Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, poštovani ministre, pred nama je set ekonomskih zakona, kao i Predlog zakona o turizmu. Ja ću se fokusirati na ovaj zakon o turizmu. Inače, moram na početku izraziti žaljenje zato što ovaj zakon nije prošao javnu raspravu i ovde nisu ugrađena mišljenja turističkih radnika, a naše mišljenje je da je javna rasprava i te kako bila bitna za ovaj zakon. Ovaj zakon je predložilo Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja. Siguran sam da se svi ovde u sali, bar deklarativno, zalažemo za ravnomerni i regionalni razvoj. To su evropske tendencije, evropski principi, to je naša i ustavna obaveza iz člana 94. Ono što je apsurdno jeste to da ovaj zakon uopšte nema ni "r" od ravnomernog regionalnog razvoja, već je tipično centralistički zakon. Mi sa juga Srbije, odakle dolazim, i te kako smo očekivali ovaj zakon i videli smo šansu u ovoj društvenoj delatnosti. Naša želja je da i mi uzmemo mrvice od onog prihoda od turizma koji je, kako reče ministar ekonomije i regionalnog razvoja, oko milijardu evra. Ovo kažem iz jednog prostog razloga, pošto jug Srbije i te kako ima prelepe predele i ima prelepe turističke destinacije. Na državi je, a i na lokalnim samoupravama samo da ih malo bolje urede. Inače, jug Srbije je najsiromašniji deo Srbije. Reći ću vam još jednu stvar, da se sa tog prostora godišnje iseli preko 2.200 stanovnika i mi sa pravom očekujemo od Vlade da taj proces migracije zaustavi i da napokon ljudi ostanu na svojim mestima. A kako fizika ne zna za prazan prostor, onda vam je jasno ko će useliti taj deo juga Srbije. Ono što sam hteo plastično da vam dočaram jeste kojim turističkim destinacijama i kakvim prirodnim lepotama jug Srbije raspolaže. Naime, jug Srbije je izuzetno bogat banjama, počeću sa Kuršumlijskom Banjom, zatim, Prolom Banja, pored Prolom Banje poznato je i novo svetsko čudo – Đavolja Varoš, pa, Sijarinska Banja, banja koja ima oko 17 lekovitih izvora i jedini gejzir u Evropi. Mogu reći da je Vlada Vojislava Koštunice i te kako puno učinila za razvoj te banje infrastrukturalno. – Naime, napravili smo nekoliko kaskadnih bazena pored samog gejzera, olimpijski bazen i mnogo štošta. Takođe, moram u ovom trenutku pohvaliti i tadašnjeg ministra za infrastrukturu, Velimira Ilića, koji je asfaltirao svaki put do svih tih turističkih destinacija. Ako pođemo malo južnije, onda ćemo videti da dole imamo još dve banje, to su Bujanovačka Banja i Vranjska Banja, sa svojim specifičnostima. Verovatno niste znali da na jugu Srbije postoji najveće veštačko jezero na Balkanu, a to je Vlasinsko jezero. To je jedan nebrušeni biser ispod planine Čemernik i meni je stvarno žao zbog čega Ministarstvo za ekonomiju i regionalni razvoj nije puno ulagalo u taj deo Srbije, u Vlasinsko jezero, i nije mi jasno zbog čega nije tamo izgrađen novi ski-centar, a gradili ste ski-centre po nekim mestima gde je nadmorska visina 500 metara, koja ili imaju snega u toku zime ili ga imaju vrlo malo. Takođe, na jugu Srbije postoji veliki broj manastira, spomenuću vam jedan, a vi ga znate, to je Prohor Pčinjski. Zatim u mom kraju, pored Leskovca postoje dva manastira, to je manastir u selu Jašunja i u selu Golema Njiva. Na jugu Srbije postoje istorijske iskopine, to je Caričin grad, Justinijan Prima iz sedmog veka posle nove ere, grad koji je u to vreme imao vodovod i te kako interesantan da se vidi i da se pogleda. Ono što sam, takođe, želeo da vam kažem to je da mi na jugu Srbije vidimo svoju šansu i na ''Koridoru 10''. Naime, pošto čujemo disonantne tonove iz Vlade, da je moguće da nema dovoljno sredstava za izgradnju ''Koridora 10'', nas i te kako pogađa. Naime, u razgovoru sa sadašnjim ministrom Mrkonjićem i ministrom za prostorno planiranje, gospodinom Oliverom Dulićem, pokušali smo da izmenimo iole malo trasu ''Koridora 10'', i to naročito kroz Grdeličku klisuru, jer tamo postoji jedan turistički brend, to je motel „Predejane“. Imali smo obećanja da će se to desiti, jer motel „Predejane“ je generator razvoja tog dela Srbije. Godine 2003. proglašen je kao najbolja privatizacija u Srbiji. Inače, motel „Predejane“ godinama je dobijao prestižne nagrade, nagrade kao najbolji turistički objekat u onoj još bivšoj Jugoslaviji. Inače, taj motel ima zaposlenih oko 150 radnika i hrani oko 600 gladnih usta. Za naš siromašni kraj i te kako je bitno da Motel „Predejane“ ubuduće ne postane slepo crevo već da bude na ''Koridoru 10''. Dobro je što ste tu, gospođo Kalanović, jer su mnoge lokalne samouprave, koje poseduju ove turističke destinacije, konkurisale kod vas u Nacionalnom investicionom planu sa svojim projektima iz turizma, ali projekti nisu prošli, verovatno iz jednog prostog razloga, pošto u tim sredinama ne participira G17, pa im onda niste omogućili da se ti kvalitetni projekti iz turizma realizuju. Ono što nas zanima i što nas interesuje u ovom trenutku, a što se tiče ovoga zakona, zbog čega upravljač turističkog prostora ima pravo preče kupovine objekata na tom turističkom prostoru. Da li je taj član tendenciozno napisan, da li su određeni tajkuni već bezecovali određene turističke objekte i da li će oni ubuduće, kada se bude usvojio ovaj zakon, imati pravo preče kupovine i kupiti ono što je najbolje na tim turističkim prostorima? Druga stvar, ako je ovo predložilo Ministarstvo za regionalni razvoj, nas zanima zbog čega se ovim zakonom gase regionalne agencije za turizam. Naime, i mi na jugu Srbije hteli smo da organizujemo jednu turističku organizaciju koja bi se bavila promocijom turizma na jugu Srbije, promocijom svih ovih destinacija o kojima sam vam pričao. Mislimo da naš amandman, koji smo predložili, i te kako treba usvojiti. Takođe, mišljenja smo da prihodi od turizma i od taksi idu u paritet – 80 prema lokalnom budžetu i 20 prema republičkom budžetu. Predložili smo da u devastiranim područjima, nerazvijenim područjima, kao što je jug Srbije, taj paritet bude sto posto ka lokalnim budžetima, jer i te kako nedostaje novac tim lokalnim budžetima za neke druge razvojne projekte. Ono što je pohvalno je to što ste predložili kategorizaciju određenih objekata i mi to pozdravljamo. Primera radi, u Leskovcu je privatizovano hotelsko-turističko preduzeće „Balkan“ pre dve godine. To turističko-ugostiteljsko preduzeće ima nekoliko hotela, motela, restorana i, verujte mi, imamo najlepšu zgradu u Leskovcu, to je hotel „Dubočica“ i dan-danas je ruina. Investitor je počeo nešto da radi, ali već dve godine to tavori i ništa nismo dobili, iako je to najlepša zgrada u Leskovcu. Zbog toga pozdravljamo plaćanje penala zbog nekategorizacije u roku od dve godine. Predložili smo još jednu stvar, da ta sredstva od penala idu pola – pola. Tamo se kaže, u tom članu, da se penal plaća u visini od dva miliona evra. Znači, lepo, milion evra ostavite lokalnoj samoupravi, a milion evra date republičkom budžetu. To su primedbe koje su poslanici DSS istakli kroz amandmane koje smo podneli i nadam se da ćete prihvatiti te amandmane, jer su amandmani i te kako osnovani i da će i te kako puno poboljšati ovaj zakon. Ono što je za nas na jugu Srbije bitno, pošto nema Mlađana Dinkića, moram vas pitati, gospođo Kalanović, oni željno očekuju tih hiljadu evra od akcija prodatih preduzeća, jer na jugu Srbije se i te kako loše živi i dobro bi im došlo tih hiljadu evra koje im je Mlađan Dinkić obećao u svojoj kampanji. Očekujemo da se to realizuje i očekujem da mi date odgovor sa oročenim vremenom kada će građani juga Srbije, a i uopšte građani Srbije, dobiti ta sredstva. Hvala najlepše. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Branislav Mitrović.
Poštovano predsedništvo, uvažena gospođo Kalanović, uvaženi predstavnici Ministarstva ekonomije, dame i gospodo narodni poslanici, oblast standardizacije, kao i oblast tehničkih zahteva za proizvode i ocenjivanje usaglašenosti, od 2006. godine je bila u nadležnosti SRJ i državne zajednice Srbija i Crna Gora. Imajući ovo u vidu, kao i potrebu ispunjavanja zahteva za članstvo Republike Srbije u svetskoj trgovinskoj organizaciji i EU, pokazalo se kao neophodno da Republika Srbija donese zakone iz ovih oblasti. Zakon o standardizaciji neophodno je doneti prvenstveno radi usklađivanja sa pravnim sistemom Republike Srbije i unapređenja uloge standardizacije u osavremenjavanju tehničkog zakonodavstva Republike Srbije, kao i usaglašavanja sa pravilima sporazuma o tehničkim preprekama u trgovini. Takođe je neophodno doneti ove zakone radi usaglašavanja uloge standardizacije u zakonodavstvu Republike Srbije sa ulogom koju standardizacija ima u zakonodavstvu EU. Iako se rešenja novog zakona o standardizaciji u osnovi bitno ne razlikuju od rešenja iz važećeg Zakona o standardizaciji, ovaj zakon precizno uređuje odnos prema granskoj standardizaciji, železničkom, avio, rečnom saobraćaju, pravni položaj i organizaciju instituta, to jest nacionalnog tela za standardizaciju, zatim, prvenstvenu upotrebu međunarodnih standarda kao osnove za izradu srpskih standarda, potom, postupak donošenja srpskih standarda i proglašavanja da su doneti, kao i dobrovoljnu primenu standarda. Takođe, precizno je utvrđen datum od kada postojeći standardi sa obaveznom primenom počinju da se primenjuju kao dobrovoljno, odnosno datum od kada prestaju da važe odredbe akata kojima je propisana obaveznost primene standarda. Rešenja zakona o standardizaciji omogućavaju: nastavak preuzimanja međunarodnih i evropskih standarda u sistem srpskih standarda; zainteresovanim stranima za standardizaciju (privrednim subjektima, organima državne uprave, udruženjima potrošača) omogućavaju da učestvuju u kreiranju politike standardizacije i u radu Instituta; informisanje u oblasti standardizacije, kao i prodaju međunarodnih, evropskih i standarda drugih, razvijenih, zemalja. Prilikom izrade zakona, predlagač je uzeo u obzir: Direktivu 98/34 o proceduri za obezbeđenje informacije u oblasti standarda i tehničkih propisa; Dokumente Međunarodne organizacije za standardizaciju o organizovanju i odgovornosti za funkcije u oblasti standardizacije njenih članica; Sporazum o tehničkim preprekama trgovini Svetske trgovinske organizacije i njegov aneks – Kodeks dobre prakse za izradu, donošenje i primenu standarda, koji je 1. januara 1998. godine, potpisao Zavod za standardizaciju, pravni prethodnik Instituta, kao punopravna članica ISO; Uslove Evropskog komiteta za standardizaciju, kao i Evropskog komiteta za standardizaciju u oblati elektrotehnike, koje će Republika Srbija i Institut morati da ispune da bi Institut postao punopravna članica tih organizacija; zakonodavac je uzeo u obzir i obaveze koje proizilaze iz članstva u međunarodnim organizacijama za standardizaciju i telima Ujedinjenih nacija koja se bave standardizacijom. Svetska ekonomija široko integrisana danas, karakteriše se po sve većem protoku informacija i ideja, proizvodnih faktora i tehnologija. Tradicionalne prepreke u trgovini, kao što su carinski propisi ne igraju onakvu ulogu kao nekada, pre svega zahvaljujući novoj međunarodnoj trgovinskoj politici. Međunarodnim pregovorima o slobodnoj trgovini na globalnom i regionalnom nivou koje vode Svetska trgovinska organizacija ili udružene zemlje različitih regiona su na sistematičan način smanjile carinske barijere, a sve više utiču na tzv. necarinske barijere u trgovini. Obim Svetske trgovinske razmene je višestruko porastao poslednjih decenija u odnosu na prosečne godišnje stope razvoja proizvodnje u svetu. U istom periodu brz porast trgovine i značajno učešće samih proizvođača i njihove korporativne strategije u globalnoj razmeni roba doveli su do toga da kvalitet postane ključni faktor uspeha u izvozu. Radi toga danas raste značaj infrastrukture kvaliteta, koju čine sistemi standardizacije, metrologije, akreditacije i ocenjivanja usaglašenosti kao osnove za sticanje poverenja na tržištu i postizanja konkurentnosti proizvoda i usluga. Pošto tehnologije postaju sve kompleksnije potrošači i korisnici proizvoda i usluga postaju sve više svesni da zavise od proizvoda čiju konstrukciju i dizajn često ne mogu da razumeju. Shvatajući ovo, potrošači žele sigurnost da je proizvod koji koriste pouzdan i da će zadovoljiti očekivanja u pogledu performansi, bezbednosti, trajnosti i drugih kriterijuma. Ključno je pitanje – kako mogu korisnici u industriji ili finalni potrošači biti sigurni da su kupili proizvode koji odgovaraju propisima kojima se definiše njihova bezbednost pre upotrebe. Nova tehnička regulativa je neophodna radi obezbeđivanja visokog nivoa zaštite života, zdravlja i bezbednosti ljudi, životinja i biljaka, zaštite životne sredine, zaštite potrošača i drugih korisnika, zaštite imovine i zaštite ostalih javnih interesa, sa jedne strane, kao i radi obezbeđivanja pravnog okvira za potpisivanje tehničkih zahteva kojima se neće stvarati nepotrebne prepreke u trgovini, sa druge strane. Ovo je moguće postići uređenjem tržišta putem propisivanja tehničkih zahteva za proizvode, čime će se obezbediti da se na tržište Republike Srbije stavljaju, odnosno isporučuju isključivo proizvodi koji su usaglašeni sa propisima propisanim tehničkim zahtevima. Jasno je da se postavljeni ciljevi u pogledu bezbednosti proizvoda na tržištu i upotrebi mogu postići samo sveobuhvatnim delovanjem tj. donošenjem tehničkih propisa i na način i u skladu sa ovim zakonom, odnosno u skladu sa posebnim zakonima, kao što su Zakon o prehrambenim proizvodima, Zakon o hemikalijama, donošenjem zakona o opštoj bezbednosti proizvoda kao i primenom Zakona o odgovornosti proizvođača za stvar sa nedostatkom. Na ovaj način bezbednost proizvoda uređena je u EU, odnosno njenim državama članicama. Ocenjivanje usaglašenosti i sistemi sertifikacije proizvoda upravo su razvijeni da bi se obezbedila sigurnost za potrošače u ovakvim slučajevima. Korišćenje standarda u procedurama ocenjivanja usaglašenosti dopušta kroz proces harmonizaciju širom sveta, ne samo olakšavanje međunarodne trgovine između zemalja, već i ubrzanje trgovine u okviru pojedinih zemalja, nametanjem obaveze isporučiocima proizvoda i usluga da njihovi proizvodi i usluge zadovoljavaju propisane zahteve. Procedure za ocenjivanje usaglašenosti razlikuju se u različitim zemljama i mogu prouzrokovati teže tehničke prepreke trgovini, nego standardi. Sporazumi o međunarodnom priznavanju rezultata ispitivanja u postupku ocenjivanja usaglašenosti, međutim, olakšavaju prihvatanje roba i usluga svuda na bazi samo jednog ocenjivanja u jednoj od zemalja potpisnica, ubrzavajući razmenu roba i pomažući da sistem međunarodne trgovine bude efikasniji. Prema definiciji standarda ISO/IEC 17000 ocenjivanje usaglašenosti je svaka aktivnosti koja na direktan ili indirektan način utvrđuje da proces, proizvod ili usluga zadovoljavaju odgovarajuće zahteve, odnosno aktivnost koja pruža dokaz da su ispunjeni specifični zahtevi koji se odnose na proizvod, uslugu, proces, sistem, osobu ili telo. Ocenjivanje usaglašenosti se objašnjava kao niz od tri funkcije – odabiranje, određivanje i preispitivanje i atestiranje, kao glavne aktivnosti kojima se zadovoljavaju potrebe ili zahtevi da se prikaže da li su specifični zahtevi ispunjeni. Ocenjivanje usaglašenosti može da obuhvata i nadzor, koji se definiše kao sistematsko ponavljanje aktivnosti ocenjivanja usaglašenosti, što je osnova za očuvanje validnosti stanja koje je utvrđeno atestiranjem. Primarni cilj ocenjivanja usaglašenosti je da kod korisnika obezbedi poverenje, da su zahtevi primenjeni na proizvod, uslugu, sistem ili proces ispunjeni, za šta posebnu odgovornost pored proizvođača ima i država. Jedan od razloga zašto su proizvodi i usluge u međunarodnoj trgovini predmet ponovljenih kontrola ocenjivanja usaglašenosti jeste nedostatak poverenja od strane korisnika u ocenjivanju usaglašenosti, koje vrši telo za ocenjivanje usaglašenosti iz druge zemlje. Zbog toga su potrebne mere za povećanje poverenja kupaca, kako u privatnom, tako i u javnom sektoru, kao i zakonodavca u rad tela za ocenjivanje usaglašenosti i akreditacionih tela, posebno onih u drugim zemljama. Takvo poverenje se može postići putem saradnje između zemalja, odnosno između tela za ocenjivanje usaglašenosti i između akreditacionih tela. Ova kooperacija se formalizuje putem sporazuma o međusobnom priznavanju, pri čemu su potpisnice sporazuma saglasne da priznaju rezultate svakog ispitivanja, kontrolisanja, sertifikacije ili akreditacije druge zemlje. Osnovni razlozi za donošenje novog zakona o tehničkim zahtevima za proizvode i ocenjivanje usaglašenosti je usklađivanje pravnog sistema Republike Srbije i neophodno unapređenje tehničkog zakonodavstva, usaglašavanje sa pravilima Sporazuma o tehničkim preprekama u trgovini Svetske trgovinske organizacije, kao i usaglašavanje sa tehničkim zakonodavstvom EU. Tehničkim propisima će se, prema novom zakonu, propisati uslovi koje moraju da ispunjavaju tela za ocenjivanje usaglašenosti i to u pogledu – stručne osposobljenosti, potrebne opreme, nezavisnosti i nepristrasnosti u postupku ocenjivanja usaglašenosti, čuvanja poslovne tajne i odgovornosti za rad, kao i nadzor nad njihovim radom. Zakon o tehničkim zahtevima za proizvode i ocenjivanje usaglašenosti omogući će jačanje konkurentnosti srpske privrede na način da će se na tržište stavljati, odnosno isporučivati samo bezbedni proizvodi, koji ispunjavaju tehničke zahteve tj. kriterijume zaštite bezbednosti, života i zdravlja ljudi, životinja, biljaka, životne sredine i drugih javnih interesa. U zakonu je uvažena praksa zemalja EU, da je potvrda o akreditaciji za određeno područje najbolje sredstvo kojim tela za ocenjivanje usaglašenosti dokazuju osposobljenost i zadovoljavanje minimalnih zahteva. Ocenjivanje usaglašenosti obezbeđuje korist za proizvođače, potrošače, zakonodavne vlasti kao i međunarodnu trgovinu uopšte. Proizvođačima čiji su proizvodi ocenjeni i sertifikovani da su usaglašeni sa odgovarajućim tehničkim propisima, ocenjivanje usaglašenosti omogućava da steknu reputaciju pouzdanog isporučioca na tržištu i da ostvare konkurentnu prednost. Time se dokazuje da je proizvođač zadovoljio ključne zahteve koji se odnose na zaštitu zdravlja, bezbednosti, zaštitu životne sredine. Ukoliko proizvodi nisu podvrgnuti ocenjivanju u odnosu na zahteve tehničkih propisa to može da bude prepreka za plasman proizvoda, a takav isporučilac može biti diskvalifikovan i za Vladine javne nabavke. Potrošači imaju korist od ocenjivanja usaglašenosti, jer im on obezbeđuje osnovu za izbor proizvoda ili usluga. Oni imaju više poverenja u proizvode koji nose znak ili sertifikat o usaglašenosti tj. da su atestirani u pogledu bezbednosti ili drugih željenih karakteristika. Zakonodavci imaju korist od ocenjivanja usaglašenosti, jer se time pomaže u sprovođenju tehničkih propisa kojima se štite javni interesi u vezi sa zaštitom zdravlja, bezbednošću i zaštitom životne sredine. Harmonizovani postupci ocenjivanja usaglašenosti širom sveta imaju dalekosežne koristi za međunarodnu trgovinu uopšte. Sporazumi između zemalja ili regiona o međunarodnom prihvatanju zahteva, metoda ocenjivanja, kontrole ili rezultata ispitivanja mogu pomoći da se smanje ili otklone tehničke prepreke u trgovini. S druge strane, postupci ili zahtevi koji se odnose na uvoz i pristup tržištu mogu da variraju od zemlje do zemlje i da budu prepreka za uvoz inostranih proizvoda. Međunarodna organizacija za standardizaciju ISO, njen Komitet za ocenjivanje usaglašenosti, Međunarodna elektrotehnička komisija i Svetska trgovinska organizacija intenzivno sarađuju na tome da se postignu što veći pozitivni efekti od harmonizovanja postupka ocenjivanja usaglašenosti. Takođe, sve zemlje članice EU kroz harmonizaciju tehničkog zakonodavstva koje uključuje i procedure za ocenjivanje usaglašenosti obezbeđuju slobodan protok roba na ovom tržištu, kao bitan uslov konkurentnosti. Jasni su razlozi i neophodnost usvajanja ovih zakona. Međutim, oba ova zakona, osim navedenog, imaju jaku simboliku koja se ogleda u velikoj želji građana Srbije da budu ravnopravan deo savremenog sveta, spremni i sposobni da sa drugima postavljaju i poštuju standarde. U danu za glasanje Poslanička grupa G17 plus će svakako podržati ove zakone. Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Radojko Obradović, a posle njega narodni poslanik Dragan Vujadinović.
Zahvaljujem gospođo potpredsednice. Koliko ukupno ima minuta moja poslanička grupa? (Predsedavajuća: 10 minuta.) Hvala. Gospođo potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministarka, gospodine Petroviću, imamo interesantan set zakona i juče smo imali vrlo interesantnu diskusiju. Otvoreno je nekoliko vrlo važnih pitanja i osvrnuo bih se na nešto od onoga što je rečeno juče, a što smo imali prilike da vidimo i u zakonu i u obrazloženju. Prvo je pitanje – strategije razvoja turizma. Rečeno je da je to jedna dobra strategija koja je doneta pre nekoliko godina, da je uočeno da tu ima stvari koje ne mogu da se realizuju na način na koji to piše u strategiji i to je potpuno u redu. To je potpuno u redu, što treba stvari menjati, jer strategije upravo i postoje da nam daju određene smernice, ali kada uočimo da nešto nije u redu, naravno da treba reagovati. Nema nikakve garancije da će plan biti realizovan, ali ako plana nema, onda on sigurno neće biti realizovan. Strategija treba da nam da odgovore, treba da nam da određene smernice i treba da nam da npr. zakonske predloge koji moraju da uslede za rešenje problema u toj oblasti. Ono što je pitanje za Skupštinu Srbije nije to da li mi imamo strategiju, nego – da li strategija daje odgovore na ta pitanja. Na primer – da li sistem obrazovanja, takav kakav jeste u Srbiji, pomaže da se razvija turizam? Drugo je pitanje je da li je turizam uopšte prioritet u ovoj zemlji? Gde smo to utvrdili, na koji način? Npr, gospodin Petrović je upoznat, jer je pre ove funkcije radio neke druge stvari, često je problem predstavljala EPS. Ministarstvo turizma kaže – nama je prioritet da uradimo određenu stvar, a EPS kaže: da, ali to nije naš prioritet i nas ne zanimaju te stvari. I naravno da onda postoji problem, jer vi realizaciju grupnih projekata ne možete da uradite ako nemate saglasnost svih subjekata i institucija u zemlji. Drugo pitanje je – da li strategija treba da odgovor da samo na krupna ili i na krupna i na sitna pitanja, ili da odgovor da šta su to krupna, a šta sitna pitanja? Recimo, ako krenete automobilom iz Beograda ka Budimpešti ili Beču, putarina od Beograda do Subotice košta pet evra u jednom pravcu, putarina kroz Mađarsku košta sedam evra za četiri dana, a putarina kroz Austriju košta osam evra za 10 dana. Kako izgleda nekom stranom gostu o kome mi govorimo, koji treba da dođe u Srbiju, ako mu vi kroz Srbiju po putevima, pri tom 60% deonica od Beograda do Subotice uopšte nije autoput, naplaćujete putarinu koja je nekoliko puta veća nego u zemlji koja ima daleko veći standard i za to mu ne pružite ništa? Kakve to veze ima sa strategijom razvoja turizma? Ministar Dinkić nam je juče rekao jednu vrlo interesantnu stvar i o tome treba ozbiljno razmisliti. Rekao nam je da gosti uglavnom dolaze u Beograd i da mnogo više turista ima Beograd, nego što imaju mesta za koja smo mi mislili da su perspektivna, jer u stvari gosti ne dolaze da vide naše prirodne lepote, nego dolaze iz nekih drugih razloga u Srbiju. To je stvar o kojoj ozbiljno treba razmisliti i treba videti kakve to veze ima sa našom strategijom. U međuvremenu smo dobili ovlašćenje za gospođu Kalanović, pa nema razloga da se ona ljuti na poslanike opozicije. Žao mi je što, recimo, nije gospodin Mrkonjić ovde, zato što bi trebalo razgovarati kakve veze ima infrastruktura sa razvojem turizma? Recimo, koliko vremena treba da doputujete do Beograda iz Beča, Pariza, Londona, a koliko treba iz Beograda da otputujete do Nove Varoši, kao što je govorio jedan naš kolega i govorio o svim lepotama tog kraja, koliko treba da automobilom stignete od Beograda do Kopaonika, pošto nemate drugo prevozno sredstvo, ili koliko treba od Beograda do Zlatibora? Čisto sumnjam da će bilo koji turista iz zapadne Evrope prihvatiti da do Beograda stigne za dva sata, a da mu onda od Beograda do Zlatibora treba četiri, odBeograda do Kopaonika pet ili šest. Naravno da su potrebna ozbiljna sredstva za realizaciju infrastrukture. U kojoj je fazi ''Koridor 10''? Šta se dešava sa mostom Gazela? Šta se dešava sa mostom kod Beške? To su sve putni pravci kojima turisti treba da dođu. Ako najviše turista dođe u Beograd, onda oni vide ove saobraćajne gužve, pa verovatno nemaju želju, ako im nije neophodno, da se vrate nazad. Crna rupa je u ovom slučaju, čini mi se, uradila svoj posao. Izvinjavam se, ne mislim crna rupa, nego povuklo me ono što govori ministar Đelić, mislio sam na Skupštinu Srbije – glavni problem obično budu sredstva. Ako se ne varam, Skupština Srbije je pre godinu dana ratifikovala jedan zakon kojim su obezbeđena sredstva za realizaciju projekta Gazela, za realizaciju projekta Beška. Na tim projektima se ništa ne radi, a prema ovom istom zakonu i prema Zakonu o budžetu predviđena su značajna sredstva za servisiranje tih projekata. Zašto ti projekti ne rade ako je Skupština odradila svoj posao? Očigledno je da Skupština nije najveći problem koji ova zemlja ima i očigledno da postoje neki drugi problemi. Kako ćemo taj problem da rešimo, da li je to pitanje koje treba da rešava strategija? Juče se ovde otvorilo jedno izuzetno važno pitanje – da li i u kolikoj meri treba država da se meša u određene grane? Hteli mi to ili ne, država se meša u sve, kroz zakonsku regulativu, kroz institucije, kroz kontrolu poštovanja zakona. Ono što je pitanje za nas jeste – da li država ima kredibilitet i da li ljudi veruju državi, odnosno ono što je pitao kolega Ostojić juče i polemika koju je on vodio jeste upravo na tu temu? Da li mi imamo strah od države zato što ne verujemo da će država rešavati probleme ili nismo sigurni da su načini na koje država rešava probleme dobri načini. Da li ova priča o direktorima i platama državnih službenika, za koje čak Vlada ne može da otkrije kolike su, da li to pomaže jačanju kredibiliteta države? Mislim da ne. Ako Vlada kaže da nije u stanju da utvrdi plate službenika kojima ona odobrava finansijske planove, da nije u stanju da dođe do plata, da utvrdi da li isplaćuju bonuse ili ne, službenika koje ona postavlja i koje ona kontroliše, to je gospodin Ostojić govorio, kako možemo da budemo sigurni da će određeni instrumenti funkcionisati? Osnovno pitanje je strah i svi građani i svi investitori se ne plaše toliko loše zakonske regulative. Mnogo više se plaše toga što se zakoni u ovoj zemlji često menjaju i nikada niste sigurni u kakvom ćete okruženju poslovati za mesec, dva ili godinu dana. Kao najviše zakonodavno telo, mi još uvek ne znamo kada će biti sledeća sednica. Iz novina saznajemo da će to biti sledeće nedelje. Koji će zakoni biti, kako će izgledati život u ovoj zemlji nakon te sednice, to ne znaju ni poslanici u Srbiji, a ne neki strani investitori. Drugo je pitanje – da li Vlada poštuje zakone? Ako Vlada ne poštuje zakone, onda je to vrlo ozbiljan problem. Juče sam govorio o sklopljenom ili dogovorenom aranžmanu sa MMF. U Srbiji postoje dva zakona koja omogućavaju zaduživanje. Jedan je Zakon o javnom dugu, a drugi je Zakon o Narodnoj banci. Kada pogledate ta dva zakona, Zakon o Narodnoj banci apsolutno ne daje mogućnost da se vi zadužite za one stvari oko kojih država pregovara sa MMF. A Zakon o javnom dugu vrlo jasno kaže u svojim članovima 5, 6, 7, 8. i 9. za šta država može da se zaduži. Tu nigde nema ovoga za šta se država zadužuje i za šta pregovara sa MMF. Da li to znači da Vlada ne poštuje zakon, a očekuje od nas da uverimo sve ljude sa strane da dođu, da investiraju ovde i da je ovo dobra stvar? Da li ovo ima veze sa turizmom? Naravno da ima. Turizam ne može da bude izolovana stvar, izolovana grana, od svega drugog. Država mora da funkcioniše kao celina i jedino tako će moći da ide napred. Što se nas tiče, mi smo predložili dosta važnih amandmana. Očekujem raspravu u pojedinostima i nakon toga ćemo izneti naš stav po ovom zakonu. Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Dragan Vujadinović, a posle njega narodni poslanik Živojin Stanković.
Poštovana gospodo iz Ministarstva, poštovane kolege, pred nama su sistemski zakoni u dve veoma važne sfere naše ekonomije, spoljnotrgovinskog poslovanja i turizma. Oni su savremeni, moderni i svakako da polaze od iskustava zemalja EU, odnosno onog okruženja prema kojem Srbija treba i mora da teži. U tom smislu, o zakonima je već dosta rečeno. Treba očekivati da će se sa korisnim predlozima ovi zakoni, sistemski zakoni, ponavljam, dodatno oplemeniti, poboljšati kvalitet i to nezavisno od koga dolaze amandmani, od koje političke grupe. U svom izlaganju ću govoriti od dva praktična fenomena koja se dodiruju – spoljnotrgovinsko poslovanje i turizam. Najpre o izvozu, odnosno izvoznicima. Najslabije karike naše ekonomije, svi to znaju i svi to ponavljaju, jesu spoljnotrgovinski deficit i visoka javna potrošnja. Što se tiče spoljnotrgovinskog deficita, ponavljam poznate podatke, kurs evra u septembru 2004. godine iznosio je oko 76,5 dinara, u devetom mesecu 2008. godine iznosio je, takođe, oko 76,5 dinara. Dakle, 48 meseci ili četiri godine kurs evra je bio na nominalno istom nivou. Kada se tiče domaćih cena, zvanična stopa inflacije u istom tom periodu septembar 2008/ septembar 2004. godine iznosila je 45%. Zamislite izvoznike,neto izvoznike, one velike, koji imaju veći izvoz od uvoza, oni su domaće inpute morali da plaćaju po cenama koje su skoro 50% veće, dok su ulazne prihode iz inostranstva dobijali po nominalno istoj ceni. I može se slobodno reći u tom periodu, da su najveći dobitnici naše makroekonomske politike bili oni koji su uvozili, a prodavali na domaćem tržištu. A najveći gubitnici su bili oni koji su kupovali na domaćem tržištu, a izvozili. Da je tako, svedoči spoljnotrgovinski deficit kao, ponavljam, najslabija karika naše ekonomije. Spoljnotrgovinski deficit kao višak uvoza nad izvozom roba i usluga 2003. godine je iznosio 3,62 milijarde evra, a 2008. godine 8,10 milijardi evra. Svakako da je to najvećim delom rezultat deprecijacije kursa i činjenice da se zbog velike javne potrošnje koja je od 2003, 2004, 2005, 2006. godine posebno povećavana, da je jedina odbrana makroekonomske stabilnosti i stabilnosti cena bila aprecijacija dinara, prejak dinar. U tom smislu, nužno bi bilo, i meni je žao što naš resorni ministar nije tu, kao predstavnik izvoznika, neto izvoznika. Nužno bi bilo da se ploča promeni. Mislim da se počela menjati. Pre dva dana je ministar privrede imao sastanak, jedan u nizu sastanaka, sa izvoznicima. Tokom prošle godine i ove godine održano je nekoliko sastanaka sa izvoznicima, posle dužeg perioda vremena, oni su zaista tretirani na način koji to mora biti, a to je da su oni najveća šansa, praktično imperativ srpske privrede. Ako ne smanjimo spoljnotrgovinski deficit i posledično deficit tekućeg plaćanja, zaista, srpskoj ekonomiji, bez obzira na svetsku ekonomsku krizu, ne piše se dobro. U tom smislu, ono što izvoznici sada traže, pored dobrih zakona, kao što je ovaj o spoljnotrgovinskom poslovanju, oni traže niže kamate, kamate od 5,5%. Preferencijalne kamate od 5,5% veliki izvoznici već imaju, imaju i niže. Oni sada imaju 4% - 5%, a 5,5% preferencijalne kamate iz paketa Vlade su visoke za neto izvoznike. Izvoznicima su potrebne kamate koje daje Fond za razvoj od 3% ili da poslovne banke pojačaju od 3% do 4%. To je šansa za izvoznike, da oni u utakmici, na toj rigoroznoj utakmici prođu bolje. Još bih rekao, sadašnji kurs, ako ga zaokružimo na 95 dinara, on je 16,7% veći od proseka u 2008. godini koji je iznosio 81,47. Već se, gospodo, lakše diše. Već se u izvozu lakše diše. Još bih jedan podatak rekao, izvoznici su 2004. godine, veliki broj, imali platu u odnosu na prosek Srbije 10% do 15% veće, a 2008. godine 25% - 35% manje. To je dokaz da je apresijacija dinara koja se dešavala išla direktno na štetu izvoza. Još jedno kratko pitanje iz sfere turizma, a koristeći prisustvo uvaženog profesora Gorana Petkovića, turističke agencije, po sadašnjim propisima, ne mogu da primaju devize i dešava se ovakav slučaj: građanin, klijent, pošto u oglasu piše 500 evra, on donese 500 evra, a u agenciji mu kažu – moraš promeniti 500 evra u dinare, ne možemo da primamo devize. On ih promeni po kupovnom kursu – izgubi na razlici u kursu. Onda agencija te iste dinare koje je primila mora ponovo da pretvori u devize da ubaci u devizni račun koji već ima i da plati inooperateru. Ko gubi? Gubi klijent. Dva puta gubi klijent na razlici u kursevima. Nužno bi bilo da se promene propisi i da putničke i turističke agencije mogu direktno da primaju i naplaćuju svoje usluge u devizama. Toliko sam hteo. Zahvaljujem. Nadam se da će i u uslovima svetske ekonomske krize, teškim uslovima, ovo biti prekretnica u tretiranju izvoznika i prekretnica od koje će početi da se smanjuje spoljnotrgovinski deficit, koji je, ponavljam, na nepodnošljivo visokom nivou.Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Živojin Stanković, a posle njega narodni poslanik Munir Poturak.
Poštovano predsedništvo, gospođo ministarka, poštovani predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, govori ću o ovom zakonu o tehničkim zahtevima za proizvode i ocenjivanje usaglašenosti i ovom zakonu o standardizaciji. Zakonom o tehničkim zahtevima uređuju se način propisivanja tehničkih zahteva za proizvode i donošenje tehničkih propisa, ocenjivanje usaglašenosti proizvoda sa propisanim tehničkim zahtevima, obaveze isporučioca proizvoda i vlasnika proizvoda u upotrebi. Primenjuje se na sve proizvode, osim na one proizvode kojima su tehnički zahtevi propisani nekim drugim zakonima. Postojeći pravni okvir u kojem je funkcionisala ova oblast u Republici Srbiji ima više zakona koji potiču još iz državne zajednice. Cilj ovog zakona je da se stvori opšti pravni osnov za donošenje tehničkih propisa u oblastima koje još nisu uređene posebnim zakonima. Novi zakon o tehničkim zahtevima za proizvode i ocenjivanje usaglašenosti bi trebalo da omogući da se nasleđena tehnička regulativa na brz i efikasan način uskladi sa međunarodnim pravilima i praksom, ne narušavajući bezbednosti i ne stvarajući praznine u pravnom poretku Republike Srbije. Nova tehnička regulativa je neophodna radi obezbeđivanja visokog nivoa zaštite života, zdravlja i bezbednosti, kako ljudi tako i životinjskog i biljnog sveta, zaštite životne sredine, zaštite potrošača i drugih korisnika, zaštite imovine i zaštite ostalih javnih interesa, sa jedne strane, a sa druge strane, radi obezbeđivanja pravnog okvira za propisivanje tehničkih zahteva kojima se neće stvarati nepotrebne prepreke u trgovini. Ovo je moguće postići uređivanjem tržišta putem propisivanja tehničkih zahteva za proizvode, čime će se obezbediti da se na tržište Republike Srbije isporučuju isključivo proizvodi koji su usaglašeni sa propisanim tehničkim zahtevima. Postavljeni ciljevi u pogledu bezbednosti proizvoda na tržištu i upotrebi, mogu se postići samo donošenjem tehničkih propisa na način i u skladu sa ovim zakonom. Noviji zakon će doprineti jačanju konkurentnosti srpske privrede i obezbediće se da se ispune svi tehnički zahtevi za proizvode i na taj način će ti proizvodi imati olakšan plasman, kako na domaćem tako i na stranom tržištu. Usvajanjem zakona dolazi do usaglašavanja sa pravilima Sporazuma o tehničkim preprekama u trgovini Svetske trgovinske organizacije i usaglašavanja sa propisima koji važe u zemljama EU. Zakon predviđa da Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja obavlja poslove koji se odnose na standardizaciju tehničkih propisa, akreditaciju, mere i dragocene materijale, a da ministarstva, svako u opisu svog posla, pripreme predlaganje tehničkih propisa. Samim tim je uvedena decentralizacija u ovom poslu, što je dobra novina. Neophodno je da se uspostavi koordinacija između svih ovih ministarstava i zbog toga će Ministarstvo za ekonomiju i regionalni razvoj voditi registar. Zakon, u skladu sa praksom u EU, obezbeđuje demonopolizaciju u oblasti infrastrukture, kroz imenovanje, odnosno oglašenje tela za ocenjivanje usaglašenosti. Zakon o standardizaciji uređuje načela i ciljeve standardizacije u Republici Srbiji. Ovaj zakon se primenjuje na standarde i srodne dokumente koje donosi i objavljuje nacionalno telo za standardizaciju u Republici Srbiji, kao i na međunarodne standarde i srodne dokumente priznatih međunarodnih i evropskih organizacija za standardizaciju. U Republici Srbiji važe propisi koji su nasleđeni iz državne zajednice Srbija i Crna Gora. Po prestanku važenja zajednice Srbija i Crna Gora, Zakon o standardizaciji se primenjuje kao republički zakon, s tim što je Vlada Srbije uvela Institut za standardizaciju Srbije, koji je uređen po pravilima na kojima funkcionišu i instituti drugih zemalja u Evropi, koje su članice EU. Na taj način su se transformisali i instituti svih zemalja članica EU. Moraju se stvoriti mogućnosti da Institut u narednom periodu, kada ispuni postavljene uslove, stekne status punopravnog člana u evropskim organizacijama za standardizaciju, što je jedan od osnovnih preduslova za priključenje Srbije EU. Imajući u vidu potrebu ispunjenja zahteva za članstvo Srbije u Svetskoj trgovinskoj organizaciji i EU, pokazalo se kao neophodno da Republika Srbija donese svoj zakon o standardizaciji radi usklađivanje samih propisa u Republici Srbiji i unapređenju uloge standardizacije u osavremenjivanju tehničkog zakonodavstva Republike Srbije, da bi došlo do usaglašavanja sa pravilima Sporazuma o tehničkim preprekama u trgovini i usaglašavanja standardizacije sa zemljama EU. Ovaj zakon, u odnosu na prethodni, preciznije uređuje odnos prema granskoj standardizaciji, pravni položaj i organizaciju Instituta za standardizaciju, prvenstveno upotrebu međunarodnih standarda kao osnovu za izradu srpskih standarda, postupak donošenja srpskih standarda i proglašenje da su doneti. Vrlo je važno naglasiti dobrovoljnu primenu standarda. Imajući u vidu da je Republika Srbija ratifikovala Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju, kao i da aktivno vodi pregovore za prijem u Svetsku trgovinsku organizaciju, neophodno je ispuniti obaveze koje iz toga proizilaze, pre svega u delu koji se odnosi na dobrovoljnu primenu standarda. Predstoji obiman posao u svim ministarstvima koja su nadležna za donošenje tehničkih propisa, jer treba da se obezbede zahtevi iz preko 300 standarda i prenesu u te tehničke propise. Zakon predstavlja materijalni – pravni osnov za preuzimanje međunarodnih i evropskih standarda kao preduslova za transponovanje direktiva EU u srpsko tehničko zakonodavstvo, kao i osnov za rešenje problema vezano za standarde sa obaveznom primenom, na čemu posebno insistira Svetska trgovinska organizacija. Ovaj zakon predstavlja i podršku za sprovođenje zakona o tehničkim zahtevima za proizvode i ocenjivanje usaglašenosti. Poslanici DS će, naravno, podržati ove predloge zakona, kao i poslanici Poslaničke grupe Za evropsku Srbiju. Zahvaljujem. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Munir Poturak. On je istovremeno i poslednji prijavljeni na listi govornika.
