Poštovana predsedavajujća, poštovani dame i gospodo narodni poslanici, pred vama je danas Predlog zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju. Usvajanjem ovog zakona Srbija će ispraviti jednu istorijsku nepravdu. To nije jedina nepravda koja je učinjena tokom burnog i često tragičnog 20. veka u našoj zemlji, ali jedna od onih nepravdi koje očekuju razrešenje. Kroz usvajanje ovog zakona Srbija će biti prepoznata kao moderna država koja poštuje privatnu svojinu, a privatna svojina je bitan deo ljudskih prava. To će ojačati pravnu sigurnost u našoj zemlji i doprineti privlačenju investicije. Radi se napokon o bitnom uslovu za dobijanje statusa kandidata za ulazak u EU. Tri ključna principa su nas vodila tokom izrade ovog zakona. Prvo, ispraviti nepravdu koja je učinjena mnogim porodicama iz ideoloških razloga posle Drugog svetskog rata. Drugo, ne praviti nove nepravde tako što će se poštovati legalno stečena svojina današnjih vlasnika nad traženom imovinom. Treće, uskladiti zakon sa raspoloživim imovinskim i finansijskim resursima Republike Srbije, sa ciljem da zakon bude efektivno primenjen, a da ne ugrozi finansijsku stabilnost cele nacije. Inspirisala su nas druga iskustva, naročito bivših jugoslovenskih republika. Isti je istorijski i politički koren, često iste i posledice, s tim što smo prepoznali sve one specifičnosti Republike Srbije. Bitna razlika je to što ovaj zakon dolazi bukvalno 11 godina posle početka tranzicije i to nije pozitivna okolnost ni za jednu od ovih vlada koje su bile prisutne tokom tih perioda. Konsultovali smo tokom široke javne rasprave, koja je počela 29. jula, kada je postavljen i ovaj nacrt zakona, njegova prva verzija na sajtu Vlade Republike Srbije i Ministarstva finansija, pre svega predstavnike bivših vlasnika, ali i predstavnike lokalne samouprave, pravne i ekonomske stručnjake. Bili smo na terenu, od Smedereva, Valjeva, Niša, preko Novog Sada i Beograda. Primili smo na stotine predstavki. Najvažnije od njih se i dan danas nalaze na internet prezentaciji Ministarstva finansija. Model koji ovde predlažemo, jednostavno je onaj koji je dao najbolje rezultate, ne u nekom idealnom svetu. Govoriću malo kasnije i o određenim idejama koje su naizgled privlačne ali, u suštini, u realnosti nesprovodive, kao što su nam rekle naše kolege koje već 20 godina sprovode slične zakone. Predmet vraćanja je sva imovina koja je oduzeta posle Drugog svetskog rata. Podvlačim da se radi o imovini koja uključuje, uz nekretnine, preduzeća i pokretne stvari, što nije slučaj u mnogim drugim zakonima koji se bave ovom tematikom u drugim zemljama, pa sve do građevinskog i poljoprivrednog zemljišta. Zainteresovani građani, po nekim procenama koje ne mogu biti u potpunosti sigurne, ali jedna indikacija jeste evidencija koja je urađena zakonom iz 2006. godine, pokazala je da se radi o 150 hiljada porodica, imaće dve godine, od stupanja na snagu ovog zakona i posle toga objavljivanja javnog poziva koji će uraditi Agencija za restituciju, da podnesu njihove zahteve. Strani pripadnici okupacionih snaga neće imati pravo na vraćanje imovine, a rehabilitovana lica i po postojećem Zakonu o rehabilitaciji, po pravosnažnoj odluci suda, imaće pravo na vraćanje imovine. Preciziram, da bi došlo do vraćanja imovine, nije potrebno da u predstojećem roku od dve godine postupak rehabilitacije bude završen, već da se dokaže da je on otpočet. Direkcija za restituciju, koja je danas zadužena za vraćanje imovine crkvama i verskim zajednicama, transformisaće se u agenciju za restituciju. Time će imati veću samostalnost i veću snagu unutar državnog sistema i ona će voditi, uz crkve, i proces za fizička lica i zadužbine. Ovde želim da kažem da se ovaj proces širi i na zadužbine. Na taj način se spaja nit onoga što je počelo krajem 19. i početkom 20. veka u našoj zemlji, a to je da ljudi koji su bili uspešni tokom života, tokom tog istog života ili na kraju života daju za ono što oni odrede veliki deo sredstava i njihove imovine. na ovaj način želimo, uz novi zakon o fondovima i zadužbinama, koji je usvojen nedavno u ovom cenjenom domu, da se podstakne zadužbinarstvo u našoj zemlji. Zbog toga će i zadužbine biti korisnici ovog zakona. Uslovi vraćanja imovine će biti istovetni za sve kategorije stanovništva. Od momenta usvajanja ovog zakona biće zabranjeno otuđenje tražene imovine, naročito u procesu privatizacije. Zakon o javnoj svojini, o kojem smo debatovali juče, poštuje restituciju. Kao što smo videli tokom rasprave u načelu, imamo jedan član koji specifično kaže da se ne može desiti devolucija, tj. upis u svojinu jednog subjekta, nosioca prava javne svojine, ukoliko Direkcija za imovinu ne dostavi papir koji dokazuje da ta imovina nije tražena u postupku restitucije ili ukoliko je tražena, da je taj zahtev odbijen ili da se ide na obeštećenje, a ne na vraćanje u naturi. Samo pod tim uslovima će grad, javno preduzeće moći da se upiše u svojinu koja je tražena, a na dan stupanja na snagu oba zakona, ova baza koja je formirana pri Direkciji za imovinu, po zakonu iz 2006. godine. Daje se prioritet vraćanju imovine u naturi, svugde gde je to moguće. Agencija će odlučivati, bez odlaganja, o svakom pojedinačnom zahtevu. To znači da se neće čekati da se sagleda celokupni obim onoga što se potražuje po ovom zakonu, već će Agencija sukcesivno odlučivati. Vidimo da se daje jedan realan rok od šest meseci, od momenta formiranja kompletnog predmeta, za sve predmete, a godinu dana za one koji su najkompleksniji. Naravno, neki će reći da se dovoljno čekalo da bi ti rokovi bili kraći, ali bolje u zakonu imati realne rokove koje će Agencija i cela administracija morati da poštuje, nego da se obećava nešto što se neće održati. Ako je potrebno uraditi jednu stvar, to je da od mnogobrojnih praznih obećanja koja su postojala proteklih godina, da će se usvojiti zakon, pa do nekih ideja kako bi on mogao da se sprovede, da uđemo u zonu realnosti, ali da ta zona realnosti efektivnog sprovođenja procesa restitucije da rezultat u životu, a ne samo na papiru. Cilj nam je da prve odluke budu donešene što je pre moguće. Ukoliko ta imovina nije danas zakonski utemeljena imovina drugog fizičkog ili pravnog lica i ukoliko nije apsolutno neizostavna za funkcionisanje države, a naslednici su se složili o nasledstvu, nema nikakvog razloga da ta imovina ne bude što pre vraćena. Nadam se da ćemo već sledeće godine imati prve rezultate vraćanja u naturi. Ovde bih hteo da ilustrujem još jedan od aspekata ovog zakona, koji se na svakom koraku trudi da nađe pravu ravnotežu između ova tri principa koja sam malopre pomenuo. Ukoliko postoji zakupac imovine, bilo da se radi o poslovnom prostoru ili o poljoprivrednom zemljištu, ona se vraća u svojinu, a uslovi zakupa će biti poštovani i neće biti promenjeni dve godine u slučaju poslovnog prostora i tri godine ukoliko se radi o poljoprivrednom zemljištu. Naravno, za to vreme novi stari vlasnik će biti korisnik te zakupnine, a ne više država, da bi se obezbedio tranzicioni period za zanatlije, ugostitelje, sve druge koji su ne retko dosta i uložili u te lokale, da imaju vremena da se dogovore sa novim vlasnicima oko daljeg zajedničkog rada i poslovanja. Kao što sam rekao, imamo prelazni period od dve godine za poslovne prostorije i tri godine za poljoprivredno zemljište. Vraća se raspoloživo poljoprivredno zemljište i u slučaju da je u međuvremenu postalo građevinsko. Drugim rečima, ako je neko imao njivu, a ona je danas raspoloživo neizgrađeno građevinsko zemljište, vratiće se to zemljište. Odmah da kažem jednu bitnu stvar zato što, po bazi o evidenciji iz 2006. godine, čak 300 hiljada hektara poljoprivrednog zemljišta se traži, zbog toga što je to zemljište posle Drugog svetskog rata i raznih agrarnih reformi bilo predmet komasacije. U skoro svim slučajevima ćemo biti u stanju da vratimo to zemljište u naturi iz te komasacione mase. Tako će najveći broj zahteva, naročito u poljoprivrednim krajevima naše zemlje, naći ishod u restituciji u naturi. Bilo je mnogo debate oko toga i želim ovde jasno da stavim do znanja da će postupak komasacije omogućiti vraćanje poljoprivrednog zemljišta i šuma u naturi, skoro svuda, bez izuzetaka. Ako pogledamo građevinsko zemljište koje je dato u dugoročni zakup, ono će se vratiti ukoliko investitor ne ispuni ugovorne uslove. Da se podsetimo, Zakonom o planiranju i izgradnji iz 2003. godine, po članu 84, o tome se malo razgovaralo tokom debate o ovom zakonu, zahvaljujući tom članu i tom zakonu značajna količina vrednog neizgrađenog građevinskog zemljišta je vraćena bivšim vlasnicima. Taj deo posla je već urađen kroz taj zakon, ali taj posao nije do kraja urađen. Veliki deo debate se usredsredio na pitanje neizgrađenog građevinskog zemljišta i implikacijama Zakona o planiranju i izgradnji iz 2009. godine i amandmanima iz 2011. godine. Pomenuo sam jedan aspekt, a to je da ukoliko po tom zakonu investitor potpiše ugovor i ispuni taj ugovor, onda to zemljište ostaje u vlasništvu tog investitora. Rokovi već teku od momenta potpisivanja tog ugovora. Ukoliko se uslovi tog ugovora ne ispunjavaju, to zemljište se vraća. Naravno, postoje izuzeci. Trudili smo se da ti izuzeci budu svedeni na minimum. Primera radi, neće se vratiti u naturi dvorski kompleks na Dedinju, jer je on deo naše istorije. Neće se vraćati zgrade u kojima se danas nalazi policija, bolnica, škola ili, pak, one umetničke kolekcije koje su deo naših muzeja. Po tome i po tim izuzecima Srbija uopšte ne odudara od drugih zemalja koje su imale pre nas mogućnost da izglasaju zakon o restituciji. Ukoliko se oduzeta imovina ne može vratiti u naturi, bivši vlasnici i njihovi vlasnici će dobiti obeštećenje u formi novca i državnih obveznica. Osnova procene imovine će biti njena sadašnja tržišna vrednost. Srbija će rezervisati dve milijarde evra za ovu namenu, kako bi se isplatilo obeštećenje bivšim vlasnicima i to u obveznicama koje će imati od 5 do 15 godina ročnost. Visina efektivnog iznosa obeštećenja svakom pojedinačnom vlasniku će biti poznata krajem 2014. godine. Ovde želim da podvučem da na zahtev budućih korisnika sve što je potrebno u priznavanju ovih obveznica se nalazi u ovom zakonu. Poštovana predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, ukoliko izglasate ovaj zakon bilo koja buduća Vlada će biti u zakonskoj obavezi da izda obveznice. Neće biti potreban novi zakon o obveznicama. Ovo je garancija da će doći u potpunosti do sprovođenja procesa restitucije i u onom delu koji se tiče obeštećenja. Državne obveznice za obeštećenje će biti izdate početkom 2015. godine i zbog iskustva koje veliki broj građana ali i investitora domaćih i inostranih u poslednjih 10 godina dobio, upravljajući obveznicama za isplatu stare devizne štednje, koje da podsetim su isplaćene u poslednjih 10 godina na dan i u evro. Sve one pozitivne karakteristike u veoma povoljnom poreskom tretmanu i drugim aspektima će biti upotrebljene i za državne obveznice za obeštećenje u procesu restitucije. Da oni građani koji očekuju obeštećenje ne moraju da čekaju do 2015. godine, da imaju prvu korist od procesa restitucije predloženo je u zakonu da se isplati akontacije čim se donese odluka o obeštećenju, tako da što bi se isplatilo u gotovini iznos od 10% procenjene vrednosti, do maksimalnog iznosa od 10.000 evra po nasledniku. Poštovana predsedavajuća, poštovani poslanici, dame i gospodo sproveli smo veoma jezgrovitu javnu raspravu. Kao što sam rekao bili smo na mnogim tačkama naše teritorije. Imali smo kontakte sa predstavnicima bivših vlasnika. Imali smo mogućnosti da čujemo i strana iskustva i isto tako da dobijemo i sugestije od Evropske komisije, kao i od drugih međunarodnih organizacija. Hteo bih samo da kažem one domene, ima ih ukupno pet, gde je javna rasprava obezbedila da se značajno unapredi ovaj nacrt zakona. Pre nego što pređem na tih pet elemenata moram da kažem nekoliko reči o onome što je uz neizgrađeno građevinsko zemljište bilo predmet najveće debate poslednjih nekoliko nedelja. To je pitanje da li uz vraćanje u naturi, tamo gde je ona moguća i obeštećenje u novcu i obveznicama treba obezbediti tzv. naturalnu supstituciju. Drugim rečima, da ukoliko se ne može vratiti iz jednog ili drugog razloga jedan stan ili jedna kuća da se onda vrati slična kuća ili slični stan, a ne da se ide na obeštećenje. Naizgled ta ideja koja bi obezbedila da se manje optereti budžet Republike Srbije, kroz obveznice, je privlačna. Mi smo analizi te mogućnosti pristupili bez ikakvog ideološkog ili bilo kakvog drugog opterećenja. Onda smo konstatovali da je veoma mali broj zemalja u procesu restitucije, uopšte predvideo supstituciju, a da oni koji su to predvideli bez i jednog izuzetka od Slovenije, preko Makedonije sa kojima smo se naravno konsultovali su nam toplo preporučili da ne ulazimo u ono što su neki od njih nazvali, pravnu avanturu bez jasnog ishoda. Tu je razlika između, čini mi se želje da neko bude popularan, želje da se napiše nešto što naizgled odgovara zahtevima onih koji očekuju korist od jednog procesa, i sa druge strane mogućnosti realnosti i efektivnog procesa restitucije. Problem sa supstitucijom koja, uzgred, budi rečeno, je bila predviđena kao mogućnost u zakonu o vraćanju crkvene imovine iz 2006. godine i nije ni jedan jedini put upotrebljena je da je nemoguće ustanoviti proceduru za tu supstituciju. Ukoliko dve osobe, potražuju dva stana od sto kvadrata i očekuju supstituciju za taj stan, Agencija za restituciju, taj direktor će morati da odluči, ukoliko postoji jedan stan, kome će ići taj stan. Na kojim osnovama? Na koji način? Niko, nigde, van Srbije pa i u Srbiji, nije izašao sa bilo kakvom iole realnom idejom kako bi mogao taj postupak da se utvrdi, a u onim zemljama gde se krenulo sa supstitucijom se došlo do toga da je organ koji treba da sprovodi tu supstituciju, uglavnom opterećen sudskim procesima, porodica koja misli da je neko drugi bolje supstituisan. Ovde želim da kažem, da uz rizike pritisaka da neko prođe bolje kros supstituciju postoji i realni problem, ma šta ko govorio o manjku alternativne imovine. Jednostavno nema tih hiljade stanova i zgrada koji su raspoloživi i zvrje prazni, da bi mogli da budu predmet supstitucije. To znači, da bi se trebalo čekati izgradnja tih zgrada i ovaj prostor tamo gde je predviđen za supstituciju traje i po dvadeset godina. Bez ikakvog jasnog načina da se taj postupak dovrši. Budimo krajnje iskreni, ukoliko jednoga dana Ustavni sud kaže, pa dobro ne sprovodite dobro supstituciju, izvršna vlasti, Vlada, ma koja ona bila tada, jedini odgovor će biti, pa dobro trudimo se i tu nema nikakvo ishoda. Mi predlažemo institute koji imaju jasan početak, jasan ishod i jasan hod, načina na koji se može ući i izaći iz ovog postupka. To je naša odgovornost i ja u ime Vlade Republike Srbije sam spreman da podnesem i tu odgovornost, da se predlože i oni instituti koji će imati efekata u realnom životu, a ne samo biti predloženo sa jasnom svešću da ne mogu dati rezultate u realnom životu. Ali javna rasprava je dala veliki broj mogućnosti da se unapred nacrt zakona. Kao što sam rekao njih je pet. Prvo, proširene su mogućnosti naturalne restitucije. Prvo, oko ne izgrađenog građevinskog zemljišta dodata su tri slučaja gde bivši vlasnik može dođi do vlasništva u naturi. Prvo, ukoliko je bivši vlasnik sada vlasnik objekta na tom zemljištu, naravno, kao i svi drugi građani. Drugo, ima pravo korišćenja nad izgrađenim zemljištem, a još nije izvršio konverziju u pravu svojine i napokon i to želim da kažem ovde, pošto će se neki pitati, pa dobro, pomenuli ste taj ishod, ali taj ishod je već predviđen Zakonom o planiranju i izgradnji, jednostavno bivši vlasnici su hteli da im ovaj zakon predvidi ovu mogućnost i da oni dobiju nazad u naturi to zemljište po ovom zakonu, da se jasno stavi do znanja da je njima oduzeto zemljište, a ne da idu po proceduri koja je bila predviđena za sve druge građane kojima nije oduzeta, to oduzeto zemljište posle Drugog svetskog rata. I treće, ukoliko je preduzeće koje je dobilo pravo korišćenja na neizgrađenim građevinskim zemljištu kroz privatizaciju, a u ugovoru je naravno prihvatilo mogućnost restitucije, to preduzeće ili će moći ili da se odrekne tog prava, jer ima takvih situacija, da ne ulazi u komplikovane i skupe postupke koje predviđa zakon ili pak se konverzija u pravu svojine ne izvrši u roku od dve godine. Kao što sam rekao, već je bilo otvorena mogućnost vraćanja zemljišta ukoliko investitor u dugoročnom zakupu ne ispuni uslove iz ugovora u roku od dve godine. Jednostavnijim rečima, što se tiče ne izgrađenog građevinskog zemljišta otvara se, usvajanjem ovog zakona rok od dve godine, tokom kojeg će se videti ko je valjan investitor. Ko gradi i čija prava kao svačija druga prava u ovoj državi se moraju poštovati, a ko je zapravo hteo da dođe samo do prava korišćenja i da trguje njima, i nema nameru da razvije to vredno građevinsko zemljište. I na taj način očekujemo da značajni iznos dodatnog neizgrađenog građevinskog zemljišta bude vraćen prvobitnim vlasnicima. Što se tiče poljoprivrednog zemljišta i ovde ponavljam, kroz proces komasacije bićemo u stanju skoro svuda i po pravilu da vratimo poljoprivredno zemljište i šume u naturalnom obliku. Sada je moguće da se to poljoprivredno zemljište vrati, ukoliko sa na njemu nalaze dugoročni zasadi, poput voća i vinograda. Istovremeno, precizirano je da se zemljište pod sistemom navodnjavanja ne vraća samo ukoliko je taj sistem danas u funkciji. Drugim rečima, kao što su primetili neki bivši vlasnici, ne bi bilo u redu da se kaže da se određene parcele ne vraćaju, zato što je pre 40 godina postojao neki sistem navodnjavanja. On po nekim knjigama funkcioniše, ali, u realnom životu to nije slučaj. Ukoliko na dan stupanja na snagu ovog zakona taj sistem nije u funkciji, ta zemlja će se vraćati. Istovremeno, sužen je izuzetak u vraćanju reprezentativnih objekata. Tu je bila dilema. Jedan od veoma vidljivih efekata restitucije mora biti vraćanje reprezentativnih objekata koji su oteti posle Drugog svetskog rata. Istovremeno, u ne malom broju tih objekata se nalaze ambasade stranih zemalja i u ne malom broju slučajeva bivše države, čije smo mi naslednica, su potpisale međunarodne ugovore kojima je regulisano davanje tog objekta toj zemlji, za uzvrat davanja nekog drugog objekta našoj zemlji. Naravno, ne možemo ići protiv tog međunarodnog ugovora i to je jedan od onih izuzetaka za vraćanje reprezentativnih objekata. Primetićemo da jedina tela koja imaju pravo da kažu da je nešto reprezentativni objekat su predsednik Republike, Narodna skupština i Vlada Republike Srbije. Niko drugi. Što se tiče onih reprezentativnih vila i objekata, jedine koje se neće vraćati su one koje se nalaze u tim diplomatsko-konzularnim predstavništvima, trgovinska, vojna predstavništva pri tim diplomatsko-konzularnim predstavništvima. Značajno je proširen obim nacionalne restitucije. To je prvo. Drugo, značajno su poboljšani uslovi obeštećenja kroz državne obveznice i novac. Umesto da glase na dinare i da obveznice budu indeksirane za iznos inflacije, predlaže se da obveznice glase na evro. Moram da kažem da je to na zahtev bivših vlasnika. Pre nego što vam predložim da podržite jedno takvo rešenje, moramo biti svesni da će Srbija imati dinar kao svoju monetu još minimum 20 godina. Posle ove krize u evro zoni, nije realno da bilo ko uđe u tu zonu u sledećih pet do deset godina i zbog toga je veoma bitno da naša zemlja uđe u dodatu dinarizaciju ili deevroizaciju. Videli smo i probleme koji su se desili sa onima koji su imali kredite indeksirane u švajcarskom franku i taj sistemski rizik se treba postepeno smanjivati u našoj zemlji. Ali, posle javne debate je saslušan zahtev da bivši vlasnici ne budu prvi koji će dobiti jedan takav državni papir. Neka prvo država u sopstvenom zaduženju pokaže da jedan takav finansijski instrument funkcioniše, a ne da oni koji čekaju nekoliko decenija da im se vrati imovina i da im se da obeštećenje budu prvi koji će imati jedan takav finansijski instrument. Zbog toga, poštovani narodni poslanici, predlažemo da usvojite rešenje da obveznice glase na evro. To ujedno predstavlja i jednu jasnu cifru koja je predmet dogovora i sa MMF, tj. da dve milijarde evra, koje predstavljaju 6% bruto domaćeg proizvoda Republike Srbije, budu ona suma koju će naša zemlja alocirati za svrhu obeštećenja u postupku restitucije. Čuo sam da to nije velika suma. Ta suma je ista suma u procentu bruto domaćeg proizvoda koju je alocirala jedna Češka u procesu restitucije, i to u poslednjih 20 godina. Istovremeno, dve milijarde evra je 10 godišnjih agrarnih budžeta Republike Srbije. To su značajna sredstva, mada treba sačekati da vidimo ko će šta prijaviti, i videti koliko, a nadam se što je više moguće će moći da se vrati, u naturi i onda ćemo imati realniju sliku oko ukupnog obima restitucije, a ono što mogu da kažem, to je da će proces restitucije po imovinsko-finansijskom efektu daleko promašiti proces privatizacije koji do današnjeg dana predstavlja 4,6 milijardi evra, negde oko 2 milijarde evra u obveznicama i u akontaciji u novcu, i više od 2 milijarde evra, oko 2,5 milijardi evra sigurno u imovini. Ovo je izuzetno značajan napor i niko ne kaže da je to idealno, da je to nešto što je u srazmeri one štete koja je urađena tim porodicama, ali niko ne može da kaže, da je to jedan mali neprimereni napor naše nacije. Naša nacija usvajanjem ovog zakona će učiniti značajan napor da ispravi jednu veliku nepravdu. Istovremeno tokom javne rasprave čuli smo zahteve ljudi koji su u poodmaklim godinama, da ukoliko ne mogu da dobiju vraćanje imovine u naturi i idu na obveznice da jednostavno u tim godinama ne žele da dobiju obveznice koje imaju ročnost od 15 godina. Uslišili smo taj zahtev i predlažemo da građani koji na dan stupanja na snagu ovog zakona imaju 70 godina i više, dobiju obveznice koje će biti na 5 godina. Ima amandmana koji predlažu da se ide korak dalje i mi ćemo na njih gledati blagonaklono. Ono što mogu da kažem da kao što je bio slučaj i sa obveznicama stare devizne štednje, one će biti predmet trgovine, i pošto postoje, i to nije bio slučaj pre 10 godina, ali postoji strani investitori, koji su vlasnici sada obveznica stare devizne štednje koje su korisnici njima prodali, postoje mogućnosti i ja već dobijam jedan broj lica koja kažu da li će biti moguće, da se ukrupni ponuda i da ukoliko korisnici to žele, a na to ih niko ne obavezuje, ukoliko žele da 2015. godine, se prisjedine jednoj objedinjenoj ponudi Republike Srbije, na međunarodnom tržištu kapitala, uveren sam da će se to obezbediti, jer bi se organizovala jedna velika aukcija, da se vidi koji investitori daju najbolje uslove za te obveznice, jer sam uveren da će se na taj način obezbediti najbolji uslovi za bivše vlasnike. Time bih završio oko ovog pitanja, i to će biti isključivo po odluci bivših vlasnika i niko ih ne može naterati na to, ali mislim da će tako ukoliko žele da prodaju te obveznice, i da dođu odmah do sredstava, da ne čekaju 5 ili 15 godina, imati najbolje uslove. Treće, ubrzan je i pojeftinjen postupak vraćanja imovine i obeštećenja. Čuli smo tokom javne rasprave da nije pravično da se naplaćuje administrativna taksa i razne naknade za vraćanje neke imovine, koja je oduzeta, bez bilo kakve nadoknade, neka simbolična nadoknada. To je zakonodavac ovde predvideo. Država neće naplaćivati takse i naknade tokom postupka restitucije. Republički geodetski zavod će preuzeti na sebe sve troškove izdavanja nužnih papira. Još nešto, po dodatnim amandmanima Vlade, predvideli smo da sve ono što može Agencija, za restituciju da uradi, to i uradi po službenoj dužnosti, tako da bivši vlasnici se ne izlažu trošku i vremenu potrebnom. Na primer, da se obezbede dokazi da ova ili ona zemlja ima reciprocitet sa nama ili ne. Jedna stvar o kojoj smo dosta raspravljali je nasledstvo. Da ne bi došli u situaciju, jednoga Franca Kafke, da primera radi, pred Agenciju za restituciju, naslednici se ne slože, i jedni način da se to razreši, jeste da se upute na sud i da se ne desi onda da sud kaže – poštovani građani, oko čega vi stvarno želite da se dogovorite, ili želite da mi sudimo, da kažu – oko ove imovine i da sud kaže, žao mi je ali ta imovina još nije vraćena. Vratite se na sud kada se ta imovina vrati, da tako ljudi budu u jednom začaranom krugu. Naravno, u ovom zakonu je veoma detaljno razrađeno to što omogućava da se procedura ubrza, i da u svim slučajevima gde su se bivši vlasnici dogovorili oko nasledstva, ne moraju da idu na nadležni sud, a ukoliko dođe do spora, da sud ima sve što je potrebno da rešava samo to nasledstvo u smislu ko ima pravo da bude naslednik, ne upuštajući se u druge elemente. Tako smo, verujem, poštujući i najbolje stručnjake u našoj zemlji, razrešili ono što je moglo da bude, i bilo je u mnogim zemljama, dosta komplikovanih postupaka. Upravni sud će odlučivati o eventualnim žalbama po hitnom postupku. Znamo da je to bitno zato što naš Upravni sud već danas ima veliki broj predmeta i veoma je bitno da Upravni sud, to je i na njihovu sugestiju, odlučuje po žalbama iz ovog zakona po hitnom postupku. Četvrto, obezbeđena je još jača zabrana otuđenja tražene imovine od strane države. Zapravo, poštovana predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, ako uporedite onu verziju koja je predložena za javnu raspravu i verziju koja je pred vama, videćete da je država predvidela i ukidanje bilo kakve vanredne procedure za prodaju određene imovine, makar ona bila nužna u nekim slučajevima. Država se upućuje na redovne procedure, ukoliko je to potrebno, eksproprijaciju i neke druge poznate institute, a ne da se ta imovina, koja je danas državna, vraća a traži se. U tom smislu, porodice bivših vlasnika su bile u pravu. Trebalo je ovakve odredbe doneti ranije. Danas one postoje i one su zakonsko uporište koje će moći da upotrebi bilo ko ko traži imovinu, agencija za restituciju i, ukoliko to bude potrebno, sudija. To je jaka garancija da je vreme restitucije došlo i da ono što se traži neće biti prodato u bilo kakvom prelaznom periodu na bilo koji način, nego će se čekati prvo razrešenje pitanja restitucije. Napokon, predložena su rešenja za jedan broj specifičnih situacija. Već sam govorio o rehabilitaciji. Ne bih mnogo pričao o onome što, verujem, će biti predmet daljih rasprava u ovom domu, samo da kažem da je veoma bitno, sada kada se pojavljuje mogućnost i materijalnog obeštećenja imovinskog ili finansijskog, da Zakon o rehabilitaciji predvidi mogućnost da se obe strane čuju. Naravno, da one porodice koje traže rehabilitaciju da mogu da izlože njihove argumente, ali je isto veoma bitno da se čuje i glas države, ukoliko je to potrebno, i da sve činjenice budu prisutne kada sudija bude odlučivao ili odlučivala po ovom pitanju. Veoma je bitno da ne dođemo do situacija, ne daj Bože, da neki ljudi koji ne bi trebalo da budu rehabilitovani, budu rehabilitovani i da dodatno dobiju obeštećenje, tj. nadoknadu. Ali da, naravno, svuda gde se na ideološkim bazama neko bude proglašavao za narodnog neprijatelja, ne retko samo da bi mu se oduzela i otela imovina, mora doći do rehabilitacije i mora doći do restitucije. Poštovana predsedavajuća, predvideli smo i specifičnu situaciju žrtava holokausta i drugih žrtava fašizma koje nemaju žive naslednike. To je veoma komplikovano pitanje i ne može se predvideti situacija da tamo gde ne postoji naslednik, neko drugo privatno lice nasledi tu imovinu i dobije obeštećenje. To bi jednostavno otvorilo jednu pravnu pandorinu kutiju i napravilo ozbiljne probleme u našem sistemu. Ali, ovo što je urađeno je predloženo i razgovarano sa predstavnicima što jevrejske zajednice, što predstavnika jevrejske zajednice u svetu, ali i drugim žrtvama fašizma predlaže se da Staro sajmište, to neće biti lako uraditi, postane napokon memorijalni centar za sve žrtve holokausta i fašizma, jevrejske, srpske, romske i sve druge, jer je tamo pogubljeno 7.000 Jevreja za nepunih nekoliko nedelja i posle toga 28.000 pripadnika drugih nacionalnosti su umrli pod zastrašujućim okolnostima. Dobro znamo da tu postoji, kao što je slučaj skoro svuda u našoj zemlji, komplikovanih imovinsko-pravnih pitanja i zbog toga, poštovana predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, predložićemo vam u mesecima koji dolaze, sigurno pre kraja mandata ove vlade, jedan specifičan zakon koji će ustanoviti o vaj memorijalni centar, kao i fond koji će upravljati tim centrom. Poštovani narodni poslanici, ovako unapređen zakon o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju će omogućiti da se ispravi jedna velika istorijska nepravda. Otvoreno kažem, on nije niti je mogao da bude idealan. Sećam se, pre 10 godina, kao nešto mlađi ministar finansija sam pokušao u Vladi pokojnog Zorana Đinđića da predložim zakon o denacionalizaciji. To tada nije bilo moguće. Očekujem brojne kritike danas, sugestije. Unapred kažem, ako ste toliko pametni, pa zašto to niste uradili u poslednjih 10 godina? Mi smo ovde skupili i dovoljno kapaciteta, nadam se i znanja, da veoma jasno predočimo jedan kvalitetan izbalansiran zakon. On nije idealan, ali je realan i po meri je Republike Srbije. Ispraviće u maksimalno mogućem iznosu i obimu jednu nepravdu. To nije jedina nepravda koja je učinjena u našoj zemlji. Koliko porodica je izgubilo sve u bombardovanju 1941. godine pa 1944. godine? Koliko ljudi je poslato u ratove koji nisu bili njihovi? Koliko poljoprivrednika tokom decenija su imali otkup njihovim proizvoda po obezvređenim cenama i novcu? Koliko ljudi je decenijama uplaćivalo u neke fondove za stanove od kojih nije bilo ništa? Zbog toga, kao i uvek, moramo imati smisao države i smisao ravnoteže. Došlo je vreme da na jedan realan način se ispravi i ova nepravda koja nije jedina, ali je realna. Da bi ovo bio jedan zakon koji će imati svoj ishod, da bi smo izbegli ono što smo konstatovali kao velike mane i u drugim zemljama gde neretko ovi postupci traju i 20 godina, verujem da bi jedna od velikih nepravdi sada, ukoliko izglasate ovaj zakon, da restitucija posle toliko decenija čekanja, traje još nekoliko decenija. To uopšte ne bi bilo pravično. Zbog toga uveliko pripremamo kadrovski i informatički agenciju za restituciju, koja treba da sprovede ovaj komplikovan postupak, da bi izbegli da ne mali broj građana, a neki od njih su u poodmaklim godinama, se izlaže trudu i naporu. Oni koji su dostavili po zakonu iz 2006. godine, neretko i kvalitetno dokaze, oni će im biti vraćeni jednom preporučenom pošiljkom na njihovu adresu u mesecima koji dolaze sa strane Direkcije za imovinu. Neće morati da dolaze do Beograda i da čekaju po snegu, kiši da neko u toj direkciji im dostavi te dokumente. Istovremeno, postignut je dogovor da predavanje zahteva se radi na specijalno opremljenim šalterima pošte gde će biti prisutni ljudi koji će biti obučeni ne da kažu da li neko ima pravo ili ne na restituciju, to nije funkcija jedne pošte, ali sa kojima će se proveriti da li je taj predmet dovoljno dobro oformljen, da li su svi nužni papiri prisutni i na taj način ćemo skratiti čekanja, a sa druge strane i one velike frustracije koje postoje kada građani moraju dva i tri puta da dostavljaju neke papire. Mogu samo da kažem da uz formiranje područnih jedinica Agencije za restituciju u Kragujevcu, Nišu, Beogradu i Novom Sadu skratićemo distance za one rasprave koje će uslediti i na taj način smanjiti trošak i putovanje i vreme za naše građane. O svemu ovome, naravno, ćemo veoma podrobno komunicirati u nedeljama posle usvajanja ovog zakona. Na kraju, poštovana predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, predloženi zakon o vraćanju oduzete imovine i o obeštećenju je po meri naše zemlje. On ispravlja nepravdu koja je učinjena pre nekoliko decenija na ideološkim osnovama. On neće stvarati nove nepravde i u skladu je sa raspoloživim imovinskim i finansijskim sredstvima naše nacije. On tretira, što je možda i najbitnije, sve građane i subjekte na ravnopravan način i omogućava početak bez odlaganja rešavanja ovog velikog problema. Uveren sam da ovaj zakon je možda skroman, ali bitan korak ka nacionalnom pomirenju, da one stvari koje su se dešavale tokom 20. veka u našoj zemlji zbog sukobljenih ideologija sada stavljamo iza nas i afirmišemo zemlju kao modernu, građansku, evropsku demokratiju. Hvala puno na vašoj pažnji.
Da li žele reč izvestioci nadležnih odbora? Da li želi reč narodna poslanica Branka Ljiljak, zamenica predsednica Odbora za finansije? (Ne.) Da li želi reč narodni poslanik Vlatko Ratković, predsednik Zakonodavnog odbora? (Ne.) Da li žele reč predsednici ili ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa? (Da.) Reč ima narodni poslanik Siniša Stamenković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine potpredsedniče Vlade, gospodo saradnici, Akcioni plan Vlade Republike Srbije za izradu strateških zakona, neophodnih na konkursu za dobijanje pregovaračkog statusa kandidata za ulazak u EU, zaokružuje se donošenjem zakona o javnoj svojini, zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju, kao i zakona o izmenama i dopunama Zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama. Veliki broj podsocijalističkih zemalja u našem okruženju, a i šire, manje ili više uspešno je okončao procese restitucije odnosno povraćaja imovine nastale i oduzete od prethodnih vlasnika u poslednjih 70 godina. Slovenija, Hrvatska, Crna Gora, Makedonija i druge zemlje usvojile su naturalnu substituciju ili novčanu obeštećenje, a po sprovođenju prethodnih poslova denacionalizacije oduzete imovine. Duboko smo svesni da nijedna zemlja nije savršena, pa ni naša, Srbija i da nijedno društveno uređenje nije savršeno. U nekim zemljama je posebno teško živeti, zbog istorijskog nasleđa, koje nas je do sada surovo pratilo i podsećalo na sve krivice i sve nepravde koje su nanete mnogim građanima, a koji su tako dugo čekali na ovu ispravku nepravde. Naša generacija je svedok svih istorijskih zbivanja, kako perioda nacionalizacije i konfiskacije individualne imovine i njenog prelaska u državnu, odnosno društvenu svojinu, tako i perioda izgradnje najvećeg dela svih privrednih, ekonomskih, obrazovnih i kulturnih dobara, delom i na imovini koja je pripadala nekom drugom. Ovaj saziv Skupštine se u svom mandatu ponovo našao na jednom od najvažnijih društveno istorijskih zadataka, a to je da razmatra i usvoji maksimalno pravedno rešenje za sve one koji na to čekaju preko 65 godina. Bilo je jako mnogo iskušenja vezanih za donošenje faznih zakona, bez kojih se nije mogao preći težak tranzicioni put od izolovane i sankcijama zatvorene zemlje, do zemlje kandidata za ulazak u EU. Javna rasprava o nacrtu predloženih zakona je pokazala na potrebu da se obezbedi široka saglasnost po svim ključnim i strateškim ciljevima ovog zakona. Mišljenja smo da će i današnja rasprava u načelu, a zatim i po amandmanima, u našem parlamentu dovesti do toga da se ovim zakonom da odgovor na sva ključna pitanja vezana za pravično vraćanje oduzete imovine i obeštećenje fizičkih i pravnih lica. Sama činjenica da sa Predlogom zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju utvrđuje čak 41 propis koji stvara osnov za ostvarivanje prava na vraćanje oduzete imovine još više ukazuje na odgovornu i ozbiljnu sveobuhvatnost ovog postupka. Svesni smo da je restitucija za sve zemlje, a posebno za nas, jedan od najtežih procesa za države u tranziciji, jer se ona mora odreći velikog dela svoje imovine, bilo da je nastala nacionalizacijom ili da je nastala delatnošću privrednih subjekata na toj nacionalizovanoj imovini. Sigurno da će i naša denacionalizacija imati dalekosežne posledice na buduće privredne, ekonomske i sve druge tokove i sigurno je da će država taj postupak sprovoditi samo u meri koliko mora da ga sprovodi, a na osnovu zakona koje uskoro usvajamo. Ovaj zakon nije samo formalni uslov da Srbija dobije status kandidata za članstvo u EU, već je izuzetno složen i težak pravni akt kojim će se konačno ispuniti najodgovornije poštovanje principa pravičnosti, principa garantovanja ljudskih prava, a što je sve skupa osnov svakog demokratskog društva. Velika je i višestruka odgovornost parlamenta ovog saziva da na tom principu izgradi najpravičniju moguću naknadu oduzete imovine, da propiše i sprovede pravilnu naknadu i da iz te potrebe stvori i unapredi uslove za dalji razvoj privrede, preduzetništva, trgovine i privredničke konkurencije. Svi svojinsko-pravni odnosi koji stvaraju obavezu za državu i njene građane se moraju urediti zakonom, a ova obaveza posebno, jer je imovina oduzeta po različitim osnovima, pre 60 i više godina prenesena i korišćena kao opštenarodna, kao državna, društvena ili zadružna svojina. Rešenjima predloženim u ovom zakonu kontumira se mogućnost da u naturalnom ili drugom obliku po bilo kom osnovu vratimo jedan deo imovine, i to: imovina u javnoj svojini koju je prethodni zakon utvrdio i konstituisao; službene zgrade i prostorije koje služe za rad državnih organa; nepokretnosti u delatnostima zdravstva, obrazovanja, nauke, kulture i dečijeg vaspitanja; delovi nepokretne imovine koji su unutar raznih infrastrukturnih mreža; nepokretnosti koje su sastavni deo ekonomskih i tehnoloških celina; nepokretnosti u vlasništvu Skupštine i Vlade; nepokretnosti diplomatsko-konzularnih predstavništava; dvorski kompleks na Dedinju; prodata imovina i imovina stečena u postupku privatizacije i imovina državnih preduzeća. Poslanička grupa PUPS se i u javnoj raspravi, a i sada, zalaže za priznavanje svih postupaka vraćanja oduzete imovine i postupaka obeštećenja, uključujući i pravo na substituciju kao jedan od načina restitucije. Zamenska restitucija zemljišta je moguća u postojećim i priznatim pravnim principima iz fonda zemljišta kojima država Srbija raspolaže. Podsetimo se svi skupa da smo još 1990. godine dosta uspešno vršili povraćaj imovine seljacima i zanatlijama kojima je bez naknade oduzeto poljoprivredno zemljište. Mnogima je bilo omogućeno da vraćanje seoskih utrina, kao i vraćanje imovine zadrugama namiri njihova potraživanja. Od 2006. godine je otpočela potpuna restitucija i obeštećenje crkava i verskih zajednica. Poslednjih 15-ak godina u Srbiji je bilo predloženo pet nacrta zakona o denacionalizaciji, ali nijedan nije zaživeo, upravo zbog neprincipijelne diskriminacije pojedinih stranih i domaćih upravljačkih krugova koji su stvorili diskriminaciju ovog pravnog oblika nenamiravanja dugova. Danas, razmatranjem ovog nacrta zakona i njegovim usvajanjem, mi ćemo izvršiti dalje sprečavanje restitucije materijalnih nepokretnosti i svako dalje onemogućavanje privatne inicijative za rad i stvaranje dobiti na vraćenim nepokretnostima, što će omogućiti ekonomsku nezavisnost pojedinca da slobodno raspolaže i stvara na svojoj nepokretnosti. Naturalna, zamenska, finansijska ili bilo koji drugi oblik restitucije moraju da eliminišu sva otvorena sistemska pitanja kako bi ovaj proces konačno otpočeo na pravi način, eliminacijom velikog broja teških ekonomskih posledica koje su pretrpeli prethodni vlasnici. U postupku usaglašavanja određenih rešenja koje ovaj zakon nudi, bila je potrebna i nacionalna saglasnost MMF da se ukupna sredstva namenjena za povraćaj naknadno oduzete imovine ne zaračunavaju i kalkulišu u pravo na javni dug do 45% od bruto društvenog proizvoda, kako ne bi došlo do pitanja održivosti javnih funkcija ili finansija. Neophodno je da se najpre precizno sagleda i utvrdi ukupna suma za restituciju imovine, a potom opredeli i način za povraćaj i isplatu naknada. Napominjemo da je ovim predlogom zakona predviđeno vraćanje i obešte-ćenje za imovinu koja je oduzeta fizičkim ili pravnim licima nakon 9. marta 1945. godine, a na osnovu 41 zakonskog propisa koji su nabrojani u članu 2. Predloga zakona. Pravo na restituciju neće imati pripadnici nemačke nacionalne manjine koji su proterani nakon 1945. godine, kao ni lica koja su bila pripadnici okupacionih snaga. Zakon je postavio osnovna načela da će se imovina vratiti u naturalnom obliku, gde god je to moguće, a ako nije, isplaćivaće se obeštećenje. Međutim, obveznici vraćanja biće isključivo država, pokrajina i opštine, odnosno javna preduzeća i preduzeća sa većinskim društvenim kapitalom. Obaveza vraćanja odnosiće se i na zadruge i zato je dobro opredeljenje da se nacrtom zakona predviđa da se imovina vrati u naturi ili obešteti u novcu i državnim obveznicama tamo gde je moguće. Saglasni smo da nije moguće vršiti naknadu štete po osnovu izgubljene dobiti zbog nemogućnosti korišćenja imovine i da je to teško izračunati i isplatiti ranijim vlasnicima i naslednicima koji bi to mogli zahtevati. Mislimo da je dobro rešenje da se podržavljena imovina koja je dobila vlasnika u skladu sa zakonom ne sme dalje povređivati i sva stečena prava ne mogu biti povređena. Zato i jeste normalno da se u naturi vrati sva ona imovina koja je trenutno u državnom vlasništvu i koju je moguće vratiti. U zakonu je, po nama, dobro konstituisana kategorija svih obveznika za povraćaj imovine, a to su Republika, autonomna pokrajina, lokalne samouprave, javna preduzeća i privredna društva čiji je osnivač država. Opredeljenje da se nepokretnosti vrate u naturi, bez tereta, je dobro, kao i to da za potraživanja koja su bila obezbeđena hipotekom opet garantuje država, uz obavezno pravo regresa prema hipotekarnim dužnicima. Odricanje od poreza prema obeštećenim licima je takođe ispravno opredeljenje, po našem mišljenju, i treba ga podržati. Nacrt zakona za povraćaj neizgrađenog građevinskog zemljišta u naturi, sem za ona koja su dugoročnim planskim dokumentima predviđena za razvoj i investicije u objekte i javne namene, takođe je ispravno i legitimno opredelenje koje ćemo podržati. Dobro je što će zakon zaštiti i neće dozvoliti vraćanje parcela koje su od 13. maja 2003. godine date u dugoročni zakup, osim u slučaju raskida ugovora. Nacrt zakona ispravno predviđa procenu vrednosti nekretnina koju će na osnovu podzakonskog akta vršiti poreska uprava po skali, po kojoj inače obračunava porez na prenos apsolutnih prava. To je praktično sadašnja tržišna vrednost određenih nekretnina. Saglasni smo da zakon pravilno pristupa određivanju vrednosti oduzetih preduzeća, držeći se pravnog načela da je vrednost preduzeća jednaka vrednosti kapitala tog preduzeća, odnosno da je to upravo njegova nominalna vrednost. Poslanička grupa PUPS je sa posebnom pažnjom razmatrala iz Nacrta zakona, a i na radno-konsultativnim sastancima aktivno učestvovala sa predstavnicima Ministarstva, na javnim raspravama pitanja vezanih za izvore sredstava za obeštećenje u postupku restitucije, kao jednom od najvažnijih pitanja. Podržavamo rešenje da se sredstva obezbede iz namenskih izdvojenih izvora iz privatizacije, da se deo sredstava mora ostvarivati iz konverzije prava korišćenja građevinskog zemljišta u svojinu, uz naknadu prema Zakonu o planiranju i izgradnji, a posebno je važno da se obezbedi i 100% sredstava ostvarenih iz okruženja oduzete imovine u državnoj svojini. Svakako da će se veliki deo sredstava obezbeđivati iz namenskih sredstava predviđenih republičkim budžetom. Stečena prava privatnih lica i preduzeća na nacionalizovanoj imovini neće biti povređena, kao ni prava svih državljana Srbije koji su raniji vlasnici oduzete imovine, ili njihovi zakonski naslednici, zatim, zadužbine sa pravnim sledbenicima ili strani državljani, ako postoji reciprocitet. Normalno je da zakon konstatuje da pravo na povraćaj imovine i obeštećenje nemaju strani državljani za koje je obavezu obeštećenja preuzela strana država ili pripadnici okupacionih snaga tokom Drugog svetskog rada i strani državljani koji su već obeštećeni bilo kakvim drugim postupcima. Prilikom vraćanja ne bi trebalo računati naknadu koja je nekada bila isplaćena nekadašnjim vlasnicima, ali ni bivši vlasnici neće biti u mogućnosti da traže naknadu šteta za prethodni period. U članovima 17. i 18. Nacrta zakona pobrajani su izuzeci od vraćanja u naturalnom obliku. Najpre je navedeno, a mi to podržavamo, da se neće vraćati oni objekti koji su uvećani nadziđivanjem, ili dograđivanjem, a zatim i objekti koji su po zakonu u isključivo javnoj svojini, službene zgrade, zgrade koje koriste javne ustanove, kao ni podržavljena preduzeća. Vraćena imovina će se osloboditi hipotekarnih tereta i ličnih službenosti, dok stvarne službenosti moraju da ostanu. U članovima 20. do 29. pravilno je izvršeno detaljnije preciziranje, koja se odnose na građevinsko poljoprivredno zemljište i stambene i poslovne objekte. Jasno je da se neće vraćati građevinsko zemljište na kome je izgrađen objekat, javna površina, a ni neizgrađeno zemljište ako se na njemu planira izgradnja objekata javne namene, ili objekata za ekonomski razvoj tog mesta. Neće se vratiti poljoprivredno i šumsko zemljište na kome su izgrađeni objekti u funkciji poljoprivredne proizvodnje, ako je potrebno izvršiti novu parcelizaciju, da bi se do te parcele otvorio put, kao ni onom zemljištu u zadružnoj ili društvenoj svojini, koja je stečeno teretnim pravnim poslom. Kod stanova se stanarskim pravom, bivši vlasnik stana, postaće zakupodavac stanaru, po zakonskim uslovima. Smatramo da smo posle 70 godina došli na korak do ispravljanja istorijskih nepravdi nastalih od oduzimanja imovine. Mislimo da su ispoštovana sva tri ključna principa koja zakon promoviše, a pre svega, ispravlja se nepravda koja je učinjena mnogim građanima, njihovim porodicama i čitavim zajednicama. Rešenje iz ovog zakona neće stvoriti nove ili teške nepravde, jer će se poštovati legalno stečena imovina današnjih vlasnika, nad imovinom traženom za restituciju i posebno zakon će postići visok stepen usklađenosti sa raspoloživim imovinskim i finansijskim resursima naše države, a što je posebno važno, jer će zakon biti primenljiv bez ugrožavanja ukupne finansijske stabilnosti zemlje. Nacrt zakona je dobro osmislio mogućnost naturalne institucije, posebno za neizgrađenu građevinsko zemljište. Poboljšani su uslovi obeštećenja kroz državne obveznice, posebno za građane koji imaju više od 70 godina života, uz napomenu da se ovim zakonom ubrzava i pojeftinjuje postupak povraćaja imovine. Poslanička grupa PUPS podržava rešenje u kome država neće naplaćivati takse i naknade tokom postupka po restituciji, a posebno podržavam stav države da se potpuno zabranjuje otuđenje tražene imovine do okončanja postupka, pa i u slučaju kada to otuđenje ili imovinu traži država. Poslanička grupa PUPS će u okviru svojih kapaciteta popuniti potpuno zalaganje za brzu i efikasnu implementaciju ovog zakona, a posebno u iznalaženju rešenja za veliku broj specifičnih problema, kao što je postupak rehabilitacije i povraćaja imovine žrtvama Holokausta. Amandmanima na Nacrt ovog zakona pokušaćemo da pomognemo u razrešenju pitanja vezanih za imovinsku supstituciju, u želji da se spreči svaka diskriminacija i u želji da se zameni imovina tamo gde je to moguće sa jasnim ishodom, bez novih sudskih postupaka. Mi smo ovaj zakon shvatili kao veliki deo pravnog, privrednog, ekonomskog i posebno političkog učešća ovog parlamenta u okončanju procesa nacionalnog pomirenja koji nas prati od oslobođenja do danas. U danu za glasanje, uz usvajanje amandmana, podržaćemo ovaj zakon. Hvala.
