. Imamo veliki pad društvenog proizvoda. Mala i srednja preduzeća, koja već uveliko osnivamo u prethodne dve godine rada ove vlade i ove skupštine, praktično na terenu ne funkcionišu, ne postoje. Slažem se da će se ovim zakonom možda podići taj ekonomski efekat za koji ministar Pitić tvrdi da će tako biti. Međutim, da li je trebalo da dođemo u situaciju da čekamo ovaj zakon i da ga ovako gromoglasno najavljujemo i da izvučemo neke poslednje atome snage od građana i ljudi koji će ući u ovaj projekat oko finansijskog lizinga. Mnogo nejasnih stvari tu ima. Zaštita dužnika je podznakom pitanja, kamatne stope su jako visoke, to morate da priznate svi, tu zaista nema nikakve dileme. Dalje, kakve je efekte zakon o finansijskom lizingu dao u zemljama našeg okruženja? Nismo dobili dovoljno objašnjenja. Mi imamo nekakve podatke da se on nije pokazao u pravom svetlu i na način na kakav treba da zaživi u zemljama našeg okruženja. Na kraju krajeva, pominjan je ovde primer Bugarske. Mi nikada nismo gledali primer Bugarske, Rumunije i ostalih zemalja u okruženju koje su nama uvek bile neinteresantne. Tu ćemo imati, po meni, jedan veoma nejasan ekonomski efekat: kako će ići oko te nabavke opreme, nedostatak kapitalnih investicija, da li je moguće popraviti usvajanjem ovog zakona, da li će zakon o založnom pravu doćiu proceduru, da uđe zajedno sa ovim zakonom kao projekt u našu svakodnevicu. Puno stvari ima. Neka vam je Bog u pomoći. Poslanički klub SSJ ipak neće glasati za predložene zakone.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a posle njega narodni poslanik Ljubomir Mucić.
Po staroj dobroj praksi, Vlada nas iznenađuje sa lošim zakonima i predlagači, predstavnici Vlade, čim izađu za ovu govornicu to i priznaju. Ako se pogleda stenogram, šta je rekao predstavnik Vlade, pročita njegovo obrazloženje predloga zakona, pa se pogleda i šta stoji u odredbama predloga zakona, onda se vidi da tu nešto nije u redu. Milozvučnije deluje kada predstavnik Vlade saopšti ono što je napisao u obrazloženju, nego ono što se nalazi u odredbama. Naravno, bilo bi dobro da je predstavnik Vlade konsultovao, povodom zakona o finansijskom lizingu, jednog advokata, narodnog poslanika. On je godinu dana morao da bude u Holandiji zato što je pre 10-12 godina bio preteča poslova finansijskog lizinga. Čovek je radio sa kolima, pomagaonekim kriminalcima, pa je morao da pobegne u inostranstvo. (Dragoljub Stamenković: Da li je to Boško Ristić?) Verovatno da je to taj čovek. Ali, ni to nije problem. Problem je u tome što, ako se smatra da treba urediti oblast finansijskog lizinga, onda je to moglo da se uradi sa jednom dopunom odredbe 550 Zakona o obligacionim odnosima i to u delu jednog klasičnog lizinga; i, naravno, iza odredaba Zakona o obligacionim odnosima koje regulišu bankarske poslove ubaciti finansijski lizing kao jedan od poslova pružanja finansijskih usluga. Predlagač se nije opredelio za to, on se opredelio da posebnim zakonom to reguliše. Mi smo brojnim amandmanima pokušali samo da usaglasimo sa postojećim pravnim sistemom obligaciono - pravni aspekt ovog pravnog posla i ništa drugo. Tu moram da uputim primedbu predlagaču. U obrazloženju kažeda je ovo jedan potpuno kompletan propis kojim se regulišu svi aspekti finansijskog lizinga. Nažalost, regulišete samo jedan obligacioni aspekt, a ove druge aspekte ne regulišete. Imali ste prilike da čujete od mojih prethodnika da je taj ekonomski ili taj lukrativni interes upravo zbog izbegavanja carina, poreza i drugih stvari. No, vi sigurno imate potrebe da donesete ovaj zakon, ne samo zbog obaveza prema međunarodnoj zajednici, nego zbog činjenice da ni Narodna banka, pa ni poslovne banke, pa čak ni poreska uprava danas ne može da vam odgovori kako da registrujete vozilo (kamion, autobus) ako ste ga kupili na lizing. Znači, ne radi se čak ni o finansijskom, nego o onom običnom lizingu gde ste od proizvođača koji je u mogućnosti da isporučuje tu opremu sa velikim rokovima otplate, itd. U Narodnoj banci vi danas nemate čoveka koji zna da uputi eventualnog primaoca tog lizinga. Verovatno da je potreban zakon, ali nažalost, vi ovim zakonom ni to čak ne regulišete. Kažem da smo pokušali da usaglasimo ono što je potrebno sa odredbama i načelima Zakona o obligacionim odnosima. Imali ste prilike da čujete da su neke odredbe potpuno neodržive. Ako vi propisujete minimum iznosa lizing naknade, a pozivate se na slobodu ugovaranja ugovornih strana, pa to još vezujete za neke amortizacione stope, onda ste na taj način prekoračili ovlašćenja, jer vi, praktično, ovim zakonom samo regulišete odnose između ugovornih strana. Znači, država se ne pojavljuje kao ugovorna strana,država se ne pojavljuje kao neko ko treba da štiti neki interes. Ne znam zašto bi država štitila interes davaoca lizinga ili primaoca lizinga u vezi sa tim kolikiće biti minimalni iznos lizing naknade. Što se tiče ove objedinjene rasprave, jedina zajednička i dodirna tačka za ova dva pitanja je činjenica da postoje ljudi sa slobodnim sredstvima i da smatraju da ovim ulaganjem mogu da ostvare veću zaradu, da im kapital donese veći prihod nego da to drže oročeno u banci ili da na drugi način plasiraju sredstva. Mi već imamo iskustva sa lizingom i mi imamo i neposredno iskustva - na lizing su uzimane mašine kojima su asfaltirane ove naše ulice. To treba da se kaže. Neće biti dobro ako se od ovog zakona o finansijskom lizingu kao jedina korist pojavi to da će ljudi da kupuju vozila, a verovatno je namera da to bude usmereno pre svega na postrojenja, opremu koju naša privreda u ovom trenutku ne može da obezbedi.
Reč ima narodni poslanik Ljubomir Mucić, a posle njega narodni poslanik Dušan Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mene je na početku, kada ste predložili ovaj dnevni red i kada smo ga utvrdili zaista obradovalo da se posle toliko vremena na dnevnom redu ovog doma našla i jedna privredna tema. Mislio sam da sa predlogom ovog zakona o finansijskom lizingu nadležno ministarstvo, a i Vlada kao predlagač, imaju jasne i časne namere, a to je da direktno utiču i stvaraju ambijent za oživljavanje i podsticanje privrednih aktivnosti. Mislim da bi bilo logičnije da se na današnjem zasedanju našao paket zakona koji bi konačno uredio ovu oblast. Znači, pored zakona o finansijskom lizingu da se našao i zakon o stranim ulaganjima, zakon o donacijama, od čijeg donošenja bežite, zatim zakon o založnom pravu. Mislim da bi se na taj način stvorio zaista jedan ambijent za stvaranje ekonomskih preduslova za strana ulaganja, finansijski lizing i uopšte regulisanje jedne takve materije. Ne bih se složio sa vama da je zaista bilo potrebno dve i po godine da shvatite da je politika donacija bila pogrešna politika, kao i politika stranih kredita koje neko mora vratiti i da će oni oživeti privredne aktivnosti u našoj zemlji. Gde se nalazi privreda danas, a naročito u ovo vreme? Dosta je rezultata izneto i mislim da ću o tome mnogo više govoriti kada bude na dnevnom redu ministar Vlahović, ali jedna ocena ovih dana u sredstvima informisanja, a mislim i iz rezultata poslovanja, jeste da je stanje izuzetno teško, maltene katastrofalno. Zakon o finansijskom lizingu je vrlo lak zakon, najviše deklarativnog karaktera, sa pravilima ponašanja koja delom stvaraju pravnu sigurnost u odnosima koji nastaju prilikom sklapanja poslova finansijskog lizinga. Zaista ovaj zakon ima najmanje imperativnih odredaba koje su ostavljene da se regulišu drugim sistemskim zakonima, a pre svega poreskim, carinskim, knjigovodstveno-računovodstvenim, a naročito Zakonom o obligacionim odnosima. I na inicijativu koleginice iz ministarstva, složili smo se juče da je Zakon o obligacionim odnosima, koji je davno donet, jedan od najsavršenijih i najboljih zakonskih projekata u Evropi koji reguliše oblast obligacionih odnosa. Zakon o finansijskom lizingu primenjuje se kao ledž specialis, jer se njegove odredbe primenjuju kada su u suprotnosti sa drugim zakonima opšteg karaktera, a odredbe drugih zakona se primenjuju samo na pitanja koja nisu regulisana ovim zakonom, što je regulisano već na početku u članu 1. Sve ovo je lepo i korisno i taman me u to ubedite a onda, po principu toplo-hladno, u obrazloženju u poglavlju 5. sve uprskate kada napišete - donošenje ovog zakona predstavlja jedan od osnova za odobravanje kredita Svetske banke Republici Srbiji. Ko zastupa Republiku Srbiju u Svetskoj banci? Crnogorski ministar ili crnogorski ovlašćeni predstavnik. Kada dođe gospodin ministar Đelić to ćemo mu i sugerisati mi socijalisti, da je ipak promašeno to što Srbija ima predstavnika u Međunarodnom monetarnom fondu, bar u prve dve godine, a u Svetskoj banci Crna Gora. Da li će Svetska banka odlučivati i o isporučiocima opreme i sredstvima ili, ne daj bože, diktirati visinu naknade koju plaća primalac lizinga, odnosno usluge koje će građani plaćati? Da li će cena prevoza u gradskom saobraćaju ili uopšte u javnom prevozu biti veća u sredstvima javnog prevoza dobijenim putem finansijskog lizinga, u odnosu na sredstva koja se vrše imovinom prevoznika? Ovde se mogu navesti i drugi primeri jedinice mere, tona ugrađenog asfalta, kilometar izgrađene saobraćajnice, komunalne infrastrukture. Mislim da će sredstva koja su pribavljena putem finansijskog lizinga najviše učestvovati u javnim radovima, a sve će to plaćati građani i državni budžet. Sa druge strane, da li će biti upošljeni domaći proizvođači opreme, vozila i time oživeti mašinska industrija i proizvođači prevoznih sredstava i vozila. Naša preduzeća nemaju takav rejting i bonitet, a pogotovu kod stranih partnera. Ako dodam da domaće banke i eventualni davaoci lizinga nemaju finansijski potencijal, strani kapital će sigurno uticati na isporučioca, bez obzira što u članu 14. piše da je davalac lizinga dužan da prema specifikaciji primaoca lizinga pribavi predmet lizinga od isporučioca kojeg je odredio primalac lizinga. Mišljenje poslanika SPS-a je da će baš zbog toga, trećeg posrednika davaoca lizinga, koji ima i pravo svojine na predmetu lizinga, koji skupo naplaćuje svoju uslugu i diktira visinu naknade, pribavljanje opreme putem finansijskog lizinga biti skuplje čak i nego putem bankarskih kredita. Na kraju, pošto predlažemo niz amandmana, petnaestak, a čuli smo pohvale juče o našim razmišljanjima povodom amandmana, želeo bih da se izjasnite, pošto na odboru nismo to imali, da li je prihvaćen neki amandman Socijalističke partije. Baš me interesuje i želeo bih da objasnite kakvo je stanje i kolika su sredstva koja su putem finansijskog lizinga ušla u Bugarsku i koja su u potencijalu bugarskih banaka i bugarske privrede.
Reč ima ministar u Vladi Republike Srbije, gospodin Goran Pitić.