Poštovani predsedavajući, uvažena gospođo Kalanović, uvažene kolege poslanici, hteo sam da iskoristim ovu priliku da istaknem one vrednosti i potencijale koji postoje iz kraja odakle dolazim, da zatražim i pomoć od gospođe Kalanović i ministarstava koja su uključena u okviru ovog zakona o turizmu, jer sam turizam, ako nisu sva ministarstva uključena sa svim svojim merama, teško da može da se postigne takav potencijal kakav se očekuje u Srbiji. Da podsetim da je 90-ih godina Srbija proglašena jednim od najtraženijih turističkih mesta, potencijala. Da nije bilo onih ružnih godina, nemira, ratova u okruženju i svega toga, mislim da je Srbija bila na izuzetnom putu da, pre svega, bude zemlja turističkih regiona. Iz tog razloga, samo sam hteo da pokažem koliko su i UNESKO i ostale institucije na to računale, pa je urađena jedna karta Jugoslavije, u to vreme, kasnije Srbije, podeljena na turističke kantone. Izrada je urađena od profesora mr Jovana Bukovića. Naglašava se u ovom delu da na prostoru Sandžaka, kao turističkog regiona, postoji preko 300 mesta istorijskog i kulturnog sadržaja, koja su upisana i među njima je veliki broj pod zaštitom UNESKO-a i ostalih istorijskih institucija. Da li ste čuli nekada za ''Belog anđela''? Da li znate gde se nalazi? Da li je neko od vas imao prilike da vidi gde je? Samo da vas podsetim da je za takvu fresku gospodin istoričar Artur Emans 1883. godine, 1. septembra, u listu "Mančester gardijan" napisao – ništa što je Đoto stvorio ne može se uporediti sa lepotom anđela i srpske kraljevske zadužbine manastira Mileševo. Hteo sam da vas pitam, ako je neko bio ili ako namerava zna li kojim putem će otići tamo, zna li kakav put treba da prođe, da li treba šest, sedam sati da putuje do Prijepolja. Da li znaju da treba pet ili šest sati da se putuje do Novog Pazara ili drugih gradova u tom delu, uz samu granicu prema Crnoj Gori i Bosni. – Ono što je za nas neophodno i ono što je neophodno za ostale delove Srbije koji su manje razvijeni jesu saobraćajnice. I ovaj zakon o turizmu ne možemo samo da posmatramo onakav kakav jeste i hvala Bogu da je došao na red. Sandžačka demokratska partija će ovaj zakon i sve ostale koji su u ovom paketu da podrži, jer oni nas ubrzano vode prema EU, prema fondovima koji mogu da nam obezbede ono što bukvalno nama i treba da bi bilje realizovali ovo što se planira. Ako nema dobrih puteva možemo tamo da živimo, možemo da se hvalimo sa svim ovim kvalitetima koje posedujemo, ali ako ljudi to ne vide, ako to ne postane vidljivo, ako ljudi ne znaju šta tamo postoji i koliko te vrednosti postoje, kakva je tradicija, kakva kultura, ništa nismo uradili. Jedan naš lokalni književnik je napisao da Sandžak ima dušu za ''krkanje''; dobra zemlja, zdrava zemlja, zdrava hrana, zdravi ljudi, to je ono što može da se pruži ne samo našim građanima, to je ono što moramo da ponudimo svetu oko nas, to je ono što možemo da ljudima koji imaju novac da ponudimo da dođu, da svoje slobodno vreme i svoj novac namenjen za svoje dobro, za svoj odmor utroše. Ljudi moraju da znaju, one koje očekujemo da dođu u našu zemlju i da troše novac da oni teško zarađuju novac. On tako zarađen još više vredi i više ga cene i iz tog razloga dobro planiraju gde će svoje slobodno vreme da iskoriste, pažljivo biraju destinacije i planiraju vreme kada će da koriste svoj odmor. Zato treba da uređujemo svoje mesto primereno, da ljudi koji imaju novac da troše to iskoriste, i da učinimo da smo još bliži po destinacijama, pa gospođu Kalanović i gospodina Dinkića molim da se samo malo zainteresuje za aerodrom u Sjenici i za aerodrom u Ponikvama. Postoje ekonomske studije o opravdanosti ovih aerodroma koji su nekada bili u vojnoj nadležnosti. Sada za njih postoji zainteresovanost da budu tzv. mini turistički aerodromi koji mogu da približe ovaj deo i bez tih magistralnih puteva svim zainteresovanim centrima za taj tzv. vikend – turizam. Srbija je zemlja gde su manjine brend, a ako mogu ljudi na ovom prostoru u Sandžaku, u Vojvodini, da žive sa svim svojim kulturnim i istorijskim nasleđima i da ta tradicija sa savremenim elementima bude šansa za zajednički život i bolji razvoj, molim vas, pomozite nam da se izvučemo iz ove situacije u kojoj jesu nerazvijeni gradovi, pre svega u celoj Srbiji, a ovi u Sandžaku spadaju u nerazvijena marginalna područja sa nasleđem od prethodnih vlasti. Samo da kažem da je za Novi Pazar 11 miliona evra jedan ogroman teret, treba nam dugo vremena da se izvučemo iz takve situacije. Sadašnja vlast je prihvatila, tražimo pomoć od države, da to što smo nasledili nekako otplatimo i da se razdužimo. Svakog meseca smo, bar desetak dana, u Novom Pazaru blokirani, zato što stižu sudske presude po osnovu zaostalih neplaćanja iz desetak prethodnih godina i onda se blokiraju računi. Zato što Sjenica ima 431 milion dinara budžet, a vi znate da je prošle godine svega 52% punjenje tog budžeta. Znate da je Sjenica, sa minus 29 u proseku, najhladniji grad u Srbiji, da devet meseci ljudi moraju da lože da bi normalno funkcionisali i živeli. Znate da u Priboju bukvalno nijedna privatizacija nije odrađena kako treba i da se čeka za FAP strateški partner, pa grad koji je imao po broju stanovnika najveći broj inžinjera i bio najpismeniji grad u bivšoj Jugoslaviji, danas bukvalno ništa ne radi. Molim vas da pogledate malo dalje od Beograda. Znam, gospođo Kalanović, da vi znate celu situaciju, neophodno je da sve vaše kolege, Vlada, ljudi koji su u određenim agencijama, prepoznaju projekte iz ovih krajeva i da nam se pomogne, da nam se pruži stručna pomoć u toj oblasti i da se ohrabre ljudi sa ovih prostora da bismo zajednički isplivali iz ove situacije i da se na neki način oseti, bez obzira na to što smo daleko, pet - šest sati putovanja preko loših puteva, da smo malo bliži srcu, da ne bude, kako kažu, daleko od očiju, daleko od srca. Hvala vam. [[Aplauz.]]
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Da.) Reč ima narodna poslanica Marina Raguš, ovlašćena predstavnica Poslaničke grupe SRS.
Dame i gospodo, ono što SRS u najvećoj meri najčešće interesuje, a nikako da dobije odgovor, jeste da li će ovaj predlog zakona koji je danas na dnevnom redu rasprave u načelu, biti primenjivan na teritoriji Kosova i Metohije. To je prvo pitanje. Nadam se da ćemo dobiti konačno odgovor. Drugo pitanje jeste, koje su materijalno-tehničke pretpostavke, finansijske i ljudske, obezbeđene za provodivost ovih zakona. Ono što je manir SRS jeste da konkretnim podacima bojimo trenutno ekonomsku situaciju u državi Srbiji, koja je rezultat neplanskog i nereformskog kursa tokom ovih devet godina. Čini mi se da smo dovoljno rekli i dovoljno dokazali koristeći pri tom zvanične izvore države Srbije. Između ostalog, najnoviji podaci govore, na dan 15. aprila 2009. godine, na osnovu upozorenja guvernera NBS gospodina Jelašića, da se iz dana u dan povećava broj preduzeća sa blokiranim računima, da njih trenutno ima oko 60 hiljada. Iznos koji srpska preduzeća duguju dostigao je 234 milijarde dinara zbog čega su im računi blokirani, kako tvrdi gospodin Jelašić, a što je u odnosu na kraj 2008. godine povećanje za 13,6%. A ono što je najavio gospodina Jelašića jeste bolja likvidnost koja Srbiju očekuje posle 11. maja, kada bi Odbor direktora MMF trebalo da odlučuje o odobravanju kredita Srbiji u iznosu od 13 milijardi evra. Ovo je značajan podatak da naprosto vidimo kako može da funkcioniše i kako funkcioniše srpska privreda. Takođe, nešto što nas je zateklo kao informacija jeste da su dana 15. aprila 2009. godine, u pitanju je zvaničan izvor, sva ministarstva dobila nalog da u najkraćem roku dostave generalnom sekretarijatu Vlade Srbije koliko imaju viška zaposlenih. Na osnovu tih podataka Vlada će sačiniti detaljan plan o smanjenju celokupnog državnog aparata za 8.000 ljudi, u narednih devet meseci. U okviru ministarstava se planira da će bez posla ostati oko 4.000 ljudi i još toliko će biti otpušteno u lokalnim samoupravama. U taj broj ulaze i svi oni koji će u međuvremenu ispuniti uslove za penziju, a njih je 1.000 od 8.000. Takođe, još jedna informacija koju mi saznajemo iz medija, kao predstavnici naroda, dakle, poslanici najvišeg doma države Srbije, jeste da je Vlada države Srbije izradila Nacrt rebalansa budžeta kojim je predviđeno povećanje deficita od 49,9 na 70 milijardi dinara. Budžetski deficit će se pokriti preostalim prihodima, kako saznajemo iz medija – od privatizacije, od kredita Svetske banke od oko 300 miliona dolara, sredstvima od oko 100 miliona dolara iz IPA fondova, izdavanjem državnih obveznica i manjim komercijalnim zaduživanjima. Iznose u milijardama dinara država će ove godine, umesto skoro 699 milijardi dinara prihodovati oko 650. Moći će da potroši 720 umesto skoro 749 i to su informacije, koje mi, nažalost, dobijamo na osnovu pisanja medija, koji su evo dokazali da su bolje informisani nego poslanici ovog parlamenta. Zašto sve ovo govorim? Naprosto, zato što nama nije jasno kako će zaista reforme unutar ovih oblasti da budu održive i provodive? Ko će da snosi troškove reorganizacije, recimo, u oblasti turizma? Ono što nas je, na poslednjem mestu zaprepastilo, a zaista moram da pohvalim ovaj predlog zakona o turizmu samo u jednom delu, zato što ipak na osnovu ove informacija u smislu obrazloženja i analize efekata ovog zakona ipak se dobija potpunija slika, odnosno može da se vodi kvalifikovanija rasprava. Ali ono što nama nije jasno, verujem da ćete nam objasniti ili sada ili u raspravi o pojedinostima, to je ovaj prilog Predloga zakona, gde se između ostalog kaže, a to javnost treba da zna, kako reforma celokupne ove oblasti turizma treba da izgleda. Pri tom, konstatacije radi, SRS je uvek bila za uvođenje reda u svaku oblast života i za određeni nadzor, pogotovo u društvu koje je ogrezlo u korupciji, a čini se koje u narednom periodu neće moći da se izbori sa onim što jeste možda moj subjektivni utisak, ali na kraju i činjenice pokazuju to je izvanredan, nažalost brutalan podatak o stepenu korupcije u Srbiji. Prilog Predloga zakona govori o tome da: – ministar bliže propisuje sadržinu i način izrade planskih dokumenata i studije opravdanosti za proglašenje, recimo, turističkog prostora. – Vlada donosi Strategiju na predlog Ministarstva, a to se direktno odnosi na član 7. stav 1. (Sada ne znam koliko će to srpskoj javnosti biti zanimljivo, tako da ću izbegavati članove, trudeći se da bude jasnije.) Zapravo, kako će to izgledati, zašto se koncentriše tolika količina moći, protiv toga jesmo, u rukama ipak jednog čoveka? Ono što slika srpsko društvo stvara kod nas nevericu da može doći do zloupotreba i onda se pitamo sledeće: Šta je sa decentralizacijom? Šta bi, recimo, sa esnafskim udruženjima i kvalifikovanim stručnjacima da utiču, određuju i propisuju sve ono što je trebalo i što je dato jednom čoveku da radi? Da budem preciznija: – Vlada, na predlog Ministarstva, donosi program razvoja turističkog proizvoda; – Vlada, na predlog Ministarstva, proglašava turistički prostor; – ministar propisuje bliže uslove za određivanje kategorije turističkog mesta, način određivanje i promene kategorije, kao i vrstu podataka o turističkim mestima koja se evidentiraju u Registar turizma; – Vlada bliže propisuje uslove i način dodele i korišćenja sredstava za podsticaj razvoja turizma. Ovo poslednje nam je jako daleko zbog toga što nam naša iskustva kao političke stranke govore da zaista postoje uslovi koji mogu da se nazovu diskriminatorskim, u smislu dodele sredstava određenim mestima ili određenim lokalnim samoupravama. – ministar propisuje sadržinu i način isticanja turističke signalizacije; – ministar propisuje oblik, sadržinu i način vođenja evidencije ugovora i evidencije prodatih turističkih putovanja; – ministar propisuje bliže uslove u pogledu prostora i opreme koje mora da ispunjava turistička agencija koja neposredno pruža usluge putniku; – ministar propisuje bliže uslove i način izdavanja svečane forma licence; – ministar uz saglasnost ministra nadležnog za unutrašnje poslove propisuje oblik, sadržinu i način vođenja evidencije gostiju u ugostiteljskom objektu za smeštaj; – ministar uz saglasnost sa ministra zdravlja propisuje način pružanja ugostiteljskih usluga u pokretnom objektu, kao i minimalne tehničke, sanitarno-higijenske i zdravstvene uslove koje moraju ispunjavati svi objekti; – ministar uz saglasnost sa ministra nadležnim za poslove zdravlja propisuje minimalne tehničke, sanitarno-higijenske i zdravstvene uslove za uređenje i opremanje ugostiteljskog objekta, u zavisnosti od načina usluživanja i vrste usluga; – ministar propisuje standarde za kategorizaciju ugostiteljskih objekata; – ministar uz saglasnosti ministra nadležnog za unutrašnje poslove propisuje oblik, sadržinu i način vođenja evidencije gostiju u domaćoj radinosti; – ministar uz saglasnosti ministra nadležnog za unutrašnje poslove propisuje sve to u seoskom turističkom domaćinstvu, i tako sve do 34 stavke. Zaista je ogromna moć skoncentrisana u rukama jednog čoveka. Da se pogrešno ne razumemo, meni je ostao još samo minut, SRS jeste za uvođenje reda, pogotovo u oblasti koja je toliko zapostavljena. Mi samo izražavamo nedoumicu, odnosno strepnju da to neće moći da radi jedan čovek, a da određeni stepen zloupotrebe ne postoji makar u teoriji i praksa je pokazala da postoji. S druge strane, nije nam jasno na koji način mislite da će svi ovi koji su dodirnuti efektima ovog zakona moći da isprate standarde koji se postavljaju pred njih, od turističkih agencija do ugostiteljskih objekata, pa se nadamo da ćemo imati prilike to da čujemo. Hvala.
Da li još neko želi reč ko nije iskoristio pravo iz člana 93? (Ne.) Ako ne, zaključujemo načelni i zajednički pretres o Predlogu zakona. Reč je tražio narodni poslanik Velimir Ilić, a vreme na raspolaganju je osam minuta i deset sekundi.
Poštovana predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, meni je zadovoljstvo da slušam o ovoj temi i da vladajuća koalicija potencira neke probleme koje ne vidi sadašnja Vlada, ali ne može to da dođe na dnevni red, da se to razreši. Ja bih postavio pitanje – ko je zaustavio koncesiju koja je imala nameru da otvori Srbiju, da otvori Divčibare, da otvori Zlatibor, Taru, da otvori te lepote Srbije, ovo o čemu je gospodin poslanik govorio: Prijepolje, Mileševo i sve ono što je u Srbiji najvrednije?! Mi, jednostavno, nismo dozvolili da se rade svi ti projekti koji su ključni za Srbiju – ova vlada ih je zaustavila! Mi smo gradili prilazne puteve prema Divčibarima. Mi smo počeli put za Staru Planinu – ali, džaba je uraditi objekte, ako nemamo putne infrastrukture. Mi smo počeli Goliju da otvaramo, došli smo do Raške s jednim dobrim i kvalitetnim putem. Mene duša zaboli kad slušam predsednika Srbije koji govorikako nije urađen kilometar koridora, a zaboravlja da je urađena Borova glava, da je kompletno rekonstruisan put do granice Makedonije, do Crne Gore, do Hrvatske granice, do Rumunske granice itd. Prvo smo imali dogovor sa EU da uradimo i rehabilitujemo postojeće autoputeve, a onda da se krene u izgradnju novih. Zašto ste se toliko zalepili za taj deo prema Makedoniji? Dole ima saobraćaj 2.000 auta dnevno, na Ibarskoj magistrali kod Lazarevca – 27.000 auta dnevno, po merenjima koje je radio naš Institut. Zaustavljen je projekat za aerodrom Lađevci. Malo je trebalo, mi smo usavršavali taj kontrolni toranj pa da bude i za civilni i vojni deo. Zaustavljene su Ponikve i obilaznica oko Užica, što je izuzetno važan projekat da otvore čitavu regiju zapadne Srbije kao turističku destinaciju. Da ne pričam koliko je uloženo u Divčibare u infrastrukturu, put do Bogdanovića brda, i s mioničke strane i sa valjevske strane, kompletno završen. Samo je bio dogovor da se to spoji sa postojećim autoputem koji je početkom godine trebalo da se radi i to deonica Obrenovac-Ub. Prema tome, gospodo, vi želite da dovedete turiste, i to forsirate, tamo gde Srbija nema saobraćaja. Pa, Grci nemaju autoput do Soluna, a mi hoćemo da napravimo i da im dovodimo saobraćaj iz Evrope, a ne mislimo o nama, o našem turizmu, o našem razvoju, o aviosaobraćaju koji treba da razvijemo za naše građane, da ga naravno otvorimo. Zašto se Kopaonik ukočio, projekat koji smo počeli, koji je višestruko podigao broj turista? Da ne pričam dalje, ali mnogi projekti koji su veoma važni za Srbiju zaustavljeni su. Mi smo radili projekat Žiče. Zašto je i to stopirano i nije dovedeno do kraja? Vidite, sada nema sredstava za eksproprijaciju. Kako da se uđe u kreditne linije, kako da se uđe u nove razgovore, ako je Srbija dužna, da bi mogla da napravi projekat i konkuriše da uradi eksproprijaciju? Prema tome, ko nema za eksproprijaciju, nema razgovora o bilo kakvom daljem radu i bilo kakvoj saradnji sa bankama, naravno i sa finansijskim institucijama koje treba da podrže projekat. Vi se samo borite i dižete neku medijsku kampanju i pričate jednu praznu priču. Ubiste nas više sa nekoliko desetina "punta". Evo, danas se prodaje pet "punta". To su udarne vesti u celoj državi. Zar je to toliko značajno za Srbiju? Ko vas je ovlastio, ko vam je dao pravo da finansirate i subvenciju vršite na autu koji je sto posto uvozni u Srbiji? Šta Srbija dobija od toga? Šeststo i nešto evra po "puntu", a stimuliše, vrši subvencije sa 1.000 evra. Ko vam daje pravo za to? Uzmite petsto radnika i izračunajte kolike su njihove plate, mesečne, godišnje, a koliko dajete subvencija samo na proizvodnju. To nije ni trećina koja se vraća kroz lične dohotke radnika. Mi hoćemo automobilsku industriju, jednu ozbiljnu proizvodnju gde će učestvovati srpska privreda i srpski kooperanti. Pričate ovde o turizmu, pa turizam je značajan za poljoprivredu da potroši ono što naš seljak proizvede. Ali kako u poljoprivredi krenuti, kako to sve spojiti sa subvencijama koje ne vršite? Pošto je džak veštačkog đubriva? Koliko je od prošle godine poskupela setva? Sa čim će seljak da poseje? Jutros ste poskupeli naftu i benzin. Dokle mislite? Šta vi mislite, pa baba Simana može da vodi finansije države kad vidi koliki je budžetski deficit i samo razreže – ovo na takse, ovo na ovo, ovo na ono … Da li vi shvatate da ako giganti ne prorade, ako privreda ne profunkcioniše, da mi ne možemo opstati i puniti budžet? Šta misli ministar ekonomije, koji je sve ugurao kod njega u taj svoj sektor, i turizam i privatizaciju, da ne pričamo kakva je privatizacija itd, pa znate da sad staje i "Sartid", stao je''Bor'', stao je ''Majdanpek''! Šta je sa ''Elektronskom industrijom'', priča se?! Pa šta je sa tim ugovorom sa "Fijatom"?! Nema ni od toga ništa, gospodo. Šta je sa ''Vranjem'', sa ''Leskovcem'', sa ''Viskozom'', sa ''Rakovicom'', sa IMT-om, sa ''Zmajem'', ''Lolom Ribarom''?! Pričate da će se vršiti recikliranje automobila, da će raditi nekoliko desetina ljudi, a tamo je radilo 7.000 radnika. To je bio najveći srpski izliv. Šta je sa "Petoljetkom"? Da li shvatate da ne možete puniti budžet više na ovakav način, dakle, što ćemo povećavati takse i akcize i raznorazne dažbine na sitno da bi preživeli? Pričamo – štedećemo kafu. Znate da smo ufitiljili, kako naš narod kaže, ako smo se sveli na priču da ćemo manje piti kafu, da nećemo imati, eto, čaj da popiju poslanici ili članovi Vlade itd. Predsednik priča neki dan da je Parlament preogroman, da treba da se smanji na pola. Molim vas, svi kritikuju Parlament. Pa da li vi shvatate da je ovo institucija koja treba da bude najjača i najmoćnija u Srbiji, da je svi poštuju i uvažavaju, da odavde sve potiče. Vi je potpunozaobilazite i sa ekonomijom i sa najbitnijim pitanjima o Kosovu, Euleksu. Vi dolazite u poziciju da sami odlučujete, a ništa ne dolazi što je značajno u ovaj parlament. Svi nalazite za shodno da kritikujete Parlament i poslanike! Otkud vam hrabrost?Hajde da ukinemo Parlament! Što ga ne ukinete, što to ne predložite?! Znate li da Vlada trenutno ima mnogo više članova, ministara, savetnika, državnih sekretara i pomoćnika, nego ukupno što Parlament ima narodnih poslanika i osoblja koje ga opslužuje! Pogledajte statistiku, pa vidite gde su uštede. Zašto ste stali sa uštedama kada su došla na red ministarstva? Pitao bih gospođu Kalanović, da li neko u svetu ima ministarstvo za Nacionalni investicioni plan? Da li to postoji u jednoj državi sveta? Za šta služi – da jednu gomilu para stavimo Vladi na raspolaganje, da obiđemo Parlament i da oni te novce degažiraju po ministarstvima, kako je volja vladajuće koalicije!! Zašto se ne dostavi saobraćaju svoje u budžetu, prosveti svoje, ekologiji svoje itd? Nigde na svetu ne postoji ministarstvo za nacionalni investicioni program! Koji su njegovi prihodi, koje zarade itd? (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, iskorišćeno je vreme koje vam je na raspolaganju.) Neću vas dalje smarati sa ovim, ali teme su veoma interesantne i ja vas molim, vratite ove ozbiljne teme, naročito ekonomske, u Parlament, gde im je i mesto. Vratite sve investicije da prođu kroz Parlament, da se ovde prodiskutuje i da se ovde razgovara o tim investicijama. Ne dozvolimo više da od nas pravite ovde marionete, koje treba da dođu da odlučuju gde će ko sedeti, kako će izgledati sala, da je to reprezentativno itd, a da krupna pitanja donosi jedna šačica ljudi za koje vidimo da su godinama neuspešni! Neće ih!! HhHvala. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem. Da li još neko ko nije iskoristio svoje pravo želi reč? Reč želi ministarka Verica Kalanović.
Ne bih se javljala za reč vezano za zakone koji su na dnevnom redu, ali prosto osećam obavezu da nešto što jeste vezano za zakon o turizmu, a što i jeste odgovor na pitanja koja je nekoliko poslanika pokrenulo u prethodnih sat vremena, pokušam i sa jedne druge tačke da osvetlim. Ne iznenađuje me da pitanja postavljaju oni koji su bili u vlasti do 2000. godine i da kritikuju nešto što se dešava od 2000. godine, nego me zbunjuje da neko ko je četiri godine vodio računa o infrastrukturi danas postavlja pitanje neizgrađene infrastrukture. Postoji nacionalni investiciono plan i u drugim zemljama, ali i da ne postoji trebalo bi ga uvesti kao kontrolu projekata koji se rade, ne samo u Ministarstvu infrastrukture, nego i u drugim ministarstvima, kako bismo utvrdili koji su sve putevi ostali nezavršeni i zašto putevi u Srbiji koštaju najviše od svih zemalja u Evropi. Zašto imamo puteve za Staru planinu, koji su, sa jedne strane, finansirani preko Ministarstva za turizam, koji predstavljaju novi put koji svi danas možemo da vidimo ako sednemo u kola i odemo sa južne pirotske strane i dođemo do Babinog Zuba da je probijen, ali, možemo da vidimo da put, koji je finansiran iz drugog izvora, nije. Takođe, možemo da napravimo računicu zašto nisu bili završeni mnogi putevi za koje znamo da je trebalo da predstavljaju poboljšanje putne infrastrukture i unapređenje turizma, zašto smo ih pravili od nigde do nigde i za šta su sve trošna sredstva Nacionalnog investicionog plana, koja su bila na razdelu određenih ministarstava. Jasno je da je planiranje jedan od osnovnih elemenata i potpuno je jasno da nacionalne strategije, nacionalni planovi, akcioni planovi, treba da budu kompatibilni jedni sa drugima i u potpunosti se slažem da turizam predstavlja jednu kompleksnu granu na koju će da utiče i koja će da utiče na razvoj mnogih drugih. Ali, ne možemo u ovom trenutku da tražimo da razvoj turizma podignemo na visok nivo, a da u prethodnom periodu nismo imali razvoj infrastrukture! Ne možemo da tražimo da turizam predstavlja ravnomerno raspoređenu razvijenost na teritoriji cele Srbije sa razvijenim turističkim centrima, ako znamo kakvo nam je bilo ulaganje u različite delove Srbije! Ne možemo da postavimo pitanje zašto u ovom trenutku nemamo uspešne privatizacije hotela, a znamo u kakvom nam je stanju bila zemlja! Ne možemo da postavimo pitanje zašto nemamo čisto Srebrno jezero, kada znamo da je 30 godina u prethodnom periodu kanalizacija išla upravo u to jezero! Razvoj infrastrukture i ulaganje u infrastrukturu, putnu, komunalnu, gasnu, energetsku i svaku drugu, jeste preduslov za razvoj turizma. I Nacionalni investicioni plan će kroz svoj program podsticati infrastrukturne projekte koji doprinose razvoju turizma, ali, molim vas, nemojte da oni koji su do juče donosili odluke o razvoju jedne infrastrukture danas postavljaju pitanje zašto postoje neki drugi. [[Aplauz.]]