Iskorišćeno je 15 minuta i 50 sekundi od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Laslo Varga.
Gospođo potpredsednice, gospodine potpredsedniče Vlade, da kažem pre svega da je ispravljanje istorijskih nepravdi nesumnjivo pozitivan cilj i to svesrdno podržavamo. Nažalost, brojni primeri drugih država koje su prošle ovaj proces dokazuju da je ovaj proces nesprovodiv bez stvaranja novih animoziteta. To je bila situacija u mnogim drugim državama. Taj animozitet je stvoren i stvoriće se i kod nas, pre svega između sa jedne strane zakonodavstva, a sa druge strane onih koji očekuju restituciju, odnosno obeštećenje. Sigurno će oni biti nezadovoljni. Za to ne postoji način da se ispravi. Sa druge strane, stvoriće se animozitet između onih koji očekuju nešto od ovog procesa i onih koji će se u ovom procesu pojaviti samo kao obveznici, dakle, između onih koji ne očekuju ništa, jedino će teret ovog procesa snositi. Svuda je bilo tako. Sve ovo komplikuju one ideološke podele koje postoje u društvu Srbije i sa jedne strane ta podela u samom većinskom društvu, sa druge strane, različita gledišta na dešavanja tokom pre svega Drugog svetskog rata između većinskog društva i između pojedinih manjinskih zajednica. To su neke okolnosti koje sigurno utiču na donošenje ovog zakona. Mislim da je Vlada uspela da prvu okolnost, potencijalni animozitet između onih koji očekuju i onih koji ništa ne očekuju iz ovog procesa, da svede na minimum. Tu je uložen ogroman trud i to pozdravljamo. Sa druge strane, mislim da je i tu govorimo o Predlogu zakona koji je dostavljen Narodnoj skupštini, potencijalni animozitet, odnosno neslaganje u vezi ideoloških razlika između većinskog društva i pojedinih manjinskih zajednica, nažalost Vlada nije uzela u obzir, prilikom utvrđivanja Predloga zakona. To je razlog što su podneti određeni amandmani. O tome ću kasnije detaljnije govoriti. Zašto je sve ovo bitno za nas? Za nas je sve ovo bitno iz razloga što SVM smatra jednim od svojih prioriteta davanje doprinosa istorijskom pomirenju, pomirenju većinskog naroda i pomirenju naše zajednice. U tom smislu smo u proteklim godinama podneli brojne inicijative. Na našu inicijativu, želim da podsetim, je formirana jedna međuakademska komisija između SANU i Mađarske akademije nauka, sa ciljem da istraži i oceni one tragične događaje koji su se dešavali tokom Drugog svetskog rata. Ta komisija je počela da radi i sigurno će u dogledno vreme i rezultati rada te komisije biti vidljivi. Zašto je sve ovo bitno? Vratiću se na to kasnije. Sada bih nešto malo o nekim drugim pitanjima koja se odnose na Predlog zakona. Naša stranka je tokom javne rasprave podnela 15 sugestija na ovaj predlog zakona. Želim da konstatujem da je većina tih sugestija prihvaćena već u samom Predlogu zakona i to želim da pohvalim. Te sugestije su bile delom samo naše, a delom su bile zajedničke sa mnogim drugim učesnicima u javnoj raspravi. Tražili smo, pre svega, da se proširi mogućnost restitucije u naturalnom obliku. Mislim da je taj zahtev, ne u potpunosti, ali manje-više uvažen. Tražili smo da se obveznice indeksiraju u evrima i taj zahtev je Vlada prihvatila. Tražili smo da se predvidi apsolutna zabrana otuđenja. I ta sugestija je prihvaćena. Tražili smo i neke stvari u vezi postupka, pre svega da se zakonom utvrde dokazi koji su potrebni u ovom postupku, dokazi koje podnosilac zahteva mora da podnosi, da ne ostane to pitanje za neku uredbu ili pravilnik ministarstva. Ta sugestija je prihvaćena. Tražili smo i da se nepotpuni zahtevi ne odbacuju po automatizmu. Delimično je ova naša sugestija prihvaćena. Tražili smo i da u određenim situacijama teret dokazivanja ili utvrđivanja činjenica bude zadatak agencije, po službenoj dužnosti. Amandmanom Vlade je u velikoj meri ova naša sugestija prihvaćena, što se odnosi na pitanje utvrđivanja reciprociteta. Tražili smo i oslobađanje od plaćanja sudskih administrativnih taksi, raznih naknada onoga ko podnosi zahtev. I ta naša sugestija je prihvaćena. Međutim, tri naše ključne sugestije u Predlogu zakona, još jednom naglašavam, u predlogu koji je upućen u skupštinsku proceduru, nisu prihvaćene. Pre svega, to se odnosi na mogućnost supstitucije, dakle, vraćanje druge odgovarajuće imovine. Ukoliko bi ostao prvobitni predlog zakona, to bi sigurno značilo najmanje dvostruku diskriminaciju, dakle, diskriminaciju onih kojima će biti imovina vraćena u naturi i koji će dobiti puno obeštećenje, odnosno, sa druge strane, onih kojima će restitucija značiti delimično obeštećenje u obveznicama ili u novcu. Sa druge strane, desila bi se diskriminacija između onih koji će dobiti restituciju, odnosno obeštećenje po ovom zakonu a, sa druge strane, između onih koji su dobili povraćaj poljoprivrednog zemljišta po Zakonu iz 1991. godine o vraćanju zemljišta i društvenoj svojini. Mislim da bi bio paradoks da dođemo u situaciju da je taj Miloševićev zakon, praktično, bio pravedniji nego ovaj koji donosimo u 2011. godini. Pozdravljamo današnji amandman Vlade, koji se odnosi na poljoprivredno zemljište i na proces ili postupak komasacije. Mislim da se ovim amandmanom u velikoj meri rešava ovaj problem i izlazi se u susret ovom našem zahtevu. Ovaj amandman znači jednu delimičnu ili skrivenu supstituciju. Mislim da je to pošteno reći. To je sa našeg aspekta pozitivno. Ne znam da li će Vlada slično rešenje ili sličan amandman podneti i na zakon o vraćanju crkvene imovine, pošto bi bilo logično da se isti princip i u onom drugom zakonu uvaži. Vi ste rekli da je ovaj deo, izostanak jedne potpune supstitucije ili te mogućnosti, odgovornost Vlade i mi to možemo prihvatiti. Druga naša ključna zamerka se odnosi na period koji obuhvata zakon. Prema zakonu, vreme počinje da teče od 9. marta 1945. godine. Mi smo u jednoj našoj sugestiji tražili da sva ona imovina koja je oduzimana tokom Drugog svetskog rata, bez obzira da li je to oduzimanje izvršeno od strane nemačkih, mađarskih ili komunističkih vlasti, ukoliko je to nakon Drugog svetskog rata ostalo u državnoj svojini, da bi bilo pravično da se zakon na tu situaciju odnosi. Juče je državni sekretar Ministarstva finansija na Odboru za finansije dao jedno tumačenje Predloga zakona, prema kojem se jedna od odredbi može tumačiti na način da se izlazi u susret ovom našem zahtevu. To pozdravljamo, s tim da mislim da bi bilo poštenije prema građanima prihvatiti naš amandman, jer bi onda svi koji čitaju zakon, a nisu pravnici, u prvom članu razumeli na šta se ovaj zakon odnosi. Dosta je teško doći do ovog tumačenja, koje je u redu, ali bi bilo mnogo jednostavnije za građane ovu činjenicu nedvosmisleno staviti u zakon. To ne bi kasnije omogućilo neka druga tumačenja. Naša osnovna zamerka se odnosila na tačku 3) stava 2. člana 5. u prvobitnom Predlogu zakona, na tačku koja, po našem dubokom uverenju, promoviše princip kolektivne odgovornosti. Prema tom prvobitnom Predlogu zakona, iz procesa restitucije bi bili isključeni svi oni koji su u Drugom svetskom ratu učestvovali kao pripadnici tzv. okupacionih snaga. Tu reč "takozvani" koristim zato što tu formulaciju koristi zakon. Dakle, bez izuzetaka i bez bilo kakvih ograničenja. To bi značilo, praktično, da svi oni koji su se zatekli na određenom području koje je okupirano i posle te okupacije izvršavali svoju obavezu prema novim vlastima, koja je u tom trenutku bila jedina legalna vlast na određenim područjima, dakle, svi po automatizmu bili isključeni iz ovog procesa. Mislim da bi to bilo potpuno nepravedno zato što bi to značilo primenu načela kolektivne odgovornosti. Dakle, prema svima, bez izuzetaka i bez utvrđivanja bilo čije individualne odgovornosti. Inače, da je ovo ograničenje ostalo, kao što je bilo u prvobitnom Predlogu zakona, bilo bi u suprotnosti sa važećim Zakonom o rehabilitaciji, koji ne uskraćuje nikome pravo da podnese zahtev za rehabilitaciju, ako ima ili je imalo to lice prebivalište na teritoriji Republike Srbije. Jednostavno, to je bilo jedno rešenje koje je za nas bilo u potpunosti neprihvatljivo. Naravno, podneli smo amandman na ovu odredbu zakona. Inače, o principu kolektivne odgovornosti smo u najmanje u dva navrata govorili u Narodnoj skupštini, govorili smo i kada je bila na dnevnom redu Deklaracija o Srebrenici, a govorili smo i kada je bila na dnevnom redu Deklaracija o osudi zločina učinjenih nad pripadnicima srpskog naroda. Mi se generalno, bez obzira o kojim se zločinima radi i iz kog perioda, zalažemo za brisanje iz našeg pravnog sistema ovog principa. Nažalost, na snazi su i dalje najmanje dve odluke, važeće odluke koje egzistiraju u pravnom sistemu Srbije, koje su zasnovane na principu kolektivne odgovornosti i nikada nisu bile stavljene van snage. Jedna odluka je iz januara 1945. godine i ta odluka je doneta od strane Komisije za utvrđivanje zločina okupatora i njihovih pomagača u Vojvodini. Na osnovu te odluke je ustanovljeno da su svi stanovnici mađarske i nemačke narodnosti opštine Čurug, sreza Žabaljskog u Vojvodini, odgovorni kao izvršioci i podstrekači, pomagači itd. Na osnovu te kolektivne odgovornosti su svi proglašeni ratnim zločincima. Mislim da to treba reći. To je jedna okolnost koju želimo da promenimo. Postoji jedna veoma slična odluka, to se odnosi na stanovnike naših naselja Mošorin, isto u Vojvodini, doneta od strane iste ove komisije. Ta odluka ustanovljava da su 294 stanovnika naselja Mošorin, na osnovu istog ovog principa, kolektivno odgovorni kao izvršioci, podstrekači i pomagači za zločine i proglašeni kolektivno ratnim zločincima. Ovo je odluka iz marta 1945. godine. Zašto je sve ovo bitno? Zato što su kasnije odluke o konfiskaciji donesene na osnovu ove dve odluke koje sam citirao. Imam u ruci jednu od presuda Sreskog suda u Žablju, koja kaže da se konfiskuje celokupna imovina, tu se navodi ime osobe, bivše stanovnice Čuruga, "na koju se ima primeniti skupno izrečena presuda nad Mađarima sreza Žabaljskog." To je dakle razlog zbog kojeg smo smatrali ključnim prihvatanje ovog našeg amandmana, odnosno brisanje rešenja koji je predlagač imao u prvobitnom Predlogu zakona. Da je ostao ovaj princip, to bi sa jedne strane značilo promovisanje ili potvrđivanje principa kolektivne odgovornosti, a sa druge strane bi značilo i obesmišljavanje rada one međuakademske komisije koja sada već dve godine pokušava da na kraju svog rada svi zajedno dođemo do istorijskog pomirenja, dakle vezano za ovaj period. Podneli smo amandman kojim smo predložili da se odredba o kojoj sam govorio preformuliše na način da se ne odnosi na one koji su 6. aprila, dakle dan početka Drugog svetskog rata, imali prebivalište na teritoriji sadašnje Republike Srbije uz uslov da nisu osuđeni za ratne zločine ili da su osuđeni ili a kasnije nisu rehabilitovani. Mislim da je naš amandman trebalo u prvobitnoj formi, dakle u formi u kojoj smo predložili, prihvatiti. Vlada je podnela sopstveni amandman, ne znam da li iz sujete ili iz drugih razloga. Amandman Vlade rešava suštinski ovaj problem i to želim da podvučem na ovaj način ovim amandmanom Vlade se briše iz Predloga zakona princip kolektivne odgovornosti. Stoga je za našu zajednicu ovo rešenje prihvatljivo, ali mislim da je rešenje iz amandmana Vlade pravno-tehničko manjkavo, pošto daje mogućnost da dva tumačenja pojma stranog državljanina. U ovo smo se mogli uveriti tokom rasprave na odborima u vezi ovog zakona. Naime, državni sekretar u Ministarstvu finansija je na Odboru za finansije rekao da se ova odredba, dakle Vladin amandman, ima tumačiti na način da se ovo ograničenje odnosi na današnji trenutak, dakle na sadašnje stanje, da li je neko ko podnosi zahtev danas strani državljanin. Kasnije, tokom istog tog dana on je dao izjavu Tanjugu u kojem je rekao da se to odnosi na trenutak kada su se dešavali događaji tokom Drugog svetskog rata. Mislim, da tu ovo nije dobro. Naravno, još jednom podvlačim ovo za mađarsku zajednicu ne predstavlja problem i iz tog razloga rešenje je prihvatljivo, ali mislim da bi bilo celishodno još jednom razmotriti naš amandman zato što taj naš amandman ne daje mogućnost za različita tumačenja i na to bih još apelovao. Apelovao bih i na Vladu da kada bude ponovo utvrđivala predlog zakona o rehabilitaciji da sve ovo o čemu sam govorio ima i tada na umu jer jednostavno isti princip mora da važi i u ovom zakonu, odnosno u onom drugom budućem zakonu o rehabilitaciji. Na kraju bih želeo da skrenem pažnju na jednu zaista pravnu-tehničku grešku, ali sam imao potrebe to sada da kažem zato što sada još ima vremena da Vlada ovu grešku u zakonu ispravi, a to se odnosi na član 32. Molio bih vas samo još na trenutak obratite pažnju, naime, u članu 32. u stavu 2. stoji "da će nadležni organ iz stava 1. ovog člana utvrditi vrednost nepokretnosti". Dakle, nadležni organ iz stava 1. ovog člana. Kada pročitate stav 1. člana 32. tamo nemate pozivanje ni na kakav nadležni organ. Dakle, ne znamo ko je taj nadležni organ na koji se poziva stav 2. ovog člana. Tako, mislim da je ova sugestija zaista na mestu i tu apelujem na vas da i ovo pogledate i razmotrite. O našim nekim drugim amandmanima ćemo govoriti u raspravi u pojedinostima. Imamo dva-tri još važna, ali ne ključna amandmana za opredeljivanje ovom zakonu, ali sve u svemu mislim da ukoliko sve ovo, dakle što je predložila Vlada, prihvatila sugestije i naravno u formi amandmana dodatno predložila Skupštini, da će to imati za pozitivnu posledicu, naše pozitivno opredeljenje prema ovom predlogu zakona. Hvala vam.
Poštovani narodni poslanici, pre nego što nastavim rad obaveštenje o ostavci narodnih poslanika. Primili ste ostavke Veroljuba Stevanovića i Saše Milenić na funkciju narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije i izveštaj Administrativnog odbora Narodne skupštine povodom razmatranja ovih ostavki koji je utvrdio, da je podnošenjem ostavke nastupio slučaj iz člana 88. stav 1. tačka 2) Zakona o izboru narodnih poslanika i predlaže da Narodna skupština u smislu člana 88. stav 2. i stav 3. istog zakona konstatuje prestanak mandata ovim narodnim poslanicima. Saglasno članu 88. stav 1. tačka 2) i st. 2. i 3. Zakona o izboru narodnih poslanika Narodna skupština na predlog Administrativnog odbora konstatuje da je prestao mandat a pre isteka vremena na koje su izabrani narodni poslanici Veroljubu Stevanoviću i Saši Mileniću, izabrani sa izborne liste ZES – Boris Tadić, danom podnošenja ostavke, odnosno 14. septembra 2011. godine. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika izvršiće se popunjavanje upražnjenih poslaničkih mesta u Narodnoj skupštini. Hvala vam. Narodni poslanik Aleksandar Martinović želi da govori? Ne, u tom slučaju reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Gospođo Čomić, potpredsedniče Đeliću, dame i gospodo narodni poslanici, veoma važan zakon, mislim da su svi toga svesni. Dosta je o njegovom značaju govorio potpredsednik Vlade, imali smo priliku da čujemo i kolege poslanike koji su pre mene govorili o samom zakonu i rekao bih da moramo biti svesni vrednosti koju osporavamo i vrednosti koju želimo da uspostavimo ovim zakonom. Naravno, da ne možemo zanemariti činjenicu koja ovaj zakon čini atraktivnim pre svega zbog očekivanja dela našeg društva da u situaciji u kojoj se nalazimo svi zajedno kao građani jedne siromašne zemlje na kakav takav način da pokušaju da dođu što je moguće normalnije i korektnije egzistencije, pogotovo imajući u vidu činjenicu da su zaista naslednici imovine koja je tu pred njima, a na koju oni nemaju pravo. Za nas iz LDP je ovaj zakon oduvek bio važan. Od 2006. godine na prvim parlamentarnim izborima na kojima smo kao stranka učestvovali isticali smo značaj zakona o restituciji. Tada smo razumevajući i taj materijalni aspekt samo zakona, realno puno pažnje poklonili principu pravne sigurnosti jer mislim da se u ovoj raspravi ne sme gurati u drugi plan, jer ako nešto ovaj zakon čini vrednim onda su to pored ispravljanja tih istorijskih nepravdi, individualnih, to svakako i principi na kojima mi želimo da gradimo modernu Srbiju, između ostalog i na temelju nepovredivosti privatne svojine koja treba da se uspostavi kroz ovaj zakon. Ono što gospodine Đeliću, moramo da kažemo jeste nešto što ostaje ovde među nama kao poslanicima u drugom planu ili provejava u našim diskusijama. Mi ovaj zakon donosimo da bi ispravili greške, a ne donosimo zakon da bi napravili nove. Molim vas da o tome realno vodite računa. Želimo da glasamo za zakon o restituciji, u konstatacijama sa vama upoznali smo vas ne samo sa primedbama nego sa stavovima naše stranke koji su principijelni i nadam se da ćete imati razumevanja. Tu smo sa jedne strane vodili računa o propustu. Ne mislim da se tu može govoriti o bilo kakvoj nameri. Kojim je praktično iz zakona o restituciji isključena Jevrejska zajednica u Srbiji, s obzirom da je kao datum utvrđena 1945. godina. Predali smo vam amandman na član 1. zakona o restituciji kojim od vas tražimo da zakon o restituciji obuhvati i imovinu svih žrtava holokausta. Apsolutno sam uveren da će Vlada za tako nešto imati razumevanja i da to samo po sebi ne može i ne sme biti sporno, pogotovo ne u demokratskoj Srbiji i Srbiji koju želimo da razvijamo na evropskim vrednostima. Gospodine Đeliću moramo pokloniti pažnju onome što ste vi pomenuli u članu zakona u kojem nabrajate, vrlo precizno, propise koji se stavljaju van snage. Reč je o 41 uredbi, ukazu, pravilniku ili zakonu, koje su donosile institucije države o kojoj mi danas, između ostalog govorimo, ali ja pre svega mislim sa ambicijom da ispravimo krivično-pravne propise, a ne sa ambicijom, s obzirom da su promenjene političke ili ideološke okolnosti. Mi uspostavljamo neke nove dominantne političke i ideološke vrednosti. Zbog toga nam je ovaj zakon veoma važan. Loše je što prvo nismo razgovarali o zakonu o rehabilitaciji, jer bi onda bilo mnogo jasnije o čemu se radi. Mislim da je to bio potreban redosled poteza. Ovako u zakonu o restituciji ulaze elementi zakona o rehabilitaciji. Prvo da se osvrnemo na ono što je Vlada uradila. Mislim da je ovo zakon koji je za razliku od mnogih drugih lišen demagogije i populizma. To je ono što je fer. Gore od delimično ispravljene nepravde je prikrivanje nekim novim neistinama, demagogijom i lažnim, a neostvarenim obećanjima. O ovom zakonu smo razgovarali, a vi ste to pomenuli 2001. godine. Tada nismo mogli da ga donesemo, jer smo tada vraćali dug od 5 milijardi evra stare devizne štednje. Ne radi se o odsustvu želje, nego o činjenici da smo nasledili društvo u kome je prosečna plata bila 15 evra, a dug prema građanima, tako siromašne države, pet milijardi. Zato danas razgovaramo o ovom zakonu. Bilo bi nam lakše da su u međuvremenu uređeni neki drugi poslovi koji bi učinili bržim i efikasnijim primenu ovog zakona. Tu pre svega mislim na onu dosta haotičnu kampanju prikupljanja zahteva za restituciju, koja se na kraju pokazala potpuno bespotrebno, jer je neupotrebljiva dokumentacija koja je na takav način prikupljena, ne samo što nije sistematizovana nego nisu bili definisani ni kriterijumi na osnovu kojih bi bilo moguće efikasno sprovesti do kraja postupak, koji je na takav način započet. Uopšte ne osporavam činjenicu da je 140 ili 150.000 zahteva podneto. Možda su svi apsolutno legitimni. U vrlo preciznim imovinsko-pravnim odnosima u koje se ulazi kroz ovaj zakona nemoguće efikasno privesti kraju taj posao, s obzirom na način na koji je on započet. To jedna otežavajuća okolnost. Zbog toga će ljudi koji su već jedanputa podnosili zahteve morati to ponovo da urade. To ne treba da bude posmatrano kao posledica hira nas koji smo spremni da glasamo za ovaj zakon. To je nužno i tako se nešto mora učiniti kako se ne bi ponovile greške i napravila neka nova nepravda. Način na koji smo mi posmatrali ovaj zakon, pre svega je proizilazio iz našeg osećanja obaveze da ispravimo u maksimalnoj meri te istorijske nepravde, ali sa druge strane, da ni na kakav način ne ugrozimo dalji i normalan rad u našem društvu, odnosno razvoj kroz preuzimanje nekih obaveza, koje sutra neće moći ova država da poštuje. Zbog toga nije bila moguća drugačija vrsta restitucije koja je ovde predviđena. Prvo, vrlo jasno limitirana, ne našom željom ili hirom, nego sposobnostima zemlje i društva u kojem živimo, da smo bogatija zemlja, onda bi verovatno limit bio iznad dve milijarde o kojima mi danas razgovaramo kao o novčanoj masi koja će biti podeljena onima koji budu tražili, koji budu predmet restitucije kroz obveznice. Naturalna, govori o jednom paradoksu koji je prisutan u našem društvu i o razlici, koja mislim da, ne sme biti tolerisana. Nismo svi ravnopravni u Srbiji, iako po slovu Ustava to treba da budemo. Recimo, verske zajednice su ostvarile po zakonu o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama, pravo u većem stepenu od prava koje mi pružamo građanima svoje zemlje i to je činjenica. Supstitucija je potpuno naturalna restituciji. To je princip koji je važio i koji će važiti do stupanja na snagu ovog zakona. To znači u prevodu da je recimo 40% imovine SPC već vraćeno u potpunosti u skladu sa principima Zakona o vraćanju imovine verskim zajednicama i crkvama, pri čemu sada imamo problem pred građanima koji nemaju pravo koje smo mi dali nekim drugim institucijama u našem društvu konkretno tim verskim zajednicama i crkvama. O tome treba ozbiljno razmišljati, jer to može da bude izvor mnogih nesporazuma i to govori koliko je zapravo loše ulaziti na kampanjski način u rešavanje ovakvo krupnog problema. Želimo, gospodine Đeliću od vas i tražimo razumevanje za član 35. Reč je o licima koja imaju pravo na materijalnu nadoknadu u obveznicama, a koje po slovu zakona stupaju, koje se mogu koristiti, prva emisija 2015. godine. Vi ste predvideli članom 35. da lica starija od 70 godina mogu odmah ostvariti to pravo i za razliku od drugih osoba mlađih koje pravo ostvaruju u periodu od 15 godina, ona to svoje pravo mogu ostvariti u periodu od pet godina. Mi od vas tražimo da razmislite i spustite tu granicu na 65 godina, pri čemu bi osoba od 65 godina do 70 godina mogla to svoje pravo da ostvari u periodu od 10 godina. Mislimo da nije fer u tolikoj meri napraviti razliku između osoba koje su rođene u razmaku od mesec dana, ili pola godine, a to može da se desi, pošto i ovako ima dosta tek malo pravde, makar na ovom principu da pokušamo to da uradimo, da spustimo tu granicu na 65 godina i da u periodu od 65 do 70 godina, da posmatramo kao period u kojem će korisnici ove materijalne nadoknade moći da ostvare u roku od 10, a ne 15 godina. Mislimo da je to veoma važno. Gospodine Đeliću, hoću da vas pitam nešto što je zapravo bacilo potpuno novo svetlo na vaš zakon, a to je ovaj član 5. i amandman koji ste podneli. Uopšte ne želimo da osporavamo osnovanost prava nekoga da bez obzira na protok vremena, u svakom trenutku bude u prilici, da ispravi neku nepravdu prema kojoj je, koja je prema njemu počinjena. Nas interesuje, gospodine Đeliću zašto ste napisali amandman na stav 3. člana 5. Zakona o restituciji, kojim je praktično učinjen presedan, jer mislim da ćemo mi postati jedina evropska zemlja, koja 70 godina posle Drugog svetskog rata, relativizuje ulogu fašističkih, nacističkih ili okupatorskih snaga u Srbiji. To može da bude veliki problem, jer je to suprotno Ustavu, suprotno Krivičnom zakoniku, i to ne može biti element novog zakona o rehabilitaciji o čemu ćemo raspravljati već sutra. Reći ću vam o čemu se tu zapravo radi, vi ste u članu 5. stav 3. Zakona, vrlo precizno naveli koja lica nemaju pravo na obeštećenje ili vraćanje imovine – fizičko lice, strani državljanin, odnosno njegovi zakonski naslednici za koje obavezu obeštećenja je preuzela strana država po osnovu međunarodnog ugovora, fizičko lice ili njegovi naslednici koji su i bez postojanja međunarodnog ugovora obeštećeni ili im je pravo na vraćanje imovine priznato pravo strane države. Stav 3. od koga sada Vlada odustaje – lice koje je bilo pripadnik okupacionih snaga koje su delovale na teritoriji Republike Srbije, za vreme Drugog svetskog rata, kao ni njegovi naslednici. Vi to menjate, gospodine Đeliću, tako što kažete da se u Predlog zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenja, u članu 5. stav 3. tačka 3. reči – lice, zamenjuje rečju – fizičko lice, strani državljanin. Gospodine Đeliću, ko su bili okupacione snage u Srbiji u Drugom svetskom ratu, to se vrlo dobro zna. Na Kosovu - Italijani, istočna Srbija - Bugari, u vašem Pirotu i u mom, Srem - NDH, Mađarske hortijevske snage i Nemačke okupacione snage. U kojoj zemlji Evrope se na takav način relativizuje nešto što je vrednost svakog slobodnog društva, a mislimo da se to čini ovom normom. Ne znam da li su u Vladi bili svesni težine amandmana koje su podneli? To nije kolektivna odgovornost, kao što nije ni kolektivna odgovornost naše Rezolucije o Srebrenici. Kada radikali kažu da mi osuđujemo čitav srpski narod stalno, da je u Srebrenici izvršen genocid za koji je odgovorna vojska Republike Srpske, mi ne smatramo da je to kolektivna odgovornost, mislimo da je to činjenica. Kada sud u Nirbergu sve pripadnike SS proglasi ratinim zločincima, to nije kolektivna odgovornost. Nemojte, gospodine Đeliću, da to na ovakav način prolazi. Ako postoje žrtve krivično-pravnih propusta, onda postoji zakon u ovoj zemlji kojima se to menja. Zakonik o krivičnom postupku predviđa vrlo jasno na koji način može biti promenjena neka sudska odluka, odnosno Zakon o krivičnom postupku. Zakon o rehabilitaciji koji je donet 2006. godine je suprotan Ustavu, to sam već rekao. Po krivičnom zakoniku, pravo na rehabilitaciju može ostvariti samo osoba koja je osuđena na kaznu manju od pet godina i to samo ličnim zahtevom, ne može niko u njeno ime to da uradi. Ponavljanje krivičnog postupka je moguće ako su falsifikovane neke činjenice, ako se došlo do novih saznanja ili ako je sudija u sudskom postupku prekršio zakon i počinio krivično delo. Za nas je potpuno ne prihvatljivo dodatno omaložavanje i osporavanje antifašističkih tekovina ovog društva. To nije način da se premoste istorijske nepravde, ali svakako ne na temi Zakona o restituciji. Molim vas da o tome vodite računa jer su u pravu poslanici koji su rekli da ovaj zakon u svakoj zemlji entagonizuje društvo, pa će i u našoj entagonizovati. Mislim da će nas teško razumeti oni koji su 70 godina živeli bez svoje imovine koja im je oduzeta zbog toga što su bili ideološki ili politički protivnici jednog režima, između ostalog, takvi su ukazi i norme koje sada stavljamo van snage, i koji su dovedeni u ravnopravan položaj sa pripadnicima okupacionih snaga. To na kraju, gospodine Đeliću,tako izgleda. Pošto niste ponudili obrazloženje za te amandmane, molim vas da nam kažete zašto se to radi. Imamo još jedno pitanje, gospodine Đeliću, član 5. poslednji stav u kome se govori o nameri Vlade da ovim zakonom stvori pravne pretpostavke za formiranje memorijalnog centra žrtava holokausta sredstvima žrtava koje nemaju naslednice, ali postoji njihova imovina, pa onda po tom osnovu ta imovina može biti materijalizovana na takav način da se dođe do sredstava kojima će se izgradi memorijalni centar. Upozoravam vas, gospodine Đeliću, da tu pravimo jednu grešku. Pre dve godine, iako smo bili posmatrači u Češkoj, je 46 zemalja potpisalo deklaraciju kojom je regulisano pitanje imovine žrtava holokausta koje nemaju naslednike. Postoji nešto što je nepisano pravilo, gospodine Đeliću, ta imovina se ne može koristiti u izgradnju spomen obeležja, memorijalnih centara samim žrtvama jer je to obaveza države. Gospodine Đeliću, možemo da razgovaramo o načinu na koji ćemo doći do tih sredstava, ali mislim da treba povesti razgovor sa Savezom jevrejskih opština u Srbiji, pogotovo zato što smo sa njima razgovarali, verujem da ste i vi bili u prilici da tako nešto uradite, i pronaći prihvatljiv način da se jedna užasna mrlja koja stoji na obrazu srpskog naroda na civilizovan način skloni. Više će o tome govoriti naš poslanik Ivan Andrić, ali vas podsećam da je u našoj zemlji uredbama uspostavljen poredak koji se ni po čemu nije razlikovao od poretka u Berlinu Drugog svetskog rata, ako se govori o odnosu prema Jevrejima. Molim vas da ne uđemo tu u jedna problem, pogotovo što mislim da to niko ne želi i da nikom nije bila namera. Imali smo kontakte sa Savezom jevrejskih opština i njih mnogo više od imovine i raspolaganja tom imovinom praktično interesuje taj pietet koji treba da pokažemo prema samim žrtvama, ne koristeći njihovu imovinu zbog toga što nema naslednika u ime izgradnje memorijalnih sredstava, što je inače nepisano pravilo u svetu. Rekao sam vam da je 46 zemalja tamo bilo prisutno. Mi smo bili posmatrači. To je nešto o čemu, gospodine Đeliću, takođe treba da razgovaramo i takav problem pokušamo da izbegnemo. Želim da kažem nešto što baca svetlo na jedan segment našeg života koji je u drugom planu. Nije ovo zakon kojim se država na neki način revanšira žrtvama od 1945. do 1947. godine i svima onima koji su ostali bez imovine. Ako se pogleda član 36. videće se na koji način se obezbeđuju sredstva za tu materijalnu nadokandu. Ona se obezbeđuju iz privatizacije u zemlji u kojoj se vodi konstantna kampanja protiv privatizacije, obezbeđuju se iz konverzije zemljišta prihoda koji na takav način država stiče, a do ovog trenutka, zakon je usvojen 2009. godine, mislim da je nula dinara u budžetu. U Beogradu nije ni jedan dinar po tom osnovu država prihodovala. Praktično, jedini izvor je budžet, a budžet pune svi građani. Zbog toga je ovo zakon u kome se većina u Srbiji solidariše sa onima koji su žrtve nepravde od pre 70 godina i to treba reći.
Zahvaljujem. Pravo na repliku na izlaganje narodnog poslanika Čedomira Jovanovića, Aleksandar Martinović, pa narodni poslanik Laslo Varga.
Hvala, gospođo Čomić. Želeo bih da dam jedan kratak osvrt i na izlaganje ministra odnosno potpredsednika Đelića i gospodina Varge i gospodina Čedomira Jovanovića i pokušaću to sve u dve minute. Prvo, ja i SRS ne mislimo da srpski narod i Srbija treba da snose odgovornost zbog holokausta koji se desio u Drugom svetskom ratu, zato što Srbija i srpski narod u tome nisu učestvovali. Zahtev za obeštećenje žrtava holokausta treba ispostaviti Nezavisnoj državi Hrvatskoj i Nemačkoj, pre svega. Što se tiče izlaganja gospodina Varge, čudno mi je da kada su u pitanju Mađari onda treba insistirati na principu individualne odgovornosti, onda nisu svi Mađari krivi za raciju, onda nisu svi Mađari krivi za zločine u Žablju, u Čurugu, u Mošarinu itd. Slažem se da nisu, ali zašto ste onda, gospodine Varga, glasali za to da smo svi mi Srbi odgovorni za zločine koji su se desili ili su se navodno desili u Srebrenici? Zašto tu niste insistirali na principu individualne, a ne kolektivne odgovornosti? Nije mi jasno kako to kada su u pitanju pripadnici vašeg naroda onda nisu svi Mađari genocidni, a kada su u pitanju Srbi onda mi Srbi treba da dokazujemo da nismo genocidni jer je pretpostavka da jesmo, a ta pretpostavka je upisana odnosno zapisana u deklaraciji o osudi zločina u Srebrenici. Hajde da budemo fer prema svim narodima koji su imali žrtve i u Drugom svetskom ratu i tokom devedesetih godina. Hajde onda da usvojimo ili princip individualne ili princip kolektivne odgovornosti. Ako nisu svi Mađari kolektivno odgovorni, a slažem se da nisu, bilo je mnogo Mađara koji su podržavali antifašistički pokret, apsolutno sam svestan činjenice, ali kako je onda moguće da smo svi mi Srbi odgovorni? Mi smo, maltene, našu decu proglasili odgovornim za zločine u Srebrenici. To je problem.
Narodni poslanik Laslo Varga. Replika, dva minuta.
Ne znam da li imam dva minuta ili četiri, s obzirom da imam dve replike? (Predsedavajuća: Dva minuta. Jednu po jednu.) Moram da priznam da sam izuzetno tužan da u 2011. godini u Srbiji najliberalnija stranka povlači paralelu između pripadnika SSS kojima je suđeno u Nirnbergu, i sa druge strane onih, koji su se 12. ili 13. aprila 1941. godine, kao vojvođanski Mađari, zatekli u Subotici, tamo su živeli, a kasnije, da li uz sopstvenu saglasnost, želju ili prisilno, mobilisani. Mislim da ta paralelajednostavno ne može da stoji i zaista ne razumem tu paralelu. Pre sam očekivao da nas vi podržite u stavu da bi bilo vreme da se one dve odluke o kolektivnoj krivici, koje sam citirao i naveo tačan datum i citirao dve rečenice iz tih odluka, da se te odluke stave van snage, jer bi to bilo neko promovisanje evropskih vrednosti. Sa druge strane, zamolio bih vas da proverite kod evropskih institucija, da li je za evropske institucije prihvatljivo ovo načelo kolektivne krivice, koje promoviše prvobitni predlog Vlade? Zaista bih vas zamolio, jer tvrdim da to nije u skladu sa evropskim principima i da ćete taj odgovor dobiti od evropskih institucija. Što se tiče, i zaista samo još pet rečenica gospodinu Martinoviću. To je vaše pravo da vi tu Deklaraciju o Srebrenici čitate na taj način. Mi tu Deklaraciju nismo razumeli na taj način. Zato sam upravo govorio o tome, da smo mi u raspravi o toj deklaraciji upravo govorili o tome, da je princip kolektivne krivice neprihvatljiv i dalje to tvrdimo i na tome ćemo insistirati.
Dva minuta. Narodni poslanik Čedomir Jovanović, pravo na repliku. Dva minuta.
Gospodine Varga, pitanje liberalizma nema nikakvih dodirnih tačaka sa tim tezama o kojima vi govorite. Na čemu se zasniva vaša pretpostavka da mi treba da pokažemo razumevanje za pripadnika neke okupacione vojske u Srbiji? Nemamo nikakvo razumevanje za nešto tako. Ni na kakav način nisam izjednačio vojvođanske Mađare sa SSS. Ne pada mi to na pamet. Niti sam govorio o vojvođanskim Mađarima. Govorio sam o okupacionim snagama i pobrojao pet okupacionih snaga koje su delovale na teritoriji Republike Srbije i pitao gospodina Đelića – zašto je Vlada tako nešto sada kroz amandman stavila u zakon, jer tome nije mesto u ovom zakonu. Baš kao što i ova rasprava ne treba da se vodi na zakonu o restituciji, nego na zakonu o rehabilitaciji. To je tema. To što vi tražite, to imate i u Ustavu, i u Krivičnom zakoniku i Zakoniku o krivičnom postupku. Ni na kakv način mi ne izjednačavamo vojvođanske Mađare sa neprijateljima Srbije. Tek nam ne pada na pamet da se složimo sa idejom da u ovoj skupštini, zbog toga što je potrebno 126 poslanika, možemo svi na glavu da se okrenemo. Da li postoji neka temeljna vrednost Srbije u 21. veku? Da li je to antifašizam? Mislim da jeste. Da li je to temeljna vrednost moderne Evrope? Jeste. Kako se postaje pripadnik okupacionih snaga? O tome uopšte ne želim da polemišem sa vama. Ako neko misli da je prisilno mobilisan, neka to dokaže na sudu. Postoje zakoni ove zemlje koji mu tako nešto omogućavaju. Ovo je kolektivna abolicija. Ovde u ovom amandmanu ne stoji da neko ko dokaže da je prisilno mobilisan, da nije želeo da učestvuje u oružanim dejstvima, da je bio kuvar, da nije počinio nikakvo krivično delo. Ne, nego svi pripadnici okupacionih snaga, izvolite, u Srbiji ste četiri godine bili okupaciona vojska, sada, 70 godina posle toga, mi treba za tako nešto da vas nagradimo.
Dva minuta, narodni poslaniče. Zahvaljujem. Narodni poslanik Laslo Varga. Izvolite, dva minuta.
Vi ste govorili o tome da niste povukli tu paralelu. Međutim, ukoliko malo detaljnije neko izanalizira vaše rečenice, onda je ta paralela, nažalost, podvučena. Zaista niste povukli paralelu između pripadnika SSS i okupacionih snaga, odnosno vojvođanskih Mađara, nego ste povukli paralelu između SSS i onih vojvođanskih Mađara koji su, prisilno ili ne, bili primorani da budu pripadnici tih snaga. Nažalost, to ne stoji. Sa druge strane, ukoliko bi ova odredba ostala nepromenjena, to bi praktično značilo ukidanje mogućnosti onih koji su, možda individualno odgovorni ili nisu, da dokazuju da to nije isto. Jednostavno, automatski bi bili isključeni. Ta kategorija lica bi bila automatski isključena. Tražimo da se to ne desi i da se automatski niko ne isključi. Ukoliko je kažnjen, onda u postupku rehabilitacije neka dokazuje svoju nevinost. Ukoliko nije nevin, onda naravno ne treba da ima mogućnost da podnese zahtev za rehabilitaciju. Ukoliko dokaže, na primer, da je na osnovu kolektivne krivice kao dete, jer iz ovih odluka proizilazi da su i sva deca proglašena kolektivno krivima, ako se utvrdi da nikakvu odgovornost to lice nije imalo, onda bi bilo potpuno nekorektno i neprihvatljivo, automatski, celu ketegoriju tih lica isključiti iz ovog procesa. Hvala vam.
Narodni poslanik Aleksandar Martinović, pa narodni poslanik Čedomir Jovanović. Imate po dva minuta na repliku.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista bez želje da ulazim u neku istorijsku polemiku da gospodinom Vargom, ali mi se čini da je ovo više stvar percepcije. Gospodine Varga, za vas Deklaracija o Srebrenici nije kolektivna osuda Srbije i srpskog naroda. SRS smatra suprotno. Ako vi smatrate da postoji individualna odgovornost za ono što se desilo ili se navodno desilo u Srebrenici, a ono što se tamo desilo, još uvek niko ne zna pouzdano, onda, koliko se razumem u pravni sistem, individualna odgovornost se ne utvrđuje u Narodnoj skupštini nego na sudu. Ako donosite Deklaraciju gde politički osuđujete nešto što se desilo u Srebrenici, i li se navodno desilo, to znači da vi želite da Srbiji i srpskom narodu nametnete teret istorijske odgovornosti za to što se desilo, ili se navodno desilo. Što se tiče drugog dela vašeg izlaganja, hajde malo da konsultujemo istoriografsku literaturu. Kada su u pitanju vojvođanski Nemci, u 99% slučajeva, Nemci u Vojvodini su dobrovoljno služili i Vermahtu i SSS trupama. Kada su u pitanju Mađari, tu već postoje određene nijanse. Recimo, postojao je, koliko znam istoriju, jedan partizanski odred koga su činili Mađari iz Vojvodine i Slavonije, mislim da se zvao "Šandor Petefi", koji je aktivno učestvovao u borbama protiv Nemaca. Kada su u pitanju vojvođanski Nemci, tu je stvar potpuno jasna, preko Kulturbunda, a onda nakon što su došle okupacione trupe, 99% Nemaca u Vojvodini je dobrovoljno, iz ideala, služilo i Vermahtu i SSS trupama. Samo da vas podsetim, da je upravo Sedma SSS divizija "Princ Eugen", koja je nad srpskim narodom na Kozari 1942. godine izvršila masovne zločine, upravo bila regrutovana od strane vojvođanskih Nemaca.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Čedomir Jovanović, pravo na repliku. Imate dva minuta.
Gospodine Varga, u svojoj interpretaciji ste otišli predaleko. To o čemu vi govorite nema više nikakvih dodirnih tačaka sa mojim pitanjem koje sam postavio gospodinu potpredsedniku Vlade, koji ovde predstavlja zakon. Potpredsednika sam pitao – zašto je promenjena odredba, vrlo jasno, kojom pravo na povraćaj imovine nemaju pripadnici okupacionih snaga, na takav način, da to pravo nemaju strani državljani, pripadnici okupacionih snaga. Iz toga proizilazi da oni koji su građani Srbije, to pravo apsolutno mogu da ostvare, jer je to zaključak koji proizilazi iz ovog amandmana. Ja nisam govorio o prisilno mobilisanim Mađarima, niti o bilo kome drugom. Ako želite taj problem o kojem govorite da rešite, to uradite amandmanom. Zna se na kojim opštinama su živeli vojvođanski Mađari, u kom periodu su mobilisani itd. Napišite taj amandman i uvek ćete dobiti podršku LDP-a. To nije sporno, ako se govori o onima koji su žrtve jednog rata. Ali, nemojte da očekujete od nas da tek tako pristanemo na tu kampanju relativizovanja antifašizma u Srbiji. Jer, ovo je uvod u raspravu o zakonu o rehabilitaciji. Već postoje zakoni u ovoj zemlji kojima se dobijaju pravni odgovori na ta pitanja. Ako želite da dobijete odgovor na pitanje onih koji su žrtve prisilnih mobilizacija u Drugom svetskom ratu, onda napišite taj amandman pa ćemo o njemu razgovarati. Ali, ovaj amandman nema veze sa tim. Ovaj otvara vrata svima koji su bili pripadnici okupacionih snaga u Srbiji, a bili su državljani Srbije, da ostvaruju puno pravo kao i oni koji su bili intelektualci u Srbiji pa su zbog toga što su bili ideološki protivnici vlasti posle1945. godine ostali bez svoje imovine. To nisu iste činjenice.
Dva minuta. Zahvaljujem. Narodni poslanik Đorđe Milićević bi imao prava da govori kao predsednik poslaničke grupe. Ali, u elektronskom sistemu je prijavljen narodni poslanik Ivan Andrić. Povreda Poslovnika.
Član 107. – povreda dostojanstva. Obraćam se vama, ne nikome od poslanika. Prosto, povreda dostojanstva mislim da je nedopustivo, kao i to da se ova rasprava koja je zamišljena kao ispravljanje jedne istorijske nepravde pretvori u optuživanje jedni drugih, u optuživanje koje je jako opasno i koje je u našoj ne tako davnoj istoriji dovelo do mnogo loših posledica. Nijednog trenutka LDP neće odustati od svog prava da okupacione snage naziva okupacionim snagama, a od vas očekujemo da nas zaštitite ako neko na pogrešan način stavlja u to što smo mi rekli i pokušava da izjednači pripadnike jedne nacionalne manjine koja danas živi u Srbiji u isti koš sa nekima koji su bili okupacione snage. Molim vas, tako nešto ne može da bude dopušteno kao način rasprave u Skupštini. Naša politička borba može da bude politička, ali nijednog trenutka ne možemo da dopustimo da se izjednače oni koji su svoj život žrtvovali za ovu zemlju boreći se protiv fašizma i nacizma sa onima koji su navodno bili primorani da protiv njih vode borbu. Mi ćemo na takvoj ideji opstati. To je jedina ideja u ovom moralno slomljenom društvu koja mora preživeti čak i nas ovde. Molim vas da bilo kakvo nerazumevanje za koje ovde nije bio prostor ne dopustite. Mi ne mislimo da su svi pripadnici mađarskog naroda bili pripadnici okupacionih snaga. To su bili neki od pripadnika mađarskog naroda i mi danas nećemo dopustiti njihovo pravdanje na osnovama koje nisu u skladu…
Dva minuta. Zahvaljujem. Narodni poslaniče, nema povrede člana 107, ali ni u vašem obrazloženju nema obrazloženja za događaj kojim bi bilo jasno da sam povredila član 107. Ima zloupotrebe Poslovnika zato što povredu Poslovnika koristite kao repliku. Ukoliko smatrate da moje vođenje sednice u skladu sa članom 27, a to je da se na ovakvoj sednici kroz replike omogući svim narodnim poslanicima da suprotstave argumente, a u skladu sa Poslovnikom, mogu samo da vas obavestim da će u slučajevima kada smatram da je staranje o redu takvo da zaslužuje davanje replika, pogotovo kada je replika izazvana prvo, pominjanjem političke stranke, a drugo, citiranjem govora drugog poslanika, te replike biti davane. Vi biste isto dobili repliku samo da ste zatražili reč u odgovarajućem trenutku, a ne da zloupotrebljavate Poslovnik govoreći o povredi Poslovnika. Narodni poslanik Đorđe Milićević ima reč.