Dame i gospodo narodni poslanici, da iskoristim priliku prvo da se zahvalim što je uglavnom cela komunikacija i rasprava bila u jednom duhu relativno tehničkog karaktera, uz uvažavanje prirode ovog zakona. Posebno se zahvaljljujem onima koji su stvarno na veoma meritoran način raspravljali o ovom zakonu i stvarno mislim da je to jedan kvalitet koji baš možda i ne preovladava u nekim drugim situacijama. Normalno, neću se osvrtati na one političke komentare (i mislim da nema razloga da gubimo vreme na to), nego na ono što su više komentari tehničkog karaktera. Prvo, oko pitanja razloga za sam zakon i da li naš pravni sistem reguliše ovu materiju. Probao sam da budem dosta jasan, ali izgleda da je negde ostalo možda malo i nejasno, pa eto prilike za dodatne polemike. U svakom slučaju, Zakon o obligacionim odnosima ne definiše ugovor o lizingu na način koji je razvijen u novijem delu poslovnog prometa; Zakon o obligacionim odnosima definiše određeni oblik uslovno klasičnih pravnih poslova, koji jesu bliski finansijskom lizingu, a ja sam naveo koje su otprilike to pozicije, ali pored samog ugovora o lizingu u konceptu finansijskog lizinga stoje i elementi statusno- privrednog i procesnog karaktera; pored toga što jeste predmet ovog zakona, predviđeno je, normalno, da se cela materija dopunionim aspektima za koje je neko izrazio bojazan po pitanju poreskog tretmana, carinskog, i to je takođe deo koji će biti uređen zakonima iz finansijske, odnosno fiskalne oblasti. Moram da prokomentarišem, nema gospodina Mihajlova, ali nikako da uhvatim tu logiku razmišljanja da sa jedne strane nema ambijenta, a sa druge strane kada postoji zakon za koji kaže da će da glasaju onda nikako da se taj ambijent stvori stvaranjem zakonodavne infrastrukture koju eto i on je rekao da tehnički zakon pripada krugu onih zakona koji upravo mogu da pomognu stvaranju tog nekog poslovnog ambijenta. Pozivanje na "Heritage" fondaciju i druge fondacije - to sam prošli put već objasnio, parametri koji su korišćeni su takvi da su druge fondacije pokazale gde se nalazimo i druge institucije su govorile o najdinamičnijem procesu na početku tranzicije u komparaciji sa zemljama u tranziciji. Znači, pitanje je normalno šta se koristi za parametre i kratko komentarišem iz razloga što stvarno mislim da ne treba baš mnogo da se zamaramo ovde. Mislim da treba da se koncetrišemo na sam zakon i da vidimo da li ovo što je predviđeno i predloženo pripada onome što želimo da vidimo u Srbiji kao zakon. Nisam imao nameru da dižem neopravdani optimizam i rekao sam samo da se ovim zakonom popunjava pravna praznina, reguliše određena materija na način koji može i te kako da pomogne razvoju privrede, otvaranju mogućnosti da se privreda Srbije obnovi u delu kapitalnih investicija, da pomogne standardu stanovništva. To je jedan segment u celom kompleksu zakonodavne aktivnosti koji može da da svoj doprinos, za koji lično mislim da nije mali, jer ovaj zakon stvarno na jednom širokom frontu otvara mogućnosti da se te poslovne aktivnosti realizuju. Za samu Bugarsku radi se, u jednoj godini, o preko milijardu i nešto dolara aktivnosti po pitanju lizinga, kao i po pitanju zaloge po založnom pravu. To su, verujte mi, aktivnosti koje su i te kako rasprostranjene u zemljama u okruženju. A da ne govorim da li ima investicija ili nema, ako bude gospodin Mihajlov tu, takođe cifre neumitno govore o tome gde se mi danas nalazimo i gde smo se nalazili prošle godine i gde smo se nalazili prethodnih godina po pitanju učešća priliva stranog kapitala u društvenom proizvodu. To je samo kratko, kada se pogleda prvih pet godina u Poljskoj, Češkoj, Mađarskoj, u zemljama koje gledamo kao neke napredne zemlje u tranziciji, mi se nalazimo po učešću priliva stranog kapitala u društvenom proizvodu na vrhu. To se odnosi na između 3-4% učešća u društvenom proizvodu. U tih prvih pet godina tranzicije nalazimo se na vrhu. Kada pogledamo gde su te zemlje danas, one su obično na 8-10% priliva od društvenog proizvoda. To pokazuje koliki je mogući gep koji može da se popuni prilivom stranih direktnih investicija. Da li će biti poplava lizing kompanija? To što postoji mogućnost neke zloupotrebe ne znači da treba zabraniti ili onemogućiti da se nešto definiše da bi se nešto stvorilo. Normalno da je uloga zakonodavca u raznim oblastima privredne prakse da omogući da zaživi ono što je pozitivno, a da se na neki način reguliše ono što može da donese stvarno neke eventualne primere zloupotreba. Možda u konkretnijim stvarima, isto oko lizinga, preporučio bih gospodinu Obradoviću, ako je tu, nije. Izvinjavam se, ali moram da prokomentarišem. Znači, te primedbe koje su rečene pokazuju da ili nije dovoljno pažljivo pročitan zakon ili nije prepoznat karakter zakona, jer u samom zakonu stoji, u članu 42, u članu 33, tako da komentar da primalac lizinga ne može da otkupi uopšte ne stoji. Znači, pažljivim čitanjem zakona, pa i manje pažljivim, videće se da to nije tačno. Pitanje nejednake pravne sigurnosti učesnika. Molim vas, ceo zakon upravo se u velikoj meri bazira u ozbiljnom delu, tamo gde pravimo kopču, na Zakonu o obligacionim odnosima. Član 414. Zakona o obligacionim odnosima upravo govori o solidarnoj odgovornosti. Znači, pitanje nejednakih prava učesnika, molim vas pogledajte član 414, videćete da je preslikan taj član, u delu pitanja solidarne odgovornosti, koji definiše prava i obaveze u delu tih obaveza. Tako da uz te komentare za koje stvarno mislim da su možda rezultat neupućenosti u ovu materiju, želim ipak da se stvarno zahvalim onima koji su pokazali da ovu materiju i te kako razumeju. Molim? Ako ste se prepoznali u tome. Želim i vama da se zahvalim, sa zadovoljstvom sam pratio i vaše izlaganje. Niste samo vi, i drugima, koji su upravo ovu mogućnost da razgovaramo o ovoj materiji iskoristili upravo za ono, a siguran sam da većina ovde u parlamentu vidi, a to je vrsta dijaloga koja će prepoznati zakone koji imaju te komponente, takvog karaktera. Nezavisno od partijske opredeljenosti, interes je da se glasa za one zakone koji zavređuju zajedničku pažnju. Iskreno se nadam da će i one partije koje ponekad ne vide prostora da glasaju iz ne znam kakvih razloga, preko ovog zakona prepoznati mogućnost da doprinesu razvoju Srbije. Zahvaljujem.
Određujem pauzu u današnjem radu. Popodnevni deo započećemo rečju narodnog poslanika Dušana Ilića, a posle njega narodni poslanik Miloš Lukić. Hvala.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, molim vas da, radi utvrđivanja kvoruma i nastavka sednice u zajedničkom načelnom pretresu o Predlogu zakona o finansijskom lizingu i Predlogu zakona o koncesijama, utvrdimo da li imamo kvorum za rad. Molim da ubacite identifikacione kartice u vaše poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo kvorum i možemo nastaviti sa raspravom prema prijavama za reč narodnih poslanika. Reč ima narodni poslanik Dušan Ilić. Sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Miloš Lukić.
Stvarno je vrlo neinspirativno govoriti pred praznom salom, bez novinara i bez kamera. Hteo bih na početku da razjasnimo jedan problem oko Poslovnika, s obzirom da je objedinjen pretres. Gospodin Pajtić je na početku rekao da je dobro da se objedinjavaju predlozi zakona koji su predloženi od strane istog ministarstva, međutim, problem je u tome što imamo tu poslovničku odredbu da moraju poslanici prilikom prijave svojih diskusija da napišu da li govore za ili protiv zakona, tako da skupštinske službe imaju problem, jer ja želim da glasam za zakon o finansijskom lizingu, a protiv zakona o koncesijama. Taj poslovnički problem je samo još jedan u nizu propusta ovog poslovnika i bilo bi umesno da to već jednom promenimo i da ovaj poslovnik uredimo tako da parlament bude mesto na kome ćemo ozbiljno raspravljati o zakonima. Na početku ću govoriti samo o problemima za koje smatram da su važni u Predlogu zakona o finansijskom lizingu. Nažalost, ni ministar, ni njegovi zamenici i pomoćnici nisu prisutni, što dodatno spušta nivo rasprave. Po meni, ključni problem je, što ovaj zakon čini nedorečenim i u meni stvara jedno nezadovoljstvo, to što prelazne odredbe koje se odnose na članove 44. do 52. kažu da je to jedan zakon sa odloženim dejstvom, s obzirom da će taj registar početi da funkcioniše od 1. januara 2004. godine. Do tog trenutka imaćemo velike probleme oko formiranja tog registra, s obzirim da, kao što vidimo iz amandmana, postoje dve interesne grupe, a Ministarstvo se o tome još nije izjasnilo. Veoma su zanimljivi amandmani koji su stigli iz Privredne komore Srbije, čija je osnovna ideja da taj registar vodi Privredna komora, kao skup svih grana i struka, kao organizacija koja ih sve objedinjava. Koliko sam primetio, i diskusije poslanika Socijalističke partije Srbije su išle u tom pravcu. Nažalost, Ministarstvo i predstavnici Ministarstva nisu se uopšte izjasnili ni o ovim amandmanima, ali ni o sopstvenom viđenju tog registra. To je jedan ozbiljan problem na koji ukazujem. Mi u Demokratskoj stranci Srbije najozbiljnije razmišljamo da podržimo ove amandmane vezane za vođenje registra u Privrednoj komori Srbije, iz prostog razloga što se Ministarstvo još nije izjasnilo na koji način to želi da vodi. Drugo važno pitanje na koje želim da ukažem i koje Ministarstvo ovim predlogom zakona nije rešilo jeste problem višestrukog oporezivanja, koje će se javiti prilikom pružanja usluge lizinga, odnosno objediniće se porezi na usluge, finansijske transakcije i porez na promet. To je nešto što će ove usluge lizinga učiniti skupljim u periodu do 2004. godine, kada svi kao očekujemo da ćemo izglasati izmene poreskih zakona i uvesti porez na dodatu vrednost. To je ozbiljan propust i problem, što nije omogućeno jeftinije pružanje usluga lizinga do 2004. godine. Kada to dodamo ovom prvom o kome sam govorio, problemu registra, otvara se pitanje kao opravdano - kada će ovaj zakon stvarno početi da daje svoje pune efekte. To su dve osnovne zamerke ovom predlogu zakona koji ćemo mi iz Demokratske stranke Srbije podržati, iz prostog razloga što smatramo da se obligacionim odnosima ne mogu u potpunosti urediti ovakvi odnosi u privredi, a istovremeno i dobra iskustva zemalja u okruženju nam govore da je ovo nešto što je potrebno našoj privredi da bi bila konkurentnija. Što se tiče zakona o koncesijama, žao mi je što ministar nije prisutan pa da nam ponovo na treći način obrazloži taj predlog, s obzirom da nikakve izmene zakona nismo dobili u periodu od prvog do drugog čitanja, odnosno izglasavanja. Mislim da bi ministru bilo mučno da ponovo obrazlaže nešto za šta je i sam svestan da će biti izglasano jednim političkim kompromisom, čiji je cilj održavanje ove tanke većine Vlade. Demokratska stranka Srbije je dala svoj predlog zakona, mnogo pre Ministarstva. Konceptualne su razlike, o tome je govorio moj kolega Mihajlov, o tome će govoriti moje kolege koji će nastupiti posle mene. U svakom slučaju, žalosno je što ovako ozbiljni zakoni, pre svega zakon o koncesijama, ali i zakon o finansijskom lizingu, koji su neophodni i preko potrebni, postaju žrtve političkih igara, čiji je cilj namicanje većine koja će podržati ovu vladu bez legitimiteta. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Miloš Lukić. (Odustaje.) Reč ima narodna poslanica Vjerica Radeta, poslanička grupa Srpske radikalne stranke, zatim narodni poslanik Radojko Petrić, poslanička grupa Socijalističke partije Srbije.
Da sam ja, ne daj Bože, morala da predložim jedinstvenu raspravu o ova dva predloga, ja bih vam rekla da imaju jednu dodirnu tačku, a to je isti predstavnik predlagača. Apsolutno ništa više ne vezuje ova dva predloga, da bismo mogli danas da prepolovimo vreme rasprave o ovako značajnim zakonskim predlozima. Što se tiče ovih predloga, oni su, kao i skoro svi dosadašnji predlozi zakona koje je ova skupština dobila u poslednje dve i po godine,jedan vrlo loš prevod nekih inostranih zakonskih propisa. S obzirom na to da je očigledno da u Vladi nema snage da se napravi jedan dobar zakonski predlog, mislim da je krajnje vreme da se bar angažuju dobri prevodioci, ljudi koji mogu da prevedu zakon, tako da ga povežu sa našim pravnim poretkom. To što ste dali u ova dva predloga, pogotovo u Predlogu zakona o finansijskom lizingu, potpuno negira naš pravni poredak. Posebno me čudi da je to dozvolio predstavnik predlagača, gospodin Goran Pitić, koji inače studentima predaje ekonomsku istoriju, pa bi bilo logično da bar on priznaje da je nešto u ovoj zemlji bilo i pre ove vlade i pre većinske skupštine. Finansijski lizing postojao je u državi SFRJ, sećate se, još pre nih 15 ili 17 godina. Tada se govorilo o lizingu, a radilo se o finansijskom lizingu. Znate dobro da je neka firma u Sloveniji prodavala FIAT-ove automobile, da je to bilo jedno vrlo loše iskustvo po građane Srbije i tadašnje Jugoslavije, zato što je jedan broj ljudi ostao bez tih automobila, iako je isplatio određene rate po tom ugovoru o lizingu. Ja od ovog zakona ne očekujem ništa bolje iskustvo. Naprotiv. Mi u Srpskoj radikalnoj stranci, u našoj poslaničkoj grupi, kada gledamo predloge koje nam dostavlja Vlada, obavezno analiziramo ciljno tumačenje propisa, i to ono očigledno i ono koje se može pročitati među redovima. U Predlogu zakona o finansijskom lizingu između redova smo pročitali, ciljno tumačeći, da ovim zakonom želite da uvedete neki novi "Difens", koji će prati prljavo stečene pare, i da legalizujete korišćenje onih skupih građevinskih mašina kojima je "Difens" asfaltirao puteve po Srbiji. Ministar je ovde rekao da ovaj zakon omogućava da se građani u Srbiji bave biznisom, bez angažovanja sopstvenog kapitala. Ministar nije tu, ali bih volela da objasni na koji način on to misli? Misli na način što će davalac lizinga da dobije neki kredit, da za njega kupi skupu opremu i da je iznajmi pod njegovim uslovima primaocu lizinga. Zar nije normalnije da primalac lizinga direktno na kredit kupi određenu mašinu, da je koristi za ono za što mu treba i da na taj način razvija svoju delatnost? Ako je ministar mislio da bez sopstvenog kapitala mogu ljudi da se bave biznisom, možda je mislio da će kroz mala vrata da se napravi finansijski krug, da se, recimo, "Zastava" proda na lizing, da tamo neko ko dobije pare kupi opremu, pa je onda ovde izda ugovorom o finansijskom lizingu i da, naravno, besplatno koristi objekte, zemljište i sve ostale propratne funkcije koje "Zastava" ima. Pošto nema mnogo vremena, o zakonu o koncesijama reći ću samo da je očigledno da je Vlada postigladil sa Nenadom Čankom. Ono što smo ovde videli, dil se sastoji u tome da je Vlada prihvatila jedan broj Čankovih amandmana, ali ono što se ne vidi, a istina je, to je da je Čanak uslovio Vladu da se za državnog tužioca izabere gospodin Ostojić. I neko veče kaže na televiziji Pink u "Klopci", gde je sa svojim kumom Kostićem bio gost: "Ja sam ponosan na taj izbor", i kaže: "Je l, da, kume, dobro smo izabrali". Hvala.
Reč ima narodni poslanik Radojko Petrić, poslanička grupa Socijalističke partije Srbije, sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Milutin Prodanović, poslanička grupa Demokratske stranke Srbije.