Da li se još neko javlja za reč ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o spoljnotrgovinskom poslovanju, Predlogu zakona o standardizaciji, Predlogu zakona o tehničkim zahtevima za proizvode i ocenjivanje usaglašenosti i Predlogu zakona o turizmu. Prelazimo na zajednički načelni pretres 26. i 27. tačke dnevnog reda: – PredloZI zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti i profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz utvrđenog dnevnog reda pod tačkama 26. i 27, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS-Vojislav Koštunica – 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanik Vladan Batić, koji nije član nijedne poslaničke grupe, ima pravo da govori jednom do pet minuta. Molim sve poslaničke grupe, ako to već nisu učinile, da podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika, da bi mogao da se napravi celokupan spisak, a po odredbama Poslovnika Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Nikola Krpić – Poslaničku grupu PUPS; narodna poslanica Elvira Kovač – Poslaničku grupu manjina; narodna poslanica Zlata Đerić – Poslaničku grupu Nova Srbija; narodni poslanik Milisav Petronijević – Poslaničku grupu SPS-JS; narodni poslanik Jovan Palalić – Poslaničku grupu DSS-Vojislav Koštunica; narodna poslanica Snežana Sedlar-Kenig – Poslaničku grupu G17 plus; narodna poslanica Marina Raguš – Poslaničku grupu SRS, narodni poslanik Meho Omerović – Poslaničku grupu Za evropsku Srbiju i narodna poslanica Vesna Pešić – Poslaničku grupu LDP. Saglasno članu 142. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti i Predlogu zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Da li predstavnica predlagača, ministarka za Nacionalni investicioni plan Verica Kalanović, želi reč? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo predsedavajuća, danas u Srbiji ima 758.387 nezaposlenih lica, od toga: u Beogradu 98.410, u Vojvodini 199.902, u centralnoj Srbiji 460.075. Kakvi su statistički podaci o broju zaposlenih i nezaposlenih u Srbiji u prethodne tri godine? Broj zaposlenih u 2006. godini bio je 2.029.000, u 2007. godini 2.002.000, u 2008. godini 1.993.000 i potpuno je jasno da se iz evidencije vidi da broj zaposlenih opada. Broj nezaposlenih registrovan kod Nacionalne službe za zapošljavanje u 2006. godini 913.293, u 2007. godini 850.000, u 2008. godini 727.621. I, kao što vidimo i broj nezaposlenih opada. Postavićemo pitanje da li ovde postoji nelogičnost? Trend opadanja i jedne i druge kategorije je da i jedna i druga grupa opadaju, ali ako se napravi dalja detaljna analiza vidi se da raste broj neaktivnih, odnosno onih koji nisu zainteresovani za posao i nisu na evidenciji, a nalaze se u grupi radno sposobnog stanovništva. Ako se pogleda kako se kreće stopa nezaposlenosti po anketi o radnoj snazi, što je jedini uporedivi podatak sa drugim zemljama, suštinski nezaposlenih, mereno po stopi nezaposlenosti ankete o radnoj snazi, u 2006. godini bilo je 21,6%, u 2007. godini 18,8%, u 2008. godini 14,7%. Možda će se postaviti pitanje šta znači anketa o radnoj snazi. Želim prosto da kažem da je to ona anketa koju koriste i sve evropske zemlje i sve zemlje u okruženju, koja predstavlja podatak o onima koji su suštinski nezaposleni, koji nemaju izvore prihoda od svog rada i koji su tog trenutka spremni da uđu u novi posao. Dame i gospodo narodni poslanici, početak svakog govora gotovo svakog od ljudi koji se bave javnim poslom danas počinje – da u Srbiji ima veliki broj nezaposlenih. To je tačno. Srbija predstavlja jednu od zemalja u kojoj je stopa nezaposlenosti u grupi zemalja Evrope koje spadaju u grupu najnezaposlenijih, dakle, u kojoj je stopa nezaposlenosti najveća. Da li je Srbija u grupi najugroženijih zemalja? Nije, ali je objektivno stopa nezaposlenosti jako velika. Takođe, Srbija spada u vodeće zemlje Evrope koja je po broju stresa izazvanog od gubitka posla ili nemogućnosti zaposlenja među vodećima, odnosno u samom vrhu. Nažalost, ovo su činjenice mi od njih ne možemo da pobegnemo. Ali, i to su izazovi koji su ispred nas. Šta u ovom trenutku da činimo? Moramo da se borimo, moramo neke stvari da menjamo i pred nama danas su dva zakona. Jedan je potpuno nov, suštinski, zakon koji uređuje jednu oblast koja je dosta bila neuređena, ali pred nama je i nov zakon o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti. Ta dva zakona su izuzetno važna, zato što se tiču života svakog pojedinca, gotovo svake porodice, jer prema anketi pitanje zaposlenja, odnosno posla je drugo po važnosti posle zdravlja za svakog čoveka pojedinačno. Kakve su promene ili da najpre kažem da ovaj zakon jeste u samom procesu donošenja naišao na veliko interesovanje, da je pravljen sa velikim brojem partnera kroz široku javnu raspravu i da je u najvećoj meri usaglašen po svim bitnim pitanjima. Kakav je po suštini? Proaktivan je, reformski je, evropski je, usklađen je sa dobrom praksom zemalja u okruženju i zemljama EU. Postavlja se pitanje – šta je to bilo u starom zakonu što je trebalo menjati? Najpre, stari zakon nije prepoznavao pojam planiranja. Ne kažemo da nije bilo planiranja, bilo je, ali nije bila zakonska obaveza. Ti planovi nisu usvajani kao strateški dokumenti na Vladi. Bili su sprovođeni u okviru jednog ministarstva i nisu puštani na raspravu koja je išla po svim ministarstvima i bila usklađivana i sa onima koji značajno mogu da utiču na rad i zapošljavanje. Takođe, sprovođenje politike zapošljavanja nije bilo adekvatno rešavano, posebno u odnosu između aktivnih i pasivnih mera politike, s obzirom na to da su aktivne mere bile dosta čvrsto zakucane, nisu bile fleksibilne i odnos između aktivnih i pasivnih mera je bio izrazito na strani pasivnih. Postojeći zakon nije mogao da bude značajno promenjen, a da suštinski nove izmene da i bilo je neophodno doneti novi zakon. Šta je to što nudi novi zakon? Najpre, planiranje. Planiranje je neophodan osnov za rešavanje svakog sistemskog pitanja, pa i ovog, i osnov za definisanje fleksibilne politike zapošljavanja. Zapošljavanje nije izdvojeno pitanje. To je pitanje koje je vezano za politiku razvoja privrede, privlačenje direktnih stranih investicija, razvoj malog i srednjeg preduzetništva, za proces evropskih integracija, za politiku razvoja infrastrukture. Ovaj predlog zakona kao osnovni strateški dokument za vođenje politike zapošljavanja utvrđuje nacionalni akcioni plan, koji donosi Vlada na godišnjem nivou, na predlog resornog ministarstva koje se bavi zapošljavanjem. Akcioni plan sadrži godišnje ciljeve i prioritete, programe i mere, ali i budžet i izvore finansiranja za politiku zapošljavanja. Dalje, iz nacionalnog akcionog plana izlazi niz mera aktivne politike zapošljavanja. Kao što sam rekla, u starom zakonu te akcione mere su date bez fleksibilnosti, ne uvažavajući niti parametar, vreme, niti teritoriju, ni ličnost. Novi zakon uvodi ''fleksibilne aktivne mere zapošljavanja''. One se donose svake godine u skladu sa potreba i tržištem, uz učešće socijalnih partnera i svih drugih zainteresovanih, zajedno sa pokrajinskim i lokalnim vlastima. Za ovaj aktuelni trenutak ja ću da pomenem samo jedno, to su, recimo, javni radovi, koji su primereni ovom trenutku i usklađeni su sa potrebama pojedinaca i sa teritorijama na kojima će biti sprovedeni. Treće, uspostavlja se sistem za praćenje sprovođenja efekata aktivnih mera zapošljavanja. Veoma je važno da se na kraju godine vide efekti predloženih mera i kao potvrda politike i kao pravac budućeg usmerenja za donošenje mera. Novina u zakonu je zaključivanje sporazuma o učinku između ministra nadležnog za poslove zapošljavanja i direktora Nacionalne službe za zapošljavanje, koji se projektuje učinkom kroz očekivane rezultate i rokove. Na kraju godine rezultat pokazuje kakav je kvalitet predložene mere i kakva je efikasnost rada službe. Zbog toga su predviđeni izveštaji resornom ministarstvu, koji su na tri meseca, ali po potrebi na zahtev ministarstva, i obavezni godišnji izveštaji Vladi. Četvrta stvar je da postojeći zakon definiše pasivne mere na način koji nije stimulativan za zapošljavanje. Dužina vremena za ostvarivanje prava za ostvarivanje nadoknade je velika, visina naknade je upravo vezana za lični dohodak i nema nikakvog stimulansa da se krene u aktivno traženje posla pre isteka određenog perioda. Koristeći ovakav način uspostavljena je ravnoteža između pasivnih i aktivnih mera koja se najpre iskazuje kroz budžet. U ovom trenutku odnos između aktivnih i pasivnih mera gledano kroz budžet izgleda ovako – 3,5 milijarde dinara je predviđeno za aktivne mere zapošljavanja za 2009. godinu, koje treba da obuhvate 727.621 nezaposlenog, koji je bio na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje 31.12.2008. godine, kada je donet budžet. Novčana nadoknada za nezaposlene, kojih je u proseku 70.000, iznosi 20 milijardi dinara. Ovakav odnos pasivnih i aktivnih mera nije stimulativan i ne daje dovoljno prostor za primenu aktivnih mera za zapošljavanje. Novi zakon menja taj odnos u korist aktivnih mera i značajan deo sredstava usmerava ka aktivnim merama i povećanju direktne zaposlenosti. Takođe, postojeći zakon nema podsticaje za angažovanje pokrajinskih i lokalnih saveta. Kako to izgleda u ovom trenutku? Postoji značajna inicijativa i sa pokrajinskih nivoa i sa lokalnih nivoa, iako su ovi saveti fakultativni, u novom zakonu će ostati fakultativni i definisani su članom 28. zakona, ali novi zakon predviđa podsticaj kreiranja i sprovođenja aktivnih mera zapošljavanja na teritoriji, tako što država subvencioniše do 50% njihove programe, a u slučaju nerazvijenih opština i više. Time će njihova zainteresovanost biti daleko veća. Novina u ovom zakonu je i individualni plan zapošljavanja. Nažalost, za radno mesto u ovom trenutku se mora izboriti. Potrebno je i da pojedinac ima inicijativu i individualni plan zapošljavanja predstavlja mikro plan pojedinca koji definiše lične aktivnosti i aktivnosti podržane od strane Nacionalne službe za zapošljavanje, kako bi se rešio lični problem nezaposlenosti. To je još jedan od instrumenata aktivne politike. Obaveza je i nezaposlenog lica i Nacionalne službe za zapošljavanje da zajednički u roku od 90 dana od dana prijavljivanja zaključe individualni plan zapošljavanja. Aktivnu politiku zapošljavanja kreira Vlada i nadležno ministarstvo. Međutim, da bi aktivna politika zapošljavanja bila sprovedena, moraju da je sprovode jake institucije i zbog toga zakon predviđa jačanje Nacionalne službe za zapošljavanje i Agencije za zapošljavanje. Zakon definiše izmene u funkcionisanju Nacionalne službe u pravcu podizanja efikasnosti i kapaciteta u upravljanju, ali i dalji razvoj Agencije za zapošljavanje, kao partnera Nacionalne službe za zapošljavanje. Kakve su izmene? Najpre, broj članova upravnog odbora Nacionalne službe se smanjuje sa petnaest na devet, što doprinosi efikasnosti ali i načinom izbora se podiže efikasnost, jer jedan od članova upravnog odbora jeste direktor Nacionalne službe za zapošljavanje, koji sprovodi odluke. Ostalih osam članova biraju se tako da su četiri na predlog Socijalno ekonomskog saveta i to dva predstavnika na predlog sindikata, dva na predlog poslodavca, a četiri na predlog ministra, dva iz resornog ministarstva i dva iz drugih ministarstava. Oštri kriterijumi za izbor direktora Nacionalne službe za zapošljavanje je ograničavanje mandata, profesionalizacije funkcije direktora Nacionalne službe za zapošljavanje, uvođenje sprečavanjasukoba javnog i privatnog interesa pri vršenju funkcije direktora i članova upravnog odbora. Agencije za zapošljavanje imaju strože uslove za osnivanje i obavljanje poslove. Kroz postupak javnih nabavki agencijama se može delegirati deo poslova Nacionalne službe za zapošljavanje u sprovođenju mera aktivne politike. Na kraju, šta su očekivani efekti od ovog zakona? Povećanje broja zaposlenih. Ovakav zakon se donosi sa ciljem povećanja broja zaposlenih, kroz uspostavljanje ravnoteže aktivnih i pasivnih mera zapošljavanja, kroz izmenjen sistem podsticaja kojim se favorizuje rad i zapošljavanje i aktivno traženje posla. Zatim, unapređenje kvaliteta planiranja i sprovođenja aktivne politike zapošljavanja, sa jasno podeljenim ulogama, gde Vlada i nadležno ministarstvo vode politiku, a Nacionalna služba je sprovodi sa svojim partnerima. Na kraju, efekti se mere. Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da ispred sebe imamo jedan kvalitetan zakon i očekujem da će predložene mere dati značajne efekte, a očekujem da će većina poslanika ovaj zakon podržati u danu za glasanje i na delu pokazati podršku svima onima u Srbiji koji smatraju da aktivnosti i rad predstavljaju jedan od pravaca podizanja razvoja Srbije i izlaza iz stanja u kome se Srbija danas nalazi. Drugi zakon je zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Ovo je potpuno nov zakon, za koji slobodno možemo da kažemo, ne samo da je reformski i proevropski, nego će primer ovog zakona biti takav da će se na njega ugledati zakonodavstva i nekih evropskih zemalja i zemalja u okruženju pri regulisanju ove materije u svom području. U jednom delu, u delu zapošljavanja, zakon se naslanja na prethodni, jer je, takođe, proaktivan, ali ovaj zakon se bavi i profesionalnom rehabilitacijom i napredovanjem u karijeri i stvaranjem uslova za osnivanje institucija koje danas nisu prisutne na ovim prostorima, a vezane su za rešavanje problema osoba sa invaliditetom. U prethodnom zakonu pošli smo od statistike. Nažalost, tačnih podataka o broju osoba sa invaliditetom nema. Ima samo nekih procena koje su rađena na osnovu podataka kojima raspolaže Fond za PIO, centri za socijalni rad, vojska, Evropska agencija za rekonstrukciju i Svetska banka. Te procene govore da ima oko 700.000 ljudi, od toga je samo 21.000 u radnom odnosu. Broj osoba sa invaliditetom u zemljama u okruženju se, takođe, kreće u procentu između 8% i 12%. Na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje danas se nalazi 22.464 osobe sa invaliditetom, od toga je 7% sa visokim obrazovanjem, a70% osoba sa invaliditetom su siromašni. Osnovni ciljevi ovog zakona su vezani za zapošljavanje osoba sa invaliditetom, što pokazuje veći broj efekata. Najpre, podizanje ličnog standarda osoba sa invaliditetom, obrazovanje adekvatnih uslova za društvenu integraciju, ostvarivanje jednakosti u šansama i mogućnostima, podizanje standarda i statusa porodice u kojoj živi osoba sa invaliditetom, uređenje sfere zapošljavanja na najsavremenijoj pravnoj osnovi. Izrada ovog zakona je u prethodnom periodu bila uz podršku velikog broja stručnjaka iz ove oblasti, ali korišćene su i sve direktive rezolucije, preporuke, konvencije i akcioni planovi koji regulišu ovu oblast. Šta donosi ovaj zakon? Najpre, utvrđivanje statusa. Osobe sa invaliditetom do sada nisu imale tu mogućnost. U okviru toga vrši se procena radne sposobnosti koja treba da odgovor da na pitanje – šta sve može osoba da uradi, ili potvrđivanje mogućnosti pojedinca za obavljanje određene grupe poslova. Druga stvar je utvrđivanje podsticajne mere i za osobu sa invaliditetom i za poslodavca za njegovo zapošljavanje, odnosno za njihovo zapošljavanje. Treće, utvrđuje se i definiše niz mera i aktivnosti profesionalne rehabilitacije. Mere su usmerene prema pojedincu lično, prema porodici, prema poslodavcu i prema široj društvenoj zajednici. Kao i u prethodnom zakonu, ove mere su fleksibilne. One mogu u narednom periodu da se unapređuju, da se razvijaju u pravcu najmodernijih evropskih i svetskih standarda. Mere su razvrstane u dve grupe: – Prva grupa mera vezana je za one osobe sa invaliditetom koje su u statusu zaposlenog dobile invaliditet i čije troškove profesionalne rehabilitacije snosi poslodavac. – Druga grupa mera su mere koje se odnose na nezaposlene osobe sa invaliditetom i čije mere za aktivno zapošljavanje i sprovođenje mera za aktivno zapošljavanje snosi Nacionalna služba za zapošljavanje. Profesionalna rehabilitacija osoba sa invaliditetom je rešena na potpuno sistemski način zbog toga što su, sa jedne strane, definisane mere i aktivnosti, sa druge strane, nosioci poslova i obuhvaćena su apsolutno sva lica, bez obzira na status zaposlenosti. Postojeća zakonska regulativa zapošljavanje osoba sa invaliditetom rešavala je isključivo kroz zatvorene radionice ili ličnim angažovanjem pojedinca bez intervencije države. Ovaj zakon predviđa i favorizuje zapošljavanje osoba sa invaliditetom pod opštim uslovima, što je izuzetno važno, ali definišući obavezu poslodavaca da u odnosu na ukupan broj zaposlenih, određeni broj budu osobe sa invaliditetom. Koje su sve mogućnosti koje može da koristi poslodavac ispunjavajući svoju obavezu? – Prvo, da zaposli određeni broj osoba sa invaliditetom u skladu sa svojim potrebama i u skladu sa mogućnostima osoba. Ako poslovi koje poslodavac ima u svojoj nadležnosti to ne dozvoljavaju, daju mu se druge mogućnosti, da učestvuje u finansiranju zarada osoba sa invaliditetom koje su zaposlene u preduzećima koja ih većinski zapošljavaju jer su poslovi takvi da oni tu mogu da rade. – Druga situacija je da nađe mogućnost za sklapanje ugovora i reguliše obaveze prema tim ugovorima u određenom iznosu, nabavkom opreme ili usluga od ovih preduzeća. – Treće, ako ni to nije u mogućnosti, jeste da plati penale u definisanom iznosu u posebni budžetski fond i stoga se sredstva isključivo troše za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom. Iz ove obaveze se izuzimaju mali poslodavci koji zapošljavaju do 20 ljudi i novoosnovana preduzeća u roku od dve godine od dana osnivanja. Ovaj zakon predviđa niz mera aktivne politike za zapošljavanje osoba sa invaliditetom. Mere su vezane za samozapošljavanje, ali i za održavanje zapošljavanje i karijerno vođenje i mentorstvo, kao i za napredovanje u poslu i za dodatno obrazovanje i obuku. Mere su predviđene i za poslodavce, kao podsticajne i stimulativne. Zakon definiše i posebne oblike zapošljavanja osoba sa invaliditetom kroz posebna preduzeća koja su u obavezi da imaju minimum 50%, od broja zaposlenih, osoba sa invaliditetom, kroz radne centre koji predstavljaju ustanove koje vezuju terapiju sa radnim angažovanjem, kroz socijalna preduzeća i organizacije, što je potpuna novina. Ova preduzeća su privredna društva koja su osnovana za pomoć osobama sa invaliditetom i u profesionalnoj rehabilitaciji i u zapošljavanju, ali i u pružanju usluga za zadovoljavanje drugih životnih potreba, kao što je, recimo, osnivanje posebnih saobraćajnih preduzeća, odnosno preduzeća predviđenih za saobraćaj i prevoženje osoba sa invaliditetom. Institucionalni okvir za sprovođenje ovog zakona je definisan kroz centar za podsticaj zapošljavanja osoba sa invaliditetom pri Nacionalnoj službi za zapošljavanje, kao obaveza Nacionalne službe, preduzeće za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, obrazovne ustanove, ali i druge subjekte koji ispunjavaju uslove u skladu sa zakonom. Efekti sprovođenja ovog zakona su i finansijski i društveni. Finansijski, osobe sa invaliditetom zapošljavanje uključivanje u svet rada, a primeri pokazuju da mogu poslove da rade ne isto kao drugi, nego u nekim slučajevima i bolje, zarađivaće u potpunosti ili delimično za svoju egzistenciju i već u prvoj godini primene ovog zakona očekuje se zaposlenje 7-9 hiljada osoba sa invaliditetom. Društvene efekte primene ostavljam za analizu onima koji se bave socijalnom politikom, poštovanjem ljudskih prava i sagledavanjem drugih aspekata vezanih za osobe sa invaliditetom. Očekujem da će i ovaj zakon u danu za glasanje biti konsenzusom potvrđen zbog toga što rešava jedno pitanje koje zadire i u mnoge druge oblasti koje nisu samo ekonomske i koje nisu samo finansijske. Hvala vam. [[Aplauz.]]
Da li izvestilac Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, narodni poslanik Meho Omerović, predsednik Odbora, želi reč? Kasnije. Zahvaljujem. Da li izvestilac Zakonodavnog odbora, narodni poslanik Vlatko Ratković, predsednik Odbora, želi reč? (Ne.) Da li narodna poslanica Zlata Đerić, koja je izdvojila mišljenje na sednici Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, prilikom razmatranja Predloga zakona o profesionalnoj rehabilitaciji, zapošljavanja osoba sa invaliditetom, želi reč? Molim vas da pritisnete taster za prijavu. Da li sistem registruje ili ne registruje karticu?
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, poštovana gospođo ministar, mada sam očekivala ministra, gospodina Ljajića, da će biti danas izvestilac, ali ne menja stvar, reći ću ono zbog čega sam izdvojila mišljenje, pošto neće bitno uticati na kasniju diskusiju, gde sam ovlašćeni izvestilac po ovim tačkama dnevnog reda. Kada se na nekom odboru izdvoji mišljenje, obično je to zbog neslaganja sa samim tekstom zakona o kojima se raspravlja, pa ma šta značio sam sadržaj zakona. U mom slučaju nije tako, jer ne smatram ove zakone toliko lošim, oni proizilaze ili se oslanjaju na Nacionalnu strategiju zapošljavanja koju je donela prva Vlada Vojislava Koštunice za period 2005-2010. godine, samim tim da je u nekoj oblasti doneta nacionalna strategija u Srbiji pokazuje ozbiljnost pristupa jednom ovakvom ozbiljnom problemu, u ovom slučaju najosetljivijem, problemu zapošljavanja. A taj ozbiljan pristup je, i inače, bio manir Vlade Vojislava Koštunice. Moja želja da izdvojim mišljenje nije u tome što bih mogla da kažem da je zakon trebalo doneti daleko ranije. Sve zakone je trebalo doneti uvek daleko ranije. Nikada nije na vreme donet neki zakon, jer oni čije će probleme neki zakonom urediti uvek su privilegovani u odnosu na one gubitnike koji nisu imali sreće da se na njihov slučaj ili na njihov problem primeni neki kasnije donet zakon ili obrnuto. Ono što jeste podsticaj da mišljenje separatišem jeste organizacija dnevnog reda i mesto koje ovi zakoni uzimaju u redosledu na ovoj sednici, u kojem ima pomalo za svakog ministra, nekog posla, angažovanja, ništa konačno, ništa zaokruženo, pa onda nije okončano ni rešeno do kraja. Prvi deo zakona o izgledu i upotrebi grba, zastave i himne, jeste kao simbolična tačka kojom proročki najavljujemo jednu novu etapu rada u ovom domu, složno, gotovo jednoglasno. Čak je u svrhu toga došlo do izbacivanja SRS, valjda da bi orkestar zvučao harmoničnije. Nakon toga slede tačke dnevnog reda koje objediniše trinaest zakona u dva tačke iz oblasti ekologije, izuzetno važnih, ali neopravdano je ostalo još nekoliko zakona u proceduri iz iste oblasti, a ne razmatranih. Opet sve nedovršeno. Bilo im je vreme da se svi zajedno donesu u ovom domu. Potom, konvencije i međunarodni sporazumi, njih devetnaest, ni manje ni više, a posle toga stidljivo, da se Vlasi ne dosete, zakon o političkim strankama, ključni zakon ove sednice, uz još jedan koji ide u sledećoj tački dnevnog reda, garniran sa drugim zakonima, kao loša šnicla prekrivena prilozima – zakon o privrednim komorama. Koliko smo videli, ne donose se ovde zakoni samo da urede neku oblast, već i da demonstriraju moć pojedinih ministara u Vladi, da nametnu, ako ne snagu argumenata, a ono snagu ucene, u raštimovanom orkestru koalicionih partnera koji čine Vladu. Potom. imamo tačku u kojoj opet imamo tri zakona, od kojih je ključni onaj o turizmu, što ga je juče nemušto branio potpredsednik,ministar ''mlađani'' Dinkić, ubeđujući javnost Srbije da svi ovi što su ostarili i ostali bez posla, ne dokoličare, jer dokolica je zao drug, jer misli se u njoj izrode, već skije na noge, štapove u ruke, pa na žičare i skijališta, našu investiciju veka, jer mi smo, inače, oduvek bili velesila u ovom sportu. Na skijalištima i skakaonicama smo kao riba u vodi, skoro kao Skandinavci, još malo. Ovim ojađenim, otpuštenim i prevarenim preporučujem samo drugi deo ove sportske rekreacije, onaj koji se odnosi na to, da uzmu štapove u ruke, bilo leto ili zima, već će oni znati, u nedostatku štapova mogu i motke. Ovde je ipak iznedren onaj narodni stih "kad se digne kuka i skijaški štapovi, biće", pa onda dalje ide guslarski instrumental. Nakon ovoga tek dolaze ova dva zakona, izuzetno važna, ovo sada zaista liči na frazu, zakona koji uređuju jednu od najvažnijih oblasti i tema Srbije, već duže vreme temu koja zaslužuje da se njome ozbiljno bavimo i o njoj ozbiljno brinemo. To su zakon o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti i zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Rad i zapošljavanje treba da budu najozbiljniji predmet bavljenja ovog doma, bar na jednoj sednici u celini. Ne samo zakonske regulative, već uzroci dubioze u koju tonemo i načini borbe za njeno prevazilaženje. Ovo je momenat u kome neko mora prestati da se poziva samo na jedan izgovor – svetska ekonomska kriza, i pokušati da traži ozbiljna rešenja da Srbija ne strahuje od gladi, nemaštine i otkaza. Setimo se sa kojim smo žarom osuđivali Slobodana Miloševića kada je osnivao narodne kuhinje, a nama su one postale brend, pozitivna vest u udarnom dnevniku RTS… (Predsedavajuća: Narodna poslanice, vreme na raspolaganju za iznošenje izdvojenog mišljenja je iskorišćeno.) Nastaviću.
Samo jedno pojašnjenje. Zapošljavanje je u nadležnosti Ministarstva za ekonomiju i regionalni razvoj, ne samo u mandatu ove vlade, nego i u mandatu prethodne Vlade, vezano je, po nama, za ono dobro mesto koje se odnosi i na privredu, i na turizam i na sve one privredne grane koje direktno impliciraju broj zaposlenih. Izvinjavam se onim poslanicima koji to znaju, ali sam prosto stekla utisak da je pominjanje gospodina Ljajića bilo vezano za jedan prethodni period, kada su rad i zapošljavanje bili u jednom resoru.
Pravo na repliku, narodna poslanica Zlata Đerić.
Naravno da znam da je to u ovom ministarstvu, ali sam zaista očekivala i gospodina Rasima Ljajića, pošto je on ministar za rad i socijalna pitanja i može mnogo toga o ovim zakonima da kaže. Mislim da bi rekao to vrlo suvislo i kompetentno. Ne zamerite mi, ali ne mislim da u jednom ministarstvu treba da bude sabrano ovoliko različitih, raznorodnih kategorija, da tako kažem socijalnih problema, ne mislim da će biti efikasno rešeni, o tome ću kasnije govoriti, ali zaista sam očekivala gospodina Rasima Ljajića, koji je, priznaćete, u ovom momentu pozvaniji od vas da brani ove zakone, ako već drugi ministar nije mogao.
Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Prijave za reč po ovoj temi su već podneli narodni poslanici: Elvira Kovač, Vesna Pešić, Milisav Petronijević, Jovan Palalić, Marina Raguš i Nikola Krpić. Reč ima narodna poslanica Elvira Kovač.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvažena gospođo ministarko, gospođo predsedavajuća, na početku svog govora bih želela da iskažem svoje nezadovoljstvo što gospodin Mlađan Dinkić ne prisustvuje. Kao ovlašćeni predlagač je predložen gospodin Dinkić, ali uz sve poštovanje prema gospođi ministarki, zahvaljujem na vrlo iscrpnom i detaljnom uvodu. Pošto sam lično član Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, sa ostalim predstavnicima Ministarstva smo se sreli nekoliko puta i u raspravi u načelu i u raspravi u pojedinostima. Ono što sam želela da kažem u svom izlaganju, ispred Poslaničke grupe manjina, jeste da smo svi mi svesni da je problem visoke nezaposlenosti jedan od osnovnih i najvećih gorućih problema u ovoj zemlji. Sa druge strane, moramo shvatiti da je ova nezadovoljavajuća situacija nešto sa čime se uvek sučeljavaju zemlje u tranziciji. Mi iz SVM i iz Poslaničkog kluba manjina smatramo da je neophodno donošenje novog zakona u ovoj oblasti, u oblati politike zapošljavanja i tržišta rada, da bi se i na taj zakonski način, dakle, na sve moguće načine uticalo na poboljšanje postojeće situacije. Čuli smo i u izlaganju ministarke i svi, pošto sam ekonomista, shvatamo da rast zaposlenosti zavisi od mnogo aktivnosti. Jedna od najznačajnijih na kojoj radimo je privlačenje stranih ulaganja, direktnih investicija. Ono sa čime se ne bih složila da radimo veoma dobro, to je pospešivanje regionalne saradnje, dakle, u okviru samog regiona, kao i ekonomske saradnje sa mnogim stranim državama. Smatram da bi naša zemlja trebalo bolje da radi na samoj regionalnoj saradnji. Prvi predlog zakona, o kojem sam želela da govorim, pošto se radi o objedinjenoj raspravi dva zakona, jeste Predlog zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti. Ovim predloženim zakonskim tekstom su regulisane mere aktivne politike zapošljavanja. Kao što smo čuli, novina i dobro u ovim merama je da su one konačno fleksibilne, odnosno prilagodljive potrebama samog tržišta rada. Konkretne mere koje se predlažu u tekstu: dodatno obrazovanje, prekvalifikacija ili dokvalifikacija nezaposlenih lica za tzv. deficitarna zanimanja, odnosno ona zanimanja kojih nema dovoljno. Sve ovo u cilju povećanja zaposlenosti nezaposlenih lica. Cilj predloženog zakona, za koji ćemo glasati i koji će se, nadamo se, uskoro usvojiti i primenjivati, što je mnogo značajnije, jeste da se u okviru ove, ne mogu da kažem veoma loše, ali jeste, čuli smo iz statističkih podataka, nažalost, nepovoljne situacije, ipak omogući na bilo kakav način ostvarivanje što većeg stepena zaposlenosti. Čuli smo na jednom od seminara da su, zapravo, neke brojke i da one ne znače povećanje zaposlenosti. Cilj ovog zakona je da se dođe do što većeg povećanja zaposlenosti i samim tim spreči taj problem dugoročne nezaposlenosti u našoj zemlji. Želela bih ukratko da spomenem sama načela na kojima se ovaj zakonski tekst bazira i koja su osnovna načela, a koja su jako bitna, zabrana diskriminacije, o kojoj smo pričali i za koju se mi svakako zalažemo. Vrlo je značajno, nepristrasno, potpuna objektivnost pri zapošljavanju lica, kao mlada žena moram da naglasim da je vrlo bitno što se u tekstu, kao osnovnom načelu, spominje rodna ravnopravnost. Ono što bih želela da naglasim i što je najpozitivnije u celom zakonskom tekstu su afirmativne akcije prema teže zapošljivim nezaposlenima, kao i sloboda izbora zanimanja i radnog mesta. U Predlogu zakona se detaljno objašnjava šta, zapravo, znači ko su nezaposleni koji spadaju u teže zapošljivu kategoriju. To su lica koja zbog svog zdravstvenog stanja, neodgovarajućeg obrazovanja, neusklađenosti ponude i tražnje na tržištu rada ili drugih objektivnih okolnosti teže nalaze zaposlenje. Ovde se najviše misli na osobe sa invaliditetom, ali nažalost, nekad i na pripadnike nacionalnih manjina. Ono što je pozitivno, same afirmativne akcije predložene u ovom zakonu znače da je dozvoljena pozitivna diskriminacija, odnosno da ova kategorija teže zapošljivih lica mogu imati neka posebna prava prednosti u sprovođenju određenih mera programa aktivne politike zapošljavanja. Ovo bi značilo da je suština ovog novog zakona da se mere koje će se preduzimati na osnovu njega najviše usmeriti baš prema zapošljavanju onih nezaposlenih lica čiji je položaj, nažalost, najteži. Predloženim zakonom se, između ostalog, predviđa, pošto je ranije bilo obaveštavanje o mogućnostima i uslovima za zapošljavanje, posredovanje prilikom samozapošljavanja, profesionalna orijentacija, davanje raznih saveta u planiranju i karijeri. U okviru poslednje spomenute mere, profesionalne orijentacije i savetovanja, detaljno se obrazlaže šta to zapravo znači. To bi značila pomoć pri izboru i promeni zanimanja i traženja zaposlenja, profesionalno usmeravanje, a što je jako bitno, razvijanje sposobnosti nezaposlenih lica za donošenje odluke o sopstvenom razvoju, o sopstvenoj karijeri, razvijanje sposobnosti za aktivno traženje posla, a što malo ljudi zna. Naravno, spominju se i razne subvencije za zapošljavanje. Subvencija za zapošljavanje sa poslodavcima prema ovom zakonu odobravaju se za zapošljavanje nezaposlenih lica na novootvorenim ili upražnjenim radnim mestima, dok su programi podrške o samozapošljavanju nezaposlenih lica uglavnom usmereni ka osnivanju radnje, zadruge, bilo kog drugog oblika preduzetništva od strane nezaposlenih, jednog nezaposlenog ili grupe lica, nekoliko nezaposlenih. Nova rešenja koja će se proizvesti iz predloženog teksta su vrlo značajna i pozitivna za poslodavce, za same nezaposlene, ali i za korisnike novčane naknade. Ove mere će intenzivirati konačnu isplatu, intenziviraće i aktivnu politiku zapošljavanja, smanjiti i ukloniti kašnjenja u isplatama tih novčanih naknada, a što će, nadamo se i predlažemo, obezbediti stabilnost i blagovremenost prihoda tokom trajanja nezaposlenosti. Drugi zakon koji se nalazi na dnevnom redu je potpuno novi, kao što smo čuli, on se tiče zapošljavanja osoba sa invaliditetom. Mi iz Poslaničkog kluba manjina i SVM smatramo da je pitanje socijalnog uključivanja osoba sa invaliditetom u sve sfere društvenog života jedno od osnovnih pitanja i ono znači poštovanje osnovnih ljudskih prava. Setimo se da je pravo na rad zagarantovano svakom građaninu Republike Srbije, a osobe sa invaliditetom treba da imaju potpuno ista prava kao i ostali građani i zbog toga oni moraju imati jednake mogućnosti za ostvarivanje tih svojih prava. Kao što sam spomenula na početku, želela bih da naglasim da ćemo mi u danu za glasanje glasati za ova dva predloga zakona. Spomenula sam u samom uvodu da smo, pre svega, pre nekoliko nedelja usvojili krovni zakon, Zakon protiv zabrane diskriminacije. Tada sam naglasila da je pozitivno da Zakon protiv diskriminacije osoba sa invaliditetom već postoji i usvojen je pre dve godine, čini mi se. To bi značilo da već postoji zakonska zabrana diskriminacije osoba sa invaliditetom i samim tim radimo na promociji ravnopravnosti u ostvarivanju njihovih prava i obaveza. A predlog zakona o kom danas pričamo je Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Iz samog naslova se zna da je njegov osnovni cilj da se podstakne pravo na zapošljavanje i obezbeđivanje radnih mesta za osobe sa raznim vrstama invaliditeta. To je značajno ne samo radi obezbeđivanja radnih mesta nego i radi njihovog uključivanja u sve sfere socijalnog društvenog života. SVM i ostale stranke koje pripadaju Poslaničkom klubu manjina jesu za jednakost svih nas, odnosno za jednake mogućnosti na tržištu rada za sve, bez obzira na određene specifičnosti, kao što su, recimo, zdravstveno stanje, pol, pripadnost određenoj nacionalnoj manjini itd. Profesionalna rehabilitacija je detaljno objašnjena u zakonskom tekstu. Ona podrazumeva programe mera i aktivnosti koje će se sprovoditi sa ciljem da se osobe sa invaliditetom najpre osposobe za odgovarajući posao, pošto sam spomenula da se zaposle, da se zadrže na tom radnom mestu ili što je još značajnije, da na tim radnim mestima napreduju, odnosno da se prekvalifikuju za neko drugo. Ovde se predlažu konkretne mere i aktivnosti profesionalne rehabilitacije osoba sa invaliditetom, konkretne mere aktivne politike zapošljavanja, konačno ne pasivne nego aktivne. Lično smatram da je jako bitno najpre motivisati osobe sa invaliditetom i pružiti im za njih neophodnu tehničku pomoć, stručnu podršku, njihovo savetovanje, osposobljavanje i slične poslove. Još jednom naglašavam, trajni cilj ovog zakona, koji podržavamo, jeste radno angažovanje, a samim tim poboljšanje svih aspekata života osoba sa invaliditetom. Čuli smo da je ovo potpuno novi predlog zakona zbog toga što je bilo neophodno zakonom propisati obavezu obezbeđivanja prostora i odgovarajuće tehničke i druge opreme za radno osposobljavanje i rad tih ljudi, za prilagođavanje radnih mesta, a sve to u skladu sa njihovim psihičkim i fizičkim sposobnostima, potrebama, mogućnostima i željama. – Izražavam svoje veliko zadovoljstvo što će se usvajanjem ovog predloga zakona konačno popuniti ta zakonska praznina koja postoji u ovoj oblasti, a sve u skladu sa pozitivnim evropskim zakonodavstvom. Iz ovog zakona proističe obaveza zapošljavanja osoba sa invaliditetom, što će obuhvatiti sva privredna društva, organe državne uprave, lokalne samouprave, javne službe, banke, finansijske organizacije i mnoga druga pravna i fizička lica koja imaju najmanje 20 zaposlenih. Primenom ovih zakonskih odredbi konačno će se omogućiti socijalna uključenost za mnogo veći broj osoba sa invaliditetom. Kao što smo u svom predizbornom programu naglasili, cilj mađarske koalicije, SVM, jeste da svi, a samim tim i pripadnici nacionalne manjine, osobe sa invaliditetom i druge ugrožene grupe učestvuju na tržištu rada pod jednakim uslovima. Mi se zalažemo za izgradnju i održavanje socijalne zaštite, koja u sebi objedinjuje principe socijalne sigurnosti, društvene solidarnosti, odgovornosti svakog pojedinca i pruže zaista svima jednake šanse. Kao što smo obećali, glasaćemo za smanjenje kašnjenja isplata naknada za nezaposlena lica, za bolje socijalno zbrinjavanje tih nezaposlenih i veći nivo ravnopravnosti osoba sa invaliditetom. Hvala na pažnji. [[Aplauz.]]
Reč ima narodna poslanica Vesna Pešić. Molim vas samo da pritisnete taster.
Ja bih, takođe, prvo htela da pozdravim donošenje ovih zakona. Što se tiče prvog zakona ja ću biti veoma kratka zato što su druge kolege pripremile da govore više o ovom zakonu. Pošto mi imamo ograničeno vreme, onda ću govoriti u onom delu kod onih naših čuvenih 13. 14 minuta. Ja ću govoriti o ovom zakonu koji se odnosi o zapošljavanju i osiguranje za slučaj nezaposlenosti, odnosno rekla bih da je dobro da uvedemo ove aktivne mere zapošljavanja, zato što one svakako mogu da doprinesu povećanju zaposlenosti, pogotovo kada se uzme u obzir da ovde postoji ogroman strah i sa ovom nadolazećom krizom od gubitka radnog mesta, a sve je veća zabrinutost da li će uopšte ljudi više moći da se zaposle. Jedno radno mesto individualno, da se ne gledaju veliki procenti i veliki brojevi, uvek pretpostavljam da to mnogo znači. Htela bih da kažem jednu stvar, kada se tiče naše nezaposlenosti, o tome je govorila gospođa ministar, Verica Kalanović, da su očigledno jako visoke stope nezaposlenosti koje karakterišu Srbiju i koje je svrstavaju u red zemalja sa najvišim stopama nezaposlenosti, koje zaista dolaze zbog makroekonomskih mera, upravo zbog makroekonomske politike i to se kaže u 39. članu – da akcioni plan sadrži makroekonomski okvir za stvaranje primene politike zapošljavanja. Htela bih da kažem da su predložene aktivne mere, OK, ali moramo ipak da istaknemo u Narodnoj skupštini Republike Srbije pitanje odgovornosti – zašto je i posle devet godina, da ne računam prethodni period, razvoj naše privrede tako loš i zašto se nije napravila nova ekonomija koja bi produkovala radna mesta? Drugim rečima, mislim da je naša tranzicija bila veoma neuspešna, naročito u delu koji se odnosi na privatizaciju i da su te privatizacije u velikom broju slučajeva, mi još uvek nemamo podatke, bile veoma neuspešne, da nismo kontrolisali poreklo novca. Tu su još pitanja koja su postavljana i od strane drugih stranaka – tu je i pitanje stečaja. I tu su napravljene kardinalne greške koje su u stvari pokazale da nismo podsticali novu i zdravu privredu, nego da smo sekli, uništavali, zbog raznih drugih interesa koji nisu dozvoljeni, koji su koruptivne privrede i to je u velikoj meri naštetilo pitanju, mogućnosti i šansi za razvoj zdrave privrede, koja je praktično jedini uslov za povećanje stope zaposlenosti u našoj zemlji. Ja sam se inače koncentrisala da govorim o ovom drugom zakonu. Prelazim na drugi zakon koji je ovde predstavljen potpuno tačno, da je reč o potpuno novom zakonu i da je njegovo donošenje zaista opravdano, ne samo kako se ovde navodi, zbog toga što imate jedan tehnološki razvoj, da se društveni odnosi menjaju. To je potpuno tačno. Sigurno da se napredovanje tehnologije omogućava i reflektuje i na mogućnosti zapošljavanja osoba sa invaliditetom. Ja bih istakla da je ovaj zakon, vrlo je važno da osvetlimo tu činjenicu, ipak posledica niza dokumenata koje smo i mi doneli, s obzirom i na našu tendenciju da se jednog dana približimo pa i učlanimo u EU, to su sigurno podsticajni standardi koji važe u EU koje mi moramo da prihvatimo. Naravno, tu dolazi i socijalna povelja EU i niz dokumenata Međunarodne organizacije rada, njene dve konvencije koje se ovde, takođe, pominju, kao i Konvencija UN. Moram da kažem ovom prilikom, iako smo ovde gubili ogromno vreme kada je bila reč o donošenju Zakona o zabrani diskriminacije, da vidimo da član 26. u tom zakonu zaista eksplicite zabranjuje diskriminaciju osoba sa invaliditetom. Sada vidimo od kolikog je to velikog značaja, tako da i ovo što je malopre rekla koleginica Kovač, ovaj zakon jeste posledica rasta svesti da nijedna individua ne sme biti diskriminisana po bilo kom osnovu, ni po osnovu invaliditeta. To je sigurno presudno uticalo da se donese ovakav zakon i ja to u punoj meri pozdravljam. Da je ta diskriminacija je prisutna i osobe koje imaju invaliditete prolaze velike nedaće od najranijeg detinjstva, to je nesumnjivo, na to ukazuje i onaj šturi podatak da je od 22.000 osoba sa invaliditetom koje traže zaposlenje 7% visokoobrazovanih. Vidite, to je strašno visok procenat ako se zna kvalifikaciona struktura u Srbiji, koja, koliko god da se mi pozivamo na naše ljudske resurse, vi u Ministarstvu sigurno znate i mi svi znamo, koliko malo ima obrazovanih i sposobnih ljudi u našoj zemlji, a ja mislim da ovo čak prevazilazi onaj procenat Srbije, ako zaboravimo koji je procenat bio u nekadašnjoj velikoj Jugoslaviji, ovo čak prevazilazi ovaj prosečni procenat sa visokim obrazovanjem. Ovo je, za Srbiju, jako visoki procenat da je 7% visokoobrazovanih među osobama sa invaliditetom, koje nemaju zaposlenje i koje traže zaposlenje. Već sama ta činjenica ukazuje na diskriminaciju ovih ljudi ili da se naš sistem zaista nije prilagodio ovim najvišim standardima građanskih prava, znači jednakih mogućnosti, a ne diskriminacije i marginalizacije koja je postojala u ovoj oblasti. Smatram da su neka rešenja u ovom zakonu veoma dobra, naročito ona koja se odnose na profesionalnu rehabilitaciju, gde imamo čitave modele i zakonske formulacije koje pokazuju da smo izgleda prihvatili te socijalne modele koji su najsavremeniji, a takođe i podsticanje samih poslodavaca i samih osoba sa invaliditetom za zapošljavanje. To su dobra rešenja i svakako ih treba pohvaliti. Međutim, ako krenemo od tih vrednosti, od potpune jednakosti građana, i naročito od onoga što se u Nacionalnoj strategiji ističe, a to je inkluzija, ja ne volim da upotrebljavam te strane reči pa ću zato odmah tu reč prevesti, to je u stvari ''inklužn'', na engleskom znači uključivanje, i vrlo često mi odavde sa ove govornice upotrebljavamo takve termine koje naši građani ne mogu da razumeju, jer su strane reči, a masovno ulaze u upotrebu, dakle, inkluzija znači da se uključuju, odnosno što veće uključivanje svih građana, bez obzira na nekakva lična svojstva, na opredeljenja, bilo da su politička, seksualna, bilo da je reč o osobama sa invaliditetom, dakle, uključivanje u sve sfere društvenog života – politike, rada i naročito zapošljavanja, što je ključno. Ako se govori o ovome, ja bih sa tih najviših standarda nediskriminacije, otvaranje mogućnosti za sve građane, za uključivanje u sve oblasti društvenih aktivnosti, stavila određene primedbe na ovaj zakon i ukazala na određene njegove manjkavosti. S obzirom na ovu kritiku koju ću ovde izneti podnela sam i određeni set amandmana i volela bih da ih Ministarstvo razmotri i da vidi koje bi amandmane moglo da prihvati, s tim što sam kod jednog amandmana, govorim o članu 8, napravila jednu krupnu grešku, prosto se potkrala u samom kucanju, ali ću nju sada usmeno ispraviti, a posle ću je dati pismeno. Znači, šta bi bila nekakva osnovna zamerka na ovaj zakon? Osnovna zamerka se odnosi na pitanje i možda izvesne suprotnosti između standarda kada se govori o obrazovanju, profesionalnoj rehabilitaciji i osposobljavanju, i jedne institucije koja se ovde uvodi i kod statusa, o čemu je govorila gospođa ministar, to je član broj 4, gde se utvrđuje po prvi put status osoba sa invaliditetom, pa se navodi šest tih statusa, pri čemu se šesti status odnosi na lice kome se, u skladu sa ovim zakonom, procenjuje radna sposobnost saglasno kojoj ima mogućnost zaposlenja ili održanja zaposlenja, odnosno radnog angažovanja. Vidite, od samog člana broj 1. procena radne sposobnosti, pa do člana 4. gde sam sada citirala status osoba sa invaliditetom, pa posle toga ide poglavlje broj 3 – Procena radne sposobnosti, pojedina udruženja građana koji su aktivni kada je reč o ovim problemima imaju primedbu na procenu radne sposobnosti i ja sam u tom pogledu tako i uskladila svoje amandmane. Koje su to primedbe? Primedbe su te što tu postoje određene komisije, prijavljuju se praktično Zavodu za zapošljavanje ili Agenciji za zapošljavanje, moram da kažem da te aktivne mere zapošljavanja uvek povećavaju administraciju, pa onda neki put možemo da se zabunimo kad kažem zavod ili agencija, dakle, prijavljuju se tamo gde svi traže zaposlenje i onda one određuju nekakve komisije koje treba na osnovu medicinskih, socijalnih i drugih kriterijima da određuju taj stepen sposobnosti. Oni imaju sumnju da ovakve procene sposobnosti, koje u stvari predstavljaju nekakvu selekciju, neku vrstu odabira, da su one jednokratne primedbe i da nije dobro da osoba koja je već bila izolovana nizom okolnosti, koja nije ušla u proces komunikacije, koja nije ušla u proces osposobljavanja bude negde procenjivana (održavajući te komisije verovatno je uzeto u obzir da i one treba da opstanu, to su nekakvi ljudi koji možda tu uzimaju nekakve honorare) da se oni tako jednokratno procenjuju zato što bi to moglo da dovede do njihove marginalizacije ili do, kakao da kažem, presecanja tog kontinuiranog puta gde bi se one mogle rehabilitovati, a zatim i zaposliti. Dakle, ta procena je preterano gruba. Ukoliko ne prihvatite tu argumentaciju koju ja sada ovde iznosim, da se izbaci ova procena radne sposobnosti, da bi takva jednokratna procena mogla u stvari da indirektno da dovede, ovde to direktno ne piše, do diskriminacije ovakvih ljudi već na prvom koraku, a da ne uzmemo u obzir čitav kontekst načina života ovakvih ličnosti. Pored toga, upozoravam vas i pozivam se i na neke druge stvari. Setite se, molim vas, kada smo mi sami na ispitu, pa da li na ispitu pokazujemo svoje najveće mogućnosti ili kada smo oslobođeni? Dakle, osoba koja već ima određene smetnje, ako dođe na tu komisiju, njene će se smetnje samo pojačati. Pitanje je kolika je uopšte mogućnost takve jednokratne komisije koja uspostavlja neke kriterijume, gde praktično dominiraju lekari. Mislim da bi to trebalo da se preformuliše i da bi trebalo govoriti u stvari o proceni, ali ne na taj način, nego na drugi način. U stvari, da se pokazuje koje su sve podrške potrebne takvoj jednoj osobi, koja su sve osposobljavanja potrebna, na koji bi način neki određeni socijalni servisi mogli da pomognu toj osobi. Dakle, reč je o podršci, o proceni podrške, a ne o tome da se neko zakuca preko nekakvih kriterijuma i kad će ponovo da stigne na tu komisiju, da li će neki njegov razvoj onda biti uzet u obzir ili je to još jedna nova etiketa koju bi tom prilikom dobio, da mu se kaže – ti moraš da se zaposliš ovde, ti možeš ovo ili ti ne možeš ili da kažu – ne možeš uopšte da se zapošljavaš! Ukazujem na mogućnosti grubosti ovakvih komisija, kakve do sada poznajemo i predlažem, ukoliko se moji amandmani odbace, da se prihvati ono što ima na jednom mestu – da može ministar o tome da odlučuje, da se u podzakonskim aktima prihvati razrađivanje i da se tu uvede jedan novum, da se prihvati jedno razrađivanje da bi se pokazalo da bi ta procena bila u kontinuitetu sa osobama koje, takođe, predstavljaju neko prirodno okruženje ovakvih osoba, da bi zaista onda mogla da se da prava šansa u toj proceni, a ne da bude ovako, kao što znamo one gužve i gde postoje invalidske komisije. Evo, zbog čega ovo posebno naglašavam? Ovo posebno naglašavam zato što se stiče utisak da ovaj zakon daleko više implicite obraća pažnju i pokušava da otvara nove šanse za osobe sa fizičkim invaliditetom, a da im se manje pokazuje mogućnost kako se zapošljavaju, kako se rehabilituju i da li ne postoji mogućnost i dalje velike socijalne marginalizacije ljudi, osoba sa intelektualnim individualitetom. Nema dovoljno pokazatelja da ovakav sistem uzima u obzir takve osobe i da njima daje jednake šanse. S tim u vezi, postavljam pitanje – ovaj zakon ne otvara uopšte pitanje poslovne sposobnosti. Ako se to pitanje ne otvara, znate da su osobe sa intelektualnim invaliditetom po pravilu lišene poslovne sposobnosti, da su one pod starateljstvom i da se tretiraju kao osobe koje nemaju četrnaest godina, a znate da već osobe koje imaju petnaest godina, koje nisu punoletne i nisu poslovno sposobne u punom smislu reči, da one imaju radnu sposobnost. Prema tome, nema analize čitavog ovog problema i naglašavam da tu onda postoji ogromna mogućnost jedne marginalizacije velikog broja invalida, ljudi sa intelektualnim invaliditetom, osobe koje zbog poslovne sposobnosti mogu i na ovim procenama automatski da bivaju odbačene. Ističem da je taj problem zaista ostao ovde nerešen. Pokušavali smo sa tim udruženjima nekako na brzu ruku taj problem da otvorimo, ali u tome nismo imali uspeha i zato kažem da ovo ostaje kao veliki problem. Ne znam kako ćete ga rešiti i da li to znači da ipak i ova velika načela koja bi sad mogla da čitam, iz tih evropskih konvencija i akcionih planova i povelja, da i pored toga ovde imamo dosta veliki problem. Ja kažem da ovaj zakon taj problem nije rešio i zbog toga ističem njegove manjkavosti, upravo u pogledu tih najviših principa. Druga stvar koju smo istakli u našoj analizi i pokušaju da popravimo ovaj zakon, odnosi se upravo na forme zapošljavanja osoba sa invaliditetom, to je član 43. Vidite, vi ste ovde pohvalili jednu novu instituciju, ne znam da li je potpuno nova, nekada su bile zaštitne radionice, čitava tendencija kada je reč o invalidima, ide se na još jedan novum koji je strahovito važan za antidiskriminaciju. Ako sam malopre govorila o integraciji, to znači da oblici zapošljavanja ili oblici pomaganja osobama sa invaliditetom idu u one forme i rada kao što je otvoreno tržište, dakle, da se ide na deinstitucionalizaciju, jer glavna segregacija invalida je bila preko toga što se osnivaju posebne institucije i one su se sklanjale sa očiju da ih mi ne vidimo, pa idu da rade ili da budu institucionalizovane. Što se tiče pojma radnog centra, koji ovde stoji kao mogućnost zapošljavanja u odvojenom smislu, mi smo insistirali da se omogući zapošljavanje invalida sasvim i isključivo u otvorenoj privredi, ali sa određenim podrškama koje bi dolazile od određenih službi. I, da invalidi i oni koji pate od intelektualnih ili fizičkih smetnji imaju mogućnosti da se zapošljavaju u otvorenoj privredi. Radni centri, moram da kažem, da tu postoji specifična grubost na koju hoću da ukažem, da se tu govori o nekakvoj radnoj terapiji. Kaže se da je reč ''zaposlenost'' kao radna terapija. Očigledno je da se to odnosi na osobe sa intelektualnim smetnjama, to nisu nikakvi bolesnici, radna terapija, ako hoćemo, verovatno, ovde ima onih koji se razumeju u psihijatriju, da psihijatrijski bolesnici mogu određenom radnom terapijom da popravi svoj status. Kada je reč o statusu invaliditeta, ne radi se o bolesnicima, tako da ovaj patronistički pristup, da su to neke terapije koje se tu sprovode, tu se ne sprovode nikakve terapije, nego je reč o zatvorenom zapošljavanju, mislim da ovo nije dobro i da ovo otvara velike mogućnosti, ponovnog vraćanje na institucionalni pristup, a Nacionalna strategija je odustala od takvog pristupa. Na kraju, završavam sa još jednim kompleksom, o kojem moj amandman govori, gde možete to veoma lako da popravite, kaže se da ove radni centri i druge nove organizacije o kojima se govori, preduzeća, organizacije, socijalna preduzeća i socijalne organizacije, može da osniva Republika, pokrajina ili lokalna samouprava. Nema razloga da te ustanove ostanu potpuno državne institucije, nego, to sam u amandmanu dodala, da mogu da ih osnivaju i nevladine organizacije, i privatnici, i da se to proširi, pa predlažem da se taj amandman prihvati. Molim da ozbiljno razmotrite ove moje dobronamerne kritike, jer ne mislim da je ova oblast izložena na nekakva stranačka i politička prepucavanja, nego smo svi dužni da se sa jednakom pažnjom obratimo i pomognemo, kao i da učinimo sve da osobe sa invaliditetom, bilo fizičkim ili intelektualnim, dobiju sva prava i mogućnosti za razvoj. Hvala vam. [[Aplauz.]]