Zahvaljujem, gospođo Čomić. Gospodine Đeliću, dame i gospodo narodni poslanici, u pravu je gospodin Andrić kada kaže da ovakvom raspravom nećemo postići ono što jeste cilj usvajanja ovog zakonskog predloga o kojem danas govorimo, a to je otklanjanje istorijske nepravde. Da budem potpuno jasan, obzirom da je maločas bilo reči o amandmanu na član 5, ovaj amandman je neprihvatljiv i za poslanički klub SPS-JS. Smatramo da nije na pravi način shvaćena težina ovog pitanja i za nas je neprihvatljivo sve ono što se može definisati kao omalovažavanje, sve ono što se može definisati kao devalviranje antifašističke tekovine ovog društva. Ovakav amandman, rekao bih, na mala vrata i na jedan nepošten način, pre svega pre rehabilitacije, omogućava vraćanje imovine, što svakako nije dobro. Gospodin Đelić je rekao u svom uvodnom izlaganju i tu se takođe u potpunosti slažemo, nekoliko je suštinskih razloga zbog kojih je veoma važno da na jedan celovit način u Srbiji bude uređeno pitanje o kojem danas govorimo. Tu, najpre, usvajanjem jednog celovitog, realnog, pravednog, pravičnog i kvalitetnog zakonskog predloga vraća se poverenje u pravnu državu, ispravlja se jedna dugogodišnja istorijska nepravda. To jeste moralno opravdano, pre svega prema onim građanima Srbije koji očekuju obeštećenje, a njih je danas nešto preko 100 hiljada. Zatim, zakon o restituciji je svakako jedan jasan signal investitorima, jer treba da omogući veću sigurnost sa aspekta svojine i svojinskih odnosa, što je u dosadašnjoj praksi bila kočnica većem prilivu stranih investicija u Srbiji. Naravno, da bi Srbija postala kandidat za članstvo u EU treba ostvariti preporuke Evropske komisije navedene u izveštaju u novembru 2010. godine, među kojima je donošenje zakona o restituciji. Na putu evropskih integracija, usvajanje ovog zakona je realizacija onog najvažnijeg reformskog programa koji vodi realizaciji onog konačnog cilja, najpre dobijanju statusa kandidata, a zatim i članstvu u EU. Imajući na umu ove razloge, vrlo je jasno da je i usvajanje ovog zakonskog predloga u ovom trenutku i nužnost i neophodnost i neminovnost. Imajući to na umu, smatramo da on u načelu daje korektna rešenja za vraćanje imovine u naturalnom obliku, odnosno davanje obeštećenja u sve specifičnosti oblika statusa, kao i titulara svojine, uslovljene finansijskim mogućnostima Republike Srbije. Dakle, ovaj predlog se ne može definisati kao idealan. Započinjemo jedan proces u kojem nije ni moguće, nije ni realno da svi budu zadovoljni, ali je važno da predlog polazi od realnih mogućnosti države. Verovatno u ovom trenutku ima možda i nekih drugih pravednijih, pravičnijih rešenja, ali se postavlja pitanje koliko su ona realna, koliko su ona u ovom trenutku izvodljiva. Suštinski, primarno je da proces restitucije započne, da se osnovni postupak za restituciju uredi zakonom, a efekte ćemo, ubeđen sam, sagledavati u narednom vremenskom periodu. Predlogom zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju definisan je osnov, predmet, postupak, nadležnosti, kao i rokovi za vraćanje imovine u naturalnom obliku, kao i davanje obeštećenja. Predlagač zakona, kao što je između ostalog rečeno, predviđa dva oblika vraćanja imovine, i to u naturalnom obliku, gde god je to moguće ili u vidu obeštećenja davanjem državnih obveznica sa odloženim uslovom naplate. Intencija predlagača, kako je između ostalog rečeno u uvodnom izlaganju, jeste vraćanje imovine u naturalnom obliku gde je to moguće. Međutim, analizirajući rešenja koja su sadržana u ovom predlogu čini se da se ipak preferira finansijski oblik vraćanja, a za ovu namenu država planira, koliko smo mogli da čujemo, da izdvoji sredstva u visini do dve milijarde evra, što jesu velika sredstva. S obzirom da je uz sva zakonska ograničenja za vraćanje oduzete imovine u naturalnom obliku, a imajući u vidu, dakle i postupak promene titulara prava svojine prelaskom državne svojine u javnu, nekako sužen obim i nekako sužene vrste nepokretnosti koje će se vraćati u naturi, dakle, postavlja se jedno realno pitanje – šta je zapravo stvarno moguće vratiti danas. Predlagač nije propisao u slučaju vraćanja imovine u naturalnom obliku mogućnost vraćanja druge nepokretnosti iste vrednosti, što je u praksi po našem mišljenju takođe sasvim izvodljivo. Takođe ne predviđa se mogućnost mešovitog oblika vraćanja, u slučaju da postoji više zahteva za vraćanje nepokretnosti neke je moguće vratiti u nekom naturalnom obliku, neke opet zahteve nije moguće realizovati, nije moguće vratiti u naturalnom obliku, već samo u vidu davanja obeštećenja. Dakle, kakav je postupak u takvim slučajevima, obzirom da su u praksi takvi slučajevi i mogući i izvesni. Zato ako se član recimo 16. stav 3. odnosi na mešovit oblik vraćanja, onda je on rekao bih nekako neprecizan i nejasan, potrebno mu je posvetiti više pažnje i precizirati uslove i način ovog oblika vraćanja imovine. Čini nam se, takođe, da nije dovoljno definisano da li se finansijski maksimum od 500.000 evra, o čemu je bilo reči, odnosi samo na finansijski ili i na naturalni oblik vraćanja, obzirom da je utvrđena nadležnost i obaveza, kako je precizirano, organa da utvrdi vrednost svake nepokretnosti koja treba da se vrati. Važno pitanje jeste i da li bi Srbija u narednih nekoliko godina mogla da poveća nivo javnog duga zbog restitucije, te se u vezi sa ovim pitanjem postavlja i pitanje makroekonomske stabilnosti. Sigurno se očekuje udar na tržište, na tražnju, odnosno pritisak i udar na potrošnju. Sa druge strane, tu su mogući i pozitivni efekti, kao što su povećanje preduzetničkih kapaciteta, stvaranje novih malih i srednjih preduzeća, povećanje poljoprivredne proizvodnje itd. Treba naglasiti ičinjenicu da do ovog perioda nije završen, iako je pre 15 godina započet, postupak formiranja jedinstvene evidencije državne imovine, odnosno javne svojine, koji, po našem mišljenju, čini osnov restitucije u naturalnom obliku. Predlogom zakona je propisano da bivši vlasnik nema pravo na vraćanje imovine u slučaju eksproprijacije objekta, posle određenog roka, za koju je određena naknada u novcu ili drugim stvarima i pravima. Tako je definisano u zakonu. Smatramo da je ovakvo rešenje možda nerealno, jer određivanje naknade ne znači nužno i njenu isplatu. Realnije je, recimo, da stoji: "za koju je isplaćena naknada u novcu ili u vidu davanja drugih stvari ili prava". Predlažemo da zakonopisac razmotri ovo pitanje. Članom 8. stav 1. Predloga zakona utvrđeni su kriterijumi za prioritete od vraćanja imovine u naturalnom obliku iz Fonda javne svojine, od strane Republike Srbije, autonomne pokrajine i jedinica lokalne samouprave. Međutim, sve ovo je apsolutno ugroženo, rekao bih, a Fond je smanjen odredbom člana 77. sav 6. Predloga zakona o javnoj svojini, koji je takođe tačka dnevnog reda aktuelnog skupštinskog zasedanja. Navedenim zakonskim rešenjem se stvara mogućnost velike opstrukcije i zloupotrebe od strane autonomne pokrajine i lokalnim samouprava kod vraćanja nepokretnosti u naturalnom obliku, pošto sticanje i upis prava javne svojine, od strane autonomne pokrajine i lokalnih samouprava, i na ovakav način štiti načelo zaštite sticaoca. Ovim stavom uvodi se izuzetak od celokupnog zakonskog rešenja i koncepta i čini zakonitim da neko drugi ceni bez postupka i roka ispunjenost propisanih uslova, kao i da neko drugi nedvosmisleno utvrđuje, na osnovu podnetog zahteva i dokumentacije, vraćanje imovine u naturalnom obliku. Prema Predlogu zakona o javnoj svojini, javna svojina se, vrlo precizno je rečeno, stiče upisom prava javne svojine u javnu knjigu o nepokretnosti i pravima na njima. Znači, relativno brzo, u zavisnosti od ažurnosti podnosioca zahteva i organa koji vrši upis. Predlog zakona, o kojem danas govorimo, takođe definiše rokove, i to članom 42. stav 1. Zahtev za povraćaj se podnosi u roku od dve godine od dana objavljivanja javnog poziva, dakle, imajući u vidu obim i vrstu dokumentacije koja se traži, da bi zahtev bio potpun, kao i to da nakon podnošenja ona treba da mu se vrati, dostavi u roku od tri meseca, od dana stupanja na snagu, od strane Republičke direkcije za imovinu. Članom 63. stav 1. početak rada Agencije utvrđen je 1.1.2012. godine. Članom 46. rok za donošenje rešenja, po potpunom zahtevu Agencije, je šest meseci. Kada je reč o složenim predmetima, godinu dana. Potom sledi pravo žalbe, uvođenje upravnog spora, mogućnost prekida postupka. Dakle, sve ovo ukazuje da nepokretnost može postati javna svojina daleko pre okončanja postupka i vraćanja imovine i obeštećenja i time može biti prodata i izuzeta imovina od naturalnog oblika vraćanja, čak možda i pre donošenja zahteva, što svakako nije dobro. Onda bi sav teret ispunjenja zakonske obaveze u ovom slučaju pao na jedinog obveznika, a to je Republike Srbija. Nejasne su, moram reći, odredbe člana 20. stav 1, a u kontekstu odredbe člana 26. stav 2, a odnosi se na pitanje da li zakupac vraćenog poljoprivrednog zemljišta ima obavezu da isto vrati u roku od tri godine ili do isteka ugovora o zakupu. Dakle, šta ako se desi, a to je česta praksa, da je ugovor zaključen na neodređeno vreme, a bivši vlasnik poljoprivrednik. Neizvesno je kada će i da li će doći u posed svog zemljišta. Kada je reč o izuzetku od vraćanja, trebalo bi usloviti da se izuzetak od vraćanja odnosi samo na legalne objekte. Ako se desi da nisu legalizovani, treba obavezati investitore da ih legalizuju, između ostalog treba razmišljati i o prihodu koji se može ubirati od legalizacije. Zanimljivo je, recimo, da članom 27. stav 1. generalno, pored ostalih, nisu predviđene nepokretnosti, kao što su poslovni objekti, poslovne prostorije, kao predmet vraćanja, već se ove nepokretnosti u članu 28. stav 1. ovog zakona spominju ne kao pravilo, već kao izuzetak. Treba napomenuti da ogromnim fondom poslovnih prostora, koji su upravo stečeni na osnovu člana 2, izdajući ih u zakup ili dajući ih na korišćenje, javna preduzeća čiji su osnivači Republika Srbija, autonomne pokrajine, jedinice lokalne samouprave, raspolažu i po tom osnovu ubiraju prihod. Taj fond, čini nam se, nekako je najrealniji i najoperativnije rešiv za vraćanje imovine u naturalnom obliku. Radi se o imovini koja, nakon stupanja na snagu zakona o javnoj svojini, postaje javna svojina. Dilema je da ove nepokretnosti, kada bi se vratile ranijem vlasniku u naturalnom obliku, bile bi procenjene po tržišnoj vrednosti, a nasuprot tome, u slučaju privatizacije javnih preduzeća, imalac akcija ili udela neće postići ili dobiti realnu vrednost unetog javnog dobra. Pitanje koje je takođe za nas od izuzetne važnosti, zapravo je i to šta sa preduzećima koja su privatizovana i u svom sastavu imaju imovinu koja može biti predmet osporavanja, kao i šta sa preduzećima koja su u stečaju, nalaze se u portfelju Agencije, a u svom sastavu imaju imovinu koju potražuju bivši vlasnici? Veoma je važno i na neki način sprečiti prodaju imovine koja je predmet restitucije u ovom trenutku, jer se vremenski vakum do usvajanja ovog zakonskog predloga može zloupotrebiti na razne načine. Kada je reč, recimo, o utvrđivanju vrednosti nepokretnosti, želim veoma kratko da kažem da smatramo da je potrebno definisati određena uputstva, da je potrebno definisati određene pravilnike u cilju stvaranja jedinstvene metodologije za utvrđivanje vrednosti obavezujuće za organe koji u ovom konkretnom slučaju vrše procenu. Želim da uputim još jednu sugestiju kada je reč o članu 62. stav 1. Ova odredba jeste dobra, ali čini nam se neefikasna i neostvariva u praksi, jer organ koji vrši upis prava na nepokretnosti nema, niti u ovakvoj zakonskoj postavci može imati saznanja o raspolaganju imovinom koja je predmet vraćanja, a ne može se sprečiti njeno raspolaganje. Bilo bi dobro, recimo, da se Republička direkcija za imovinu obaveže da u što kraćem vremenskom periodu od, recimo, 10 do 15 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona, da uputi nadležnoj službi zahtev za zabelešku o upućenoj prijavi oduzete imovine, koja bi bila dužna da sprovede zabelešku u što kraćem vremenskom periodu. Šta bi ovo značilo? Zabranu raspolaganja, otuđenja i unosa i u širem smislu bi zadržala fond imovine koji bi nakon sprovedenog postupka bio vraćen u naturalnom obliku i koji bi, nezavisno od promene statusa imovine od državne u javnu i promene njenog titulara u ovakvom konkretnom slučaju, to je naše viđenje, bio zaštićen. Ovim bi se sprečile i osujetile brojne zloupotrebe a takođe u značajnoj meri rasteretio i jedini obveznik, a to je Republika Srbija. Naša značajna primedba na sadržaj zakona jeste činjenica da u ponuđenom predlogu nema adekvatnog rešenja za pitanje nosioca stanarskog prava na neodređeno vreme i vlasnika tih stanova. Naime, vlasnicima stanova, koje koriste nosioci stanarskog prava na neodređeno vreme, ne može se vratiti državnina, odnosno oni ne mogu ostvariti pravo na restituciju jer je stečeno stanarsko pravo oblik svojinskog prava i ne može se protivzakonito oduzeti. Kako bi se zakonski sagledao ovaj problem potrebno je u tekst zakona uneti zakonske odredbe koje se odnose i na pravo državnine i na pravo nosilaca stanarskog prava na neodređeni vremenski period. Ovo je izuzetno važno pitanje ako se ima u vidu činjenica da u Srbiji danas ima oko 10.000 nosioca stanarskog prava i da ima veliki broj vlasnika koji bi želeli da u postupku restitucije vrate vlasništvo. Ovoj kompleksnoj materiji poslanički klub SPS posvetio je određenu pažnju i podneli smo jedan set amandmana kojim na neki način želimo da popunimo, dakle, ovu pravnu prazninu. Dakle, ispravljanje posledica istorijske nepravde zakonom je veoma teško, objektivno veoma teško, jer imovina je oduzeta pre 70 godina. Mnogo je faktora koji su po našem mišljenju bitni i važni kada je reč o uspešnom sprovođenju restitucije. Da li su u Srbiji u ovom trenutku u celosti ispunjeni svi neophodni faktori i pretpostavke? Nažalost još uvek nisu, ali je potupno jasna neophodnost i neminovnost da se na ovo pitanje u Srbiji konačno stavi tačka, u regulativnom smislu i da otpočne proces realizacije, što je izuzetno važno. Zato mi ovaj zakonski predlog unutar poslaničkog kluba ne sagledavamo kao trgovinu nekakvim obećanjima ili priliku za politički marketing i ubiranje političkih poena. Obzirom da je reč o svojinskoj materiji i da možda nije dobro da se ovakvo pitanje kasnije uređuje brojnim podzakonskim aktima, brojnim uredbama, odlukama Vlade Republike Srbije. Još jednom želimo na samom kraju da apelujemo na predlagače da sagledaju i amandmane poslaničkog kluba SPS-JS, ali i amandmane ostalih poslaničkih klubova, upravo u cilju dobijanja što kvalitetnijeg zakonskog teksta. Zahvaljujem.
Osamnaest minuta iskorišćeno od vremena predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić. Izvolite.
Hvala. Naravno, neko bi rekao, krajnje je vreme da se pred Narodnom skupštinom nađe zakon o povraćaju oduzete imovine. Kao što je uvodničar u današnju raspravu, ministar Božidar Đelić rekao, jeste tema ovde ispravljanje jedne nepravde koja je davno učinjena, jednom ne malom broju lica te davne 1945. godine, ali i 1944. i 1941, 1942. i 1943. godine, to je tema ili bi trebalo da bude tema. Problem kod donošenja ovakvog zakona, nažalost kao u sličnim drugim situacijama jeste pitanje motivacije predlagača, ne mislim lično na gospodina Đelića naravno, nego na Vladu jedan politički tim koji dođe i iznese ovakav jedan predlog Narodnoj skupštini. Zašto govorimo o motivaciji? Zbog toga što je stvar vrlo prosta. Kakva motivacija takav zakon. Teško nam je da poverujemo da zaista altruizam ili empatija kod članova Vlade njih rukovodi potrebom da predlože zakon o tome da se ispravi jedna istorijska nepravda, jednako tako kao što ne pokazujem empatiju prema građanima zbog nepravde koja ih ovih godina snalazi, a to je nemaština, loš život i to zahvaljujući pre svega nesposobnosti ili namernom opstruiranju privrede od strane te iste vlade. Pa, pošto su te dve stvari međusobno uslovljene, naveo sam ih kao primere za motiv. Šta je onda motiv za donošenje ovakvog zakona? Od svega onoga što je ministar rekao verujem mu samo za jednu stvar, da je jedini pravi motiv pritisak koji se trpi od strane EU da se što pre donese ovaj propis, to je jedan od preduslova za sticanje svojstva kandidata. To je jedina prava istina, sve te bajke da se ovim zakonom ima ili da postoji želja da se ovim zakonom reši pitanje pravične naknade za lica koja su to zaslužila, padaju u vodu. To se naravno, lako može dokazati analizom odredaba samog zakona, gde se jednostavno vidi da je on donet, opet kažem, sa jednim manjkavim motivom, na način koji ostavlja niz pitanja, a Boga mi moguće je izvesti i niz konstatacija iz onoga što se ovde vidi. Hajmo prvo da konstatujemo neke stvari. Dakle, prvo se postavlja pitanje, može li država, da li treba i da li može država da ispravi ovakvu nepravdu? Mi mislimo u DSS, da država mora i da nosioci vlasti u Srbiji, moraju, imaju moralnu obavezu da isprave nepravdu koja je te davne 1941, 1942, 1943, 1944, 1945. i 1946. i kasnijih godina, posle oslobođenja učinjena prema velikom broju stanovnika Srbije. To je jedna moralna obaveza, ona nema nikakve veze sa pritiskom EU, ona nema nikakve veze sa pitanjem statusa kandidata i našim obavezama prema EU. Godine 2006. donet je Zakon o vraćanju imovine crkvama i način i stil na koji je on pisan ukazuje na jedan pravac u kome se razmišljalo kada je reč o mogućnosti povraćaja imovine. U međuvremenu a i kasnije, kada je reč o iščekivanju opšteg zakona, donet je zakon koji ima anketni karakter, a ne kao što je moj prethodnih Čedomir Jovanović rekao da je to jedan od načina bio vraćanja. Ne, to nije bio postupak za vraćanje imovine, on ima anketni karakter i cilj države je bio da se utvrdi koliko ima mogućih, potencijalnih zahteva za povraćaj imovine i kakva je struktura te imovine. Unapred, kada je država donela te zakone, unapred smo znali da taj zakon nije mogao da nam da do kraja precizne podatke, da nam omogući precizne podatke. To prosto nije bilo moguće. Dobro je što se sada kao uslov za povraćaj imovine ne postavlja pitanje da li je neko u to vreme odreagovao po pravilima tog zakona i prijavio imovinu. Naravno, da je dobro što se to ne postavlja kao uslov, ali taj zakon je tada morao da postoji zbog utvrđivanja ukupne mase. Zašto onda sada nije donet? Prosto zbog toga što je država bila u takvoj situaciji, jedan od prethodnika je to rekao, dugovanje pet milijardi evra građanima Srbije po različitim osnovama, privredna situacija u kojoj smo se nalazili, država jednostavno nije mogla da smogne snage da započne taj proces. Drugo, restitucija je sama po sebi jedan složen postupak i donošenje zakona o restituciji podrazumeva dugotrajno i pažljivo analiziranje načina na koji bi se povraćaj, restitucije, ona izvršila. Tako da smo mi sa jedne strane bili malo iznenađeni brzinom kojom je ovaj zakon usvojen i donet. Znam da je na ovome rađeno i ranije i da su pojedini članovi Vlade razmišljali i godinama o ovom zakonu, ali rešenja koja su u ovom zakonu primenjena izgledaju kao rešenja kojima se na lak i jednostavan način, jedno veoma teško pitanje rešava. Na kraju krajeva ne možemo se oteti utisku da ste na jedan lak i jednostavan način ovom problemu prišli. Koji je rezultat? Rezultat je da smo dobili zakon koji ima za cilj da se započne postupak restitucije što pre i da se pitanje restitucije u Srbiji što pre skine sa dnevnog reda. Motivacija za tako nešto je očigledna i to smo rekli, to je jedan pritisak da se propis u oblasti donese zbog kandidature u EU, a motivacija, da se što pre skine sa dnevnog reda je vrlo jednostavna. Ova vlada i arbitri ovde u toj vladi ne vide snage da ovakav jedan postupak uopšte i sprovedu. Zato su se smislila određena ograničenja. Ta ograničenja za restituciju tiču se ukupnog iznosa sredstava koje država u Srbiji može da vrati i ovde nas ministar ubeđuje da ovaj iznos koji je ovde upisan, koji se kasnije deli na korisnike obveznica, iznos do koga je Vlada došla, tako što je ozbiljno proračunavala ekonomske moći države za povraćaj. Gospodine Đeliću, vi nas nećete u to nikada ubediti, jer nam nikada nećete moći ovde da izađete sa egzaktnom računicom zbog čega je taj iznos toliki. To je alhemija, vi ne možete do toga doći tako što će te nas ubediti ili izaći sa ciframa, ubediti nas da je taj iznos zaista toliki. On može biti manji, a može biti i četiri puta veći. Otkud sad mi to znamo? To nas dovodi do sledećeg zaključka, da je ceo ovaj zakon pisan, to je jedna potpuno arbitrarna stvar, kao zadatak, da bi se što pre završio i skinuo sa dnevnog reda. Vi ste brzinu ili potrebu da odgovorite nečijem pritisku, stavili ispred principa pravičnosti, to je daleko ispod principa pravičnosti. Princip pravičnosti ovde nije na drugom mestu, nego na trećem. To govori o motivaciji predlagača zakona. Hajdemo na konkretne stvari, prvo se postavlja pitanje kvantuma imovine i kruga lica koja imaju pravo na povraćaj. Zbog građana Srbije, da bi ljudi znali šta se ovim radim, pošto je rečeno da ovakvi zakoni antagonizuju društvo, a antagonizam stoji uvek između onih koji nemaju i koji nemaju šta da im se vrati, u odnosu na one čiji su preci nekada nešto imali, nepravično oduzeto i imaju pravo da im se nešto vrati. To je prirodni antagonizam, ali obaveza Vlade i obaveza nas poslanika je da ljudima objasnimo o čemu je reč, ti neki koji danas nemaju, a takvih je najviše u Srbiji, oni žele za svoju decu da oni sutradan imaju, iako neko njihovo dete sutradan nešto zaradi, napravi sebi nešto, obezbedi stan, dva ili tri, dobar automobil, osnuje neki mali privatni porodični posao, vremenom uspe da dođe nekako do toga, obezbedi nešto i za svoju decu, zamislite, dragi građani, da vašoj deci sutradan tako neka bezumna vlast tako nešto oduzme, ali nešto što ste krvavom mukom stekli, ne nešto što je poklonjeno, nešto što ste izmundarili, što bi se u žargonu reklo, nego nešto što je krvavom mukom stečeno i oduzeto. Mora balans u društvu da se vrati, mora da se vrate stvari na stadijum kroz ovakvu nadoknadu, prosto zbog toga da bi društvo moglo da funkcioniše dalje. Druga stvar, država je došla u posed imovine koja će uskoro postati javna svojina sa tri vrste titulara. Ta imovina je takvog karaktera, da se na nju ne plaća porez, ako se ne stavi u neku funkciju koja je profitabilna, država nema ništa onda, a ako se stavi u funkciju privatnog vlasništva, od tog trenutka, ako ništa drugo, država stiče, ili lokalna samouprava ili pokrajina pravo na ubiranje poreza. Ako ništa drugo makar to. Ako se pitamo koji je način na koji ćemo zadovoljiti interese da se pitanje pravičnosti reši, da se reši pitanje povraćaja imovine onima kojima je nasilno ili nepravično oduzeta, onda moramo imati u vidu i to da povraćaj te imovine, automatski znači i mogućnost za državu sa druge strane, da ubira prihode. To je nešto što moramo imati u vidu, kada govorimo o moći države. Drugo, kada govorimo o moći države, da reši pitanje povraćaja, ne budimo licemerni, država ima moć da vrati ono što poseduje. Država može da nema novac, može da nema prihode u budžetu. Privreda, ekonomija jednog društva, tako i Srbija može da se nađe u ozbiljnoj krizi, ali imovina o kojoj mi govorimo je ovde, nije na nebu, nije je neko odneo, i nije odletela, uglavnom je ovde. Restitucija može biti ograničena samo jednom jedinom činjenicom, a to je da postoje u pravnom sistemu, a pravni sistem je u posleratnoj Jugoslaviji postojao, kakav god da je, mogao je da nam se sviđa ili ne sviđa. Da bi se obezbedio jedan princip, to je princip zaštite stečenih prava, jer ako i taj princip budemo narušavali u budućnosti, onda ni sama restitucija ni princip pravičnosti nema nikakvog značaja. Dakle, radi pravne sigurnosti, mi moramo da ostavimo određene titulare koji su stekli svoja prava na imovinu, a koja je nekada bila oduzeta u određenim slučajevima, da bi se ispoštovao princip pravičnosti kao što ovde taj princip pravičnosti hoćemo da primenimo kada vraćamo imovinu. To je jedino ograničenje. Drugih ograničenja u tom smislu ne treba da imamo. Međutim, vi ste praveći ovaj zakon napravili jedno ozbiljno ograničenje, pa ste rekli da se imovina može vratiti u naturalnom obliku i dok niste podneli amandman koji se tiče komasacije arondacije, vidim ga ovde ispred sebe, ispada da jedino može da se vrati ona imovina, konkretno imovina koja je bila oduzeta u naturalnom obliku. Ako to nije bio slučaj, onda postoji jedino mogućnost novčanog obeštećenja kroz obveznice te države. To je u velikoj kontradikciji sa onim o čemu vi govorite, kada je reč o moći države da odreaguje i popravi ovu nepravdu. Vi ste ograničili ukupan kvantum sredstava za povraćaj, ograničili ste, tako da ispada da nijedan od onih koji traži povraćaj imovine ne može da bude obeštećen u iznosu većem od 500 hiljada evra. Tvrdite da država nema novca na osnovu parametara koje vi danas ne možete da dokažete. Naravno da država nema danas novca ove godine, možda ni sledeće da vrati ni taj iznos onima kojima duguje, naravno da nema, ali vi ovde ne pravite zakon koji treba da se primeni i razreši problem za dve godine. Mi ovde govorimo o mnogo dužem periodu. Vi nemate dokaza, gospodine Đeliću, za to što tvrdite, ali ste napravili ograničenje, a pri tom tvrdite da nema mesta zameni imovine. zamena imovine ili tzv. supstitucija je metod kojim se takođe može obeštetiti neko kome se ne može vratiti imovina, konkretna imovina koja je u to vreme oduzeta. Vi to vrlo dobro znate. Vi ste vrstu zamene predvideli kroz ovaj amandman na član 24. stav 2. gde ste predvideli komasaciju arondaciju. Znači, došlo vam je u glavu u jednom trenutku da se neke stvari mogu ipak jednom vrstom zamene rešiti, to nije baš zamena u pravom smislu te reči, ali u faktičkom smislu, jeste zamena. Ovde ste napisali u obrazloženju da bar još 25% zemljišta može da se vrati u naturi na ovaj način. Svaka čast. Vaš otpor prema zameni imovine kao obliku vraćanja, proističe iz predrasude da će, možda i nije, ali nije dovoljno dobar razlog, u postupku vraćanja u slučaju primene zamene, biti problema sa bivšim vlasnicima, odnosno njihovim naslednicima, da će biti mnogo nezadovoljstva, mnogo nepoznanica i sporova sa tim u vezi, da država ne može to da izdrži. Čekajte ljudi, vi hoćete da kažete, da vam je lakše da date novac, nego da uđete u spor sa bivšim vlasnicima koji će se na kraju krajeva sudski razrešiti na ovaj ili onaj način i gde će se jednostavno pitanje restitucije rešiti. Šta vi tu stavljate ispred čega, to je neverovatno u ovoj priči. Drugo, ovde u ovom zakonu vi kada je reč o načinu vraćanja, da vidimo obim vraćanja, da se vratimo na to, šta sve treba vratiti? Treba vratiti sve ono što je oduzeto. Od kada, vi kažete od 9. marta 1945. godine. Gospodine Đeliću, moram da vam kažem, pročitaću vam samo dve stvari, a ima ih više, dve odluke koje su donete, jedna 11. novembra 1944. godine, a druga 11. decembra 1944. godine. Prva se zove Odluka Predsedništva Velike antifašističke narodnooslobodilačke skupštine Srbije, a druga se zove Odluka Predsedništva Antifašističke skupštine narodnog oslobođenja Srbije. Obe odluke u sebi sadrže odredbe koje imaju opšte pravne norme o konfiskaciji imovine. Na osnovu tih odluka, narodni oslobodilački odbori su donosili odluke o oduzimanju imovine. Čitanjem člana 1. ovog zakona, sva lica kojima je na taj način oduzeta imovina su potpuno isključena iz restitucije. Zašto? Da li ste razmišljali o tome? Šta ćemo da radimo sa žrtvama holokausta? Rekli smo, to će rešiti poseban zakon, s obzirom na okolnost da mnoge žrtve holokausta, misli se na Jevreje u Srbiji, nisu bili obuhvaćeni restitucijom, ali mnoge žrtve holokausta nemaju ni naslednike danas. Šta ste rešili? Rešili ste da oformite ovo, kako vi zovete u članu 5, memorijalni centar da se obrazuje fond za upravljanje tako što ćete to urediti posebnim zakonom. Od kojih sredstava? Ako je do memorijalnog centra ili fonda, država Srbija je u obavezi da to uradi svojim sredstvima. Kakve to veze ima sa ovim? Ako je to posebno, nemojte ga ni najavljivati ovde. Ako hoćete da rešite pitanje, rešite ga. Na tankim nogama je priča, čitajući sve ove pobrojane odredbe na koje se pozivate u članu 2. Tanka je priča da će se lako rešiti problem imovine koja je oduzeta prognanim ili streljanim Jevrejima u Srbiji, a koju je kasnije neko otkupio od fizičkih lica, državljanina Srbije u tom trenutku, odnosno Jugoslavije. Kako ćete taj problem da rešite, a on je realan? Još nešto, ovaj vaš amandman koji ste podneli na član 5. zakona koji govori o tome ko nema pravo na vraćanje imovine ili obeštećenja, pa ste rekli da to ne mogu biti fizička lica strani državljani, odnosno zakonski naslednici koji su bez postojanja međunarodnog ugovora obeštećeni pravo na vraćanje imovine priznato pravo od strane države. To je u redu. Rekli ste, oni koji su obeštećeni i preuzeli su od države po osnovu međunarodnog ugovora, ali pod tri ste rekli – lice koje je bilo pripadnik okupacionih snaga koje su delovale na teritoriji Srbije, što je sasvim u redu. Kako možemo da očekujemo da pripadniku okupacionih snaga danas vraćamo imovinu, odnosno njegovom nasledniku? To je nenormalno. Onda vi postavljate amandman pred Skupštinu u kome kažete – da, to lice koje je bilo pripadnik okupacionih snaga, ali strani državljanin. Šta hoćete time da kažete, da ona lica koja nisu strani državljani, naslednici onih lica koji nisu strani državljani bili tada niti su danas, a koji su učestvovali u okupacionim snagama u Srbiji imaju pravo na povraćaj imovine? Pa, to je diskriminacija protiv onih koji su strani državljani jer nisu pripadnici okupacionih snaga. Da li to onda znači da treba i okupatorima, Italijanima, Mađarima, Bugarima, Nemcima i svima ostalima da vratimo imovinu? Pa, na šta to liči? Okupatorima, pripadnicima okupacionih snaga? To je ono što je bitno, pa makar taj bio i Srbin. Razumete li me, pa makar bio i Srbin, potpuno mi je svejedno. Naravno da pripadnici okupacionih snaga nisu pripadnici četničkog pokreta, to je posebna priča vezana za Zakon o rehabilitaciji, ali je šteta što prvo taj zakon nismo raspravljali, pa da znamo ko na šta ima pravo. Na kraju krajeva, pošto ne mogu da zaokružim celu priču, vreme mi je isteklo, uputiću vas da saslušate moje kolege iz poslaničkog kluba za ostale primedbe koje imamo na ovaj zakon, ali ovo je bila nekako ukratko ono što se tiče samog problema zakona koji se nalazi pred nama.
Reč ima potpredsednik Vlade Božidar Đelić. Izvolite.
Gospodine Aligrudiću, pažljivo ću razmotriti i dalji tok diskusije, pa i amandmane koje će vaša partija uložiti na ovaj zakon. Slušao sam pažljivo i mislim da bi bilo tu više kredibiliteta da to čujem od partije koja je bila u opoziciji. Činjenica je da je vaša partija bila skoro stalno u vlasti u poslednjih 10 godina i činjenica je da je predsednik vaše partije bio premijer Republike Srbije četiri godine, pa onda ako treba da uporedimo i da upotrebimo vaše paralele i da kažemo da rezultat zavisi od motivacije, imajući u vidu da ste četiri godine vodili Vladu i da niste doneli zakon, onda je vaša motivacija bila ravna nuli. Prema tome, kada govorimo o restituciji, mislim da je jutrošnja rasprava pokazala koliko je ovo pitanje koje treba omogući nacionalno pomirenje, bar da doprinese da ono što je bilo ideološko se izbriše, ono što je kriminalno da se ne izbriše. Kriminal nema veze sa ideologijom, mada ponekad proističe iz nje. U svakom slučaju, ono što je bitno to je da se donese najbolji mogući zakon. Veoma smo otvoreni za tu raspravu, ali složićemo se da je ovo prva Vlada koja je pokazala onu pravu motivaciju, a prava motivacija se iskazuje kroz dela, a činjenica da smo danas ovde i da raspravljamo o zakonu o restituciji pokazuje da je ovo prva Vlada koja je imala tu motivaciju i tu snagu. Hvala vam. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Replika.)
Pre nego što dam reč narodnom poslaniku Milošu Aligrudiću, ima pravo na repliku od dva minuta, zahvaljujem potpredsedniku Vlade što mi omogućava ispravku za stenogram sednice Narodne skupštine, s obzirom da je rekao da amandmane na Predlog zakona podnose političke partije. Ustavom je zabranjeno. Amandmane podnose narodni poslanici, pojedinačno ili u grupama, kako žele, Vlada, zaštitnik građana i drugi ustavom propisani koji su nadležni. Ne može u ime nečije, može samo narodni poslanik. Narodni poslanik Miloš Aligrudić, pravo na repliku, dva minuta.
Gospodine Đeliću, što se tiče motivacije o tome sam govorio, ponoviću još jednom. Vi niste motivisani kao Vlada da donesete uopšte ovaj zakon, da ga predložite Skupštini. Jedina motivacija je pritisak Evropske komisije, ljudi moji. Fizionomija ovog zakona i njegova sadržina to najbolje dokazuju. Kada govorite o Vladi u kojoj je učestvovala DSS, moram da vas podsetim da je za vreme te Vlade donet onaj Zakon o popisu imovine. On je bio jedan od važnijih koraka, bez tog zakona se ništa dalje ne bi uradilo, odnosno, bez tog zakona biste mogli doneti ovakav zakon, koji pada daleko ispod onoga što treba učiniti. Mogli ste bez tog zakona, zaista, to vam priznajem. Ali, 2006. godine je bio donet Zakon o povraćaju imovine crkvama i verskim zajednicama. To što nije bilo političke volje da se taj zakon realizuje do danas, izvinite molim vas, u toj vladi nije jedina bila DSS. U toj vladi Ministarstvo finansija nije držalo DSS. Kada je reč o oblicima vraćanja, na šta se niste osvrnuli, moram to da vam kažem dok ne istekne ova dva minuta, supstitucija ima svoje mesto i vrednost. Da je to bilo lako doneti, davno bi se to donelo. Problem je u tome što niste hteli ni da razmišljate o tome. Sada se hvalite pred građanima i pred onima kojima treba vratiti imovinu da ste bog zna šta učinili, a pri tom ste im napravili medveđu uslugu i svako od njih ko zna da pročita ovo što ćete usvojiti zna o čemu govorim. Pa, bolje je bilo da se sačekalo još šest meseci ili godinu dana da se ovo pitanje na pravičan način reši nego da se radi ovako na pritisak, kao što vi radite, sa takvom vrstom motivacije da se napravi nešto što ne odgovara potrebama ovog društva. O tome je reč. Što se tiče zamene, samo da znate, zamenu obavlja kao svoj redovni posao Direkciju za imovinu Republike Srbije. Oni imaju parametar i način na koji to rade. Ako oni mogu da u svom redovnom poslu, može i država da osmisli način supstitucije, pa makar i na sudu.
Reč ima potpredsednik Vlade Božidar Đelić. Izvolite.
Problem sa činjenicama je da su one tvrdoglave. Nisam rekao da niste ništa uradili, vaša motivacija je bila dovoljna da napravite anketu. Toliko. Tolika je bila motivacija. Da li smo mogli da donesemo ovaj zakon bez te evidencije, mogli smo, ali ne poričem činjenicu da je to bilo korisno i da taj zakon iz 2006. godine koristi. Pogledajte, u zakonu bar u dva navrata je koristan. Prvo time što je ta baza na dan stupanja na snagu ovog zakona će služiti da Republička direkcija za imovinu izda papir onim delovima države koji bi hteli da se upišu u svojinu, da li ili nije ta imovina tražena. Prema tome, to i te kako koristi. Priznajem da je taj zakon bio koristan kao što je bio koristan i Zakon o crkvenoj restituciji jer jedan broj mehanizama, jedan broj stvari koji se dešavao se pokazalo da su delotvorne i oko pitanja komasacije, npr, i neke koje nisu delotvorne, poput zamene, jer pet godina primene tog zakona nisu dovele jednog jedinog rešenja zamenskog tipa. Napokon, kada govorimo o motivaciji, činjenica jeste da za crkvenu restituciju, godinu dana kada je predsednik vaše partije bio premijer, direktor nije bio imenovan. Imamo sličan problem sada, on je u v.d. stanju ponovo, što nije dobro, ali kako je bilo u prvih godinu dana, kada je bilo uspostavljeno i to je bilo za vreme te vlade. Posle, kada je doktor Cvetković postao predsednik Vlade, imenovan je, sada treba da odredimo direktora za Agenciju za restituciju koja će obezbediti da se stvara. Tako da, činjenice su činjenice. Ima onih koji imaju motivaciju da naprave anketu. Ima onih koji su u stanju, uz sve teškoće koje to podrazumeva, jer to podrazumeva i odgovornost da se zakon efektivno sprovede i da merimo uspešnost onoga što predlažemo, ne samo u diskursu, nego ga merimo u realnosti, to je da li će se restitucija desiti ili neće. Restitucija, kada ovaj dom izglasa ovaj zakon, kada izađemo iz perioda anketa, kada uđemo u realne postupke i kada uđemo u realne postupke za restituciju vraćanja imovine, u restituciji izdavanja obveznica, postaće realnost za 150 hiljada porodica u našoj zemlji i to je dobro.
Pravo na repliku. Narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Pošto vi niste dali nikakav argument i činjenice, već ste dali ocenu, uzvratiću vam ocenom. Dakle, u matematici je nula uvek veći broj od bilo kojeg broja u minusu. Znate? Ovo što ste vi ovde nama predali to je čist minus. To je stvar koji ne rešava problem. Ona, praktično, od ljudi pravi budale, naročito od onih koji imaju određena prava, da bi prihvatili u krajnjoj liniji novčano obeštećenje i to od iznosa od 500 hiljada evra. Da li biste vi lično pristali da vam država duguje devet milijardi nečega, a da vam od toga vrati 500 hiljada? Ne biste. Ne preporučujete to ni drugima, to nije fer i to nije u redu, pogotovo što se ovde ne radi ni o kakvoj prvobitnoj akumulaciji kapitala, otimačini ili tajkunima, nego se ovde radi o ljudima koji su krvavom mukom, to što su imali stekli. Nemojte spočitavati Vojislavu Koštunici i DSS na donošenju ovog zakona, jer vi vrlo dobro znate u kom okruženju smo radili, sa kojim partnerima i sa kakvim problemima smo se suočavali. Prema tome, morate znati još jedan momenat, a to je da je država u vremenu o kojem vi govorite, u kome ste i vi učestvovali i bili sa nama, bila u opasnim i ozbiljnim trenutnim dugovima prema građanima po osnovu stare devizne štednje i ostalih stvari. Ovo ide određenim koracima koje uvažavamo. Mi vas ne grdimo zbog toga što ga niste doneli pre tri godine, to nije predmet našeg razgovora sa vama, vi to izvrćete. Grdimo vas zbog sadržine ovog zakona. Smatramo da želite da ga smandrljate i da napravite štetu onima koje treba poštovati.
Reč ima potpredsednik Vlade, Božidar Đelić. Izvolite.
Samo podsećam na činjenicu. Niko ne može da kaže da Srbija danas nema problema. U vreme kada je gospodin Koštunica bio premijer, bio je na sceni najveći rast ekonomije Evrope i sveta. Milo mi je da DSS sebi daje kao zaslugu rast u svetu. To je stvarno sjajno. Ovo je unikat koji sam čuo, a bavim se ekonomijom 30 godina. Bravo što ste uspeli kao DSS da obezbedite jak rast u svetu. To je fantastično. Kada tako znate, izvolite, obezbedite veliki privredni rast u svetu. To je fantastično. Ali, da budemo malo ozbiljniji. Realnost je da trenutno, i naročito u drugom kvartalu ove godine i videlo se 2009. godine, a da za to uopšte Republika Srbija nije kriva, imamo pad ekonomskog rasta. Imamo svugde u svetu pad rejtinga mnogih ekonomija. Imamo ozbiljne teškoće. Bilo je mnogo onih koji su govorili da nije vreme za restituciju, da to treba da se odloži dok se ne reši pitanje ekonomskog rasta. Da nije vreme u momentu kada su javne finansije pod ovolikim pritiskom svuda u svetu, pa i u Srbiji, da se ide na rešavanje ovog pitanja. Mi smo rekli da je napokon došlo vreme da se ovo pitanje reši. Kada govorimo o iznosu sredstava, naravno da to nije proizvoljna cifra, nego je predmet ozbiljne analize održivosti spoljnog duga i unutrašnjeg Republike Srbije, u svakom slučaju, duga renomiranog u evrima, koji smo sproveli zajedno sa NBS, koji smo sproveli zajedno sa našim partnerima iz EU i sa MMF. Dve milijarde evra predstavlja 6% BDP i to je maksimalni iznos. Tražili smo da maksimizujemo kroz te diskusije sve ono što može biti vraćeno, jer smo svesni da treba i obeštećenje da bude što je obilatije moguće. To je maksimalni iznos koji smo dogovorili unutar programa sa MMF. Iznos maksimalan, a koji neće ugroziti likvidnost i kreditnu sposobnost naše države.
Pravo na repliku, narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Odmah da vam kaže, neću vam dalje replicirati šta god mi odgovorili, pošto sam se zamorio i ne mogu stvarno više da polemišem oko ovoga. Moram da vam kažem prvu stvar. Ekonomski rast nema nikakve veze sa restitucijom, nego ono o čemu ste vi govorili,a to je dug i procenat duga. O tome sam maločas govorio, uopšte nisam spominjao ekonomski rast. Mogli biste da me slušate malo dok pričam. Nije u pitanju ekonomski rast nego dug. Drugo. Vaša opservacija o privrednom rastu i krivici zaslugama, prosto je neverovatna i graniči se sa političkim dilentatizmom. Vi tvrdite, da za lošu ekonomsku situaciju u Srbiji vi niste krivi, nego je za to zaslužna SEKA, ili ne znam ko. Sledstveno tome, naravno, da biste sebi bili dosledni, tvrdite da je za privredni rast u Srbiji u vreme Vlade Vojislava Koštunice, koji je bio očigledan, nema nikakvu zaslugu Vlada Vojislava Koštunice, nego je prosto bio takav svetski trend. Pazite, to se graniči da političkim dilentatizmom, to što ste vi izgovorili, a da ne govorimo o profesionalnom, o čemu vi vrlo dobro znate šta pričam. Tako da, nemojte zamenjivati teze. Nisam pričao o ekonomskom rastu i nisam ga dovodio u vezu sa restitucijom. Kakav god da je ekonomski rast ili pad u ovom trenutku, restituciju treba doneti. Govorio sam o proceni duga i mogućnosti da se ukupan dug, s obzirom na posao koji treba preduzeti, proceni u datom momentu. To je kočilo posao. Kakav crni ekonomski rast, to je promenjiva kategorija. Za sedam godina možemo da budemo kao Švedska, a možemo da budemo u još goroj situaciji. To je veliko pitanje. Ovde se radi o nečemu sasvim drugom.
Reč ima narodna poslanica Jorgovanka Tabaković. Izvolite.