Poštovano predsedništvo, poštovani poslanici, gospodine ministre, iako su za raspravu spojene dve tačke dnevnog reda, Predlog zakona o finansijskom lizingu i Predlog zakona o koncesijama, ja ću svoje izlaganje vezati samo za Predlog zakona o finansijskom lizingu. Dobro je da je na dnevni red ove skupštine stavljen jedan potpuno novi zakon iz oblasti ekonomije. Kakvo je ekonomsko stanje u Srbiji i pad životnog standarda građana, bilo bi normalno da se mnogo češće bavimo pitanjima ekonomije. Mi vidimo da se stanje u privredi pogoršava, da proizvodnja iz meseca u mesec beleži pad, da zarade padaju, penzije padaju, povećava se zaduženost zemlje i spoljnotrgovinski debalans, da oprema u uvozu učestvuje svega sa 12% i da investicije padaju. Zbog svih tih razloga bilo bi logično da Vlada mnogo više čini u smislu da pokrene privredni razvoj. To se neće postići ako se ne poveća proizvodnja. Zato bi Vlada morala energičnije da nalazi forme i podsticajna sredstva za razvoj privrede. Ovaj zakon o finansijskom lizingu znači neki korak u traženju načina lakšeg pribavljanja mašina i opreme, i pokretanja proizvodnje. Mora se odmah reći da je pribavljanje opreme putem finansijskog lizinga dosta skupo. Nije sporno da treba i putem finansijskog lizinga omogućiti da se nabavlja oprema, ali treba podsticati i druge jeftinije forme na koji način može da se dođe do savremene opreme. No, prvo pogledajmo šta predstavlja pojam finansijskog lizinga u smislu ovog zakona. To je jedna transakcija, jedan postupak na osnovu kojeg se jedno preduzeće, znači jedno lice, bilo pravno ili fizičko, umesto da kupi mašine i opremu koja mu je potrebna, obraća specijalizovanom pravnom licu, da mu potrebnu opremu da u zakup na određeni rok. Po isteku tog roka primalac lizinga, znači taj korisnik, može da produži zakup, može da otkupi opremu i može da vrati opremu. Treba imati u vidu da se finansijski lizing razlikuje od uobičajenog naziva operativnog lizinga koji je kod nas bio u praksi, gde se direktno zaključuje ugovor između primaoca lizinga i davaoca opreme. Tu se radilo o zakupu opreme. U postupku pribavljanja opreme putem finansijskog lizinga uvek učestvuju tri strane: isporučilac opreme, davalac lizinga i primalac lizinga. Baš zbog tog posrednika koji skupo naplaćuje svoje usluge, pribavljanje opreme putem lizinga je dosta skupo. To je skuplje nego nabavka opreme putem finansijskog kredita preko banaka. Ipak, dobro je da postoji mogućnost da se oprema može nabaviti bez unapred angažovanih finansijskih sredstava, gde zakupnina u stvari treba da se plaća iz prihoda koji se tom opremom ostvare. Da su naša preduzeća u dobroj poziciji, bilo bi bolje da opremu nabavljaju u zakup direktno od isporučioca, bilo bi to mnogo brže i jeftinije. Međutim, zna se da naša preduzeća ne uživaju takav kredibilitet kod stranih partnera, i da se ta mogućnost malo koristi. Naše banke takođe nemaju potencijal da bi putem kredita značajnije podsticale nabavku opreme, a na drugoj strani ne postoji sigurni pravni instrumentarij da se krediti naplate; to nije ništa novo, nažalost, u jednom dužem periodu takva situacija je prisutna. Zbog svega rečenog, iznenađuje što Vlada ne obezbeđuje veću finansijsku i nefinansijsku podršku opreme. U avgustu prošle godine dobili smo Predlog zakona o garancijskom fondu. Tim zakonom predloženo je da se osnuje fond u svojini države, preko koga bi se izdavale garancije preduzećima da mogu da od banaka koriste kredite za nabavku opreme. Predloženi zakon zaslužuje pažnju i stvarno govori o tome da Vlada čini napore da se nešto učini u razvoju privrede. Međutim, prošlo je već devet meseci, a o tom predlogu zakona o garancijskom fondu tek ćemo raspravljati na ovoj skupštini. Ostaje nejasno, vidimo kakvo je stanje teško, dat je predlog, u suštini, dobar je predlog, ali devet meseci se čeka da to pitanje dođe na dnevni red. Pre mesec i po dana, tačnije 3. aprila, Odbor za finansije i Odbor za razvoj i ekonomske odnose sa inostranstvom imali su u ovojskupštini prezentaciju nacrta zakona o finansijskom lizingu. Tom sastanku prisustvovalo je više predstavnika stranih banaka koje su kod nas otvorene. Ostaje otvoreno pitanje - značaj takve zainteresovanosti, da li je bolje da direktnim investicijama i kreditima podstiču naš razvoj ili je isplativije i sigurnije da to čine putem finansijskog lizinga. Izgleda da je to u pitanju. Imajmo u vidu da se to čini uglavnom iz sredstava prikupljenih iz domaćih izvora, u prvom redu od naših građana. Da li to pomalo liči na investiciju slovenačkog "Merkatora", koji je za izgradnju megamarketa na Novom Beogradu dobio kredit u iznosu od 10 miliona evra od "Raiffeisen bank" Jugoslavije, da li je stvorena situacija da se parama naših građana finansiraju i strane investicije u našoj zemlji? Mislim da smo svi informisani dobro, da ove strane banke koje su došle kod nas, kojima smo se radovali da će podstaći privredni razvoj, da će odobriti kredite negde uglavnom do 15.000 evra, ništa više. Nema ozbiljnog prilaza da značajnijim sredstvima intervenišu da se neka fabrika opremi, da se nova izgradi i tako dalje. To su opet pitanja, odnosno to su pare naših građana. Da li to po malo sputava situaciju da na bolji način pribavimo sredstva i da organizujemo proizvodnju, nego što se to do sada činilo. Bez obzira na sve manjkavosti koje su ispoljene u ovom zakonu, ipak poslanici SPS-a u principu smatraju da taj zakon treba doneti. Konkretno, daćemo podršku njegovom usvajanju, ako se izvrše znatna poboljšanja u odnosu na dati predlog. U tom smislu, poslanici SPS-a su podneli 15 amandmana. Prilikom podnošenja amandmana rukovodili smo se čisto stručnim pristupom. Nadamo se da će biti prihvaćeno više naših predloga i pod tim uslovom spremni smo da podržimo ovaj zakon koji inače u suštini treba da postoji i da se koristi. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Milutin Prodanović, nije prisutan. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić, poslanička grupa SRS, a sledeći prijavljeni je narodni poslanik Nebojša Jović, poslanička grupa SPS.
Dame i gospodo poslanici, evo, opet je na dnevnom redu zakon o koncesijama koji je, može da se kaže, potpuno isti kao i prethodni zakon koji ova skupština nije usvojila. Moja koleginica Vjerica Radeta reče koji su razlozi da se ovaj zakon ponovo nađe na dnevnom redu ove skupštine i da će najverovatnije, na ucene gospodina Čanka i ispunjenje njegovih uslova, ovakav zakon biti izglasan. Ovom zakonu o koncesijama prethodili su neki drugi zakoni. Jedan od najbitnijih jeste zakon o radu koji je poslodavcu, odnosno budućim korisnicima koncesija dao neograničena prava, a ova vlada nažalost nema nikakav socijalni program kako bi ta njihova prava i posledice njihovih prava otklanjala. Dalje, Vlada se trudila da usaglašava cene struje, motornih goriva, životnih namirnica, a sve po diktatu Evropske unije i drugih stranih faktora koji su DOS-u pomagali i finansirali ga da dođe na vlast. Ovaj zakon o koncesijama je u stvari cena koju ova vlast mora da plati svojim sponzorima. U principu, potrebno je rešiti zakonski davanje koncesija i nije uopšte opasno ako se te koncesije odnose na lokalnu komunalnu infrastrukturu, kako neke kolege rekoše, na infrastrukturu u saobraćaju, jer za to, istina, nemamo dovoljno sredstava da sami izgradimo infrastrukturu kakva nam je potrebna; isto tako, u telekomunikacijama. Ono što izaziva određenu sumnju u iskrenost rada ove vlade jeste davanje koncesija na prirodna bogatstva koja se obnavljaju. Takvih prirodnih bogatstava u Srbiji ima, može se reći, prilično. Znači, osim energetskih bogatstava kao što je ugalj, jer 60% proizvedene električne energije zasniva se na eksploataciji fosilnih goriva, a najviše uglja, tu je i Rudarsko - topioničarski basen Bor. To su u stvari pravi razlozi za donošenje jednog ovakvog zakona, jer neko treba da eksploatiše ono čega u svetu vrlo malo ima i sve je skuplja njegova eksploatacija, za jeftine pare ovde u Srbiji, sa smanjenom radnom snagom i brojem radnika koji odgovara njihovim standardima i platama koje odgovaraju našem životnom standardu, znači, vrlo niskom. To je razlog zbog koga je SRS najviše protiv ovakvog zakona. Da smo u pravu, da je to tako, najbolji primer je baš Rudarsko-topioničarski basen Bor, a čini mi se da je neko osramotio rudare i priznate inženjere da tamo, ako ne mogu da vade rudu, sade kikiriki. Samo da se podsetimo da su stručnjaci, i svetski i naši domaći predlagali, da je za početak komercijalne proizvodnje u Majdanpeku, u Boru potrebno oko 35 miliona dolara za rekonstrukciju mehanizacije, i oko 35 miliona dolara za otkrivanje jalovine, znači, do bogatih nalazišta rude; da bi se otprilike takva jedna investicija isplatila za oko dve godine. Sada bismo već mogli da eksploatišemo po isplativoj ceni naša rudna bogatstva. Samim tim, i davanje koncesija stranim koncesionarima bi bilo mnogo veće nego sada. Međutim, ova vlada je sve uradila da tamo proizvodnja zamre u potpunosti, da davanje koncesija bude što je moguće jeftinije po onoga ko ih uzima. To su ti razlozi zbog kojih je SRS u suštini protiv jednog ovakvog zakona.
Reč ima narodni poslanik Nebojša Jović, poslanička grupa SPS, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Slavoljub Matić, poslanička grupa DSS.
Poštovano predsedništvo, poštovani narodni poslanici, gospodine ministre, Predlog zakona o finansijskom lizingu je jedan potpuno novi zakon iz oblasti ekonomije; do sada je lizing na ovim prostorima bio prisutan uglavnom na nivou teorije, jer naše važeće zakonodavstvo nije sprečavalo ovu vrstu pravnog posla, ali ga nije mnogo ni pospešivalo. Zbog toga su velika očekivanja od najavljenog zakona o finansijskom lizingu u domaćoj privrednoj javnosti. Razlog za donošenje ogleda se u obezbeđenju pravne sigurnosti u odnosima koji nastaju povodom posla finansijskog lizinga. Ovaj zakon reguliše samo finansijski lizing, kao jednu specifičnu vrstu trodimenzionalnog kreditnog odnosa. To znači da se preduzetnik ili preduzeće kome treba nova oprema, a nema novca da je kupi direktno, obraća finansijeru, davaocu lizinga, sa specifikacijom potrebne opreme i imenom proizvođača. Davalac lizinga kupuje opremu od tog proizvođača i prenosi pravo korišćenja na opremi primaocu lizinga. Predmet finansijskog lizinga je pokretna nepotrošna stvar, oprema, postrojenja, vozila i slično. Smatram da je potrebno proširiti pojmove finansijskog lizinga i dopuniti član 4. Predloga zakona i da predmet lizinga bude i intelektualna svojina, tehnologija, licence, a sve radi kvalitetnijeg zaokruživanja svih aktivnosti, radi pospešivanja privredne aktivnosti, kako vi to navedoste u obrazloženju zakona. To jeste neophodno ako se zna da je nivo industrijske proizvodnje u prva tri meseca ove godine u Srbiji niži u odnosu na prošlogodišnji period za 6,4%. To signalizira da će industrijska proizvodnja i ove godine biti ozbiljan problem domaće ekonomije, kao i rast nezaposlenosti, ako se zna da je za 3,7% smanjen broj zaposlenih u odnosu na januar prošle godine, a istovremeno je brojljudi koji traže posao povećan za 18% u odnosu na januar prošle godine. To možda jesu razlozi da se ovim zakonom obuhvati samo finansijski, a ne tzv. operativni i poslovni lizing kod kojeg, nakon isteka perioda lizinga, korisnik vraća predmet lizinga davaocu lizinga. Kod finansijskog lizinga primalac lizinga, nakon isteka perioda lizinga, otkupljuje predmet lizinga. Smatramo da treba predvideti da ima pravo preče kupovine predmeta lizinga onaj koji je bio primalac lizinga, nakon izmirenja svih ugovornih rata. Zakon predviđa privilegije i na strani davaoca i na strani primaoca lizinga, više na strani davaoca lizinga, jer je jedan od najvažnijih uslova za obavljanje lizinga omogućavanje i obezbeđenje davaocu lizinga da, u slučaju kada primalac lizinga ne izmiruje ugovorne obaveze, može brzo i jeftino povratiti državinu nad predmetom lizinga. Bez toga nema finansijskog lizinga, već samo običnog zakupa. Za davaoca lizinga najvažnija je regulacija obezbeđenja, ako primalac lizinga ne izmiruje svoje obaveze, na primer, ako ne plati dve - tri rate uzastopno. Tu treba odrediti rok, u kom roku treba primalac lizinga da plati ratu, kako da davalac lizinga dođe do poseda stvari. Trenutno, prema važećem zakonodavstvu, sankcija za neispunjavanje obaveza je raskid ugovora, a sledeći korak je sudska parnica. To je nedopustivo ako se zna kakva je neefikasnost našeg pravosudnog sistema. Zato pozdravljam rešenje, iako je i dalje u delokrugu suda, da će sud, na predlog ugovornih strana, odrediti ročište na kome će u zapisniku utvrditi da su se ugovorne strane sporazumele da, u slučaju neplaćanja lizing naknade od strane primaoca lizinga, davalac lizinga ima pravo da predmet lizinga preuzme u državinu. Zakonom se manje štite prava primaoca lizinga, a posebno u odnosu sa isporučiocem predmeta lizinga. Po pravilu, davaoci lizinga biće moćne strane ili domaće kompanije, a primaoci će biti preduzetnici ili preduzeća kojima je oprema neophodna i koji će prihvatiti čak i nepovoljne uslove da bi do nje došli. Zbog toga, zakon treba da reguliše određena pitanja, da postoji veća pravna sigurnost, a i ugovor o lizingu mora biti zaključen u pismenoj formi. To je uslov njegove pravosnažnosti, da postoji trag o tome šta su se ugovorne strane dogovorile. Ne može se ugovorom davalac lizinga osloboditi za tzv. pravne nedostatke na opremi koja je predmet lizinga. U slučaju neke manjkavosti na opremi davalac lizinga je dužan da ih otkloni ili, ako to ne uspe, da nadoknadi eventualnu štetu pravnog ometanja. Da bi finansijski lizing zaistazaživeo, moraju se promeniti ili, bolje reći, usaglasiti carinska i poreska rešenja koja bi trebalo da pruže pogodnosti i za davaoca i za primaoca lizinga. Pored zaštite, davaocu i primaocu lizinga su najvažnije poreske i carinske olakšice,jer mora da se odredi da li je i ko je poreski i carinski obveznik, primalac ili davalac lizinga; to će uticati na fiksnu cenu transakcije, a time je konkurentnost finansijskog lizinga kao finansijskog proizvoda, jer po važećim poreskim i carinskim stopama finansijski lizing će biti skupa kategorija. Znači, finansijski lizing zahteva stimulacije, a to je, pre svega, smanjenje carine i donošenje poreza na dodatnu vrednost, sa kojim se kasni. Važnost lizinga može da bude od ogromnog značaja za ekonomiju, ali on će imatiznačaj za razvoj zemlje ukoliko se koristi za pokretanje proizvodnje, a ne samo za zadovoljavanje potrošačkih potreba, kao što je, recimo, kupovina automobila. Kao što rekoh na početku, ovo je sasvim nov zakon i njime se pokušava da se na jednom mestu regulišu sva relevantna pitanja u vezi sa delatnošću lizinga. Korisnik će da ceni šta je za njega povoljnije: kredit ili lizing. U ovom trenutku, kao što rekoh, dok se ne usaglasi sa poreskim i carinskim zakonima, smatram da je lizing skuplja kategorija od kredita, pa zato i sumnjam da će finansijski lizing pospešiti privrednu aktivnost u našoj zemlji.