Reč je tražila ministarka Verica Kalanović. Izvolite.
Hvala vam na učešću i u učestvovanju u izradi ovog tekst, s obzirom na to da ste imali zaista veliko angažovanje i u podnošenju amandmana i u ispravljanju u određenim delovima. Želela sam da kažem da su neki vaši predlozi kroz amandmane usvojeni. Gospodin Omerović je mogao da vam prenese informacije sa Odbora. Sa druge strane, neki nisu mogli da budu usvojeni u obliku u kakvom ste predložili, ali su nađeni kompromisi vezano za utvrđivanje statusa osoba sa invaliditetom, vezano za član 4. Govorili ste o jednoj grupi udruženja koja su se obratila vama. Nazvali ste ih, ne znam da li je naziv apsolutno prihvatljiv, intelektualnim invaliditetom, ali postoji značajan broj drugih udruženja koja su tražila utvrđivanje statusa kroz komisiju, kako bi mogli ravnopravno da učestvuju u jednoj otvorenoj utakmici, u otvorenom traženju posla. Šta je nađeno kao kompromis? Podzakonski akt će urediti ovu oblast tako da će se prema kriterijumima i prema ustaljenom načinu utvrđivanja sa lekarskom komisijom, ali sa izveštajem o svakom pojedincu, utvrđivati status kako se ne bi oštetila jedna grupa, a kako bi se izašlo u susret ovoj drugoj grupi osoba koje upravo žele da prođu kroz jednu ovakvu ocenu. Ovde smo našli, čini mi se, jedan kompromis, nije usvojeno da se izbaci, ali je usvojeno da se kriterijumi i način utvrđivanja statusa uredi podzakonskim aktom. Što se tiče drugog dela, jedan deo o kojem ste pričali uređen je Zakonom o porodici i to jeste u nadležnosti tog zakona, ali je većina vaših predloga prihvaćena kroz radne centre i kroz osnivače, mogu to da budu i nevladine organizacije, nije eksplicitno da mora da bude samo javni servis, da ne bude samo država i pokrajina i lokalne samouprave.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Poštovani predsedavajući, gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su dva zakona koja faktički reguliši četiri oblasti i ja ću u ime Poslaničke grupe SPS-JS dati jedan kratak osvrt kroz sve četiri oblasti. Prvo, kada je u pitanju zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, zakon koji reguliše i oblast profesionalne rehabilitacije koja podrazumeva organizovanje i sprovođenje mera i aktivnosti u cilju osposobljavanja za odgovarajući posao, zapošljavanja, održavanja zaposlenja, napredovanja itd, i sa druge strane, zapošljavanje osoba sa invaliditetom pod opštim uslovima, kada se ne menja ni radno mesto, ne prilagođava ni radno mesto ni posao, i posebnim kada se prilagođava i radno mesto i posao. Dakle, ovaj zakon ima za cilj da omogući, pre svega, uključivanje u svet rada ovih osoba i, naravno, u sve sfere i tokove društvenog života. Želim da kažem da će iz razloga koji smo čuli, dakle, iz samog Predloga zakona i obrazloženja gospođe ministarke i već do sada diskusija, Poslanička grupa SPS-JS će podržati ovaj predlog zakona. Samo kratko da obrazložim da smatramo da treba istaći dve- tri stvari. Prvo, čini mi se i najvažnije, pitanje socijalnog uključivanja ovih osoba, osoba sa invaliditetom, u sve sfere društvenog života, naravno, uključivanju u tržišta rada, nije samo pitanje socijalne politike, već, kao što smo čuli, i pitanje poštovanja ljudskih prava. Dakle, nije samo pitanje obezbeđivanja egzistencijalno tih osoba, nego je pitanje uključivanje u sve sfere života. To je s jedne strane. S druge strane, u Srbiji ima oko 700.000 invalida, oko 300.000 radno sposobnih, od toga je 21.000 zaposlena. Najvažnije pitanje za te ljude jeste u stvari zapošljavanje i ima primarni značaj za poboljšanje uslova života i rada tih osoba. Ako se ova očekivanja ispune, a govori se o cifri preko 7.000 ljudi koji će biti zaposleni, to je sasvim dovoljan razlog da se ovaj zakon podrži. Takođe, želim da javnost zna da se zakonom uvodi obaveza zapošljavanja. Već je rečeno, odnosi se na sva privredna društva, na sve organe itd. i precizira da su dužni svi oni koji imaju zaposlenih preko 20 ljudi, do 50, da zaposle jedno lice, jednu osobu sa invaliditetom, a preko 52 i na svakih sledećih 50 po jednu. To je sada obaveza. Naravno, zakon je predvideo i izuzetak od toga, koje firme mogu biti oslobođene od toga i pod kojim uslovima, računajući one novoosnovane, računajući one koje već učestvuju u rehabilitaciji, računajući one koji kupuju proizvode u postupcima javne nabavke od preduzeća za profesionalnu rehabilitaciju itd. Još jedno značajno pitanje i ne bih duže o tome, predviđena je još jedna mogućnost da su firme koje ne zaposle osobe sa invaliditetom dužne da uplaćuju najmanje tri minimalne zarade u budžetski fond. U zakonu stoji kao penali, ja ne volim tu reč iz prostog razloga što to što je predviđeno nije kazna za firmu, već druga mogućnost, alternativa za tako nešto. Da ne dužim više o tome, mi ćemo podržati ovaj zakon. Kada je u pitanju zakon o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, želim, takođe, kao gospođa ministarka u svom izlaganju, da kažem da nema važnijeg pitanja u Srbiji od ovog pitanja. Nema većeg straha kod građana Srbije od straha od nezaposlenosti i ostanka bez posla. Srbija se nalazi u velikom problemu, visoke stope nezaposlenosti i niske stope zaposlenosti. Nema nikakve dileme da ovo pitanje mora biti prioritet. Nema nikakve dileme da će bilo koja mera Vlade, bilo kog organa, bilo kog zakona kojim ćemo regulisati zapošljavanje makar jednog imati podršku SPS. Naravno, znamo da zakon nije taj koji može da reši to pitanje. Rast zaposlenosti zavisi, pre svega, od razvoja privrede, pre svega od ekonomskog razvoja i to je glavno pitanje. Država svu svoju pažnju treba na to da usmeri da bi na taj način stvorila mogućnost za veće zapošljavanje ljudi. Želim samo da se kratko zadržim na četiri pitanja, kada je u pitanju zapošljavanje. Kada su u pitanju mere aktivne politike zapošljavanja, da ne nabrajam sve one mere koje su već predviđene u zakonu, želim da posebno istaknem jednu, a to su javni radovi. Socijalistička partija Srbije već dugo insistira na tome da se predvide, planiraju i otvore javni radovi kao mogućnost zapošljavanja teško zapošljivih, socijalno ugroženih, ali istovremeno kao i mogućnost za opštinu, pokrajinu, Srbiju da se paralelno sa tim dobijaju nove vrednosti na toj teritoriji. Želim da pozdravim ovu inicijativu i ovo što se već čini. Koliko vidim objavljeni su konkursi u sredstvima informisanja. Mislimo da je to prilika, još jedna prilika za zapošljavanje ljudi. Drugo što želim da istaknem, da podržim je da se uvodi nacionalni akcioni plan za zapošljavanje, kao osnovni, kao centralni instrument za planiranje aktivne politike zapošljavanja, koji će služiti kao osnov za budžetsko planiranje u oblasti zapošljavanja. Naravno, ono što iza toga sledi je kategorija akta o učinku na kraju svake godine. Podržavam i želim da se vrlo kratko osvrnem, prosto zarad javnosti, ne da bi doveli u pitanje, mislim da je potrebno da predlagač još detaljnije objasni javnosti da iza toga ne stoji ništa drugo osim dobre namere, a to je uvođenje individualnih planova. Individualni planovi zapošljavanja, njima se utvrđuje učešće nezaposlenosti merama aktivne politike zapošljavanja. Za tu rečenicu nemamo šta da dodamo. Ne sme se stvoriti utisak da će to biti samo preveliko administriranje, 800.000 ugovora, pogotovo se ne sme steći utisak da, obzirom na mogućnost da agenciji može da se poveri taj posao, da se u stvari samo na ovaj način pravi posao agencijama za zapošljavanje. Naravno, ne verujem da je to intencija da je ideja, ali se mora vrlo jasno javnosti predočiti tako nešto. Doći ćemo kasnije na deo koji govori o ljudima koji su, da tako kažem, najugroženiji, a to su ljudi koji ostaju bez posla, a vrlo malo im ostaje do penzije. Evo prilike, neka se sa njima prave individualni planovi i neka se na taj način podstiče zapošljavanje te kategorije ljudi. Četvrto pitanje, opet, da ne bi bilo nikakvih nejasnoća, radi se o Nacionalnoj službi za zapošljavanje. Nacionalna služba za zapošljavanje, podsećam, jeste organizacija obaveznog socijalnog osiguranja, organizuje se na način da može da se stekne utisak da to u stvari postaje državni organ. Mislim da pred predlagačem ovih dana do razmatranja u pojedinostima, do glasanja, stoji vreme da se ta pitanja razjasne. Kako je inače predviđeno da se organizuje služba? Pre svega, govorimo o organima, upravni odbor, nadzorni odbor se ukidaju. To zahteva detaljnije obrazloženje. Upravni odbor se organizuje na način da se smanjuje na devet, ali zalaže se da se među tih devet nalazi direktor koji je, ipak, uslovno rečeno, činovnik ove države, zapaža se da četiri člana upravnog odbora imenuje Vlada na predlog nadležnog ministra, od čega dva iz ministarstva. Mislim da to pitanje treba još jednom razmotriti i imate nekoliko rešenja kroz amandmane, vrlo korektnih, različitih varijanti, ali suština je da to treba da bude samostalna organizacija obaveznog socijalnog osiguranja i suština je u tome da treba da se obezbedi ravnopravan odnos sva tri socijalna partnera. Zapošljavanje je nešto što tangira sva tri. Mislim da deo koji govori o zapošljavanju uživa našu podršku i ne bih se duže na tome zadržavao. Želim na kraju da zadržim vašu pažnju na oblast – osiguranje za slučaj nezaposlenosti. Za razliku od prethodnog gde imamo pozitivan pristup, moram da vam kažem da imamo velike primedbe na ovaj deo zakona. Prethodno ću, znamo mi poziciju, ne dovodimo u pitanje zakon, ali mislimo da ima prostora do razmatranja amandmana, do usvajanja, da se još detaljnije porazgovara o tome sa ciljem da se dobije još bolji, dobar zakon i da on bude socijalno pravedan zakon. Samo da podsetim, osiguranje za slučaj nezaposlenosti je deo sistema obaveznog osiguranja građana, kojim se na načelima uzajamnosti i solidarnosti obezbeđuju prava za slučaj nezaposlenosti. Govorimo o osiguranju kao kategoriji, ne o socijalnoj pomoći. Obaveznim osiguranjem za slučaj nezaposlenosti obezbeđuju se prava za slučaj nezaposlenosti i to – novčana naknada, zdravstveno osiguranje, penzijsko invalidsko osiguranje u skladu sa zakonom, druga prava u skladu sa zakonom i opštim aktom. Mislimo da ovaj deo zakona nije dobro ponudio rešenja. Mislimo da je restriktivniji i to dosta u odnosu na postojeći zakon. Mislimo da treba još dosta o tome porazgovarati, pre nego što dođe do konačnog usvajanja. Kada to kažem, imam na umu tri stvari. Ovaj predloženi zakon je restriktivan i kada je u pitanju visina novčane naknade, i kada je u pitanju trajanje, i kada je u pitanju ponovno prijavljivanje za novčanu naknadu. Kada se govori o aktivnoj politici zapošljavanja i kada se govori o novčanim naknadama, naravno da je uvek prioritet zaposliti čoveka i tu nema nikakve dileme. Ovde govorim o kategoriji ljudi koji ne mogu da se zaposle, koji su ostali bez posla ne svojom krivicom i o kojima država mora da brine. Kada je u pitanju visina naknade, do sada je bilo 60% od prosečne zarade, koju je doneo u poslednjih šest meseci, prva tri meseca, a zatim 50%. Sada se predviđa 50%. Drugo, kada je u pitanju ograničenje, koje bi svakako trebalo da bude, do sada je bio maksimum prosečne zarade u Srbiji minimum minimalne zarade. Sada je predloženo ovim zakonom da je maksimalna 160% od minimalne zarade, minimalna 80% od minimalne zarade. To je smanjenje 20%, najmanje, govorim zbog brojke koja se ovde pominje. Hajde, ako se gornja smatrala velikom, iako mislim da nije, jer se radi o osiguranju, radi se o onima koji su uplaćivali da imaju pravo na tako nešto, zašto minimalnu smanjismo na 80%?! Kada je u pitanju trajanje, do 20 godina staža, da ne zavara u celoj skali, ostalo je isto. Gde se vrši restrikcija? Od 20 godina pa nadalje, kod onih koji su u najtežoj situaciji. Svi mi znamo da je to postala činjenica, da neko ko ima 5-6 godina do penzije ostane bez posla, ne svojom krivicom, teško se može zaposliti, neće ga niko zaposliti. Nemojte da svalimo na njih ovaj teret. Treća restrikcija odnosi se na ponovno prijavljivanje. Do sada je isto bilo rešenje da može ponovo da se prijavi i u skladu sa uslovima koje ispunjava, osim ljudi koji imaju preko 25 godina staža, koji mogu da koriste sve vreme staža. To je izbrisano. Opet najugroženije kategorije stanovnika. Da ne bih više detalja iznosio, biće prilika kad budu amandmani, želim samo da kažem sledeće: Smatramo da to nije dobro. Smatramo da ono na čemu insistira predlagač, s pravom insistira da se veća pažnja posveti aktivnoj politici zapošljavanja, mi to podržavamo, ali se stiče utisak da se ovim zakonom čini to, da taj trošak treba da plate oni koji nemaju. Ovde se pominje i suma od 1,5 milijarde koja će se uštedeti. Podsećam da Vlada ima ispravnu politiku, da je u merama za ekonomsku stabilnost Srbije zaštitila najugroženije kategorije stanovnika, pa je rekla – neće se odnositi na penzionere, neće se odnositi na sve zaposlene u društvenim delatnostima, inače, neće se odnositi ni u državnoj upravi ako ima ispod 40 hiljada. Zašto se ovde odnosi na nezaposlene, da kod njih uštedimo, a oni su u najtežoj situaciji? Neko ko je zaposlen živi u teškoj situaciji jer je mala plata, ali najteže je onom koji nema ništa, koji je nezaposlen! Mislim da treba porazgovarati o ovim rešenjima, iz prostog razloga jer se otežava položaj siromašnih slojeva i nezaposlenosti. Slažemo se da treba više za aktivne mere politike, ali smatramo da treba zadržati nivo postojećih prava u ovoj oblasti. Ovako se stiče utisak, a danas je moderno pričati o štednji, da ćemo štedeti na onima koji nemaju, a imamo prilike. Svakog dana se otvaraju, juče, prekjuče, sto i kusur regulatornih tela, ogromne plate, ne možemo da tvrdimo kolike su, eto prostora. Nemojte da plaća onaj koji je ostao bez posla i koji treba da primi naknadu zato što je uplaćivao za slučaj osiguranja, za slučaj nezaposlenosti, da on snosi taj trošak!. Neka plate oni koji imaju i neka to uradi Vlada, neka se uradi i u Skupštini, ali na ozbiljan način. Ovako postaje pomalo neukusno utrkivanje ko će šta da predloži, šta, ko, drugi u Skupštini treba da uradi, osim da se sedne, ono što je suvišno ukine, što je visoko smanji i izađe sa ozbiljnim merama na ozbiljan način. Savez samostalnih sindikata Srbije je uložio, ne slažući se sa tim, amandmane koje smo mi podneli u njihovo ime. Tome se pridružio Savez udruženja sindikata Sloga i mi želimo… (Predsedavajuća: 20 minuta, narodni poslaniče, vreme je iskorišćeno.) … završavam, da obavimo čitav niz razgovora, da nađemo najbolje rešenje do kraja rasprave o ovom zakonu u pojedinostima, da se teret ne bi svaljivao na one koji nemaju. Hvala vam. [[Aplauz.]]
Reč ima ministarka Verica Kalanović, izvolite.
Poštovani narodni poslaniče, ne želim da danas diskutujemo o predlozima koji su vezani za vaše amandmana, o tome će se diskutovati naknadno. Jasno je da su detaljno razmotreni svi predlozi. Osnovna ideja zakona je da se deo sredstava i način razmišljanja sa pasivnih mera okrene ka aktivnim merama za traženje posla. Iznela sam podatak da su sredstva koja se uplaćuju na ovu pasivnu meru, a odnosi se na osiguranje za slučaj nezaposlenosti, u ovom trenutku za 2009. godinu 20 milijardi, u odnosu na 3,5 milijarde koje su predviđene za 10 puta veću populaciju i nalaze se na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje. Nije to razlog što sam se javila. Milijardu i po koji se pominju u obrazloženju zakona ne predstavljaju uštedu koja će se vratiti u budžet, niti je smisao u ovom zakonu da se uzima od nezaposlenih, 1,5 milijarda koja je vezana za određena manja sredstva koja su zakonom predviđena za pasivne mere će se preorijentisati u drugi fond, u aktivne mere. Pohvalili ste javne radove. Jedna od aktivnih mera koja je ovih dana kroz konkurs definisana i biće realizovana jesu javni radovi. Sigurno je da se 1,5 milijarda neće vratiti, nego će ići na takvu vrstu aktivnih mera. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, ministarko Kalanović, na početku želim da kažem da smo očekivali da ovaj zakon obrazlaže i brani nadležni ministar Mlađan Dinkić, s obzirom na to da je u opisu tog glomaznog ministarstva i posao zapošljavanja, smatrali smo da nije primereno da ministar nadležan za Nacionalni investicioni plan brani jedan zakon koji sasvim sigurno ne može da u ovim uslovima da ikakav efekat. Bilo bi važno da smo čuli gospodina Dinkića, koji je ministar za ekonomiju, i da vidimo kako ovaj zakon o zapošljavanju i osiguranju socijalne nezaposlenosti može da se primeni, da efekte da u uslovima u kojima se trenutno nalazi srpska ekonomija, a pogotovo u uslovima predloženih Vladinih mera. Želim da kažem na početku kakva je to atmosfera u kojoj se u Srbiji donosi zakon koji treba da podstakne zapošljavanje. Tu atmosferu svojim odlukama i svojom politikom stvorila je Vlada Republike Srbije. Sva kontradiktornost predlaganja ovog zakona u takvoj jednoj atmosferi ne govori ništa drugo nego da je ovaj zakon čist marketinški potez Vlade, a sa druge strane, efekat tog zakona jeste ozbiljno urušavanje još jedne institucije, a to je Nacionalna služba za zapošljavanje. Ovaj zakon donosi se u uslovima kada je Srbija, od ni od kog zahtevano, počela da jednostrano primenjuje Sporazum o stabilizaciji i pridruživanju, koji će direktno da smanji prihode, s jedne strane, procenjuje se oko 300 miliona evra, a sa druge strane, ozbiljno da ugrozi našu privredu, naše preduzetnike, pogotovo poljoprivredu, one koji u stvari treba da budu prostor za zapošljavanje. Ovaj zakon donosi se u uslovima opšte nelikvidnosti srpske privrede. Vidim ovih dana da Vlada pokušava da likvidnost rešava sredstvima koja treba banke da plasiraju privredi, da umoljavamo banke da snize kamate, a sa druge strane, da država postaje većinski vlasnik, da faktički konvertuje u kapital svoje potraživanje u preduzećima koja nisu u stanju da izmiruju svoje obaveze. To je način na koji Vlada pokušava da rešava likvidnost i velike probleme koji postoje u privredi, koja treba da bude prostor za zapošljavanje. Ovaj zakon donosi se u uslovima izuzetno niskih subvencija poljoprivredi, koja treba da bude nosilac zapošljavanja preko 500 hiljada ljudi. U isto vreme, te najniže subvencije u regionu redukuju se na vrlo mali broj građana koji se bave poljoprivredom. Isključuju se i poljoprivredna preduzeća i zemljoradničke zadruge i neregistrovana poljoprivredna gazdinstva, pa čak i ona registrovana poljoprivredna gazdinstva gde građanin u tom poljoprivrednom gazdinstvu ima ostvaren radni odnos mimo samog bavljenja poljoprivredom. Dakle, u atmosferi gde Vlada svojim merama direktno oštećuje lokalnu samoupravu ukidajući joj transferna sredstva u iznosu od 15 milijardi, koja su uglavnom namenjena za investicione poslove, ovde smo pričali o investicijama, o javnim radovima, na koji će se način ljudi zapošljavati u pokrajinskoj upravi, kada neće imati mogućnosti za rešavanje tekućih nadležnosti, a da ne govorimo o širim aktivnostima koje podrazumevaju investicije i zapošljavanje novih ljudi. U isto vreme, mogućnost samozapošljavanja je izuzetno ograničena sredstvima koja su predviđena u merama Vlade Republike Srbije. S druge strane, imamo potpuno ukidanje samostalnosti, videli smo, Fonda za razvoj, videli smo, privrednih komora Srbije i sada Nacionalne službe za zapošljavanje. I Fond za razvoj i Nacionalna služba za zapošljavanje bukvalno postaju odeljenja Ministarstva ekonomije i regionalnog razvoja. Postavlja se pitanje kakvu oni ulogu imaju i kakav je efekat Nacionalne službe za zapošljavanje kada nema, gledano kroz strukturu, svojih organa, nikakvu više samostalnost u vođenju ozbiljnije politike zapošljavanja. Naravno, dodatno opterećenje o kome smo ovde danas govorili predstavljaće mogućnost osnivanja agencija za zapošljavanje koje imaju identične nadležnosti i mogućnost obavljanja poslova kao i Nacionalna služba za zapošljavanje. Onda se postavlja pitanje, koje je ovde u toku rasprave istaknuto, gde će ići sredstva, govorim o aktivnim merama zapošljavanja, koja se da tako kažem, zakidaju nezaposlenima sa stažom od preko 25 godina, tj. njima se smanjuje mogućnost isplaćivanja naknade na godinu dana i iznos sredstava. – Ići će upravo tim novoformiranim agencijama, koje će raditi paralelno poslove kao i Nacionalna služba za zapošljavanje, gde će verovatno poslove dobijati predstavnici vladajuće koalicije i direktno ta sredstva koja se uzimaju najugroženijoj kategoriji u ovom trenutku koja treba aktivno da traži posao, a to su nezaposleni koji imaju više od 25 godina staža, kojima je najteže, kojima treba više vremena za profesionalnu prekvalifikaciju, da dođu do mogućnosti da nađu posao, njima se ukida godinu dana pravo na naknadu i još im se naknada snižava, dakle, ta sredstva će uredno biti usmerena u još jedne agencije koje se formiraju ovim zakonom. Zakon o zapošljavanju za slučaj nezaposlenosti je zakon koji na direktan način demantuje da je ova vlada socijalno odgovorna. Teško je moguće zamisliti da, kada s jedne strane, imamo odustajanje od politike zapošljavanja koju je izneo premijer u ekspozeu, jer je predsednik Republike rekao da je suština odbrana radnih mesta, snižavamo naknadu licima koja ostaju u ovim uslovima bez posla. Snižavamo i najviši i najniži iznos naknade. Zašto se odustalo od vezivanja naknade za prosečnu zaradu? Nijedno ozbiljno obrazloženje o tome ovde nismo čuli. Postavlja se pitanje zašto se smanjio period u kome se isplaćuje ta naknada za godinu dana? Zašto tim najugroženijim licima? Njima je najteže da nađu posao. Da li smo mi od tih lica odustali, od tih naših građana? Kažemo – u redu je, vi ste izgubili posao, snalazite se posle godinu dana kako znate i umete. Takvo obrazloženje ovde nismo čuli, a oni će biti najviše pogođeni ovom ekonomskom krizom i ovom nelikvidnošću u srpskoj privredi. Naravno, veliko je pitanje zašto je Vlada Republike Srbije odlučila da na ovaj način postavi poziciju Nacionalne službe za zapošljavanje. Ona na osnovu svih ovih odredaba, ukidanjem nadzornog odbora, strukture upravnog odbora, učešćem direktora u upravnom odboru, velike uloge koju ima Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja u predlaganju u upravni odbor direktora, postaje potpuno nesamostalan organ, postaje jedno odeljenje Ministarstva ekonomije i regionalnog razvoja. Onda je čudno zašto se na velika zvona ovde iznosi kako će sada prvi put biti zaključen ugovor između Nacionalne službe za zapošljavanje i Ministarstva. Mi predlažemo, kada ste već krenuli ovim putem, da završite taj posao, neka taj direktor bude deo Ministarstva, neka ga ministar ocenjuje za njegov radni učinak u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, kao običnog zaposlenog u tom ministarstvu. Ili, što mi predlažemo, prihvatite amandmane DSS koji su na pravi način definisali poziciju Nacionalne službe za zapošljavanje. Smatramo da su ova rešenja, pogotovo uvođenje agencija za zapošljavanje, koje po ovom zakonu mogu da formiraju fizička i pravna lica nešto neverovatno. Te agencije, po zakonu, imaju iste poslove kao i Nacionalna služba i dobijaće poslove od Nacionalne službe da traže posao, da rade iste poslove koje radi i Nacionalna služba. – Postavljam pitanje, koji je smisao tih agencija? Ko će dobijate te poslove? Po kojim kriterijuma će se dobijati ti poslovi? Šta će da rade ti ljudi? Koja će sredstva biti njima uplaćivana? Mi ovih dana govorimo o agencijama, o iznosima koje pojedini zaposleni u agencijama imaju. Govorimo o štednjama. U isto vreme, najavljuje se mogućnost osnivanja agencije koja će biti finansirana državnim parama. Govorimo o štednjama, a dajemo prostor da se ta sredstva troše na potpuno neracionalan način. I u Nacrtu zakona o ravnomernom regionalnom razvoju, predviđeno je da se, opet, formiraju agencije čija se uloga apsolutno ne zna. Smatramo da rešenja u ovom predlogu zakona ne mogu ni na koji način u ovim uslovima u kojima se nalazi srpska privreda da reše problem zapošljavanja. On će, sa jedne strane, da poskupi čitavu ovu aktivnost, jer omogućava da novi organi i nova lica učestvuju u čitavom ovom procesu, oni koji su najzainteresovaniji neće imati mogućnost učešća u upravnom i nadzornom odboru i, s druge strane, sama Nacionalna služba izgubiće svoju ulogu koju je do sada imala. To nikako nije jačanje Nacionalne službe, kako je ovde rečeno u diskusiji. To je upravo urušavanje kao što se događa i sa privrednim komorama, kao što se događa i sa Fondom za razvoj. Što se tiče drugog Predloga zakona, mi smatramo da ovaj zakon, kada se pogledaju njegove norme, kada se pogleda rad njegovih instituta, neće dati nikakav efekat. Ideja je dobra, namera je sasvim dobra i to je sasvim sigurno potreban zakon, ali ovako kako je on definisan, kako su definisani instituti koji su ovde namenjeni, neće moći da odgovore potrebama. Bojimo se da će jedan važan zakon, jedna važna materija ostati potpuno bez efekta i potpuno će razočarati one koji najviše očekuju, a to su invalidi.DSS je uložila niz amandmana i na ovaj predlog zakona. Prvo, smatramo, ako se već formira budžetski fond, da bi trebalo da se finansiraju svi poslovi kada je u pitanju rehabilitacija i uopšte profesionalno angažovanje i zaposlenje invalida, da i oni sami moraju da imaju učešća u odlučivanju u tom fondu, njihovi predstavnici i njihova udruženja. Ono što je ovih dana vrlo zanimljivo pitanje, jeste najava Vlade da će biti zabranjeno svako zapošljavanje u narednom periodu u Vladi i u državnim organima, bez saglasnosti Vlade, jer je to mera štednje. U zakonu se definiše da i državni organi Republike Srbije moraju da zapošljavaju invalide i to je u redu. U slučaju da to ne učine, plaćaće penale sami sebi. Sada se postavlja pitanje, da neko iz Vlade da ovde obrazloženje, na koji će način te dve kontradiktorne odluke Vlade ovde moći biti pomirene, upravo u situaciji koja je najosetljivija, koja je važna kada su u pitanju invalidi. Mi takav odgovor nismo dobili i zato insistiramo na tome da ovaj zakon neće, nažalost, da one efekte da koji se od njega očekuju. Na kraju ovog prvog dela mog izlaganja želim da kažem da je zapošljavanje nešto što, sasvim sigurno, predstavlja osnovu bilo kakve ozbiljne ekonomske politike. Mi nismo dobili ovde od predstavnika Vlade nijedan ozbiljan podatak i analizu efekata primene ovog zakona. Recimo, na koji način se očekuje efekat zakona o invalidima u narednom periodu, baš kada je u pitanju zaposlenje invalida, da vidimo kako Vlada projektuje primenu ovog zakona? A da ne govorimo o pitanju zapošljavanja uopšte i pitanju osiguranja nezaposlenosti, i da vidimo kako je Vlada izmerila da će oni kojima se smanjuje naknada i smanjuje period primanja naknade, baš zato što se takve odluke donose, lakše naći posao nakon isteka tog perioda. Smatramo da ove zakone treba povući iz procedure, dorati ih. U raspravi u pojedinostima, Poslanička grupa DSS će jasno ukazati u kojoj meri ovi zakoni mogu da se poprave amandmanima koje je podnela. Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima narodna poslanica Snežana Sedlar-Kenig.
Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege narodni poslanici, gospođo ministarka, mišljenje naše poslaničke grupe G17 plus jeste da je u vreme ovakve svetske ekonomske krize, dakle, u momentu kada kriza sve jače i sve dublje potresa i našu državu Srbiju, veoma hrabro, ali u isto vreme i neophodno, kao i odgovorno, baš sada doneti novi zakon o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti. U Srbiji tržište rada karakteriše formalno visoka nezaposlenost, formalno visoka zaposlenost, svedoci smo ovih dana da se to u državnoj administraciji na pravi način evidentira, nisko učešće zaposlenosti u privatnom sektoru, možete uzeti sve statistike Nacionalne službe za zapošljavanje, a takođe, i široko prisustvo sive ekonomije. Jedan od ciljeva evropskog partnerstva u oblasti politike zapošljavanja je potreba da se razvije i sprovede promocija zapošljavanja, kao i borba protiv nezaposlenosti. Sećamo se da smo 14. aprila 2005. godine doneli Nacionalnu strategiju o zapošljavanju od 2005 – 2010. godine, koja, u suštini, predstavlja i predstavljala je jasnu ideju ka evropskoj strategiji zapošljavanja, ali uz nužno drugačiji pristup zbog naših specifičnih uslova i problema na tržištu rada. Ovaj predlog zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, u suštini, predstavlja promenu politike zapošljavanja, prelazak politike zapošljavanja sa pasivne na aktivnu. Kao što je već rečeno, do sada smo imali, u prilog merama pasivne politike zapošljavanja, biću precizna, odnosno u prilog korisnika novčane nadoknade i ostalih prava osiguranja za slučaj nezaposlenosti, 80% sredstava Nacionalne službe za zapošljavanje, alociranih iz budžeta za tu namenu, u korist korisnika novčane naknade, u odnosu na one ostale kojih ima, uzgred budi rečeno, na kraju 2008. godine, 755.000 ukupno nezaposlenih, a korisnika novčane nadoknade 72.000. Dakle, čak je stopa korisnika novčane nadoknade manja od 10%. Sama sam imala sreće da dugo godina obavljam poslove zapošljavanja u Hemijskoj industriji "Hipol" u Odžacima, u njeno zlatno doba. Dakle, učestvovala sam u poslovima zapošljavanja preko 500 radnika te hemijske industrije sa visokim rizikom poslovanja. Isto tako, imala sam, da kažem i sreću i veliko iskustvo, ali na neki način i nesreću da se svega tri meseca bavim upravo poslovima osiguranja nezaposlenih u Nacionalnoj službi za zapošljavanje, u Filijali Novi Sad, koja je, za one koji to ne znaju, jedna od najvećih Filijala u Republici Srbiji. Kao što sam sa puno elana radila one poslove koji su u sebi tada sadržali, ali se nisu tako zvali, ali aktivne mere zapošljavanja, u sebi su sadržavali i psihotestiranje i dodatne obuke obrazovanja i za one koje zapošljavamo i za one koji su zaposleni i sticanje novih radnih veština i iskustava, sa puno empatije sam imala prilike da razgovaram sa ljudima koji dolaze kao korisnici novčane nadoknade u Nacionalnu službu za zapošljavanje, gde deset diplomiranih pravnika po ceo dan kuca samo ta rešenja. Mogu da vam kažem da je, nažalost, tu bilo i dosta zloupotreba. Naravno da je najveći broj ljudi koji su korisnici novčanih nadoknada potpuno opravdano bio tu, ali nažalost, među njima smo imali slučajeva da su ljudi dobijali otpremnine koje nisu bile male, sa jasno izraženom voljom poslodavaca koji govore o tome da su oni tehnološki višak, a te otpremnine su, na njihovu sreću, a na žalost države, bile daleko veće od onih koje je propisivao zakon. To ne govorim zbog toga što mislim da je to poenta cele priče, ali hoću da kažem da je bilo zaista puno zloupotreba. Restrukturiranje naše privrede je učinilo svoje, tako da je velika većina ljudi koja se nalazi na tržištu rada, ona koja ima preko 45, odnosno 50 godina. Zato smatram da je jako bitan zakon koji smo skoro usvojili, Zakon o zabrani diskriminacije, koji je u delu radnih odnosa, takođe, regulisao i pitanje diskriminacije po osnovu starosnog doba, po osnovu lica sa invaliditetom, po osnovu svih onih mera koje smo doneli. Mislim da je to prava stvar, zato što će se i ovaj zakon primenjivati, koji se zasniva na načelima rodne ravnopravnosti, nepristrasnosti u poslovima zapošljavanja, besplatnosti usluga koje Nacionalna služba čini, zabrani diskriminacije, javnih radova i svega ostalog. Sva ta načela su, da tako kažem fluktuirajuća, ona su podložna evoluciji, pošto znamo da vreme kao što je naše i razvoj privrede donosi promenu uslova na tržištu rada, a samim tim i promenu zakonskih propisa. Godine 2007. mi smo imali stopu nezaposlenosti 18,8%, a zaposlenosti 51,5%, što je bilo veoma nepovoljno i to je jedan od osnovnih uslova zbog kojih donosimo ovakav zakon. Glavni razlog se nalazi u činjenici da zaista postojeća regulativa ne prati aktivnu politiku zapošljavanja, niti obezbeđuje ravnotežu aktivne i pasivne politike zapošljavanja. Moram da kažem da se Srbija nalazi na procesu evropskih integracija. Naravno da su u pripremi ovog predloga korišćene sve, kao što je gospođa ministarka rekla, preporuke direktiva i rezolucija EU i Saveta Evrope, sve relevantne konvencije međunarodnih organizacija iz oblasti rada, kao i najviši standardi uporednog prava iz oblasti zapošljavanja. Otprilike, glavni razlozi koji opredeljuju donošenje ovog novog zakona, pre svega što ovaj zakon ne pruža adekvatan okvir za aktivnu politiku zapošljavanja, a drugo je što su apsolutno nefleksibilno postavljene u njemu mere aktivne politike zapošljavanja. Takođe, ne postoje individualni planovi zapošljavanja, ne postoji akt o uređenju planiranog učinka nacionalne službe i ne postoji ono što je jako važno sistem praćenja kontrole nad vršenjem i ocenom aktivne politike zapošljavanja. Da ne bih pričala o celom predmetu regulisanja, navešću samo nešto. Predmet regulisanja predloženog zakona, koji je vrlo čitko i objedinjeno prikazan u ovom tekstu, jesu poslovi zapošljavanja u Republici Srbiji, prava i obavezi nezaposlenog i poslodavaca, aktivna politika zapošljavanja, osiguranje za slučaj nezaposlenosti i druga pitanja od značaja za zapošljavanje. Cilj je dvostruko postavljen, u svakom slučaju, da se stvore uslovi da se smanji nezaposlenost ili preduzmu sve mere koje su potrebne za to, uz primenu aktivnih mera zapošljavanja, kao i da se stvore uslovi za povećanje zaposlenosti. Menja se definicija nezaposlenog lica koje je svako ono lice koje ima od petnaest godina života do sticanja prvog uslova za odlazak u penziju, odnosno do šezdeset pete godine života, što je napredak u odnosu na važeći zakon koji kaže da su to samo lica od petnaestdo šezdeset pet godine života. Kako se, otprilike, definišu poslovi zapošljavanja i tu ću sa kolegom Palalićem malo da polemišem. Nemaju istu nadležnost agencije za zapošljavanje i Nacionalna služba za zapošljavanje. Uopšteno, poslovi zapošljavanja su obaveštavanje o mogućnostima i uslovima za zapošljavanje, posredovanje o zapošljavanju u zemlji i inostranstvu, profesionalna orijentacija i savetovanje o planiranju karijere, sprovođenje mera aktivne politike zapošljavanja i izdavanje dozvola za rad strancu i licu bez državljanstva ili apatridima. Ove poslove obavljaju nosioci poslova zapošljavanja, u Predlogu ovog zakona to su Nacionalna služba za zapošljavanje i Agencija za zapošljavanje. Nacionalna služba za zapošljavanje ima status pravnog lica sa statusom lica za obavezno socijalno osiguranje. Ona obavlja poslove zapošljavanja, osiguranja za slučaj nezaposlenosti i ostala prava koja po tom pravu proističu, a takođe, vodi i evidencije u oblasti zapošljavanja. Tu imamo promene u odnosu na postojeći zakon o evidencijama. Što se tiče Nacionalne službe za zapošljavanje, mislim da je ona u ovom predloženom aktu jasno definisana i da je sasvim logično što nema nadzornog odbora, jer je zaista besmisleno da postoji nadzorni odbor nad radom jedne javne službe, čije organe imenuje i upravni odbor i direktor Nacionalne službe za zapošljavanje, Vlada Republike Srbije na predlog ministarstva nadležnog, u ovom slučaju Ministarstva ekonomije i regionalnog razvoja. Upravni odbor do sada, po važećem zakonu, Nacionalne službe za zapošljavanje ima 15 članova, a od toga samo su dvoje ili jedan predstavnik radnika i jedan poslodavaca. Sada se ovde uvodi sistem tripartitne strukture upravnog odbora, smanjuju se troškovi, a ono što je bitno za strukturu upravnog odbora četiri člana upravnog odbora imenuje Vlada na predlog ministarstva, četiri člana, takođe, imenuje Vlada na predlog Ekonomsko-socijalnog saveta u Republici Srbiji i to dva predstavnika poslodavaca i dva predstavnika, nazvaću ih, radnika, i deveti član po funkciji je direktor Nacionalne službe za zapošljavanje, što je potpuno logično, jer je on čovek koji je dužan da se stara o zakonitosti rada ove službe, da rukovodi ovom službom i po ovom institutu koji je uveden, a to je sporazum o učinku Nacionalne službe za zapošljavanje, i odgovara za planirani, a realizovani učinak Nacionalne službe za zapošljavanje. Agencija za zapošljavanje ima funkciju posredovanja u zapošljavanju, ima funkciju planiranja karijere i profesionalne orijentacije. Mogu joj biti poverene neke mere iz aktivne politike zapošljavanja, ali samo, ukoliko tako odluči Nacionalna služba za zapošljavanje, uz prethodnu saglasnost ministarstva i uz sproveden postupak javnih nabavki.Zašto se to radi? Da bi se resursi Nacionalne službe za zapošljavanje rasteretili, s jedne strane, a s druge strane, da bi se te iste agencije podstakle da se bave zapošljavanjem teže zapošljivih lica. To jeefekat, ustupanje određenog dela mera njima. Takođe, imamo eliminatore koji su ustanovljeni vrlo precizno za ljude ili pravna i fizička lica koja mogu biti osnivači ovih agencija. Prvi eliminatorni faktor jeste, da osnivač nikako ne može biti lice koje je osuđeno na bezuslovnu kaznu zatvora duže od šest meseci i to do tri godine posle izdržavanja te kazne zatvora. Drugi uslov je, da lice koje je osnivač takve agencije, a u prethodne tri godine mu je oduzeta dozvola zato što nije obavljao te poslove u skladu sa zakonom, takođe, ne može biti osnivač te agencije. Treće, još jedan uslov koji je vrlo bitno istaći, a to je, da sada bar jedno zaposleno lice u agencijama za zapošljavanje mora biti sa visokom stručnom spremom. Do sada je bio slučaj da je moglo da bude zaposleno lice sa srednjom stručnom spremom. Još nešto bih dodala, dozvolu za rad ovim agencijama izdaje Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja, izdaje se na period od pet godina, umesto na dosadašnje tri godine, a nadzor nad njima sprovodi, takođe, Vlada, odnosno resorno ministarstvo, koji može biti prethodni i naknadni. Zašto je bitno da se ove agencije razvijaju? Zato što one postoje u celom razvijenom svetu. Zato što se time podstiče na neki način i konkurencija te takve javne Nacionalne službe za zapošljavanje i zato što se u tim agencijama za zapošljavanje zapošljavaju ljudi i na taj način podstičemo jačanje privrednih subjekata i dalje. Osim toga, javni interes je zaštićen, jer smo imali pojedinih negativnih iskustava, i samim tim ovim što sam navela, eliminatornim faktorima i nadzorom koji se nad njima vrši. Po prvi put direktor Nacionalne službe za zapošljavanje, dakle, lice koje imenuje Vlada, može biti imenovano na period od četiri godine, a ne može biti imenovan duže od dva puta. On mora imati devet godina radnog iskustva, mora imati visoku stručnu spremu i ono što je novina, prethodno iskustvo u oblasti zapošljavanja. Direktor Nacionalne službe za zapošljavanje, tako da kažem republičke, imenuje direktore filijala koje se osnivaju na celoj teritoriji Republike. Pokrajinska služba za zapošljavanje već postoji, ali joj se sada proširuju nadležnosti. Direktora Pokrajinske službe za zapošljavanje imenuje upravni odbor Nacionalne službe za zapošljavanje na predlog nadležnog organa teritorijalne autonomije. Mislim da je dosta govoreno o aktivnim merama zapošljavanja, rekla bih da je ceo ovaj koncept zakona koncipiran na obaveznosti akcije i aktivnosti. Prvo, država je obavezna da donese nacionalni akcioni plan zapošljavanja, odnosno Vlada, odnosno resorno ministarstvo. Takođe, isto tako pokrajina, odnosno lokalna samouprava, fakultativna je mogućnost da li će osnovati svoje savete za zapošljavanje, pokrajinske, odnosno lokalne ili čak za više opština više lokalnih saveta, ali da bi učestvovala u sufinansiranju programa i mera koji su utvrđeni republičkim akcionim planom u iznosu od 50% obavezno je da ima i savete i akcione planove. Znači tu se podstiče aktivnost i lokalne samouprave i pokrajine. Osim toga Nacionalna služba se podstiče na aktivnost samim tim što dobija konkurenciju, samim tim što postoji sporazum koji je zaključen između njenog direktora i nadležnog ministra i na osnovu koga se ona ocenjuje, ocenjuje se realizacija planiranih programa i mera za tu godinu, praktično, oni služe za ocenu njenog rada. Naravno, najvažnije je da se nezaposleno lice i lice koje traži zaposlenje zaista na neki način podstiče na akciju, jer nezaposleno lice ima pravo da učestvuje u individualnom planu zapošljavanja i isto tako ima i obavezu da učestvuje u individualnom planu zapošljavanja. Nacionalni akcioni plan zapošljavanja je najvažniji planski instrument, kao što je to rekao moj kolega Petronijević, on je taj koji određuje prioritete i ciljeve politike zapošljavanja, on je taj koji određuje finansijske okvire, izvore finansiranja i svake godine određuje kategoriju teže zapošljivih lica, a takođe, utvrđuje i programe i mere aktivne politike zapošljavanja za tu godinu. Zaključuje se najkasnije do 31. jula tekuće godine za narednu godinu i on je taj koji praktično opredeljuje alokaciju budžetskih sredstava namenjenih za politiku zapošljavanja. Jako je važno što se ovim zakonom dozvoljava i mogućnost pozitivne diskriminacije nezaposlenih lica koja se nalaze u najtežem položaju na tržištu rada. Kao što sam već rekla, svake godine se akcionim planom teže zapošljiva lica utvrđuju i to, što je za mene jako bitno, posebno uvažavajući teritoriju. Jako je bitan i ravnomerni regionalni razvoj i u suštini lokalni interes svake sredine. Ne bih govorila o obavezama nezaposlenih i o ovim ostalim stvarima, koje su maltene identične. Novina je, recimo, pravo poslodavca, a ima mogućnost i ne mora da prijavi potrebu za zapošljavanje nacionalnoj službi za zapošljavanje, da može aktivno da učestvuje u programima sprovođenja aktivnih mera zapošljavanja. Njegove obaveze su bile kao i do sada. Rekla sam, otprilike, šta je to aktivna politika zapošljavanja i šta je sporazum o učinku Nacionalne službe, ministarstva – to je osnov za ocenu realizacije aktivne politike zapošljavanja od strane Nacionalne službe. Mere aktivne politike u zapošljavanju su posredovanje u zapošljavanju, profesionalna orijentacija i savetovanje o planiranju karijere, subvencije za zapošljavanje koje se daju poslodavcima za podršku zapošljavanja, dodatno obrazovanje i obuka, kod koje, takođe, postoji novina, a to je da se uvode godišnji planovi dodatnih obrazovanja i obuka i ono, javni radovi. Da ne bih ja dalje pričala o ovome, u nedostatku nedostatka vremena, mogu da kažem da mi i sada u svim ovim merama koje smo već pomenuli sprovodimo i javne radove i podrške poslodavcima za zapošljavanje i, naravno, tu imamo načelo pozitivne diskriminacije. U vezi novčane nadoknade, oko 10% ljudi, mislim da će finansijski efekti od 1.550 milijardi dinara iz budžeta u suštini biti u korist korisnika novčane nadoknade, zato što će oni biti u privilegovanom položaju u odnosu na ostala lica. (Predsedavajuća: Narodna poslanice, iskorišćeno je vreme za ovlašćenog predstavnika, od 20 minuta.) Nastaviću u onom vremenu koje nam preostaje. U svakom slučaju, mi ćemo glasati za donošenje ovog zakona. Hvala. [[Aplauz.]]
Pravo na repliku tražila su dva narodna poslanika: Milisav Petronijević, replika na izlaganje ministarke Verice Kalanović i narodni poslanik Jovan Palalić, replika na izlaganje ovlašćene predstavnice Poslaničke grupe G17 plus Snežane Sedlar-Kenig. Reč ima gospodin Milisav Petronijević.
Dame i gospodo, izvinjavam se prisutnim narodnim poslanicima, nisam se sada setio za repliku, odmah sam se javio, ali očigledno ova tehnika mi nije jača strana. Samo jedan razlog postoji zbog čega sam se javio, kako se to zove, replika na izlaganje gospođe ministarke – da se pogrešno ne razumemo. Bojim se da sam u odgovoru, gospođe ministarke, pogrešno shvaćen. Nisam insistirao na tome da će milijardu i po da ode u budžet, jer se tako u odgovoru kaže. Uostalom ovde i piše da će to da ide na osnaživanje aktivnih programa tržišta rada. Dakle, nije meni ideja – gde će pare da idu, već insistiram na tome od koga se pare uzimaju, dakle, ne kome se daju, nego od koga se uzimaju. Po osnovu ušteda milijardu i po je smanjenih naknada. Moje insistiranje je na tome, ajde još da razgovaramo o tome, da vidimo da li baš tako mora? Da li je dobro da to finansiraju oni koji će umesto minimalne primiti 80% od minimalne – oni finansiraju tih milijardu i po. Dakle, ponavljam moja ideja nije u tome da li će u budžet da ode, nego odakle će da dođe – mislim onda to nije dobro. Smatramo zbog toga da treba zadržati nivo postojeće zaštite nezaposlenih, baš u uslovima ekonomske krize. Uostalom i politika Vlade jeste da se zaštite najugroženiji. Jednostavno, mi insistiramo samo na tome da nastavimo razgovore u vezi sa tim – postoje li mogućnosti da ostanu rešenja koja su bila do sada ? Kada sam govorio o drugim mogućnostima koje se javljaju, ovih dana su prisutni, govorio sam u smislu da ima na drugim mestima odakle može da se uzme, da bi se pospešila aktivna politika zapošljavanja. Dakle, hteo sam samo, prosto da se razjasnimo. Nije mi ideja bile gde će da ide, nego od koga će da se uzme! I zato ponovo, prosto pozivamo, na dalji razgovor, na raspravu, jer nam je cilj i jednima i drugima, da dođemo do najboljih rešenja – da zadržimo nivo postojeće zaštite tih ljudi baš u uslovima ekonomske krize. Hvala vam lepo. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić i pravo na repliku u trajanju od tri minuta.
Ja i dalje smatram – predlaganje da se mogu osnivati agencije za zapošljavanje je potpuno suvišna stvar. Pokušaću to da potkrepim citiranjem članova zakona. U članu 6. se kaže: ''Poslovi zapošljavanje, u smislu ovog zakona, jesu: 1. obaveštavanje o mogućnostima i uslovima za zapošljavanje; 2. posredovanje u zapošljavanju u zemlji i inostranstvu; 3. profesionalna orijentacija i savetovanje o planiranju karijere; 4. sprovođenje mera aktivne politike zapošljavanja;5. izdavanje dozvola za rad strancu i licu bez državljanstva, u skladu sa zakonom. Dalje kaže – poslove zapošljavanja obavlja Nacionalna služba zapošljavanja. A u članu 20. kaže se da Agencija za zapošljavanje obavljaposlove zapošljavanja, i to: ''1. obaveštavanje o mogućnostima i uslovima zapošljavanja; 2. posreduje u zapošljavanju u zemlji i inostranstvu; 3. profesionalne orijentacije i savetovanja o planiranju karijere; 4. sprovođenja pojedinih mera aktivne politike zapošljavanja, na osnovu Ugovora sa Nacionalnom službom.'' Dakle, postoji jedna razlika – agencije ne mogu da izdaju dozvole za rad strancu i licu bez državljanstva. Prema tome, tu su potpuno identične nadležnosti i poslovi! Sasvim je nepotrebno da se osnivaju agencije, u situaciji kada se priča o štednji, kada se govori da Nacionalna služba treba da u još tešnjoj vezi, na osnovu ovih zakonskih rešenja, sprovodi aktivnu politiku zapošljavanja. Ako je pitanje – gde će da ide tih milijardu i po dinara, koje ćemo da zakinemo našim građanima koji imaju preko 25 godina staža, a ostaju bez posla – upravo će ići licima koja će zaključivati ugovore sa Nacionalnom službom i obavljati poslove za koje u isto vreme plaćamo Nacionalnu službu za zapošljavanje, da se bavi i da sprovodi aktivne mere politike zapošljavanja. To je taj problem u ovom zakonu. S jedne strane, uzimamo pare našim građanima, a sa druge strane, te pare usmeravamo u poslove koji u isto vreme i jedan i drugi državni organ mora da obavlja. Dakle, apsolutno nepotrebno! Neka sve ove poslove obavi Nacionalna služba za zapošljavanje, plaćena je, ima podršku Ministarstva, sad je deo Ministarstva, neka odgovara za ove poslove za koje je plaćena, a ne da se daje prostor drugim licima da uzimaju pare. Pa će sutra reći ministar koji postavlja agenciju, koji postavlja upravni odbor, direktora, kontroliše i nadzire njegov rad, daje poslove agenciji – ja nisam odgovoran što nema pomaka u zapošljavanju, odgovoran je neki direktor Nacionalne službe, neki upravni odbor, pa je odgovorno neko lice koje je osnovalo agenciju, ja s tim nema nikakve veze. Prema tome, mora se personalizovati odgovornost ako je već tako, ako je takav koncept predviđen u ovom zakonu, koji je loš, da Nacionalna služba za zapošljavanje bude deo Ministarstva, neka onda ona obavlja ove poslove i neka bude odgovorna za te poslove, a ne da prepušta poslove drugima i da opet izdvaja budžetska sredstva da bi bili plaćeni. Hvala.
Pravo na repliku ima ovlašćena predstavnica Poslaničke grupe G17 plus Snežana Sedlar-Kenig i to je zatvaranje kruga o razjašnjenjima i pogrešnim tumačenjima.
Da se obratim opet mom uvaženom kolegi Palaliću, koga stvarno izuzetno cenim, da kažem da uopšte ne rade iste poslove Agencija i Nacionalna služba za zapošljavanje. Pre svega, Nacionalna služba za zapošljavanje jedina vrši osiguranje za slučaj nezaposlenosti, sva prava koja izlaze iz tog prava, da kažem, osiguranja za slučaj nezaposlenosti, isplaćivanje novčane nadoknade i ostalih prava, kao i vođenje evidencije iz oblasti rada, to uopšte ne radi Agencija za zapošljavanje. Drugo, apsolutno precizno su navedena prava i obaveze Nacionalne službe za zapošljavanje i ona je budžetska ustanova, a Agencija nije. Zašto bi Vlada, Ministarstvo i Nacionalna služba za zapošljavanje snosili odgovornost za rad privatnih agencija, ali konkurentnost se povećava. Smatram da će to doprineti stručnijem, efikasnijem i efektivnijem radu Nacionalne službe za zapošljavanje koja je ipak, priznaćete, do sad imala monopol. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić, pravo na repliku.
Upravo sam citirao odredbe Predloga zakona koje ovo potvrđuju. Nisam rekao da ove ostale poslove rade agencije, govorio sam o poslovima zapošljavanja. – Poslovi zapošljavanja koje obavlja Nacionalna služba jesu: ''1. obaveštavanje o mogućnostima i uslovima za zapošljavanje.'' – Poslovi agencije: ''1. obaveštavanje o mogućnostima i uslovima zapošljavanja.'' – Poslovi zapošljavanja koje obavlja Nacionalna služba jesu: ''3. profesionalna orijentacija isavetovanje o planiranje karijere.'' – Poslovi agencije: ''3. profesionalne orijentacije i savetovanja o planiranju karijere.'' Dakle, potpuno identični poslovi zapošljavanja. Nisam govorio o poslovima o osiguranju u slučaju nezaposlenosti, ostvarivanja prava, to su poslovi koje radi Nacionalna služba, ne rade agencije, ali ove poslove zapošljavanja identično rade i Nacionalna služba i Agencija za zapošljavanje. Hvala.
Razmenom ovih replika okončavamo prepodnevni rad i nastavljamo popodne u 15.05 časova. Prvi na redu za reč je narodni poslanik Nikola Krpić, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe PUPS, a prijave su dali i narodna poslanica Marina Raguš i narodni poslanik Meho Omerović. Hvala vam.
Nastavljamo sa radom u popodnevnom delu. Dame i gospodo narodni poslanici, reč ima narodni poslanik dr Nikola Krpić.
Poštovana predsedavajuća, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo Kalanović, ne tako davno, obeležen je 3. decembar, Međunarodni dan osoba sa invaliditetom, dan borbe za ostvarivanje prava osoba sa invaliditetom. Osobe sa svim pravima dovedene su u situaciju koja ih onesposobljava za funkcionisanje usled prostornih, ekonomskih i društvenih prepreka, koje te osobe ne mogu da savladaju na način kao i ostali građani. To je definicija Evropske unije o invaliditetu. Da se podsetimo, invalidnost nije bolest nego stanje koje je proizvod određene bolesti ili povrede. Osobe sa hendikepom jednako su zdrave i normalne kao i osobe bez njega. Pomoć koja je njima potrebna nije sažaljenje, već otklanjanje raznih predrasuda i striktno poštovanje zakona o sprečavanju diskriminacije prilikom zapošljavanja invalidnih lica, kao i drugih lica, a mi smo i pre nekoliko dana doneli ovde u Skupštini Srbije Deklaraciju o sprečavanju diskriminacije. To bi bilo, kao što znate, kada nezaposleno lice traži zaposlenje, ukoliko ga poslodavac stavlja u nepovoljni položaj zbog bračnog statusa, pola, jezika, boje kože, rase, zdravstvenog stanja, trudnoće, starosti, nacionalne pripadnosti, veroispovesti, seksualnog opredeljenja, porodičnih obaveza, političkog ili drugog uverenja, imovinskog stanja, članstva u političkim organizacijama ili invalidnosti. Hoćemo li moći preko inspekcijskih i drugih kontrolnih organa to da kontrolišemo ili da eliminišemo takvo ponašanje kada se dogodi i ukoliko se dogodi i koje su to mere? Pored nekoliko proceduralnih i tehničkih amandmana na ove predloge zakona, radi poboljšanja kvaliteta rešenja u oba zakona o zapošljavanju, poslanici Partije ujedinjenih penzionera Srbije će dati podršku za usvajanje Predloga zakona o zapošljavanju lica koja traže posao, to isto važi i za zdrava i za invalidna lica. Poslanici PUPS smatraju da će nadolazeća ekonomska kriza ovu kategoriju dovesti u još težu ekonomsku poziciju i njihov status. Zbog tih razloga, a uzimajući u obzir navedene činjenice, kao i da zapošljavanje lica, kako zdravih, tako i sa invaliditetom, predstavlja jedan od prioriteta naše zemlje. Kako ste do sada naglašavali, gospođo ministar, bilo bi krajnje svrsishodno da se što pre pronađu i druge mogućnosti i drugačije podsticajne mere zapošljavanja ovih lica. Gospođo Kalanović i kolege poslanici, u nadi da ćete shvatiti novonastale probleme osoba sa invaliditetom, da one žive sa nama a ne pored nas, i da ćete uložiti svoj kredibilitet, svako na svoj način, da bi se ovi problemi rešavali prevashodno u interesu invalidnih lica, Poslanička grupa PUPS glasaće u danu za glasanje za ovaj predlog zakona o zapošljavanju invalidnih lica, tako i ovih drugih. Poslanici Partije ujedinjenih penzionera smatraju da je naš zajednički cilj poboljšavanje kvaliteta života ovih ljudi, da je on životan i tiče se svih nas. Zato vas molim, drage kolege poslanici i iz opozicije i iz vladajuće većine, da u danu za glasanje damo svoj doprinos svim nezaposlenim licima i ovom zakonu. Ne predlažem da je to lako, ali omogućimo ovim ljudima sa različitim kvalifikacijama i različitim sposobnostima, sa ciljem stvaranja demokratskog društva u kojem svi treba da radimo i gde je cilj jedinstven – rad, rad i rad. On donosi duhovno i psihičko bogatstvo, potvrđivanje ljudskih vrednosti, a ne ograničenje ili onemogućavanje. Moramo im omogućiti podsticajnim merama, nekim treninzima, obukama i drugim merama i svako od njih će to i prihvatiti, čak i volontirati. Kažem, volontirati, poslodavci će ih rado prihvatiti onakvima kakvi jesu, da bi bili ravnopravni članovi zajednice. To nije lako postići, potrebno je mnogo truda i za zapošljavanje zdravih je potpuno isti slučaj i potpuno isti cilj, ali od tog cilja poslanici Partije ujedinjenih penzionera neće odustajati. Ovde treba staviti znak jednakosti između zdravih osoba koje su u stanju potrebe traženja posla kod Nacionalne službe za zapošljavanje i osoba sa invaliditetom. Sa predloženim zakonima i sa amandmanima svesni smo da se ova jednakost, sem na papiru, ne postiže ni jednostavno, ni brzo, ni lako. Zahvaljujem, gospođo Kalanović, vama lično, a i vašim saradnicima koji podržavaju i koji traže rešenja za ova dva zakona. Poslanici Poslaničke grupe PUPS podržaće ova dva zakona i u danu za glasanje glasaće za ove zakone. Predlozi ova dva zakona su svakako dobri, ali, biće još bolji ukoliko ga svi budu poštovali, ukoliko ga budemo primenjivali a koristili ga oni kojima je i namenjen. Želim još nešto da kažem. Društvo je toliko demokratično koliko se brine o osobama sa invaliditetom i brine o svim svojim građanima i onima koji traže posao, treba ga dati. Svaki novozaposleni pojedinac svoj ekonomski status i bolji status porodice sada će ostvarivati kroz rad i nalaziće smisao svog života i postojanja. Sada će razmišljati o zasnivanju bračne zajednice, nije više izdržavano lice od strane roditelja, rođaka i drugih, to su već zreli ljudi koji imaju potrebu da se iskažu, dokažu, primene znanje stečeno u školi, na fakultetu i drugim mestima. Mogu slobodno iskazati svoj talenat, znanje i druge sposobnosti za opšte dobro zajednice u kojoj žive. Samo kroz rad, ukoliko nađu poslodavca, svakoj radno sposobnoj osobi omogućeno je samo tada da doprinese društvu u kojem živi i ostvarivaće osnovno ljudsko, građansko i ustavno pravo na rad i ravnopravnost sa ostalima. Psihički osećaj zadovoljstva, sopstvene vrednosti, potrebe, želje i drugog, kao i stepen motivacije je znatan, a zamislite položaj i osećanje tih ljudi kada nema posla, kada nema nade, kada padaju u očaj. Hiljade ljudi ostaju bez posla u svojim mukama i neizvesnosti. Zato je ovaj zakon prekopotreban. Zapošljavanjem i radnim angažovanjem mladih, školovanih i stručnih ljudi, popravljaju se i mentalni odnosi u porodici, koji su sada srećniji, psihički i fizički izdržljiviji. Poboljšan je njihov kvalitet života, ali i uticaj na promenu stava porodice prema političkom sistemu, prema društvu u celini. Porodica sada postaje srećnija, ekonomski stabilnija, zadovoljnija. Kažu da je porodica osnovna ćelija društva. Kako će izgledati ta porodica ako jedno ili više lica iz te porodice traži posao ili ostane danas bez posla zbog ekonomske i svetske situacije? Šta sada raditi, davati prednost ovima koji ostaju bez posla ili mladim i volonterima? Da li poštovati zakon? PUPS je za utvrđivanje reda u ovoj oblasti i prihvata ova dva zakona i glasaće za oba posle podnetih amandmana. Najlepše hvala. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem, gospodine Krpiću. Dajem reč gospođi Jorgovanki Tabaković.
Govoriću u ime Poslaničke grupe Napred Srbijo u načelu o zakonu koji reguliše pitanja zapošljavanja i osiguranja za slučaj nezaposlenosti, a koleginica Ljilja Miladinović će govoriti o sledećem zakonu. Počeću jednim osnovnim pitanjem kojim i inače počinjem raspravu o svakom zakonu, a to je – šta nam se prikazuje da će biti efekti ovoga zakona, a šta se u stvari njime želelo postići? Da zainteresujem slušaoce za ono o čemu ću govoriti, počeću od strane 24, obrazloženja samog zakona, gde se kaže da je cilj donošenja zakona koji treba da reguliše pitanja nezaposlenih za slučaj kada ne rade, unapređenje kvaliteta planiranja i sprovođenja aktivne politike zapošljavanja kroz institucionalizaciju nacionalnog akcionog plana itd, gde se pod tačkom 3. navodi da će se ostvariti uštede od najmanje milijardu i petsto miliona dinara na godišnjem nivou za obaveze po osnovu novčane naknade za nezaposlenost. Taj isti efekat koji planira uštedu od milijardu i petsto miliona se u sledećem delu na istoj strani obrazloženja, na koga će i kako najverovatnije uticati rešenja u zakonu, ovako objašnjava: za kategoriju nezaposlenih korisnika novčane naknade koji čine manje od 10% ukupno registrovanih nezaposlenih, to je blago smanjenje finansijskih parametara naknade, i biće kompenzovano naglašenijim, privilegovanim pristupom aktivnim merama zapošljavanja, uvođenjem posebnog podsticaja za nalaženje posla pre isteka prava na novčanu nadoknadu, kao i smanjenjem i uklanjanjem kašnjenja u isplati naknade, što će im obezbediti stabilnost i blagovremenost prihoda tokom trajanja nezaposlenosti. Kao neko ko je u svojoj porodici imao prilike da ima nezaposlene na tržištu rada, imala sam to "zadovoljstvo" da osetim i svu aktivnu politiku zapošljavanja, i sva kašnjenja u isplatama naknade, i svu pomoć koju država nudi nezaposlenima. Postavljam osnovno pitanje koje mi daje pravo onoga ko je osetio mere ove službe pod ovakvim upravljanjem, a i nekoga ko je u prilici da umesto mnogih ovde javno pita – da li ovaj zakon razdvaja svojim rešenjima dve osnovne kategorije onih koji se vode kao nezaposleni, onih koji se slučajno nađu kao privremeno nezaposleni, kojima društvo, odnosno država pomaže tako što im daje određenu naknadu za to i onih koji su odlučili da ne rade? Da li ovaj zakon razdvaja one koje nikakav fizički nedostatak, starosna dob ili bilo koje drugo objektivno ograničenje tretira nezaposlenim, od onih kojima nije nimalo prijatno što primaju ''socijalnu naknadu" za tu privremenu nezaposlenost koja treba da im omogući da prožive i koje ne treba da se stide, jer to ne daje njima nijedan državni činovnik iz svog privatnog džepa nego društvo obezbeđuje naknadu za to i taj osećaj da se osećaju krivim ili neprijatno što im država čini, pitam – da li je ovakvim rešenjima nadoknađen? I daje mi odgovor – ne, nije. Osnovno rešenje ovog zakona je da se smanjuje vreme u kojem se prima ta nadoknada i da se smanjuje iznos te naknade. Odmah ću reći da mi kao društvo moramo svojoj ekonomskoj snazi da primerimo i naknade koje plaćamo nezaposlenima i ne mogu da kažem treba onima koji žele da rade, a za to im nije pružena prilika, odnosno nije im ponuđen dovoljan broj radnih mesta, da damo sve, a da oni sede i čekaju, ne preduzimajući nikakve korake da posao nađu. Ne, niti to treba, niti mi imamo ekonomsku snagu za to. Odgovorno tvrdim da rešenja koja su u ovom zakonu data, nisu ni imala nameru da nađu pravu meru pomoći države koja je u ovakvoj situaciji, onima koji trenutno nemaju posla. Zašto to tvrdim? Zato što Nacionalna služba za zapošljavanje predstavlja način partijskog upravljanja jednom javnom institucijom, spuštenom do nivoa filijala. A da sam u pravu kada to govorim, govori i način kako se postavljaju, imenuju, biraju i kako funkcionišu filijale za nezaposlene. Imala sam sreće i imam sreće, još uvek, da neki moji i meni bliski ljudi budu na tim zavodima. Hajde da na takav način pričamo. Danas su nezaposleni ljudi koji raspolažu, u velikom broju, a kažem velikom, jer vaši državni funkcioneri, kažem vaši jer ih vi postavljate, vama odgovaraju i cifre iznose na način da pokažu kako ta služba dobro radi. Oni kažu da ima 727.000 nezaposlenih, a od njih bi samo 400.000 radilo. Ovo je izjava gospodina Vladimira Ilića, da imamo dva miliona zaposlenih regularno i po njegovoj tvrdnji od 2003. godine taj broj se ne povećava. Da imamo 2.700.000 stvarno zaposlenih, jer je onih 0,7 miliona pomažućih članova koji u poljoprivredi nešto rade. Da li je ovaj broj stvaran? Koliko on iznosi? Po kojoj metodologiji i po kojim kriterijumima? Ja to ne znam. Čak i vi ovim zakonom želite da ostvarite novu, pravu evidenciju, koja će, bojim se, kao i svaka do sada samo prikazati lepšu sliku, inače ne tako dobre stvarnosti. Stvarnost je da se na tržištu nezaposlenih nalazi veliki broj ljudi koji raspolažu veštinama i znanjima koja se danas ne cene, da imaju prevelik broj godina za ono što je u ovo moderno doba određeno kao poželjna granica, da imaju preko 30 godina, da jedan dobar deo njih ima fakultetske diplome, ali i znanja koja se danas ne cene, jer onaj ko mnogo zna i ko je spreman da postavlja pitanja svom poslodavcu nije poželjna radna snaga. Poželjno je imati znanje stranog jezika, znati rad na računaru, imati ispod 30 godina i što manje pitati i biti, ono što kažu, dobar vojnik, bez imalo kreativnosti odgovarati na zahtev poslodavca. Takvi se traže, a ovi o kojima govorim, a to je veliki broj ljudi koji su ostali bez posla kada su likvidirane četiri velike banke, kada je veliki broj zaposlenih iz bivšeg SDK, pa Narodne banke ostalo bez posla, među njima ima ljudi koji su u Poreskoj upravi ostali bez posla i mnogo onih koji i dan-danas vode sudske sporove zbog nezakonito dobijenog otkaza. Tu se nalaze i mladi ljudi koji diplomiraju sa izuzetno visokim prosekom, kažem, lično iskustvo mi daje pravo da tvrdim, jer je moja starija ćerka sa prosekom 9,.8 prilično dugo primala ovu zakasnelu naknadu za nezaposlenost. Koliko se ceni znanje i iskustvo onih koji dođu da traže posao i koliko se razlikuje stepen znanja i način komunikacije onih koji ih dočekuju, svako ko me sada sluša imaće šta da kaže u prilog tome, zato što je G17, kao stranka koja drži ovu organizaciju, po dubini iskoristila, ovo je samo paradigma, ne jedan izuzetan slučaj, da zaposli svoje kadrove i da partijsku infrastrukturu kroz sistem Nacionalne službe za zapošljavanje do filijala zaposli na takav način da partijski kadrovi šefuju. Što imaju više ljudi pod sobom i to po mogućstvu bolje obrazovanih i kreativnijih, to se oni više cene, a onaj ko će stvarno da uradi posao u mnogim javnim ustanovama i preduzećima obično se angažuju po ugovorima o privremenom angažovanju, povremenim poslovima, oni koji zaista znaju nešto da urade, koji će biti plaćeni na najmanji mogući način i možda postoji neki izuzetak koji potvrđuje pravilo o kojem govorim. Nažalost, mi smo prihvatajući najnegativnija iskustva iz okruženja dozvolili da novac kao naknada za rad u proizvodnji, pre svega, jeste ispravan motiv za neka postignuća, za dobijanje posla, ali mi smo ga u ovom društvu podigli na nivo neodmerene pohlepe, u kojem se mladi ljudi koji završavaju fakultete i svrstavaju u redove ispred ovog tržišta rada pitaju zašto su se školovali, ako se njihov rad i njihove diplome ne cene? Ako mi kažete da ćete ovo ispraviti i da ovaj zakon ima upravo to nastojanje, reći ću vam – sumnjam. Zato što smo pre dva, tri dana raspravljali o zakonu o Fondu za razvoj i o ukidanju, odnosno pripajanju Garancijskog fonda, gde je zvanično obrazloženje bilo – spajamo dve institucije u jednu, jer rade sličan posao i motiv nam je ušteda. A kako izgleda ušteda ako u Garancijskom fondu radi 34 ljudi, a u Fondu za razvoj 50. Fond za razvoj kreditira najveći deo srpske privrede, potpuno besplatno za Vladu obavlja sve poslove po subvencijama koje uredbama gospodin Dinkić već godinama zove i priziva strane investitore, a onda ih tuži kada ne ulože, kao „Lema“ u Vranju, kao nebrojeno, neću sada da trošim vreme na to, biće prilike, o tome ćete podnositi izveštaj, znači, Fond za razvoj besplatno radi servisne usluge za subvencije koje uredbama dodeljujete umesto zakonom koji će propisati kriterijume, i taj fond za razvoj sada treba da primi 34 ljudi kojima je promet u Garancijskom fondu pokazao da su samo plate isplaćivane i da će na Fond za razvoj pasti 2,2 milijarde dinara garancija, garancija koje padaju na teret zato što su date pogrešnima ili loše odmerenim klijentima. Pošto je do sada budžet bio mesto gde su se naplaćivale te takve garancije koje padnu na teret, a da vi ne biste podneli izveštaj ovim građanima i ovoj državi da vam je sada višak 34 ljudi tu zaposlenih, mladih uglavnom, čujem sa neke bankarske akademije, da ne umeju da rade posao, a znamo i čije partijske knjižice imaju, bez bilansa, bez popisa sredstava, bez izveštaja o neuspešnosti, o čemu govore ove 2,2 milijarde garancija koje će pasti na teret, vi nas dovodite u situaciju da ono što je potencijal Fonda, koji bi trebalo da bude uložen u privredu za otvaranje nekih novih radnih mesta ili za održavanje postojećih, bude usmeren na pokriće neuspešnih poteza koji su napravljeni u Garancijskom fondu. To u Predlogu zakona ne piše. Normalno je, svako ko ima povoljnu poziciju od koje ima koristi razvija mehanizme njene odbrane, angažuje teoretičare, novinare, ministre i sve ostale da brane njegovu dobru poziciju, ali je neodbranjiva vaša teza da se ovim zakonskim rešenjima radi nešto u korist nezaposlenih. Način na koji pokušavate da rešite problem ili da ga predstavite građanima, prosto je u ovom ekonomskom trenutku neizdrživ. Kad kažem – neizdrživ, mislim na to da se rast koji pokazuje neka privreda pre svega meri ne rastom, kako vi to nazivate procentima ili nekim apsolutnim iznosima, pa tekuće cene, pa ima inflacije, pa nema, već u broju novozaposlenih ljudi. Od 2003. godine on nije menjan, po izjavi vaših činovnika, i po tome koliko neko, ne statistikom koju vi predstavljate, nego svojim novčanikom sebi daje do znanja, ima svest o tome da ima bolji životni standard ili da postoji rast koji se zove – razvoj jedne države i razvoj jedne ekonomije vođen jednom dobrom i odgovornom Vladom. Vi niste u stanju da pružite takve dokaze i kada se vama pruže dokazi, materijalni dokazi, poput jučerašnjeg časopisa „Juropien tajms“, o tome gde su se nameravano trošile i gde se troše državne pare, vi mislite da građani mogu baš sve da progutaju. Prosto vas molim da, kada drugi put dođete u ovaj parlament, ne ostavljate nama na teretu da obrazlažemo efekte ovih zakona i to na način da u dva stava čitam da je tih 1,5 milijardu uštede blago smanjenje parametara naknade, jer ovaj narod je spreman da prihvati prava obrazloženja i istinu. Zaista, nije u redu da potcenjujete i ozbiljnost trenutka u kojem se nalazimo, jer su ciklična kretanja privrede i u bogato razvijenim zemljama stvar koja se dešava. Jedna Amerika ne beži od toga da rast nezaposlenosti jeste nešto sa čime se suočava u određenom trenutku. To za nas nije trenutak. To je za nas stanja koje je od 2000. godine do danas došlo do sledeće situacije – rast zaduženosti sa 10 milijardi dolara na 30, a bez ijednog novog radnog mesta. To što govorite da će se na tržištu rada naći neki koji žele da promene posao, neki koji ga traže i neki koji su druga kategorija, studenti do 26 godine ili penzioneri, znate o čemu govori? Da vi zakonskim rešenjima koja imate, a to će biti jedno od prvih poslaničkih pitanja, jer građani to traže, ostavljate mogućnost da čak i u javnim preduzećima, u onima koje država finansira, postoje ljudi koji rade po određenim mehanizmima povremenih poslova, a istovremeno primaju penzije. Da li vi znate koliko ljudi se buni zbog toga što im deca ne rade, a penzioneri rade? Mi takve slučajeve moramo da sankcionišemo, odnosno izuzmemo, jer mi nismo društvo koje ima snage i sme to sebi da dozvoli. Da je sva ova zaduženost o kojoj danas govorimo proizvela građenje neke infrastrukture ili uslova u kojima će uživati moja deca ili moja unučad ili mnoga, pa da kažemo – uživaće u nečemu, pa neka i vraćaju dugove koje im danas ostavljamo, to bi bilo logično i to je razumno. Ali se mi suočavamo sa tim danas da ne znamo gde su prihodi od privatizacije, da nemamo istražene i prikazane efekte kreditnih ulaganja, a da stojimo na istom broju zaposlenih i dan-danas. Zaista mislim da bi priča o zaposlenima morala da bude vezana uz novu priču o ekonomskoj politici. I kada nam budete predstavili ekonomsku politiku koja će stvarati uslove za produktivna radna mesta u proizvodnji, možda ćemo moći da razgovaramo o podršci vašem zakonu. U ovom trenutku Srpska napredna stranka i Poslanički klub Napred, Srbijo ne može da podršku da ovom zakonu. Hvala. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem., gospođo Tabaković. Gospođo ministar, izvolite, imate reč.