Zašto i kako je bilo moguće da se o restituciji govori već nekoliko godina unazad, a da tek danas donosimo zakon koji jeste u priličnoj meri površan, nedefinisan i biće teško da se sprovodi? Reći ću vam moj utisak zašto je to moguće. Navikli ste građane Srbije da im obećanje prava bude jednako kao i ostvarivanje prava. Evidentiranje prava na restituciju su prihvatili kao pravo na restituciju. Danas su svesni da je obećanje jedno, a realizacija tog obećanja potpuno druga stvar. Ako je za to kriva neka druga Vlada, gospodine Đeliću, imate i vi neku ličnu odgovornost, zato što ste bili u Vladi u kojoj je bilo moguće obećati 1000 evra akcija, iako je u tom trenutku bilo jasno da je nemoguće da obećanje tog prava bude realizovano kao stvarno pravo. Ne, niste učestvovali u Vladi, bili ste pretendent na premijersku funkciju u toj kampanji u kojoj se to govorilo, a onda smo videli šta je od tog obećanja i ostalo. Prošlo je vreme, kada se obećanje prava moglo tretirati pravom. Ono što jeste najspornije u ovom zakonu, možda i ne bih govorila o tome na ovakav način, ali vaš pokušaj da okarakterišete ovog zakona kao ispravljanje nepravde u kojoj ste našli pravi osećaj za smisao države i ravnotežu koju je moguće ostvariti u smislu ispravljanja nepravdi i snagu države da tu nepravdu ispravi, mislim da ste zakasnili sa ovakvom tvrdnjom. Restitucija se radi u vreme kada se radi privatizacija i kada si akvizije od privatizacije bile merene milionskim sumama. To je taj period o kojem vi govorite, kada je propuštena prilika da se taj novac uloži u pravu proizvodnju koja će, možda, doneti dugoročne ili kratkoročne efekte, ali bi svakako moralo da donese mogućnost da se zaposle neki ljudi, a ne samo da se otpuštaju, da stvaraju neke prihode, da primaju plate i da se stvaraju poreski prilivi, jer pre ili kasnije, ovako ili onako, i ovaj zakon kao i sve druge, plaćaju građani Srbije iz sopstvenog džepa, puneći budžet, jer država nije nešto što zarađuje. Ovaj novac neće da obezbedi niko, nego građani Srbije, bilo da vi govorite o obeštećenju u novcu, ili dok javna preduzeća budu vraćala tu imovinu ili snosila teret toga. Ovde se našao neko nepozvan da brani, da je u vreme kada je to trebalo da se uradi, vraćana stara devizna štednja. Kako i zašto je procenjen taj prioritet?Kratkim i brzim efektima koji će rezultovati dobrom političkom podrškom na sledećim izborima. To je bio motiv da se uradi prvo stara devizna štednja, a ne i jedno i drugo, ali u nekoj meri. Znači, onaj ko je u prilici da predlaže zakon, ko ima većinu, taj je odredio šta je u tom trenutku bio prioritet. Šta nam je ostalo za sećanje iz vraćanja stare devizne štednje? Vi ste lepo danas rekli – da, vraćeno je sve, ali ste u neko drugo vreme isto tako lepo govorili da je na problemu vraćanja stare devizne štednje, parama države Srbije, posredno građana Srbije, stvorena sa lažnim nazivom Nacionalna štedionica, u stvari privatna institucija, na kojoj su sasvim konkretni pojedinci zaradili ogromne sume novca i zaboravljate da to nije usputna pojava, nego da je u trenutku kada se taj posao pripremao izneta neosnovana laž, da je jedino neka nova institucija u stanju da realizuje problem vraćanja stare devizne štednje. Zaboravljate da je jedna velika banka, koja je imala sedište u gradu u kojem živimo i gospođa Čomić i ja, danas to više nije Vojvođanska banka, i ona ima stranog vlasnika, bila u prilici, imala kapacitet da realizuje taj posao. Kome ste to napunili džepove nesmotrenošću, nepažnjom i namerom? Građanima Srbije je potpuno svejedno. Pitam – imate li pravo, da posle takvih iskustava, tražite od građana Srbije da oni ponovo podnose zahtev i da vam oni obezbeđuju dokumentaciju o tome šta im je država oduzela? To što vi niste vlasnik države koja je to uradila uopšte ne amnestira od odgovornosti trenutne predstavnike države. Neko će sutra morati i za vas da preuzme posledice loših odluka, posledice odluka koje su možda imale dobru nameru, ali su ostavile velike rupe u budžetu. Vi odlično znate o čemu govorim, o šupljim srpskim finansijama, zbog mnogo odštampanih papira koje treba neko da pokriva, sa rokovima tri, šest meseci, godinu, dve, dinarskih, deviznih. Znači, taj ko danas predstavlja državu, on mora da u ime one države koja oduzimala, nekad i bez papira, garantuje građanima pravičnost i povraćaj. Ne možete da tražite od njih da plaćaju takse, čak i ako to radite prećutno, pa kažete da su oni dužni da obezbede dokumentaciju, a ne kažete negde u prvim članovima da oni uopšte nisu dužni, član 13. kažete – da će oni dobijati dokumentaciju od nadležnih organa, a ne kažete da za tu dokumentaciju neće da plaćaju troškove, ne kažete da oni ne treba da snose bilo koje posledice ako na vreme ne dobiju taj dokument koji im je neophodan za prijavu i povraćaj imovine. Ozbiljna država, a vi znate mnoga iskustva, npr. u Nemačkoj, građani su rekli – država zna šta mi je oduzela, ona treba i da mi vrati i na državi je da, ako se već pravda pravičnošću i željom da ispravi nepravdu, uradi to na način kako je moguće. Da li ste vi država koja čuva papire ili koja je sačuvala papire koje je nasledila, ili koja je organizovala papire i evidencije kojih nije bilo? Ni jedno, ni drugo. Mnogu dokumentaciju svesno ste negde zaturili. Mnoga dokumentacija je nestala, mnogi su arhivi "poplavljeni", koji dokazuju prava građana ili odgovornost vlasti za kršenje prava građana. Ne da vam to nije dovoljno, vi nam čak izlazite sa jednom, ne znam koju reč da nađem osim bestidne formulacije onoga ko nema pravo na restituciju, gde jednom jedinom rečenicom kažete da neće imati pravo na restituciju, odnosno povraćaj imovine, odnosno vraćanje imovine ili obeštećenje u članu 5, da neće imati bilo koji pripadnik okupacionih snaga koje su delovale na teritoriji Republike Srbije za vreme Drugog svetskog rata, kao i njegovi naslednici. Šta SNS ima tim povodom da vam kaže? Draga moja gospodo, obavezno morate da dodate u ovaj član 5. u stavu 3. tačka 3) da se na nesporan i precizan način propiše pitanje uskraćivanja povraćaja zbog učešća u okupaciji Srbije i ratnim dejstvima protiv Srbije. Pre svega, treba da utvrdite koga sve treba obuhvatiti kao učesnike ili vlasnike imovine koju treba vraćati, jer su mnogi od vlasnika u vreme ratnih dejstava bili u poodmaklim godinama i nisu lično učestvovali u ratnim dejstvima, ali njihovi naslednici jesu. Takođe, pod okupacionim snagama u tom smislu treba proširiti definiciju i na vršenje dužnosti funkcija u organima vlasti i političkih funkcija koje su bile u službi okupacionih snaga. Najsvežiji primer, a imam i stariji, odgovornost takvih lica potvrdilo je i niz presuda za ratne zločine u Nirnbergu, ali i presude tog tzv. Haškog tribunala koji su osudili ili još sude većem broju državnih i političkih funkcionera koji nisu bili neposredni učesnici ratnih sukoba ili zločina, niti neposredno naređivali njihovo izvršenje. Vi u ispravljanju nepravde ne pravite ovakvu razliku, niti definišete stvari na ovakav način. Izraz – pripadnik okupacionih snaga koje su delovale na teritoriji Republike Srbije, onako kako ste ga vi u predlogu upotrebili, prvenstveno može da se tumači tako da se radi samo o licima ili pripadnicima jedinica koje su delovale na teritoriji Srbije. Smatramo da ovim izuzetkom od vraćanja imovine treba obuhvatiti sve pripadnike oružanih snaga država koje su vršile okupaciju. Evo, došla sam u priliku da podržim deo diskusije gospodina Čedomira Jovanovića, s punim pravom, jer nije bitno da li je neko bio pripadnik jedinice koja je dejstvovala samo na teritoriji Srbije, ili i na teritoriji nekih drugih država. Te vojske su delovale u celini sa istim ciljem. Oni su bili u sklopu država koje su okupirale i Srbiju i vršili su zločine i protiv građana Srbije i nije bitno što je zločin nad građanima Srbije izvršen i van teritorije, odnosno granica Srbije, jer su građani Srbije bili žrtve agresije. Da li onima koji su od građana Srbije činili žrtve, nanosili im zločine, treba napraviti nekog ko danas treba da dobije imovinu građana Srbije? Besmislica. Takođe vam je poznato da su mnogi građani Srbije stradali na teritorijama drugih država i to od strane snaga koje su delovale na teritoriji Srbije, pa je potpuno svejedno da li je neko bio pripadnik vojne jedinice na teritoriji Srbije. Vaš predlog upravo tako ograničava ovu definiciju. Nije bitno da li je neko bio čuvar logora negde u Nemačkoj, da li je bio pripadnik SS divizije, "Princ Eugen" ili ne znam sve koje na Istočnom frontu, pripadnik NDH ili nešto slično. Molim vas da o tome povedete računa, jer je za zakon o restituciji važnije da ostvarite pravo i pravičnost, nego zadovoljstvo unutar koalicije zarad još kojeg meseca vlasti. Amandman koji smo podneli na taj član 5. molim vas da najozbiljnije uzmete u razmatranje. Ima još dve stvari na koje želim posebno da obratim pažnju. Pravo naslednika fizičkih lica na povraćaj imovine ne možete da dovedete u analogiju sa pravom pravnih sledbenika tzv. zadužbina. Tu otvarate grotlo, ne kanal, grotlo za korupciju i nepravdu i za pravni galimatijas ljudi koji su ostvarili stanarsko pravo, a žive u onom što je ovde tretirano zadužbinom. Pitanje je ko će utvrđivati svojstvo pravnog sledbenika, jer vi to uopšte niste uredili na način da to može da se utvrdi nesporno. U praksi su mnoga udruženja svojim aktima sebe proglasila pravnim sledbenicima i pojavljuje se čak više pravnih sledbenika jedne te iste zadužbine, neke ranije organizacije, koja je raspolagala sa imovinom. Odredba koju ste vi stavili u zakon, ne samo da otvara ogromne mogućnosti zloupotrebe nego i ogromnu mogućnost korupcije, jer te zadužbine raspolažu ogromnom imovinom zbog koje će se neko lako usuditi da da dušu đavolu i da nekome učini nepravdu i učini nezakonito delo, pa i po cenu da jednog dana odgovara. Kažem, to bi stvorilo i dodatne nerešive probleme državi u smislu ostvarivanja naknade ili drugog rešenja za one koji imaju stanarsko pravo u takvim zgradama. Treba imati u vidu da je imovina mnogih od tih zadužbina podržavljena i da one ne deluju, neke i do 70 godina već, a u međuvremenu je prestala da postoji i delatnost u kojoj su delovale, odnosno, prestale su da postoje i društvene grupe zarad čijih ciljeva su te zadužbine osnovane. Praktično se postavlja pitanje uopšte mogućnosti nastavka delovanja tih zadužbina i njihovih ciljeva. One će vam se danas pojaviti sa nekim pravnim sledbenicima koji treba da ostvare pravo. U tom smislu, nema drugačijeg definisanja ovog problema nego lepog srpskog jezika koji kaže da se otvara put za prisvajanje imovine u korist neke privilegovane grupe pojedinaca, a na štetu mnogih građana Srbije, kao i lica koja su u proteklim decenijama i veku u stvari davali doprinos i državi i tim zadužbinama i mi ćemo se naći u novom pravnom problemu, gde vi ispravljanje nepravde možete da definišete kao još veću nepravdu. Jedan mali deo koji smo takođe amandmanom definisali jeste da u onom vraćanju prava stranim državama, molim vas, imajte na umu da govorim o članu 5, oni uslovi reciprociteta, gde kažete da pravo imaju, pored zadužbine, i strani državljani, a u slučaju njegove smrti, proglašenja umrlim, zakonski naslednici pod uslovom reciprociteta. Molim vas, neka to bude onako kako neki drugi zakoni definišu, pa i sukcesije, ali na teret te države. Proverite da li reciprocitet podrazumeva da to ide na teret ove države ili na teret te države? Ima odlična formulacija u sličnom zakonu koju bi trebali da utvrdite. Mislim da ponovo upadate, kroz ispravljanje nepravde, u jednu vrlo moguću nepravdu i to u članu 14, gde potpuno isključujete mogućnost da ispravite razliku između onog što je, kao, nepravična naknada za naknadu isplaćenu u novcu ili hartijama od vrednosti, za eks propisana dobra pre 1968. godine. Sada je potpuno isključena. Vi morate u svakom pojedinačnom slučaju da izvršite procenu onoga što je tadašnja naknada i pravična naknada koju po ovom zakonu treba utvrditi. Ne znam zašto izmišljate nove sisteme, kriterijume za utvrđivanje te naknade? Ako postoji Zakon o eksproprijaciji, koji se primenjuje duže vreme, ako po njemu postoji stvorena sudska praksa gde se u slučaju tužbi, žalbi itd, već utvrdila neka praksa reagovanja i ispravljanja nepravde, zašto sada ulazite u novi sistem obračunavanja, koji je neko ovde čak i pohvalio, ako imamo sasvim solidno uređen sistem i obračun u Zakonu o eksproprijaciji? Ono što moram da vam postavim kao pitanje, jer ja jesam neko ko još uvek ima svoju imovinu na Kosovu, šta znači član 65. u kojem ste predvideli da će se na KiM, kako kažete: "primena ovog zakona na teritoriji AP KiM urediće se po prestanku funkcionisanja međunarodne uprave uspostavljene u skladu sa Rezolucijom 1244 SB UN", nije mi jasno šta ste ovim hteli da kažete? Sem što nemate nameru da se sada bavite tim problemom, vi uopšte ne govorite da li ovaj član podrazumeva lica koja imaju prebivalište ili boravište na teritoriji pokrajine ili se odnosi na nepokretnosti koje su na toj teritoriji? Verovatno grubo od opozicije kad vam kaže da ste površni. Šta podrazumeva da nećete primenjivati? Taj član treba brisati, jer u meri u kojoj je faktički moguće sprovesti ovaj postupak i za ljude za KiM i za nepokretnosti za KiM, ne smete da isključite deo svoje teritorije. Zašto? Rezolucija 1244 određuje sudbinu Kosova. Mnogi od nas dole imaju još svoje rođake, svoju imovinu, neka je uzurpirana. Da li znate koje smo pravo mi Srbi dobili od te međunarodne zajednice, da u petoj godini od okupacije svi podnesemo zahtev i bez plaćanja takse na tužbu, sa pozivanjem na siromaško pravo jer nam je okupirana imovina, za ono što su nam uzurpirali pojedinci, gde su mnogi od nas to pravo iskoristili tužeći, prvo, to fizičko lice koje nam je uzurpiralo imovinu, zaključno sa UN, pod čijim okriljem, tada nezakonito, jesu uspostavljene te snage, ali i svi organi, poput onog koga vi ovde nazivate obveznicima: država, lokalna samouprava itd, su navedeni i jesu oni koji su tuženi za uzurpirano pravo građana. Poštovana gospodo, borimo se za pravo pojedinca, za individuu i za to da se njegovo pravo zaštiti, a ne da mu država to pravo uskraćuje unapred, onako kako to činite ovim zakonom, članom 65. Taj član mora da se briše i morate da pokušate da nađete način da se, u delu kako je to moguće, ovaj zakon primenjuje na toj teritoriji. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nikola Novaković. Izvolite.
Gospođo potpredsedniče, gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, ne malo sam iznenađen zakonom o kojem razgovaramo, jer sam očekivao nešto sasvim drugo, ali ću vrlo pažljivo i relativno kratko samo da vam govorim na jedan potpuno drugi način o ovoj tački dnevnog reda, usput pokušavajući da dam kompliment na ono što smatram dobrim i da izrazim svoja očekivanja da će i ono što smatram lošim biti popravljeno usvajanjem brojnih amandmana podnetih na ovaj zakon. Po prostoj statistici, na 66 članova podneto je 4,5 amandmana po članu. Hrabrost je vrlina koja uživa moje nepodeljene simpatije. Nije bilo hrabrosti do sada da se izađe sa bilo kakvim predlogom zakona, a u ovoj skupštini imamo, mislim negde između 10 i 15 predloga u arhivi, između ostalih, i predlog koji je podnela Skupština Vojvodine i pretposlednji, našeg pokojnog prijatelja i kolege dr Batića. Prihvatam da se od nekih principa moralo krenuti, ali ne razumem zašto se nije krenulo od principa od kojih je, na primer, dr Batić krenuo u svom predlogu. Tri ključna principa koje je Vlada sa ponosom nama ovde iznela, To je ispravljanje nepravde, to je nešto što je podobno za kolokvijalnu raspravu na pravnim fakultetima, jer ovde se radi o ideološkom nepravu koje ovim zakonom treba nekako smestiti u pravo, bez ideoloških premisa i predsednika. Dakle, ne pričamo o nepravdama, pričamo o nepravu, ne pričamo o ispravljanju nepravdi, nego o uvođenju u pravni sistem onoga što je nepravom prouzrokovano. Drugo, ne praviti nove nepravde, to je jedna novokomponovana floskula protivnika restitucije, tj. povraćaj imovine, da se nekim novim nepravdama ne mogu prouzrokovati pravne nepravde. To me podseća na jednu katedru u Advokatskoj komori Vojvodine, kada smo raspravljali o više ugovora o kupoprodaji iste nekretnine, pa se rasplela priča na dva sata da bi se na kraju shvatilo da je to nemoguća pravna situacija. Tu postoji samo jedan ugovor o kupoprodaji, a to je onaj prvi kojim se kupac uknjižio kao vlasnik. Svi ovi ostali nisu ugovorili kupoprodaju. I treće, ono što je najinteresantnije i na šta skrećem pažnju i potpuno podržavam kao mera Srbije, kao mera stvari, a to je usklađivanje zakona sa raspoloživim imovinskim i finansijskim resursima naše države. Sjajno. Problem je samo u tome što niko danas pojma nema koliki su to resursi. Nažalost. Jer, bilansi, inventure ili kako hoćete da ga nazovemo danas ne postoje. Neverovatno, ali istinito, država je vlasnik imovine za koju ne zna kolika ja, koliko je ima, ko je drži u pritežanju, ko njom rukovodi i raspolaže i šta se uopšte sa njom događa. Zbog toga je veoma teško i pričati o supstituciji, a ne kamoli ono što ja duboko mislim i u šta sam čvrsto uveren reći da u suštini, a naročito ako se radi o zemljištu nema restitucije bez supstitucije. Dakle, nećemo uraditi ništa, ako ne predvidimo mogućnost zamenskog vraćanja imovine. Takvih amandmana ima. Razlozi da je to komplikacija da su to problemi, molim vas da ne iznosite, naravno da su problemi, naravno da je komplikacija. Da li su veći problemi, i da li je to veća komplikacija i da li dolaze u nezgodnije vreme, u odnosu na 2001. godinu i zakon o vraćanju stare devizne štednje, u onoj siromašnoj Srbiji nisam siguran. Dakle, radi se o puno posla, radi se o volji da se taj posao uradi, i u krajnjem slučaju, mada je znam da postoje kadrovi o znanju koje treba uložiti, trudu, da bi se na tu granu izašlo i tada možemo pričati o pravičnosti. Dokle god se vraćanje imovine na takav način ne radi, a obeštećenje pod b) kao silom prilika posledica nepostojanja imovine, ili nemogućnosti vraćanja, do tada, a to smo mogli videti iz ovih prethodnih diskusija mojih kolega, nema otklona od boljševičke svesti, i ne možemo reći da smo u svojoj biti i suštini demokratska država. Stalno će nam u malim sivim ćelijama ostati neki molekul nečega koje je proizveo boljševizam. Dakle, uz još neke korake, ovo je važan korak, da uverimo i nas i Evropu da smo stvarno po svojoj suštini jedna ozbiljna demokratska država. Nažalost, ono što sam ja očekivao da ću dobiti kroz čitanje ovog predloga zakona je izostalo, a to je zaključak da se ne radi o preduzetničkoj restituciji, i to je šteta. Dakle, država kada je već prinuđena da se bavi restitucijom trebalo je to stati na taj stepenik i kazati, hajde sada da vidimo kako tu imovinu ta zemljišta koja vraćamo i ispravljamo ono što je nepravom urađeno, staviti u funkciju i tu doneti prateće propise kroz postojanje novih poreskih oblika, kroz obaveze drugih vrsta, dakle svih onih koje u zemljama gde je neprikosnovenost privatne svojine bila jasna od prvog vagona, najnormalnije postoje i o čemu sam siguran da vi imate možda i veće znanje od mene. Dakle, taj duh, preduzetničkih duh u ovom zakonu ja ne prepoznajem. Hteo bih nešto da kažem na činjenicu koja se ovde čula, a to je da se zakon donet 2006. godine tretira kao anketa. Sada mi možemo to da se ovde slažemo, u stvari ne slažemo, ali zakon je zakon. Načela pravne sigurnosti o kojima je govorio šef poslaničke grupe LDP i još neki, po meni upravo zahtevaju da se to završi na način kako je tada i urađeno, a ne skloniti taj zakon definitivno iz pravnog sistema Srbije, pa krenuti praktično od novog, a isto to već imamo. Šteta je uništiti tu bazu podataka koja postoji u Direkciji o sredstvima imovine Republike Srbije, ili kako se već zove. To je šteta. Onog momenta kada Direkcija bude, kako kažete preporučenom poštom vraćala dokumentaciju koju je primila, tog momenta ne možemo govoriti o bazi podataka ako ne postoji registar isprava. Znači, možemo da verujemo ili ne moramo. Iz te baze podataka proizilazi da ima četrdesetak hiljada, ponavljam četrdesetak hiljada obrazloženih dokumentovanih zahteva. To je veoma važna činjenica za raspetljavanje svega ovoga što amandmanima zakon pokušava da popravi. Da li ćemo ili nećemo i kako ćemo glasati? Stereotip je, ali videćemo šta će Vlada od amandmana da uradi. Imam pitanje na koje nemam trenutno odgovor. Šta je veća šteta, koliko će država pretrpeti štetu ako mi ovaj zakon ne usvojimo, a koliku će pretrpeti štetu ako ga usvojimo? Dakle, siguran sam, mnogo veću ako se radi o onom prvom pitanju.
Izvinjavam se narodnom poslaniku. Upozoravam vas da prestanete sa kršenjem Poslovnika i sa dobacivanjem ako treba da pomenem i poimence poslanike koji to upravo čine, to ću i učiniti, ovo vam je poslednje upozorenje. Sa pažnjom smo dužni da saslušamo kolegu koji nam se obraća. Izvinite poslaniče još jednom.
Nema na čemu, obraćam pažnju kad mi nešto neko pametno dobacuje.
Narodni poslanik Dragan Živkov, molim vas da ne dobacujete i da ne budete nepristojni. Kada vas podsetim da ste obavezni da poštujete odredbe Poslovnika Narodne skupštine ako želite da dokažete da sednica može da teče samo onda ako ja narodnim poslanicima Vjerici Radeti, Zoranu Krasiću i vama narodni poslaniče Dragane Živkov, izričem mere opomene zato što ometaju rad sednice, rugaju se proceduri i ometaju govornika, onda ću to i učiniti. Ali ne želim da se tako šta događa na ovoj sednici i zato sam vas upozorila da ne dobacujete, niko od vas jer je to zabranjeno odredbom Poslovnika Narodne skupštine. Izvinite poslaniče još jednom, ali zaista se pređu granice pristojnosti koje krše Poslovnik Narodne skupštine.
Imao sam finale još samo ovu jednu rečenicu, a to je rečenica mog dobrog prijatelja koji je veliki aspirant, jedan od suvlasnika bivših velikih kapitala, koji kaže na moju primedbu, kako je on tako mrtav 'ladan, a ja nešto uzbuđen, a on kaže – ne, ja više ne mogu da se nerviram, imam samo jedan poziv i jednu molbu, usvojite šta god što pre, jer ionako će sve to da se završi u Strazburu. Hvala.
Iskorišćeno je 12 minuta od vremena poslaničke grupe. Još jednom izvinjenje što sam bila prisiljena da vas ometam, podsećanjem drugih narodnih poslanika na odredbe Poslovnika Narodne skupštine. Reč ima narodni poslanik Dejan Mirović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ministre, pažljivo smo proučili ovaj zakon i prva naša primedba je principijelne prirode, javna rasprava je bila nedovoljna. Mislim da ćete se složiti, jer jednostavno, mesec dana javne rasprave za ovako značajan zakon koji po vašem priznanju i piše u obrazloženju zakona, vredi da se tako izrazim, dve milijarde evra, i to je više nego nedovoljno. U tom smislu, proučili smo i primedbe onih koji potražuju imovinu sa pravom i proučili smo primedbe pravne nauke, i između ta dva zakona došli smo do zaključka da je ipak pravna sigurnost važnija od bilo čega i da jednostavno, jedna vrsta retroaktivnosti koja se primenjuje u ovom slučaju, neće biti samo povoljna za, mada kako ste vi rekli u zakonu piše 100.000 porodica, a vi govorite 150 i priznaćete da to nije mala razlika, već da se radi o jednostavno jednom zakonu koji će porušiti u potpunosti jednu pravnu sigurnost koja već kako-tako postoji decenijama u ovoj zemlji. U tom smislu, mi ne smatramo da ljudi poput naslednika, gospodina Garašanina, koji je imao veliku istorijsku ulogu i pozitivnu, pre svega, kao gospođa Julija Garašanin, ne zaslužuju i moralno i svako drugo pravo, da povrate ono što im je oduzeto ili imovinu svog pretka. Kažem, sa druge strane, postoji jedna pravna sigurnost koja se mora poštovati i mi smatramo da iza ovog zakona stoji jedan predizborni motiv i to jasno govorimo, jer priznaćete da nigde ni u primarnom, ni u sekundarnom pravu EU, iako se vi pozivate u obrazloženju zakona na Lisabonski ugovor, ne postoji obaveza vraćanja svojine. Postoji samo neki zaključak, odnosno odluka Saveta EU, ako se ne varam od 18. februara 2008. godine, koja je opšta i koja je doneta u kontekst tzv. nezavisnosti, tzv. Kosova. Dakle, radi se o nekim stvarima koje se ne mogu povezivati i koje izazivaju kod nas sumnju. Takođe, u vašem opširnom izlaganju rekli ste da će primeniti iskustva drugih republika. Ja vas sada konkretno pitam, zašto na javnoj raspravi koja je ovde bila u Domu Narodne skupštine, nije bilo ambasadora bivših republika, nego je prisustvovao ambasador Nemačke. To kod nas izaziva jednu vrstu sumnje, posebno kada imamo u vidu član 5. ovog zakona o kojem se već govorilo, a koji može biti i više nego sporan. Naš stav, što se tiče člana 5. se zasniva na iskustvu jedne države na koju se vi pozivate i više puta smo čuli u raspravi, a to je Češka Republika, odnosno Čehoslovačka, jer 1990. godine kada je donet zakon koji je uređivao vraćanje imovine u Čehoslovačkoj, postojala je jedinstvena država Češke i Slovačke. Dakle, radi se o nečemu što se već pojavljivalo kao problem i pojavljivalo se kao problem vraćanja imovine pripadnicima nemačke manjine, u Republici Srbiji, a radi se o folksdojčerima ili pripadnicima nemačke manjine koji su živeli na teritoriji Vojvodine i procena udruženja Nemaca u Republici Srbiji jeste da ih je bilo oko 500.000. Sa druge strane, kod Češke Republike, radi se o studentskim Nemcima. Kako su Česi rešili ovaj problem koji će se pojaviti ako se bude primenio član 5. ili ako se bude, a vidim i imamo najavu, primenio ovaj amandman kolega iz SVM. Dakle, radi se otome da jednostavno ozbiljna država bi u ovoj situaciji ograničila važenje zakona samo na domaće državljane. U suprotnom, doći će do ozbiljnih pravnih problema i pripadnici nemačke manjine i drugih manjina će imati puno pravo da traže svoju imovinu, jer kao što smo čuli, mi se sa tim slažemo i ne postoji kolektivna odgovornost. Vi ste rekli u javnoj raspravi i to je opšte poznata vaša izjava da što se tiče pripadnika nemačke manjine folksdojčera sve je rešeno sporazumom, navodno Titov ili Brant sporazum, 1973. godine. Pitam vas sada pred javnošću, pred svim poslanicima, gde je taj sporazum, da li imate pismeno taj sporazum? Nema, on ne postoji u pismenoj formi, on je u pravnoj teoriji i vidim kod kolega koje se bave istorijom, naziva se džentlmenski sporazum, tako da nije moguće da se pozivate na usmeni sporazum i da kažete da će to biti rešeno tako što će se primeniti jedan usmeni sporazum između Josipa Broza i Vili Branta. Priznaćete da je to malo neozbiljno i da jednostavno doprinosi pravnoj konfuziji i pravnoj nesigurnosti koja će ući u naš pravni sistem ako se usvoji ovaj zakon. Što se tiče člana 5, nama nije jasno zašto se insistira na tome da se obeštete i žrtve holokausta. Priznaćete da je to širok pojam, umesto da ste se usredsredili na vraćanje imovine, konkretnim ljudima i njihovim naslednicima, ako postoje, vi imate jedan deo člana 5. koji je potpuno neprikladan, jer priznaćete i ovo što govorite o Starom Sajmištu, memorijalnom centru, nema nikakve veze sa Republikom Srbijom, jer se radi o jednom zločinačkom logoru koji je postojao na teritoriji okupatorske NDH i bio je pod vlašću Gestapoa. Dakle, ne vidim nikakvog razloga da Republika Srbija uopšte ima neku vrstu odgovornosti i opet vam kažem, postoji toliko imovine pripadnika te zajednice, na primer u Knez Mihailovoj od Gece Kona, pa nadalje gde ste mogli da primenite naturalnu restituciju. Međutim, kao da nije postojalo dovoljno hrabrosti da nije bilo dovoljno volje da se jednostavno onima koji danas imaju faktičku moć u Republici Srbiji, ovim zakonom ipak ograniče neka prava. Podsećam vas na vašu konstataciju, da će ovaj zakon doprineti razvoju zadužbinarstva u Republici Srbiji. Molim vas, priznaćete da je to neozbiljno. Razvoj zadužbinarstva u Republici Srbiji može se postići nekim drugim zakonima, Zakonom o ekstra profitu, Zakonom o ekstra porezu, u slučaju gospodina Miškovića. To je pravo rešenje da se takvi tajkuni oligarsi nateraju da nešto daju i narodu putem zadužbina i putem drugih dobrotvornih akcija. Govoriti o nekom faktičkom uticaju ovog zakona na tu vrstu zadužbinarstva, priznaćete da je više nego neozbiljno. Takođe, ovde smo čuli da MMF te dve milijarde evra neće uračunati u javni dug Republike Srbije. Čuli smo od kolege iz PUPS, to je više nego neozbiljno i radi se o ogromnoj cifri za spoljni dug Republike Srbije, jer vi znate da je on prešao 23 milijarde evra i jednostavno, jedna zemlja koja je u tranziciji, na početku tranzicije, nije mi jasno šta ovde mislite, ne može da izdrži još dve milijarde daljeg zaduživanja koje će se izvršiti i to je, priznaćete skandalozno u obveznicama države koje će nominirati u evrima. Vi ste ovde rekli u vašem uvodnom izlaganju da još 20 godina u Republici Srbiji neće biti uvedena neka druga valuta, verovatno ste mislili na evro, ako bude tada postojao. Sa druge strane, u Predlogu zakona, ključ ili kičma ovog zakona su te državne obveznice, jer u naturi je nemoguće vraćanje, vi nominirate u evrima. Priznaćete da je to velika nelogičnost i sa pravne i sa ekonomske i sa svake druge tačke gledišta ili, da budem potpuno jasan i ovde pred javnošću Srbije da kažem, Vlada Republike Srbije, zakonodavac i predlagač ovog zakona, ne veruju u svoju zvaničnu valutu. To proizilazi iz ovog predloga zakona, iz vašeg uvodnog izlaganja i jednostavno stvara jednu vrstu pravne nesigurnosti koja će se preliti i na ekonomski sistem Republike Srbije. U obrazloženju zakona se, to je jedna činjenica, priznaćete, koja govori da se ovaj zakon uopšte ne donosi zbog nekakvih zahteva EU, već isključivo u predizborne svrhe, pozivate na Lisabonski ugovor i kažete da postoje dva člana Lisabonskog ugovora koji propisuju da se mora izvršiti restitucija imovine. To nije, jednostavno, tačno. Odgovorno tvrdim i pozivam se na tekst ovog lisabonskog ugovora da to nije tačno. Ta dva člana na koje se pozivate regulišu promet kapitala između država članica i trećih zemalja. To nema nikakve veze sa ovim zakonom. Ne znam zašto ste to uopšte stavili u obrazloženje zakona. Molim vas da mi to objasnite jer ovo je činjenica koja pokazuje da se zakon ne zasniva ni na kakvim primarnim ili sekundarnim izvorima EU. Možete da kažete da se zasniva na Povelji o ljudskim pravima, ali tu se radi o garanciji ljudskih prava, garanciji imovine, a jedan od članova Lisabonskog ugovora, na koji se vi pozivate, upravo govori da su sve svojine ravnopravne. Dakle, on vas i direktno demantuje da se radi o jednoj vrsti pravnog oslonca za donošenje ovakvog zakona. Takođe, ponovo vas pozivamo, to je jedna vrsta naše konstruktivne kritike, da uvažite iskustvo Republike Češke. Mi u SRS smatramo, iako smo protiv EU u ekonomskom, pravnom, političkom i svakom drugom smislu, da ste morali makar jednu dozu političke hrabrosti da pokažete, kao što je pokazao predsednik Češke Republike. Gospodine Đeliću, sigurno znate da je uslovio potpis na Lisabonski ugovor, na koji se pozivate u obrazloženju ovog zakona, time da se neće retroaktivno pominjati i zahtevati povraćaj imovine Sudetskih Nemaca. To je najmanje što ste mogli da uradite. Naravno, Srbija je daleko, daleko godinama od pridruživanja EU i pitanje je u kakvoj će formi postojati ta nacionalna organizacija, ali vi ste, gospodine Đeliću, bili šef pregovaračkog tima za potpisivanje SSP. Trebali ste u tom veoma značajnom pravnom aktu, protiv koga smo mi, naravno, umesto ovih članova o dobrosusedskoj saradnji, koji su voda na vodenicu nezavisnog Kosova, jednostavno staviti jednu vrstu prepreke, jednu vrstu pozivanja jednog člana koji bi garantovao da neće biti, i tu ćemo biti potpuno jasni, vraćanja imovine za 500 hiljada folksdojčera koji su imali negde po njihovim podacima 51% zemljišta u AP Vojvodini. Dakle, radi se o problemima koji se mogu pojaviti i koji će se pojaviti i biće sve veći i veći ako usvojite bilo koji od ovih amandmana koje ste rekli da ćete usvojiti na član 5. Dakle, ključ ovog zakona je taj član 5. i on će stvoriti velike probleme i priznaćete da je više nego neozbiljno da se pozivate na jednu vrstu usmenog dogovora između Josipa Broza i Vili Branta. Takođe, govorite ovde i to smatramo kao jednu vrstu predizborne kampanje, da će svi koji dobiju pravosnažno rešenje imati akontaciju u visini od 10 hiljada evra. Ako se ne varam, to je član 63, ispravite me ako grešim. Daću vam ponovo jedan primer koji pokazuje koliko je to nerealno, koliko je to za jednu državu, koja je ipak u teškom ekonomskom stanju, neprikladno. Nemačka je kao najbogatija država EU i Evrope donela 1991. godine zakon koji je, između ostalog, regulisao i vraćanje imovine, restituciju u vezi sa Istočnom Nemačkom. Uglavnom se radilo o naturalnom obliku vraćanja, međutim što se tiče novčanog obeštećenja on je limitiran na 10 hiljada maraka. Dakle, iz ovog uporednog primera se jasno vidi da ćete davati veće obeštećenje nego jedna Nemačka. Slažete se? Prema tome, to je više nego neprikladno i to će biti novi udar na budžet Republike Srbije i to priznaje gospodin iz Ministarstva finansija koji je, vidimo u javnosti, upravo autor zakona. On kaže u jednoj izjavi, parafraziram, da jednostavno taj zakon će se pre svega u novčanom smislu oslanjati ne na privatizaciju, gde imate negde oko 100 miliona evra u tom fondu, već na budžet Republike Srbije. Sada ću biti potpuno jasan i otvoreno reći – građani Republike Srbije, preko državnog budžeta će plaćati ovaj predizborni zakon i ovaj selektivni zakon koji će uneti veliku pravnu nesigurnost i veliku pravnu konfuziju ne samo u sistem Republike Srbije, nego i šire, ako imate u vidu ove strane državljane iz Mađarske, Nemačke i Austrije koji će sa punim pravom, po ovom nakaradnom zakonu, imati mogućnost da pod firmom tzv. lične odgovornosti, tačnije da neće biti kolektivne odgovornosti, da traže svoju imovinu. Dakle, unosi se jedna pravna konfuzija, unosi se jedna velika šteta u budžet Republike Srbije i ne mogu da razumem, osim ako imate jednu realnu pretpostavku da, jednostavno, MMF nije imao dobronamerne pretpostavke kada je odobrio ovaj zakon jer možda su kod njih bili motivi dalje zaduživanje Republike Srbije. Pošto imate deficit u budžetu od preko 4%, jedini način da ovaj zakon zaživi je dalje zaduživanje Republike Srbije. Zato je ovaj zakon više nego štetan. Znači, velika većina budžetskih korisnika će plaćati ovaj nerealan, neprikladan i pravno štetan zakon. To je prava istina o ovom zakonu i zato smo protiv ovog zakona. Jednostavno, ne vidim bilo kakvu argumentaciju sa vaše strane niti sam je čuo u ovih 40 i nešto minuta vašeg opširnog izlaganja gde bi nas ubedili da je ovo zakon koji će doneti prosperitet našim građanima. SRS nikad neće obmanjivati svoje građane možda bi u nekom momentu bilo korisnije za nas da kažemo – prihvatićemo zakon, glasaćemo, ali zbog pravne sigurnosti, zbog realnog značaja ovog zakona, zbog međunarodnih posledica koje mogu nastati usled primene člana 5. mi nećemo glasati za ovaj zakon i zato smo podneli veliki broj amandmana koji su, pre svega, zasnovani na načelu pravne sigurnosti. Takođe, postoji još jedan veliki pravni problem, niste nas ubedili niti ste spomenuli šta je sa imovinom koja je opterećena hipotekama pre Drugog svetskog rada. To je jedna vrsta problema i priznaćete u situaciji gde banke i finansijske organizacije i sl, nažalost, kao i u Kraljevini Jugoslaviji i zapadnoj Evropi, sada se to zove EU, imaju monopol finansijskom tržištu Republike Srbije. To će biti više nego realan problem. Dakle, naši motivi za odbacivanje ovog zakona za jednu konstruktivnu kritiku koja pokazuje da se radi o zakonu, koji je u celosti neprimenjiv, su više nego jasni. Pre svega, radi se o članu 5. Član 5. će stvoriti velike probleme za vaš evropski put jer pojavljivanje nemačkog ambasadora i njegova uloga ipak u ovom kontekstu i drugih događaja koji se dešavaju u južnoj srpskoj pokrajini pokazuju da tu postoji jedna vrsta zle namere. Ako mislite da je to nerealno, da je to teorija zavere, ja ću vam navesti jedan drugi primer, a to je da u Bavarskoj postoji jedna vrsta veoma moćnog udruženja koja traži povraćaj imovine Sudetskih Nemaca. Ne bi nas iznenadilo s obzirom na sve ovo što se dešavalo u zadnjih 20 godina da se pojavi i takva jedna vrsta udruženja potomaka folksdojčera u Austriji. Prema tome, to su neke kritike koje su realne i koje nisu proizvod našeg stava da EU ima alternativu, već proizvod realnosti i proizvod ovog zakona koji je više nego štetan, koji narušava pravnu sigurnost, međunarodni položaj Republike Srbije, jer smatramo, i to ćemo otvoreno reći on može biti još jedna vrsta poligona za ucenu Republike Srbije. Da budem konkretan i time ću završiti svoje izlaganje. Može se pojaviti još jedan uslov na tzv. putu ka EU, a to je vraćanje imovine folksdojčerima. Zahvaljujem.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana gospođo predsedavajuća, poštovani potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da se slažemo svi oko toga da ovo jeste važan zakon, ali moram reći da i sama, a vidim da i iz diskusije svih drugih učesnika svi imamo podjednak problem da do kraja se izjasnimo o tome kako je ovu oblast bilo moguće u uslovima u kojima se Srbija nalazi urediti drugačije. Dakle svi koji imaju primedbe na ovaj zakon, pitanja i nedoumice na neki način nedostaje im odgovor kako je to bilo moguće uraditi na drugi način, a da ne ostane podjednako dilema i podjednak broj nedoumica. I sama, duboko verujući da je ispravljanje onoga što nije bila samo nepravda, već je vrlo često bilo i uništenje života nekih porodica i u osnovi tih činova bila ja ideologija, osećam potrebu kao čovek da učinim ono što je moći ove generacije da se ta nepravda ispravi. Dakle, ovaj zakon može da se kreće, kada je nepravda u pitanju, s jedne strane podstaknut potrebom svakog od nas da se ta nepravda ispravi i s druge strane osećajem odgovornosti da se ispravljanjem ove nepravde ne nanese neka nova nepravda nekim novim nedužnim ljudima. Kada u tom prostoru treba da tražimo rešenja onda odmah shvatamo da ovaj zakon mora imati ograničenja, jer je nemoguće nepravdu koja je za posledice imala mnoge promene u toku ovih 60 i više godina ispraviti tako da ona bude u potpunosti bude ispravljena prema onima prema kojima je učinjena, a da pri tom ne budu učinjene neke nove nepravde ili pak da čitave generacije buduće ne opteretimo obavezom koju će oni morati da plaćaju generacijama i generacijama, bez izgleda da i tada kažemo ovaj posao je urađen na najbolji mogući način, sve smo obeštetili u punom iznosu, a nikoga nismo nanovo oštetili. Naravno, da ovakva rasprava podstiče opet i pokazuje ideološke razlike među nama. Naravno, da ono što jedino ne sme da se desi da to što imamo različite ideološke poglede na prošlost, pa na sadašnjost takođe i budućnost ne sme da znači da oko stvari kao što su ispravljanje nepravde i očuvanje nevinih, od novih nepravda, treba da polazi od naših daljih ideoloških razlika. Zato mislim da je možda najbolje, ako bismo ovom poslu pristupili bez ikakvih ideoloških predznaka, pokušavajući samo da kažemo, da li mi treba da budemo društvo koje će nedvosmisleno pokazati da je privatna svojina i pravo na privatnu svojinu osnovno ustavno pravo zagarantovano svakom građaninu ove zemlje i da zapravo zakonom pokušavamo to pravo da potvrdimo, ispravljajući ono što je u prošlosti bilo negirano. Kada razgovaramo o ovom zakonu, naravno da ograničenje sa kojim se suočavamo, sa jedne strane jeste želja da se nadoknadi sve što je nekome oduzeto, a sa druge strane, da se pođe od toga šta su zaista ekonomske mogućnosti države i šta je ono što može da se uradi, a da pri tom, država ne trpi posledice sa kojima će se svaki građanin, ne samo ove generacije, nego i buduće generacije kasnije, suočavati sa ogromnim ekonomskim problemom. Naravno, dolazimo do situacije da je Srbija zemlja koja nema ekonomsku snagu da u punoj meri nadoknadi ono što je nekada oduzeto, i to samo po sebi znači, da ta nadoknada neće biti u onoj vrednosti u kojoj je pretpostavka bila vrednost koja je nekada davno oduzeta. Ono što je takođe za nas važno kada raspravljamo o ovome jeste – da li smo dobro definisali i obuhvatili sve one na koje ovaj zakon treba da se odnosi? Da li smo slučajno propustili da obuhvatimo neke na koje bi trebao da se odnosi, a zaboravili smo da ih spomenemo, zato postoje amandmani na koje treba posebno obratiti pažnju. Isto tako, mislim da je podjednako važno da ne smemo dopustiti da ovaj zakon obuhvati pravo na vraćanje imovine i one koje su nedvosmisleno predstavljali jednu ideologiju fašizma, ideologiju sa kojom savremena Evropa, u odnosu na koji je i savremena Evropa i ceo demokratski svet, imaju potpuno jasan i nedvosmislen odnos. Ne smemo dopustiti da se izbriše razlika između onih koji su bili na strani fašizma i onih koji su bili antifašisti. Ne smemo dopustiti da ova zemlja izgubi sopstveni orijentir i nasleđe antifašističko koje do sada negovala. Zato mislim da je jako važno definisati pravo svakog ko se nije u tom smislu ogrešio, da mu se vrati ono što mu je nepravedno oduzeto. Istovremeno, zaista ne izjednačavajući one koji su bili nevine žrtve jednog ideološkog obračuna, jednog vremena u odnosu na one koji su bili krivi za zlo koje je u to vreme zadesilo čitav svet. Kada govorimo o konkretnim rešenjima, ono što se postavlja kao pitanje je – da li su ovde građani izjednačeni u svojim pravima? Mnoge diskusije do sada su to dovodile u pitanje. Mislim da ostaje da vreme pred nama pokaže da li je država učinila maksimalan napor da ih izjednači u pravima. Sigurna sam da je učinila u granicama onih ekonomskih mogućnosti koje država ima. S obzirom na to da se već uveliko spominje Strazbur mislim da ćemo videti da li je zakon nepravedan prema građanima ili je zakon jedino moguć, s obzirom na ekonomsku mogućnost zemlje. Mislim da postoje neke stvari koje bi sasvim sigurno trebalo malo razmotriti i možda nekim amandmanom pokušati ispraviti neke stvari. Na primer, postavlja se pitanje, uzeću samo jedan primer iz zakona. Postavlja se pitanje, ukoliko se vrati vlasniku zemlje na kojoj je zasađen vinograd, ovim zakonom je predviđeno da 40 godina ne može da se menja ugovor, ni jedna stavka ugovora. Država je davala u zakup zemlju koja će biti predmet restitucije i tu zemlju je izdavala po simboličnim cenama vrlo često. Sada kao predmet restitucije ostaje građanima da razmisle da li da prihvate tu imovinu, jer će na nju plaćati porez, a zakupnina neće biti ekonomska. On 40 godina ne može da menja cenu tog zakupa. Dakle, još jedno pitanje, ovo sada postavljam kao dilemu i verujem da ćemo dobiti do kraja rasprave i u načelu i u pojedinostima odgovore na ova pitanja, ne vraća se ono zemljište na kom je izgrađen objekat u funkciji, to je definicija. Nema definicije šta je objekat u funkciji, vrednost objekta u funkciji? Da li je čardak, koji jeste objekat u funkciji, razlog da se zemlja ne vrati? Mislim da je neophodno precizirati takve odredbe koje ostavljaju prosto arbitrarnog tumačenja, pa samim tim i mogućnost za eventualne zloupotrebe. Samo da zaključim na kraju. Zaista mislim da nikome danas nije jednostavno govoriti o ovom zakonu, nikome nije lako reći – našli smo najbolju formulu da jednu ogromnu nepravdu koja traje decenijama ispravimo na najbolji mogući način, u kome će svi oni prema kojima ispravljamo tu nepravdu biti zadovoljni, a da istovremeno ne dovedemo situaciju neke nove, nedužne, da im se opet učini nepravda. Ono što mogu samo da kažem jeste da je važno što je ova vlada, znajući sve ove probleme, znajući sve moguće napade koji će doći sa različitih strana, ipak predložila zakon kojim je pokušala da nađe pravu meru između onoga što jeste potreba da se odredimo prema tim događajima iz prošlosti, nadoknadimo štetu koja im je naneta i sa druge strane, da kažemo – ovo je ono što država može da uradi, a ne ono što želi da uradi. Zato mislim da su zaista neosnovane i neprincipijelne kritike svih onih koji su bili u vladama, koji se navodno srčano zalažu da se sve vrati po svaku cenu, a to nikada nisu uradili, da prigovaraju ovoj vladi i ovoj parlamentarnoj većini koja, ako hoćete ipak, preuzima ne samo odgovornost, već pokazuje i hrabrost da u ovakvim komplikovanim okolnostima sa ovoliko mogućih problema koji se vide u nagoveštaju, ipak kaže – mi ćemo uraditi ovaj korak, ako on u budućnosti može da se ispravi, spremni smo da ga ispravimo, ali nemojte prigovarati nama koji smo preduzeli taj korak, a oni koji su mogli da ga preduzmu ranije u boljim ekonomskim okolnostima nisu to čak ni pokušali. Hvala.
Iskorišćeno je 11 minuta i 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Da li se još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: LDP, Nove Srbije, SPS-JS, DSS, ZES, SRS i poslaničke grupe Napred Srbijo, te je u toku sednice na redu javljanje za reč narodnih poslanika po redosledu i prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju. Ovim završavamo prepodnevni deo rada. Rad nastavljamo u 15,10 časova, tako što će prvi prijavljeni govornik narodni poslanik Ivan Andrić imati reč, a posle njega narodna poslanica Aleksandra Janković. Hvala. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu raspravom narodnih poslanika, a po redosledu i prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju. Pre nego što dam reč prvom prijavljenom govorniku narodnom poslaniku Ivanu Andriću, na osnovu člana 90. i člana 87. obaveštavam Narodnu skupštinu da ćemo danas raditi i posle 18,00 časova i da ćemo nakon okončanja rasprave u načelnom pretresu o Predlogu zakona koja je upravo u toku, otvoriti i načelnu raspravu o zakonu koji je sledeći na dnevnom redu, odnosno Predlogu izmena i dopuna Zakona o vraćanju, odnosno restituciji imovine crkvama, te ćemo uz mogućnost da nam vreme i rasprava to dozvoli, završiti današnji rad okončavanjem načelnog pretresa i o tom predlogu zakona. Razlog je što i na ovaj zakon, koji je u toku, imamo predloženih 255 amandmana, na prethodni zakon imamo 155 amandmana. Pretres u pojedinostima, takođe, zahteva vreme, a mi imamo obaveze u rokovima koje smo preuzeli kada smo počeli raspravu o predlozima zakona koji su u toku. Reč ima narodni poslanik Ivan Andrić, a posle njega, narodna poslanica Aleksandra Janković. Izvolite.