Reč ima narodni poslanik Slavoljub Matić. Sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Milorad Mirčić.
Gospođo predsednice, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, samo jedno pitanje što se tiče zakona o finansijskom lizingu, a to je problem duplog oporezivanja. Molim na to odgovor, inače DSS neće podržati ovaj zakonski projekat. Što se tiče zakona o koncesijama, pričali smo o tome i mislim da je šteta što ste propustili priliku da u ovaj predlog unesete nešto što je već ponuđeno kroz naš predlog zakona o koncesijama. Pretpostavljam da ste imali prilike da pročitate naš predlog, posebno deo vezan za decentralizaciju u pravom smislu. Pretpostavljam da je svakako bitno da taj zakon imamo što je moguće pre, ali da li je stavljanje na dnevni red ove skupštine tog istog predloga, bez ikakvih promena, plod političkog kompromisa sa Vojvođanima? Ako jeste, mislim da grešite. Što se tiče ovog prvog pitanja, ako možete, dajte nam odgovor. Kažem, za ovaj zakon ćemo glasati, za koncesije ne, zbog toga što smo smatrali da je naš predlog ipak u nečemu malo bolji nego vaš.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić. Sledeći prijavljeni za reč je Đura Lazić.
Dame i gospodo narodni poslanici, na početku moram da vam kažem da mi ovde imamo suštinski problem proceduralne prirode. Naime, predlagač - Vlada Republike je ovlastila resornog ministra prof. dr Pitića da obrazlaže ovaj zakon. Podsećam vas da ministar Pitić do dana današnjeg, koliko je meni poznato, nije položio zakletvu pred ovom skupštinom. Kažem, proceduralne je prirode, ali poštovanje procedure je, na kraju krajeva, poštovanje i sprovođenje demokratije. Podsećanja radi, kada su na zajedničkoj listi izabrani članovi Vlade, dobili smo obrazloženje od novoizabranog predsednika Vlade da je gospodin prof. dr Pitić na službenom putu u Belgiji ili Holandiji; gde ste bili, na kojoj destinaciji, pojma nemam i niko vam pogoditi to ne može. Ugovarateneki posao ili je na pomolu bio posao od nekoliko stotina hiljada evra ili eura, kako vi to volite da kažete, a Zakon o izboru članova Vlade, pogotovo Poslovnik jasno kaže da svaki član Vlade polažezakletvu pred ovom skupštinom. Zbog čega ovo navodim? Iz prostog razloga što su ovi zakoni i te kako bitni, pogotovu zakon o koncesiji. Šta će sutra biti, gospodo, ako, kako vi kažete, želite da izregulišete sve detalje, a pogotovo kada je u pitanju koncesija i ovaj finansijski lizing, ako neko dođe pa se našali i kaže - pa to vam je, gospodo, obrazlagao ministar koji nije položio zakletvu, mi smo ga u međuvremenu smenili, izvolite žalite se. Možda je vama smešno, ministre, ali od vas je sve moguće. Ne mislim na vas lično, nego je od skupštinske većine sve moguće očekivati, tako da svako iznenađenje za nas radikale ne predstavlja ništa novo, ali mi smo u principu za poštovanje zakona i procedure. To vi možete silom, šta god hoćete, ali nećete dokle vi mislite. Što se tiče ovih zakona, konkretno Predlog zakona o finansijskom lizingu kao ideja nije loš. Idejno je dobar. Gospodo, pogrešili ste vreme. Da ste ovaj zakon predlagali 2001. godine to bi bio pun pogodak. Tada je trebalo donositi ovakve i slične zakone, odnosno predlagati od strane Vlade, a vi predlažete, gospodo, na kraju vašeg mandata. Zašto? Čisto iz zadovoljenja neke forme, kako bi rekli - evo još jednog u nizu reformskih zakona koje predlaže Vlada. Šta je suština ovog zakona o finansijskom lizingu? Da poboljša, da stimuliše domaću proizvodnju, da na neki način motiviše građane Srbije da na lakši način kupuju robu, prvenstveno domaćih proizvođača, a vi ste, gospodo, za ove dve i po godine, skoro tri godine, totalno uništili domaću proizvodnju. Šta vi sada radite? Donosite zakon koji je supergarancija onima iz inostranstva koji žele da prodaju svoje proizvode na našem tržištu. Ne možete, gospodo, tako. Umesto da postoji jedan normalan ekonomski odnos između kupca i prodavca, vi hoćete ovim zakonom još toliko da učvrstite, da garantujete onome ko prodaje svoju opremu ili daje finansijska sredstva na lizing da je u svakom slučaju on obezvređen. Gde vam je poštovanje ekonomskih zakona, što ste rekli, zakona tržišta. To je, gospodo, jedan poslovni rizik, to je u domenu poslovnog rizika. Ako kupac nekome prodaje, a u ovom slučaju ako daje nekome opremu i mašine na lizing, njegov je rizik ako taj primalac lizinga propadne, finansijski ne uspe, njegov je rizik. Kako se to do sada regulisalo? Regulisalo se Zakonom o obligacionim odnosima, ali vi uvodite novu kategoriju pored isporučioca, davaoca i primaoca. Tu je supergarancija za one koji ulažu - ako njihov primalac ili korisnik tih sredstava ili opreme propadne, njihova oprema je na sigurnom i njima će se vratiti. Ne može to tako, gospodo. To nema nigde u svetu. Ostavite vi te priče - u svim zemljama u tranziciji. U Rusiji su pokušali da primene sličan model, a pogotovo u oblasti rudarstva, pa je propao zakon zato što su neki članovi sadašnje Vlade tamo bili reformatori. Kako su uspešni reformatori, ne smeju više u Rusiju da uđu, osim sa plavim osobama, kako to gospodin Medojević naglašava. Što se tiče zakona o koncesiji, zakon o koncesiji je samo rezultat trgovine unutar DOS-a i ništa više, gospodo. On ima zadatak i jasan cilj sa ovim promenama - kada neko bude zainteresovan da ulaže u vodovod i gradsku infrastrukturu unapred će mu biti uračunati do sada dati krediti, a u te priče kako vi tim zakonom obezbeđujete nova ulaganja, niko više, gospodo, ne veruje.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Miloradu Mirčiću, a posebno zato što nas je podsetio na propust koji smo zaista napravili. Ja se izvinjavam celoj Narodnoj skupštini. U pravu ste, došlo je do propusta. Ministar za ekonomske veze sa inostranstvom, koga smo izabrali, nije bio prisutan na dan kada se polagala zakletva i zato bih zamolila ako može da položi zakletvu sada. Piše - posle izbora. Ministar je izabran, dakle, to je još jedan formalan način da položi zakletvu. Ja sam se izvinila zbog propusta. Molim ministra da ponovi tekst zakletve iza mojih reči: "Zaklinjem se da ću se u svom radu pridržavati Ustava i zakona i da ću dužnost člana Vlade vršiti odgovorno i savesno." (Ministar ponavlja tekst zakletve.) Zahvaljujem se gospodinu ministru, a zahvaljujem se i narodnom poslaniku Miloradu Mirčiću koji nas je podsetio da smo napravili ovaj propust. Reč ima narodni poslanik Đura Lazić, a sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Branimir Trajković.
Poštovano predsedništvo, kolege i koleginice narodni poslanici, gospodine ministre...
Narodni poslaniče gospodine Iliću, je l' vam tako malo treba da vam bude zabavno?
Danas je dosta reči bilo o prvoj tački dnevnog reda, a malo je bilo reči o zakonu o koncesijama. Verovatno su kolege imale na umu da je na jednoj od prethodnih sednica bilo više reči o predlogu ovog zakona i zbog toga su malo obraćali pažnju, no ja osećam potrebu da se u svom izlaganju dotaknem upravo Predloga zakona o koncesijama i da iznesem svoje mišljenje, odnosno neslaganje sa nekim delovima Predloga ovog zakona. U celini gledano, zakon ima dobrih strana, ali u nekim segmentima dozvolite da izrazim svoje neslaganje; mislim da nije u redu da te odredbe stoje. Pre svega mislim na član 5. predloženog zakona. U tački 2) kaže se: "Izgradnja, obnavljanje, održavanje i korišćenje vodoprivrednih objekata, uključujući brane i akumulaciona jezera, sistema za snabdevanje vodom" itd. Mislim da ova odredba ne bi trebalo da stoji, da se na ovaj deo ne odnosi zakon o koncesijama. Takođe u tački 12) ne bi trebalo da stoji tekst - korišćenje zdravstvenih ustanova ili njihova rekonstrukcija, modernizacija i tome slično, kao ni tačka 14) koja se odnosi na korišćenje termalnih voda u zdravstvene i proizvodne svrhe. Zašto ovo kažem? Razumem potrebu i neminovnost angažovanja stranog kapitala lica koja žele da ulažu u našu zemlju da samim tim učestvuju u izgradnji naše zemlje, u korišćenju određenih privrednih resursa, ostvarenju i podeli profita. Sve je to razumljivo, ali nije logično, niti je pravedno da stranom koncesionaru dajemo objekte od strateškog značaja koji su izgrađeni sredstvima države, koji su u funkciji, a mnogi od tih objekata građeni su sredstvima građana putem samodoprinosa. Sada, po ovom predlogu zakona, treba te objekte da dajemo koncesionarima na određeno korišćenje, recimo do 30 godina, kako je predviđeno. To nije pravično i nije adekvatno. Na taj način ćemo oštetiti te ljude koji su ulagali, ne samo kao država, nego i kao građani putem samodoprinosa. Apsurd je postojeće zdravstvene objekte davati pod koncesije. U redu je da se jave koncesionarida sklope sporazum, ugovor, da naprave nove objekte, da organizuju zdravstvenu zaštitu i na drugim planovima ulažu svoja sredstva, to je sasvim u redu. Drugo što bih posebno želeo da naglasim - apsolutno se slažem sa članom 28. predloženog zakona koji predviđa 5% iznosa na ime autonomne pokrajine i 5% za finansiranje lokalne samouprave. To je potpuno u redu. Međutim, u skladu sa ovim članom sledi jedno pitanje; gospodine ministre, vama ga upućujem, a pitanje je za celu Vladu: kako će ovaj zakon o koncesijama biti primenjivan na Kosovu i Metohiji? Poznato nam je da se dole svašta događa. Slaba je reakcija i od strane naše vlade i od Saveta ministara državne zajednice; nedovoljna je i neodlučna reakcija na sve ono što gospodin Štajner sa svojom misijom čini na Kosovu i Metohiji na štetu nacionalnih i državnih interesa države Srbije. Treba imati u vidu da tamo postoji veliki broj vrednih privrednih objekata, vrednih rudnika sa rudnim bogatstvima, a da ne pominjem Brezovicu kao turistički centar i banje sa bogatim termomineralnim vodama i da ne nabrajam sva ta bogatstva, a gospodin Štajner je dao sebi za pravo, mimo Rezolucije 1244, da raspolaže i da se predstavlja kao titular, kao vlasnik te imovine, a u stvari to je imovina Republike Srbije. Prodaje ta preduzeća, pa čak se osmelio, pored toga što prenosi određena ovlašćenja na kosovske institucije, da sada prodaje i privatizuje državnu i društvenu imovinu, što mu opet ne pripada po Rezoluciji 1244. Zašto ovo govorim? Vi ćete reći, nije to moj sektor, nije to sektor privatizacije. Upravo privatizacija otvara put za koncesije. Ako Vlada Republike Srbije, Savet ministara državne zajednice, Koordinacioni centar i Skupština Srbije odlučno ne reaguju pred Savetom bezbednosti i spreče anarhiju i zloupotrebu misije Mihaela Štajnera, očerupaće nam imovinu države Srbije i tog naroda dole. Mora se reagovati, ako hoćemo da zaštitimo naše nacionalne i državne interese. Samo da vam kažem, u kontekstu ovih planova koje predviđa ovaj zakon, na Kosovu i Metohiji pored ostalog, a ne bih nabrajao sve, postoje ogromne rezerve rude uglja; znam da su ranije mnogi sa zapada bili zainteresovani, u skladu sa tim, da investiraju u izgradnju novih termoelektrana. Putem koncesija, mogli bismo kao država da omogućimo tim stranim partnerima da tamo ulažu. Ako ovako ne reagujemo i dozvolimo Štajneru, ili onome ko dođe posle njega, da radi šta hoće, onda ništa nismo uradili na planu zaštite imovine države Srbije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Branimir Trajković, poslanička grupa DSS. Ne možete, nema osnova za repliku. Sledeći prijavljeni za reč je narodni poslanik Dragan Ljubojević, poslanička grupa SRS.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, govoriću nešto o zakonu o koncesijama, pošto će DSS podržati zakon o finansijskom lizingu i zakon o garancijskom fondu. Kao što sam i u prvom izlaganju, 20. februara ove godine, o zakonu o koncesijama rekao, vlada u senci DSS izradila je predlog zakona o koncesijama još u leto 2002. godine, kao jedan od svojih prvih predloga zakona. Nažalost, to nije ušlo u skupštinsku proceduru, zbog toga što su poslanici DSS u to vreme bili izopšteni iz rada Republičke skupštine. Tako je Vlada Republike Srbije izašla sa svojim Predlogom zakona o koncesijama septembra 2002. godine. Ovo je jedna kratka napomena o redosledu događaja vezanih za donošenje ovog predloga zakona. Naš predlog zakona je transparentniji; i, po mom dubokom ubeđenju, naš predlog zakona je predvideo pravedniju raspodelu dobijenog novca od koncesija. Osvrnuću se na nekoliko, po meni, najznajanijih razlika između ova dva predloga zakona. DSS predlaže agenciju. Znači, kod vođenja koncesije, davanja, DSS predlaže agenciju. Vlada je predložila komisije pri resornim ministarstvima. Smatram da je bolja organizacija oko davanja koncesija ako se sve radi na jednom mestu. Agencija priprema dokumenta potrebna za određivanje predmeta koncesije, predlaže koncesioni akt, nadzire koncesione odnose, pruža pomoć davaocima koncesija i stranama u koncesionom odnosu. Ono što je veoma bitno - vodi registar koncesija, vodi marketing i promoviše potrebe za ulaganjima značajnim za Republiku Srbiju. Loša strana vladinog predloga su komisije, kojih ima više, normalno, a koje su po resornim ministarstvima. Tako razuđena organizacija ne može doneti kvalitet, kako kod davanja koncesija tako i u celoj organizaciji. Verujem da se na taj način samo omogućavaju veće malverzacije u pojedinim ministarstvima. Setite se samo Ministarstva poljoprivrede, gde su česte raznorazne afere, počev od smrznutih ptica pevačica, sistema za navodnjavanje, pa do ove najnovije afere oko šećera. Kada kažem ovo o sistemu za navodnjavanje, podsetiću vas samo da je resorno ministarstvo utrošilo samo deseti deo onoga što je bilo predviđeno prošle godine za sistem navodnjavanja, a danas smo pred sušom koja poprima katastrofalne razmere. Drugo, u našem predlogu zakona šumska dobra ne mogu biti predmet koncesije. Morate se sa mnom složiti, šume su pluća jedne države, jedne regije i gradova. O tome bi više mogli reći iz Ministarstva ekologije. Mislim da koncesije na seču šuma nikada jedna Nemačka ili neka druga zapadnoevropska zemlja ne bi dala. No, ovde bih se za trenutak zadržao. Cela ova priča vrti se oko dolaska stranog kapitala u našu zemlju. Nama, ovoj siromašnoj zemlji Srbiji je i više nego potreban