Gospođo Tabaković, slušala sam vas sa pažnjom i na svaku vašu rečenicu mogu da odgovorim argumentima, ali vaše rečenice zahvataju tako veliki broj tema i sa tako nedovoljno podataka koji su manipulisani u različitim pravcima, da ja u ovom trenutku hoću da vam dam odgovor samo na nekoliko. Vaša teza da Nacionalna služba i G17 plus koriste državne institucije u svoje partijske svrhe je zlonamerna i protezana mnogo godina unazad. Želim da vas pitam – gde rade sinovi i očevi vaših partijskih šefova, da li su to možda institucije na čijem su čelu predstavnici koje je G17 plus predložio? Nikada, i slovima, nikada G17 plus nije pravio razliku između ljudi koji su partijski opredeljeni, nego između sposobnih i nesposobnih. Na čelu i na delegiranim funkcijama nalaze se ljudi koji su zbog svojih sposobnosti na ta mesta predloženi, u Nacionalnoj službi za zapošljavanje, takođe. Podaci koje vam je izneo gospodin Ilić su tačni podaci. To su podaci koji se prikupljaju preko Republičkog zavoda za statistiku, preko anketara, preko raznih drugih kanala i koji su apsolutno proverljivi i javno dostupni. To su podaci od kojih mi ne bežimo, 720 hiljada koje vi pominjete i koji se razlikuju od ovih koje danas iznosim to su podaci mereni 31.12.2008. godine. Iznela sam vam podatke koji su mereni na kraju marta 2009. godine i koji, nažalost, pokazuju povećanje u broju nezaposlenih. Ali podaci o kojima vi pričate, da bi 400 hiljada ljudi na pitanje da li biste radili odgovara sa "da", a ostali odgovaraju sa "ne" jeste ono o čemu smo govorili, o stopi nezaposlenosti merene anketom radne snage. Dakle, postoje tačno utvrđene metodologije kako se dolazi do podataka ko u ovom trenutku nema primanja od svog rada i ko je spreman da u svakom trenutku radi. Šta je to što vi želite u ovom zakonu da negirate? Želite da negirate težnju da se jednom aktivnom ulogom i aktivnom politikom Vlade, nadležnog ministarstva, Nacionalne službe za zapošljavanje, pokrajinskih službi za zapošljavanje, lokalnih zajednica pokrajine, pokrene jedna aktivna uloga u osmišljavanju mera za zapošljavanje i podizanju zaposlenosti u ovoj zemlji. Ako ste postavili pitanje da li postoje dve grupe ljudi, postoje dve grupe ljudi – oni koji žele aktivno da traže posao i oni koji ne žele aktivno da traže posao. Nažalost, postoji veći broj ljudi i onih koji primaju nadoknade o kojima vi pričate, a da su primili stimulativne otpremnine. Hajde da i te teme otvorimo. Međutim, činjenica je da je Srbija u problemu, da ima veliki broj nezaposlenih i da Vlada i nadležno ministarstvo i Nacionalna služba za zapošljavanje mora da nađe sve metode da te ljude zaposli. Kolika je uloga nacionalnog akcionog plana zapošljavanja i individualnih akcionih planova za zapošljavanje govori jedan podatak, pri čemu sam ja, duboko potresena činjenicom da dva mlada lekara u Kragujevcu ne mogu da nađu posao, tražila od Nacionalne službe za zapošljavanje da li postoji raspisan konkurs na teritoriji Srbije za zapošljavanje lekara, 57 konkursa za zapošljavanje lekara opšte prakse je otvoreno u Srbiji. Individualni akcioni plan bi značio pomoć Nacionalne službe za zapošljavanje tim ljudima i usmeravanje u tom pravcu. Sa druge strane, individualni akcioni plan bi im pomogao ako žele da se prekvalifikuju sa srednjom stručnom spremom u one koji žele da nađu zaposlenje zbog nekih njihovih razloga, zbog mogućih razloga da će sutra da otvore privatnu kliniku sa nekim od svojih ljudi. Individualni akcioni planovi pojedinaca i Nacionalne službe za zapošljavanje upravo služe da nađu najbolje puteve i metodologiju zapošljavanja ljudi koji žele da rade. Govorili ste o tome da je ogroman broj ljudi sa visokim prosekom koji traži posao. Daću vam podatke, 9% ljudi sa završenim fakultetom čeka posao. Da li je to mnogo? Naravno da je mnogo. Ali, nije istina da većina ljudi koji imaju završene fakultete sedi u Nacionalnoj službi, jer je 91% onih koji, nažalost, nemaju završene fakultete. Hajde na još jedno pitanje da odgovorim, a koje vi niste postavili. Agencije za zapošljavanje koje su pravna lica, koje nisu niti na teretu države, niti primaju bilo kakvu naknadu od države, zapošljavaju veliki broj ljudi koji imaju znanje i veštine o kojima vi pričate i najlakše zapošljavaju ljude sa fakultetima i najlakše ih zapošljavaju u Beogradu jer Beograd pruža najveće šanse. Ali, ako ste dobronamerni, ako pažljivo čitate zakon, videćete da aktivne mere za zapošljavanje i aktivna politika daju nadu da će u Srbiji u narednom periodu biti manje nezaposlenih. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem. Gospođa Tabaković ocenjuje da nije dobro shvaćena, mada nemate pravo da replicirate ministru. Nemate pravo. Pravnici kojih ima puno, a koji sede u predsedništvu su me naučili da možete replicirati poslaniku, tako da možete kroz poslaničko pitanje ili neku drugu formu. Zahvaljujem. Reč dobija narodna poslanica Jorgovanka Tabaković po Poslovniku.
Gospođo Đukić, povreda Poslovnika, član 113. Red na sednici koga se moraju pridržavati svi prvo se odnosi na komunikaciju i verbalni red. Tiče se nas poslanika, u redu. Ali, kada vam neko dođe u kuću, ministar, taj mora pre svega da poštuje red komunikacijski i u tom smislu vas molim da mi date pravo na repliku. Tiče se člana 113. reda kojeg se moraju pridržavati svi, a to je da ne budem tumačena na način koji nije istinit. Molim vas da iskoristite vaše diskreciono pravo.
Izvolite, imate reč.
Gospođo kalanović, vi niste moja profesorka srpskog jezika, to je bila Duška Dančetović, na koju sam ponosna. Vaša sposobnost da pratite moje izlaganje je vaša stvar, ali i način da kažete da neko treba da bude srećan što negde radi, a vi mu to niste zabranili, dovoljno govori u prilog tome da mandat vlasti, ograničenost mandata i smenjivost vlasti govori o tome da je G17 predugo na vlasti. O argumentima koje sam iznela neka cene oni koji slušaju i mene i vas, a moja dobronamernost je dobronamernost prema građanima, a prema vama ja sam odgovorna opozicija koja se samo činjenicama služi. Zahvaljujem. [[Aplauz.]]
Reč ima gospođa Zlata Đerić. Samo vas molim da se ponovo prijavite kako bih vam dala reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, pošto nisam uspela u prepodnevnom izlaganju da pomenem do kraja onaj najbitniji razlog za izdvajanje mišljenja, koristim ovo vreme da završim tu diskusiju. Vreme opozicionim poslanicima, čini mi se, ponekad duplo brže teče nego pozicionim, to je naravno samo šala. Usput, da iskoristim, pošto sam poslanik iz Vojvodine, da kažem gospođi predsednici da ima pozdrav iz Banata i zamoljena je da nama poslanicima iz Vojvodine toleriše naš malo sporiji akcenat, pa da nam da malo više vremena. Prolazno vreme poslanika iz Vojvodine je malo sporije, vežbaćemo s Lalom, kojeg sam malopre pominjala. Stala sam kod toga da je najnoviji, nažalost, srpski brend postao upravo promovisanje narodnih kuhinja, uzimanje izjava u udarnom terminu dnevnika od korisnika narodnih kuhinja i blagodeti koje one donose. Nažalost, narodne kuhinje su postale vrlo produktivni privredni subjekti. Otišlo se i korak dalje, u 21. veku mi otvaramo i prodavnice za siromašne. Kao i brojne šarene laže i ova je, kažu kupci, jedna od tih, jer tu se isto kupuje za pare, za novac. Samo, oni koji tu dolaze ne znaju gde da ga zarade. Dolaze samo oni koji ga imaju, da li ušteđenog ili još u nekim skromnim primanjima. Svakog dan je sve više otkaza, novih investitora, investicija je slabo na vidiku. Onih 1.000 evra besplatnih akcija nema nigde. Mislim da su građani shvatili da je besplatan sir ostao još samo u mišolovci. Zakon o zapošljavanju, ovakav kakav jeste, treba da stvori, bojim se, još jedan privid ''Eldorada'' koji samo što nije osvanuo u Srbiji. Odakle nam pravo da ne verujemo, pitamo se mi. Možda zato što je sve više onih kojima je isključena struja, onih kojima svakodnevno šalju druge inkasante i onih koji sve više i češće šalju pisma Skupštini, tražeći pomoć za neke elementarne potrebe, najčešće za lečenje svojih najbližih. Onda ne čudi što Vlada vodi vrlo specifičnu kampanju protiv Parlamenta, koristeći sve raspoložive medije, ona na svakom koraku ističe kako je Parlament preglomazan i kako mnogo košta. Najbolji parlament je, u stvari, onaj koji ima samo sliku, a nema ton. Možda bi bilo dobro kada bismo i glas naroda, koji se još jedino na ovom mestu i kroz ovaj parlament čuje, jer mi smo ipak izabrani od ovog naroda, mogli na neki način da utišamo, a i da im uši začepimo, jer ne bi onda čuli o onim velikim platama u javnim preduzećima, koje su i posle silnih smanjivanja ipak na tolikom nivou da koštaju kao osrednji poslanički klub u ovom istom parlamentu. Vlada i nadalje samo Vlada. Ako narod nastavi da zapitkuje, a ne bude izvršavao onu svoju osnovnu ulogu – da glasa, mogao bi da doživi neku ''ibijevsku'' sudbinu, pa da mu bude ponuđeno da bude zamenjen za neki bolji, poslušniji ili bar izdržljiviji narod ili da ga ministarstvo zameni za neki upola manji. Volela bih da vidim i taj tender. Pitam se u kom bi ministarstvu bio. Milim da smo mi polako i sigurno počeli da dobijamo ponovo jednu partijsku Srbiju sa prividno nepotrebnim institucijama, bar one koje imaju pridev "narodna" u svom nazivu. Ova vlada je uspela da stvori još jedno neviđeno čudo, baš kao što je Andrić uspeo da stvori prividni realizam, mi smo uspeli ovde da vidimo na delu prividnu demokratiju i ona podseća na raspad starogrčke državnosti. Sve liči na državu, samo nema nikoga ko bi u to poverovao. Zakon o zapošljavanju i osiguranju u slučaju nezaposlenosti je, u stvari, potreban i nužan, ali dorađen i prilagođen stvarnim mogućnostima Srbije. U ovom zakonu se operiše nemogućim kategorijama ili pojmovima koji spadaju u nemoguće ili bar licemernu kategoriju. Zalažemo se za afirmaciju rada i za to da se rad u Srbiji učini napokon isplativim. Trenutni trend mera koje sprovodi Vlada, a koje će sprovesti i ovaj zakon, posebno će pogoditi jednu novu kategoriju stanovništva i kvalifikujem novi naziv za dalju raspravu, a to je ''radno otpisano'' stanovništvo. Čemu eufemizam o teže zapošljivim kategorijama? To su oni koji svakodnevno primaju otkaze, čija je starosna kategorija od 40 do 60 godina života, sa 20 i naviše godina radnog staža, koje niko više neće zaposliti. Bez obzira koliko oni budu aktivno u tome učestvovali, minimalan broj njih, što su godine života veće, biće u prilici da stekne novo radno mesto ili novo zaposlenje. Moram da vam kažem da su to ljudi prilično istrošeni, pre svega emocionalno i radno, i vrlo im je teško da započinju od nule i vrlo je teško početi od nekih prekvalifikacija, koje su nužne, a za društvo vrlo skupe, jer prekvalifikacije zahtevaju, pre svega, da se konsultuje i Ministarstvo prosvete i da se neke stvari radi na duže staze, sa objektivnijim i tačnijim planiranjem. Takvo prekvalifikovanje radnog stanovništva nije moguće bez ozbiljnog uključenja Ministarstva prosvete. To zahteva timski rad unutar Vlade, unutar različitih političkih opcija, a to bar na prvi pogled izgleda nemoguće. Ono što je u zakonu o zapošljavanju i osiguranju u slučaju nezaposlenosti novina, to je svakako aktivna politika zapošljavanja i nacionalni akcioni plan. Ostavljeno je mnogo toga individualnoj kreativnosti i individualnoj aktivnosti. Ovde postoji nekoliko članova koji će osporiti sprovodljivost ovog zakona, koje će objektivne okolnosti osporiti. Prvo, član 59. koji govori o finansiranju aktivne politike zapošljavanja, budžet Republike Srbije, za koji znamo da bi trebalo realno da ga puni privreda Srbije, a privreda ovako osakaćena, ovako privatizovana, ovako osiromašena, teško da može da nosi samu sebe, ona nam najavljuje stalno nova i nova otpuštanja radi uštede. Sredstva teritorijalne autonomije i jedinice lokalne samouprave su, takođe, nedostatna i znamo u kakvim problemima oni grcaju i da ne mogu da finansiraju ni osnovne delatnosti u ovom trenutku kojima servisiraju građane. Sva transferna sredstva prema njima ili kasne ili ne dolaze uopšte. U tački 4) doprinosi za slučaj nezaposlenosti, koji će, takođe, trpeti sve ostale restrikcije društva. Tačke 3) i 5) u ovom članu govore o poklonima, donacijama, legatima, kreditima, kamatama i drugim sredstvima u skladu sa zakonom i drugim izvorima u skladu sa zakonom. To je nešto diskutabilno, što je poznato u Šumadiji pod nazivom "može da bidne, ne mora da znači". Član 67. koji govori o onim nezaposlenima koji imaju pravo na novčanu naknadu, po meni je posebno problematičan u tački 3) koja kaže da će imati pravo na novčanu naknadu svi oni, po prestanku funkcije izabranih, imenovanih i postavljenih lica, ukoliko nisu ostvarili pravo na mirovanje radnog odnosa ili naknadnu platu, u skladu sa zakonom. Imenovana, izabrana i postavljena lica su ljudi iz sveta politike i to građanima mora biti jasno. Mislim da nije pošteno, jer to do sada nije bila praksa u mnogim slučajevima, da se svi mi u politici služimo ovim sredstvima koja u ovom trenutku, u ovim merama restrikcije, treba prepustiti, pre svega, građanima koji su u ovoj teškoj situaciji bez ikakve krivice. Ono što mislim da provejava iz člana 67. tačka 3), to je nagoveštaj da bi moglo skoro 5.000 raznih partijskih službenika, zaposlenih po raznim javnim preduzećima, ustanovama, institucijama ili državnim organima, da ostanu bez posla silom ovih novih restrikcija, pa da se ipak to premosti. Mislim da svako ko je ušao u politiku, da je pre svega ušao sa jednom ozbiljnom biografijom, radnom, životnom i ličnom i da se preporučio građanima da se bavi rešavanjem njihovih problema, pa bi, pre svega, za primer i za dalje bavljenje politikom morao prvo da reši svoj problem, pre svega radni. Očekujem da ti ljudi imaju te vrste kvalifikacija, jer su već negde kao partijski stručnjaci zaposleni po tom osnovu. – Nije dobro da profesija ''političar'' dobije na ovoj vrsti atraktivnosti. Član 69, kaže da će posebno visina naknade biti problematična zbog nedostatka sredstava, mada se ona ovim zakonom umanjuje, ali se broj korisnika i broj onih koji stiču pravo dramatično uvećava. Mi smo svedoci toga svakog dana, ma koliko koristili eufemizme za ono što se događa, ma koliko pokušavali da te kategorije drugačije imenujemo, činjenica je da Srbija ulazi u ozbiljnu dubiozu, ekonomsku, privrednu i svaku drugu. Dakle, nije rešenje ni da ovaj parlament zaćuti. Ljudi ipak žive van ovog parlamenta i znaju šta ih tišti. Zakon treba da se bavi radom i zapošljavanjem. Ova dva zakona su, u svakom slučaju, zaslužila bar jednu potpunu sednicu bavljenjem ovim najznačajnijim problemom Srbije u ovom trenutku. Ako Srbija ne bude radila, ako u Srbiji svako bude rešavao samo problem svoje osnovne egzistencije, Srbijom će zavladati ozbiljan strah. U ozbiljnom strahu odlučuju najniži bazični instinkti i emocije. Mislim da tada nećemo moći da se opredelimo za racionalnu politiku. Drugačije skrene vizura i pogled građana koji se bore za golu egzistenciju. Ne smemo biti uzročnici očaja. Mi moramo ponuditi rešenja za izlazak iz krize. Hvala lepo. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Poštovana gospođo predsednice, uvažena ministarko, poštovane i uvažene kolege, dame i gospodo narodni poslanici, danas se pred nama nalaze dva, rekao bih, veoma značajna ali i specifična zakona. Za razliku od nekih mojih prethodnika, mislim da je dobro, bez obzira što se nalazimo u vremenu krize, što su se ova dva zakona našla na dnevnom redu Skupštine Srbije. Osobe sa invaliditetom u našoj zemlji su se decenijama, nažalost, suočavale, nekad sa otvorenom a nekad sa prikrivenom diskriminacijom. Od 10% od ukupnog broja stanovnika države Srbije, dakle, njih 750.000, oni čine najveću manjinu u državi Srbiji. Ove osobe su bile i tzv. nevidljivi građani, građani drugog reda, sakriveni često od pogleda, prinuđeni da borave u svojoj kući ili instituciji, a sve zbog predrasuda, stida, a nekada i straha. Dakle, 70% njih živi u siromaštvu, a 52% ne učestvuje u društvenom životu lokalne zajednice, preko 50% osoba sa invaliditetom ima samo osnovno obrazovanje ili nisu pohađali školu, a oni koji se školuju to čine u posebnim školama, nažalost, te su prilike za druženje, na primer, sa decom sa i bez invaliditeta, veoma ograničene. Iz tzv. specijalnih škola deca sa invaliditetom odlaze kućama ili instituciji iz kojih retko mogu da izađu zbog nepristupačnosti ulica, radnih mesta i javnih objekata. Dakle, to su bili goli podaci i činjenice o osobama sa invaliditetom. Pre nego što ukažem na značaj zakona o kome danas raspravljamo, podsetio bih da je država Srbija prva u regionu jugoistočne Evrope koja je usvojila Zakon o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom kojim se poboljšava pristup kako uslugama, tako komercijalnim, stambenim i javnim zgradama. Zašto je ovaj zakon važan. Šta je to novo što ovaj zakon, o kome danas raspravljamo, donosi? Moramo da imamo u vidu činjenicu da je u Republici Srbiji doneta odluka ne samo o pristupanju EU, u toku je i proces našeg pridruživanja i harmonizacije svih naših propisa sa standardima i tzv. evropskim zakonodavstvom, potrebno je naglasiti da je u toku i izrada zakona kada su u pitanju osobe sa invaliditetom, pri čemu su korišćena osnovna rešenja i direktive, rezolucije i preporuke EU i Saveta Evrope, kao i akcioni planovi osoba sa invaliditetom, o čemu je govorila moja prethodna govornica, uvažena koleginica Snežana Sedlar. Obaveza donošenja zakona kojim se uređuje ova oblast zapošljavanja i profesionalne rehabilitacije uslovljena je još jednim međunarodnim aktom. Naime, reč je Konvenciji međunarodne organizacije rada broj 159 o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju invalida, koji je, podsetiću vas, naša zemlja ratifikovala 2000. godine. Osobe sa invaliditetom moraju imati ista prava kao i svi građani, i moraju imati iste mogućnosti da ta prava i ostvare. Stopa nezaposlenosti osoba sa invaliditetom je izuzetno niska, iznosi 13%, a što će reći da se u radnom odnosu danas u Srbiji nalazi svega 21.000 osoba sa invaliditetom. Razlog za donošenje ovog zakona jeste činjenica da postojeća regulativa u ovoj oblasti, odnosno Zakon o radnom osposobljavanju i zapošljavanju invalida, uređuje samo zapošljavanje osoba sa invaliditetom pod posebnim uslovima rada u tzv. zaštitnim radionicama. Ovim zakonima bi se obezbedilo potpuno redefinisanje odnosa između osoba sa invaliditetom kao potencijalnih zaposlenih i radnog okruženja, odnosno poslodavca. Potrebno je da buduće zapošljavanje osoba sa invaliditetom bude zasnovano na ekonomskim motivima, odnosno da se nezaposlene osobe sa invaliditetom tretiraju ravnopravno sa svim ostalim kandidatima u okviru grupa onih lica koje traže zaposlenje. Načelnim odredbama ovog zakona zabranjuje se svaka vrsta diskriminacije osoba sa invaliditetom, uz poštovanje ljudskih prava i dostojanstva podstičući uključenost u sve sfere i procese društvenog života, ravnopravnost u ostvarivanju prava i obaveza, i povećanje zaposlenosti i stvaranje odgovarajućih radnih mesta i uslova za rad. Definicija osoba sa invaliditetom koja se reguliše ovim zakonom obuhvata i medicinski i socijalni pristup, sagledavajući invalidnost kao individualni problem, koji je prouzrokovan bolešću, povredom ili nekim drugim oštećenjem zdravlja. I, sa druge strane, kao socijalno definisan problem, koji kao proizvod socijalne organizacije prouzrokuje različite barijere u svakodnevnom životom sa kojim se suočavamo. U skladu sa ovim zakonom, osoba sa invaliditetom može da ostvari sledeća prava: utvrđivanje statusa i procenu radne sposobnosti, podsticanje zapošljavanje radne i socijalne uključenosti i afirmaciju jednakih mogućnosti na tržištu rada, pravo na mere i aktivnosti profesionalne rehabilitacije, zapošljavanje pod opštim uslovima, zapošljavanje pod posebnim uslovima, mere aktivne politike zapošljavanja, zapošljavanjeu posebnim organizacionim oblicima zapošljavanja i radnog angažovanja osoba sa invaliditetom, druga prava kojima se podstiču radna i socijalna uključenost osoba sa invaliditetom. Procene radne sposobnosti po ovom zakonu vršiće se u Fondu PIO, dok će rešenja donositi organizacija koja je nadležna za poslove zapošljavanja. Osobe sa invaliditetom koje su radno sposobne imaće mogućnost da se, shodno ovoj procenjenoj radnoj sposobnosti i poslovima koje mogu da obavljaju i ličnim afinitetima, i dodatno edukuju, odnosno obrazuju kroz procese profesionalne orijentacije i rehabilitacije, kroz obuke, doobuke, treninge i druge oblike aktivnosti. Pod pojmom profesionalna rehabilitacija, koja je u naslovu ovog zakona, podrazumeva se program mera i aktivnosti koje se sprovode sa ciljem da se osoba sa invaliditetom osposobi za odgovarajući posao – da se zaposli, da zadrži posao ili u njemu napreduje, odnosno da se prekvalifikuje za drugi odgovarajući posao. Ona pruža uvid i u psihofizičke i radne sposobnosti osoba sa invaliditetom, interesovanje, mogućnosti, zapošljavanje i spretnost i izdržljivost i umešnost, i ukazuje nam na očuvane radne sposobnosti, odnosno potencijale koji su od značaja za buduću profesionalnu aktivnost ovih lica. Učešće osoba sa invaliditetom u procesu profesionalne rehabilitacije je deo pripreme osobe sa invaliditetom za ulazak ili ponovni povratak u svet rada. Otuda je predlagač zakona, shodno programima aktivne politike zapošljavanja, predvideo da osobe sa invaliditetom imaju prava i na određena novčana primanja koja su u vezi sa priznavanjem prava na profesionalnu rehabilitaciju, ukoliko je reč o radnom osposbljavanju, dokvalifikaciji i prekvalifikaciji, i drugim programima za unapređenje radnih sposobnosti. Novčana pomoć se odnosi na troškove javnog prevoza za osobu i njenog pratioca, ukoliko je pratilac potreban, i mesečnu nadoknadu za vreme trajanja profesionalne rehabilitacije u iznosu od 20% od minimalne zarade, a koja je utvrđena u skladu sa propisima o radu u slučaju da se pojedine mere i aktivnosti izvode u trajanju od najmanje 100 časova. Obaveza zapošljavanja osoba sa invaliditetom važi za sve poslodavce koji zapošljavaju najmanje 20 radnika. Poslodavac koji ima između 20 i 49 zaposlenih dužan je da zasnuje radni odnos sa jednom osobom sa invaliditetom. Poslodavac koji, pak, ima više od 50 zaposlenih, dužan je da zasnuje radni odnos sa najmanje dve osobe sa invaliditetom i tako na svakih narednih započetih 50 zaposlenih po jednu osobu sa invaliditetom. Zakonom su propisane i različite mogućnosti za oslobađanje od obaveze zapošljavanja, odnosno ukoliko poslodavac iz bilo kog razloga ne ispuni obavezu zapošljavanja osobe sa invaliditetom, on je dužan da uplati penale, kako se to popularno kaže, u budžetski fond za profesionalnu rehabilitaciju u visini od trostrukog iznosa minimalne zarade, a koja je utvrđena u skladu sa propisima o radu, za svaku osobu sa invaliditetom koju nije zaposlila. Ovakva obaveza poslodavca postoji za svaki mesec u kome nema uopšte zaposlene ili nema dovoljan broj zaposlenih osoba sa invaliditetom. Sredstva koja su ostvarena na ovakav način, koristiće se za mere aktivne politike zapošljavanja osoba sa invaliditetom ili obavljanje poslova rehabilitacije. Prema tome, služe podsticanju zapošljavanja isključivo osoba sa invaliditetom. Poslodavci koji zapošljavanju osobe sa invaliditetom bez radnog iskustva ostvaruju pravo na subvenciju zarade za ta lica u trajanju od 12 meseci u visini minimalne zarade, koja je utvrđena sa propisima o radu. Zakonom su utvrđene novčane kazne kojima će se kazniti za prekršaje organizacija nadležna za poslove zapošljavanja, preduzeće za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom i sva pravna lica koja sprovode profesionalnu rehabilitaciju, a koje ne postupaju u skladu sa odredbama ovog zakona. U skladu sa ovim zakonom, koji predlaže Vlada Republike Srbije, sankcionišu se i vrlo je bitna činjenica, da i novoosnovani poslodavac nema obavezu zapošljavanja osoba sa invaliditetom u trajanju od 24 meseca od dana osnivanja svoje firme. Sa druge strane, predviđene su i stimulativne mere za zapošljavanje ovih lica i to: mogućnost refundacije troškova, prilagođavanja radnog mesta, subvencija zarade za zapošljavanje na određeno vreme osobe sa invaliditetom bez radnog iskustva, refundaciju troškova za obavezno socijalno osiguranje i poreza i zarade koji padaju na teret poslodavca, a u skladu sa Zakonom o doprinosima za obavezno osiguranje. Na samom kraju, dame i gospodo, uvaženi poslanici, kada je reč o predloženom Zakonu o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanje invalida, da li je dovoljno da mi kao narodni poslanici donosimo samo strategije i zakone? Nije! Jer će ona ostati samo mrtvo slovo na papiru, ukoliko se odnos svih nas prema ovim osobama ne promeni. Ja ću vam dati samo jedan primer koji najbolje ilustruje raskorak, kako se to popularno kaže, između normativnog i stvarnog. Pravilnik o utvrđivanju telesnih oštećenja koji je bio na snazi od 2003. godine propisao je, sada me, molim vas, pažljivo slušajte sledeće – osoba koja nema jednu ruku, nažalost, ili jednu nogu, invalid je 80%, a osoba koja nema ni jednu, ni drugu ruku, odnosno nogu, opet je osoba je sa 80% invalidnosti. Prema tome, neko u administraciji, ko piše pravilnike, protokole, uredbe, sva ostala podzakonska akta, sabrao je dva puta 80 i dobio je opet 80%?! Nisu, drage moje kolege narodni poslanici, ljudi brojevi pa da na njih možemo da primenjujemo nekakve matematičke aršine. Moram ovom prilikom da istaknem, zbog građana Srbije i zbog osoba sa invaliditetom, zahvaljujući, pre svega, angažovanju gospodina Milovana Glođevca predsednika Koordinacionog odbora osoba sa invaliditetom posle godinu dana uspeli smo da promenimo ovakav pravilnik. Ukoliko nema ovakvih zajedničkih napora svih nas u društvu, a pre svega institucija i nas koje su izabrali građani Republike Srbije, ništa nam neće vredeti silne strategije i zakoni. Ipak, pred nama je veliki posao. Potrebno je u narednom periodu da promenimo 11 zakona i da izmenimo i dopunimo 11 zakona i podzakonskih akata koji se odnose na unapređenje prava i položaja osoba sa invaliditetom. Za to je, naravno, potrebna politička volja i kada su u pitanju osobe sa invaliditetom ja sam ubeđen da takva volja postoji u sadašnjem sazivu Parlamenta Republike Srbije. Kada je reč o drugom Zakonu, dakle, o Zakonu za zapošljavanje i osiguranje u slučaju nezaposlenosti ja bih napomenuo samo nekoliko reči. Osnovni razlog za donošenje ovog zakona leži u činjenici da smo mi usvojili Nacionalnu strategiju zapošljavanja 2005. godine i da smo usvojili Nacionalni akcioni plan zapošljavanja za period 2006-2008. godine. Stoga ću ovom prilikom samo ukazati na neke od novina koje donosi predloženi zakon. Mere aktivne politike zapošljavanja su definisane fleksibilno, razgraničenje poslova planiranja i utvrđivanja aktivne politike i njenog sprovođenja, o čemu su govorili i predstavnici Vlade, uvažena ministarka Verica Kalanović i moji prethodni govornici iz G17 plus, Socijalističke partije Srbije i ostalih predstavnika vladajuće koalicije, uvodi se nacionalni akcioni plan zapošljavanja kao centralni instrument planiranja aktivne politike zapošljavanja, uspostavlja se sistem za praćenje sprovođenja mera programa aktivne politike zapošljavanja, uvodi se sporazum o učinku Ministarstva i Nacionalne službe za zapošljavanje, predviđa se poseban podsticaj za pokrajinu i lokalne samouprave. S druge strane, uvode se – individualni plan za zapošljavanje za nezaposlena lica, o čemu je bilo dosta reči, ukida se formalna obaveza prijavljivanja poslova Nacionalnoj službi za zapošljavanje za poslodavce, uvodi se i novi podsticaj za aktiviranje nezaposlenih lica koji su korisnici novčane naknade. Novčana naknada se predviđa u visini od 50% prosečne zarade koju je radnik primio u prethodnih šest meseci, u trajanju od tri do 12 meseci, a, izuzetno, 24 meseca za one koji imaju dve godine do penzije. Poštovane kolege, kada je reč o ovom predlogu zakona, dakle, o Predlogu zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, u pogledu ovoga poslednjeg što sam napomenuo, a to je naknada za slučaj nezaposlenosti i dužina isplate naknade za nezaposlenost, moram priznati iskreno, nije to nikakva tajna – Predlog zakona je u ovom delu restriktivniji u odnosu na postojeći Zakon o zapošljavanju. Vlada je u obrazloženju Predloga navela da sredstva za pasivne mere odnose više od 80% ukupnih sredstava koja su na raspolaganju. Dakle, cilj ovog predloga je, kako se navodi i u obrazloženju Vlade, da se težište stavi na aktivnu politiku zapošljavanja, da se rad učini isplativijim i da ga prevashodno bude, pre svega. U tom smislu za vođenje aktivne politike zapošljavanja uvode se i odgovarajući prateći i kontrolni mehanizmi. To su, kao što je napomenuto i rečeno u odredbama predloženog zakona – nacionalni akcioni plan zapošljavanja sa budžetskim planiranjem, i individualni plan zapošljavanja za svakog zaposlenog, akt o učinku, koji utvrđuje ministar koji je zadužen za poslove zapošljavanja, mislim na učinak Nacionalne službe za zapošljavanje, i ocenjuje sprovođenje akcionog plana zapošljavanja od strane Nacionalne službe za zapošljavanje. Svakako da je dobro da se kao osnova svakog uspešnog i efikasnog rada postavljaju individualni i nacionalni planovi, kao i kontroli izveštaji. I svakako, nije dobro što će nezaposleni imati nižu nadoknadu. Nažalost, mislim da je nastupio i čas našeg direktnog suočavanja sa stvarnošću, sa činjenicom od koje ne možemo pobeći i koju ne smemo i nećemo da sakrivamo od građana Srbije – da novca nema dovoljno, da je Srbiju zahvatila kriza, da se bez razvoja ekonomije, poljoprivrede, proizvodnje i svih vrsta usluga ne može ostvariti i stvarati socijalno poželjan ambijent! Za ekonomski oporavak, poštovane dame i gospodo, kao preduslov su nam potrebne, stabilne političke prilike, pre svega,i dobri zakoni, koji su prvi i neophodni uslov za privlačenje stranih investicija, unapređenja regionalne ekonomske saradnje i napredak u procesu evropskih integracija, za pristup evropskim fondovima. Ali, pored tih stranih investicija, lično mislim, da i svi mi sami u okviru onoga što imamo možemo dobrom, planskom, organizacijom rada napraviti i stvoriti, tako što ćemo angažovati celokupni stvaralački, kreativni i kadrovski, potencijal. Imamo mi, poštovane dame i gospodo, građani Srbije, mnogo sposobnih, odgovornih i vrednih ljudi koji znaju da rade. Ostavimo po strani političku, odnosno stranačku pripadnost. Ima mnogo pametnih ljudi i pametnijih i od nas koji smo ovde u ovom parlamentu, koji nisu politički angažovani, ali su puni znanja i stvaralačkog potencijala. Dajmo šansu i tim i svim drugim pametnim ljudima i njihovom kritičkom mišljenju, na kraju krajeva, da bismo dali šansu privredi, ekonomiji naše zemlje, da bismo dali šansu Srbiji – mislim da drugog puta i nemam!. Ja vam zahvaljujem na pažnji. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem, gospodinu Omeroviću. Od prijavljenih predstavnika, odnosno predsednika poslaničkih grupa još nije govorila gospođa Marina Raguš. Izvolite, gospođo Raguš.