Hvala. Malo je neprijatno da ministar nije tu, odnosno potpredsednik Vlade, ali šta da radimo. Nadamo se da nas negde gleda na televiziji, pa će onda da čuje ovo što imamo da kažemo. Prepodnevni deo rasprave je na neki način stavio svima do znanja koliko je ovo važna tema i kolike su, u stvari, podele u društvu u kome mi živimo. Tu, nažalost, ne postoje čak ni neke najjednostavnije osnove za bilo kakve zajedničke stavove o različitim događajima iz naše istorije. Kao neko ko je učestvovao u promenama i 5. oktobra, odnosno 2000. godine, ko je manje ili više od tada konstantno u političkom životu Srbije, negde mogu da delim taj deo odgovornosti za stanje u kome smo se našli, a pre svega za činjenicu da je očigledno da ne postoji ni jedna institucija, ili telo, ili bilo koji deo društva, koji je svojim radom stekao potreban autoritet, da bi svi ostali imali nepodeljeno veru u istinitost onoga što ta institucija ima da kaže o nekim stvarima. Otuda su naša mišljenja podeljena. Nažalost, nisam došao sa idejom da o ovome pričam danas, ali za mene istorija naroda kome pripadam ili države, da ne budemo nacionalno obojeni, ima mnogo svetlih tačaka i mnogo tamnih tačaka, verovatno kao i istorija svakog naroda na svetu. Mislim da mi ni jednog trenutka ne smemo, kao predstavnici građana Srbije, dozvoliti da se ono što su najsvetlije ili neke od najsvetlijih tačaka naše istorije dovede u pitanje samo zarad toga što trenutno za neki zakon ne postoji vladajuća većina. Za mene će okupatori naše zemlje u Drugom svetskom ratu uvek biti okupatori. Mislim da od toga ne smemo odstupiti. Tako je malo morala u ovom našem društvu, na koju god stranu se okrenete. Ako mi nastavimo da relativizujemo sve, a i to nešto oko čega sam mislio da nema nikakvih podela u našem društvu, a to je pripadnost našeg naroda i građana ove zemlje pobedničkoj koaliciji u Drugom svetskom ratu, odnosno antifašističkoj borbi, ako to relativizujemo tako što ćemo ispraviti nepravdu ili pokušati da ispravimo nepravdu koja je nastala nekoliko godina nakon te antifašističke borbe, onda mislim da nema ni svrhe da se bavimo ovim zakonom. Naš stav je jasan i mi smo ga rekli jutros, ali ću i vladajućoj koaliciji da uputim jednu poruku. Sutra je sednica Zakonodavnog odbora Skupštine, na kojoj treba da se usvoji amandman koji je Vlada dala sama na svoj predlog zakona. Molim vas da ne falsifikujete istoriju zarad većine u ovoj skupštini. Možda je potrebno samo da se malo više potrudite i da pronađete neku drugu većinu. Ne postoji ta četiri glasa poslanika srpskog parlamenta zbog kojih mi treba da donesemo odluku da okupatori u ovoj zemlji nisu postojali ili okupacijske snage. Mislim da moraju da postoje. Mnogo puta predstavnici vlasti pričaju o nekakvim crvenim linijama, verujte da je ovo najvažnije da ostane jedna crvena linija. Na tako nešto mislim da samo možemo da budemo ponosni. Puno je rasprave bilo, mi smo rekli da je za nas, ako već pokušavamo da ispravimo nekakvu nepravdu koja je nanešena, onda da probamo da budemo što je moguće širi u tom ispravljanju nepravde. Nažalost, u ovoj zemlji se jeste desio holokaust i tu se ne slažem sa kolegom iz SRS. Dokaza za to ima bezbroj. Dopustite mi da, pre svega zbog istorije ovog parlamenta, pročitam nešto što se zove Uredba o pripadanju imovine Jevreja Srbiji. To je Uredba koju je potpisao predsednik Ministarskog saveta Milan Nedić 26. avgusta 1942. godine. Pročitaću vam samo jednu rečenicu: "Imovina svih Jevreja koji su 15. aprila 1941. godine bili državljani bivše Kraljevine Jugoslavije ili bili bez državljanstva, ako se nalazi na srpskom području, pripada Srbiji bez ikakve naknade". Ove reči, u stvari, predstavljaju jedan od dokaza da se ovde desio holokaust. Mi, kao Skupština Srbije, ne smemo ostati nemi na takvu nepravdu. Zbog toga smo mi, u ime poslaničke grupe LDP, podneli amandman kojim tražimo da, pored vraćanja imovine po ovim tačkama koje je Vlada predložila, dopunimo prvu tačku ovog zakona time što tražimo da se vrati imovina svim Jevrejima kojima je oduzeta u toku Drugog svetskog rata. Molim i Vladu da to podrži, ali molim i sve poslanike, ukoliko Vlada tako nešto ne podrži, da to usvojimo u danu za glasanje. Izgovor ili razlog koji je Vlada ponudila, to je da je ta imovina kasnije vraćena jevrejskoj zajednici ili jevrejskim građanima u Srbiji po nekim drugim osnovama nije tačan. Tim građanima je, kada su pokušavali ili kada su želeli oni koji su preživeli kojih, nažalost, nije puno, oni su da bi otišli u Izrael kada je država Izrael formirana, oni su morali da se odreknu srpskog državljanstva, odnosno tada jugoslovenskog državljanstva. Kod tih građana postoji pravna nemogućnost da im se vrati imovina koja im je oduzeta prvo Nedićevim potpisom, a kasnije, u opštoj otimačini i tadašnjoj vladi od 1946. godine pa nadalje. Takođe, za nas nije prihvatljivo rešenje da se od oduzete imovine finansira izgradnja spomen-obeležja. Mislimo da je to, u najmanju ruku, neukusno, da od imovine ljudi koji su nastradali, a njih je 31 hiljada u Srbiji, Jevreja u Drugom svetskom radu, da od njihove imovine pravite njima spomen-obeležja i mislim da je to, u najmanju ruku, neetički i neukusno, a mislim da su političke reperkusije mnogo veće. To je ono o čemu je govorio Čedomir Jovanović. Ta imovina mora biti upotrebljena tako da se napravi fond iz koga će se finansirati obaveze i život Jevreja koji danas sa nama žive, a spomen-obeležje je dužna da izgradi država Srbija i da na taj način da počast ljudima koji su pali. Dakle, imovina Jevreja koji su nestali u Drugom svetskom ratu mora biti upotrebljena tako da se pre svega iz humanih razloga olakša život Jevreja koji su preživeli "Holokaust" a koji danas žive sa nama, ali i da se upotrebi u socijalnom životu Jevreja danas a, zašto da ne, i verskih potreba te grupe. Moram istaći činjenicu, iako nisam neko ko ima visoko mišljenje o tim verskim stvarima u Srbiji, da oko ovakvog stava koji ima jevrejska opština u Srbiji postoji potpuna podrška svih ostalih verskih zajednica u Srbiji. Dakle, sve verske zajednice u Srbiji 16. avgusta 2011. godine su potpisale jedno saopštenje ili jedan zahtev u kome traže ovo što je LDP podneo kao amandman. Dakle, da se uključi u vraćanje imovine imovina oduzeta Jevrejima od 1941-1945. godine i u periodu od 1948. do 1953. godine, prilikom iseljavanja Jevreja iz Srbije u Izrael, kada im je imovina oduzeta pod prinudom, uz odricanje od srpskog državljanstva. To je još jedna kockica u nizu nepravdi koje ova skupština može samo da pokuša da popravi. Te su nepravde takve da ih ne smemo nikada zaboraviti, niti ih revitalizovati, to je najmanje što smemo. Ali, prosto, možemo da uradimo u našem vremenu nešto što će bar pomoći da se delovi tih nepravdi isprave. Smatra se da je u procesu tranzicije, postoje četiri zakona koji se nazivaju tzv. zakonima pravde – Zakon o rehabilitaciji, Zakon o lustraciji, Zakon o privatizaciji i Zakon o restituciji, to su četiri zakona za koje se smatra da trebaju i sa ekonomske strane, ali i sa opšte strane, da donesu nekakvu pravdu u nekom društvu za koje mi svi zajedno sa pravom smatramo da je bilo tlačeno u dužini od 40 ili 50 godina. Ova zemlja ima donesen Zakon o lustraciji, on je donet 2003. godine, Zakon o odgovornosti za kršenje ljudskih prava. Moje pitanje je pitanje predsednici parlamenta – zbog čega se taj zakon ne primenjuje? Dalje, imamo Zakon o rehabilitaciji usvojen, ali smo pokazali da o njemu ne možemo da raspravljamo na jedan nov način, tako što ga je vladajuća većina skinula ili povukla sa dnevnog reda, juče ili prekjuče. Imamo Zakon o privatizaciji i verujem da tu svako ima neki svoj stav, ali, jasna je atmosfera u društvu o tome koliko je on bio pravedan. Ostao je zakon o restituciji i povraćaju imovine, a to je zakon o kome danas diskutujemo. Kao pripadnik političke stranke koja učestvuje u političkom životu ja imam svoje mišljenje o tome koliko smo uspeli pravde da donesemo u Srbiju u periodu tranzicije. Ali, kao neko ko je delom i odgovoran za tako nešto, kao i svi mi koji sedimo ovde i kao i ljudi koji sede u Vladi i koji su mnogo odgovorniji od nas, mislim da mi nemamo pravo o tome da govorimo i da će o tome, svaki za sebe, odlučiti svaki građanin koji živi u ovoj zemlji. Samo ću reći da je moj osećaj o tome daleko od osećaja zadovoljstva i daleko od nekog opšteg osećaja pravičnosti, za koji mislim da moramo svakog dana da uradimo po nešto, da bi bili korak bliži tome. Zbog svega ovoga nemamo nikakvu dilemu – mi ćemo zakon o povraćaju imovine podržati, pre svega kao politički zakon koji je pokušaj ispravljanja jedne istorijske nepravde. Tražimo ili molimo Vladu da prihvati naš amandman da bi to ispravljanje nepravde zahvatilo još jedan širi kontekst. Naravno, spremni smo da saslušamo sve amandmane koji su ostale poslaničke grupe podnele. Još jednom ponavljam, nećemo nikada dopustiti da se u ovoj sali pređe ta crvena linija, za nas jedna od najvažnijih, a to je svetla tačka u istoriji ove zemlje, u kojoj smo mi bili deo antifašističke koalicije. Ako treba da ostanemo da je branimo svaki dan ovde, tu smo. Hvala.
Iskorišćeno je 12 minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković, posle nje narodni poslanik Saša Dujović.
Krajnje je simbolično što skupštinska zasedanja zakazujete tako da pratite velike crkvene praznike, kao što je nekada "Milosrdni anđeo" najžešće bombardovao baš na crveno slovo. Svaka sličnost je, ja se nadam, slučajna, kao što mora biti slučajna i činjenica da o najvažnijim zakonima, koji su po nekim kacinima i inima osnovni uslov za kandidaturu za EU, raspravljamo u situaciji kada je potpuno neizvesno kakva je zapravo sudbina naše južne pokrajine i ima li, kako reče ambasador Rusije, gospodin Konuzin, na Beogradskom bezbednosnom forumu, uopšte u srpskoj vlasti Srba kojima je do Kosova više stalo nego do slikanja na teniskim turnirima? Izgleda, i to ne samo meni već i velikom broju građana Srbije za koje je Kosova najsvetija i najskuplja srpska reč, da kako rastu barikade na Jarinju i Brnjaku, kamen po kamen, tako raste i vaša odlučnost da sa puta ne skrenete, zakon po zakon, a sve po diktatu EU. Tako se pre sedam dana, 14. septembra, na dnevnom redu našao, ali i na volšeban način nestao, Predlog zakona o rehabilitaciji, baš kao što su nekada u razmaknuto boljševičko doba, sa grupnih fotografija nestale slike onih koji nisu bili baš sasvim podobni. O Predlogu zakona o rehabilitaciji, koji je samo jedan od bitnih elemenata u procesu restitucije, razgovarali bismo baš na dan početka crkvene godine. Simbolika ulaska u jedno novo doba, doba kada će biti bar odloženo ili posthumno mnoge žrtve razno-raznih ideologija, zapravo Gordeljivih sujeta onih koji su verovali da sila zakona omogućava i silovanje zakona, pa i živote ljudi različitih uverenja, konačno ostvariti pravdu. Umesto toga, sam se zakon pokazao nepodobnim. To može samo u Srbiji. Primer za Riplija. Zakon o rehabilitaciji jeste zakon kome je samom potrebna rehabilitacija. Danas, pak, na Malu gospojinu, dan rođenja presvete Bogorodice, trebalo bi da uspostavimo toliko potreban nacionalni konsenzus i da kao narod i država jasno demonstriramo ako je zaista došlo do vidljive promene autoritarnog i ne demokratskog, kulturnog i političkog obrasca. I to ne samo zato što to od nas traži EU, kao jedan od 4000 bitnih uslova za pristupanje njenoj visosti, već zato što želimo da u naš politički, društveni život, vratimo elementarni princip pravde i pravičnosti, ispravljajući mnogobrojne nepravde učinjene ljudima samo zato što su pripadali drugačijem svetu, imali različite ideološke poglede, rehabilitujemo ih, vratimo im oteto i obeštetimo ih. Potpuno je jasno da se procesom restitucije istorija neće revidirati ali će se promeniti odnos prema konkretnim ličnostima, njihovim uverenjima i delanjima. I na kraju krajeva, zato što žrtvama totalitarizma, pa bio on, kako je utvrdio čuveni psiholog Ajzing, nacističkog ili komunističkog tipa, moramo vratiti osnovno ljudsko dostojanstvo. Ne može se stepen demokratičnosti društva meriti brojem neuspešnih, a svakako nakaradno organizovanih gej parada, jeržrtve komunizma imaju mnogo veće pravo da naprave paradu ponosa i da progovore o hororu koji su prolazili, pojedinačno, kao porodice, kao etiketirana, omalovažavana, mučena, ubijana a na kraju i pokradena društvena grupacija. Uostalom, rezultati takvih kuku-lele parada jesu samo nove žrtve torture, naši mladi ljudi sa obrazom koji postaju žrtve totalitarizma i na koji će morati da se uskoro primeni Zakon o rehabilitaciji i restituciji. U svakom slučaju, ako dobre namere vlastodršca nisu samo dodatno uvlačenje Evropske unije u što opravdano sumnjam, jer set restitucionih zakona zastupa niko drugi do odsutni trenutno, potpredsednik Vlade za evropske integracije,onda ne bi trebalo da se kao ljudi sukobimo oko osnovnog cilja, povraćaj imovine i adekvatnog obeštećenja žrtava. Jasno je da i politička rehabilitacija i restitucija jesu složeni i protivrečno društveno kulturološki proces, koji zahteva, pre svega veliku toleranciju, ali i spremnost društva na ozbiljan razgovor i objektivno sagledavanje, kako istorijskih, tako i ukupnih političkih i društvenih odnosa. Da li smo mi danas zaista dovoljno spremni da uđemo u ovaj proces? Da li znamo kako ozbiljna i sistematska delatnost, afirmacija i naše političke tradicije, preduslov za uspostavljanje stabilnog i jasnog profilisanog sistema vrednosti, jer to svakako nije pitanje Evropske unije, kandidaturi integracija, i šta više, to ne sme biti predmet predizbornih kalkulacija nijedne vlasti, a posebno ne ove za koju je jasno da je pukla po svim šavovima. Ne bih da budem zlurada, ali nije ni malo slučajno da zakon o restituciji ova vlast donosi upravo na kraju mandata, jer time obavezuje buduću vlast da uslovimo opustošenu privredu i krah ekonomije, da obezbedi tričavih četiri do pet milijardi evra, koliko se procenjuje da bi država u novcu trebalo da plati za obeštećenje, pri čemu bi vrednost dobara za koje se potražuje denacionalizacija iznosila oko 100 milijardi evra, kada bi sve bilo isplaćeno u novcu. Ali toliko stvarno nema ni u tetkinom kanabetu, plus to, ne zaboravimo da je restitucija rizična za vladajuću političku oligarhiju, jer bi političari iz vlasti mogli da izgube podršku, i to najmoćnijih bogataša, takozvanih tajkuna, zapravo mecena pojedinih partija koji po različitim osnovama koriste nekretnine koje se vraćaju. Onda bi bilo šipak od Miška i družine, a dobra vest u lošoj postavci, da aktuelna vlast uvaljuje vruć krompir nekom drugom, jeste ta da je u ostavci. Blizina kraja ove vlasti oseća se i u ovom naprasnom interesovanju za brzopotezno donošenje zakona o restituciji, koja je postala zavidljiva formula za trgovinu obećanjima i ubiranje političkih poena. Moja sumnjičavost imala bi elemente paranoje da nije dve činjenice, toliko važan zakon kao ovaj o restituciji, donosi se u sred serije "Dugo toplo leto", tako da je bolje bilo da se javna rasprava organizovala na Adi ciganliji ili ispred servisa za popravku klima uređaja. Drugo, očigledan dokaz, da ono što je brzo, jeste i kuso, jeste likom i brzopoteznim potpisivanjem SSP upravo Boža Đelić, koga uvek postave da Srbiji dočaraju Diznilend. Dakle, ako Boža kaže da će biti pravedna restitucija, onda je to zakon i onda će to biti brzo, kao kod električnog zeca. To što država ne može da funkcioniše bez takozvanog seta restitucionih zakona, to što nedostaju četiri karike u ostvarivanju tranzicione pravde i imovinske sigurnosti, vladavine prava, to za Božu nije problem. Nama ostaje da uradimo četiri bitna procesa, otvaranje dosijea tajnih službi, famoznu lustraciju ličnosti koje su javni funkcioneri, kao javni funkcioneri kršili prava svojih sugrađana u periodu totalitarnog režima, ali i ovog, punu pravnu rehabilitaciju žrtava koje podrazumeva poništavanje njihovih obeštećenja i naravno, restituciju, jer se njome pored pravne postiže ekonomska i društvena rehabilitacija. U protivnom, ovo će biti jedna polovična restitucija, pa sledi pouka iz grafita "džaba ste krečili". Iz ovog predloga zakona očigledno je da dugo očekivani povratak, nepravedno oduzete imovine, samo doneti nove nepravde. Očigledno je nepravično rešenje da ljudi koji su više od pola veka bili lišeni imovina, a potom su na osnovu zakona iz 2006. godine prijavili potraživanja, a sada ponovo moraju na šaltere i naravno da bi bilo normalnije da organi vlasti utvrde sve činjenice i provere postojanje pravnog osnova za svaki ranije podnet zakon kroz međusobnu komunikaciju, a tek ako dokumentacija ne daje za pravo tvrdnjama podnosioca zahteva, da pozovu radi prikupljanja dokaza. Osim što je nepravično prevaliti obavezu prikupljanja podataka na bivše vlasnike, svaki kontakt zainteresovanih sa organima vlasti je nova prilika za korupciju. Druga nepravičnost i ozbiljna diskriminacija, jeste pravljene razlike kod povraćaja na osnovu potpune slučajnosti. Na primer, da li je na nacionalizovanom placu u međuvremenu izgrađena zgrada ili nije. Pošto se suprotno proklamovanom načelu naturalne restitucije, izuzecima i ograničenjima vraćanja, faktički postiže izbegavanje vraćanja imovine u naturi, zakonom se predviđa isplata naknade u obveznicama, čiji je ukupan iznos limitiran. Krajnji efekat toga je da će potraživanje po osnovu restitucije biti umanjeno više desetina puta. Nepravde bi svakako bile manje u supstituciji, proces obeštećenja, takođe nosi značajan rizik od korupcije, jer se zasniva na procenama vrednosti oduzete imovine koje na ovaj ili onaj način ne mogu da prođu bez odlučivanja državnih organa. Vlada Srbije ovim zakonom, predvidela je razna diskreciona prava i uloga prodavca imovine oduzetog porekla koja se po njenoj odluci može pokloniti trećim licima. Uz to, Agenciji za restituciju da je se diskreciono pravo odlučivanja u tome šta je urušavanje ekonomske stabilnosti, a šta ne. Nekoliko članova zakona arbitriraju, diskriminišu građane, paušalno dodeljuju ili oduzimaju prava. Članom 8. načelno je predviđeno naturalno vraćanje oduzete imovine, ali članom 18. su predviđeni izuzeci od vraćanja, koji su brojniji i obuhvataju najveći deo imovine koju treba vratiti. Zakon bi morao sticaoca imovine bez pravnog osnova, kao i nesavesnog sticaoca, nedvosmisleno definisati kao obveznika vraćanja imovine po osnovu restitucija, a naročito ako je takva imovina data u najam, zakup i sličan odnos. Nacrt zakona ima ozbiljnih pravnih praznina u celini, a naročito u delu kojim je propisan postupak po zahtevima, gde je ostavljen veliki prostor za arbitrarnost u postupanju, kao i u pogledu rokova. Stiče se utisak da je cilj procesnih odredbi zakona zapravo dovođenje što većeg broja bivših vlasnika u poziciju da im zahtevi, zbog faktičke nemogućnosti prikupljanja dokaza, zbog kratkog roka za podnošenje zahteva i dugog roka za odlučivanje po zahtevu, budu odbačeni ili da u slučaju da budu odbijeni, protekne rok za ponovno podnošenje zahteva. Posebno bolno pitanje za nas, narod države Srbije, jeste i kako predlagač zakona zamišlja primenu odredaba ovog zakona na teritoriji KiM? Formulacija u članu 65, po kojoj će se primena ovog zakona na teritoriji KiM urediti po prestanku funkcionisanja međunarodne uprave uspostavljene u skladu sa Rezolucijom 1244, deluje zaista gotovo jupiterijanski kada je propiše aktuelna vlast u kojoj, ponovo parafrazirajući ruskog ambasadora Konuzina, sede ljudi koji ne mogu biti manje zainteresovani za sudbinu svojih sunarodnika. Ili je, možda, evropskije citirati Arčibalda Rajsa – Srbi, čuvajte se sebe.
Zahvaljujem, ovim je iskorišćeno vreme poslaničke grupe Nova Srbija. Reč ima narodni poslanik Srđan Miković, replika, izvolite, dva minuta.
Pomenuto je da Zakonodavni odbor treba da se izjašnjava u vezi amandmana, odnosno da li neki amandman treba ili ne treba da bude usvojen ovde u plenumu. Nadležnost Zakonodavnog odbora je da se određuje samo prema usaglašenosti amandmana u odnosu na Ustav i pravni sistem. Ja bih samo još jednu stvar rekao, pitanje je da li je na neki način bio povređen i član 107. Poslovnika jer govornik na sednici Narodne skupštine, dužan je da poštuje dostojanstvo Narodne skupštine, pa u tom smislu i da govori samo istinu. Činjenica je da je gospodin Andrić pozvao na Nedićeve neke odluke, a još FNRJ doneo zakon 1946. godine o nevažnosti pravnih propisa, donetih za vreme neprijateljske okupacije, znači, pre 6. aprila 1941. godine i za vreme neprijateljske okupacije. U tom smislu, ne sporeći da treba svaka nepravda da se ispravi, ti propisi Nedićevi ne važe još od 1946. godine, taj zakon je kasnije noveliran 1947. i 1948. godine.
Narodni poslanik Miloš Aligrudić želi da govori o povredi Poslovnika.
Član 27. odnosi se na vaše postupanje u vođenju sednice. Naime, ako neko zatraži reč i dobije pravo na reč s vaše strane, onda mi očekujemo, kao i do sada što ste bili rigorozni, da budete i dalje. Očekujemo da budete konzistentni u onome kako postupate, znate. Kakve veze ima govor Aleksandre Janković sa ovim što je ovde rečeno u svojstvu… U kom svojstvu? Kakva replika? Šta je ovo bilo?
Narodni poslaniče, odluka o tome da li će neko od narodnih poslanika dobiti repliku ne može biti povreda Poslovnika. Molim vas da ne zloupotrebljavate. Zahvaljujem. Narodni poslanik Saša Dujović nije trenutno u sali, on ima druge obaveze, dobiće reč kasnije. Narodni poslanik Radojko Obradović ima reč, a posle njega narodni poslanik Žika Gojković.
Gospođo potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, više puta danas istaknuto je da je ovo važan zakon i važan je po mnogo čemu. Ovo je jedan od zakona koji mora da ispravi nepravdu koja je nekada napravljena. Ovaj zakon, pre svega, mora da bude pravedan tako da ne napravi nove nepravde, a ovo je jedan od zakona koji mora da uspostavi poštovanje privatne svojine. Ovo je još jedan od zakona koji treba da pokaže da se u našoj zemlji svojina poštuje. Nakon Drugog svetskog rata i pri samom kraju rata, brojnim odlukama koje su donosile tadašnje vlasti imovina je oduzimana. Ali ovaj zakon je još po nečemu specifičan i to danas prosto nije naglašeno posebno. Ovaj zakon se ne tiče samo odluka koje su donošene i kojima je imovina oduzimana neposredno nakon rata, nego se odnosi na primenu Zakona o eksproprijaciji, kojim je imovina oduzimana u javnom interesu ali je plaćeno naknadno daleko ispod tržišne cene. Tako da je to još jedna specifičnost ovog zakona jer pokušava da otkloni nepravde koje nisu napravljene neposredno nakon završetka rata, nego pogrešnom i nepravednom primenom zakona. Zakon mora da bude pre svega pravedan. Da li će ovaj zakon u svojoj primeni biti pravedan? Ako pogledamo samo na koga će se zakon odnositi, ko ima pravo na povraćaj imovine, videćemo da to nije tako. Zašto? Krug onih koji su oštećeni oduzimanjem imovine, a koji sad imaju pravo na povraćaj je drastično sužen. Postoje odluke iz 1944. godine koje je pominjao gospodin Aligrudić, koje se ne pominju i svi oni koji su oštećeni primenom tih odluka nemaju pravo na obeštećenje. Postoje brojne odluke opštinskih skupština u vreme neposredno pred kraj rata kojima je imovina oduzimana, one se ovde ne pominju. U velikom broju slučajeva imovina je oduzimana bez ikakve odluke. Svi ti oštećeni nemaju pravo na naknadu i postoji ogroman broj ljudi kojima je imovina oduzimana u pravnim poslovima pod prinudom. Niko od njih nema pravo na naknadu. Trebalo je ostaviti mogućnost da svi oni kojima je imovina oduzimana na takav način, koji nemaju formalne dokaze o oduzimanju imovine, ali imaju dokaze o vlasništvu, trebalo je ostaviti mogućnost da oni dokažu da je ta imovina bila njihova, da se ona sada vodi na nekoga drugoga i da dobiju priliku da im se imovina vrati. Pravog vraćanja imovine i prave restitucije nema bez zamene imovine. Zakonom je predviđen je model da se imovina vraća u naturi. Ako ne može da se vrati u naturi iz bilo kog razloga onda se vraća kroz obeštećenje. Model je morao biti da se imovina vraća, pre svega, u naturi. Ako nije moguće vraćanje u naturi, da se omogući vraćanje zamenom imovine, pa tek onda da se omogući tržišna naknada svima onima koji ne mogu da budu namireni kroz prvi ili drugi model tržišna naknada za njihovu imovinu. Ne može se govoriti o obeštećenju i u istoj rečenici reći da je to pravedno. Obeštećenje je obeštećenje, a tržišna naknada je tržišna naknada. Ovakav model bi bio daleko ekonomski održiviji za situaciju u kojoj se zemlja nalazi, daleko bi manje bio opterećen budžet i bio bi daleko pravičniji. Model koji se nudi će napraviti nove nepravde. Neka imovina koja je ostala u naturi, koja će moći da se vrati u naturi će omogućiti vlasnicima da budu u mnogo boljem položaju od onih koji će biti obeštećeni, jer model koji nuditi će sve te koje ste obeštetili staviti u neravnopravni položaj. Ako pogledate član 18. koji predviđa u kojim slučajevima ne može imovina da se vrati, svi ćemo videti da je ideja zakonodavca, ideja Vlade Republike Srbije da praktično nema imovine i vraćanja imovine u naturi, da to budu pojedinačni slučajevi, jer kada pogledate šta se sve izuzima od vraćanja, onda je potpuno jasno da je ideja uopšte da se samo kroz obeštećenje i to daleko ispod tržišne vrednosti izvrši naknadno. Pogledajte samo slučaj ne izgrađenog građevinskog zemljišta, osnov i ko nema pravo na vraćanje. Ako je urbanističkim planskim aktom predviđeno da to bude javna površina, to zemljište ne može više da se vrati. Planski akt nije uslov da se nekom oduzme imovina. Planski akt predstavlja plan šta će biti na nekoj teritoriji. Trebalo je omogućiti da se svim tim ljudima vrati imovina, a onda kada se to zemljište privodi nameni kroz eksporprijaciju i tržišnu naknadu da oni dobiju svoju vrednost. To je daleko pravičnije i to je pravedno.Naknada ni na koji način ne može biti niža od tržišne vrednosti. U ovom zakonu je predviđeno da poreska uprava procenjuje vrednost i ne postoji mogućnost da se na bilo koji način ospori procena vrednosti koju je napravila poreska uprava, kao da je poreska uprava nepogrešiva. Ne postoji mogućnost ni da stranka angažuje sudskog veštaka da pokrene bilo kakav postupak kojim će da ospori vrednost procenjene imovine. Prema tome, napraviće se procena koja može da bude daleko ispod tržišne vrednosti. Pogledajte samo model gde je ukupna suma opredeljena na dve milijarde evra, kojima će biti obeštećeni svi oni kojima imovina treba da bude vraćena. Procena vrednosti se postiže tako što se napravi ukupan popis sve imovine, procena vrednosti. To se uporedi sa dve milijarde evra i dobije se koeficijent kojim se množi prava vrednost imovine. Zamislite slučaj da vrednost ukupne imovine bude milijardu evra, onda će svako od oštećenih dobiti dva puta veću vrednost nego što je njegova stvarna imovina. Da li treba nešto reći o tom i takvom modelu ili je dovoljno jasno koliko je takav model vraćanja paradoksalan. Nije uopšte jasno zašto zakon iz 2006. godine nije prihvaćen kao obavezujući i zašto sve te prijave nisu sastavni deo. Zašto bi neko ko je tada prijavio imovinu morao da to radi ponovo? Zašto svi oni koji se nalaze u evidenciji moraju ponovo da podnose dokumentaciju? To su ljudi koji su oštećeni? To su ljudi kojima je neko bespravno ine pravedno oduzeo imovinu. Oni su to već jednom prijavili. To treba po automatizmu da bude sastavni deo. Prijava podneta 2006. godine treba da bude sastavni deo i ovog zakona i ko je tada prijavio ne mora da prijavljuje ponovo. U slučaju da ima neke primedbe, treba ostaviti mogućnost da može da povuče svoj zahtev, da ga dopuni, da ispravi neku vrednost, ali nema razloga da se to radi ponovo, isto kao što se predviđa da podnosilac zahteva snosi sve troškove u skladu sa zakonom. Tosu ljudi kojima je imovina oduzimana. Kakve troškove oni treba da imaju u postupku vraćanja imovine kojim se otklanja nekakva nepravda? Oni ne treba da imaju nikakav trošak. Primedbi ima mnogo, ali je potpuno jasno da ovakvim modelom zakona krug onih koji su oštećeni, kojima imovina treba da se vrati, značajno smanjen, da su procedure veoma komplikovane, da su procene vrednosti ne tržišne, da su obeštećenja daleko ispod realnih vrednosti i da je model pogrešan. Ovaj zakon neće biti pravedan. Napraviće nove nepravde i neće rešitini jedan od problema koji postoje.
Iskorišćeno je sedam minuta i 50 sekundi od vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Ivan Andrić, pravo na repliku, dva minuta.
Hvala. Prvo, upotrebiću malo težu reč, pa da rizikujem. Mislim da je sramno da sačekate, gospodine Mikoviću, da izađem iz sale pa da mi onda replicirate, to je nedopustivo, ali to više govori o vama...
Narodni poslaniče, molim vas da svoje ophođenje uskladite sa odredbom Poslovnika – narodnog poslanika niko ne tera da izađe iz sale, niti iko može da ga natera da uđe u salu. Molim vas, pravo na repliku ste dobili. Narodni poslanik Srđan Miković je pravo na repliku dobio nakon što je već pravo na reč dobila Aleksandra Janković i to je redosled stvari, pa vas molim o onome što je sadržaj replika bio. Imate dva minuta. Izvolite.
Izvinjavam se, nije bilo vama upućeno, ali zadržavam pravo da to mislim. Ne prihvatljivo je to obrazloženje koje ste nam ponudili iz nekoliko razloga. Prvi razlog je što nije tačno. Moje pitanje direktno vama – da li je tim Zakonom koji je donela FNRJ vraćena imovina Jevrejima u Srbiji? Druga stvar je politička i ona mnogo ozbiljnija i tu vas ne mogu kriviti za nerazumevanje, ali verujte da je tako. Mala je linija između toga što ste vi pokušali da uradite, takvu vrstu relativizacije. Govorim o činjenici da je u ime ove zemlje, građana ove zemlje, istrebljeno 80% jednog naroda koji živi ovde. Vaša tehnička stvar da ne želite to da ubacite zato što je nekakvom tehničkom matematikom moguće tako nešto ispraviti, politički ne stoji. Ona je opasna i ona je samo jedan korak do toga, da postoje predlozi da se trgovi nazivaju imenima kvislinga. Ja vama taj politički talenat ne mogu dati. Imate ga ili nemate, ali nemojte biti toliko arogantni, mnogo smo puta pogrešili u našoj istoriji. Ovo što vam mi kažemo je stav jevrejskog naroda u Srbiji, svih verskih zajednica u Srbiji i stav parlamentarne političke stranke. Ako su ta tri stava javno saopštena, za vas rušenje ugleda Skupštine, verujte da je problem u vama, a ne u nama. Mi vam još jedanput kažemo – u ovoj zemlji je bio holokaust. Pročitao sam vam, ne neku uredbu, nego uredbu koju je Vlada Srbije, predsednički savet, kako se zove, donela o oduzimanju imovine građanima jevrejske nacionalnosti u Srbiji 1941. godine. (Predsedavajuća: Dva minuta.) Još jedna rečenica i neću više. Rekao je da je jedini mali pokušaj koji ova skupština može da uradi taj, da to prizna i da se tome suprotstavi, da se tako nešto ne bi nikada više ponovilo.
Dva minuta. Zahvaljujem. Narodni poslanik Srđan Miković, pravo na repliku. Dva minuta.
U svojoj replici nikako nisam doveo u pitanje da li oduzeta imovina treba da se vrati svima od kojih je oduzeta imovina. To je osnovni princip da se isprave nepravde koje su učinjene velikom broju ljudi, ne samo Jevrejima, nego i Srbima i pripadnicima drugih nacionalnih zajednica. To uopšte ne dovodim u pitanje. Dovodim u pitanje da li je ono što je na bilo koji način odlučivano za vreme neprijateljske okupacije, da li to važi ili ne važi? Činjenica je da je u "Službenom listu FNRJ" br. 86/46, 105/46 i 96/47, znači, još FNRJ je donela zakon o nevažnosti pravnih propisa donetih pre 6. aprila 1941. godine i za vreme neprijateljske okupacije. Pravni propis u članu 1, pravni propisi, zakoni, uredbe, naredbe, pravilnici i drugo koji su doneli organi vlasti okupatora i njihovi pomagači na području FNRJ, za vreme neprijateljske okupacije, proglašavaju se nepostojećim. Samo sam diskutovao o tom delu. Sve to što je tada donošeno, to ne postoji. Drugo je pitanje da li je neko na osnovu toga što je nepostojeće izvršio neki upis ili promene u tapijskom sistemu. Kod nas u Vojvodini je mnogo lakše, jer smo imali zemljišne knjige, pa je mogao na neki način da se traži poništaj upisa. U drugim delovima Srbije gde postoje tapijske knjige, to ipak ide malo teže. Uglavnom, svaka ta odluka ne važi, odnosno ne postoji. Što se tiče principa uopšte, da se svaka nepravda ispravi, apsolutno svojim na tom stanovištu, da svaka nepravda treba da se ispravi. U pogledu samog odnosa prema jevrejskom narodu, nemojte o tome da pričamo. Porodicu Lalović, zna se da je upravo moj deda, između ostalog, pomogao da za vreme Drugog svetskog rata preživi.
Dva minuta. Zahvaljujem. Narodni poslanik Ivan Andrić, pravo na repliku.
Nedostatak odgovora na jednostavno pitanje. Umesto toga, gomila tehničkih informacija koje vam nisam ni sporio. Ono što sam vas pitao je – da li je time vraćena imovina? Kažem vam da nije. Tim aktom koji pominjete, braniće društvo čiju nepravdu danas ispravljamo, jer zajedno sa tim aktom su donešeni i akti o oduzimanju imovine svima u ovoj zemlji. Ako je to argument da se u ovom zakonu ne pomene grupa koja je pretrpela, pored Roma, najveći progon i time opravda ime Srbije, mogu vam samo reći da, ili imate lošu nameru, ili ne razumete o čemu govorim. Tehnički ste vi možda u pravu, a možda i niste. Politički, taj akt koji branite nije doneo nikakvu posledicu. Tim aktom nije vraćena imovina Jevrejima u Srbiji. To je jedna od tri stvari koje sam pomenuo. Druga je da im je prilikom njihovog odlaska u Izrael između 1948. i 1953. godine, imovina oduzimana tako što su terani da se odreknu državljanstva. Treća je da se ne može novac od imovine koja nema naslednika prodavati i od tog novca graditi memorijalni centar poginulim Jevrejima. Da li to znači da je opravdano ubiti čoveka, uzeti mu novac i od tog novca mu sazidati spomenik? Ovo je ozbiljna kuća i ona mora da kaže da je sam čin oduzimanje imovine od jednog naroda nemoralan, nepolitički i neprihvatljiv za ovu skupštinu danas. To je politička poruka koju tražimo da se stavi u ovaj zakon, na isti način kao što smatramo da je opravdana politička poruka, da je imovina oduzeta po ovih četrdeset drugih tačaka takođe neprihvatljiva i ne civilizacijska. Samo o tome govorimo. Svaka relativizacija toga je neprihvatljiva po građane Jevreje, jer oni to od nas traže. Ne radi se mom i vašem osećaju, nego o njihovom, gospodine Mikoviću.
Dva minuta. Zahvaljujem. Narodni poslanik Srđan Miković, dva minuta replike.
Radi se o vraćanju imovine svakom pojedincu i svakome od koga je imovina oteta, bez obzira da li je zgrada u Pančevu, u Žarka Zrenjanina 17, za pasoš dobijena ili nije dobijena, a to mi Pančevci vrlo dobro znamo. Ne samo to, isto tako, svaka druga oteta imovina sa papirom ili bez papira, ili faktički, treba da bude predmet preispitivanja. Činjenica je da su mnogi, a ne samo Jevreji, nego i Srbi, Romi i mnogi drugi, ostali ne samo bez imovine, nego i bez glave. To isto u Pančevu vrlo dobro znamo. Još u oktobru 1944. godine porodice Petrović, Stefanović i Gajić, kao i mnogi drugi koji su ostali i bez imovine i bez glave.
Završen je krug replika. (Ivan Andrić, s mesta: Replika.) Narodni poslaniče, kada kažem da je završen krug replika, to govorim zato što se staram o redu na sednici i što pažljivo slušam šta govori svaki od pojedinih narodnih poslanika, što mogu to da vam ponovim i što, citiranjem onoga što su narodni poslanici govorili, opravdavam ili objašnjavam svakom koga zanima zašto dajem repliku. Sada je krug replika završen. (Ivan Andrić, s mesta: Po Poslovniku.) Izvolite, povreda Poslovnika.
Član 107. narušeno je dostojanstvo Narodne skupštine ignorisanjem činjenice da se jedan poslanik zalaže za ispravljanje jedne političke nepravde, a kao argumenti protiv toga…
Narodni poslaniče, to što pokušavate da izgovorite ne može biti obrazloženje za povredu člana 107. Molim vas da ne zloupotrebljavate povredu Poslovnika. To je jednako ozbiljan instrument slobode i prava, kao i bilo šta drugo i jednako je ozbiljno zloupotrebljavati slobode i prava. (Ivan Andrić, s mesta: Da li imam pravo da govorim u dva minuta?) Zahvaljujem. (Ivan Andrić, s mesta: Po Poslovniku.) Želite ponovo da govorite o povredi Poslovnika? (Da.) Izvolite.
Član 27. sa članom 107. gde imam dva minuta da izložim svoju povredu Poslovnika na koju ćete mi vi odgovoriti…
Narodni poslaniče, nemate prava, ako zaključujem da zloupotrebljavate član Poslovnika na koji se pozivate, zato što po istom članu na koji se vi pozivate da bi koristili instrumente slobode i prava, ja imam obavezu da vam izričem kaznene mere. Ono što je očigledno, ne treba dokazivati. Zahvaljujem. Narodni poslanik Žika Gojković ima reč, posle njega narodni poslanik Aleksandar Martinović. (Ivan Andrić, s mesta: Zahvaljujem i vama. Kako gospodin Miković ima pravo na repliku, a ja ne? Molim vas da mi date pravo na repliku ili na povredu Poslovnika. Samo poslanici DS mogu to pravo da imaju. Sve vi smete. Da li treba da se učlanim u DS da bih imao to pravo? Hoćete da mi date pristupnicu? ) Molim narodnog poslanika Ivana Andrića da ne ometa red na sednici. Nemate prava na repliku. Molim vas da ne ometate red na sednici. Ne ometajte red na sednici. Narodni poslanik Žika Gojković je dobio pravo na reč. Ne možete da ometate narodnog poslanika dok je dobio reč. Narodni poslaniče, molim vas da pročitate odredbe Poslovnika i da ne izazivate incidente na sednici Narodne skupštine. Ne možete zloupotrebljavati prava. Narodni poslaniče, molim vas da zauzmete svoje mesto gde god želite i da slušate narodnog poslanika Žiku Gojkovića. Nastavite, narodni poslaniče. (Ivan Andrić, sa mesta: Nije ovo škola, a ni štala. Hoćete kao "Ćoki" da mi date 30.000 kazne? Da li je to sledeće?)
Nadam se da ću ovaj put moći da nastavim bez prekidanja. Danas govorimo o vrlo važnom zakonu, bar kada je u pitanju SPO. Smatramo da je neophodna jedna pravična i ozbiljna rasprava. Zbog toga mi je žao što gospodin ministar ne prisustvuje poslepodnevnoj raspravi. Od 1945. godini u jednopartijskoj Skupštini su donošeni zakoni kojima se krše ljudska prava i kojima se oduzima privatna imovina. Takvi zakoni, uredbi i dekreti su na žalost i danas 65 godina posle još uvek na snazi. Od 1941. do 1948. godine mnogi čestiti domaćini su izgubili sve što su imali, često i svoje živote, isključivo iz jednog razloga zato što su drugačije mislili ili, što je još gore, zato što se njihova imovina svidela nekome od oslobodilaca. Svi oni koji su preživeli teror komunista, 70 godina žive kao građani drugog reda, a u isto vreme imamo grupu skorejevića, tajkuna, koji su 90-tih godina enormno obogatili i koji dan danas kupuju najkvalitetnije objekte i zemljište koje potražuju vlasnici otete imovine. Simbolika je i ta da ti ljudi koji su obogatili 90-tih godina, obogatili su se u vreme kada je država propadala i kada su naši ljudi gubili i kuće i svoje porodice i poslove koje su do tada imali. Zato smatram da je prenaglašeno isticanje floskule insistiranja na skromnosti koje se vrlo često spominje kada govorimo o ovom zakonu, pri rešavanju ovog problema, osim što je licemerno, baca i veliku senku na suštinu procesa restitucije. Samim tim, neutrališe se značaj restitucije u procesu uvođenja Srbije u red demokratski uređenih i stabilnih država savremenog civilizovanog sveta. Da su se pre privatizacije doneli zakoni o restituciji i zakon o svojini i drugim stvarnim pravima, kako je SPO predlagao još 2000. godine, bio bi rešen prekid kontinuiteta svojine nastao nasilnim oduzimanjem zemljišta i objekata tokom Drugog svetskog rata i posle voljom vladajućih oligarha, a legalno i legitimno stečena prava bila bi trajno zaštićena. Ovaj model sasvim sam siguran bio bi očiti pokazatelj da se politički sistem u Srbiji konačno transformisao u demokratski, kao da je prioritet Vlada Srbije jačanje srednjeg građanskog sloja koji je osnov stabilnosti svake normalne i evropske države. Zbog toga SPO rešavanje problema vraćanja oduzete imovine vidi onako kako je video i pre 21 godine. Rešavanje ovog problema može se pravično sprovesti isključivo putem mešovitog modela u kome preovladava restitucija, tj. fizički povraćaj. Ukoliko nije moguće to učiniti naturalnom restitucijom, jedini drugi način je naturalna supstitucija u vidu druge državne imovine, pri čemu bi finansijsko obeštećenje, a samim tim i opterećenje na budžet Republike Srbije, bilo zanemarljivo. Zamolio bih gospodina Krasića, ako možete bar malo. Uvek imam poštovanja …
Molim vas da se ne obraćate drugim učesnicima sednice. To je moj posao da upozorim na poštovanje odredbi Poslovnika. Vi nemate prava da se obraćate drugim učesnicima.
Izvinjavam se, ali vi to vaše pravo uopšte ne koristite i dokle god govorim non stop se neko ubacuje.
Ni meni ne možete da se obraćate. Ja se staram o redu. Nastavite svoje izlaganje.
Restitucija pašnjaka, šuma i poljoprivrednog zemljišta je takođe moguća, kao i konverzija sa državnom imovinom iste vrednosti. Ovo su činjenice, ali ujedno i temelj programa SPO, ne samo naše stranke, nego evropske desnice Srbije. Na žalost, ovaj program još uvek nije video svetlost dana, bar kada je u pitanju vlast u Srbiji. Zbog toga restitucija za nas iz SPO nije samo ispravljanje nepravdi iz prošlosti, nije ni simboličan raskid sa komunističkim nasleđem. Za nas restitucija predstavlja jedan konačni obračun sa sistemom koji je baziran na ratnom zločinu, na zločinu prema sopstvenom narodu. Takođe, verujem, a mislim da je nešto slično rekao i gospodin Đelić, da će ovo biti jako dobar tekst koliko smo kao narod spremni za nacionalno poverenje, ali i koliko smo spremni za EU. Osnovni problem koji se ukazuje kada govorimo o ovom zakonu i opšte mesto gde se na neki način lome koplja je pitanje supstitucije. Smatramo da ovaj zakon ima smisla samo ako se u njega uvrsti naturalna supstitucija. Za nas pravda ne može biti delimična. Smatramo da nije čudno što se mnogi pitaju da li ovaj zakon donosimo stvarno samo zbog EU ili zato što želimo da ispravimo nešto. Možda reči nisu dovoljne da bi se ovo objasnilo, ali cifre su neumoljive. U ovom momentu …
Narodni poslaniče, izvinite. Narodnog poslanika Zorana Krasića molim da ne ometa narodnog poslanika Žiku Gojkovića. Vama se, narodni poslaniče, još jednom izvinjavam zbog tri prekidanja, ali prosto, narodni poslanici ne žele da poštuju odredbe Poslovnika Narodne skupštine. Izvinite još jednom i nastavite.