svež novac, a to je fakat. Novac sa strane, iz inostranstva. Bojim se da nam se ne ponovi već viđeno u procesu privatizacije, pa da nam od 212 preduzeća, koja su prodata u prošloj godini na aukcijama, samo sedam kupe strani ulagači, a ostalo dobiju bez sopstvenog novca domaći biznismeni, bez proverenog imetka; da se brojka koja je u opticaju od stotinak familija u Srbiji koje otkupljuju društvena preduzeća, a u direktnoj su sprezi sa Vladom Republike Srbije, ne pojave kao koncesionari. Setite se samo kako je nekada JUL gazdovao "Srbijašumama", pa je samo jedna privatna firma u to vreme imala pravo na neograničenu seču šuma, a danas je ta ista firma prodala sve svoje strugare i fabrike za preradu drveta, jer danas nema više onu zaradu koju je imala nekada. Ono u čemu bih se složio sa ministrom, a na šta DSS ukazuje već više od godinu dana, jeste stvaranje prijateljskog okruženja za strani kapital. Ceo set zakona mora pratiti ovaj zakon o koncesijama, na primer: zakon o donacijama, koji nemamo (i ministar je rekao da je u toku i nadam se da će vrlo brzo to da bude na dnevnom redu), zakon o lizingu, koji danas imamo na dnevnom redu, a smatram da je veoma dobro i zakon o stranom ulaganju, zakon o podsticaju i promociji izvoza, o čemu smo još prošle godine u novembru mesecu raspravljali na Odboru za razvoj. Po meni, veoma je bitan i zakon o denacionalizaciji. Zašto Vlada izbegava stalno da taj zakon donese? Ne znam kako će strani koncesionari da prihvate i da dođu ovde kod nas ako nemamo taj zakon o denacionalizaciji, a vidite da nam se stalno pojavljuju problemi baš u vezi sa tim? Na kraju, nema nikakvih garancija države za sve ugovore sa stranim ulagačima i stranim partnerima. Bez ovih preduslova, znate i sami, nema ulaganja. Ne može se jednim, možda i dobrim, zakonom o koncesijama loša politika Vlade zanemariti i zaobići. Vlada predlaže, u članu 20, da se na tenderu može pojaviti i samo jedan zainteresovani i da mu Vlada da koncesiju. O tome treba dobro razmisliti, jer se koncesije daju na 30 godina.U našem predlogu zakona takav tender nije uspeo, znači,mora biti više od jednog učesnika na tenderu. A sada možda i ono najinteresantnije za naše građane, po nama,a to je koncesiona naknada. Vi, ministre, u Predlogu zakona, u članu 28. u prvoj rečenici kažete: "Sredstva ostvarena od koncesione naknade prihod su Republike i uplaćuju se na uplatni račun budžeta Republike Srbije". Zar davanje koncesije iskoristiti za krpljenje rupa u budžetu? Slažem se da treba i to raditi, ali umesto da se ulaže u proizvodnju i tako direktno utiče na veći standard građana, mislim da je u tom smislu, ovo trebalo izmeniti. Predlog zakona koji jeDSS podnela je dosta liberalniji, te mi nudimo više novca lokalnoj samoupravi i autonomnoj pokrajini, po pravilimakoncesionog akta, koji je kod nas predviđen. Ono što se ostavljalokalnoj samoupravi, 5% u zakonu koji je Vlada predložila, više je nego malo. Jednostavno, mnogo je razlika između ova dva predloga zakona, te je bilo teško vladin predlog zakona izmeniti amandmanima. Zato je DSS ostala pri stavu da ne podrži ovaj predlog zakona. I na kraju ovog svog izlaganja, pozivam kolegeposlanike iz Saveza vojvođanskih Mađara, vojvođanske ligaše, sve one koji su 25. februara ove godine glasali protiv ovog zakona, da izađu i objasne građanima šta se to desilo da danas glasaju za taj predlog. Šta je to što je Vlada Srbije ponudila građanima jednog dela svoje države,ašto neće dati ostalim građanima? Na kraju, Demokratska stranka Srbije će podržati zakon o finansijskom lizingu i zakon o garancijskom fondu, s obzirom da su to neki novi zakoni koji su potrebni za stvaranje prijateljskog okruženja za strani kapital koji treba našoj zemlji. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Ljubojević, poslanička grupa Srpske radikalne stranke.
Dame i gospodo narodni poslanici, posle dužeg vremena imamo priliku da o zakonima raspravljamo pred ovlašćenim predstavnikom Vlade. Doduše, danas ovlašćeni predstavnik nije ni obrazlagao, a i veći broj govornika nije pričao pred ovlašćenim predstavnikom predlagača; u toku sednice ta greška je ispravljena i imamo prilike ovde da pričamo pred ministrima. Ali, ponavlja se da većina u Skupštini Republike Srbije spaja raspravu o zakonima koji nemaju gotovo nikakvih dodirnih tačaka, tako da se nama daje mogućnost da kritikujemo loše vladine predloge u mnogo kraćem vremenskom periodu nego što je to i ovaj restriktivan poslovnik predvideo. Ono što karakteriše ove zakone, pre svega zakon o finansijskom lizingu, to su neke nelogičnosti sadržane u samom obrazloženju ovog zakona, koji je predlagač uputio Skupštini. U drugom stavu obrazloženja - Razlozi za donošenje zakona o finansijskom lizingu - predlagač kaže da on omogućava pribavljanje savremene opreme, bez angažovanja sopstvenog kapitala ili sredstava dobijenih putem kredita. Na kraju, u razlozima za donošenje zakona po hitnom postupku, kaže se da će donošenje ovog zakona omogućiti odobravanje kredita kod Svetske banke. Šta je ovde tačno? Da li to da neće biti kredita ili to da se ovim zakonom omogućava dobijanje novih kredita? Suština ovog zakona je u tome da Vlada, koja se hvali da uživa veliko poverenje Zapada, međunarodnih monetarnih institucija, nema nikakvog poverenja, već je morala da pribegne jednom ovakvom zakonu i da u posao lizinga uvede i treće lice, da to reguliše zakonom. Dakle, to treće lice kome će verovatno Svetska banka, MMF ili neka druga finansijska institucija obezbediti kredit za kupovinu opreme od proizvođača će onda dati tu opremu, odnosno obrtna ili osnovna sredstva proizvođaču, odnosno nekom privrednom subjektu unutar naše zemlje i za taj posao finansijskog lizinga ostvariti profit. Šta se još krije iza ovog zakona? To je činjenica da je jedan veliki broj ljudi, bliskih ovoj vlasti, na nelegalan način došao do kapitala. Sada će, zahvaljujući ovom zakonu i finansijskom lizingu, pokušati da taj kapital plasira u našu privredu i da ga oplodi, jer to su uglavnom ljudi koji do enormnog bogatstva nisu stigli nikakvim radom nego jednostavno švercom cigareta, oružja, narkotika. Oni nisu sposobni da bilo kakvu privrednu aktivnost sprovedu u ovoj zemlji - oni će na ovaj način taj kapital oploditi, tako što će se pojaviti kao davalac lizinga nekom našem preduzeću i u okviru te aktivnosti davanja sredstava preduzeću ostvariti profit, a s druge strane opraće prljav novac. Još jedan bitan momenat sadržan je u članu 1. ovog zakona, stav 2, koji kaže: "Na subjekte i pravne odnose iz posla finansijskog lizinga, nastalog u skladu s ovim zakonom, odredbe drugih zakona primenjivaće se u slučajevima koje ovaj zakon ne uređuje." U obrazloženju navodite da je ovaj zakon leks specijalis. On ni po kom osnovu ne može da bude leks specijalis. Ugovorne obaveze između davaoca i primaoca lizinga treba da budu regulisane, odnosno, ako dođe do nekog spora, da se rešavaju po Zakonu o obligacionim odnosima. Ako je Zakon o obligacionim odnosima loš, onda treba uraditi kodifikaciju svih tih zakona, sve obuhvatiti jednim zakonom i prevazići neke eventualne probleme.
Reč ima narodni poslanik Dušan Cvetković.
Poštovani poslanici, uvaženi ministre, cenjeni moji Leskovčani, ovi dobri iz DOS-a, naravno pod velikim navodnicama, da ih ne nazovem imenom kojim ih vi zovete, iz paranoičnog straha onemogućili su nam da se viđamo i preko malih ekrana; ja ću se i dalje obraćati vama, uz dozu umerenog zadovoljstva što se zakon o finansijskom lizingu posle dve i po godine vladavine DOS-a ipak pojavio pred poslanicima Skupštine. U ime poslaničke grupe SPS - Slobodan Milošević moram da izrazim ozbiljno neslaganje i zabrinutost što je ovaj zakon tako kasno došao pred poslanike. Kada se zna da je neka prva upotrebljiva verzija ovog zakona došla pred nadležne skupštinske odbore pre samo mesec i nešto dana, još jednom se potvrđuje stav socijalista da su u Vladi DOS-a problemi privrede i privređivanja zadnja rupa na svirali. Vlada se vraća problemima privređivanja samo onda kada joj to zatreba kao politički marketing. Jasno je, kolege poslanici, da bi svaka razumna i odgovorna vlada, osim ove DOS-ovske, ovakav zakon predložila Skupštini Srbije još u prvim mesecima svoje vladavine. Nažalost, ova vlada je, zanesena i zaslepljena pre svega negativnim političkim ciljevima, trudeći se da dokaže kako je u prethodnom režimu sve, ama baš sve, bilo loše, u potpunosti zapostavila privredu i orijentisala se u sasvim drugom pravcu. Bez prave privredne orijentacije Vlada je menjala dobre i primenjive zakone, koji su omogućavali normalno i uspešno privređivanje, uz minimalnu podršku Vlade. Da pomenem samo Zakon o privatizaciji - najpre je, dobro se toga sećate, Vlada predložila Skupštini Srbije da ukine glavne odrednice ovog zakona, zatim je vrlo dugo pisan novi zakon o privatizaciji, ali on je morao da bude usvojen u ovom domu teleks glasanjem iz Soluna. Time je Vlada potpuno zaustavila postojeće privredne tokove. Na osnovu ovog predloga zakona o finansijskom lizingu čini se da Vlada gospodina Živkovića još uvek nije u potpunosti rešena da se svim snagama i znanjem okrene stvaranju ukupnog zakonskog miljea u kome će se privreda razmahnuti stvarajući nove vrednosti i nove proizvode. Kada se zna da je srpska privreda, a posebno prerađivačka industrija (čak i ona koja je građena ili obnavljana dalekih 90-tih godina) najpre nemilosrdnim sankcijama dovedena u veliko zaostajanje za svetom i Evropom, a onda zločinačkim bombardovanjem u znatnoj meri, ono najbolje, uništena, onda se postavlja pitanje zašto se ovako kasno započelo sa zakonskim stvaranjem uslova za bržu obnovu i rekonstrukciju prerađivačkih industrijskih kapaciteta. Opravdanja koja su se od početka čula od Vlade, da ne želi da se meša u privređivanje, već samo da stvara povoljan ambijent, očigledno su bila samo izgovor za nesposobnost da se ponude adekvatna rešenja. Kada sam na terenu mešanja i nemešanja Vlade u privredu, da samo pomenem tekstilnu industriju. Do dolaska DOS-a na vlast ova industrijska grana kao najrasprostranjenija u Jablaničkom okrugu je, uz minimalnu podršku Vlade, radila sa značajnim kapacitetima i prehranjivala 9.000 radnika i njihovih porodica. Vlada socijalista im je omogućila da svi uniformisani u ovoj zemlji, i vojska, i policija, i carinici, i železničari, i sve službe obezbeđenja, nose uniforme od leskovačkih ili srpskih štofova. Zbog navedenog nemešanja Vlada DOS-a je učinila to da njenim dolaskom tekstilci gotovo potpuno zatvore svoje fabrike, a da se za sve uniformisane odela ipak šiju, ali sada od uvoznih štofova, koje nabavlja, a ko bi drugi, do organizovani deo DOS-ovskog lobija. Zato, poštovane kolege poslanici, poslanička grupa SPS ima pred sobom veliku dilemu, kakvom će brzinom danas, zbog predugog kašnjenja, ovaj zakon o finansijskom lizingu zaista pozitivno uticati na ispravljanje katastrofalnog stanja u proizvodnji. Mišljenja smo da praktična primena ovog zakona, uzimajući u obzir pripremljenost naše industrije za procese novih investicija, rekao bih, čak i do investiranja u uska grla proizvodnje, može da krene tek pred kraj ove godine. Ovo nije paušalna ocena na osnovu bilo kakvih razloga, nego je to na osnovu toga što se zna da je pad proizvodnje u Srbiji u prvom kvartalu 2003. godine iznosio 5%, da se proizvodnja u martu smanjila za 6,4%, kao i da imamo stalni pad zarada koji je u martu išao čak na 12,3%. To valjda jasno ukazuje na nesposobnost industrije da brzo krene u proces lizinga. Ovaj zakon će verovatno imati i neki pozitivan uticaj na zapanjujuće loš spoljnotrgovinski bilans, koji je bio, sećate se, iznad četiri milijarde dolara, ali je opet u pitanju vreme početka primene ovog zakona. Međutim, kada se zna da se zaduženja zemlje i dalje rapidno povećavaju a da u ukupnom uvozu oprema jedva premašuje 10%, stvoriće se u perspektivi neka ohrabrujuća kretanja, ali ko će to od nas iz privrede dočekati, veoma je ozbiljno pitanje. Poštovani ministre, dozvolite da, uz sve probleme koje imamo u vezi nove i neophodne opreme, u nedostatku bankarskih kredita i bankarskih sredstava, ipak na osnovu iskustva koja kao dugogodišnji privrednik imam sa operativnim lizingom izrazim ozbiljnu sumnju da će ovim zakonskim rešenjima i finansijskim lizingom, koji će biti preovlađujući, zakup opreme biti znatno skuplji. Zainteresovanost i prisustvo posrednika u ovom poslu, koji naplaćuje svoje usluge, značajno će povećati cenu lizinga. Ako vlasti ove zemlje i same forsiraju samo finansijski lizing, to će opet zbog cene usporiti obnavljanje naše privrede. Da kažem još nešto. Čini se da ovim zakonskim predlogom način izračunavanja amortizacije treba sasvim precizno definisati kao vremensku amortizaciju i ne ostavljati mogućnost za funkcionalnu amortizaciju. Sigurno je da se ovaj deo može amandmanski popraviti, naravno, ukoliko postoji dobra volja predlagača. Svima koji su imali praktične probleme sa proizvođačima opreme, kao davaocima lizinga, jasno je da će na ovaj način regulisan odnos, u kome može i davalac lizinga da odgovara za odnos sa isporučiocem opreme, učiniti probleme sa opremom gotovo nerešivim. Zato očekujem da se i ovaj problem zakonski reši na najdirektniji način tj. da samo isporučilac opreme bude odgovoran za nedostatak predmeta lizinga. Uzmite u obzir samo velike industrijske kapacitete, poput rafinerija, velikih fabrika. I sasvim na kraju, kako zbog mnogih nepredviđenih okolnosti u platnom prometu može čak i iz formalnih razloga doći do kašnjenja u isplati prve rate lizinga, mislim da je neophodno da se kašnjenje u isplati kako prve rate lizinga, tako i ostalih rata definiše na neki razuman rok, 15, 30 ili 45 dana i to da se unese u zakon. Vi znate kakvih problema imamo kada je reč o poslovanju sa bankama i da je to neophodno da uđe u ovaj zakon. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Petar Cvetković. Narodni poslanik Željko Tomić je dogovorom promenio redosled sa narodnim poslanikom, Petrom Cvetkovićem. (Nije tu.) Reč ima sledeći prijavljeni govornik, narodni poslanik Miodrag Stamenković.
Uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zajedničko za ova dva zakona je da bi oba trebalo da budu jedan od bitnih instrumenata za privredni razvoj i za povećanje životnog standarda stanovništva. Sve ostalo se razlikuje i zato nije bilo logike da se ova načelna rasprava spaja, ali dobro, to je volja skupštinske većine. Što se prvog zakona tiče, za njega mogu da kažem da je dobar, pre svega zbog toga što se u njemu država i Vlada ne pojavljuju ni u tragovima. To je čisti odnos između davaoca, primaoca lizinga i isporučioca opreme. Normalno, tehnički može da se doradi. Osnovno je da omogućuje pribavljanje savremene opreme bez sopstvenih sredstava i kreditnih linija, zaštitu davaoca lizinga, mogućnost privremenog korišćenja opreme, povećanje konkurencije na tržištu finansijskih usluga. Sve je to lepo. Znači, ovaj zakon je po mojoj oceni dosta dobar. Ono što se tiče duplog oporezivanja će rešiti sledeći porez o dodatnoj vrednosti, a ovaj zakon i tako neće zaživeti do 2004. godine, dok se ne formira registar lizinga, najverovatnije, pa će se to premostiti. Ali, nad ovim zakonom, kao i nad svim ostalim, ostaje senka nelegitimnosti ove skupštinske većine, a o tome imam pravo da govorim zbog toga što je Novoj Srbiji uzurpirano više od 30% mandata, a vi znate kako. Prema tome, svi zakoni koje usvajamo su pod znakom pitanja. Što se tiče drugog zakona, tu se uopšte nećemo složiti, mi smo i prošlog puta glasali protiv zakona o koncesijama, a ja sam naširoko obrazlagao činjenice zbog kojih smo se izjasnili protiv tog zakona. Ono što je suština, ipak gospodin ministar o suštinskim razlikama između ova dva predloga ovde nije ništa rekao. Međutim, ne pada sneg da pokrije breg, danas smo na Odboru za razvoj i ekonomske odnose sa inostranstvom čuli taj razlog, a to je da AP dobija, usvajanjem amandmana gospodina Bojana Kostreša od strane Vlade, ne 5%, već 30%. Znači, na mala vrata je već ušlo 30%, znate, iako je Odbor taj amandman odbio, ali ga je Vlada usvojila. Šta sada ovo znači? Da ćemo deliti građane Srbije na građane prvog reda i građane drugog reda. Opet građane Pokrajine izdvajamo u povlašćene, a ostatak Srbije, za koji ja garantujem da su sve potencijalne koncesije, i to vredne, dobiće samo 5%. Koja je pouka, šta treba da radimo, da cepamo i ostatak Srbije na pokrajine kako bismo dobili tih 30%. Zato će Nova Srbija ponovo glasati protiv ovog zakona, koji je upravo zbog toga još gori od prethodnog. Nažalost, građani Vojvodine od ovoga verovatno neće videti nikakve vajde, već samo stvaramo jedan novi centar moći, pa će i pred Novim Sadom predstavnici opština klečati za privilegije kao što svi ostali klečimo pred Beogradom. Prema tome, mi u ovom zakonu ne vidimo decentralizaciju, ni da ima 5%, koliko treba nama da ostane od tih razvojnih resursa, ali ne vidimo bilo kakvu potrebu da jačamo vojvođansku oligarhiju. Zbog toga ćemo glasati protiv zakona. Ja sam doduše danas jedini podržao jedan amandman SSJ, a to je amandman na član 28. stav 3. gde su oni zahtevali da se za lokalnu samoupravu izdvoji 20%; znači, bolje svima 20%, nego deliti građane u dve grupe. Ovako ostaje, ministar reče da to neće biti velika sredstva, biće velikih sredstava kada dođu svi naši resursi na listing koncesija, a ja sam ovde pričao o Vlasinskom jezeru i tako dalje, koncentrisaće se opet neka sredstva. Nažalost, Vlada Srbije, odnosno država Srbija je, s obzirom da ima preglomazni državni aparat, neracionalna, sterilna, a to se ogleda u svakom mesečnom padu proizvodnje koji je evidentan. Zamislite kakav ćemo tek sada imati kada otkaže i poljoprivredna proizvodnja. Zbog toga ponavljam: mi iz Nove Srbije ćemo zakon o finansijskom lizingu podržati, bez obzira na legitimitet Skupštine, ovaj drugi normalno nikako.
Reč ima ministar u Vladi Srbije, gospodin Goran Pitić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja neću trošiti ni vaše ni moje vreme u nekim velikim pojašnjenjima. Uglavnom se cela debata vodila oko nekih pitanja koja su evidentno posledica negde različitog poimanja šta je to finansijski lizing, odnosno šta je operativni lizing, a negde evidentno lošeg čitanja zakona i time nepravilnog tumačenja ili čak previđanja određenih članova kojima se definišu određene pozicije, posebno u finansijskom lizingu, i na taj način zapostavljanja onoga što piše u zakonu. Ja ću samo prokomentarisati par stvari, nisam video kolege iz DSS-a koje su govorile o svom zakonu o koncesijama, ali ću ipak nešto malo prokomentarisati i to. Bilo je nekih konkretnih pitanja i probaću i o njima nešto da kažem. Mislim da je bitno da ponovim da finansijski lizing ima ozbiljne razlike u odnosu na koncept operativnog lizinga i u obrazloženju stoji o čemu se tu radi. Podsećam uvažene kolege poslanike da posao finansijskog lizinga i ugovor o finansijskom lizingu podrazumevaju stavke koje nisu uređene Zakonom o obligacionim odnosima i da van tih klasičnih oblika pravnih poslova koje definiše Zakon o obligacionim odnosima postoji i niz segmenata: statusno - privredni, znači procesno - pravnog karaktera, računovodstveni, poreski, carinski, koji definitivno ovu oblast šire na način da se jednostavno zahteva rešenje regulativom tipa jednog zakona koji unosi pravnu sigurnost u poslovni promet. Moraću da odgovorim na neke konkretne primedbe, čisto da ne bi ostalo nedorečeno i nepojašnjeno. Kada eventualno propadne primalac lizinga, ako je u pitanju stečaj, veoma je logično da ukoliko davalac lizinga ima svojinu nad tim predmetom (član 10. i član 15. vam sugerišem da pogledate, to je osnovna stvar koja je vezana za takozvano izlučno pravo) znači, kada primalac lizinga ide u stečaj, da se to izuzima iz stečajne mase i da je to svojina davaoca lizinga. Znači, u tim segmentima ipak vas pozivam, uvažavajući ostale komentare, da se ipak pridržavamo nekog slova zakona koji ukazuje na koji način se reguliše ono što je definisano nekim osnovnim uzansama pravnih normi. Pitanje oko problema duplog oporezivanja - znači, radi se o tome da će Ministarstvo finansija u svojim rešenjima ponuditi, a za sada je varijanta da se plaća porez na promet usluga za rate lizinga, za naknadu lizinga u vidu rata; da u trenutku kada se prekida finansijski lizing i kada se želi da se kupi eventualno od davaoca lizinga ono što je predmet lizinga, onda se plaća porez na promet robe, a da se ne plaća porez na promet robe u trenutku kada davalac lizinga kupuje od isporučioca lizinga robu. Znači, na taj način se izbegava u suštini taj problem dvostrukog oporezivanja, sve do donošenja zakona o porezu na dodatu vrednost, a to je januar naredne godine, kada će se cela materija regulisati na najfunkcionalniji način. Primena zakona - zakon se primenjuje usvajanjem i objavljivanjem u "Službenom glasniku", znači, standardnom procedurom; jedino što ima trenutak odlaganja odnosi se na članove koji definišu funkcionisanje registra, zato što je predviđeno da se zakonom o registru definiše ova oblast i da se eventualno neke ideje koje postoje i o lizingu i o zalogu i o registraciji preduzeća formulišu na način koji će obezbediti da funkcioniše i registar lizinga. Kada je u pitanju čuvena tema da li će finansijski lizing doneti skuplji biznis u Srbiji, pa, ako donese skuplji biznis, niko ga neće koristiti. Pa, niko nije toliko limitiran da razmišlja, ukoliko postoji drugačiji izvor finansiranja i ukoliko mu je lizing skuplji, da koristi lizing. U uslovima koji se budu davali za korišćenje predmeta lizinga i ukoliko je tačna ideja da će se stvoriti mnoštvo onih koji će se baviti lizingom, sigurno je da je to onda jedan element konkurencije koji će sigurno pritisnuti one uslove koji su vezani za korišćenje ovog procesa. Znate, neretko se dešava, i dozvoljavam sebi da to prokomentarišem, pošto koristim konkretne primere, da se često različita vrsta argumentacije koristi za isto pitanje, pa se jedno pitanje iskoristi sa argumentima koji su pozitivni, a onda se kontraargumentima isto to pitanje definiše i, moram da priznam, negde izgubi jedna nit komunikacije, ali to je verovatno i moj problem. Što se tiče koncesija, moram da prokomentarišem ono što je kolega iz DSS-a komentarisao povodom zakona koji je DSS pripremio, zakona o koncesijama, normalno, ne komentarišući taj zakon, i da pokušam u uporednoj varijanti da kažem šta je to što mislim da su komparativne prednosti ovog zakona. Prvo, zakon o koncesijama definiše ona dobra u opštoj upotrebi koja su u svojini Republike. To je predmet ovog zakona, a ne sva dobra u opštoj upotrebi, jer po Ustavu Republike Srbije dobra u opštoj upotrebi mogu da budu i u privatnoj svojini, a to nije predmet regulisanja, jer onda bi koncesioni postupak morao da reguliše i ona dobra koja nisu u svojini Republike, odnosno dobrau privatnoj svojini, što je veliki nonsens. Drugo, veoma je komplikovano pitanje gde su nadležnosti za davanje koncesije u današnjem sistemu, kada je u pitanju omnibus zakon, gde jednostavno ne postoji nadležnost za davanje koncesija od strane autonomne pokrajine. Predlog ovog zakona upravo je u duhu važećih ustavnih rešenja i mi smo upravo i predvideli da je koncesionar država, pri čemu postoji cela logika izvođenja koncesionog akta, koja podrazumeva i učešće lokalne samouprave i učešće autonomne pokrajine, ali ne i da autonomna pokrajina bude koncedent, onaj koji daje koncesiju, bar ne dok su ovakva rešenja u funkciji. Normalno je da, sve dok se ne budu rešila pitanja oko ustava, postoji takvo stanje; tačno je da je prihvaćen amandman poslaničke grupe DOS - Reforma Srbije, pri čemu nisam siguran da li sam u potpunosti uhvatio argumentaciju. S jedne strane, postoji argument da nema nikakve vajde od toga, a s druge strane, mnogo će trpeti drugi deo Srbije. Mislim da postoji nešto što je određena politička realnost. S druge strane, postoji nešto što bi svaka vlada u svetu i te kako forsirala, da ima više mogućnosti da izdvoji iz budžeta za finansiranje razvoja infrastrukture. Ne verujem da ima ijednog člana Vlade Srbije koji ne bi podržao. I te kako ima puno razgovora o tome da se na neki način izdvoji što više za razvoj privrede i infrastrukture, ali u uslovima kada su budžetska sredstva takva kakva su, a to je sa onim društvenim proizvodom koji je nakon iks godina došao do ovog nivoa, kada postoje otplate po onim osnovama koje su akumulirane u decenijama iza nas, kada je interni dug na tapetu, kada je spoljni dug na tapetu, kada postoje ozbiljne obaveze budžeta za isplatu onoga što nije ova vlada akumulirala pod svojim obavezama, kada postoje prava onih koji i te kako imaju zaslužena prava (penzioneri, zdravstvo i obrazovanje), onda nema dva kolača koja mogu da se dele, nego je pitanje kako onda stvarno optimizirati tu rashodnu stranu. Iz tog razloga je evidentno da će bilo koja vlada koja dođe na ovo mesto i te kako preferirati da u nekom trenutku, kada bude više sredstava, to stavi na raspolaganje za razvoj infrastrukture, eventualno za neke kapitalne investicije kojim bi država mogla da učestvuje u finansiranju, itd. To će biti intencija ove vlade. Siguran sam da, nezavisno od procenta koji je predviđen za autonomnu pokrajinu za koncesione naknade, politikom planiranja budžeta i odvajanja mogućih sredstava za finansiranje infrastukture i u drugim delovima Srbije, u suštini to nikakav problem neće biti i da će zavisiti od dinamike razvoja privrede. Samo još par komentara. Meni se lično mnogo više dopadaju rešenja ovog zakona o koncesijama u odnosu na predlog DSS-a, u kome se ne daje agenciji da ona odlučuje o raspodeli koncesionih prihoda od slučaja do slučaja, načinom raspodele između Republike, autonomne pokrajine i lokalne samouprave. Mislim da takvo rešenje nije dobro, da unosi puno mogućnosti diskrecije, potencijalne zloupotrebe. Mislim da je institut javnog tendera bolji nego da agencija od slučaja do slučaja definiše na koji način će se sprovoditi i javno nadmetanje. Imajući u vidu da i ova pozicija nije debata o uporednom predlogu jednog i drugog zakona, nego mi imamo zakon o koncesijama koji predlaže Vlada Srbije, mislim da su rešenja koja su ponuđena dovoljno autoritativna na način da će sigurno opravdati da se ono što su postavljena načela u zakonu o koncesijama ispoštuje predviđenim instrumentima za realizaciju tih načela. Na kraju, stvarno se zahvaljujem, lično i u ime mog tima koji je prisutan ovde, na stvarno korektnoj komunikaciji po pitanju ova dvazakona. Za zakon o koncesijama sam već imao prilike da čujem argumentaciju i nisam čuo ništa novo, ni vi niste čuli mnogo novoga od mene. Što se tiče zakona o lizingu, drago mi je da se prepoznaje da su ipak ovo zakoni koji mogu da predstavljaju poboljšanjezakonodavnog ambijenta za povećanje kapitalnih investicija i za poboljšanje privrednog ambijenta. Svim političkim grupacijama koje su podnele amandmane, nezavisno od toga da li su usvojeni ili ne, stvarno se lično zahvaljujem.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici ili predstavnici poslaničkih grupa? Reč ima narodni poslanik Jovan Todorović, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS.