Gospođo Đukić-Dejanović, predstavnice ministarstva, gospođo Kalanović, dame i gospodo, pre nego što obratim pažnju na izuzetno značajan predlog zakona, čijem se provođenju zaista svi možemo samo da radujemo, jer bi to značilo da se jedna vrlo osetljiva i loše regulisana oblast dovodi u red. Moram da upozorim samo na par tehničkih stvari. Verovatno da niste još svesni, tehnički pokušavamo da se osposobimo svi, ali poslanici kada govore nisu potpisani, tako da u prenosu vi de fakto i ne znate koji se poslanici obraćaju, pa se onda dovodi u pitanje i ovaj smart čip, koji je na kartici i koji bi trebalo na displeju da očitava podatke sa smart čipa. Pretpostavljam da je softverski problem, to se ne dešava. Nadam se da će se to otkloniti, jer od početka zasedanja u ovoj zgradi parlamenta to nije rešeno. Znam da služba zaista danonoćno radi na otklanjanju svih sličnih problem, ali od izuzetne je važnosti, nas ljudi zovu primećujući to kao veliki nedostatak. Takođe, moram još nešto da kažem, s obzirom na to da nisam imala pravo na repliku u pre podnevnom zasedanju, a negde sam se, gospođo Kalanović, pronašla prozvanom kada ste govorili o tome da, na osnovu kritike upućene s moje strane, oni koji su predstavnici nekadašnjeg režima do 2000. godine nemaju prava da pričaju o određenim prilikama nastalim posle ili nemaju prava da postavljaju određena pitanja zašto smo mi u ovakvoj situaciji. Ispravićete me ukoliko sam vas pogrešno razumela. Razumem vaš stav, to je vaše političko ubeđenje, vaša partijska platforma i to bi bilo razumljivo da vi ovde niste kao predstavnik Vlade, u funkciji ministra, a da ja nisam poslanik. Ono što SRS radi proističe iz člana 99. Ustava države Srbije, a jeste izvedena funkcija nadzora rada Vlade, i te kako ćemo vam postavljati pitanja i trudićemo se da srpskoj javnosti ukažemo na sve ono što ste na kraju krajeva i vi radili kao opozicija do 2000. godine, pa između ostalog, vaš partijski šef je napisao ''ekonomiju destrukcije'', a mi planiramo da pišemo nešto slično od 2000. pa naovamo i to je naše pravo. Mi smo opozicija, pripadamo toj ideološkoj skupini, analiziramo, pokušavamo da skrenemo pažnju da bi život građana u Srbiji trebalo da izgleda mnogo bolji, mnogo lepši, mnogo plodotvorniji i dostojan čoveka, a on to nije. S druge strane, nadam se da sve što mi upućujemo, a jeste kritika, nećete doživeti lično, jer nema razloga da to tako doživite, mi se ne poznajemo. Ovo bi trebalo da bude argumentovana kritika. Izaći ćete sa svojim podacima, pa da vidimo šta je najbolje činiti za državu Srbiju. Čini mi se da je vaš partijski šef juče u par navrata reagovao kao da je lično doživeo celokupnu kritiku i raspravu koja se juče vodila u Parlamentu, a zaista smo se svi složili da je bila ipak jako dobra, sve u svemu i u krajnjem zbiru. Naravno da tu ima političkih uverenja i političkih boja, zaboga, mi smo svi predstavnici političkih partija i iznosimo ovde svoja politička uverenja, a građani to prosuđuju na izborima i to, pretpostavljam, da nije ništa sporno. Takođe, ono što bi srpska javnost isto trebalo da zna je da stav SRS nije svakako iracionalan pa da vas osuđuje za efekte svetske finansijske krize. Niko živi mnogo glasniji, mnogo moćniji u smislu kvalifikovanosti nije mogao da pretpostavi da će se tako nešto desiti u ovoj razmeri. Niko nije mogao ni da pretpostavi, niti može da projektuje kakvi efekti krize se očekuju u državi Srbiji. Međutim, ono što jeste predmet kritike, jeste stanje ekonomije i stanje u državi Srbiji na današnji dan u svetlu finansijske krize. To je ono što mi pokušavamo da učinimo vrlo transparentnim, vrlo očitim i da vidimo gde se grešilo da se ne bi grešilo i dalje. Izbori će biti, daće Bog, Srbija je toliko izbora imala da pretpostavljam da se vrlo izveštila i naučila, uslovno rečeno, i političkim žargonom i lažnim obećanjima i političkim trikovima, tako da narod u Srbiji, čini mi se da već može da prepozna kompletnu političku sliku i političku scenu u državi Srbiji. Takođe, ono što jeste jedna od polaznih osnova moje stranke, pretpostavljam da ćete se vi složiti sa tim, jeste da u ovako osiromašenom društvu bitna stavka jeste obračun sa korupcijom, ali radikalan obračun sa korupcijom gde neće biti nedodirljivih, gde će se za svako ime i prezime za koje se utvrdi, van osnovane sumnje, da učestvuje u korupciji, da potkrada narod države Srbije, morati javno da se govori o tome. Juče smo izneli primer ukrupnjavanja vlasništva ''Luke Beograd'' i pomenuli smo dve porodice, sada već, koje skoro da vladaju Srbijom. Jedan je gospodin Mišković, drugi je gospodin Beko. Tražili smo konkretne odgovore i to je nama signal da je Vlada rešila, pogotovo resorno ministarstvo, da se jasno odredi prema takvim novonastalim situacijama. Nama nije bilo jasno i mi smo to pred celokupnom srpskom javnošću izneli, kako to da neko ko ima of šor kompaniju sa 30.000 evra uloga može da plati akcije u vrednosti od 40 miliona evra, kako to da se stvaraju takvi monopoli da Srbijom vladaju dve porodice, pa smo naveli primer ''C marketa'', naveli smo primer ''Luke Beograd'', premer "Knjaza Miloša". A ono što bi javnost u Srbiji sada trebalo da zna, SRS je na današnji dan uputila i zvanični predlog da se obrazuje anketni odbor u vezi kupoprodaje Poslovnog centra ''Ušće'' i izgradnje multifunkcionalnog centra ''Ušće''. I to je ono što mi kao opozicija možemo da uradimo. Dakle, na današnji dan zvanično je Skupština Srbije dobila ovaj predlog. Ono što SRS obećava, jeste da će se pred očima javnosti konačno transparentno, vrlo plastično utvrditi – kako je moguće da se nekoliko puta menjaju urbanistički planovi, kako je moguće da se zemljište ili kvadratura od 30.000 kvadrata transformiše u kvadraturu od 180.000 kvadrata i da sadašnja vrednost znači 720 miliona evra. Imena koja se tu pojavljuju su, takođe, vrlo značajna za srpsku javnost i mi ćemo tu da damo svoj doprinos, jer mislimo da obračun sa korupcijom i organizovanim kriminalom pod okriljem države daje nama odgovore na sve. Dakle, daje nam odgovore ko je to ko utiče na političku scenu u državi Srbiji, ko prekraja izbornu volju, na koji način se ovde donose političke odluke i tu će svi argumenti, želimo svi bolje narodu Srbije, da padnu. Mi smo ovaj predlog da se obrazuje anketni odbor potkrepili konkretnim činjenicama, tražeći da Skupština izađe u susret, i drago mi je što je gospođa Đukić-Dejanović tu, da se obezbedi da se rad ovog anketnog odbora, za koji mislimo da će biti od izuzetnog značaja za državu Srbiju, proprati u direktnim prenosima, da kamere budu prisutne svakoga dana kada mi završimo zasedanje, posle 18.00 časova, iz prostog razloga što je to najgledaniji termin i javnost u Srbiji mora da zna šta se zapravo dešava u državi Srbiji, na koji način se zaista funkcioniše u ovoj državi. Postoji gomila javnih tajni, ali vlast u Srbiji, režim u Srbiji ne želi da priča o tome. Zašto? E, došlo je vreme da mi saznamo ko je ''MK Kostić'', ko je gospodin Petar Matić, na koji način su se menjali urbanistički planovi, na koji način se sada planira još jedna zgrada pored poznatog Poslovnog centra ''Ušće'', kako je došlo do promene namene, kako je izigravan zakon, a mi treba da verujemo da će se zakoni u državi Srbiji provoditi. SRS ima 3.000 strana dokaznog materijala. Tokom rada tog anketnog odbora, pred lice srpske javnosti izaći će svi. Mi obećavamo da ćemo ovoga puta isterati stvar do kraja i na čistac. Ovaj predlog je Srpska radikalna stranka, devet godina posle demokratskih promena i obećanja da će se ući u direktan obračun sa organizovanim kriminalom, monopolistima i korupcijom u državi Srbiji, pazite, opoziciona stranka, takođe, uputila gospodinu Ivicu Dačiću, predato je 2. februara 2009. godine, a 26. marta 2009. godine je obavljen razgovor sa zamenikom šefa kabineta gospodina Dačića na ovu temu. Zatim, predato je gospodinu Oliveru Duliću 9. februara 2009. godine, a 9. marta 2009. godine sa ovim je bio upoznat i predsednik Republike Srbije, gospodin Boris Tadić, Ministarstvu pravde, gospođi Snežana Malović, predato je 9. marta 2009. godine. Prvi čovek grada Beograda, gospodin Đilas, dobio je 31. marta 2009. godine. Dakle, ono što smo očekivali jeste konkretna reakcija koja je izostala. Svi ovi ljudi će morati da odgovore baš pred ovim anketnim odborom zašto je izostala konkretna reakcija i konkretan odgovor svih ovih koji su bili upoznati sa, a pokazaće se, istorijskom pljačkom u državi Srbiji. Ovo će biti samo početak. Imamo 3.000 stranica dokaznog materijala za Poslovni centar "Ušće", imamo i dokazne materijale za Miškovića i Beka. Ono što jeste naš doprinos i što će biti naš doprinos, a mislim da ćemo time pomoći i vama na vlasti, ali ćemo očekivati odgovor zašto se to do sada nije uradilo. Juče ste čuli za ''Luku Beograd'', to je stara priča. Imate Izveštaj Saveta za borbu protiv korupcije, od februara 2008. godine, nečuveno je da se nije reagovalo u tom smislu, pa da vidimo zašto se konačno vlast nije uhvatila u koštac sa organizovanim kriminalom koji seže do najviših vrhova države, pa ćemo videti zašto se ljudi otimaju za vlast u Beogradu, šta vlast u Beogradu konkretno znači i ko stoji iza određenih političkih, uslovno rečeno, varijanti u okviru režima gospodina Tadića, koji to centri moći upravljaju životom u Srbiji. Mislim da će to biti vrlo transparentno, od odnosa Skupštine prema tom anketnom odboru, da li će postojati kamere, da li će biti direktnog prenosa, to će biti definitivan odgovor srpskoj javnosti da li država Srbija namerava da se obračuna sa korupcijom i organizovanim kriminalom ili ne. To će, nadalje, svima nama biti odgovor na ono osnovno pitanje – da li uopšte treba da imamo parlament, da li treba da donosimo zakone kada zakoni važe samo za određenu kategoriju, u sve većem procentu osiromašene populacije u Srbiji, kada ćemo dokazati konkretno. Prema tome, 3.000 stranica dokaznog materijala postoji da se na svakom koraku uzurpira ono što je zakonska obaveza. To je samo tek jedan aspekt i u prvom delu izlaganja ću da koristim samo ovo vreme kako bih nagovestila da pretpostavka za priču o svim ovim zakonima jeste pretpostavka da živimo u društvu koje ima funkcionalnu privredu, koje nema dug od 30 milijardi dolara, koje ne trpi štete od jednostrane primene Prelaznog trgovinskog sporazuma sa EU u iznosu od 267 miliona evra. Pretpostavka je, da smo na vreme obratili pažnju, da je moglo da se desi da država Srbija uđe u recesiju, međutim, zakasnilo se sa određenim merama, to je naše političko uverenje. Vrlo brzo ćemo biti ili potvrđeni ili demantovani, ali ono na šta ćemo skrenuti pažnju u mom sledećem izlaganju jesu konkretni podaci do kojih smo došli uporednom analizom podataka do koje smo mogli da dođemo tako što smo tragali po određenim sajtovima određenih grupa koje su se bavile, recimo, procentom invalida po gradovima u Srbiji. Ono što nas zaprepašćuje jeste da baza podataka ipak nije ažurirana na način na koji smo očekivali da jeste, pa da slika bude mnogo prihvatljivija i jasnija kada već govorimo o ovako važnom setu zakona. A ono što je značajno u celoj ovoj priči jeste da nam odgovorite – da li će ovi zakoni biti primenjivani na teritoriji Kosova i Metohije?! To je pitanje koje će SRS da ponavlja svaki put kada se na dnevnom redu nađe predlog bilo kog zakona. Zašto? Zato što će odgovor na to pitanje nama dati odgovor da li je država Srbija pod protektoratom ili nije, da li država Srbija upražnjava sve one atribute državnosti ili ne. U odnosu na to, imamo odgovore na sva buduća pitanja. Dakle, kakva nas budućnost čeka? Hvala vam.
Zahvaljujem, gospođo Raguš. Prelazimo na rad po redosledu narodnih poslanika kako ste i prijavljeni po tač. 26. i 27. Gospodin Riza Halimi nije ovde. Reč ima gospođa Aleksandra Janković.
Gospođa ministar Kalanović je rekla da u Srbiji danas ima 758.387 nezaposlenih. Pitanje je kakva će cifra biti za mesec dana, pošto se predviđaju nova otpuštanja od najmanje 10.000 ljudi, a kada prođe par meseci i dođe više nego tegobna jesen, onda ćemo osetiti svo nezadovoljstvo naroda kome su izneverena sva očekivanja i uskraćena sva prava, pa i pravo na rad. Znate, u psihoterapiji postoji jedan princip koji je primenjiv i ovde. Često je mnogo važnije ko i kako govori, nego šta govori. Sadržaj može da bude lep, a ishod poražavajući. Gospođo Kalanović, kako da imamo poverenje u vas i u ministra Dinkića posle svega što ste rekli i uradili? Naravno da niko normalan ne bi mogao da bude protiv zakona koji za cilj ima ostvarivanje, kako piše – najvećeg mogućeg stepena zapošljavanja kroz stvaranje efikasnog i fleksibilnog zakonskog okvira za obavljanje tih poslova, ali u situaciji kada niko novi nije dobio posao, osim po partijskoj liniji ili po liniji nepotizma, a posao gubi najmanje 10.000 ljudi mesečno, priča o smanjenju nezaposlenosti zvuči kao još jedna bajka gospodina ''Mlađena Minhauzena''. Samo kada bi nam ovaj ministar, zvani "hiljadu evra", jer mu je to omiljena novčanica bila i za akcije i za zamenu "staro za novo", a sada je verovatno kao podloga ili kao pozadina, gde samo fali još slika njegova, još, recimo, mogao da objasni kako će da realizuje član 78, po kome korisnik novčane naknade ima pravo na zdravstveno, penziono i invalidsko osiguranje za vreme ostvarivanja prava na novčanu naknadu. Osnovica za to je iznos novčane naknade. To je super, da ima i para, ide i staž i osiguranje, ali ako i vi i Nacionalna služba kažete da sa martom ima 758.387 lica na evidenciji nezaposlenih, ako isplate kasne mesecima, odakle će ministar ekonomije, koji je sam sebe proglasio najboljim ministrom na svetu, taman da je i Hudini ili da je alhemičar, obezbediti novac i koliko je za to mesečno potrebno iz budžeta? Pošto ste vi iz izvršne vlasti, vidim, smešljivi, a po dopuštenju osobe u ulozi predsednika učinili ste i presedan u međunarodnom pravu demokratskih zemalja tako što ste prekrojili načelo odvojenosti izvršne, zakonodavne i sudske vlasti, pa sada vi kao izvršna vlast donosite leks specijalis, kontrolišete zakonodavnu vlast, što je stvarno potpuno paradoks, očigledno je da nemate baš najbolji kontakt sa realnošću. Da samo malo pogledate kroz prozore tih svojih službenih automobila ili da se kojim slučajem odlučite da prošetate ovim gradom, videli biste ovu čuvenu igru skrivanja koja se odvija po ulicama, tipa Bulevara kralja Aleksandra, gde ljudi beže, sklanjajući ove papirne kutije i ove tzv. ''hauba butike'', kada naiđe policija, koja sama, kada niko ne vidi, kupuje od istih tih uličnih prodavaca, jer im je takva kupovna moć. Videli biste i ljude koji su postali višak tokom vaših privatizacija i uspešnog razvoja tržišne ekonomije, koji su dostojanstvo i profesionalne kvalifikacije upakovali u lako sklopive kartonske kutije. Profesori, inženjeri, pa i lekari, tu ima više visokokvalifikovanog kadra nego kod vas u Vladi. Ovim zakonom predviđena je neka kvalifikacija ili dokvalifikacija nezaposlenih osoba za deficitarna zanimanja na tržištu rada radi povećanja stepena njihove zapošljivosti. Možda su se ovi ulični prodavci samoinicijativno prekvalifikovali, pa zašto ih onda jure organi reda kada vrhovni organ ove zemlje, gospodin Tadić, okrenuvši svoj lepši profil u "Utisku nedelje", sa ushićenjem glasa za mladog nezaposlenog lekara koji je medicinski fakultet završio sa prosečnom ocenom preko 9, a sada se vratio u srednju medicinsku, da se prekvalifikuje. Ako je već bio tako egzaltiran svetlim primerom nezaposlenog mladog intelektualca, slučajem koga bi se svaki normalan državnik postideo, što se onda on ne bi prekvalifikovao, pa se, recimo, se vratio u doba kada je prodavao lutkice i suvenire koje mu je supruga pravila? Da li je najbolje, recimo, da kada sa 50 godina ostanete bez posla, odlučite da se vratite u vrtić, jer po usvojenom Zakonu o zabrani diskriminacije, niko ne može da vam uskrati pravo na obrazovanje, te da onda lepo tako podetinjeni dođete u Nacionalnu službu za zapošljavanje i sa ovim ostarelim i okorelim kadrovicima napravite "brend nju", pošto vi uglavnom engleski govorite, individualni plan zapošljavanja u roku od 90 dana? Naravno, u slučaju da vas prethodno neko ne strpa u "Lazu" ili neku sličnu instituciju. Skupštinu ste vi potpuno obezvredili. Pokušavate da narod nahuškate na poslanike i to uglavnom na one iz opozicije, koji stvarno ozbiljno i odgovorno rade, ali nažalost, nisu po meri stranih sila koje bi preko ''žutih'' tastera da uspostave dvopartijski sistem, pod kompletnom kontrolom. Kada ukinite državno finansiranje opozicionih stranaka, ostaće samo da tajkuni kupe Parlament, rasporede par likova koji su po njihovoj meri, a da predsednik Tadić, recimo, angažuje svoje učenike, to je imao običaj koji su lojalni, i da prepišu zakone EU i to bez prevoda. Šta ima veze, ako Tadić kaže da Parlament treba da ima 125 poslanika, što nije u skladu sa Ustavom, onda i službeni jezik u Srbijimože da bude engleski?! Netreba se držati zakona kao pijan plota, govorio je onaj JBT e, sad, od tog JBT ostao je BT, tačnije, izrastao je BT koji kaže – ne mora ni Ustava! Ne smete da izađete među ljude ili vam se taj zahtevni narod gadi, jer stalno ima neke prigovore, pa ministar ekonomije više ne treba da se meša u privatizacije, jer je sve propalo čega se gospodin Dinkić dotakao, od privatizacije RTB "Bora", JAT-a, rušenja ''koncesije'', tu je jedino bio uspešan, mislim u rušenju, uz zamalo poništeni gasni aranžman, a ne veruje mu se ni što se zapošljavanja tiče, kakvu sigurnost ovom narodu nudi čovek koji nijedno svoje obećanje nije ispunio. Pošto nećete da čujete svoj narod, ja ću vam pročitati, recimo, par komentara i to na TANJUG-ovu vest od 20. februara 2009. godine, kada je Vlada u skupštinsku proceduru uputila Predlog zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, imali ste prilike da ste Vlada koja je u kontaktu sa javnošću pročitali biste, ovako moram ja da vam pročitam, kaže, početak: – Prvi komentar – ma da, prvo hoće da nam dele otkaze, a sada hoće da zapošljavaju, jer, kao, ima puno nezaposlenih, ovo toliko smrdi da osećam kroz monitor. Izvinjavam se, kaže Aleksandar. – Druga stvar – dakle, ministar određuje kvotu koju mora da postigne nacionalna služba za ''nezapošljavanje''. I, šta kada ista to postigne, da li se ukida, smenjuje glavni i odgovorni urednik? Teško, pošto iz ove ''gej'' 17 plus, to sam ja dodala, hoće li to biti gledano na nivou lokala ili na nivou Srbije, pa kada se u Beogradu ili Novom Sadu zaposli preko kvote, a u Surdulici i u Šidu niko, onda u proseku – sarma! – Slušajte sledeći komentar – šta je sa gomilom ljudi koji zvrje na birou i nisu nezaposleni. Hoće li oni dobiti tih 50% prosečne zarade dok ne pronađu posao? I oni moraju da žive. U durim zemljama EU nezaposleni od 18 imaju socijalnu pomoć dok ne nađu posao. Ovde je normalno da ne dobijaju ništa i da žive sa roditeljima koji u zavisnosti od milostinje njih izdržavaju, ponegde i dok ne umru. Država tim istim nezaposlenima sa nula prihoda potražuje novac za sve moguće stvari, pa i za vađenje ličnih dokumenata koji su najskuplji u EU. Ne može se stimulisati proizvodnja i potrošnja, ako se ne može kupiti ni ono osnovno, odnosno ono što se jede. Mislim da je Vlada uradila vrlo malo na smanjenju siromaštva, iako je poslednje glasanje bila velika opomena, neće više izgleda biti ni glasanja, da je Srbija duboko podeljena i da je borba protiv siromaštva broj jedan. Umesto da ste se skoncentrisali na to, čitamo kako je jedan batinaš dobio milione, čitamo o krađama, upravnim odborima, gomili malverzacija, dok se sa socijalno ugroženim stanovništvom ne radi ništa. Završetak, ova vlada ne radi ništa! Zanimljivo je da je reč o nezaposlenom, urbanom sociologu koji ima 30 godina. – Dalje, odlično, prvo podignu starosni prag za penziju generacija koja živi na bensedinima, da ne pričam zašto bensedini, svi valjda znaju šta smo sve preživeli devedesetih. Sada kada su otkazi počeli da pljušte kao kiša, oni smanjuju maksimalno trajanje nadoknade na 12 meseci. Diplomirani mašinski inženjer, 59 godina, zna da radi na kompjuteru, zna engleski, odlično poznaje svoju struku, nije krao pa nema kapital, sada ostaje bez posla. Šta će on da radi do penzije? Kome on treba? Može on da napravi sto planova, zna da ih napravi, ali ga niko zaposliti neće.Brzo prođe 12 meseci, a penzija je daleko. – Sledeći, ma te beneficije se odnose na njihove partijske kadrove (dakle, na vaše) koji kao fol daju otkaz, uzmu lepe otpremnine, pa se posle toga opet zaposle u nekoj lagodnoj državnoj službi. U Vranju imamo Dinkićev izum, ljudi se pod pretnjom otkaza prekomanduju iz "Jumka" u "Zamber" (je li tako, pitam kolegu iz Vranja, samo da potvrdi) proviziju podele odabrani, a firma propada, a 800 radnika se nađe na ulici bez ikakve otpremnine ili nadoknade. Ovaj zakon sigurno se ne donosi zbog njih. – Da završim, možda sa ovim, sramota, Vlada ovim predlogom smanjuje prava nezaposlenih, praktično smanjuje na 80% od minimalne zarade naknade za nezaposlene, iako je to do sada bilo 100% od minimalne zarade! Smanjuje se pravo na dužinu primanja naknade za nezaposlene. Vlada tim činom smanjuje samotroškove i stvara lažan utisak o smanjenju nezaposlenosti na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje. (Predsednik: Hoćete li završiti?) Završila bih ja kada bih pročitala još par hiljada ovih komentara, ali pošto za to nemam vremena, mislim da ćete se sa tim komentarima uskoro uživo sretati na ulici! [[Aplauz.]]
Gospodin Kenan Hajdarević ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, gospođo ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, u 2009. godini ušli smo sa ogromnom partijskom državom a slabom privredom. To je posledica brzog rasta broja zaposlenih u javnoj lokalnoj administraciji. S toga, gospođo ministarko, danas kada ste govorili o broju zaposlenih, možda je trebalo da analizirate broj zaposlenih u poslednjih nekoliko godina i videli biste da je broj zaposlenih u javnom sektoru, odnosno u državnoj lokalnoj administraciji rastao, dok je broj zaposlenih u privredi opadao, odnosno da je pad zaposlenih u privredi u prethodnim godinama puno veći, odnosno brži nego što je bio rast u javnoj administraciji. Ako govorimo o Predlogu zakona o zapošljavanju, možemo da govorimo o potrebnom, ali ne i dovoljnom uslovu, kako bi se izborili protiv nezaposlenosti. Ključni problem kada je u pitanju položaj nezaposlenih na tržištu rada, pre svega, u nerazvijenim opštinama su slaba ponuda radnih mesta u proizvodnim delatnostima, mali broj malih i srednjih preduzeća, orijentisanost privatnog sektora prevashodno ka trgovini i ugostiteljstvu, neusklađenost obrazovnog sistema sa zahtevima tržišta rada, rad na crno, nedostatak industrijskih zona u tim opštinama, kao i tehnološki viškovi. Iz svega navedenog smatram da je trebalo u članu 28, koji govori o savetu za zapošljavanje na lokalnom nivou, da govorite kao organu koji mora da se formira, jer i lokalne samouprave moraju da preuzmu određenu odgovornost za proces zapošljavanja, odnosno da lokalne samouprave ne rade samo na zapošljavanju kada treba da povećaju svoju birokratiju, već i da stvaraju i učestvuju u stvaranju mesta u privredi. Takođe, ako govorimo o aktivnoj politici zapošljavanja, što je dobro predviđeno ovim zakonom, rekao bih nekoliko primera koji su se u praksi pokazali kao veoma loši i koje bi trebalo da ispravi u narednom periodu Nacionalna služba za zapošljavanje. Prevashodno mislim na komplikovanu dokumentaciju za programe, što dodatno destimuliše poslodavce da koriste ove programe. Ako govorimo o programu, na primer, o samozapošljavanju i programu novog zapošljavanja, vidimo da neki obrasci govore, između ostalog, da je neophodan dokaz o vlasništvu nad nabavljenom opremom, plaćeni računi adresirani na ime podnosioca zahteva ili ugovori o kupoprodaji opreme overeni u sudu ili opštini. Zamislite čoveka koji se 10 ili 15 godina bavi građevinom, ima neku skelu, koji ima neku bušilicu i sada ako hoće da se prijavi, da više ne radi na crno i traži da koristi ovaj program samozapošljavanja, on mora da donese neki fiskalni račun ili račun na njegovo ime da je to pre 10, 15 godina kupio. Ali, ako to ne donese, u napomeni kaže da ako ne posedujete neki od navedenih dokumenata, ugovor se neće potpisati. Mislim da ovo treba da ispravite. Takođe, kada govorite o programu za stručno osposobljavanje u svojstvu pripadnika volontera i pripravnika praktikanta, treba malo da vodite računa i o kvotama koje dajete pojedinim ograncima Nacionalne službe za zapošljavanje, pa tako i ogranak koji pokriva četiri opštine: Priboj, Prijepolje, Nova Varoš i Sjenica, dobije 24 moguća, a u te četiri opštine ima 20.460 nezaposlenih, od toga sa sedmim stepenom 412 i sa šestim stepenom 487 nezaposlenih, a za godinu dana dobijemo kvotu od 24. Ono što je najgore, kada se dobije ta veoma mala kvota, dođe dopis iz Ministarstva kako je neophodno obustaviti sve aktivnosti vezane za realizaciju programa pripravnika, pripravnika volontera i praktikanata po konkursu objavljenom 18. marta .2009. godine – o daljim aktivnostima bićete pravovremeno obavešteni od Ministarstva. Ukida se ono što je bilo objavljeno kao konkurs 18. marta, a već danas ili juče dobijamo nove informacije, kako će Vlada u narednom periodu da zaposli novih 1.000 ili ne znam koliko pripravnika. Postavljam pitanje – da li je to nešto novo ili ovo staro ulazi u novi oblik? Takođe, ako govorimo o ovom zakonu, neophodno je da kažemo da se ovim zakonom, član 104. kaže, da će svi oni koji su ostvarili neke prinadležnosti po ranijem zakonu to i da ostvare, ali u prethodnom periodu je bilo takvih slučajeva da se pojedincima koji primaju naknadu od zavoda za zapošljavanje obračunavala naknada umanjena za 20% zbog nekog novog zakona, pa Ministarstvo, odnosno Nacionalna služba za zapošljavanje, umesto da prizna grešku i vansudski se poravna sa takvim osobama, već dolazi do sudskih troškova i na taj način pojedinci ostvaruju svoja prava. Na kraju bih nešto rekao o obrazovanju. Mislim da je obrazovanje jedan od glavnih generatora buduće nezaposlenosti na području Republike Srbije, odnosno da je neophodno da postoji jedna tešnja veza između institucija obrazovanja i institucija koja se bave zapošljavanjem. Bićemo svedoci veoma brzo, možda već za dve-tri godine, da na zavodu za zapošljavanje imamo veliki broj mladih ljudi, čak i sa završenim fakultetima, koji neće moći da nađu adekvatno radno mesto zbog neadekvatnog obrazovanja, odnosno zbog obrazovanja na onim fakultetima čijih kadrova imamo sasvim dovoljno. Hvala. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem, gospodinu Hajdareviću. Reč ima narodni poslanik Saša Dujović.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, poštovani narodni poslanici, Predlog zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti i Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, koji je podnela Vlada Republike Srbije, napokon uvodi red u oblast koja je veoma značajna za osobe sa invaliditetom i koje sa velikim nadama očekuju usvajanje, a naročito primenu ovih zakona. Posebno bih se osvrnuo na Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. U dosadašnjoj praksi bilo je više pokušaja da se invalidi bar približe radno sposobnim osobama. Nekadašnje specijalizovane firme, poput DES-a, u današnje vreme se ne uklapaju. Naravno, moje mišljenje je da su takve firme opravdale svoje postojanje, a invalidi koji su u njima radili sebe doživljavali kao ravnopravne sa fizički potpuno zdravim radnicima. Ovim predlogom zakona otvaraju se nove mogućnosti za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje invalida. Podsticaj preduzećima da zapošljavaju osobe sa invaliditetom najzad postaje i obaveza preduzeća da u svojim aktivnostima daju šansu i invalidima, da se sa svojim radnim angažovanjem što lakše i brže integrišu u društvene tokove života. Novina u zakonskim rešenjima koja su predložena jeste i to da obavezu zapošljavanja osoba sa invaliditetom poslodavci mogu i da ne ispune, ali su obavezni da u tom slučaju u zaseban budžetski fond uplaćuju određena sredstva. Iz tog fonda će se finansirati participacija preduzećima koja zapošljavaju invalide, kao i osnivanje specijalizovanih preduzeća za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, tzv. zaštitnih radionica. U Predlogu zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, uvedena su i prava za kategorije osoba sa invaliditetom koje do sada nisu bile predmet zakonske zaštite. To su ratni vojni invalidi, mirnodopski vojni invalidi i civilni invalidi rata. Ovo je veliki pomak u zakonskoj zaštiti navedenih invalida i invalidnih lica, te je za svaku pohvalu nastojanje Vlade da pomogne građanima koji su svoju invalidnost stekli braneći svoju otadžbinu u ratovima koji su vođeni na prostorima bivše SFRJ. Ovim predlogom zakona predviđena je i velika mogućnost profesionalne rehabilitacije invalida, a troškove ove, za invalide veoma značajne aktivnosti, snosiće organizacija nadležna za poslove zapošljavanja. To će mnogim invalidima omogućiti da, posle izvršene procene preostale radne sposobnosti i obavljene prekvalifikacije, započnu da rade. Članom 36. Predloga zakona jasno je definisana obaveza preduzeća za rehabilitaciju i zapošljavanje, da ima najmanje 50% zaposlenih osoba sa invaliditetom. Predlogom ovog zakona predviđeno je refundiranje u navedenim preduzećima iz budžeta Republike Srbije i budžetskog fonda u visini od 50% od prosečnog ličnog dohotka u privredi, što pozdravljam, jer će mnoga preduzeća upravo ova sredstva stimulisati da zapošljavaju osobe sa invaliditetom. Formiranje radnih centara, pod okriljem lokalne samouprave ili Republike, omogućiće i onim invalidima koji ne mogu da se pronađu u preduzećima kao radno angažovane osobe da rade i stvaraju, a pri tom i da zarade. Osećanje korisnosti u okviru društva je nešto što je najneophodnije osobama sa invaliditetom. Na kraju, kaznenim odredbama definisanim u čl. 49. i 50. predloženog zakona po prvi put je država uzela u ozbiljnu zaštitu invalide od nesavesnih poslodavaca i pružila im mogućnost da se osete ravnopravnim sa ostalim zaposlenima. Uz već usvojen Zakon o zabrani diskriminacije, osobama sa invaliditetom pruža se mogućnost da lakše dođu do radnih mesta. U danu za glasanje Poslanički klub SPS-JS podržaće Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima Nikola Lazić.
Hvala gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, poštovana gospođo ministar, gospođa Kalanović je u prepodnevnom delu zasedanja rekla da gotovo da nema političara ili političkog govora koji ne započinje sa rečenicom da je nezaposlenost veliki problem u našem društvu. Mislim da nije neophodna neka velika mudrost da bi se to shvatilo, a ja se neću baviti praznom demagogijom, već ću pokušati da ukažem na nešto što smatram, da su zaista fundamenti vrednosnog sistema našeg društva. Osvrnuću se na Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Ovaj predlog zakona predstavlja prirodni nastavak jednog procesa započetog još za vreme Vlade Vojislava Koštunice, kada je usvojen Zakon o sprečavanju diskriminacije osoba sa invaliditetom. Taj zakon iz 2006. je bio prvi zakon te vrste u jugoistočnoj Evropi i na taj način je Srbija poslala poruku svima u okruženju, da ona pitanje i unapređenje položaja osoba sa invaliditetom smatra kao par ekselans pitanje ljudskih prava i stvaranja jednakih mogućnosti za sve. Svi ćemo se složiti da nalaženje rešenja za tu problematiku ne sme biti pitanje davanja ni milosrđa, već mora biti pitanje solidarnosti i jednakog tretmana svih građana. Još formiranjem Vlade 2004. godine, prilikom usvajanja Zakona o ministarstvima, a kasnije nekim od internih akata koji su uredili rad određenih ministarstava, osnovan je sektor za bavljenje pitanjima invalidnosti, odnosno osoba sa invaliditetom, u okviru Ministarstva za rad, zapošljavanje i socijalna pitanja. Takođe, nešto kasnije doneta je strategija za unapređenje položaja osoba sa invaliditetom i do sada je Srbija aktivno učestvovala u izradi konvencije UN o pravima invalida i kroz niz zakona u različitim oblastima na tu problematiku je uticala. Samo neki primeri su oslobađanje dažbina za uvoz vozila i oslobađanje od putarina za osobe sa invaliditetom, potom povećanje dodataka za negu drugog lica, uvođenje obaveze emitovanja gestovnog informativnog programa za osobe sa oštećenim sluhom i to je učinjeno u okviru Zakona o radiodifuziji, potom, data je podrška potpunom uključivanju dece sa invaliditetom u predškolsku nastavu i obezbeđena je pristupačnost objektima od opšteg interesa za invalide kroz određene intervencije u Zakonu o građevini. U tom periodu su i standardizovani kriterijumi za finansiranje organizacija osoba sa invaliditetom, a data je i značajna budžetska podrška i rađen je monitoring programa za unapređenje položaja osoba sa invaliditetom, kako bi se ta problematika što kvalitetnije tretirala. Kada se govori o Predlogu zakona koji je na dnevnom redu, bitno je istaći činjenicu da je oko 70% invalida u Srbiji siromašno,a da samo 13% njih je zaposleno, odnosno radi. Kako bi se ova situacija popravila, pored pravnog okvira, naravno, značajan je i sam stav celokupnog društva. Pored toga je bitna motivacija lica sa invaliditetom da se usavršavaju, a bitna je i korekcija obrazovnog procesa u smislu obezbeđivanja više praktičnih znanja kada se sa procesom školovanja završi. U tom smislu, mislim da je veoma značajan inicijalni korak otvaranje univerzitetskog centra za studente sa hendikepom u martu 2008. godine. Po pitanju zapošljavanja osoba sa invaliditetom, zakon predviđa kombinaciju obavezujućih i stimulativnih mera kako bi određeni broj lica sa invaliditetom bio priman po ključu. Mislim da kako se ovaj zakon bude primenjivao i kako bude dolazilo do dalje evolucije u društvu, mislim da će ove obavezujuće mere dobijati sve manje na značaju, a da će stimulativne mere odneti prevagu zbog toga što će i sami poslodavci uvideti da ukoliko su adekvatno osposobljena lica sa invaliditetom mogu potpuno ravnopravno i veoma kvalitetno da obavljaju sve poslove. Sa ove govornice želim da izrazim bojazan da će ova Vlada na kvalitetan način primeniti ovaj zakon i uspeti da unapredi položaj lica sa invaliditetom. Ova Vlada je u značajnoj meri zagledana u samu sebe, bez jasnih mera po pitanju rešavanja ekonomske krize, borbe protiv korupcije i unapređenja standarda građana. Mislim da u narednom periodu sledi jedno teško vreme, ne samo za osobe sa invaliditetom, već i za sve ostale građane Srbije. Navešću samo primer kako je država mogla da izvrši određenu uštedu i prilikom formulisanja i kasnije primenjivanja i ovog zakona. Svojevremeno je upućena inicijativa za produženje rokova za privatizaciju invalidskih preduzeća, kako bi se podigla konkurentnost i pospešio oporavak i razvoj u 34 invalidska preduzeća. Ideja je bila da država napravi uštedu u smislu postojanja centara za profesionalnu rehabilitaciju na regionalnom nivou, kako, na primer, neko ko živi u Užicu ili Vranju ne bi morao da dolazi tim poslom u Beograd već bi mogao odmah po obavljenom osposobljavanju na primer u Užicu ili Vranju da tu nađe posao. Novi predlog zakona, nažalost, ne tretira invalidska preduzeća kao postojeće centre za profesionalnu rehabilitaciju, već oni tek treba da ispunjavaju određene uslove kako bi to postali. Takođe, projekat Vlade Norveške, podizanje konkurentnosti invalidskih preduzeća u Srbijije imalo manje više sličan smisao, ali nažalost nije uspešno realizovan, iako je novac potrošen. Nažalost, većina tih preduzeća po ovom aktuelnom predlogu zakona neće ispuniti uslove da postanu centri za profesionalnu rehabilitaciju, jer su u dugovima, imaju zastarelu opremu, a imovina se rasprodaje. Dakle, čini mi se da Vlada nema jasnu strategiju po tom pitanju. Ovaj Predlog zakona uglavnom tretira osobe sa fizičkim hendikepom, a onda se postavlja pitanje da li postoji mogućnost da se tu uključe, kada je u pitanju zapošljavanje na otvorenom tržištu, i nedovoljno mentalno razvijene osobe. Takođe, odredba o subvencionisanju poslodavaca koji angažuju invalide sa 12 meseci u vrednosti minimalne plate govori da se time i šalje poruka poslodavcima da minimalno treba da evaluiraju rad tih ljudi. Na kraju, postavio bih pitanje koliko je organizacija osoba sa invaliditetom učestvovalo u izradi Predloga zakona kao i da li su tu konsultovane osobe sa senzornim, intelektualnim i telesnim invaliditetom. Ovakvi procesi ipak podrazumevaju i zahtevaju da što širi skup činilaca bude uključen u formulaciju ovakvih zakonskih rešenja kako bi ona bila kvalitetna i dugotrajna. Postavio bih pitanje i molim da dobijem odgovor na to pitanje – da li i zašto Vlada od decembra meseca ne realizuje socijalna davanja na KiM posebno za invalide i njihovu negu, kada se to u ostalom delu Srbije realizuje mesec za mesec? Hvala. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Miladinović.