U ovom momentu, odnosno 2006. godine oko 76. objedinjenih zahteva koji su podneti da bi se došlo do povraćaja imovine. Po nekim procenama to je otprilike između pola miliona i milion ljudi koji očekuju da bar na neki način budu obeštećeni ovim zakonom o restituciji. Potražuje se 95%, od ukupne količine onoga što se potražuje, 95% su poljoprivredno zemljište, šume i pašnjaci. Oko 4% su građevinsko zemljište, oko 4% u samom Beogradu se potražuje građevinsko zemljište. Kada govorimo o tome da je supstitucija neophodna i izvodljiva, onda treba reći da u vlasništvu države Srbije 40 puta više šumskog zemljišta, 20 puta više građevinskog zemljišta i za 40% više obradivog poljoprivrednog zemljišta. Na primer, iz Sombora iz kojeg dolazim mogu da kažem da se potražuje 13.000 ha poljoprivrednog zemljišta, a da je u vlasništvu države 27.000 ha. Kada govorimo o imovini javnih preduzeća, tu je situacija tek poražavajuća, em što nemamo ozbiljan popis imovine sa kojom raspolažu najveća javna preduzeća, a imamo ozbiljne sumnje da ta imovina se ne koristi onako kako bi trebala i da bi sasvim sigurno mogla da uđe u masu po pitanju supstitucije pri donošenju ovog zakona. SPO je u proteklom periodu davao niz dobrih predloga. Navešću samo jedan koji se direktno naslanja na pitanje supstitucije. Povlastice investitorima u građevini. Smatramo da je to sjajna ideja, ne samo kada je u pitanju rešenje u zakonu o restituciji, nego kada je u pitanju porast investicija u građevini i ono što je možda još važnije, iako nije deo današnje rasprave, to je pitanje korupcije. Upravo na nivou lokalnih samouprava, kada je u pitanju građevina, gde se izdaju takse i razne potvrde, svedoci smo da je velika korupcija u pitanju. Ovaj naš predlog ne samo što bi doneo jednu novu masu kada je u pitanju podela imovine u restituciji, nego bi sasvim sigurno, ako ne potpuno izbacio, onda sigurno umanjio pitanje korupcije. Moram reći da se konstantno govori o iznosima koje oštećeni potražuju. Poziva se licemerno na skromnost, a gotovo nigde ne možemo čuti da je upravo država najveći dobitnik u procesu restitucije. To treba jasno reći, da ogromna imovina koja treba da bude predmet restitucije nema svoje vlasnike, na žalost, nema svoje naslednike i država u tom slučaju po prvi put posle dužeg vremena tu imovinu može sasvim sigurno da uknjiži na svoje ime i da tako nastupa pred stranim investitorima. Ovde je bilo reči i o Kosovu. Ne bih ulazio u tu temu, jer sam siguran da bi izazvalo niz replika raznih patriota i onih koji misle da je busanje u grudi jedini način da se zaštiti Kosovo. Siguran sam, da je SPO bio taj koji se slušao devedesetih godina, kada smo govorili o potrebi donošenja zakona o restituciji, da bi danas situacija na Kosovu bila potpuno drugačija, jer svi znamo kako se na zapadu tretira pitanje privatne svojine. Inače, kad govorimo o restituciji, sam predmet restitucije izaziva mnoge apsurde, od toga da ono što sam malopre govorio da je nemoguća supstitucija, do možda i najvećeg apsurda - da je Milošević jedini do sada vratio deo oduzete imovine iz zemlje. Od početka višestranačja kroz sve demokratske stranke, svi mi koji ovde sedimo treba da stavimo prst na čelo pa da se zapitamo kako je to moguće da je predstavnik jednog totalitarnog režima devedesetih godina smogao snage da vrati deo imovine, a da 11 godina od demokratske revolucije nema dobre volje da se donese pravičan zakon? Kaže se da su uslovi isti za sve, a ja kažem da je diskriminacija na svakom koraku. Na primer, vraća se poljoprivredno zemljište koje je u međuvremenu postalo građevinsko, a drugima se vraćaju obveznice. Zatim, prioritet je vraćanje u naturi. Svi mi koji potičemo iz porodica kojima je oduzeta imovina i koji smo trpeli 70 godina da se ovaj zakon konačno ugleda svetlost dana, jako dobro znamo koliko su male šanse i koliko malo ljudi će uspeti da povrati svoju imovinu u naturi. Rečeno je, takođe, da se odustalo od supstitucije zato što su to sugestije Slovenije i još nekih zemalja. Nisam video neki drugi razlog i nisam čuo koji su to drugi razlozi. Ako mi dozvolite jedan svoj lični stav, mislim da osnovni razlog što nema pravičnog zakona o restituciji je što još veliki broj ljudi u skoro svim strankama koje su deca komunista i koji danas ne osećaju svojim srcem i nemaju potrebu da ovaj zakon bude pravičan, nažalost, zato naš put ka EU ovoliko i traje. Principi na kojima je formirana ova vlada su principi koje SPO dosledno sprovodi i spremni smo da čistimo sve prepreke na našem evropskom putu, posebno kada su u pitanju ljudska prava. Tako smo se ponašali u prošlosti, tako ćemo se ponašati uvek. Iako smo još pre dve godine podneli Predlog zakona, i to po drugi put, prvi put smo ga podneli svojim koalicionim partnerima za vreme Vlade Vojislava Koštunice 2004. godine, moram reći da je jako malo sličnosti sa ovim tekstom koji je danas pred poslanicima, pogotovo mislim na one suštinske delove koji govore u supstituciji. Zbog toga sam, u ime SPO, podneo nekih dvadesetak amandmana, o kojima ću govoriti u raspravu u pojedinostima, koji su, po našem mišljenju, izuzetno važni ako želimo pravičnu restituciju. Ti amandmani nisu samo amandmani naše stranke, već prvenstveno amandmani svih onih koji se skoro posle 70 godina osećaju prevarenim, svih onih koji se posle 70 godina osećaju građanima drugog reda. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospodin Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što je rekao ovlašćeni predstavnik SRS mr Dejan Mirović, SRS je protiv donošenja zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju, iz više razloga. Pre svega, Predlog zakona, i oni koji ga zastupaju i oni koji ga brane polazi od jedne pogrešne pretpostavke, da je do oduzimanja imovine na samom kraju Drugog svetskog rata došlo na jedan nepravedan način, koji je bio suprotan pravnim propisima. Ako uzmete član 2. Predloga zakona videćete da je do oduzimanja imovine, odnosno do prelaska privatne svojine u državnu, zadružnu, društvenu ili opšte narodnu svojinu došlo na osnovu određenih pravnih propisa. Ako bismo ispitivali da li su svi ti pravni propisi bili pravedni, u smislu nekakve zemaljske ili nebeske pravde ili nekakvih filozofskih ideala pravde, onda bismo to mogli da učinimo u odnosu i na zakone koje donosi, recimo, ovaj saziv Narodne skupštine. Drugo, ko kaže da su svi oni kojima je oduzeta imovina posle Drugog svetskog rata tu imovinu stekli na legalan i na pošten način? Moj uvaženi kolega Žika Gojković je pričao o nekim tajkunima koji su se tokom devedesetih godina obogatili, dok je narod siromašio, dok je država krvarila, bila pod sankcijama, bombardovana itd. Gospodine Gojkoviću, to se dešavalo i posle Prvog svetskog rata. Da li znate koja je bila aktuelna pesma, monstruozna pesma, ali zaista je istinita, koja je pevana u Srbiji neposredno posle završetka Prvog svetskog rata? "Nekom rat, nekom brat, ja ću liferant". Dok su srpski vojnici ginuli na Solunskom frontu, gospodine Gojkoviću i svi vi iz vladajuće koalicije, neko se i tada bogatio. Milunka Savić, žena heroj iz Prvog svetskog rata, čuveni bombaš srpske vojske, da li znate kako je skončala svoj zemni život – kao čistačica klozeta u Beogradu. Do tada su neki kupovali fabrike, rudnike, hotele, pola one bivše Kraljevine Jugoslavije je bilo njihovo. Da li mislite da je sve to bilo na pravedan način, na moralan način, na legalan način? Kolege iz SPO, namerno apostrofiram njih, jer oni su se nekako u javnosti najviše eksponirali kao zastupnici o restituciji, imovine koja je oduzeta posle Drugog svetskog rata, kažu da baštine tradicije Ravnogorskog pokreta i Jugoslovenske vojske u otadžbini generala Draže Mihajlovića. Sada ću vam, gospodine Gojkoviću i vama, gospodine Čikiriz, pošto vi danas predstavljate tu partiju, izneti neke istorijske činjenice, pa vi na osnovu tih činjenica prosudite da li vi zaista u ideološkom smislu baštinite tradicije Ravnogorskog pokreta. U rukama imam zapisnik Omladinske konferencije četničkih odreda jugoslovenske vojske na teritoriji Crne Gore, Boke i Sandžaka, održane u Šahovićima na dan 30. novembra 1942. godine. Prisutni su: izaslanik ministra vojske, mornarice i vazduhoplovstva generala Draže Mihajlovića, major Zaharije Ostojić; komandant četničkog odreda Jugoslovenske vojske u otadžbini na teritoriji Crne Gore, major Đorđije Lašić i komandand limsko – sandžačkih četničkih odreda major Pavle Đurišić. Imam zaključke sa te konferencije. Evo kako glase neki od tih zaključaka: "Privatna svojina je zajamčena, a njen obim mora se ograničiti zakonom u opštem interesu. Zemlja pripada onom ko je obrađuje. Veliki privatni posedi moraju se ukinuti i staviti državi na raspoloženje. Ovo će državi olakšati potpuno rešenje agrarne reforme. Agrarno pitanje mora biti rešeno potpuno i pravično. Celokupna industrija mora biti u državnim rukama. Velika trgovina mora biti u državnim rukama, a mala u privatnim, pod kontrolom države. Privreda treba da bude izgrađena na principu državnog zadrugarstva. Trgovački poslovi, novčani i kreditni zavodi moraju biti u državnim rukama". U tački 10. ovih zaključaka se kaže: "Obavezno se moraju doneti zakon o ispitivanju porekla privatne imovine od 1918. godine do danas", dakle do 1942. godine, "i mora se doneti zakon o krivičnoj odgovornosti svih onih koji su doprineli na bilo koji način propasti države". Šta hoću da kažem? Nije tačna teza, u istorijskom i političkom smislu, da su za nacionalizaciju posle Drugog svetskog rata bili samo partizani i samo komunisti. Gotovo identičan stav imala je i Jugoslovenska vojska u otadžbini. Zašto? Zato što je društvo Kraljevine Jugoslavije zaista bilo prepuno socijalnih i društvenih protivrečnosti kao što je i današnje društvo. Onda je bilo previše bogatih, oni koji su bili, kako kaže Boris Tadić, bezobrazno bogati i oni koji su bili izuzetno siromašni. Za radikalne društvene reforme u Kraljevini Jugoslaviji bili su i komunisti i ravnogorci. Samo što su ravnogorcito hteli da izvrše u nešto blažoj formi, komunisti su to hteli da izvrše na revolucionaran način. Suštinski, u socijalnom pogledu, oni se nisu razlikovali, jer su i jedni i drugi, i partizani i ravnogorci, dolazili iz istog socijalnog miljea. Sve je to manje, više bio siromašan narod, koji je vapio za malo većim stepenom društvene pravde. Osim toga, uzmite zapise vladike Nikolaja. Mnogo je kritičkih reči na društveni sistem Kraljevine Jugoslavije. Setite se njegovih reči: "O onima koji šest dana u nedelji misle na Kraljevinu Jugoslaviju, šest dana u nedelji čine bezbožna dela, a onda sedmi dan dolaze u crkvu i kaže pale debele sveće Bogu". Setite se njegovih reči. Šta će nas, kaže, Srbe Staljin da uči komunizmu? Pa mi smo svi odrasli u porodičnim zadrugama, gde je desetoro dece jelo iz iste činije. Ovo sam rekao samo da bi malopromenio tu potpuno pogrešnu predstavu da su za ovakav stepen i za ovakav vid društvenih reformi bio samo jedan antifašistički pokret u Srbiji. Bio je i onaj drugi. Šta je problem sa ovim predlogom zakona ako se usvoji? Praktično, ovaj predlog zakona će omogućiti da Vojvodina ponovo dođe u Nemačke ruke. Najveći deo zemljišnih poseda u Vojvodini,. Kad kažem Vojvodini, mislim i na Baranju, jer je i to bila Vojvodina, su u stvari držali Nemci. Ako ćemo da vraćamo imovinu koja je oduzeta posle Drugog svetskog rata, to znači da mi Vojvodinu isporučujemo ponovo u nemačke ruke. Oni su bili vlasnici velikih zemljišnih poseda, najkvalitetnijih kuća, pogona, fabrika, šuma, itd. Da bilo je i šuma u Vojvodini, ima ih i danas na Fruškoj gori, oko Vršca, itd. Dakle, ako ćemo da vraćamo imovinu bez bilo kakve selekcije, onda to gospodo znači da mi Vojvodinu vraćamo u ekonomskom smislu pod okrilje Nemačke, a u dugoročnom pogledu, možda čak i u političkom smislu. Zašto ovo govorim? Danas je vlasnik ogromnih zemljišnih površina u Vojvodini jedan hrvatski tajkun, Ivica Todorić, vlasnik firme "Agrokor". Inače je kupio, recimo, čuvenu fabriku "Dijamant" iz Zrenjanina. Šta on radi? Od Nemaca, od nemačke firme "Fen" dobija nove traktore, potpuno nove traktore i onda ih bez naknade daje poljoprivrednicima u Vojvodini, a oni ima obavezu da za dve, pet ili deset godina to vrate, taj traktor vrate kroz određenu količinu poljoprivrednih proizvoda. Mislite li da se to slučajno radi? Mi smo se nekad smejali da HDZ znači Hrvatska do Zemuna. Međutim, politikom svih vlada od 2000. godine, u ekonomskom smislu to zaista znači, jer su Hrvati u ekonomskom smislu zaista došli do Zemuna. Najkvalitetnije zemljišne površine danas u Vojvodini drže Hrvati. Ne znam da li to i jedna druga država na svetu dozvoljava, sem naše. Inače, gospodin Ivica Todorić, za vašu informaciju, možda je i prijatelj sa nekim od ministara u aktuelnoj vladi, je 1971. godine osuđen zato što je učestvovao u onom čuvenom masovnom pokretu Hrvatske, tzv. MASPOK, a 1990. godine bio finansijer Tuđmanovog HDZ. Što se tiče ovih navoda o žrtvama holokausta, prosto ne mogu da verujem da oni koji pričaju o tome ne poznaju elementarne istorijske činjenice. Srbija, žao mi je što gospodin Andrić nije tu, Srbija i srpski narod nisu učestvovali u holokaustu nad Jevrejima. Holokausta je bilo ali u režiji Nemaca i kad je u pitanju Srem, u režiji ustaša. Srbi nisu ubijali Jevreje. Što se tiče ove famozne Uredbe, koju je pomenuo gospodin Andrić, ona je verovatno postojala, ali je ta Uredba doneta prosto zato što je manevarski prostor te srpske Vlade nacionalnog spasa generala Milana Nedića, bio jako sužen. Milan Nedić jeste potpisao tu Uredbu, ali ne iz ideoloških razloga, Nemci su u ideološkom smislu bili protiv Jevreja, hrvatske ustaše su u ideološkom smislu bile protiv Jevreja. Nedić u ideološkom smislu nije bio protiv Jevreja, preuzeo je funkciju predsednika te srpske Vlade nacionalnog spasa da bi od biološkog uništenja sačuvao srpski narod u centralnoj Srbiji, jer su mu Nemci jasno stavili ultimatum – ili ćeš da se prihvatiš da budeš predsednik te vlade, ili ćemo mi da taj ostatak, ostataka srpske države, da pustimo ustaše, arnaute i Bugare. Šta bi ostalo od Srbije da se taj čovek te funkcije, teške, nije prihvatio? Pa, verovatno ništa. Pitanje je da li bismo mi uopšte ovde danas sedeli i pričali o zakonu o restituciji? Na kraju krajeva, hajde da otvorimo još jedno drugo pitanje. Da li će pojedini Jevreji u materijalnom smislu da odgovaraju zbog žrtava koje je zbog njihove politike pretrpeo srpski narod? Da li se sećate Madlen Olbrajt? Da li se vi sećate ko je bio komandant NATO pakta u vreme agresije 1999. godine? Ljudi koji su bili poreklom Jevreji. Imaju li oni neku obavezu prema Srbiji i prema srpskom narodu? Očigledno nemaju. Sve zahteve za obeštećenje Jevreja u Drugom svetskom ratu treba uspostaviti Nemačkoj, koja je okupirala Srbiju i treba ispostaviti aktuelnoj Hrvatskoj, koja je baštinik ustaške ideologije i to je Franjo Tuđman još 1990. godine otvoreno priznao- Po njegovim rečima Nezavisna država Hrvatska nije bila samo, kako je on rekao, kvinsliška tvorba i fašistički zločin, nego izraz povjesnih težnji hrvatskog naroda. Pa što to ne kažete Jadranki Kosor, koja kaže da joj je Hašim Tači najbolji prijatelj na svetu. Čovek koji je trgovao srpskim organima, to ne smete da joj kažete. Kažite im da je ova hrvatska država, koja danas postoji u ideološkom i političkom smislu naslednik Pavelićeve Nezavisne države Hrvatske. Njima ispostavite račun za obeštećenje Jevreja i Srba koji su ubijeni na teritoriji Nezavisne države Hrvatske. Podsećam vas da je u vreme Drugog svetskog rata, ustaški barjak se vijorio i u Zemunu i u Surčinu i na Novom Beogradu i na Petrovaradinu. Nemojte te činjenice da zaboravljate. Što se tiče onoga što je jutros govorio gospodin Varga, potpuno razumem njegovu poziciju pripadnika mađarskog naroda i njegov zahtev da se krivica za zločine koji su se nad Srbima dešavali u Vojvodini od strane mađarskih okupatora, postavi na individualnu ne na kolektivnu osnovu. Slažem se sa tim, ali zašto onda kad smo u pitanju mi, Srbi, se ne primenjuje taj isti princip? Mađari su individualno odgovorni, a mi Srbi smo kolektivno odgovorni. Mi treba da donosimo deklaraciju gde mi sami kažemo, jeste, mi smo kao narod odgovorni za ono što se desilo, ili ono što su nam rekli da kažemo da se desilo, a u stvari se nije desilo. Zašto ta selekcija? Pa, i mene, kao Srbina, bole srpske žrtve, kao što i gospodina iz SVM bole mađarske žrtve i to je potpuno normalno i to ne treba da se osuđuje. Hajde da zauzmemo jedan princip koji onda važi za sve. Ili je individualna odgovornost generalna i odnosi se na sve, ili je kolektivna odgovornost generalna, pa se opet odnosi na sve. Ovde se postavlja pitanje, kao što je rekao i Dejan Mirović, principa pravne sigurnosti. Izvinite, gospodo, zašto bi moja deca, zašto bi vaša deca, zašto vaši unuci trebali da budu odgovorni za nešto što se desilo pre 70 godina? Koji je osnovni vid restitucije po ovom zakonu? Formalno, to je naturalna restitucija, ali ako uzmete član 18. Predloga zakona, videćete da se u 10 tačaka normiraju izuzeci od naturalne restitucije. Ova deseta tačka je čak potpuno maglovita, kaže – u drugim slučajevima utvrđenim ovim zakonom, šta to znači? To znači, da je finansijska restitucija primarna. Izvinite, zašto da ja odvajam od usta svoje dece, ili vi od vaše, da nešto što je navodno bila nepravda, a desila se pre 70 godina? Znači, mi ćemo jednu nepravdu, a pitanje je da li je u svim slučajevima bila nepravda, da ispravljamo tako što ćemo da prouzrokujemo još veću nepravdu. Da li građani Srbije nemaju ništa pametnije da rade, nego da ispravljaju krive Drine, čiji je bio hotel, rudnik, ili 100 hektara zemlje 1945. godine? Mislim da Srbija ima i te kako prečih poslova i prečih briga. Na kraju krajeva, gospodine Đeliću, zaista mi nije jasno kako mislite da sprovedete ovaj zakon i kako mislite da sprovedete zakon o javnoj svojini u državi koja apsolutno nema uređen katastar? Mi danas imamo na hiljade sporova između privatnih lica zbog neuređenog katastra. Tuže se ljudi, ogromne parnice se vode, parnice traju po 10, 20, 30 godina, ljudi ne mogu da ustanove šta je čije. I vi, umesto da prethodno uredite katastar, vi se spremate da donesete zakon o javnoj svojini i zakon o restituciji. Kako mislite da ga sprovedete? Vrlo teško. U Vojvodini imate situaciju da je postojao sistem zemljišnih knjiga i taj sistem je bio dobar. Nekome je palo na pamet da to ukida. U nekim opštinama u Vojvodini imate dvojni sistem vođenja evidencija nepokretnosti. Za neka sela je merodavna zemljišna knjiga, za jedan drugi deo opštine su merodavne katastarske knjige i vrlo često te dve evidencije nepokretnosti nisu jedna sa drugom u skladu. Država još uvek ne zna šta je njeno. Pokrajina ne zna šta je njeno. Opština ne zna šta je njeno, u smislu nepokretnosti. U situaciji kad se ne zna šta je čije, vi donosite zakon o restituciji o javnoj svojini. Ostaće mrtvo slovo na hartiji, jer nisu prethodno sprovedeni neki drugi zakoni i nisu doneti neki drugi zakoni koji su obavezno morali da budu doneti. Da ne kažem da je predlog zakona u pravničkom smislu potpuno loš. Zamislite šta piše u članu 3, ja nisam mogao da verujem: Član 3. stav 1. tačka 1. kaže: "pod imovinom se podrazumevaju oduzete pokretne i nepokretne stvari, kao i oduzeta preduzeća". Onda ste mogli da stavite još jedan zarez, pa – kao i oduzete šume, pašnjaci, livade, šupe, kokošinjci, hoteli, itd. Čemu ovakvo nabrajanje? Drugo, definicija imovine nije tačna. Ovde sede ljudi koji su pravnici, advokati, itd. Imovina je, gospodine Đeliću, skup prava i obaveza, a ne skup pokretnih i nepokretnih stvari. To u nekom nejelementarnijem pravničkom smislu nije tačno. Zaista mi nije jasno kako je moguće da ste podneli amandman kojim navodno sprečavate da korisnici prava na restituciju budu lica koja su pripadnici okupacionih snaga koje su delovale na teritoriji Republike Srbije za vreme Drugog svetskog rata, a koji su strani državljani? Gospodine Đeliću, da li je vama poznata jedna elementarna istorijska činjenica – kada je trajao Drugi svetski rat, oni koji su pripadali SS jedinicama i jedinicama Vermahta na teritoriji Vojvodine nisu bili državljani nemačkog Rajha, nego državljani Kraljevine Jugoslavije. Po ovom vašem amandmanu, oni i njihovi naslednici imaće pravo da im se vrati oduzeta imovina. Ja sam jutros rekao, u polemici sa gospodinom Vargom – zloglasna sedma SS divizija "Princ Eugen" koja je u leto 1942. godine izvršila masovne zločine na Kozari je bila sačinjena od pripadnika Nemaca iz Vojvodine, tzv. Folksdojčera. U vreme kada su ubijali srpske žene i decu na Kozari, oni nisu bili nemački državljani nego državljani Kraljevine Jugoslavije odnosno, posle toga, Demokratske Federativne Jugoslavije, Federativne Narodne Republike Jugoslavije, itd. Šta to znači? Da će oni ili njihovi naslednici imati pravo da im se vrati ta, kako vi kažete, nepravedno oduzeta imovina? Čak i da nema tog vašeg amandmana, čak i da je ostala formulacija iz Predloga zakona, lice koje je bilo pripadnik okupacionih snaga koje su delovale na teritoriji Republike Srbije za vreme Drugog svetskog rata, šta mislite, kako će taj službenik u agenciji za restituciju to moći da dokaže? Jedino ako slučajno sazna. Jel znate vi nekog čoveka koji je pripadao okupacionim snagama, ili njegovog naslednika, koji će u zahtevu za restituciju da kaže – Molim da mi se vrati 50 hektara zemlje, znate, ja sam u vreme Drugog svetskog rata bio pripadnik SS jedinice. Ko će to da kaže? Neće niko. Kako će agencija moći da sazna za tu činjenicu? Sasvim slučajno. Drugačije ne. Zašto? Zato što je postupak za vraćanje oduzete imovine po ovom predlogu zakona upravni postupak. Kakav je upravni postupak? Jednostranački. Nema druge stranke u postupku. Šta mislite, koliko će biti tih, uslovno rečeno, savesnih i moralnih ljudi koji potražuju svoju imovinu, a koji će da kažu – znate, moj deda je za vreme Drugog svetskog rata ubijao Srbe? Takvih nema. A tamo neki službenik u toj vašoj agenciji za restituciju moći će samo pukim slučajem da za to sazna, jer je prošlo 70 godina. Mnoge stvari nisu otkrivene. Mnoge stvari se još uvek drže u tajnosti. Gospodin Dejan Mirović vas je lepo podsetio na jednu činjenicu, kako je moguće da tom vašem javnom slušanju o ovom predlogu zakona prisustvuje nemački ambasador? Kako ne prisustvuje španski ambasador? Ili irski? Ili francuski? Nego baš nemački. Imaju li Nemci nekog interesa u celom ovom zamešateljstvu zvanom restitucija? Imaju. I te kakvog interesa, političkog i ekonomskog. Donošenjem statuta Vojvodine, donošenjem zakona o javnoj svojini, donošenjem zakona o restituciji, donošenjem niza podzakonskih propisa, vi, gospodo iz Vlade, vaskrsavate Austrougarsku, Nemačko carstvo i Vojvodinu kao severni deo Srbije ponovo gurate u nemačke ruke. To je sada sasvim jasno. Šta će ostati od ove i ovakve Srbije sa ovakvim zakonima? Dakle, SRS je najodlučnije protiv donošenja zakona o restituciji iz ideoloških, iz pravnih, iz političkih, iz ekonomskih razloga, zato što smo nacionalna i državotvorna stranka.
Reč ima gospodin Žika Gojković, pa gospodin Andrić Ivan.
Izuzetno poštujem ovu raspravu povodom ovog zakona i zato ću biti konkretan i vrlo jasan. Ne bih se javlja da nisam direktno prozvan, ali ću se truditi da se više ne javljam za replike. Reći ću samo da poštujem stav SRS kada je u pitanju zakon o restituciji i oni su principijelni, kao i po nekim drugim pitanjima. Moram reći da to izaziva poštovanje kod ljudi koji se bave politikom. Da li je to ispravno ili pogrešno, to će pokazati građani na izborima. Ali, gospodine Martinoviću, ne mogu da shvatim da možete da pravite razlike između nekih tajkuna koji možda dolaze iz Hrvatske ili ovde, koji su neki naši. Nijedan od njih nije naš. Pogotovo oni koji su se obogatili 90-ih godina. Nas ne interesuje da li je on došao iz Hrvatske, da li je došao od negde drugde ili je u pitanju Mišković ili neko drugi. Ja vam tvrdim da upravo taj Mišković najveću imovinu ima u Vojvodini i da je veliko pitanje da li se upravo zbog toga ne vraća u supstituciji poljoprivredno zemljište. Takođe, ne govorim samo u ime Ravnogorskog pokreta, već govorim u ime svih poštenih ljudi, kulaka, inteligencije, patriota i svih onih kojih je samo u Beogradu pobijeno nekoliko desetina hiljada. Uglavnom su to bili dobri domaćini. Čisto poređenja radi, za one koji su opijeni komunističkim filmovima poput "Sutjeske", "Neretve", "Povratka otpisanih" da kažem koji je to odnos veličina. Za vreme celog Drugog svetskog rata, ovo verujem da mnogi ne znaju, imao sam prilike da razgovaram sa istoričarima koji nisu opterećeni bilo kojom ideologijom, ubijen je samo jedan Nemac. Za vreme celog Drugog svetskog rata i okupacije u Beogradu je ubijen samo jedan Nemac, a u nekoliko dana je pobijeno nekoliko desetina hiljada domaćina Srba, koji su drugačije mislili, koji su imali i koji su predstavljali monarhističku inteligenciju. Iza njih će SPO uvek da stoji i da se bori dokle god budemo postojali, bez obzira koji procenat glasova budemo imali na izborima i svu svoju politiku ćemo bazirati upravo na nacionalnom pomirenju. (Predsedavajući: Vreme, gospodine Gojkoviću. Zahvaljujem.) Samo još jedna rečenica, molim vas. Retorika SRS je uvek ista kada je u pitanju restitucija – ovo će napraviti novu nepravdu, vratiće se folksdojčeri, sad će nam oni oduzeti, verovatno sa Čankom i Mađarima Vojvodinu, ostaćemo na beogradskom pašaluku. Ja mogu samo da kažem da takvu retoriku treba pažljivo saslušati…
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospodin Ivan Andrić. Pravo na repliku.
Replika gospodinu Martinoviću. Moram da kažem da mi je drago da čujem jedan politički stav koji je potpuno suprotan našem, a koji se temelji na manje ili više istim ili sličnim činjenicama u koje smo zajedno imali uvid. Upravo to je suština problema u kojima mi živimo. S obzirom da, po mom mišljenju, nažalost, vladajućoj većini fali politike, evo, dobili ste priliku da se izjasnite. Dakle, nesporne činjenice su da je ubijena 31.000 Jevreja u Srbiji, nesporna činjenica je da je to bila ideologija NDG, nemačkih okupatorski snaga i nesporna je činjenica da je većina tih Jevreja organizovano ubijeno u logoru na Starom sajmištu, koji se nalazio tada ne pod upravom vlade Milana Nedića, već pod upravom Nezavisne države Hrvatske. Takođe je tačna činjenica da je Milan Nedić potpisnik uredbe kojom se oduzima imovina svim Jevrejima pod vladom koju on predstavlja. To su činjenice. Dve su politike. Jedna politika kaže nema veze i razumemo motive. Ti su motivi bili ti da se spase većinski srpski narod. To je politika Srpske radikalne stranke, izvinjavam se ako sam, manje ili više, trudio sam se da budem korektan i politika LDP-a, koja kaže – kakav god da je motiv, to je zločin i ova skupština ako raspravlja o ovoj temi, ona mora dati svoje mišljenje o tom zločinu. O tome će se sutra glasati na Zakonodavnom odboru, a kasnije u Skupštini Srbije. Za nas je to neprihvatljivo, jer da bismo svoje žrtve branili, prvo moramo da osudimo one zločine koji su činjeni u našoj. To je naša politika i imate politiku Srpske radikalne stranke, ne govorim vrednost, koja kaže da su počinjeni zločini i nad većinskim narodima. Vi odlučujete, gospodo iz Demokratske stranke.
Reč ima narodni poslanik gospodin Martinović Aleksandar.
Još samo kada biste mi rekli, gospodine Novakoviću, da li na izlaganje gospodina Gojkovića ili gospodina Andrića. Što se tiče izlaganja gospodina Gojkovića, moj uvaženi kolega me apsolutno nije razumeo. Dakle, nije sporno da je u Beogradu ubijen jedan Nemac. Nije sporno da su Nemci vršili odmazdu jedan za sto. To niko ne dovodi u pitanje. To su opšte poznate činjenice. Kažem vam da niste u pravu što se tiče socijalne filozofije Ravnogorskog pokreta. Vi smatrate da je Draža Mihajlović bio za to da se u društvenom smislu očuva ono stanje koje je postojalo 6. aprila 1941. godine. Nije bio za to, bio je protiv toga. Bio je za društvene reforme. Bio je za nacionalizaciju. Bio je za radikalnu agrarnu reformu. Na kraju krajeva, merama nacionalizacije nisu pribegavali samo komunisti u Jugoslaviji i u istočno-evropskim zemljama. Merama nacionalizacije, raznih vidova nacionalizacije su pristupale i Velika Britanija i Nemačka i Francuska, itd. Era liberalnog kapitalizma je napuštena tridesetih godina sa ekonomskom politikom i ekonomskom filozofijom Džona Majnarda Kejnza. Ta politika je izvukla zapadne države iz velike ekonomske krize krajem dvadesetih i početkom tridesetih godina. Država je počela da se meša u privredni život. Nije to bio nikakav specifikum komunističke Jugoslavije. Što se tiče onoga što je rekao gospodin Andrić, reč holokaust na jevrejskom znači – žrtva paljenica. Dakle, žrtva holokausta je ovaj ko je ubijen u holokaustu. Ako je holokaust oduzimanje imovine, onda su najveće žrtve holokausta građani Srbije koji su bestidno opljačkani i od 2000. godine do danas, a u tome je, gospodine Andriću, izvinite, učestvovala i vaša partija, jer ako je holokaust oduzimanje imovine Jevrejima, šta je onda prodaja šećerane za tri evra? I to je holokaust.
Reč ima gospodin Andrić. Izvolite.
Na optužbu da je LDP učesnik u holokaustu, nemam šta da kažem. Mislim da to govori samo o sebi. Nisam ja, gospodine Martinoviću, rekao da je samo zato što je oduzimana imovina vršen holokaust. Naveo sam i podatak da je u Srbiji za vreme okupacionih vlasti poginula 31.000 Jevreja. To su uradile okupacione vlasti, a tome su pomogle kvislinške vlasti na čelu sa Vladom Milana Nedića. Tu se mi razlikujemo. Vi ćete možda naći neki motiv ili neku dobru veru ili razlog zbog čega je rađeno to što je rađeno i zbog čega je Milan Nedić preuzeo tu vrstu odgovornosti. Za nas je ona neprihvatljiva. Neprihvatljiva je iz razloga što je rezultat bio takav i što je uzrok tih borbi bio takav da bilo kakvo drugo opravdanje nije moguće. I dalje verujem da se danas takva pošast fašizma ponovi ili želim da verujem da bi svi od ljudi u ovoj skupštini bili na strani borbe protiv fašizma, a da ne bi tražili razlog da prežive nego da bi svoje delovanje, svoj rad, svoj način života prilagodili tome. Ukoliko to nije tako, to će biti na moju veliku žalost. Ono što vam kažem, to je da odgovornost postoji. Mislim da je obaveza ove skupštine, bez obzira na neke odluke FNRJ, kako nam govore iz vladajuće koalicije, da se o tome izjasni u skladu sa raspravom o ovom zakonu. Zašto kažem da je obaveza? Zato što to od nas traže žrtve, traži Savez jevrejskih opština i za to je dobio podršku svih verskih zajednica u Srbiji – SPC, katoličke crkve i svih drugih tradicionalnih verskih zajednica. Mi na to ne smemo ostati nemi.
Zahvaljujem, gospodine Andriću. Reč će dobiti gospodin Martinović kao pravo na repliku i ovim završavamo taj krug, pa onda gospođa Kolundžija. (Zoran Ostojić, sa mesta: po Poslovniku.)
Dame i gospodo narodni poslanici, da ne bi bilo nikakve zabune, niko ne dovodi u pitanje ni kao stranka, ja kao čovek, kao roditelj, duboko žalim za svim Jevrejima i uopšte za svim nevinim ljudima, bez obzira na naciju i veru, koji su ubijeni u Srbiji za vreme Drugog svetskog rata. Ono što pokušavam da vas ubedim gospodine Andriću, holokausta je bilo, ali u holokaustu Srbi nisu učestvovali. Holokaust je izveden u režiji Nemaca, kao što je u režiji Nemaca holokaust izveden i u Nemačkoj i u Mađarskoj i u severnoj Italiji i u Rumuniji i u Bugarskoj i u Poljskoj. Gde god je nemačka okupaciona čizma kročila, oni su vodili istu politiku. Nedić, koliko znam, u ideološkom smislu nije imao ništa zajedničko sa fašizmom. Čovek se našao u jednoj takvoj poziciji da su mu u junu 1941. godine u eksploziji na Smederevskoj tvrđavi poginuli sin, snaha i unuk. Čovek je ostao bez porodice. Stavljen je pred ultimatum – ili ćeš se prihvatiti da bude predsednik te vlade ili više neće biti Srbije i srpskog naroda. Vi koji ste toliki zagovornici antifašizma, gospodine Andriću, zašto danas podržavate NATO pakt, par ekselanas fašističku organizaciju? (Ivan Andrić, sa mesta: Replika.)
Ovim smo završili, više nema niko pravo na repliku. Reč ima gospođa Nada Kolundžija. (Zoran Ostojić: sa mesta: Kako smo završili?) (Ivan Andrić: sa mesta: Prozvan sam imenom i prezimenom, dajte mi pravo da učestvujem u raspravi.)
Poštovani gospodine predsedavajući, pozivam se na član 107. Mislim da zaista moramo da povedemo računa o tome kako teče ova debata. Dakle, ne može biti osnov za repliku to što neko ima različit stav, pa se onda u replikama obračunavaju različiti ideološki politički stavovi. Dakle, vrlo je jasno Poslovnikom definisano u kom slučaju se može tražiti pravo na repliku. Mislim da je ta greška napravljena već pre sat i nešto i da ona još i dalje traje. Mislim da debata treba da teče u skladu sa Poslovnikom. Svako ima pravo da iznosi svoje stavove. Jedino što mislim da ste u obavezi da uradite jeste da kada narodni poslanik iznosi svoje političke stavove ili političke stavove svoje stranke, vređa druge narode ili druge države, da onda morate da reagujete. Dakle, to je uvreda dostojanstva ove institucije, kada neko braneći svoje stavove vređa druge narode. Želim samo još nešto da kažem. Ne treba da niko brine o tome da li će DS satti u odbranu svake žrtve i da li će DS naći najbolji način da se pozicionira u odnosu na fašizam i antifašizam, na zločin i žrtvu. Budite bez brige, sasvim sigurno ćemo znati da se postavimo, kao što smo i do sada znali. Mislim da čak ni retorički nije u redu postavljati takvo pitanje.
Zahvaljujem. (Miloš Aligrudić, sa mesta: po Poslovniku.) (Ivan Andrić, sa mesta: po Poslovniku.) Molim vas da se smirite, da ne dobacujete. Postoji elektronski sistem, utvrđen je redosled. Povredu Poslovnika reklamira narodni poslanik gospodin Andrić Ivan. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Šefovi kluba imaju prednost.) Gospodine Aligrudiću, dobićete reč ovog momenta. Izvinite, gospodine Andriću.
Povreda člana 27. Da li je moguće, gospodine Novakoviću, vi ste sada predsedavajući, da nije mnogo bitno ko se menja na mestu predsedavajućeg, jer u pitanju je princip. Nemojte ništa lično shvatiti. Vama se obraćam kao funkciji koja je ispred mene. Da li je moguće da mi kao poslanici u ovom parlamentu od strane predsedavajućeg konačno dobijemo jednak tretman? Da li će to ikada biti u ovom parlamentu? Da li je moguće da u jednom trenutku jedan poslanik dobije repliku samo zato što je član nekog odbora, pa u to ime govori i po tom osnovu dobija repliku, a da u drugom momentu, drugi poslanik govori o pravu na repliku i drži vakelu od dva minuta, to je šef poslaničkog kluba Kolundžija, a da ga vi ni jednom ne opomenete, a da vaša predsedavajuća prethodnica, Gordana Čomić, oduzima reč u obrazloženju povrede Poslovnika posle pet sekundi, ako se pomene diskusija o pravu na repliku? Čuli smo minut i 30 sekundi vremena gospođu Kolundžiju, kako vama drži predavanje o tome ko ima i ko nema prava na repliku. Dajte, molim vas, da sv imamo ista prava u ovom parlamentu.
Gospodine Aligrudiću, vi veoma dobro poznajete Poslovnik kao i ja i znate da pravo ili ne pravo na repliku ne može biti povreda Poslovnika. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Što je onda niste opomenuli?) Molim vas, gospodine Aligrudiću, da ne dobacujete i da se smirite. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Smirite se vi.) Smirite se. Ja sam potpuno mrtav 'ladan, bez brige. Moje zdravlje je dobro, hvala Bogu. Izvinite, gospodine Andriću, imate reč.
Član 107. i završiću ovaj krug replika. Gospođo Kolundžija, obraćam se vama. Ceo krug replika… (Predsedavajući: Ne možete da se obratite drugom narodnom poslaniku. Za ime Božije, da vas ja opominjem. Dobili ste reč da obrazložite povredu Poslovnika na koji se pozivate. Izvolite.) Gospodine Novakoviću, smirite se i pustite me da završim. Član 107, ali ako ste dopustili da se meni neko obraća direktno, logički sam očekivao da će i meni biti omogućeno da se obraćam nekome drugom, ali vama na čast, bar je to jasno. Nećemo se više javljati, ukoliko ne bude nove potrebe. Ovaj lanac nismo počeli mi. Ovaj lanac je počeo čovek koji je počeo repliku potpuno neosnovano, tako što je sačekao da mi izađemo iz sale, a zatim odgovarao kada mi nismo bili tu samo na izabrane argumente od onih koje smo mi dali. Ponoviću samo još jednom, jer stvarno nam nije namera da ovu raspravu kompromitujemo na bilo koji način. Savez jevrejskih opština je tražio od ove skupštine da u 1. član ovog zakona unese odredbu kojom će se vratiti imovina Jevreja oteta od strane vlade Milana Nedića, po uredbi koju sam čitao ovde. Taj stav Saveza jevrejskih opština su podržale sve verske zajednice. Mi kažemo da je politički važno taj stav prihvatiti. Ne postoji nikakav realan argument da se taj stav odbije. To je jako važan politički stav, nemamo vremena da objašnjavamo svakom poslaniku pojedinačno zašto je to važno, ali sam samo rekao da vi birate. Imate dva stava, jedan i drugi. To su politički stavovi, ne tehnička objašnjenja kako će u stvari biti moguće ili neće biti moguće. Radi se o pokušaju uspostavljanja pravde nad žrtvama. Samo se o tome radi. Meni je žao, gospodin potpredsednik Vlade nije bio tu, ali sam siguran da će uvidom u stenogramske beleške utvrditi o čemu se radi. Hvala.
Hvala, gospodine Andriću. Nema više prava na repliku. Ovim smo završili ovu raspravu. Mislim da su svi veoma jasno izneli svoje stavove i zahvaljujem se svima. (Miloš Aligrudić, sa mesta: Može li u Danu za glasanju da se izjasnite o mom obrazloženju?) O onoj o kojoj ste vi? Naravno da može. Skupština će se u Danu za glasanje izjasniti o vašem predlogu. Reč dajem gospođici Nataši Vučković. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, gospodine potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, problem restitucije očigledno demantuje sve one koji, bilo u politici, bilo van nje, smatraju da će problem biti manji protekom vremena. Problem rešavanja vraćanja imovine koja je oduzeta posle Drugog svetskog rata, izgleda da vremenom sve više dobija na svojoj težini. Pitanja koja je otvorio ovaj predlog zakona i debata koja se vodi u javnosti, pa i debata koja se vodi u poslednjih nekoliko sati u ovoj skupštini, potvrđuju da se radi o jednom duboko kontroverznom pitanju, koje još uvek jeste u stanju da probudi stare ideološke pobude. Da li ćemo ih ikada prevazići, zavisi i od toga koliko smo spremni da na objektivan način razmotrimo istorijske činjenice, ali i da ispravimo nepravde. Razgovor o povraćaju imovine oduzete posle Drugog svetskog rata nije samo pitanje prava i ne prava, nego jeste pitanje pravde i nepravde, zbog toga što zakoni koji su doneti da bi se imovina od građana oduzela nakon 1945. godine, jesu bili nepravedni. Zato govorimo o ispravljanju nepravde. Svaka vlada od 2000. godine na ovamo izgleda da je smatrala pitanje restitucije kao isuviše vruć krompir. Prebacivala je onoj narednoj vladi da ga reši. Naravno, bilo bi mnogo bolje i mnogi problemi bi bili rešeni, sa kojima smo danas suočeni, da je restitucija urađena istovremeno ili bar pre sa privatizacijom. Takođe, bilo bi doslednije da je 2005. godine, sa Zakonom o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine bilo predviđeno da se imovina koja je popisana, prijavljena sa kredibilnom dokumentacijom, barem izuzme od dalje privatizacije. Ni to nije učinjeno. Tako da smo tokom poslednjih godina bili svedoci da se prošle godine privatizuje neka imovina koja je čak bila podobna za naturalnu restituciju, ali je u međuvremenu privatizovana. To su neke nedoslednosti i neke nepravde koje smo i mi činili svi zajedno. Bile su različite stranke na vlasti od 2000. godine pa na ovamo, ali to su činjenice sa kojima se moramo suočiti. Ovo je izuzetno važan zakon. pre svega, važan je zato što ispravlja jednu veliku nepravdu koja je izvršena prema mnogim građanima ove zemlje. Po raznim osnovama su ljudima oduzimane i šume, i zemljišta, i stanovi, i kuće i radnje, i po onim ideološkim raspravama koje su ideološki intonirane, a kojih je jako mnogo bilo u našoj javnosti poslednjih decenija i poslednjih meseci. Svi ti građani su većinom predstavljani kao neki eksploatatori, kao veleposednici, kao neprijatelji naroda i neprijatelji partije. To su zapravo bili obični građani, građani koji su svojim radom ili radom više generacija nešto sticali, svojim znanjem uspeli nešto da stvore. Tu je bilo zanatlija, učitelja, lekara i profesora. Svaka od tih porodica koja je bila žrtva ovih nepravdi, tada je proživljavala jednu ogromnu porodičnu tragediju koja je neretko i u godinama nakon toga praćena i političkim i ekonomskim obespravljenjem. To je važno da kažemo i da to sagledamo. Važno je da se prema toj nepravdi odnosimo kao zemlja koja želi da se razvija na principima onoga što čini liberalnu tradiciju Evrope. Drugi razlog zbog čega je ovaj zakon izuzetno važan je zato što afirmiše one vrednosti na kojima danas želimo da gradimo našu zajednicu. Ako nameravamo da gradimo tržišnu privredu, a nameravamo, ako želimo da podstaknemo privatnu inicijativu i da širimo preduzetnički duh i preduzetničku kulturu, ako želimo da stvaramo jednu stabilnu i sigurnu zajednicu u koju građani žele da ulažu i da grade svoje kreativne preduzetničke potencijale, onda je ispravljanje ove nepravde nužno, zato što ispravljanje ove nepravde pokazuje da smo spremni da gradimo drugačiji odnos između države i građana i to je ono što je važno za budućnost. Kako ispraviti ovu nepravdu danas 60 ili 70 godina nakon što je ona počinjena? Sigurno je da je ovih 60, 70 godina učinilo mnoge promene u životima i onih koji su bili žrtve ove nepravde i u životima svih drugih građana i institucionalno i ekonomsko itd. Bilo bi nesumnjivo bolje da smo mogli da obezbedimo da se vrati sve što je oduzeto onima kojima je oduzeto po političkoj ili ideološkoj osnovi. Moram da kažem…
Izvinjavam se, gospođice Vučković, samo trenutak. Molim narodne poslanike, imajte u vidu, niste obavezni da sedite u sali. Ako ste već u sali, molim vas da budete tihi i da pratite izlaganje i da ne smetate gospođici Vučković u izlaganju. Hvala.