Gospođo Čomić, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, dozvolite mi da na kraju ove rasprave iznesem još nekoliko stavova SPS-a na temu dva važna zakona, o koncesijama i o finansijskom lizingu. Ja sam od onih ljudi koji ima neko iskustvo sa lizingom, doduše sa onim operativnim, kako se ovdezove, od pre nekih 15 ili 16 godina. Dobro je da ćemo doneti takav zakon, ali mi tu nemamo neke posebne promene u odnosu na neki praktičan život u toj sferi, već potrebu da zakonom regulišemo jednu oblast i time damo uverenje pre svega stranim partnerima da treba u taj posao sa našim i domaćim firmama ići. Ima nekoliko stvari za koje mislim da ministar treba, zajedno sa ministrom za finansije, da do detalja razjasni. On je pokušao malopre da odgovori, a priznajem da nisam do kraja razumeo, šta će biti osnovica za porez na usluge. Ako sam dobro shvatio, biće osnovica visina rate ili naknade. U naknadi imate, prosto rečeno, glavnicu i kamatu. Kamata je već nešto drugo i to je, po meni, na neki način i u redu, jer bismo mogli da imamo velike probleme u vezi sa načinom oporezivanja. Drugo pitanje koje valja razjasniti, pomalo sam na tehničkom terenu, tiče se zakona o računovodstvu. Kakav tretman imaju naknade koje se ugovaraju sa isporučiocem, odnosno sa davaocem lizinga za period, recimo, od 36 meseci i svakog meseca se plaća odgovarajuća obaveza koja u sebi sadrži naknadu i kamatu. Da li je to trošak u poslovanju preduzeća ili nije? Iskustva iz operativnog lizinga govore o tome da smo imali dosta nedoumica, pa je jedna finansijska kontrola smatrala da je čitava visina obaveze koju imate prema davaocu lizinga trošak u poslovanju, a drugi su iz toga isključivali kamatu, pa su nju samo tretirali kao trošak u poslovanju, a posebno obračunavali amortizaciju na vrednost sredstva koje je uzeto u zakup.To je važno zbog toga što sve to utiče na krajnji poreski bilans i na iskazivanje poreza na dobit. Treći aspekt, koji je takođe važan, jeste carinski aspekt. Operativni lizing je podrazumevao, bar je tako carina tumačila, da je svaka rata osnovica za carinjenje prema odgovarajućim carinskim stopama i prema carinskoj nomenklaturi koja je u tom momentu važeća. Šta će ovde biti osnovica za carinjenje nije potpuno jasno, mada ovaj zakon ne treba da reguliše do kraja tu materiju, ali jeste važno sa stanovišta praktične primene u životu, jer nam nije svejedno ni kada ćemo plaćati carinu, ni kolika će ona biti ni šta će biti osnovica. Hoće li biti osnovica samo ona amortizacija koja se predviđa kao pretežni deo visine naknade za korišćenje određenog sredstva u finansijskom lizingu ili će biti uvećana za kamatu, takođe nije svejedno. Dakle, ukazujem na tih nekoliko tehničkih pitanja koja valja razmotriti i nekim podzakonskim aktom, uredbom Vlade ili pravilnikom do kraja pojasniti budućim korisnicima sredstava tog finansijskog lizinga. U vezi sa finansijskim lizingom valja reći i sledeće: čini mi se da je bilo racionalnije rešenje da se ugovor potpisuje između tri subjekta koji su u ovom zakonu o finansijskom lizingu. Dakle, između davaoca lizinga, primaoca, ali i isporučioca;to bi mogao biti jedan pravni dokument, jedan akt koji potpišu tri strane, koje su objektivno učesnici u ovom poslu. Time bi se možda mogle izbeći neke nedoumice, koje proističu iz pojedinih odgovornosti, a pogotovo za materijalne nedostatke, sredstva koja se nalaze na korišćenju kod primaoca lizinga. Teorijski se može desiti, a i praktično u životu, da onaj ko je primalac lizinga uopšte u momentu ugovaranja ne zna ko je isporučilac ili isporučilac u tom momentu doduše dobija obaveštenje od davaoca lizinga kome će ta oprema biti isporučena, ali nemaju direktnih kontakata, mada zakon dozvoljava i tu mogućnost da onaj ko želi da uzme opremu u lizing da odgovarajuću specifikaciju, da ime proizvođača, da odgovarajuće reference opreme koja se uzima, pa onda da na osnovu tog zahteva davalac lizinga ugovara taj posao kod isporučioca lizinga. Ako razumem do kraja problem, suština ovoga je da postoji firma u svetu ili u zemlji koja će da isfinansira proizvodnju odgovarajuće opreme, tehnologiju ili nekog drugog predmeta lizinga i da to nekome kome je potrebno, a da taj nije u mogućnosti da obezbedi neki drugi vid finansiranja nabavke te opreme. Čini mi se da je pomalo stidljivo u ovom zakonu data mogućnost, odnosno pravo definitivne kupovine predmeta lizinga od strane onoga ko koristi taj lizing. Operativni lizing je zapravo podrazumevao da će ona poslednja rata, 36. ili 106, svejedno je, biti cena po kojoj će imati pravo da kupi opremu koja je bila kod njega u posedu u tom periodu. Mi ovde sada imamo samo mogućnost da onaj ko koristi opremu u lizingu ili onaj ko mu je daje u lizing, dakle primalac i davalac, mogu zaključiti ugovor o definitivnoj kupovini opreme koja je u lizingu, ali nema obaveze davaoca lizinga da mora prodati onome ko je faktički kroz ove naknade, koje u sebi sadrže i kamate, de fakto otplatio tu opremu. Time je pomalo stvoren problem u praksi i u životu, jer može se desiti da onaj ko mi je dao opremu na lizing, kome sam platio od 100.000 evra 99.900 evra, i preostala vrednost je 100 evra,odluči da mi ne proda tu opremu nego nađe nekog drugog kome će pod sličnim ili istim uslovima da produži lizing na toj opremi, a ona je u suštini amortizovana i od strane onoga ko je bio korisnik otplaćena. Tu se moraju postići neke stvari, a mislim da mogu i preko ovih amandmana koje smo predložili, da se jednostavno eliminišu ti mogući problemi u praksi. Kada budu amandmani možda ću biti u prilici da još ponešto o tome kažem, a sada bih iskoristio ovih dva ili tri minuta da kažem nekoliko rečenica o zakonu o koncesijama. Dakle, nije problem u tome kakav tekst zakona o koncesijama danas razmatramo. Mislim da je on u suštini korektan, ali mi se čini kao problem - zašto? Evo dve i po godine već protiče i mi nemamo nijedan ozbiljan posao u toj oblasti, a postoji i danas se posebno vidi nasušna potreba za direktnim stranim investicijama koje i preko ovog zakona o koncesijama treba da dobiju posebnu stimulaciju ili posebnu priliku da se pokažu u narednom vremenu. Uzmite recimo ovu sušu u čitavoj zemlji, a posebno u Vojvodini, koja je na nivou elementarne nepogode. Doduše u jednom delu zakona je predviđeno da i objekti vodosnabdevanja, odnosno navodnjavanja i odvodnjavanja mogu biti predmet koncesije, ali kada bih ja bio na mestu ministra za poljoprivredu, pa i ovog ministra za ekonomske odnose sa inostranstvom, onda bih insistirao upravo na tome da se najpre nađu ti partneri koji će izgraditi sistem navodnjavanja na primer u Vojvodini ili sistem odvodnjavanja po ovim odredbama zakona o koncesijama i time dugoročno rešiti mnoge probleme, da sada ne obrazlažem koje. Naravno da je mnogo važno obezbediti pre svega one partnere koji će doći do toga da imaju interes da izgrade odgovarajuće objekte, da iste te objekte koriste do 30 godina, a da nakon toga te objekte vrate na upotrebu. Kada to budemo postigli onda ćemo imati ta poboljšanja, koja se ovde napominju, iz oblasti saobraćaja, infrastrukture, železnice itd. Jer, dve milijarde direktnih investicija koje se u ovoj zemlji planiraju u naredne tri godine, a uključujući i četvrtu godinu i 2002. godinu, i suviše je mali iznos sredstava, negde400-600.000.000 dolara godišnje, da bismo mogli da zadovoljimoovako narasle potrebe u oblasti infrastrukture i u svim drugim oblastima koje se tretiraju u zakonu o koncesijama.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov, poslanička grupa Demokratska stranka Srbije, drugo javljanje.
Ovde smo imali prilike da čujemo iskrivljenu komparativnu analizu dva predloga zakona i svakako da je ministar nastojao da jedan loš zakon u poređenju sa jednim dobrim zakonom tako okrene (što nije ni čudo kada poslanici nemaju ovaj drugi zakon) i da prikaže taj zakon kao bolji. Na primedbe koje smo izneli nije odgovoreno, a to je - šta je sa šumama, da li su šume predmet koncesije ili šume treba da budu izuzete iz koncesije i da li su šume prirodno bogatstvo koje treba da nam služe za rasprodaju, tačnije da li su lovišta prirodno bogatstvo koje će neki od ministara da rasproda dok je još ovo malo na vlasti ili da da koncesije na duži vremenski period? Da li o tome govorimo ovde i da li se tako vodi računa o životnoj sredini i o prirodnom staništu? Da li će to neko rasprodavati videćemo, ali to nije izuzeto iz procesa koncesije. Mi i dalje smatramo da je agencija za koncesije mnogo bolje rešenjenego službe koje će se formirati pri svakom ministarstvu, agencija koja će imati uvid, kontrolisati, voditi postupke i podnositi izveštaje. Kome će službe pri ministarstvu podnositi izveštaje? Ministarstvu i Vladi. Agencija je obavezna da podnosi izveštaj Skupštini. Upravo je zato agencija ta koja mora da bude nadležna za ovo da bi ova skupština imala uvid u to šta se radi sa koncesijama, a ne da postoje neke službe pri ministarstvu koje će izveštaje da podnose ministarstvu i Vladi. Od toga nema ništa. To je jedan potpuno zatvoren, netransparentan model gde proces davanja koncesija treba da služi verovatno za političku trgovinu. Mi i dalje smatramo da su agencije pravo i jedino moguće rešenje i da je registar koncesija nešto što mora da postoji. Registar koncesija ne bi bio neka obična evidencija, već registar u koji bi se obavezno upisivale sve koncesije i gde bi nadležno ministarstvo i Vlada vršili kontrolu nad koncesijama. Pomenuo sam samo da se koncesije, recimo iz domena lokalne samouprave, na neke oskudne resurse, kao što je voda, vodovodi, daju bez ikakve kontrole, pa dođete u situaciju da vodovod u celom jednom regionu ne kontroliše država, već onaj ko je uzeo koncesiju. Takvih pokušaja je bilo do sada, po starom Zakonu o koncesijama, posle 5. oktobra, gde su pojedine strane firme htele da uzmu koncesiju na snabdevanje vodom za čitav region. Konkretno u južnom Banatu je bilo predloga od strane jedne strane firme da uzme koncesiju na vodu i da snabdeva taj region vodom 20 godina, gde bi cena vode bila daleko veća od ove i gde država ne bi imala nikakav upliv. Ko je garant da to toga neće dolaziti, zato što ovde ne postoje izgrađeni sistemi kontrole. Naravno, tog garanta nema. Vama garanti ne trebaju, jer ćete vi možda nešto rasprodati za ovih godinu dana i to je sve što vam je ostalo. Mi i dalje smatramo da treba decentralizovati proces koncesija i koncesije spustiti na nivo AP i druge nivoe teritorijalne decentralizacije. Da li je to lokalna samouprava i kasnije regionalizacija ili neki drugi oblik, ali smatramo da to treba uraditi. Iz njihovog domena iz nadležnosti decentralizovanog oblika lokalne samouprave i svake druge mora da se ima u nadležnosti za davanje koncesija, naravno, pod strogom i striktnom kontrolom agencije. To je nešto što bi moralo da nas vodi, ako već govorimo o finansijskoj decentralizaciji, onda to treba uraditi. Ono što je još takođe važno naglasiti i o čemu smo pričali,to je da je bez obzira na zakon o lizingu koji pojašnjava ili dodatno reguliše neke odredbe koje su regulisane obligacionim zakonom i ovo ta vrsta zakona. Nema dobrog zakona koji može da zameni lošu ekonomsku politiku. Zato ovde govorimo o ambijentu koji ne postoji, ambijentu koji se ne uspostavlja. Imamo poslednji primer koncesije koja je data za autoput Beograd - Novi Sad. Koncesiju je dobila austrijska firma "Alpina", ali ima podizvođače, a to su naše firme, pa je po kamionima koje viđamo svaki dan na gradilištu, a to su kamioni MK komerca, ko je dobio koncesiju i kako se te koncesije daju i ko su podizvođači. Kako su oni angažovani? Samo prođite putem do Novog Sada i videćete koji kamioni rade po gradilištu. Da li je to način na koji mi hoćemo da dajemo koncesije - bez ikakve kontrole, bez transparentnosti, bez ičega o čemu govorimo. Ministar je pomenuo mogućnostzloupotrebe u našem sistemu za koncesije. Očigledno da je zloupotreba svejedno relativna kategorija, koja zavisi od pojedinaca i od čitavog sistema koji ne zavisi samo od zakona o koncesijama. Zavisi od čitavog sistema ostalih i od sposobnosti institucija da se izbore sa zakonom, da se izbore sa korupcijom. Naš predlog zakona o koncesijama je analiziran i pravljen u skladu sa zakonimabivših jugoslovenskih država i država nekadašnjeg istočnog bloka. Isto tako, upoređivan je sa stranim zakonima o koncesijama. On jeste jedan celokupan i zatvoren sistem ovakve kontrole. Moguć je sistem kakav predlaže Vlada, ali smatramo da je sistem koji mi predlažemo bolji. Izneli smo primedbe. Možemo da organizujemo i raspravu na osnovu komparativnih analiza oba predloga zakona, pa da vidimo koji je predlog zakona bolji,da analiziramo sva postojeća rešenja. Jednostavno, mislimo da je ova kontrola koja je predložena našim zakonom bolja. Postavio bih pitanje, naravno ne ministru, pošto to nije njegova odgovornost, kakva je sudbina akata koje je potpisivao u svojstvu ministra od perioda konstituisanja ove vlade, pa do polaganja zakletve, s obzirom da građanin koji je izabran za ministra dok ne položi zakletvu nije ministar, nego je građanin. Koja je sudbina tih akata koje je on potpisao? Na kome je odgovornost što ministar ranije nije položio zakletvu pred ovom skupštinom, nego smo skoro dva meseca to čekali? Da li će to imati posledica po akte koje je potpisao, jer, strogo formalno gledano, građani ne mogu u svojstvu ministra da to potpisuju. Da se podsetimo: on, po Zakonu o Vladi, postaje ministar tek kada položi i potpiše zakletvu i tek tada se stiču svi uslovi da tu funkciju obavlja. Znači, on je možda u funkciji građanina odlazio na pregovore i kada je bilo samo potpisivanje, pa da li će to ugroziti sudbinu akata koja je on u tom svojstvu potpisivao.