Poštovano predsedništvo, poštovani narodni poslanici, ispred Poslaničke grupe Napred Srbijo – Srpske napredne stranke osvrnula bih se na Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Polazni osnov za regulisanje ovih društvenih osnova je postojanje baze podataka koja realno prikazuje stanje i mogućnosti društva da napravi prve korake u sistematizovanju normi i zakonskom uređenju oblasti za uključivanje osoba sa invaliditetom u sve društvene tokove. Naše društvo ne raspolaže sa tačnim podacima i stanjem u ovoj oblasti, dovoljnim ekonomskim, naučnim i voljnim potencijalnima da se što pre i humanije poboljšaju uslovi života ove kategorije stanovništva. No, imajući u vidu sve date okolnosti, Predlog zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju sa invaliditetom nesporno tretira vrlo osetljivu, bitnu kako životnu, tako i pravnu oblast. Ovaj zakon je dopuna postojeće regulative koja se odnosi na društveni i pravni položaj invalida u našoj zemlji, ali i otvara potrebu da se podzakonskim aktima različite prirode ova materija uredi na još precizniji i detaljniji način, jer zakon pruža samo osnovna načela, što znači da će svi organi, organizacije i ostala lica koja zakon uključuje u realizaciju postavljenih ciljeva morati da daju doprinos u praktičnom sprovođenju normi, izvršavanju zakona, kako on ne bi ostao mrtvo slovo na papiru. Ono što svakako prati ovaj zakon i što može predstavljati problem u njegovoj praktičnoj primeni jeste najpre njegova finansijska konstrukcija koja se nameće kao primarna, da bi ova zakonska rešenja bila vidljiva i opipljiva u svakodnevnom životu. Cilj ovog zakona jeste da se položaj invalida i realno poboljša, da im se obezbede prava na, koliko je to moguće, nesmetan profesionalni razvoj u skladu sa individualnim sposobnostima. Kako obezbediti sredstva koja se predviđaju zakonom za formiranje budžetskog fonda? Da li država ima resurse iz kojih se crpe sredstva? Da li se na ozbiljan način analizom realnih činjenica došlo do mogućnosti da se izdvoje sredstva za budžetski fond ili je to samo pusta želja koja je implicirana u predložena zakonska rešenja. Koji su to izvori za budžet? Podizanje stope poreza, povećanje ostalih kamata koje većinu građana pritiskaju do granice nemogućnosti. Gde su tu realne baze, planovi i akcije koje će dovesti do željenog cilja? Sve su to ozbiljna pitanja koja je trebalo rešiti pre donošenja ovog zakona, što znači – mrtvo slovo na papiru, jer i najbolje namere koje se ne pretoče u realne okvire života samo dodatno otežavaju ionako težak život, kako radno sposobnog dela stanovništva, tako i dela koji treba uključiti u aktivnosti koje će njima i društvu kao celini doneti očekivani boljitak. Neke od mogućnosti koje daju zakonska rešenja, kao što je samozapošljavanje, bespovratna sredstva, oslobađanje carinskih i poreskih obaveza za uvoz opreme i tehnologije, humanitarna aktivnost, date su, nabrojane su, ali nisu detaljno i ozbiljno pretvorene u stvarne i hitne delatnosti koje se mogu, odmah po donošenju zakona i realizovati. U rešenjima koja nudi ovaj zakon videćemo da se u osnovi svega nalazi poslodavac. Najpre od volje, a potom i od disciplinovanosti u primeni ovog zakona, samih poslodavaca, zavisiće dosta toga. Zakon predviđa sankcije za nepoštovanje odredbi o obaveznom zapošljavanju određenog broja osoba sa invaliditetom kod poslodavca koji ima najmanje 20 radnika u radnom odnosu, a to su novčani penali, što svakako jeste dobra zamisao i način da se poslodavci obavežu, ali to će ujedno obavezati, nažalost, mali broj poslodavaca. Radiće se uglavnom o velikim firmama, preduzećima koja imaju minimum 20 zaposlenih u svom sastavu. Dakle, izostaviće se procentualno veliki broj onih koji su u stanju da pruže posao, govorim o malim privrednicima, advokatskim kancelarijama, samostalnim trgovinskim radnjama i sličnim privrednim subjektima koji ne dostižu ovaj zakonski minimum po broju radnika koji bi stvorio obavezu zapošljavanja osoba sa invaliditetom. – U tom sektoru nalaze se i radna mesta koja bi mogla biti poverena ovim osobama. Zato je možda potrebno spustiti ovaj zakonski prag o broju zaposlenih na 10 do 15. Sa druge strane, zakon predviđa i određene olakšice za poslodavce koji učestvuju u finansiranju zarada osoba sa invaliditetom, kao i određene poreske olakšice za te poslodavce, tako da sve ukupno ovo daje jednu dobru formalnu osnovu i polazište za primenu zakona. Takođe, veliki značaj imaće i poslovno okruženje i atmosfera koja će se stvoriti u radnoj sredini u kojoj rade i osobe sa invaliditetom, podizanjem svesti i kulture naših sugrađana, kako bi se takvim osobama pružio tretman koji zaslužuju. Na tom polju je potrebno generalno podići nivo svesti, kulturni nivo, i dopreti do saosećanja i solidarnosti naših građana uključenih u proces rada. Aktivno ulaganje u proceni radne sposobnosti i u celom postupku poslovne rehabilitacije i zapošljavanja osoba sa invaliditetom, zakonodavac je poverio organizaciji nadležnoj za poslove zapošljavanja. To je u potpunosti novi sektor poslova, a poveren je u nadležnost ove organizacije. U tom cilju, trebalo bi da se sačini plan, program razvoja i nadležna organizacija ojača kadrovima, kako bi se u aktivnoj saradnji, s jedne strane, osobe sa invaliditetom koje po zakonu najpre moraju da se vode na evidenciji nezaposlenih lica, kod ove organizacije i same organizacije nadležne za poslove zapošljavanja, zajednički došlo do pravih rezultata. Takođe je potrebno da ova organizacija uspostavi usku saradnju sa ostalim organima i organizacijama, naročito sa organizacijom nadležnom za poslove penzijsko-invalidskog osiguranja, koja sveukupno, zajedno sa njom, sprovodi celokupni postupak uključivanja osoba sa invaliditetom u proces rada u našem društvu. Svakako moramo posmatrati da dosadašnji rad i učinak u organizaciji nadležnoj za poslove zapošljavanja u njenim redovnim aktivnostima, rezultatima koje je postigao obavljajući svoje osnovne poslove i oni baš nisu na zavidnom nivou, pa i sa tog aspekta sagledati buduće rezultate ovog zakona, koji se na aktivan način uključuje u sprovođenje mera predviđenih u rešenjima zakona. Koji su rezultati poslovanja organizacije za zapošljavanje do sada? Rezultati su minimalni, da se ne kaže nikakvi. I pitanje je kako će, u skladu sa obavezama ovog zakona, uspeti da dodatno da doprinos rešavanju ovog pitanja. Da li je to dobro rešenje? Postoji li neko bolje? Čini se da je malo vremena provedeno u osmišljavanju i proučavanju ovog pitanja. Nisu proučena rešenja mnogo razvijenijih društava od našeg, ko u njihovim državama radi ove poslove. Sve su to važne odluke u uspostavljanju sistematskih rešenja. Zakon je ponudio idejno dobro rešenje, a to je osnivanje budžetskog fonda za profesionalnu rehabilitaciju i podsticanje osoba sa invaliditetom. Taj fond je svakako neophodan i bez njega teško da bi uspela kontrola namenskog korišćenja sredstava koja su izdvojena za profesionalnu rehabilitaciju i podsticanje zapošljavanja osoba sa invaliditetom. Cilj budućih aktivnosti u sprovođenju sveobuhvatnih mera i edukacije ne može se postići bez materijalne podrške. Da ostavimo na stranu ovu organizaciju, šemu učesnika u celokupnom postupku, koja će u praktičnoj primeni pokazati sve svoje prednosti i mane, kojom će se, nadam se, dograđivati u daljim izmenama celokupnog sistema, zaštititi ove populacije. Osvrnućemo se na data zakonska rešenja na posebne oblike zapošljavanja i radnog angažovanja osoba sa invaliditetom, i to u formi preduzeća za profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, radnih centara i socijalnih preduzeća i organizacija. Dakle, otvara se jedno potpuno novo polje privrednih subjekata koji mogu pružiti radno angažovanje osoba sa invaliditetom, pa i onih lica koja ne mogu da se zaposle i održe zaposlenje ni pod opštim, ni pod posebnim uslovima, tj. onih čiji je radni učinak manji od jedne trećine radnog učinka zaposlenog na uobičajenom radnom mestu. Dakle, pruža se mogućnost svim licima koja se, po Predlogu ovog zakona, smatraju osobama sa invaliditetom, da se, bez obzira na stepen invaliditeta, u skladu sa svojim psihičkim i fizičkim sposobnostima, uključe u neku vrstu radnog angažovanja. Opšta ocena samog zakona, odnosno onoga što se njime želi postići je dobra. Međutim, kada zanemarimo tu idealnu i bajkovitu sliku koju nam pruža zakon svojim rešenjima, moramo se osvrnuti na stvarnost koja, najblaže rečeno, ne prati pozitivne propise. Nivo nezaposlenosti u našoj zemlji je izuzetno visok. Uslovi rada su, takođe, vrlo često ispod svakog minimuma i u takvoj svakodnevici, koja je nemila i za one pripadnike radničke klase koji su potpuno radno sposobni i nemaju nikakvih smetnji i otežavajućih okolnosti, mora se obezbediti mnogo više finansijskih sredstava. Za ovu kategoriju stanovništva posebno se moraju ostvariti i dodatni tehnički i tehnološki uslovi rada, a najpre uložiti dosta dobre volje kako bi se osobe sa invaliditetom uključile u taj proces na način na koji to dolikuje jednom savremenom društvu. Potrebna je dodatna pažnja za osobe sa invaliditetom, ne samo u fazi njihovog uključivanja u proces rada, jer se na taj način ide obrnutim smerom, već od samog početka njihovog školovanja i osposobljavanja za kasniji život, pa već na početku pružiti jednake šanse i mogućnosti sa ostalima. Dakle, od početne faze u obdaništima, školama, univerzitetima, jer su te ustanove sa inicijalnim ulogama u formiranju atmosfere koja će u kasnijem momentu olakšati profesionalnu rehabilitaciju i zapošljavanje osoba sa invaliditetom, jer je to proces koji logično sledi nadalje. Posebno bih se osvrnula na položaj penzionisanih invalida, invalida koji su ostali bez posla, odnosno koji čekaju na posao zbog inače teške ekonomske situacije u Srbiji, a imajući u vidu i predstojeće ekonomske probleme celog sveta, zbog ekonomske krize koja je uveliko uzela maha. Položaj ove kategorije stanovništva je posebno težak. Zna se da u mnogim našim preduzećima ni zaposlenim invalidima nije bolje. Retka su domaća preduzeća u kojima se zaposlenim invalidima rada obezbeđuje veći nivo zaštite zdravlja i života od nivoa utvrđenog zakonom. Takvo stanje se mora što pre prevazići, u interesu svih zaposlenih invalida rada, njihovih porodica, poslodavaca, organizacija i društva u celini. Preduzeća bi trebalo da pruže mogućnost dodatne angažovanosti tim ljudima. To bi bilo dobro za preduzeća, ali i za otpuštene ljude, jer bi takva aktivnost bila u obostranu korist. Mi treba da obezbedimo da ljudska i građanska prava osoba sa invaliditetom budu tolika kolika su prava i osnovi slobode svih građana. Na našim prostorima, nažalost, neretko se dešava da osobe sa invaliditetom doživljavaju diskriminaciju po osnovu invalidnosti. Politika zapošljavanja osoba sa invaliditetom je očajna. Invalidima, pogotovo onima koji se kreću sa pomagalima, treba prilagođeno radno mesto koje imaju uglavnom samo velika javna preduzeća. Kroz ovaj zakon treba da obezbedimo i zaštitimo osobe sa invaliditetom koje imaju određene radne veštine i trebalo bi da bude bolji vid osiguranja od pasivne socijalne zaštite. Sistem posebne zaštite invalida treba da profunkcioniše u skladu sa pravilima i principima utvrđenih ovim zakonom i drugim propisima koji bi bili u skladu sa njima. Činjenica da država svojom regulativom obezbeđuje samo minimum posebne zaštite, dok se za veći nivo te zaštite moraju postarati same organizacije. Prema tome, ovaj zakon treba ne samo da obavezuje poslodavce na zaštitu osoba sa invaliditetom već svojim propisima da reguliše iskonsku primenu zakona, odnosno njegovo poštovanje i primenjivanje. Na taj način zakon je obavezan da poslodavce ne samo natera za doslednu primenu zakonskih mera nego i za preduzimanje dodatnih mera i aktivnosti na njenom podizanju na veći nivo. S obzirom na to da je poznato koliko je komplikovana i neažurna administracija u Srbiji, ovim zakonom bi trebalo malo bolje regulisati oblast izdavanja rešenja, nalaza i mišljenja, tako i sistem kaznenih mera za poslodavce koji ne ispunjavaju svoje obaveze ne zapošljavaju osobe sa invaliditetom, ne obezbeđuju lakše radno mesto i slično. Ne može jedan zakon tako neozbiljno da se bavi ovakvom problematikom, u cilju zaštite invalida, da nema nikakvih ograničenja koja podrazumevaju određeni rok da se obaveza ispuni. Po tom pitanju postoje veliki propusti u ovom zakonu, jer je jako neozbiljno propisati kaznene mere bez utvrđivanja konkretnih vremenskih rokova. Odlično je što se preduzeću oduzima dozvola ukoliko prestane da ispunjava uslove utvrđene ovim zakonom. Ali nije poznato posle koliko vremena od učinjenog prekršaja mu se oduzima dozvola. Takođe, zapanjujuća je činjenica propisana ovim zakonom da osobe koje su na rehabilitaciji ne mogu da zasnuju radni odnos. Ili podatak da zakon ne obavezuje da se javno podnese izveštaj o neregularnosti rada nekog preduzeća, već samo ministarstvo. Osim toga, nije regulisano ni pitanje osoba sa invaliditetom, ukoliko postoje objektivni uslovi da invalid ide na rehabilitaciju i osposobljavanje za neki posao, a to odbije bez obzira na nekoliko opcija i mogućnosti za profesionalno usavršavanje ili više puta odbije ponuđeni posao. Trebalo bi da snosi posledice u vidu manjih socijalnih davanja ili gubitkom nekih drugih privilegija ne mogu zakonom da se utvrde obaveze ali ne i odgovornosti. Osim profesionalne rehabilitacije i zapošljavanja, ovaj zakon se samo poziva na načelo uključivanja osoba sa invaliditetom u sve sfere društvenog života na ravnopravnoj osnovi. Ni u jednom članu zakona ne piše ništa o tome. Invalidi rada imaju određene vrednosti i određeni potencijal i to treba posebno usmeriti i iskoristiti. Njihova znanja, veštine, iskustva i sposobnosti mogu da budu od neprocenjivog značaja za preduzeće i njegovo poslovanje. Zato ovim zakonom detaljnije treba regulisati probleme zapošljavanja i profesionalnog usavršavanja osoba sa invaliditetom, kao i prava i obaveze poslodavca. Proces je započet,hoću da verujem da je ovo samo početak koji će dalje angažovanje za rešavanje ovog pitanja na svim nivoima dovesti do daleko većih rezultata i našim ugroženim građana pružiti šansu da žive kao sav razvijen svet. Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik gospođa Gordana Rajkov.
Poštovano predsedništvo, gospođo ministar, dame i gospodo narodni poslanici, zakon o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom, o kome hoću da govorim, dokument je koji hiljade osoba sa invaliditetom u Srbiji već nekoliko godina nestrpljivo očekuje. U vreme kada se susrećemo sa svetskom ekonomskom krizom i čine se napori da njene posledice ne pogode u najvećoj meri već ranjive grupe stanovništva, donošenje ovog zakona postaje još važnije. Zapošljavanje je jedan od najvećih problema sa kojima se suočavaju osobe sa invaliditetom u Srbiji, iako ovim osobama pripada pravo na rad, izbor zaposlenja, pravični uslovi rada, koji su garantovani mnogim međunarodnim dokumentima, od univerzalne Deklaracije o pravima čoveka, Konvencije UN o pravima osoba sa invaliditetom do Evropske socijalne povelje i Akcionog plana Saveta Evrope za osobe sa invaliditetom, kao i Ustavom Republike Srbije i drugim domaćim aktima među kojima su najvažniji Strategija unapređenja položaja osoba sa invaliditetom i Zakon o sprečavanju diskriminacije ovih osoba, donet 2006. godine. Pored toga, kao što je već rečeno, podaci Svetske banke kao i domaća istraživanja pokazuju da je u Srbiji zaposleno svega 13% osoba sa invaliditetom. Ono što dodatno zabrinjava jeste da od ovih 13%, 10% je zaposleno u nevladinom sektoru, u samim organizacijama osoba sa invaliditetom, a samo jedan posto u privredi, preduzećima za zapošljavanje osoba sa invaliditetom i u javnom sektoru. Na evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje trenutno je nešto manje od 23 hiljade ovih osoba, a u prošloj godini zaposleno je svega 596. Nezaposlenost osoba sa invaliditetom tri puta je veća nego kod ostalog stanovništva i veliki broj, skoro 90% zavisi samo od socijalnih transfera. Razlozi ove situacije su brojni, a u njih svakako spadaju nedostatak jednakih mogućnosti u pristupu u obrazovanju, fizičkoj sredini, komunikacijama, nedostatak odgovarajuće službe i podrške, kao i predrasude o manjim sposobnostima osoba sa invaliditetom i strah poslodavaca da će ove osobe imati manji učinak od ostalih radnika. S druge strane, svakodnevna praksa i istraživanja koja su objavljena pokazuju da je preko 90% poslodavaca koji već zapošljavaju osobe sa invaliditetom veoma zadovoljno njihovim radom. Takvih primera ima veoma puno, od osoba sa smetnjama u intelektualnom razvoju koji se zapošljavaju, odnosno radno angažuju u ''Mekdonaldsu'', člana Gradskog veća u Leskovcu ili savetnice u Pokrajinskom sekretarijatu za socijalnu zaštitu u Novom Sadu, koje su osobe sa visokim stepenom invalidnosti i korisnici invalidskih kolica, pa do osoba sa invaliditetom koje rade u ''Tekstilnoj kompaniji AMC'' i čija je direktorka na komentar novinara u jednoj emisiji da je zapošljavanje osoba sa invaliditetom vrlo human potez, odgovorila – ne, varate se, ja ih ne zapošljavam zbog humanosti, već zato što su oni odlični radnici. Predlog zakona koji je pred nama stoga je veoma važan, jer ima za cilj obezbeđivanje adekvatnih uslova za integraciju i povećanje zapošljavanja osoba sa invaliditetom i njihovo uključivanje na tržište rada i, takođe, uređenje sfere zapošljavanja osoba sa invaliditetom u skladu sa međunarodnom pravnom regulativom i pozitivnom praksom zemalja u kojima se ova vrsta zakona već sprovodi. Ovaj predlog zakona ima nekoliko specifičnosti, odnosno novina, među kojima bih istakla, pre svega, novu definiciju fenomena invalidnosti u skladu sa socijalnim modelom, koji invalidnost tretira kao interakciju između ličnih svojstava i fizičkih i socijalnih prepreka u okruženju i potrebu da svi ljudi budu uključeni u društvo kao jednaki. Novina je procena profesionalnih mogućnosti koja menja paradigme i stavlja u fokus na sposobnost, umesto dosadašnje procene stepena oštećenja, kako to definiše Zakon o radnom osposobljavanju i zapošljavanju invalida iz 1996. godine. Dakle, procenjuje se ne šta ja ne mogu da uradim zbog svog invaliditeta, već šta sam sposobna da postignem nezavisno od toga. Obaveza zapošljavanja je, takođe, novina ovog zakona ili kvotni sistem koji postoji u većini zemalja Evrope i koji treba da omogući veće zapošljavanje u privrednom i javnom sektoru, a posebno ako imamo u vidu da je svega 1%osoba sa invaliditetom zaposlen u tim sektorima. S druge strane, promovišu se aktivne mere zapošljavanja, uključujući različite subvencije koje sada treba da pomognu poslodavcima da u većoj meri zapošljavaju ove osobe. Takođe, novo je i osnivanje Centra za podsticaj zapošljavanja osoba sa invaliditetom u sklopu Nacionalne službe za zapošljavanje. I na kraju, ali ne po značaju, ali kao odgovor na pitanje kolege koji je malopre govorio, ovaj zakon manifestuje dobru afirmaciju principa participativnosti u skladu kako kaže moto invalidskog pokreta – ništa o nama bez nas. Jer je Ministarstvo za ekonomiju i regionalni razvoj omogućilo kroz organizaciju javne rasprave da brojne organizacije osoba sa invaliditetom svih kategorija, kao i njihovih zakonskih zastupnika i predstavnika preduzeća za zapošljavanje osoba sa invaliditetom iznesu svoje predloge i sugestije, koji su u velikoj meri uključeni u Predlog ovog zakona. Predlog zakona sadrži i odredbe o načinima utvrđivanja profesionalnih mogućnosti osoba sa invaliditetom i u skladu sa tim obezbeđenje potrebne vrste podrške, definiše uslove rada pod posebnim uslovima u preduzećima za zapošljavanje osoba sa invaliditetom i posebne oblike radnog angažovanja, kroz radne centre koji će otvoriti mogućnost za radno angažovanje i lica kojima je ova mogućnost do sada bila uskraćena, a posebno lica sa smetnjama u intelektualnom razvoju, o kojima su brigu i zabrinutost izrazili mnogi poslanici ovde u raspravi. Radni centri su dobra forma angažovanja i oni već funkcionišu u praksi u organizaciji samih organizacija osoba sa invaliditetom. Amandmanima koje sam podnela na ovaj deo zakona, sama i zajedno sa koleginicom Plavšić, a na predlog samih organizacija osoba sa invaliditetom, verujem da bi ova mogućnost mogla još jasnije da se definiše i da se otvori prostor da se u ovu aktivnost uključe organizacije osoba sa invaliditetom i njihovih zakonskih zastupnika, o čemu ćemo više govoriti u raspravi o pojedinostima. Takođe, zakon reguliše osnivanje, rad i finansiranje centra za podsticaj zapošljavanja, čije će se aktivnosti finansirati od uplate naknada poslodavaca koji ne budu mogli da ispune obaveze zapošljavanja. Poslovi koje bi obavljao ovaj centar su brojni, ja bih za ovu priliku želela samo da izdvojim poslove profesionalne rehabilitacije, a u okviru toga tri važne stvari: Jedno je osposobljavanje osoba sa invaliditetom za odgovarajući posao, prekvalifikaciju, održanje zaposlenja i napredovanje u karijeri. Druga veoma važna stvar, koja je velika novina ovog zakona, jeste obaveza edukacije i treninga za poslodavce i stručna lica, što je od izuzetne važnosti kada se ima u vidu da postoje velike predrasude u ovoj sferi. – Ova aktivnost treba da motiviše poslodavce da rađe ispunjavaju obavezu zapošljavanja po zakonu, nego da uplaćuju određena sredstva u budžetski fond. Treća važna stvar koju zakon predviđa je tehnička pomoć i podrška definisana u članu 13. koja izričito predviđa službe podrške, kao jedan od elemenata profesionalne rehabilitacije, koja će se bliže verovatno definisati podzakonskim aktima, a u koju treba da spadni i određena pomagala koja su neophodna, adaptacija radnog mesta i radni asistenti. – Ova podrška je izuzetno važna za osobe sa većim stepenom invalidnosti koje su se do sada zapošljavale u veoma malom broju ili se uopšte nisu zapošljavale, jer ova podrška nije postojala. Ovo potvrđuje i Studija izvodljivosti reforme zapošljavanja osoba sa invaliditetom u Srbiji, koja je rađena u 2006. godini, uz podršku Evropske agencije za rekonstrukciju i koja posebno apostrofira postojanje odgovarajućih službi podrške, kao jedan od ključnih preduslova za povećanje stope zaposlenosti osoba sa invaliditetom u Srbiji. Donošenjem ovog zakona otvara se brojni prostor za realizaciju i ovog preduslova. Naravno da bi ovaj zakon doneo promene u svakodnevnom životu osoba sa invaliditetom nije dovoljno da donesemo samo zakon. Neophodno je da se veoma brzo donesu i sva podzakonska akta koja su neophodna za njegovu primenu i da Vlada obezbedi koordinaciju ministarstava i stalnu dalju saradnju sa svim partnerima koji treba da učestvuju u ovom procesu, o kome je govorio i uvaženi kolega gospodin Meho Omerović. U aprilu prošle godine pred parlamentarne izbore Invalidski pokret Srbije preko Nacionalne organizacije osoba sa invaliditetom, ponudio je potpisivanje protokola o saradnji svim strankama koje su učestvovale na izborima i u kome su one mogle da izraze spremnost, da podrže donošenje niza mera za unapređenje položaja osoba sa invaliditetom, a među njima posebno donošenje Zakona o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Ovaj protokol su potpisali – gospodin Šutanovac ispred DS, gospodin Dinkić ispred stranke G17 plus, gospodin Obradović ispred DSS i NS, koje su tada u koaliciji išle na izbore, gospodin Dačić ispred Socijalističke partije Srbije i Partije ujedinjenih penzionera, koji su, takođe, tada bili u koaliciji za izbore i gospodin Latinović ispred Lige socijaldemokrata Vojvodine. Predlog zakona je sada pred nama, a imajući u vidu istinsko razumevanje i brigu za unapređenje položaja osoba sa invaliditetom, koju su na moju zaista radost pokazale mnoge koleginice i kolege poslanici u ovom mandatu, ja se nadam da ćemo ovaj zakon svi i podržati, bez obzira na to kojoj političkoj opciji pripadamo. Poslanička grupa G17 plus glasaće za ovaj zakon, jer verujemo da on doprinosi uključenosti osoba sa invaliditetom u društvo i ekonomski život, što je stub za uspešnu politiku različitosti, a ona jedino može da se postigne sa promenama u sveukupnoj svesti o osobama sa invaliditetom. Ja ću glasati za ovaj zakon jer verujem da on treba da doprinese tome da nas društvo doživi kao ravnopravne sugrađane, sposobne da damo svoj doprinos društvu i da konačno i u Srbiji invalidnost postane investicija, a ne teret za društvo. Hvala. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem, gospođo Rajkov. Dajem reč gospođi Marini Raguš.
Gospođo Đukić-Dejanović, gospođo Kalanović, dame i gospodo, mi smo se potrudili, a koliko razumem situacija je sledeća, da bi trebalo do pet do šest da radimo, a posle toga… . ali dobro, ja ću gledati da ukalkulišem vreme. Zaista smo se potrudili da dođemo do što većeg broja podataka ne bi li konačno shvatili zašto smo došli u ovu situaciju, da sada razmišljamo o rebalansu budžeta na ovaj način i o tome da li će ovaj zakon i Predlog ovih zakona, koji jesu preko potrebni Srbiji, da budu provedeni u realnim okolnostima. Nas zabrinjava, a pri tome je i nejasna situacija – čini mi se da je država slepa za određene ranjive kategorije društva.Ukoliko sam vas dobro razumela, tokom današnjeg zasedanja vi nemate precizan podatak osoba sa invaliditetom, a recimo, očekivali smo da taj podatak iznesete za određene regione, odnosno za delove, za određene gradove, pa bi nam, uslovno rečeno, slika bila jasnija o stepenu razvoja gradova u Srbiji, pa samim tim i određenih okruga i kakva je tendencija u smislu svega onoga što nas treba da zadesi u narednih godinu, dve, tri do pet godina.Neki ekonomisti kažu da nam sledi pet godina bede. Ajde da ne budemo pesimistični, možda je ovo pesimizam, ali je možda najbolje očekivati najgore, pa se tako pripremati. Mi mislimo da se ljudi koji su provodili vlast u državi Srbiji ipak nisu pripremili na najbolji mogući način, jer pretpostavljam da je strategija svake vlasti da se priprema upravo za ovakve momente, dakle, za momente za koje može da pretpostavi da mogu da se dese, pogotovo u lomljivom društvu, kakvo je Srbija. Ono što smo imali prilike da vidimo na osnovu istraživanjima kojima smo se bavili poslednjih dana, izvinjavam se ukoliko podaci ne odgovaraju realnom momentu, ali ni vi nemate precizan podatak, recimo, slika koja bi trebalo da odgovara realnoj situaciji u određenim gradovima, u određenim regionima i onda nam nije jasno na koji način će građani Srbije da prebrode krizu, da ostvare svoja radna prava, kada je trend povećanja stope nezaposlenosti različit po određenim gradskim centrima i po određenim regionima. Mislimo da će svi navaliti u najveće gradove, jer će tu biti jedina mogućnost da se zaposle, a onda će doći u problematičnu situaciju, kao što je to bio slučaj sa Romima i nečovečnog i nečuvenog ponašanja prvog čoveka Beograda da ih vraća tamo odakle su došli, gde imaju mesto prebivališta i da tamo pokušaju da ostvare sve ono što jesu osnovne egzistencijalne potrebe, a onda se to isto odnosi i na interno raseljena lica koja, takođe, imaju vrlo čudno rešeno prebivalište. Opet se zaboravlja i činjenica da je svako u nekom momentu odnekle došao u Beograd i to će biti sve češća situacija, jer naprosto idete trbuhom za hlebom. Frapantan je podatak i odnos države prema situaciji koja je bila na jednom mediju odslikana kroz primer studenata medicine u Kragujevcu. Zanimljiv je i vaš odgovor u odnosu na to da ste se vi pozabavili tim problemom, raspitali i da ste shvatili da je konkurs za lekare otvoren za određene pozicije, odnosno za određeni broj mesta. Međutim, ono što je nas frapiralo jeste pozitivan odnos predsednika države prema tome – vidite, završeni student medicine, prosek iznad devet, pogledajte, ne sedi skrštenih ruku, završava srednju medicinsko tehničku školu i on će sebi tako obezbediti sredstva?! To dete će otići posle završene srednje medicinske škole, dakle, u kontinuitetu deset godina najžešćeg odricanja, negde u neku zemlju zapadnoevropske demokratije da se zaposli. Dakle, vi možete da kažete da je to lični izbor, ali naprosto, to je konstatovan problem, taj problem postoji u društvu i očigledno da je to dete, kao i njegove kolege, shvatilo da u državi Srbiji on ne može da živi na dobar način kao lekar. Naprosto, mi izražavamo sumnju da je on imao na pameti da osniva i da formira svoju kliniku i zato je posle završene medicine upisao srednju medicinsku tehničku školu. To može da bude vaš argument, a naš nije, zato što možemo da navedemo bezbroj drugih dokumenata. Recimo, mi smo se potrudili, pretpostavljam da i vi to radite, pretpostavljam da je to strategija kada se prave zakonski predlozi da prvo svi problemi budi vidljivi, pa se onda naruče određene analize, naprave određeni podaci i vi onda znate na koje ljude i na koje kategorije stanovništva taj zakon treba da se odnosi i na koji način ćete vi, a to je valjda cilj, da rešite egzistencijalne probleme, pa smo mi, takođe, analizirali situaciju po određenim sajtovima. Odmah ću vam dati adresu sajta – "Infostat.com.". Između ostalog, tu ćete imati bezbrojne primere da vidite sa čim se ljudi suočavaju ukoliko žele da se zaposle. Ovo su frapantni primeri o kojima čak i ne želim da pričam posle užasno frapantnih podataka koje mi iznosimo danima. Na kraju, nismo bili u mogućnosti da sve ove primere proverimo, pa ne bih želela da dođemo u situaciju da mi kažete –ubirate jeftine političke poene u situaciji krize, to ne želim, ali da bih shvatila kakva je zaista situacija kada je reč o zapošljavanju i mogućnosti da ogroman broj ljudi ostane bez posla zbog efekata finansijske krize pokušavala sam da sebi stvorim sliku, zato što država nema uređen podatak. Ono što je mene interesovalo, jeste kakva je situacija sa mladim ljudima kada završe srednju školu, u kom procentu se oni zapošljavaju. Vi ste izneli podatak, ukoliko sam dobro, mislim da sam i zapisala, da 9% ljudi sa visokom stručnom spremom je bez posla. A ono što me je isto interesovalo jeste kako prolaze samohrane majke, pošto znamo da je tendencija porasta samohranih roditelja, što majke, što očevi. Interesovalo me je i kako prolaze konkretno invalidi kada treba da apliciraju za određeni posao. Gospođo Kalanović, to se nalazi na ovom sajtu. Sve sam ovo pripremila, ne želim o ovom da pričam, ovo su brutalne činjenice, posle ću vam dati da to vidite ili da konačno posetite taj sajt. Ona iskustva o kojima ljudi pričaju, koja su naša realnost, trebalo bi da nam govori na koji način će ovaj zakon biti proveden u praksi. A onda, opet moram da vas pitam da li će ovaj zakon biti proveden na delu teritorije KiM? Šta je sa interno raseljenim licima sa teritorije Kosova i Metohije? Da se vratim na konkretne podatke, dakle, radi se o projektu Grupe 484. Projekat je objavljen marta 2007. godine, možemo da govorimo da podaci nisu ažurirani kako treba, ali meni su konkretno bili dostupni samo ovi podaci, za koje smatram da su ipak stvorili određenu sliku na osnovu koje je trebalo doneti zaključak, pa se na osnovu ovoga vidi da tendencija otpuštanja raste iz godine u godinu, a obuhvata period od 2003. do 2006. godine. Nije nas finansijska kriza svetskih razmera zatekla u ovoj situaciji. Dakle, otpuštanja, smanjenje populacije radno sposobnih ljudi, migracije u okviru države Srbije traju kao kurs već godinama, a kada se skenirala celokupna ova slika, preporuka ove organizacije, za koju možete da govorite i ovo i ono, ali vrlo ozbiljne projekte ipak negde potpisuje, jeste ono o čemu mi pričamo 2009. godine. Onda se postavlja pitanje zašto se to nije uradilo ranije, kada su bila neka bolja vremena, zato što ovi problemi o kojima mi pričamo, a jesu mere aktivnog zapošljavanja, ne samo pasivnog, to je upravo preporuka Grupe 484 godine 2006, posle skeniranja situacije. Evo kako to izgleda, projekat se radio u pet opština u Srbiji: Kikinda, Užice, Kragujevac, Niš i Beograd. Kada je reč o gradu Beogradu, radi se o opštini Palilula i evo do kojih su podataka došli. Neću čitati sve podatke, ali mislim da će i ovi podaci o kojima ću ovde govoriti biti dovoljna slika onoga što se zakasnilo da uradi. To je suština ovog prezentovanja, a samim tim, pretpostavljam da ću dobiti odgovor šta mislite, ako se sve ovo vreme nije ništa uradilo po tom pitanju, i šta je vizija za ovaj zakon o kojem mi danas govorimo. Da nas ne biste pogrešno razumeli, koji je prekopotreban i za koji smo se mi potrudili da amandmanima ispravimo određena predložena rešenja. Dakle, kada je reč o opštini Kikinda, ono što ovi stručnjaci konstatuju u periodu između 2003. do 2006. godine broj stanovnika u opštini Kikinda se kontinuirano i znatno smanjivao i to je smanjenje iznosilo oko 4.000 osoba, iako je broj korisnika materijalnog obezbeđenja svake godine bio sve veći. Ova sredstva su se dobijala iz budžeta Republike Srbije, iz budžeta opštine i usmeravala ka Centru za socijalni rad za jednokratnu novčanu pomoć, školarinu, troškove, sahrane, lekarske usluge, prihvatilišta i internate. Dalje, na 11. strani ovog projekta kažu – u odnosu na 2004. godinu, ova sredstva su u 2006. godini bila uvećana za preko 40%. Razlog za ovakvo povećanje pre svega je povećan broj lica koja ostaju bez posla, to je 2006. godina, u odnosu na 2004. godinu 40% uvećana sredstva koja bi trebalo da budu jednokratna pomoć. Takođe, prvi podatak kada je reč o opštini Kikinda, jedan broj mladih osoba sa invaliditetom ne ostvaruje pravo na neophodna pomagala. Preporuka je bila da bi u narednom periodutrebalo napraviti uvid u konkretne potrebe svakog od njih. Da li su napravljene, mi nemamo taj podatak? Prema evidencijama udruženja 11 osoba sa invaliditetom je na evidenciji nezaposlenih. Međutim, na osnovu podataka iz Nacionalne službe za zapošljavanje taj broj je realno veći. Jedan broj ovih osoba nisu članovi pomenutih udruženja. Problem je što pomenuta služba nema izdvojene podatke za broj nezaposlenih osoba u kategoriji invalidnosti, koji imaju od 18 do 29 godina. Kada je reč o broju korisnika socijalnih transfera uočen je porast broja mladih samohranih roditelja, koji se obraćaju nadležnim institucijama za novčanu pomoć, pa bi onda institucije da zaista rade svoj posao trebalo da imaju bar sliku koji su to ljudi, koje su to kategorije. Dakle, poređenje nije bilo moguće, kako se navodi u ovom projektu, jer prikupljeni podaci nisu potpuni, ne pokrivaju celu godinu i nisu identični. U delu stopa nezaposlenosti, broj lica sa invaliditetom na evidenciji nezaposlenih Nacionalne službe zapošljavanja i realizacije programa zapošljavanja, pa ciljna grupa je bila mladi od 18 do 30 godina u kategoriji osoba sa invaliditetom sa teritorije, recimo, opština Kikinda, uzorak je bila 51 osoba sa invaliditetom u kategoriji mladih od 18 do 30 godina. Između ostalog, do kakvih podataka su tada došli? U kategoriji osoba sa invaliditetom od 18 do 30 godina starosti, od ukupno 51, koliko ih je anketirano na teritoriji opština Kikinda, članovi su nekog udruženja osoba sa hendikepom. Dakle, ove osobe se vode kao nezaposlene i njihova polna struktura je pet muškaraca šest žena. Po obrazovanju, ove osobe su osobe sa petim stepenom stručne spreme. Njihov obrazovni profil je sledeći: mašinbravar, krojačica, daktilograf, kvalifikovani kotlar, ekonomski tehničar, hemijski tehničar i vaspitač. Podaci su dobijeni iz udruženja, odnose se samo na članove tih udruženja. Na osnovu podataka iz Nacionalne službe zapošljavanja može se zapaziti da podaci nisu potpuni. Evidentno je da neke osobe sa invaliditetom nisu članovi pomenutih udruženja, stoga je možda interesantno predstaviti podatke koji su dobijeni iz filijale Kikinda. Iz njih se može videti da broj nezaposlenih osoba sa invaliditetom znatno premašuje broj dobijen iz udruženja. S obzirom na to da se bliži pet do šest minuta, pokušaću da privedem kraju ovu misao. Ono što zapanjuje, a nastaviću dalje sa prezentovanjem slike koju je dobila Grupa 484 tako što je uradila projekat koji obuhvata tri godine trajanja, finansiran od strane EU, pa ćemo onda pokušati da dobijemo odgovor na koji način su ljudi iz Ministarstva pravili zakonske predloge, ukoliko su konkretno bili slepi za situaciju od grada do grada ili situaciju na teritoriji celokupne Republike Srbije, a za sada privodim kraju svoje izlaganje, s obzirom na to da je nekih sedam minuta do 18.00 časova.
Zahvaljujem, gospođo Raguš. Reč ima Daniela Lovrin-Gavrilović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, veliko mi je zadovoljstvo da danas u Parlamentu raspravljamo o zakonu o profesionalnoj rehabilitaciji i zapošljavanju osoba sa invaliditetom. Ovaj zakon će omogućiti da osobe sa invaliditetom suštinski poprave svoj život. Kada razmišljam o osobama sa invaliditetom ne mogu a da se ne setim reči jednog mog prijatelja koji zbog prirode posla vrlo često putuju po evropskim zemljama. Nedavno se vratio iz Austrije i kaže mi da je prosto neverovatno koliko tamo ima osoba sa invaliditetom. Dakle, mogao je da ih sretne svuda, i u autobusu i u pozorištu i u bioskopu, na svim mestima. Prosto je evidentno da takve osobe vode jedan aktivan društveni život, a kaže da ih kod nas u Srbiji ima jako malo. Verujem da to misle mnogi građani iz prostog razloga što nemaju kontakt sa ovim osobama ili nemaju sličan problem. Dakle, ovakvi društveni uslovi stvaraju privid da kod nas ima jako malo osoba sa invaliditetom, iz prostog razloga što ne postoje uslovi za normalan život ovih osoba. Kod nas se briga države uglavnom svodi na neka socijalna davanja prema ovakvim osobama, što je dobro iz prostog razloga što su uglavnom osobe sa invaliditetom osobe koje su i materijalno ugrožene, ali smatram da jedini pravi način da se pokaže briga prema osobama sa invaliditetom upravo i jeste donošenje ovog zakona koji će suštinski popraviti život ovih osoba i koji će im omogućiti jedno od osnovnih ljudskih prava, a to je pravo na rad. Pomenuću samo nekoliko novina koje su predviđene u ovom zakonu. Prva novina odnosi se na procenu radne sposobnosti osoba sa invaliditetom, što mislim da je veoma važno, jer po trenutno važećim propisima uglavnom se utvrđivalo kolika je njihova radna nesposobnost, dakle, stepen invaliditeta i vrlo se često dešavalo da je, na primer, slepo lice invalid 100 posto i automatski se izvodi zaključak da je takva osoba potpuno radno nesposobna, što ne mora da bude tačno. Prema tome, utvrđivanjem, odnosno procenom radne sposobnosti utvrdiće se šta ove osobe mogu da rade i zapravo imaće priliku da pokažu koliko u stvari mogu da budu društveno korisne. S druge strane, procenom radne sposobnosti lica koja, po trenutno važećim propisima, nisu imala regulisan svoj status, a to su, na primer, osobe koje boluju od multipleks skleroze, paraplegije, kvadriplegije, moći će, takođe, da se primenjuju odredbe ovog zakona i na ove osobe, iako do sada nije bio utvrđen njihov status. Zakon predviđa i posebne oblike radnog angažovanja osoba sa invaliditetom kroz preduzeća za profesionalnu rehabilitaciju ili neka druga preduzeća socijalnog karaktera, što, takođe, mislim da je veoma važno, ali ono što je najvažnije to je da se prvi put utvrđuje obaveza poslodavca da zaposli osobe sa invaliditetom, na 20 zaposlenih kod jednog poslodavcadolazi jedna osoba sa invaliditetom. S druge strane, ukoliko poslodavac nije u mogućnosti da ispuni ovu zakonsku obavezu, može da finansira plate osoba sa invaliditetom koje su radno angažovane u ovim preduzećima za profesionalnu rehabilitaciju. Dakle, ovaj zakon je dobar. Kao što sam pomenula, suštinski će promeniti život osoba sa invaliditetom u Srbiji, zbog toga će Demokratska stranka glasati za ovaj zakon. [[Aplauz.]]
Poštovane kolega narodni poslanici, za danas ćemo završiti. Sutra nastavljamo sa radom u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Četvrtu sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 100 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 88 narodnih poslanika, odnosno više od jedne trećine narodnih poslanika, te da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Jelena Travar-Miljević, Nikola Novaković, Aleksandar Čotrić, Aleksandra Janković, Gordana Čomić i Zoran Šami. Obaveštavam vas da sam, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pozvala da sednici, pored predstavnika predlagača, prisustvuju Ljiljana Džuver, pomoćnik ministra ekonomije i regionalnog razvoja, i Tatjana Prijić, načelnik Odeljenja u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? (Da) Gospodin Aligrudić, izvolite.