Hvala, gospodine predsedavajući. Naravno, bilo bi bolje da smo uspeli da vratimo sve što je oduzeto po političkoj i ideološkoj osnovi ukoliko je to oduzeto. Saglašavam se sa onima koji su već u dosadašnjoj raspravi istakli da je apsolutno neprihvatljivo vraćanje imovine onima koji su bili pripadnici okupacionih snaga, zato što bi to bila relativizacija i fašizma i antifašističkih vrednosti. Mislim da nije opravdano da se svaka konfiskacija izjednači sa nacionalizacijom. To je nešto što mislim da moramo izbeći i u procesima rehabilitacije koji se sprovode pred sudom. Važno je da imamo u vidu da evropska vrednost jeste zaštita prava na imovinu, ali je evropska vrednost i antifašistički stav koji mora dosledno da bude sproveden u svim zakonima koje donosi ova država. Što se obima vraćanja tiče, jesmo siromašna zemlja i mislim da svi delimo isto mišljenje u tom pogledu. Javni je interes da vodimo računa i o sadašnjim i o budućim generacijama i o onome što čini razvoj naše zajednice. Sigurno je da te okolnosti u mnogome određuju i mogućnosti i načine i dinamiku vraćanja oduzete imovine. Da li je zakon na pravičan način odredio te granice? Da li je u nekim segmentima mogao da bude liberalniji? Ukazala bih na nekoliko rešenja, gde mi se čini da je bilo moguće jedno liberalnije rešenje. Uzmimo član 18. koji govori o izuzecima od vraćanja u naturalnom obliku. U tački 2) stav 1. predviđeno je da se izuzimaju od vraćanja u naturalnom obliku sve službene zgrade i poslovne prostorije koje ne koriste državni organi autonomnih pokrajina, organi jedinica lokalne samouprave i čak organi mesne samouprave. Da li je bilo potrebno ići toliko daleko? Znamo da su organi mesne samouprave vrlo često u poslovnim prostorijama nekih bivših zadruga čiji je rad prestao ili bio zabranjen itd. To je nešto o čemu možemo razgovarati. Takođe, postavlja se pitanje – da li je opravdano da se izuzme od vraćanja u naturalnom obliku ono što je predviđeno tačkom 7), a to su nepokretnosti koje su u vlasništvu Republike Srbije, a namenjeni su za smeštaj stranih diplomatsko-konzularnih predstavništva. Moguće je da je to bilo moguće rešiti i na drugi način. Takođe, kada govorimo o izuzeću od vraćanja u naturalnom obliku, želela bih da skrenem pažnju na čl. 16. i 17. zakona gde je predviđeno da se ne vraća nepokretnost ukoliko je ta nepokretnost dograđena, odnosno ukoliko je njena površina povećana, bez navođenja određenog procenta naknadnog uvećanja površine te nepokretnosti. To bi bilo mnogo pravednije, zbog toga što na ovaj način ispada da je bivši vlasnik onemogućen da traži naturalnu restituciju, čak i u slučaju ukoliko je nepokretnost koja mu je ranije pripadala uvećana za recimo 10% ukupne površine. Mislim da bi tako neka rešenja trebalo promeniti. Drugo, jednakosti radi, ako je zakon predvideo, a jeste, pravo na vraćanje ili obeštećenje zadužbinama, odnosno njihovim pravnim sledbenicima, predviđeno članom 5, onda bi bilo pravično i u skladu sa principom jednakosti da se pravo prizna i udruženjima građana koja su postojala pre Drugog svetskog rata, koja su, mnoga, širila i progresivne ideje, čiji je rad bio zabranjen. Nakon 1945. godine mnoge od njih su taj svoj rad obnovili tokom proteklih 10 ili 15 godina od strane čak istih članova, kao i pre drugog svetskog rata. Uzmimo na primer sokolska društva i slične organizacije koje su i danas članovi međunarodnih organizacija tih udruženja. Radi se o privatnim udruženjima građana koji su tada ulagali svoja sredstva u određenu imovinu. Mislim da bi bilo pravično i u skladu sa principom jednakosti da im se predvidi pravo na vraćanje, odnosno na obeštećenja. Na kraju želim da pozovem Vladu da pažljivo razmotri sve amandmane koji su podneti, jer oni su, bar što se tiče DS, podneti sa ciljem da se u što većoj meri isprave nepravde i da se na što bolji način predstave građani koje ovde predstavljamo. Želim da kažem da je jako dobro i pohvalno što je Vlada uspela da sačini predlog ovog zakona upravo u ovom trenutku, pre svega i velike ekonomske krize i velikih teškoća sa kojima se u zemlji suočavamo na ekonomskom nivou. Mislim da će upravo primena ovog zakona pokazati u kojoj meri smo bili ozbiljni kada smo ga predlagali i usvajali. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik gospodin Zoran Šami.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine potpredsedniče Vlade, ono sa čime verujem da ćemo se svi u sali složiti na početku, to je nesporno da valja doneti zakon o povraćaju imovine. Razlozi zbog kojih to treba uraditi su se donekle ovde čuli. Jedno je ispravljanje istorijske nepravde prema ljudima kojima je oteta imovina, koji još treba da budu srećni ako su sačuvali glavu na ramenu, a nažalost mnogi nisu. Čulo se i razlog - zahtevi EU, ali zapravo, jedna grupa razloga se nije čula. Vraćanjem imovine šaljemo jasnu poruku svetu da je za ovu državu privatna imovina svetinja, i da niko ne treba da sumnja da ako uloži novac u ovu državu, da će neko da mu ga otme. Nažalost, a to ćemo kasnije videti, poruke ovog zakona su upravo suprotne. Ima još koristi za državu, jer se vraćanjem imovine, o tome će kasnije biti reči, stvara mogućnost državi da prihoduje s obzirom na porez koji može da raspiše za tu imovinu. Međutim, problem sa ovim zakonom nastaje već u članu 1. kojim se propisuje kome se vraća imovina. Kaže se – vraća se imovina oduzeta posle 9. marta 1945. godine. Nevolja je u tome što je otimačina imovine ovde počela 15. aprila 1941. godine. Počeo je Vermaht i radilo se najvećim delom o jevrejskoj, ali ne samo o jevrejskoj, ali i srpskoj imovini, posebno u selima u kojima su Nemci imali većinu. Šta je bilo sa tom imovinom kasnije? I to je interesantno za rešenje u ovom zakonu. Tu imovinu je Vermaht prodavao, tako da imate vlasnike otete imovine koji su postali vlasnici još za vreme Drugog svetskog rata. Sa parama od te prodaje Vermaht je izdržavao troškove okupacije Srbije. Drugo, nisu obuhvaćeni svi slučajevi otimačine od jeseni 1944. do marta 1945. godine, tada je više od 10 hiljada, neki kažu, nećemo sad da licitiramo, ali 10 hiljada sigurno, ljudi bez ikakvih sudskih odluka pobijeno i proglašeno za narodne neprijatelje, pa im je nakon toga oduzeta imovina. To nije pokriveno. Kasnije je jedan deo tih slučajeva pokriven naknadnim sudskim odlukama, ali najveći deo nije. Mi tim ljudima ne dajemo pravo da povrate imovinu, a gotovo bez izuzetka radilo se o ljudima čija je jedina krivica bila da su imali neku imovinu i to je bio razlog da budu proglašeni za državne neprijatelje. To ne vraćamo. Uzgred rečeno, deluje krajnje… Da li treba da sačekam da gospođa Kolundžija završi? Nemojte da mi štopujete vreme. Dakle, deluje krajnje cinično, kad smo već kod oduzete imovine, iz holokaust, koji se desio, da kad se radi o imovini Jevreja koji nemaju naslednike, a takvih ima poprilično zato što su celokupne porodice pobijene, od male dece pa na dalje, da ćemo mi, pošto ne znamo šta ćemo sa tom imovinom isa tim parama, da ćemo napraviti od tih para memorijalni centar. Treba ova država da napravi memorijalni centar, to košta 100.000 – 200.000 evra, to može država da plati iz svojih sredstava, a te pare treba na neki koristan način, u dogovoru sa Jevrejskom zajednicom u Srbiji, razrešiti. Znate to bi bilo isto tako kao kad bi vi meni oteli imovinu, pa mi kazali - dobro oteli smo ti imovinu dići ćemo ti spomenik kad umreš. Treći problem - ko nema pravo? Vi ste u članu 5. vrlo o.k. predložili, imali ste sasvim jednu u redu formulaciju koja kaže – lice koje je bilo pripadnik okupacionih snaga itd. Sad vi to menjate amandmanom i to čak sad više ne možemo amandmanima ni da pokušamo da menjamo i kažete – lice strani državljanin. Izvinite molim vas, da li je bilo pripadnika okupacionih snaga državljana Srbije u to vreme Kraljevine Jugoslavije? Bilo je. I to raznih nacionalnosti. Bilo je Mađara, bilo je Hrvata, bilo Srba, bilo Bugara, balista, sve naši državljani. Biloje Srba u handžar diviziji. Po nacionalnosti su bili Srbi muslimanske veroispovesti, bili u handžar diviziji i ratovali na strani Nemaca u Rusiji. Bilo je ustaša, naravno, Hrvata članova ustaške vojske. Šta s njima? Oni imaju pravo na povraćaj imovine. Po ovom zakonu imaju. Dalje, načini vraćanja. Ukida se mogućnost zamene. Zašto? Pri tome, pazite, imate situaciju da je nekom oduzeto poljoprivredno zemljište. Ja kao dete sam se, verujte mi, igrao u kukuruzima u centru Dušanovca. Bili su kukuruzi. Ako je tad neko imao tu njivu pa mu je neko oteo, naravno da mu ne može vratiti tu njivu na kojoj je sad desetospratnica. Ali, može mu dati njivu pet kilometara dalje. Zašto da ne. Pri tom, država umesto da daje novac, daje njivu, da tu njivu budući vlasnik mora da obrađuje, mora da plaća porez itd. Biće još mogućnosti da ovo još razrađujemo po pitanju amandmana. Mi smo iz dobre namere podneli dosta amandmana, pa će biti u rasprave o amandmanima vremena. Na kraju samo da dam jednu ocenu. Ovo je jedan loš i licemeran zakon. Imao bih velika razumevanja prema vama, gospodine Đeliću, što ste morali da ga branite. Da nije jednog detalja, jednog mog utiska, a to je da ga vi branite sa nešto malo previše strasti. I to me verujte mi brine. Hvala.
Reč ima Aleksandar Jugović, a posle gospođa Radeta.
Poštovani predsedavajući, kolege poslanici, ovo je vrlo važna tema, ovo je deo programa SPO, dvadesetogodišnjeg programa i borbe. Ovde se vodila polemika oko antifašizma. Vodila se polemika oko restitucije. Polemika oko antifašizma jeste dobra i zna se da su to možda i najveće istorijske tekovine koje Srbija nosi, i na to treba da budemo ponosni, što smo imali dva antifašistička pokreta. Jedan partizanski i drugi ravnogorski. Međutim, oni koji su se kao pripadnici partizanskog pokreta borili protiv okupatora, mnogi od njih tu svoju pobedu iskoristili su da po završetku rata, da po navodnom oslobođenju pobiju svoje ideološke protivnike, da im oduzmu imovinu, da porodice ubijenih iz razloga samo zato što su drugačije mislili izlože torturi i životu u strahu decenijama posle toga. Ispravljanje istorijske nepravde nije proces koji se može rešiti samo restitucijom. Kompletna rehabilitacija, restitucija, otvaranje dosijea, pa lustracije. Pitanje za ovu Vladu i za sve vlade od 2000. godine na ovamo jeste šta je sa otvaranjem dosijea? 2000. godine jedan od glavnih obećanja DOS bilo je otvaranje tajnih dosijea. Zašto nisu otvoreni? Poluge vlasti, poluge zločinačkog terora, smrti, tajnih policije preživele su 5. oktobar i nastavile su da opstruiraju evropski put Srbije. Ne možemo govoriti o restituciji, o likvidacijama stotina hiljada ljudi. Imamo izveštaj vladine komisije o tome, o 190 lokacija na kojima se nalaze tajne grobnice, gde su pobijeni rodoljubi, uglavnom pripadnici Ravnogorskog pokreta, iz razloga što su izgubili rat ili što su ih pobedila njihova braća. Komunizam je pao svuda u Evropi. Srušio se berlinski zid. Raspao se Sovjetski Savez, a u Srbiji jedina pobeda od tog komunizma čuva se ona koja je počinjena nad pobijenom braćom. To je sramota. Zakon o restituciji, za koji se SPO zalaže 20 godina i to je pokazao svojom političkom borbom, da je bio donet ne bi SPS, ni SRS, ni DSS koja u to vreme nije ni postojala 1991. godine, kada je podnet parlamentu zakon da se vrati imovina SPC sa 70.000 ha zemlje i 1.800 objekata i kada je taj zakon usvojen u parlamentu Srbije. Milošević je suspenzivnim vetom vratio taj zakon u parlament u ponovnu proceduru, i naravno više se nikada nije našao na dnevnom redu. Da li je to odbrana naših interesa na KiM, da metosi srpski dobiju svoju zemlju još 1991. godine? Ko je glasao i ko je predložio taj zakon? Postavlja pitanje zašto se čekalo 11 godina? Ministar kaže da nema idealnog modela. Naravno da nema idealnog modela. Pet decenija života u strahu pod večitom torturom, po prirodi stvari ne može ništa zameniti i ne može ništa ispraviti. Međutim, model može biti idealniji ukoliko se usvoji set zakona koji bi pratili restituciju. Pre svega, tu mislim na zakon o otvaranju tajnih dosijea, jer bismo time utvrdili ko su bili ti ljudi koji su uhodili svoju braću, svoje komšije, ko su ti "oznaši" koji su proglašavali ljude izdajnicima ili neprijateljima svoje sopstvene zemlje. Na ovaj način uz pritisak EU, isključivo uz pritisak EU, donosimo zakon nakon svih novih nanetih nepravdi od 2000. godine na ovamo koji su počinjeni prema starim vlasnicima. Pre svega, mislim da je mnoga imovina prešla u ruke, prelila se u džepove tajkuna i sada ne postoji politička, ekonomska niti bilo koja druga volja države da se to ispravi. Ponavljali smo, vi ste bili na vlasti, pokazali ste se odlično. Uporno ponavljamo, uporno ponavljamo da je obračun sa svim onim što je građane Srbije oštetilo u ovom slučaju, ljude koji su zainteresovani da im se vrati imovina preko potreban Srbiji, da vidimo ko je na koji način privatizovao tuđu imovinu i ko je imao nameru da privatizauje imovinu za koju je znao, da će kad se tad vratiti starim vlasnicima. Veoma je bitno napomenuti, da ona nepravda koja je načinjena prema građanima Srbije, od nekih antifašista koji su opet ponavljam svoju pobedu nad fašistima iskoristili za obračun sa ubijenom braćom, jeste, da moramo i radi evropskog puta doneti jasan stav o onome što se dešava. Parlamentarna skupština Saveta Evrope rezolucijom 1481 traži osudu svih zločina totalitarnih režima bivših komunističkih zemalja pa tako traži i od ovog parlamenta. Šta se učinilo po tom pitanju? Ništa. Ni jedan zakon ne može vratiti ono vreme koje je potrošeno, koje je bačeno, koje je stavljeno u službu onih koji su petog oktobra zauzeli položaje i pozicije i privilegije Slobodana Miloševića i svih onih koji su činili taj poredak nesreće 90-ih godina. Sad se pitam zbog čega i nadam se da će ministar na to odgovoriti u Upravnom odboru Agencije za restituciju ne može sedeti čovek koji je podneo zahtev da mu imovina bude vraćena. Pa ko će sedeti? Hoće li sedeti deca ili oni koji su im tu imovinu oteli? Hoće li istorijsku nepravdu ispravljati oni koji su nepravdu narodu Srbije naneli. Zbog čega dvorski kompleks ne može da se vrati kralju? A i dan danas, na Dedinju mogu oznaši da koriste kuće koje su oteli od srpskih domaćina, bankara, inteligencije, bogatih trgovaca. SPO nije apsolutno zadovoljan ovim predlogom zakona, ali SPO i zbog toga je i stao na listu za ZES 2008. godine neće nikada ugroziti evropski put Srbije. Dobro je i možda najbolje za Srbiju što je Evropa konačno počela da propisuje pravila po kojima moramo da igramo. Ovo je trebalo i zato je pogrešno predstavljati u parlamentu ovo kao nekakvu veliku inicijativu. Ovo je trebalo uraditi bez pritiska Evrope. Ovo je trebalo uraditi odmah posle 5. oktobra. Ovako ostaje gorak ukus da donosimo jedan evropski zakon zato što ga moramo doneti a da ga ne donosimo iz razloga zato što je on u korist građana Srbije. Žao mi je, što je zakon o rehabilitaciji povučen iz Skupštinske procedure, jer on je mnogo bitan i on je trebalo da bude deo Zakona o restituciji i žao mi je što neko na pogrešan način tumači antifašističku borbu Ravnogorskog pokreta generala Mihajlovića i čuli smo malo pre laži koje se i dan danas šire o njemu da je on bio za nekakvu nacionalizaciju za nekakav drugačiji društveni koncept, to je bio pokret koji je bio prozapadno orijentisan, na zapadu niko nikome nije otimao imovinu, nego tera Srbiju da Srbija vrati otetu imovinu od svojih građana. Da je kojim slučajem Ravnogorski pokret pobedio mi bismo bili deo EU i ne bismo doživeli da naslednici ideologije koja je otimala sada ispravljaju istorijske nepravde. Još jednom ponavljam sada bi Srbija, jer bi i to se čulo iz redova SRS Draža zajedno sa Adenaurom, Begoom, Šumanom stvarao EU, bila uveliko članica EU i ne bismo imali ove probleme. Hvala vam puno.
Nema na čemu. Reč ima narodni poslanik gospođa Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, zakon o vraćanju oduzete imovine i obeštećenja kako se popularno zove zakon o restituciji kolokvijalno tj. imao je rekla bih, nezasluženo veliku medijsku pažnju poslednjih mesecima pa čak i godinama. I čuli smo mnogo argumenata za i protiv donošenja ovog zakona, ali nekoliko bisera koje je jutros govorio gospodin Đelić, zaista moraju da se prokomentarišu. Kaže, gospodin Đelić da će ovaj zakon kada se bude primenjivao dati bolje rezultate nego privatizacija u Srbiji. Pa kuku nama, gospodine Đeliću, akoovo upoređujete ili bilo šta u Srbiji sa privatizacijom, sa onolikim kriminalom, sa onolikom korupcijom, sa onolikim pritvorenim, zatvorenim i tek onim koji će biti zbog kriminala u toj privatizaciji. Ili ste možda mislili na one akcije od 1000 evra? Dalje, kaže gospodin Đelić da će primena ovog zakona privući investicije, strane investicije u Srbiji. Gospodine Đeliću, vi ste govorili i da će ekonomska kriza privući strane investicije u Srbiju, jedino još kad je bio zemljotres u Kraljevu niste rekli da će i to privući strane investicije. Vi imate tu jednu svoju priču i vi to i gde treba, i gde ne treba ubacujete, a to što nema veze sa suštinom nije ni važno. Rekli ste, da očekujete da će ovaj zakon da doprinese razvoju zadužbinarstva u Srbiji. Gospodine Đeliću, evo konkretan predlog od onih vaših 11 miliona evra napravite neku zadužbinu, budite prvi zadužbinar pa da vam čestitamo. Rekli ste, jutros ste priznali, a pre nekoliko dana ste rekli da se ovaj zakon ne donosi zbog EU nego zato što je to nama, hleb nasušni, otprilike, pa su posle toga vaše kolege iz Vlade, kako ko, pojavljivali se na televizijama raznim i demantovali gospodina Đelića i rekli, ne ovaj zakon se donosi zato što je to nalog EU. Gospodine Đeliću, pošto uredno ispunjavate naloge EU očekujem odgovor od vas kao potpredsednika Vlade Repbulike Srbije, da nam kažete, otvoreno šta je sa uslovom koji ste dobili od Angele Merkel i od EU u vezi sa zaokruživanjem šiptarske države na teritoriji Republike Srbije. Da li vi znate šta se dešava od 16. septembra do danas na teritoriji Republike Srbije? Nešto se ne javljate na tu temu, za vas je očigledno to završena priča. Boga mi, nije i neće biti. Mogli smo juče da pročitamo u medijima da pored svih ovih uslova koje ispunjavate, na kako vi volite da kažete, agendi, na putu ka EU, ali sve mi se čini da na tom putu ima sve više ležećih policajaca, a da su vam nešto nizak trap pa zapinjete često. Na tom evropskom putu, kako kažu vaši evropski prijatelji, gospodine Đeliću, ozbiljno vas koči korupcija i to korupcija na svim nivoima vlasti i u svim segmentima. Između ostalog, kažu vaši evropski prijatelji, da je problematično da li ćete dobiti status kandidata zato što u krivičnom zakonu nije sankcionisano podmićivanje poslanika. Sad pitam vas, gospodine Đeliću, kada pričate sa tim vašim evropejcima, da li vi njima kažete da ste vi 2008. godine napravili nelegalan sastav ovog parlamenta i da je upravo zbog korupcije, kako je Vikiliks obavestio veza SAD, Boris Tadić, Nikolić i Vučić, stvorena, nešto što vi ovde zovete poslanička grupa, na osnovu ukradenih mandata. Jesu li na to možda mislili vaši zapadni prijatelji sa kojima razgovarate vezano za te vaše evropske integracije, do kojih sigurno nikada neće doći. Podsećamo vas gospodine Đeliću, da je 8. juna 2005. godine donet Zakon o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine. Tada je u Vladi Vojislava Koštunice koja je bila isto evropejska koliko i vi danas, sedeo gospodin Parivodić, koji je bio lično vrlo zainteresovan za vraćanje imovine i on je stalno prisutan u medijima kao predstavnika nekih kojima treba da se vrati imovina zakonito, naravno oduzeta. Vi ste od tada do danas znali da ćete ovaj zakon da donesete, vi to odavno najavljujete. Pitanje za vas gospodine Đeliću – ko je odgovoran što ste do 8. juna 2005. godine je donet taj zakon, 13 meseci posle toga jula 2006. godine je završen popis te imovine. Ko će odgovarati zato što ste vi tu imovinu za koju ste znali da ćete da donesete zakon da se vraća? Prodavali ste je za bud zašto tajkunima da bi sada država na osnovu ovog zakona tim istim tajkunima isplaćivala nekakvu nadoknadu. Jeste li to radili slučajno ili svesno gospodine Đeliću, i ko je odgovoran što na taj način nanosite ogromnu štetu, finansijsku pre svega građanima Republike Srbije. Gospodine Đeliću, nas u SRS kao brižne poslanike, interesuje da li ste razmislili kako ćete zbrinuti Ružicu Đinđić, pošto je i vila koju ste njoj, potpuno neopravdano poklonili, tema vraćanja, neka porodica se već javlja da joj se vrati ta vila, i naravno, ne samo ta, nego ne znam i ona vaša od onoliko stotina miliona na Dedinju, da li je i ona pod udarom ovog zakona? Dalje, Tomice Milosavljevića, pa Šutanovca, pa svih vas što ste se poređali po Dedinju. Gospodine Đeliću, dame i gospodo narodni poslanici, koji ćete glasati za ovaj zakon, SRS vas upozorava da jedna istorijska nepravda, a ovo jeste bila istorijska nepravda, ne može da se ispravi stvaranjem novih nepravdi. Vi ste ovde, kolega Martinović je odlično, naravno, primetio u članu 2. napisali 41 propis, popisali 41 propis, zakona, a još tri su čini mi se dodata, biće dodata amandmanima vladajuće većine. Dakle, nabrojali ste 44 zakona na osnovu kojih je imovina koju želite da vratite, oduzeta. Ako, je nešto oduzeto na osnovu zakona, gospodine Đeliću kako može da se vrati? Kako vi mislite da crtate, precrtavate istoriju, da brišete istoriju. Bilo je vreme kakvo je bilo, pa za nekoliko godina ili za nekoliko decenija verujte da će oni koji budu živeli u ovoj vašoj proevropskoj izdajničkoj politici i Vladi Tadićevog režima, imati mnogo gore mišljenje, nego što mi danas imamo, svi mi imamo o tom periodu komunističkog režima. Dakle, država u državi, mora da postoji pravna sigurnost, ne može svaki neki Đelić koji se pojavi da menja svojim propisom nešto što je nekad neko doneo neki drugi propis, i ko nam garantuje da je ovaj što vi predlažete baš najbolji? Mi znamo da nije. Zašto ste 9. mart 1945. godine odredili kao datum od kog se vraća imovina? Ceo dan vas to pitam, samo nemate argument. Mi s vama razgovaramo o argumentima, mi srpski radikali smo protivnici ovog zakona, i kao što čujete iznosimo argument, ne pričamo priče, od vas tražimo argumente zašto treba za ovo da se glasa. Dakle, zašto 9. mart 1945. godine? Zašto se imovina ne vraća begovima? Da li vi znate da su begovi u Srbiji imali zemlju? Zašto niste odredili taj period? Vi ste ovde uspeli da obezbedite saglasnost da donesete zakon o rehabilitaciji, to je jedini zakon da je donet, odnosno već postoji, ali se ne primenjuje i ovaj što ste hteli da donesete, to je jedini zakon gde rehabilitovana lica imaju osnova, imaju prava da im se vrati imovina, jer im je imovina oduzeta u režiranim političkim procesima, ali to nije tema ovog zakona. Imovina koja se vraća na osnovu ovog zakona koji predlažete, između ostalog je oduzeta na osnovu Zakona o nacionalizaciji najamnih zgrada i građevinskog zemljišta, ja ću zbog vremena samo nekoliko zakona, na osnovu kojih je oduzeta ova imovina da prokomentarišem. Gospodine Đeliću, nacionalizacija se sprovodi u civilizovanim zemljama i sprovodila u civilizovanim zemljama. Znate, koliko su u Engleskoj laburisti izvršili nacionalizacija, a bili su dugo na vlasti. Drugi osnov, jedan zapravo, od zakona po kojima je oduzeta ova imovina je Zakon o eksproprijaciji i to do 1968. godine. Dajte, molim vas objasnite nam zašto do 1968. godine? Pa eksproprijacije su se vršile i pre i posle. Danas imamo na snazi vrlo nepravedan i nepravičan Zakon o eksproprijaciji, da li znate gospodine Đeliću, da po današnjem zakonu u sadašnjem pozitivnom propisu eksproprijaciji investitor može da uđe u posed pre nego što postigne dogovor o naknadi. To ranije nije bilo, odnosno, u nekim periodima je bilo, ali neposredno pre ovog zakona nije. Da li je svaka naknada u postupku eksproprijacije u ovom periodu od 1968. godine, ne znam što ste stavili ovu godinu, do dana današnjeg pravična. Pa nije, a da li to znači da je nezakonita, pa ne, ne znači. Zakon je takav, primenjuje se i građani moraju da se povinuju zakonu. Ako mora da se primenjuje Zakona o eksproprijaciji posle 1968. godine i ta imovina se nikom ne vraća, a što onda vraćate imovinu koja je eksproprisana do 1968. godine? U čemu je razlika, gospodine Đeliću? Da li vi znate od te 1968. godine do dana današnjeg koliko je hiljada hektara zemljišta eksproprisano, koliko je naseljeno stambenih objekata radi utvrđenog opšteg interesa, uz naknadu za koju bivši vlasnici kažu da nije pravična, kao što nije bila pravična ni ona o nacionalizaciji iz 1958. godine, ali to što nije pravična, opet ponavljamo, ne znači da je nezakonita. Da li je pravična, gospodine Đeliću, ova Đilasova eksproprijacija za most Zemun – Borča? Da li znate da Đilas raseljava građane Zemuna sa obale Dunava u Beli Potok? Da li znate da im ruši kuće u kojima stanuju, a da će u Belom Potoku, plaćati tržišnu cenu zakupnine. Ako, hoće da otkupe te kuće, odnosno stanove, moraju da plate tržišnu cenu za te stanove i za njih ne važi Zakon o stanovanju koji predviđa specijalne uslove za otkup stanova. Da li je to pravično? Nije. Da li je u skladu sa Zakonom o eksproprijaciji, jeste, šta da radimo, ali, vi dakle, žmurite pred takvim stvarima, a vodite računa o nečem što je nekad bilo. Zakon o agrarnoj reformi takođe je osnov na osnovu kojeg ćete da vraćate nepokretnosti koje su oduzete po Zakonu o agrarnoj reformi. Gospodine Đeliću, ne znam da li znate da je agrarna reforma u Srbiji postojala od 1919. godine iz vremena Kralja Aleksandra. Tada je Vlada donela prethodne odredbe, tako se zvalo za pripremu agrarne reforme koje su postale program agrarne reforme, i koja je sprovedena. Zašto onda i to ne vraćate, zašto ste zacrtali ovu agrarnu reformu i kolonizaciju od 1946. godine? Nemate princip, ne znate odgovor naravno, na ova pitanja. Podsećamo vas, takođe, gospodine Đeliću, da je 26. marta 1991. godine donet u parlamentu Zakon o načinu i uslovima priznavanja prava i vraćanju zemljišta koje je prešlo u društvenu svojinu na osnovu PZF, odnosno Poljoprivrednog zemljišnog fonda i konfiskacijom zbog ne izvršenih obaveza iz obaveznog otkupa. Za oduzetu zemlju, ovu, koja je po ovom zakonu vraćana, ranije nije bila isplaćena naknada i postojao je osnov da taj zakon bude donet. Po tom zakonu, vraćeno je oko 100 hiljada hektara poljoprivrednog zemljište, gospodine Đeliću, molim vas da me slušate jer tražim odgovor na sva ova pitanja. Ovaj zakon se primenjivao 10 godina i proizveo je, bez obzira što je bilo osnova da bude donet, pogubne ekonomske posledice. Kakve? Uništeni su veliki poljoprivredni kombinati koji su do tada bili veoma uspešni. Cena poljoprivrednog zemljišta je dramatično pala i od tada su ogromne količine poljoprivrednog zemljišta ostale u parlogu zato što su vraćene naslednicima koji nisu ni znali ko su im preci. Lično sam radila na primeni ovog zakona u Opštini Zemun, pa su se predamnom svađali da li je bila ujna, da li je tetka, da li je strina tu koju eventualno treba da naslede, pa ko koliko treba da nasledi, pa su mislili dobiće ogromne pare. Kad su videli ta to nije tako skupo jer je velika količina, ponavljam 100 hiljada hektara zemljišta vraćeno, onda je to zemljište ostalo neobrađeno. Gospodine Đeliću, to je takođe pominjao kolega Martinović, da li je neko utvrđivao poreklo imovine licima kojima je, naglašavamo, na zakonit način oduzeta imovina, a koju vi sada hoćete da vratite? Pitamo vas, gospodine Đeliću, da li su to u to vreme bili tajkuni onog vremena, kakvi su danas Mišković, Beko, Cane, Kostić, Đunić, Vlahović, Đelić itd? Gospodine Đeliću, ne znam što se smeškate? Ne znam da li ste čuli za staru američku poslovicuda niko za svoga života ne može na pošten način da zaradi i uštedi milion dolara, a vi, Đeliću za dve godine 11 miliona evra. Gospodine Đeliću, pravni razlog koji svaki pravnik mora da uvaži, a koji ide u prilog i koji je argument zašto ovaj zakon ne sme da se donese, jeste pravo održaja. Vi niste pravnik pa da vam objasnim a pre, svega, želimo da čuju građani Srbije. Redovan održaj za pokretne stvari je tri godine, za nepokretne tri godine, ako je zemljišno knjižno vlasništvo, a 10 godina za vanknjižno. Vanredni održaj nastaje protekom 10 godina i stiče se pravo svojine na pokretnim stvarima, a za 20 godina na nepokretnostima. Dakle, prošlo je više puta po 20 godina i ne može se stvoriti pravni uslov za vraćanje ove imovine koju vi želite da vratite. Ako je neko pre 50, 60 godina na legalan način stekao imovinu, on je stekao pravo održaja odavno. Vi ste čak ovde predvideli da ćete ovim zakonom ukidati i pravo službenosti prolaza. Da li vi uopšte znate šta znači pravo službenosti prolaza? Da li to znači da ćete ostaviti stambene zgrade, kuće itd. bez pristupa na ulicu zato što je uspsotaveno pravo službenosti prolaza? Nemate vi pojma, naravno, samo znate da treba doneti zakon da se vrati imovina Parivodiću i još nekima i baš vas briga. Naravno, moramo da pomenemo, odnosno pominjali smo, ali da naglasimo problem vraćanja imovine folksdojčerima. Znate, Srbi na teritoriji AP Vojvodine su veoma zabrinuti već godinama. Da li znate, gospodine Đeliću, da se organizuju turističke ture da dolaze Nemci da obilaze kuće svojih predaka i imanja, slikaju se itd. zato što su znali da će Angela Markel da vam naredni da donesete ovaj zakon i da vašim folksdojčerima omogućite da im se vrati zemljište odnosno imovina u Srbiji? Da, ovo ste intenzivirali od kada je Angela Merkel bila ovde i udarala vam packe. Podsećamo vas da je posle Drugog svetskog rata u Vojvodinu doseljeno oko 40 do 50 hiljada porodica, znači preko 200 hiljada ljudi iz siromašnih krajeva Bosanske Krajine, Crne Gore, Makedonije, Hercegovine, Like, Banije, Korduna i sada njihov status ugrožavate, gospodine Đeliću, a jutros kažete da se mora poštovati pravo privatne svojine. Pa, da li znate šta su ovi ljudi uradili od tih švapskih kuća, kako se popularno zovu? To više nisu kuće od blata, to su sada vile, to su sada izgrađeni, uređeni vrtovi, voćnjaci. Uvećana je vrednost ko zna koliko puta. Vi ćete to da vratite folksdojčerima, a zaboravljate da je pre nego što su došli ovi Srbi, njih oko 200 hiljada, da je između 400 i 500 hiljada Nemaca napustilo Jugoslaviju zato što im je vlast opravdano kao narodnim neprijateljima oduzela imovinu, državljanstvo i građanska prava. Vi sada hoćete njih da dovedete u Srbiju, gospodine Đeliću. Hoćete da oni zaposednu imanja koja su Srbi, rekoh već na koji način koristila. Ovih dana ja aktuelno bilo, pominjalo se i u medijima ovo što pokušavate da sakrijete, da je između Nemačke i bivše Jugoslavije postignut sporazum na osnovu kojeg su folksdojčeri obeštečeni. Taj sporazum su potpisali Josip Borz i Vili Brant 1972. godine. Sada se gospodin Ivanović, koji se ovim bavio, neki gospodin istoričar, kaže – pokušavao je preko raznih ministarstava, arhiva itd. da dođe do ovog sporazuma i, zamislite, on je na volšeban način nestao iz arhiva u Srbiji. Sramota. Samo još da vas podsetim da gospodin Vaslav Klaus, predsednik Češke Republike, 2009. godine nije hteo da podrži Lisabonski sporazum zato što on pruža mogućnost potomcima sudetskih Nemaca da traže povraćaj svoje imovine. Dakle, svi mogu da kažu sve što je u interesu njihovog naroda, samo vi ne možete, pardon, samo vi nećete. Stav SRS o ovom zakonu iskazali smo kroz amandmane tako što smo predložili da se svaki član briše od naslova do poslednjeg člana. Hvala.
Reč ima narodni poslanik gospodin Meho Omerović.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Poštovani potpredsedniče Vlade, uvažene kolege, dame i gospodo narodni poslanici, moram priznati da mi nije lako što u ovom trenutku govorim. Skoro je 18,00 časova. Od 10,00 sati pre podne vodimo ozbiljnu raspravu o jako važnom zakonu, o zakonu koji je suštinski bitan za najveći deo građana naše Republike Srbije, o zakonu koji jeste jedan od uslova, da koristim i taj izraz koji se već toliko otrcao, EU za dobijanje uslova zakandidata u članstvo EU, ali moram priznati da sve ono što sam mogao da čujem, nažalost i većina građana Republike Srbije u direktnom televizijskom prenosu, mi ne daje za pravo da smo mi kao društvo i kao država pokazali jedan visoki stepen odgovornosti i demokratičnosti. Naprosto, tu kritiku treba uputiti prema nama koji smo deo vladajuće koalicije. Zašto to kažem? Zato što najveći deo optužbi suprotnih mišljenja, različitih stavova o predloženom tekstu zakona mogao se čuti od predstavnika vladajuće koalicije i to je nešto što mislim da nije dobro i nešto što nas još više uvodi u ono što sam rekao na samom početku, a to je duboka podeljenost društva po svim pitanjima. Zato me ne čudi što smo i danas, na žalost i pre svega po najveći broj građana Republike Srbije, čuli disonantne, a boga mi, često i toliko suprotstavljene stavove članova vladajuće koalicije, da sam se u jednom trenutku zapitao, ko je predložio ovaj zakon? Dakle, ovaj zakon je, da budem jasan do kraja, potreban. Ovaj zakon treba onim građanima Republike Srbije koji su na bilo koji način, ni krivi ni dužni, zbog onoga zašto su njihovi preci optuženi, ili na pravdi Boga osuđeni, izgubili imovinu, zemljište i sve ono što danas potpada pod zakon o povratku imovine, odnosno restituciji. Dakle, svako onaj ko je bez suda i bez sudske presude bio lišen bilo kojih svojih prava, mora da ima povraćaj tih prava. Ako ne on, na žalost, najveći broj nije više među živima, ali njegovi članovi familije svakako da. Dakle, tu ja nemam problem. Mi, kao država, mi kao društvo, koje težimo savremenim evropskim društvima, moramo da uspostavimo vladavinu prava nad nečim što se zove privatna svojina. Privatna svojina je, kao što se to često kaže, svetinja i to zaista treba tako. Često se govori, a čuli smo to danas i od potpredsednika Vlade, koji u ime Vlade brani ovaj zakon jer ga je ona i predložila, da se ovim zakonom otklanja istorijska nepravda. Znate, kad imate istorijsku nepravdu, onda se postavlja pitanje a šta ćemo sa istorijskom pravdom? Šta ćemo sa onim koji su po zakonima, u skladu sa tadašnjim Ustavom, bili lišeni eventualnog prava, osuđeni, čija je imovina bila oduzeta, konfiskovana, itd? Nisam pravnik, pa možda mi kolege poslanici, koji su mnogo veštiji i spretniji, jer su pravnici, mogu i zameriti, ali naprosto govorim ono što većina građana i misli. Šta ćemo sa onima koji su odpočetka Drugog svetskog rata sarađivali, bili u službi, da budemo otvoreni, Trećega rajha? Da li su njihova prava, i sve ono što je sledilo posle, oduzeto po nekoj nepravdi, iz nekih ideoloških razloga i sad mi treba da ispravljamo tu tzv. istorijsku nepravdu? Dakle, meni se kao suštinsko pitanje nameće šta je to i čemu ovaj zakon služi? Govoriću o jednom veoma ozbiljnom segmentu, o nečemu što ova država i ovo društvo u poslednjih desetak, 12 godina u kontinuitetu radi uz podršku najvećeg broja građana Republike Srbije, a to je taj neki put ka EU, to je taj put ka nekim evropskim vrednostima. Pitam vas, pre svega predstavnike Vlade, odnosno predlagača Đelića, da li su te evropske vrednosti, čini mi se, utemeljene na antifašizmu? Jer, koliko znam, iako se vi trudite da to izbegnete, antifašizam je utemeljen u EU. Antifašizam je u postolju UN. Na kraju krajeva, i Dan Evrope se zove zato što je to bio dan pobede nad fašizmom. Ako danas 2011. godine želimo promenitiistoriju, ili što je još gore pokušati da je falsifikujemo, ili na neki način silujemo ono što jesu rezultati Drugog svetskog rata, na čemu jeste nastala EU, dakle, na svim svojim vrednostima, svim poštovanjima ljudskih prava u koje se toliko čestozaklinjemo da smo se smučili i sami sebi, a kamo li građanima. Pokušaću da parafraziram tri principa iz uvodnog izlaganja gospodina Đelića jutros od 10,15 minuta, tri principa na kojima se fokusirala Vlada prilikom donošenja ovoga zakona. Prvi je nepravda koja je učinjena iz ideoloških razloga. Drugi je da ne može biti ugrožena finansijska stabilnost države Republike Srbije, odnosno svih njenih građana. Treći je, da je u pravljenje ovog zakona obavljena konsultacija sa bivšim jugoslovenskim republikama. Moram priznati da me se sva ta tri principa nekako čine klimavo, bez obzira na podršku koju mogu dati principu, da svako ko je nepravedno izgubio imovinu, za svakog ko je nepravedno izgubio zemljište, za svakog ko je nepravedno osuđen za nešto što nije uradio, mora na neki način da bude rehabilitovan i da dobije neku vrstu satisfakcije. Tu nemam nikakav problem. Ako je prvi razlog, kao što je potpredsednik Vlade naveo za donošenje ovakvog zakona, nepravda koja je učinjena iz ideoloških razloga, javno pitam – da li je fašizam ideologija? Mnogo pametniji od mene su davno to rekli, napisali stotine i stotine knjiga. Naravno da jeste. Ne samo da jeste, nego je to najcrnja ideologija koja je postojala u ljudskom rodu, ali hajde da se baziramo samo na 20. vek. Sledbenici onih koji su tu ideologiju veličali, koji su u ime nje ubijali,sprovodili sve ono što je nakaradno, suprotno ljudskom rodu i služili Hitleru i Trećem rajhu na prostoru Republike Srbije, i podsećam, osuđeni za te zločine, danas ne mogu imati pravo ili će se njima čak i vratiti imovina, zato što im se ovim zakonom želi dati to pravo po predlogu zakona, jer je ta imovina oduzeta iz ideoloških razloga. Ono što je bitno, šta ćemo sa onima koji su služili Trećem rajhu na prostoru Republike Srbije? Da bih se vratio na konkretne članove predloženog zakona, hteo bih dapostavim nekoliko pitanja, po meni, dva ključna člana koja su se ovde našla, a tiču se nedoumica i nejasnoća, barem kada sam ja u pitanju. Dozvolite mi, da te nejasnoće i nedoumice podelim sa kolegama poslanicima, i što je mnogo važnije, i sa građanima Republike Srbije. U članu 5. predloženog zakona, Vlada Republike Srbije kaže u tački 3. – pravo na vraćanje imovine i obeštećenje nema: lice koje je bilo pripadnik okupacionih snaga koje su delovale na teritoriji Republike Srbije za vreme Drugog svetskog rata kao ni njihovi naslednici. Tu mi se čini sve jasno, jer naprosto, ne mogu da verujem da neko u ovoj državi, pogotovo ne u Vladi, ne zna ko su bila lica koji su bili članovi okupacionih snaga. To je jasno kao dan. Od Nemaca, Bugara, Italijana, Mađara i ko je sve držao određene prostore Republike Srbije po onome što im je Hitler rasporedio kao ratni zadatak je više nego jasan. To je toliko otrcano i dosadno građanima Republike Srbije, da neću ni da ponavljam. Međutim, problem imamo sa time što Vlada Republike Srbije pokušava da ispravi nešto što se ne može ispraviti, ne znam iz kojih razloga. Nije mene majka klela što sam se kockao, nego što sam se vadio. Sada se Vlada Republike Srbije vadi sa amandmanom.Umesto da lice koje je bilo pripadnik okupacionih snaga, Vlada Republike Srbijekaže, citiram: "Fizičko lice, strani državljanin pripadnik okupacionih snaga". Znate šta, da budem pošten, nameće mi se ovde nekoliko pitanja. Prvo, očekujem od potpredsednika Vlade, Božidara Đelića, danas ili kada dođe dan za amandmansku raspravu kaže, po Vladi Republike Srbije, koje su to okupacione snage? Koje? Da ih nabroji, a to je pod jedan. Pod dva, da li su postojali i oni koji su pomagali, odnosno koji su bili kvislinzi tim istim okupacionim snagama na teritoriji Republike Srbije? Meni nije problem da napravim razliku između onih koji su se borili protiv fašizma i okupatora na teritoriji Republike Srbije, to je jasno kao dan. Očigledno da imamo problem danas, što neke koji su se od početka Drugog svetskog rata, na prostoru Republike Srbije borili, bili non stop u poziciji da zastupaju interese Trećeg rajha i Adolfa Hitlera, danas treba na mala vrata da rehabilitujemo. To ne mogu da prihvatim, jer to jeste i falsifikovanje istorije, to jeste i omalovažavanje žrtava. To je, na kraju krajeva, suprotno i sa onim što je gospodin Đelić u uvodnom izlaganju rekao kada je spominjao Staro sajmište. Da li oni koji su odgovorni za Staro sajmište, a to su Nedićevi, to su pripadnici Dragoga Jovanovića, koji je bio šef specijalne policije, oni po ovom vašem amandmanu, gospodine Đeliću, imaju sva prava, oni i članovi njihove familije mogu da naplate sve što su za vreme Drugog svetskog rata stekli na teritoriji Republike Srbije, zahvaljujući tome što su radili, sarađivali sa gospodinom Adolfom Hitlerom? Još jedno veoma značajno pitanje, kada se govori o konfiskaciji, gospodin Đelić je gospodin koji je studirao i živeo u Francuskoj, u Parizu. To je opšte poznato. On je učio istoriju po francuskim uzusima. Peten i svi članovi vlade koja je bila identična Vladi Milana Nedića u Srbiji, koja je služila Adolfu Hitleru, imali su situaciju da im je Francuska Republika konfiskovala imovinu, nije im vratila. Mi, ne daj bože da se prihvati ovaj amandman koji ste vi, gospodine Đeliću, u ime Vlade predložili, vratićemo imovinu onima koji su od početka rata sarađivali sa Trećim rajhom. Nemojte da se pozivamo na zakon o rehabilitaciji, kada znamo da je taj zakon donesen u jednom određenom trenutku i da taj zakon, nažalost, ima najveći problem tamo gde mu je mesto, a to je Ustavni sud. On je neustavan. Drugi problem koji se tiče ovog predloga zakona na istu temu sadržan je u članu 42. stav 6. Očigledno da ste, pošto vam nije uspeo plan da progurate zakon o rehabilitaciji paralelno sa ovim zakonom, pokušali na mala vrata da uvedete član 42. stav 6. koji kaže – lice iz člana 6. stav 1. ovog zakona je u obavezi da uz zahtev priloži i pravosnažnu sudsku odluku o rehabilitaciji, odnosno dokaz da je podneo zahtev za rehabilitaciju. Dakle, vi uvodite nešto što je van svake pameti, nisam pravnik. Dovoljno je da neko podnese zahtev da je tražio rehabilitaciju i vi mu po ovom zakonu dajete pravo da mu se vrati imovina njegovih predaka. To nije normalno. Naprosto, brzina kojom ste se rukovodili da poturite jedan ovakav zakon zbog nečega što ja ne razumem šta je u pozadini ali duboko verujem da najveći broj poslanika u ovoj skupštini, a to sam danas čuo, ne samo iz vladajuće koalicije koja je po logici stvari tu da podrži Vladu Republike Srbije i svaki njen zakon, ali danas, nažalost, i od predstavnika opozicije smo čuli podršku nekim odredbama sa kojima se ja, moram priznati, slažem u potpunosti. Prema tome, imamo ozbiljan problem sa time što smo kroz amandman koji ste vi predložili pokušali da ispravimo nešto što se ispraviti ne može. Ja vas molim da dok je to vreme, amandman koji ste podneli u brdu amandmana na sopstveni predlog, povučete. Jer, inače, sumnjam da može da prođe, sumnjam da može da bude usvojen u ovom domu, a onda sumnjam da možemo ispuniti ono u šta se svi zalažemo, a onda, opet, ne želim da verujem da će neko od onih koji se bore za prava onih koji su izgubili život boreći se protiv onih koji su okupirali ovu zemlju i oni koji su im sarađivali od 1941. do 1945. godine izgubiti, navodno, kartu za EU. Ako ćemo mi u EU ući sa time što ćemo dati pravo naslednicima Nedića, Ljotića i svih onih koji su sarađivali sa Hitlerom i služili mu, i bogatili se na račun običnog čoveka, na račun seljaka koji su ni krivi ni dužni mobilisani po svojim kućama, dvorištima i selima, onda se ja plašim da je to put u koji mi ne treba da idemo. Duboko verujem i znam da EU to od nas ne traži. I nemojte me uveravati da EU traži da podržimo predstavnike kvinslinške vlade u Republici Srbiji i njihove naslednike, jer ona to nije dala ni onim kvinslinzima na svojoj teritoriji. Zahvaljujem se na pažnji.
Iskorišćeno je 17 minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Milica Radović. Vreme na raspolaganju osam minuta. Posle nje, reč ima narodna poslanica Olena Papuga, umesto kolege. Izvolite.
Hvala vam. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, potpredsedniče Vlade, Srbija je zaista dugo čekala na zakon o restituciji, ali, moram da priznam da su očekivanja onih čija se prava regulišu ovim predlogom zakona bila znatno veća. Uvažavajući ono što ste rekli na početku, moram da kažem da ovaj zakon, nažalost, neće ispraviti već napravljenu istorijsku nepravdu koja je učinjena oduzimanjem imovine, ne samo nakon Drugog svetskog rata, već i u toku samog Drugog svetskog rata. Ovaj predlog zakona polazi od stanovišta – da, jeste, oduzeto je mnogo ali vratiće se malo. Iako su se skoro sve političke stranke od promena 2000. godine zalagale za vraćanje imovine i to su uvrstile kao svoj prioritet, jedino je DSS, i na tome insistiram, jer vidim da je danas bilo spora oko svega toga, učinila prvi korak i krenula u rešavanje ovog problema. Naime, 2006. godine je donet Zakon o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama, koji je predviđao tri modela: prvo, naturalnu restituciju, naturalnu supstituciju, ono što je vrlo važno i na čemu insistiramo i, naravno, umesto obeštećenja koje se pominje u ovom zakonu, tržišnu novčanu nadoknadu starim vlasnicima. Kasnije je taj predlog zakona bio usvojen i u samoj Skupštini. Sadašnja Vlada počinje da se bavi pitanjem restitucije zbog pritisaka iz EU i isključivo zarad eventualnog dobijanja statusa kandidata. To treba da se napomene i da bude jasno koliko ovde ne postoji volja da on bude prihvaćen u onom obliku u kom će biti pravično. U krajnjem slučaju, koliko je ovoj vladi uopšte stalo da ovakav predlog zakona zaživi, da on uspe, najbolje pokazuje to što je ova vlada prvo pokušala ispitivanjem ustavnosti zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama da u potpunosti izbegne ne samo naturalnu restituciju u čemu, hvala bogu, nije uspela, već i naturalnu supstituciju, jer se podrazumevalo da naturalna supstitucija mora da bude uneta i u ovaj predlog zakona, ukoliko već postoji u zakonu koji se primenjuje, doduše, primenjivao se, da budem tačnija u svom izlaganju. Ovaj predlog zakona o kome danas raspravljamo nudi krnju restituciju, bez ikakvog modela naturalne supstitucije i to je upravo njegova najveća mana. Zašto niste predvideli da ukoliko nije moguće da imovina bude vraćena u naturalnom obliku, da ta imovina bude nadoknađena, odnosno nadomeštena nekom drugom imovinom iste ili slične vrednosti? Posebno nemamo razumevanja za to kada znamo da se u državnoj svojini Srbije nalazi jedan milion odnosno 1,3 miliona hektara šumskog zemljišta, a da su ukupna potraživanja građana crkava i verskih zajednica na šumskom zemljištu ne veća od 50 hiljada hektara, posebno ako znamo da su potraživanja građana na poljoprivrednom zemljištu pola od onoga što pripada Srbiji u državnoj svojini, a posebno ako znamo da su potraživanja građana na građevinskom zemljištu svedena na svega par procenata. Bivši vlasnici imaju razloga da budu zabrinuti zbog onoga što ste vi izjavili, a rekli ste da će restitucija biti skromna. Moram da vam kažem, gospodine Đeliću, da restitucija ne sme da bude skromna. U taj postupak ili ulazite ili ne ulazite, ona mora da bude stvarna, a ne skromna. Kao prvo, da li će uopšte bivši vlasnici na bilo koji način biti pravično obeštećeni? Naravno da neće. Srbija će se ovde suočiti sa bezbroj tužbi koje će biti podnete sudu u Strazburu i onda ćemo tek naknadno da vidimo koliko se cena restitucije u državi povećava sa svakim izgubljenim sporom. Da li je fond od dve milijarde evra, koliko ste predvideli dovoljan? Pa naravno da nije. Ali da pogledamo i sa druge strane, šta se dešava. Da li je zaista taj fond od dve milijarde evra koliko ste predvideli za novčano obeštećenje starih vlasnika, uopšte bilo kakav udarac na budžet, ili je to beznačajan udarac. Reći ću vam da će Srbija godišnje izdvajati 133 miliona evra, pa to sve puta 15 godina, a ako hoćete da se izražava u procentima, to će iznositi 1,5% godišnjeg budžeta Srbije. Ako znamo da je deficit danas 4,5%, onda možemo da vidimo i da predvidimo uopšte kakav će biti deficit 2015. godine kada počnu da se emituju obveznice namenjene za ove svrhe. Drugo, šta će biti sa ukupnim javnim dugom? Znamo već da se kao država i te kako brzo približavamo onom limitu duboko i debelo prezaduženih država, i mogu samo da pretpostavim šta će da bude 2015. godine kada on bude uvećan za dve milijarde evra. Iskreno me brine koliki će on da bude 2015. godine, ali verujem i potpuno to jasno izražavam da vas baš to preterano ne zanima, jer vi nećete biti u poziciji da tada budete u vlasti, i samim tim nećete biti u obavezi da sprovodite ovaj zakon. To je ono što je najvažnije. Zašto sve ovo govorim? Govorim zbog toga što smatram i ne samo ja, već i svi oni koji istinski shvataju suštinu problema restitucije, odnosno oduzimanja imovine, da ne postoji bolji način od način naturalne supstitucije, ukoliko je cilj, naravno pravična i stvarna restitucija, a ne krnja i provizorna restitucija. Naravno, plašim se da se ovim predlogom zakona i to potpuno imam pravo da zaključim na osnovu svih diskusija koje su danas ovde vođene, čini još jedna pljačka sopstvenih građana, time što će imovina, odnosno stari vlasnici će biti minimalno obezbeđeni, a njihova oteta, opljačkana, oduzeta imovina će biti preprodavana po tržišnoj vrednosti nekome drugom. Na osnovu svega ovoga što sam danas iznela i što su iznele moje kolege, sasvim je jasno da Demokratska stranka Srbije ovakav koncept restitucije nikada neće podržati.