Reč ima ministar Vlade Republike Srbije, gospodin Goran Pitić.
Nisam imao nameru da se ponovo javljam, ali inspirisao me je gospodin Mihajlov; jer, to je jedan verovatno dobar primer demokratije - kada se čitaju iste knjige, isti modeli, a dođe se do različitih zaključaka kako može da izgleda određeni model zakona. Pošto smo i mi čitali ovo o regionu i mi smo čitali ono što su najbolji primeri, ali moram da priznam da smo nekako preuzeli neka rešenja iz tih istih zakona, da uporedimo malo šta smo to sve čitali. Prvo, još jednom da napomenem, pitanje šuma. Rečeno je, u zakonu se po varijanti dispozitivnog karaktera i edžempli causa navode primeri šta može da bude predmet koncesije. Vi ste išli na varijantu isključenja. Ne radi se samo o trošenju šuma, radi se i o održavanju šuma; davanje u koncesiju znači da negde gde nemate investicije želite da zadržite kvalitet onoga što vam je u sistemu. Znači, koncesija ne podrazumeva samo da ste uzeli i uništili šumski park negde, nego naprotiv, da ga oplemenite i da ga zadržite. To je bila poenta kojom smo se rukovodili. Znači, može to da bude predmet koncesije, ali isto tako možemo i sigurno za ovo što ste vi izveli kao primer isključenja šuma,da to ne bude predmet koncesije, jer upravo je ta kategorija dispozitivnog karaktera. Što se tiče agencije, želeli smo da je zaobiđemo u ovom sistemu upravo zbog toga što osposobljavanje te agencije da vrši tu funkciju podrazumeva ključno oslanjanje ili na eksperte ili na resorna ministarstva koja treba da obezbede da onaj ko se nalazi u agenciji donese određenu odluku o tome da li nešto zavređuje ili ne da bude predmet koncesije. Mi smo smatrali da je to duplo administriranje i da ne treba ljude samo zarad duplog administriranja organizovati u agenciju. Rekao sam, poslovi oko koncesija delom jesu predmet angažovanja druge agencije koja postoji, za strana ulaganja i promociju izvoza; takođe, postojaće vodič za koncesije, gde će svako moći da prepozna logiku i proceduru. Prave se podzakonska akta, znači, model ugovora. Jednostavno, ceo postupak će biti predstavljen tako da svako zna na koji način se stvar dešava. Moram da spomenem dve netačnosti, iako uvažavam različita mišljenja. Prvo, samim zakonom o koncesijama u članu 24. predviđen je registar koncesija. Znači, jedinstveni registar koncesija koji upravo ima sve elementeo kojima vi govorite, samo što nije vezan za agenciju, nego za ministarstvo koje vodi poslove finansija. Drugo, i s tim završavam, nijedna koncesija u poslednjih ne znam koliko meseci nije data, uključujući i autoput Beograd - Novi Sad. To nije koncesija. To je jednostavno korišćenje državnih sredstava za finansiranje puta Beograd - Novi Sad, imajući u vidu ono loše nasleđe, kada je pre 2000. godine data koncesija sa kojom smo i te kako imali problema. Znači, nije u pitanju koncesija. Čisto, imao sam potrebu da ipak ispravim i neke netačnosti.
Ako se više niko ne javlja za reč, zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o finansijskom lizingu i Predlogu zakona o koncesijama. Nastavljamo rad po dnevnom redu. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O FINANSIJSKOM LIZINGU (pojedinosti) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Radoslav Veselinović, zajedno Petar Petrović, Adam Urošević, Miloš Todorović i Miloš Lukić, Zoran Krasić, Slobodan Janjić, Veroljub Arsić, Stevan Kesejić, Dragan Ljubojević, Milorad Mirčić, Milovan Radovanović, Vjerica Radeta, Dragoljub Stamenković, Goran Cvetanović, Vitomir Plužarević, Petar Jojić, Srboljub Živanović, Branislav Vakić, Lazar Marjanski, Ljubomir Kragović, Dragan Pavlović, Dragan Čolić, Nataša Jovanović, Branislav Blažić, Zlatan Jovanović, Radič Joković i Miodrag Stamenković; Jovan Todorović i Dušan Cvetković; Hranislav Perić i Jovan Todorović; Jovan Todorović i Joca Arsić; Rajko Baralić i Nebojša Jović; Jovan Todorović i Rajko Baralić; Jovan Todorović i Ljubomir Mucić; Dušan Cvetković i Joca Arsić; Joca Arsić, Dušan Cvetković i Golub Rajić; Radojko Petrić i Joca Arsić; Hranislav Perić i Joca Arsić; Hranislav Perić i Dušan Cvetković; Nebojša Jović i Sreten Mitrović; Miomir Ilić i Ljubomir Mucić; Radojko Petrić i Joca Arsić. Primili ste izveštaje Odbora za finansije i Zakonodavnog odbora. U toku je umnožavanje izveštaja Vlade. Reč ima narodni poslanik Siniša Mitrović.
Poštovana gospođo Čomić, uvažene kolege poslanici, na osnovu člana 137. Poslovnika o radu Narodne skupštine, predlažem da rasprava u pojedinostima traje najviše do tri minuta i pre glasanja molim da se utvrdi kvorum.
Molim narodne poslanike da ubace svoje kartice da bismo utvrdili kvorum. Konstatujem da imamo kvorum za rad. Molila bih narodne poslanike da uvažavaju odredbe Poslovnika Narodne skupštine koje se tiču poštovanja ove institucije. To podrazumeva lično ponašanje kao stav kojim izražavamo poštovanje svake od odredaba Poslovnika Narodne skupštine. Pošto je Narodna skupština u okviru zajedničkog načelnog pretresa obavila i načelni pretres Predloga zakona o finansijskom lizingu, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na naslov iznad člana i član 1. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li podnosilac amandmana želi reč? (Da.)
Prva dva amandmana, na član 1. i 2, verovatno su najznačajniji amandmani kada je u pitanju ovaj zakon. Zamolio bih predstavnika Vlade da sasluša ovo što ću da kažem povodom amandmana na član 1. Zamolio bih vas da ne napravite grešku, obzirom da ste do malopre slušali upoređenja između ugovora o finansijskom lizingu i ugovora o lizingu koji je do sada poznat u našoj praksi. To su dva različita pojma. Ako ne pravite tu razliku, džabe donosimo ovaj zakon. Ovaj zakon se donosi pre svega zbog onih koji treba da budu davaoci lizinga. Zašto? Zato što oni imaju slobodna sredstva i nude finansijsku uslugu. Ko su ti? To mogu biti banke registrovane za ove poslove, a mogu biti i sva ona lica, pravna lica sa tašnom i mašnom, koja raspolažu sredstvima i njih treba da regulišemo ovim zakonom, da se ne bi desila zloupotreba u primeni odgovarajućih odredaba. Zbog toga mi sledimo vašu logiku. Mi ne podržavamo ove amandmane. Mi imamo potupno drugačiji koncept zakona o finansijskom lizingu. Pokušali ste da date jedno šire tumačenje toga, ali nažalost vi ste suzili pojam finansijskog lizinga, a to ćete videti u narednim amandmanima na članove ovog predloga zakona, gde ste načili štetu davaocima lizinga, bez obzira na odredbu člana 30. i neke odredbe ovog predloga zakona. To se odnosi na situaciju kada prestane ugovoreno vreme trajanja finansijskog lizinga. Možda ste primetili, u našim amandmanima posebno insistiramo da se ugovor naslovi sa - ugovor o finansijskom lizingu, da bi se napravila jasna razlika od onih tzv. funkcionalnih i običnih poslova lizinga. U ovom amandmanu kažemo da se članom 1. reguliše predmet zakona. Ako već koristite pojam u naslovu - oblast primene zakona, onda je moguće da ste stavili ove odredbe u Zakon o obligacionim odnosima, ali vi ste ovu materiju izvukli iz Zakona o obligacionim odnosima i dali ste im specifični značaj i karakter. Znači, ne vladate terminima. Dalje, u prvoj rečenici prvog člana kažete da se radi o poslu finansijskog lizinga. Termini iz žargona ne smeju da se koriste u zakonu gde se definiše pravni odnos između pojedinih lica. Vi lica koja učestvuju u ovom pravnom odnosu nazivate subjektima. Nisu oni subjekti nego učesnici u ugovornom odnosu. Iz toga se izvlači kasnije kompletan pogrešan i restriktivan pristup pojmu finansijskog lizinga. Dobro je što u članu 2. zadržavate dva ugovora i niste naseli na to da to treba da bude trostrani ugovor. Ovo treba da bude podeljeno na dva posebna ugovora - ugovor o isporuci i ugovor o finansijskom lizingu. Nas pre svega interesuje taj ugovor o finansijskom lizingu. Nas ne interesuje u ovom zakonu ugovor kako je davalac lizinga postao vlasnik opreme, vozila ili postrojenja. Očigledno da niste ozbiljno pročitali naše amandmane. Vi ste ovim predlogom zakona pokušali da uradite nešto i stali ste na pola puta, ne zbog carinskih, poreskih ili računovodstvenih problema. Ti problemi se mogu javljati kod primaoca klasičnog lizinga, ali kod primaoca u poslu finansijskog lizinga nema tih problema zato što je vlasnik opreme, vozila, postrojenja davalac lizinga. Mi njega treba da definišemo da on ne bude izvor nekih smetnji. Nadalje, ako pogledate vaše odredbe o prestanku ugovora o finansijskom lizingu, vi niste definisali koja je sudbina sredstava, predmeta lizinga. Ja ću da vas podsetim da u našim poreskim propisima postoji porez na prihode od izdavanja opreme i pokretnih stvari u zakup. Tako ste davaoca finansijskog lizinga gurnuli u nešto što se zove problem.
Da li se još neko od ovlašćenih učesnika javlja za reč? (Ne.) Prelazimo na član 2. Na naslov iznad člana i član 2. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Podnosilac amandmana želi reč. Izvolite. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ministre, ovim amandmanom pokušavamo da vam pomognemo da definišete pojam finansijskog lizinga. Mi smo rekli, neka to bude definicija finansijskog lizinga. Znači, nije posao, nego se radi o nečemu što se zove pravni odnos. To je jedna stvar. Druga stvar, ako pročitate naš amandman videćete da smo izbacili sve ono što u vašem predlogu može da stvori zabunu i kod davaoca, i kod primaoca, i kod isporučioca, moram da vam kažem, i kod suda i kod onoga ko će da vodi registar. Vašom formulacijom člana 2. niste na pravi način definisali finansijski lizing, već ste nepotrebno, u okviru onoga što nazivate ugovorom o isporuci, ubacili neke stvari koje opterećuju tekst. Mi smo taj tekst očistili i pokazali da je to ugovor kojim davalac lizinga stiče pravo svojine. Zbog čega stiče pravo svojine? Zbog toga što je pronašao interes da se ta oprema, to vozilo nalazi u specifikaciji i da to predstavlja interes primaoca lizinga. On zaključuje taj ugovor o isporuci, da bi zaključio ugovor o finansijskom lizingu. Po logici stvari, ovome što je definisano u članu 2. sledi i nešto što se zove predugovor. Ukoliko toga ne bi bilo, onda ova dva ugovora ne bi imala organsku vezu i moglo bi da se desi da primalac lizinga stupi u pregovore sa eventualnim davaocem lizinga i naruči neku opremu bez zaključenja ugovora o finansijskom lizingu, da ovaj naruči kod isporučioca da se napravi ta oprema, ovaj da ne bude zadovoljan, ili nastupi neki drugi razlog i raskine se kompletna koprodukcija. Zbog toga smo očistili ovaj član od onih stvari koje su nepotrebne i koje mogu da stvore zabunu. Posebno potenciram, kod poslova finansijskog lizinga, kako vi to zovete, davalac lizinga je onaj koji raspolaže sredstvima. On postaje vlasnik na bazi jednog ugovora i želi da kapitalizuje sa tim predmetom lizinga. To je normalno. On je na taj način shvatio da treba da oplemeni svoj kapital i svoja sredstva. Ne želi da se prlja, želi čist posao. Došao je u poziciju da raspolaže sredstvima i da zarađuje mnogo više nego da je ta sredstva oročio kod banke. To je potpuno normalno. To treba priznati. To treba tako urediti da odnos između ove tri strane bude uređen, da ne bi bilo eventualnih sporova. Vi ste nepotrebno, zbog toga što se ne razume, ili je loš prevod, ili ne znam šta, opteretili ceo pravni odnos odnosom između primaoca lizinga i isporučioca. Pretpostavka za zaključenje ugovora o finansijskom lizingu jeste da je davalac lizinga vlasnik stvari. Vlasnik odgovara za nedostatke. Vlasnik odgovara za sve. To što je on obezbedio opremu po specifikaciji i po zahtevu primaoca ne znači ništa sa gledišta isporučioca, jer je isporučilac u posebnom ugovornom odnosu sa davaocem lizinga. Moram da vam kažem, vaša definicija je u suprotnosti sa onim načelima na koja se pozivate i na kojima se bazira ovaj zakon, kako ste naveli u obrazloženju. Ako želite da udahnete pravu snagu jednom ugovoru, da je akt koji obavezuje ugovorne strane i da je on za njih zakon, onda s kojim pravom lošom definicijom ugovora o finansijskom lizingu vi u nekoliko odredaba stavljate u pravni odnos primaoca i isporučioca opreme, koji nemaju nikakav zaključeni ugovor. Vodite računa, jer polazeći od ove definicije člana 2. bićete u mogućnosti da razrešite probleme koji vam slede, a tiču se poreza na promet, carine i računovodstva.
Da li još neko od ovlašćenih učesnika želi reč? Reč ima ministar u Vladi Republike Srbije, gospodin Goran Pitić.
Nemam nameru da polemišem. Samo rečenica, da se definicija posla finansijskog lizinga bazira na Konvenciji o međunarodnom finansijskom lizingu, koju je potpisalo 37 država. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Za današnji dan završavamo rad i nastavljamo sednicu sutra u 10,00 časova amandmanom na član 2, koji su zajedno podneli narodni poslanici Jovan Todorović i Dušan Cvetković. Hvala vam.