Reč ima narodna poslanica Olena Papuga. Posle nje narodni poslanik Zoran Krasić.
Hvala poštovana potpredsednice, potpredsedniče Vlade, poštovane kolege poslanici, pošto je danas naglašeno više od decenije, vlast u Srbiji je odbijala da reši pitanje restitucije, jer je to očigledno jako bolno pitanje, ne samo za generacije koje možda čekaju da im se vrati oteta imovina, ali i za one koji će ubuduće morati da otplaćuju taj dug. Evropska unija, jednostavno je pred nas, možda i ona, postavila taj zakon i rešavanje te restitucije, ne iz razloga da bi nas distancirala od komunističkog režima u kojem smo živeli 50 godina, nego da bi se i utvrdila istina o nedužnim žrtvama i zbog toga da bi se u našoj zemlji raščistila vlasnička situacija. Ako bilo ko iz Evropske unije kojoj težimo želi da investira u Srbiju, potrebno je da pitanje svojine nad zemljom i objektima bude rešeno. Argument da je Srbija u teškoj situaciji, o kome smo i danas čuli mnogo izrečenih reči, da je ekonomski upropašćena se ne može koristiti protiv restitucije. Neizvršavanje restitucije je razlog što se preko 150.000 porodica decenijama je bilo ostavljeno bez imovine i bez svojih rezultata rada. Dok se ne vrati oteta imovina, Srbija ne može da obnovi pravni, imovinski i ekonomski sistem i da se vrati na zdrave osnove tržišta. Kamen spoticanja i pitanje supstitucije, koja nije predviđena ovim predlogom zakona o vraćanju imovine, su izneli kao neku negativnost i predstavnici Udruženja starih vlasnika, koji su jedinstveni u tvrdnjama državne imovine ima za supstituciju, ima je više nego što je ukupni iznos potraživanja, ali da sva državna imovina i nije popisana. U Direkciji za imovinu popisano je samo 139 hiljada hektara poljoprivrednog zemljišta, a država na različitim nivoima ubira prihode od zakupa na 420.000 hektara, o čemu postoje podaci u Upravi za poljoprivredno zemljište Ministarstva poljoprivrede. Predloženi zakon ne predviđa supstituciju i bivšem vlasniku se ne može vratiti imovina u naturalnom obliku. Tamo gde to nije moguće da se uradi, ta osoba će biti novčano obezbeđena. Znamo da građani izražavaju bojazan da obveznice nisu dobre i ne veruju u obveznice zato što ponekad nominalna vrednost nema veze sa realnom, kada dođe do naplate. Ako je, po rečima tvoraca predloga, naturalna restitucija koruptivna, što je izraženo u mnogim tvrdnjama i na javnim diskusijama, a takođe i da je supstitucija odbijena, jer stvara mogućnost korupcije, građani se boje da će obveznice vremenom biti obezvređene i da će doći neka buduća vlast koja će možda isplatiti te obveznice po nekoj drugoj ceni koja nije predviđena na početku. Predlog zakona je odbacio supstituciju oduzete imovine, a jedine ponuđene opcije su naturalna restitucija i novčana nadoknada. Pitam se da li će to značiti da će, na primer, imovinu dobiti u naturalnom obliku samo oni koji budu na neki način imali sreće, a oni koji neće moći da dokažu ili čija je imovina negde zaturena, prodata, dobićete obveznice na 15 godina. Udruženja građana za povraćaj imovine su isticala da država ima imovine više nego što treba da bude vraćeno, da bi se uradila pravična denacionalizacija. I danas sam čula mnoge priče o tim nekim predratnim tajkunima. Možda govorim iz ličnog iskustva, moji dedovi su bili na neki način vojvođanski kulaci, učestvovali su u ratu, mom pradedi je ubije sin koji je imao 18 godina, on je bio u partizanima, ali mu je posle rata oduzeta sva imovina. U današnjim pričama smo čuli mnoge optužbe o tim građanima kojima je na neki način oduzeta imovina, ali mislim da taj zakon ne ispravlja tu grešku i molim još jednom Vladu da razmotri amandmane koje smo podneli.
Iskorišćeno je 4 minuta i 55 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospodine Đeliću, očekivao sam da će ministar finansija da brani ovo, pošto mislim da je to njegova materija, on bi mogao i lično da nam objasni neke detalje. No, da krenemo redom. Prvo i osnovno, ovaj zakon nema ustavni osnov. To što se vi pozvali na odgovarajući član Ustava, sa tačkom 7) "Uređuje i obezbeđuje svojinske i obligacione odnose i zaštitu svih oblika svojine", izvinite, molim vas, ovaj zakon tu materiju ne dotiče. Ovo nije ni zakon o osnovama svojinsko pravnih odnosa, ovo nije ni zakon o obligacionim odnosima, ovo nije ni procesni zakon kojim se vlasnici štite, odnosno kojim se omogućava da štite svoje pravo svojine. To je prva stvar. Druga stvar, tema jeste značajna, jer ima svoju istorijsku dimenziju i otvara moralna, pravna, politička i ekonomska pitanja. Treći detalj, za koji smatram da je vrlo važan, jeste što, sudeći po ovoj vašoj analizi efekata zakona i izjavi o usklađenosti propisa sa propisima EU, ne postoji obaveza Republike Srbije da donese ovakav zakon. Znači, ne postoji ustavni osnov, ne postoji evropska praksa, pošto vi težite tome, ne postoji ništa što bi nas nateralo ili ne postoji ni jedan razlog koji bi bio opravdan da se donosi ovakav zakon i regulišu ova pitanja. Onda se postavlja pitanje - zašto se to radi? Radi se iz onog prostog razloga što Srbija treba da izvrši samoubistvo kao država. Samo neke naznake efekata ovog zakona jesu: 200 milijardi, prva neka procena, dinara, zatim, 100.000 zahteva i zapošljavanje novih ljudi koji bi radili na tim zahtevima. Ni jedan opravdani razlog da Srbija u ovom trenutku pristupi ovoj avanturi. Pošto smo imali prilike ovih godina da slušamo sve i svašta oko pojma denacionalizacije, restitucije itd, itd, mali broj gromoglasnih zastupnika ove ideje, ali egzibicionisti po svojoj prirodi, kao i oni egzibicionisti što se šetaju, toliko su agresivni i izgubili su orijentaciju šta koriste kao argumentaciju za svoje nastojanje. Pa se pozivaju na pakt o građanskim pravima koji ne reguliše ovu odredbu, ovu materiju, pa su se onda pozivali na Evropsku konvenciju o zaštiti ljudskih prava, pa su se pozivali na taj Strazbur sa kojim vas vrlo često poneki od ovih poslanika koji je namenski ušao u Narodnu skupštinu zbog restitucije, poput Žike Gojkovića, Nikole Novakovića, a imali smo i ministra Parivodića, nit njega interesuje DSS, on treba da završi posao osiromašenja Republike Srbije po svim šavovima. I sada svašta se priča o tim međunarodnim standardima, ovde ne postoje međunarodni standardi, ali postoji nešto na šta mi treba da se pozovemo, pogotovo od 2003. godine. Srbija i Crna Gora, a kasnije Srbija postali su članovi Saveta Evrope 2003. godine i taj datum je značajan po vama i za pravni poredak Republike Srbije i evo članstvo nas obavezuje da poštujemo Protokol prvi uz Evropsku konvenciju o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda i tamo postoji jedan član koji glasi, gospodine Đeliću slušajte: "Svako fizičko i pravno lice ima pravo na neometano uživanje svoje imovine, niko ne sme biti lišen svoje imovine, osim u javnom interesu i pod uslovima predviđenim zakonom i opštim načelima međunarodnog prava." Ko utvrđuje javni interes? Nadležni državni organi, a šta znači "pod uslovom predviđenim zakonom", ojačava se princip vladavine prava, a sastavni deo tog principa jeste i pravna sigurnost. Ovo nas obavezuje od 2003. godine, odmah da vas podsetim. Dalje, prethodne odredbe, međutim ni na koji način ne utiču na pravo države da primenjuje zakone koje smatra potrebnim da bi regulisala korišćenje imovine u skladu sa opštim interesima ili da bi obezbedila naplatu poreza drugih dažbina i kazni. Dakle, Protokol prvi, član 1. tog protokola ne nameće obavezu Republici Srbiji da se bavi ovim pitanjima. Zašto nas neko tera da se bavimo ovim pitanjima? Pa, zato što je koncept EU da se uništi Republika Srbija, koncept NATO pakta da se uništi Republika Srbija i ovo ima svoj tajming kako Kosovo i Metohija klize otvaraju se druge lokacije, a ovo se tiče prevashodno teritorije AP Vojvodina i činjenice da veliki broj naslednika, bivših pripadnika divizije "Princ Eugen", sprema dokumentaciju jer Nemačkoj je potreban nov životni prostor, ako meni ne verujete pogledajte Histori kanal, pa vidite ko se od nemačkih državnika oblači u iste uniforme kao i Adolf Hitler. Da vidimo šta kaže Evropski sud za ljudska prava, član 1. Protokola jedan - ne može se tumačiti tako da državama ugovornicama nameće bilo kakvu opštu obavezu da vrate imovinu koja im je preneta pre nego što su ratifikovale konvenciju. Izvinite molim vas, o čemu mi onda pričamo? Ako je nešto završeno 1945, 1946. godine do, kako vi kažete, 1960. i neke godine, a Srbija je postala članica Saveta Evrope 2003. godine, mi nemamo obavezu, niti po Ustavu, niti po Statutu Saveta Evrope. Da li imamo po nekom drugom propisu? Nemamo. Da li smo mi članovi EU? Nismo. Da li su svi članovi EU ispunili ovu navodnu obavezu? Nisu. Poljska nije ispunila i neće da ispuni, Čehoslovačka je krenula 1990. i 1991. godine, i gospodine Đeliću u Čehoslovačkoj tada i kasnije u Češkoj i Slovačkoj bilo je državnika, pa kad su donosili ovaj propis da bi ispravili odgovarajuće istorijske nepravde, oni su udarili i dva sidra. Prvo sidro, državljanstvo. Drugo sidro, prebivalište. I napisali u obrazloženju, ne pada nam na pamet da vratimo Nemcima koji su počinili zlo u Čehoslovačkoj, a vi šta radite? Vi radite kontra, vi radite potpuno obrnuto. Hajde da vidimo šta kaže taj Evropski sud za ljudska prava. Kažem vam, ne sme da se donese ovaj zakon, a svi koji smatraju da su ugroženi mogu da sviraju u prste pred Evropskim sudom za ljudska prava. Evo stavova Evropskog suda za ljudska prava, gospođo Čomić – lišavanje svojinskog ili drugog prava u načelu je momentalno delo i ne proizvodi trajno stanje lišavanja prava. Kako se to primenjuje u EU? Evo vam dokaz, na brojnim skupovima gde sam predstavljao Republiku Srbiju, opozicioni deo Narodne skupštine sagovornicima iz inostranstva sam pričao o pravu svojine kao svetinji. Svi su aplaudirali, a kad sam njih pitao zašto se to pravo ne priznaje Srbima na Kosovu i Metohiji, zašto se ne priznaje Srbima iz Republike Srpske, sednice su se prekidale. I ti veliki vaši evropejci zaboravili su na pravila koja važe kod njih, znači Srbi imate druga pravila koja EU primenjuje prema vama. Idemo dalje, članom 1. Protokola broj jedan, nije zajamčeno pravo sticanja imovine i tačno je i o čemu ona pričamo. Treći stav, kaže se ovako – da neka zaštita može da se pruži u meri kojom se osporavaju odluke koje se odnose na imovinu podnosioca zahteva. I ovde ide svojevrsna pravnička dijalektika, postojeća imovina, aktiva, potraživanje i ono što se kod njih zove "legitimno očekivanje". Da li postoji u ovoj zemlji legitimno očekivanje? Ne postoji. Kad će da postoji? Ukoliko vi usvojite ovaj zakon, ni tada neće uspeti pred Evropskim sudom za ljudska prava a to vam ja garantujem. Dalje, nada da će se priznati imovinsko pravo koje do sada nije bilo moguće primeniti u praksi, ne može se smatrati imovinom. Građani Republike Srbije, znajte od ovog zakona biće isto ono kao od onog Mlađinog, o besplatnim akcijama od 1000 evra, pa smo pre nekoliko meseci imali situaciju da je gospodin Dinkić priznao da u startu od toga nije bilo ništa, već je hteo da njegov dragi kandidat za predsednika Republike pobedi i da još jednom prevari građane. Ko će imati vajde ukoliko usvojite ovakav zakon? Folksdojčeri i kriminalci, to su dve kategorije. Zašto kriminalci? Kako možete da pričate o nepravdi kad još niste rešili pitanje ko je zapalio Narodnu skupštinu? Odakle vama legitimitet da predlažete rešavanje nepravde od pre 50 godina? Pa, šta je danas Miroslav Mišković, šta je danas Milan Beko, u čemu se oni razlikuju od predratnih zadužbinara, vojnih liferanata, oni koji su zaradili na pasulju? Ko će da oporezuje Božidara Đelića? Došao je ovde, nije imalo kuče zašta da ga ujede, posle dve godine opozicije 11,5 miliona evra. Ko će tu nepravdu da ispravi? Šta mislite, sedam miliona ljudi ne zna da radi, ne znaju da zarade pare, radili, pa niko nije zaradio 11,5 miliona evra. Kako to može neko preko noći? Pričate o istorijskoj nepravdi. Koliko vi nepravdi proizvodite? Ne daj Bože da se usvoji ovaj zakon, 10 godina poreski obveznici u Srbiji imaju da grcaju. Zbog koga? Zbog malog broja ljudi koji će da završe posao. Uz put, da vas obavestim gospodine Đeliću, u pravnom poretku Republike Srbije, bilo je i te kako mnogo propisa koji su dozvoljavali denacionalizaciju. Kako to da su samo neki uspeli da izvrše denacionalizaciju? Porodica Domazet u Nišu je sve povratila svoje i nije joj bio potreban ovaj zakon. Zašto? Zato što je Vladimir bio u vlasti, izvršnoj, pa je znao kada opština dodeljuje nekome stan da se ta nepokretnost vraća ranijem vlasniku. Advokati misle da će da se ovajde oko ovog zakona. Ništa neće da se ovajde, 10 advokata iz DS ima da se uključi u ovaj posao. Zašto uništavate Srbiju i ovim zakonom dajete materijal da nas svako proziva i pred Strazburom i na drugim mestima. Kako ćete ovaj zakon da sprovedete na teritoriji KiM? Baš vas briga. Imate jednu odredbu, kako ćete da tumačite tu odredbu? Kao odredbu Zakona o PDV za promet robe sa teritorijom AP KiM, a onda kada vam zatreba, onda kažete, tamo se dešava mito i korupcija, roba ne ide, nego se pere dokumentacija i vraća se bez PDV na teritoriju Republike Srbije. Ko je to mogao da omogući? Carina, državna bezbednost, vlast i sada ta vlast proziva neke ljude tamo koji na barikadama čuvaju svoj život. To je DS, to su vaši zakoni. O moralnim, političkim i drugim pitanjima neću ni da govorim sada, to ću da govorim u raspravi o pojedinostima. Molim vas, Evropski sud za ljudska prava uvažava ekonomske interese svake države i kaže, država po principu srazmernosti nije u obavezi da ispunjava neke stvari ukoliko građanima može da napravi takav teret da ne mogu da žive. Vi želite da opteretite ovde, 140 hiljada ljudi treba za mesec dana da izgubi posao i pričate sada neke bajke, pozivate se na istoriju, na neke šuplje priče. Dalje, protokol kaže, nije nametnuo bilo kakva ograničenja na slobodu države (ne razume se) da određuje obim restitucije. Ukoliko država ne dovodi u pitanje svoje postojanje, i ukoliko želi da reguliše oblast na nekim načelima, ispravljanja nekih istorijskih nepravdi, može da se predvidi restitucija i onda ima mesta primeni protokola, člana 1. Protokola jedan pred Evropskim sudom za ljudska prava. Obim zaštite određuje država svojim zakonom, kako ste vi to uradili? Na izvolte, dozvolili ste svakome i strancu i onome ko nema prebivalište ovde. Zašto? Imali smo pre nekoliko dana jedan razgovor povodom ovog spornog člana, a da nije pripadnik okupatorske snage, pa smo postavili pitanja onom malom što je bio do gospodina Đelića. Kako ćete do da utvrdite? Kaže, ne znamo. Na osnovu čega, potvrde? Ko će da da potvrdu da neko nije bio pripadnik okupatorske snage? Ne znamo. Zbog toga je promenjen ovaj član sa ovim amandmanom. Uostalom, kakav vam je zakon ako ste na svaki drugi član podneli amandman, vi koji ste ga predložili? Postoji 250 amandmana na ovaj zakon ovde, i nema poslanika koji nije pisao amandman na ovaj zakon. S kojim pravom, šta želite da uradite? Želite da osakatite Srbiju, jer je to uslov, sakata Srbija može da se nada potpisu za kandidaturu. Nikada mi nećemo biti članovi EU, oni od vas traže da završite prljav posao i ovo je jedan od prljavijih poslova i to jedan vrlo težak prljav posao. Kada sam postavio pitanje oko prebivališta državljanstva, onaj malopre što je sedeo do Đelića, on kaže, postoji sudska praksa. Kakva sudska praksa postoji? Kaže, Ustavni sud Hrvatske je odlučio. Mi imamo ljude koji se pozivaju na odluke Ustavnog suda Hrvatske koji sede u Vladi, bruka i sramota za ovu Srbiju. Jak Ustavni sud, a šta je sa onim stotinama hiljada ljudi čija imovina nije vraćena? Oni idu u EU, a baš briga EU što su Srbi proterani sa teritorije Republike Srpske Krajine. Za Srbe na važi princip – privatna svojina, svetinja. Ni stanove ne mogu da povrate. Ako se pojave, odmah ide optužnica. Evo ga vaš dragi Josipović, najavljuje vam šta treba da radi i u tim uslovima vi donosite ovakav zakon. Ovo treba da vam bude izborni adut za naredne izbore, ovo treba da vam bude vizit karta za EU. Niko u Srbiji ne želi da ide u EU sa ovakvim zakonom, pogotovo što nam otimaju KiM. Priča sa 17 država, bivša Jugoslavija je zaključila ugovore, misli se na ove okupatorske, na ove sile koje su izgubile Drugi svetski rat i regulisala su se statusna i imovinska pitanja. Međutim, ima sada tri države, ne mogu da protumače sporazum. Taj sporazum između Branta i Tita što ne postoji, ili ga nisu našli istoričari, ovi eksperti ga našli, Boža i njegovi. Kaže, imamo jedan problem, ne možemo da protumačimo da li su Brant i Tito se dogovorili ili je ovo pitanje ostalo otvoreno. Pošto je ostalo otvoreno, onda se javljaju iz neke druge političke stranke iz Vojvodine, pa kažu nisu svi pripadnici Princ Eugendivizije dobrovoljno išli, neki su pod moranje morali da idu. O čemu pričate, ljudi? Što mrzite Srbiju, što vodite mrtvu trku sa EU, ko će veću štetu da napravi srpskom narodu i mi da vam damo podršku? Ni za živu glavu. Ko će da vam da podršku i pokušavate da dezavuišete one neverne ljude koji misle da nešto može da se ostvari, one ljude za koje se zna da postoji nepravda prema njihovim precima i njih trpate u prvi plan da bi prekrili ovu pozadinu prljavog posla koji se radi. Prepoznali su ti ljudi to, prepoznali su da je ovo priča o besplatnim akcijama u vrednosti od 1.000 evra. Vi mislite, u uslovima nemaštine i bede, da će svi da poveruju i da će svih 100 hiljada onih koji su podneli prijavu, a te prijave nisu ni proverene, a tamo ih ima petorica koji su pretendenti na istu imovinu. Biće vremena da pričamo o još nekim pravnim principima, prekluzija, zastarelost, pravna sigurnost, vladavina prava, načelo legaliteta, ali vi to ne poštujete. Vas to ne ograničava, vas to ne rukovodi. Vas rukovodi da li će oktobra, možda u novembru, ako ne bude u novembru, onda može u decembru, što reče Željko Samardžić da neko tamo potpiše. Šta ćemo da imamo od tog potpisa? Ima da nam svane svima kao što nam je svanulo od belog šengena. Ima da nam svane kao od one rezolucije u Generalnoj skupštini koju ste pisali zajedno sa EU, pa je došao Euleks. Imaćemo koristi od toga što je onaj pre vas dao građevinsku dozvolu da se prave prostorije Euleksa u severnoj, u Kosovskoj Mitrovici. Građani Srbije, valjda vam je jasno, sve što se predlaže, protiv je naroda, protiv države. Kada bi imali iskrene namere, Miroslav Mišković ni tri minuta ne bi bio na slobodi, Milan Beko ni pet minuta na slobodi, Lutra ni dan na slobodi, da vam ne pričam o vašem Vlahoviću. Đelić, Đelić bi već zbrojao mesec dana pritvora. Ali ne, vi ste podelili Srbiju na 2% izuzetno bogatih koji imaju prava i mogućnosti da se svi njihovi interesi štite. Šta ćemo da uradimo ako se kojim slučajem desi promena vlasti, pa dođu ovi što ste ih napravili, pa oni kažu, da ispravimo istorijski nepravdu prema Bogoljubu Kariću, pa zakon. Da ispravimo istorijsku nepravdu prema Darku Šariću, pa se obezbedi 126. Zar je moguće da svako može da kupi 126 ili 127 poslanika i da završi posao. To je vaš princip. Ovde je EU i NATO pakt obezbedila većinu od 127 ili 130, ima tu i rezerve i sprovode se interesi onih koji nam otimaju KiM, onih koji na sred naše ulice postavljaju barikade, pa kažu to je prelaz 31, pa prelaz jedan. Šta je sa prelazom broj dva do 30? Na sred naše ulice u našem sokaku došli vaši prijatelji i postavili bodljikave žice, a vas baš briga. Vaši su preselili svoje, dali otkaze, a Tači plaća. No, o tome ćemo drugom prilikom. Oni koji se pozivaju na Evropski sud za ljudska prava čine veliku grešku. To tamo ne može da prođe, ali računaju da će ova većina da izglasa sve. Ovakav zakon o vraćanju imovine ni jedna država iza gvozdene zavese ili bivša socijalistička nije donela. Neko malo pre reče, kaže – liberalan zakon. Ma, nije liberalan nego je separatističko destruktivan zakon za državu Republiku Srbiju. To je naš problem.
Narodni poslaniče, vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno. Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Ljiljana Lučić, a posle nje narodni poslanik Mićo Rogović.
Gospođo predsedavajuća, gospodine potpredsedniče Vlade, kolege poslanici, ocenjujem da stavljanje na dnevni red Narodne skupštine zakona o vraćanju oduzete imovine i o obeštećenju posle desetogodišnjih diskusija koje su vođene i u najširoj javnosti i u stručnoj javnosti, posle toliko verzija zakonskih rešenja koja su skoro sve vlade od 2000. godine na ovamo pokušale da urade da mi danas, ma šta ovde neki poslanici o tome govorili, prisustvujemo skoro istorijskom događaju, ali neka o tome drugi sude, neka o tome sudi vreme, jer danas smo u prilici konačno raspravljamo, očekujem da u narednim danima i usvojimo, opšti zakon o restituciji. Mnogo je razloga zbog čega je Srbiji potreban opšti zakon o restituciji. Hoću da podsetim i neke poslanike, ali i najširu javnost, mi već smo u Srbiji imali parcijalne oblike restitucije. Dakle, imali smo zemljoradničku restituciju iz 1991. godine, zadružnu iz 1992. godine, restitucije imovine crkvama i verskim zajednicama iz 2006. godine. Sami nazivi o ovim zakonskim projektima to najbolje govore, bile su parcijalne, nekonzistentne i pošto su se odnosile samo na jedan krug oštećenih, svakako i nepravične. To je prvi i osnovni razlog zašto moramo imati opšti zakon o restituciji jer povraćaj imovine i obeštećenje mora važiti za sve građane Srbije koji su oštećeni. Zato ovaj Predlog zakona o vraćanju imovine i obeštećenju, o kojem raspravljamo, za predmet vraćanja, za restituciju ima svu imovinu koja je oduzeta nakon Drugog svetskog rata, uključujući i nekretnine, poljoprivredno i građevinsko zemljište, preduzeća i pokretne stvari. Činjenica da je ova Vlada uspela da formuliše Predlog zakona i uputi ga parlamentu na usvajanje znači da smo uspeli da dođemo do jednog relativno uravnoteženog, pravičnog i održivog zakonskog rešenja. Isticanjem ove činjenice hoću da kažem da visoko cenim i pokušaje svih drugih od 2000. godine da naprave opšti zakon o restituciji. Na žalost, u tome nisu uspeli. Mi to znamo, to zaista nije bio lak posao i zato sve čestitke Vladi što danas imamo mogućnost da raspravljamo o jednom ovakvom zakonu. Naime, kao što se u današnjoj raspravi čulo i kao što svi mi to dobro znamo, ne možemo prenebregnuti činjenicu da dobar deo građana smatra da se ne može jednim zakonom ispraviti istorija, nešto što se desilo pre 70-tih godina. Sa druge strane, imamo isto tako jedno polarizovano mišljenje, a to su stavovi oštećenih građana koji smatraju da im se mora vratiti sve oduzeto, bez obzira da li bi to značilo zadiranje u druga legalno stečena prava svojine. Dakle, između ova dva potpuno suprotstavljena stava trebalo je napraviti i zakonski predlog koji miri ova dva suprotstavljena stava, koji je održiv i pravičan. Kada kažem da oštećeni vlasnici su očekivali da im se vrati sva imovina, bez obzira da li to znači i zadiranje u druga legalno stečena prava svojine, to je i svojevrstan odgovor na neka izlaganja ovde poslanika koja stvarno ne mogu drugačije da ih razumem nego kao pokušaj zastrašivanja i uznemiravanja građana da će sada u njihovu kuću ili na njihovo imanje doći neko drugi. Neće. Ovaj zakon, rešenja koja nudi, upravo izbegava tu mogućnost. Dakle, Vlada je morala voditi računa o svim ovim duboko suprotstavljenim stavovima i da predloži rešenja kojima ispravljanje jedne nepravde, ovde se ova skoro fraza čula nekoliko puta, ali to je i istina. Dakle, ispravljanje jedne nepravde ne bi dovelo do novih nepravdi. Ako ovome dodamo i ideološka suprotstavljanja, danas je u raspravi to bilo očigledno, da i to postoji i jako prisutno i u parlamentu, sigurno i u javnosti, onda je svima jasno koliko je važno da se postigne jedan konsenzus istinski u ovom parlamentu oko predloženog zakona, ali pošto je tu i bila manipulacija ikrivotvorenja i pokušaj da se zastraše građani, hoću da ponovim još jednom. Dolaženjem do konsenzusa za poslanike sa liste ZES, posebno za nas, poslanike DS, nikako neće značiti niti sme da znači bilo kakvo relativiziranje naše antifašističke tradicije ili relativiziranje holokausta. Molim vas da to bude sasvim jasno i da se ovde više ne drže patetični govori, da se nekom to stavlja na teret kao da ovim predlogom zakona ima nameru da tako nešto uradi. Dakle, ako se rukovodimo tim principom da ne dozvolimo nove nepravde, da predložimo finansijski održiva rešenja i tu da kažem da je ovde bilo zabrinutih poslanika da će činjenica da prosto neće moći naturalna restitucija u punom obimu, nego će biti novčanog obeštećenja i obveznica, da iz te činjenice izvlače zaključak da je to rizik da Srbija poveća svoj deficit. To nije korektno prosto zato što je poznato svakom ko to hoće da zna da upravo u godinama kada zakon predviđa da se počne sa novčanim obeštećenjem i obveznica, naš budžet se relaksira jedne velike obaveze kao što je vraćanje stare devizne štednje. Dakle, zbog ovog zakona mi ne uvećavamo budžetski deficit. Vrlo smo svesni toga, prilažući ovaj zakon, da nemamo pravo da usvojimo zakon koji bi ekonomski destabilizovao državu ili zakon kojim bi se dodatno finansijski opteretile generacije koje dolaze. Takođe, ovim zakonom smo hteli da osim pravičnog, realno održivog obeštećenja za građane koji su oštećeni da pokažemo da i ovim zakonom mi u stvari gradimo jedan društveni i pravni poredak u kojem se prava štite, uključujući i pravo svojine. Nakon usvajanja, koje je pred nama, zakona o javnoj svojini, zakona o restituciji i zakonika o svojini o drugim stvarnim pravima u Srbiji će konačno biti jasno šta kome pripada. Ubeđena sam da je to u interesu svih građana i da je konačno bilo vreme da se zna titular svake svojine u Srbiji. Vlada je zato sa pravom usvajanje ovog zakona stavila u akcioni plan evropskih integracija, ne na traženje EU već, kao što je to ovde rečeno i ponavljano, kao sopstvenu obavezu da zakonski zaokruži tu čitavu oblast svojinskih odnosa. Kad već govorimo o EU, možda treba još jednom ponoviti, da ne postoji nikakav evropski model za restituciju, da EU nema nikakve zahteve prema nama kako treba da izgleda ovaj zakon, da EU očekuje ono što i mi ističemo da želimo da ovim zakonom se ne desi, odnosno da on bude pravičan, da ne izazove nove nepravde i da bude ekonomski održiv. Dakle, da ne dođe do poremećaja ekonomske stabilnosti društva. Kao što je već rečeno, zakon u prioritet daje vraćanje imovine u naturi ovim zakonom, osim zakonom predviđenih izuzetaka. Obeštećenje za imovinu koja ne može biti vraćena, vršiće se u putem novca i državnih obveznica. Ponavljam ovaj stav koji se toliko puta danas u raspravi čuo, zato što je velika debata oko supstitucije i ovde je danas bilo diskusija koja glavnu zamerku u ovom zakonu navode da ne postoji supstitucija odnosno vraćanje druge imovine tamo gde nije moguće vratiti onom kojem je oduzeta. Mnogo je razloga zašto u zakonu nemamo taj institut supstitucije. Neću da ih ovde navodim, ali ću navesti da zemlje u okruženju koje su u svojim zakonskim rešenjima predvidele supstituciju imaju jako loša iskustva. Ali, da ne idemo u okruženje, da samo se podsetimo da i mi u ovom postojećem zakonu o vraćanju imovine, crkvama i verskim zajednicama iz 2006. godine, imamo mogućnost zamene imovine, dakle supstituciju, ali u realnom životu do toga nije došlo ili je u potpuno zanemarljivom obimu. Dakle, taj institut prosto ne funkcioniše. U raspravi o pojedinostima ovog zakona govorićemo i dalje o konkretnim zakonskim rešenjima i kroz amandmane o potrebnim preciziranjima predloga zakona. Ovom prilikom samo želim da naglasim da smatram da je dobro rešenje kada se radi o tehničkoj stvari tog velikog procesa koji je pod nama, koji restitucija sa sobom nosi, o tom velikom poslu, jer se radi o poslu vrednom nekoliko milijardi evra i radi se o preko 100 hiljada građana koji će biti korisnici restitucije, daje formiranje Agencije za restituciju, svakako jedno jako dobro rešenje. Takođe, smatram da su vrlo dobra i važna rešenja kojima se želi proces restitucije učiniti efikasnim. Mislim na rokove koji su zakonom predloženi, s ciljem da se najveći deo tog tehničkog posla završi do 2014. godine. Na kraju, još jednom želim da istaknem važnost donošenja ovog zakona, jer podsetiću, u uslovima globalne ekonomske krize, kod teškoća u našoj ekonomiji, čini se da je za restituciju možda i poslednji trenutak. Ako stvarno kao društvo hoćemo da se suočimo sa tim nasleđem prošlosti, onda je ovo možda i poslednji trenutak. Predložena rešenja su, kao što sam već govorila, finansijski održiva. ja Sigurna sam da, osim ispravljanja tih istorijskih nepravdi, učvršćivanja pravnog sistema u kojem se jasno štiti pravo svojine, da će ovaj zakon proizvesti niz drugih jako pozitivnih efekata. Navešću samo povećanje broja poreskih obveznika, jer će prioritetno vraćanja biti u naturi, jačanje preduzetničkog potencijala naše zemlje i stvaranje atraktivnijeg miljea za nove investicije, jer će investitori biti sigurniji šta kupuju, odnosno kako to ovde neko reče duhovito – neće više dolaziti u situaciju da kupuju svojinsku mačku u džaku. Hvala.
Trinaest minuta iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović i on je poslednji prijavljeni govornik na listi.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, da smo u određenim delovima današnje diskusije bili prisutni ili da sam kojim slučajem prvi put ušao u salu Doma Narodne skupštine, ne bi mi bilo jasno, sve je vezano za zakon i zato ovo i govorim, neću se o drugim stvarima previše zadržavati, ali ne bi mi bilo jasno ko je sastavni deo vladajuće koalicije? Jer, i sami ste od predstavnika svih političkih opcija, bez obzira da li dolaze iz opozicije ili pozicije, čuli i uverili se na veoma veliki broj primedbi na zakon o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju. Nezvanično, možda ne baratam dobro sa podacima, preko 250 amandmana su podneti, ako ne grešim, na ovaj zakon, dokazuje da je ovaj predlog zakona ishitren, da je u suprotnosti sa dobrom pravnom praksom Republike Srbije, samim tim, nije kompletan. Stav SNS, još jednom podvlačim, je da ovaj zakon treba da bude usvojen, da je Srbiji neophodan zakon o restituciji. Mi na 150 hiljada građana Republike Srbije ne gledamo kao na birače, gledamo na ljude koji su u nekom davnom periodu, odnosno njihovi preci su stvorili imovinu, a mnogo je bilo teško. Samo je u periodu od 1990. godine, pa na ovamo, prošlog veka bilo lako stvoriti imovinu u Srbiji. U Srbiji su generacije koje su u tom periodu stvarale imovinu, i niz generacija ispred njih stvarale imovinu, tako da je veoma mali broj ljudi koji su se u tom istorijskom trenutku bitisanja, uopšte i svog i Republike Srbije, mogli baviti nekim određenim kriminalnim radnjama. Lično mislim da je ovaj broj ljudi u Srbiji dosta veći i da je ovo nezvanična statistika. Nakon objavljivanja rokova za podnošenje prijava naslednika ili onih koji su stekli pravo na vraćanje oduzete imovine, znati ovu cifru. Gospodine Đeliću, vi ste u zadnjih 11 godina bitan funkcioner i državnik. U jednom trenutku, pre sedam, osam godina, u jednom intervjuu koji ste vi dali, baratalo se sa ciframa od minimalno 12,5 milijardi evra koje Srbija treba da vrati pomenutoj kategoriji lica. Gde se to izgubilo? Da li je ta cifra od dve milijarde koja je ovim zakonom predviđena, do cifre koja se vraća u naturalnom obliku, ta cifra koja je od 12,5 milijardi evra, ili je još uvek sve ovo nezvanično i da ćemo se posle donošenja ovog zakona i objavljivanja roka, doći u situaciju da vidimo i pravi broj naslednika i pravu cifru koja stoji pred državom, odnosno Republikom Srbijom? Šta drugo brine? Brinu reči trenutne predsedavajuće da ćemo nastaviti sa sledećim zakonom. Podržavam i to jer je vrlo bitno. Gospodine Đeliću, bez donošenja zakona o rehabilitaciji nema primene zakona o restituciji i obrnuto. Ako je ova poslanička većina bila spremna da pre neki dan povuče zakon o rehabilitaciji, i ako smo danas u toku rasprave čuli ovakve komentare, zaista se pitam za sudbinu ovog zakona, ili se to u trenutku na drugom programu RTS činilo kao plaćeni politički termin, jer izbori jesu blizu? Ali, ljudi, dajte uozbiljite se i dogovorite seoko zakona. Nemojmo i nemojte ni vi da ispred Vlade podležete ucenama bilo koje političke partije. Mi podnosimo amandmane da bi pokušali da popravimo tekst zakona zbog građana Srbije. Ništa politički, ništa protiv vas, ništa protiv vladajuće koalicije. U tom kontekstu ću primedbe koje SNS ima, kao i amandmane koje smo podneli na postojeći predlog zakona, nastaviti dalju priču. Nemoguće je da posle tri i po godine zajedničke vlasti, tzv. četnici i partizani sada ne mogu zajedno. To smo danas u delu rasprave uglavnom čuli i više smo se bavili tim stvarima nego zakonom koji interesuje najmanje 150 hiljada građana, a verovatno i više, Republike Srbije. Kada sam rekao da je zakon ishitren, zaista ne znam ko su saradnici u vašem ministarstvu, vašem timu, ali pokušaću po određenim članovima, zaista ne znam koje su struke i izvinjavam se zbog toga, da to i dokažem. Predlog zakona je dat na osnovu nacrta Vlade, Odbora za privredu i finansije. Ono što sam imao ispred sebe vezano za predlog nacrta i za ovaj predlog zakona, a verovatno i za tekst koji će posle usvajanja izaći iz Skupštinske procedure, u duhu one jučerašnje priče, odnosno rasprave o zakonu o javnoj svojini, zaista je iz dana u dan bio bolji i nadam se da će biti bolji. Zato apelujem na vašu svest i na svest cele vladajuće koalicije, da ovde obrate pažnju samo o interesima građana, odnosno na kategoriju lica koja su pogođena ovim zakonom, odnosno treba da se zauzmu vezano za ovaj zakon. Mislim da vaš sektor nema iskustva baš sa pravnim postupkom sa pravnim normiranjem i sistematikom zakona, jer recimo samo u članu 1. koristite termin – oduzeta preduzeća, koji zaista o pravnom jeziku niti postoji, niti je prihvaćen pravni pojam za imovinska prava nad preduzećem. To je jedan od argumenata da je lično moje mišljenje i mišljenje stranke da je i Ministarstvo pravde trebalo da uzme učešća i izradi Nacrta Predloga ovoga zakona i pojedinih odredbi pogotovo. Zbog svega toga i nedostatka te pravničke logike, zakon sadrži niz nedostataka i nedorečenosti. Skoro da može da se primeti, jer zaista, ako se pročita zakon od člana do člana može da se primeti koji je to period na koji se ovaj zakon odnosi, ali se ovo što je vrlo bitno u članu 1. je trebalo istaći, ne samo da se pominje period posle 9. marta 1945. godine, u kasnim odredbama se pominje i period do 1968. godine i deo perioda za vreme okupacione vlasti od 1941. do 1945. godine, ali mišljenja smo da taj vremenski termin morao je da stoji u članu 1. iako se on kasnije i pominje i dotiče kasnijim odredbama ovog zakona. U članu 2. navodite zatim, propise taksativno propise kojima je imovina oduzimana i iako se zaista mnogi niti mogu primeniti zbog neiskazivanja konkretnih situacija, navedenih 41 zakona FNRJ ili država koje su proizašle iz nje, tako da se neiskazivanje konkretnih situacija kojima su primenjeni, da bi se u konkretnoj situaciji po zahtevu za vraćanje imovine mogle realizovati u smislu pozitivnog pravnog poretka. Pogotovo jedna bitna stvar, gospodine ministre, 1945. godine pogotovu 1945. godine, mi sad imamo problem sa pismenošću velikog broja građana Srbije. Pitanje je da li su sva rešenja i data? Pitanje da li su ljudi dobili sva rešenja, a pitanje da li njihovi naslednici znaju gde su rešenja? Zato je moja uvažena koleginica Tabaković i rekla da ovu problematiku malo više treba i da rešavaju državni organi, nego građani koji treba da budu zainteresovani za ovu stvar. Zato i kažem da se u Srbiji bukvalno zbog te nepoznanice i ne zna tačna cifra građana čijim precima je oduzeta imovina, a koji sada u ovom procesu mogu da dobiju obeštećene. Da li je uopšte upravni postupak podoban za odlučivanje u postupcima ili je bilo potrebno doneti poseban procesni propis ili više propisa koji bi pokrili ovu problematiku? Iza svega ovoga se krije i drugo pitanje – da li su zaposleni u administraciji koja treba da rešava ovu oblast stručni? Ne znamo ni ko će biti zaposlen. Čak vidimo da će agencija, a o tome ćemo posebno imate priče, koja počinje sa funkcionisanjem od 1. januara iduće godine. Zašto baš 1. januara iduće godine? Zato što će deo određenih kadrova opet da se smesti u agenciju. Pitanje je njihove stručne sposobnosti za ovakve problematike. Mišljenja smo da deo ove problematike treba u sudskim procesima da se rešava, a da agencija i kadrovi koji budu zaposleni u njoj neće, bez ozbzirana to ko to radi imati stručne snage i sposobnosti za ovaj proces. A ovde se, gospodine ministre radi ne samo o ispravljanju jedne istorijske nepravde, nego i o velikoj količini novca koji treba da se iz budžeta Republike Srbije vrati građanima Republike Srbije. Samim tim mislimo da agencija nema kapaciteta ni po Zakonu o agencijama ne bi trebala da se bavi ovim poslovima. Ako pogledate Zakon o agencijama, zaista nećete naći mesta za formiranje agencije za restituciju, već bi to trebala da bude uprava u okviru nadležnog ministarstva. Postavlja se pitanje – koliko je Predlog zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju u skladu sa Ustavom i pozitivnim propisima, posebno u materiji specijaliteta i generaliteta zakona? Navedene propise generalno nazvane eksproprijacija eksproprijatora donela je FNRJ i njeni sukcesori na saveznom nivou, a povraćaj imovine treba samo da izvrši Republika Srbija. Znamo da čak imamo nerešene imovinske odnose u ovim odnosima, a pogotovo i građana koji su sticajem okolnosti u datom trenutku živeli na određenom delu teritorije FNRJ ili sada žive u nekoj od ovih republika. Šta je ono bitno dalje vezano za najbitnije amandmane koje želim, pored amandmana koje je koleginica Tabaković istakla? U članu 10. Predloga zakona o vraćanju imovine i obeštećenju stoje reči da njegova stečena prava ne smeju biti povređena. Mišljenja smo da ako je neko stekao pravo svojine, to pravo je zaštićeno Ustavom i ne treba ga posebno isticati. Mišljenja smo da u ovom pomenutom članu 10. ne treba zbog toga i navoditi ovaj stav koji ste naveli. Bio je i u današnjem delu diskusije, s obzirom na broj prijavljenih poslanika koji su uzeli učešća, i priče o svemu ovome i o ovome što ću sada reći, ali ograničavanje vraćanja pokretnih stvari samo na stvari koje su upisane u registar ili su kulturna dobra u najmanju ruku nije korektno, jer znate i svi ostali znaju da su oduzimane i druge stvari koje su veoma velikih i trajnih vrednosti, pa s obzirom na tu situaciju i na to saznanje treba omogućiti i vraćanje takvih stvari. Svi znamo da su mnogim porodicama oduzete umetničke slike dragocenih vrednosti, klaviri, oružje i druge stvari koje su bile njihovo porodično nasleđe itd. Šta je sporno, a danas je puno istaknuto? Sporan je član 18. i pravo na imovinu i neometano uživanje imovine, koja je kao jedno od osnovnih ljudskih prava, pa povraćaj svojine iz tog razloga isvega toga ne sme zavisiti od slučajnosti, kao što su okolnosti koje su navedene u Predlogu zakona spornog člana 18. u tačkama 2), 3), 5), 6) i 7), odnosno situacija da li je neko u zgradi ili u stan smestio neki od mnogobrojnih organa, agencija, ustanova, stranih predstavništva i tako redom ili su, recimo, ona u vlasništvu preduzeća koja ih koriste, a nastala su u procesu privatizacije. S toga smo i predložili da se u nabrojanim i svim slučajevima mora isplatiti nadoknada u novcu i to u razumnom roku od tri do pet godina. To se takođe odnosi na diplomatska predstavništva i na predstavništva stranih firmi. Za to ima rešenja. Kada je u pitanju tačka 8) smatramo izuzetno nekorektno i nepravično da se nekome uskrati pravo na vraćanje njegove kuće, jer moraćete priznati, ako je neko uspeo da svoju kuću tako dobro i lepo sagradi da je ona proglašena za kulturno dobro, a sa druge strane nema nikakvih pravnih prepreka da kulturno dobro bude u privatnoj svojini. Ovo istovremeno može dovesti do raznih zloupotreba. Zbog svega toga smo predložili amandmansku intervenciju na pomenuti član 18. tačke 2), 3), 5), 6) i 7). Takođe je i nepropisana, odnosno komplikovana i procedura postupka i svega ostalog, o tome je danas bilo reči, u procesu pokušaja, da tako kažem, povraćaja oduzete imovine i obeštećenja, jer delom i u dosta slučajeva, s obzirom na činjenicu na realnu vrednost oduzete imovine nekretnina i svega ostalog, preduzeća, ovo će se samo svesti na pokušaj. Zbog svega toga tu smo još da možemo ovih par dana da uradimo i da izmenimo, ono što možemo da uradimo sada ne treba ostavljati za kasnije. Zato apelujem na sve nas da ono što smo godinama pričali da ćemo raditi, da pokušamo da to uradimo u najmanju ruku da to bude korektno za ljude koji su u kategoriji lica zainteresovanih po Predlogu ovog zakona. Kada je reč o Agenciji, ističem još jednom i apelujem, zaista na vas, da se ovi poslovi i nadležnost vraćanja oduzete imovine teško mogu poveriti javnoj agenciji, jer prema Zakonu o javnim agencijama, iste mogu obavljati stručne i razvojne poslove, kod čijeg obavljanja nije neophodan stalan i neposredan politički nadzor. Ovde se ne radi o poslu koji spada u poslove državne uprave u užem smislu i ozbiljnoj državnoj obavezi vrednosti, ali, obaveza državna vrednost i više od nekoliko milijardi evra. Zato apelujem da je neophodna i obavezna kontrola i Vlade i nas i ovog Doma i Narodne skupštine u ovom procesu, na ovim sredstvima, ovolikoj količini sredstava i ovolikom broju predmeta. Zbog toga smo mišljenja da ovaj proces može ispratiti samo Uprava, odnosno organ državne uprave, a ne Agencija. Postupak za ostvarivanje prava na vraćanje oduzete imovine i obeštećenja ima, kao što sam i maločas rekao, zaista u sebi dosta nelogičnosti, od kojih je najznačajnija ova iz predloga, gde stoji da nadležni opštinski organ uprave, nadležan za imovinsko-pravne odnose, odlučuje umesto stranke, ili neki drugi organ, što predstavlja delom i kršenje osnovnih ljudskih prava i o problemu povraćaja imovine i obeštećenju, po predlogu navedenog zakona, zaista bi se moglo još puno toga govoriti, ali ćemo i u sutrašnjem danu i u danu kada se bude raspravljalo o amandmanima, pokušati da svi na svoj način dokažemo realnost onoga što smo pokušali da učinimo amandmanskim zahvatima i da ovaj zakon, na zadovoljstvo svih nas, pokušamo da popravimo, da učinimo boljim za sve one, pogotovo za kategorije lica koja su zainteresovana za ovu problematiku. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja načelnog pretresa, pitamda li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa, ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika Narodne skupštine? Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević. Izvolite.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, koji još uvek imate strpljenja da gledate ovaj direktan prenos i raspravu o zakonu o restituciji, koji, mislim da prelazi u svoju besmisao, ako bismo uvažili diskusije nekih kolega koji su danas diskutovali o ovom zakonu. U ime poslaničkog kluba Nove Srbije mogu da kažem, čak sam uveren, da zakon o restituciji, odnosno o vraćanju nepravedno oduzete imovine bez zakona o rehabilitaciji, to je u stvari osakaćen zakon kao Ustav koji nema preambulu. I iz dana i namere vladajuće koalicije, pre svega Vlade Republike Srbije, kada je povukla Zakon o rehabilitaciji, nama u Novoj Srbiji, a treba da bude jasno i svim građanima koji željno očekuju ovaj zakon već 60 i nešto godina, da ovaj zakon ili neće bitiprimenjivan ili će biti teško beneficije iz ovog zakona ostvarljive za desetine, a možda i stotine hiljada građana koji već 60 godina očekuju ispravljanje nepravdi. Narod je davno rekao "Bogu božije, caru carevo", a svakom čoveku, odnosno njegovim potomcima koji su živi sleduje imovina koju je on zaradio ili njegovi preci. Pre neki dan sam imao čast da postavim jedno pitanje, a pred sobom sam imao i sudske presude dva slučaja iz kraja odakle dolazim, iz Čačka, iz sela Milićevaca, gde se sudilo ljudima. Jedan od njih, mučenik, Bog da mu dušu prosti, ubijen je 14. novembra 1944. godine u svom dvorištu, pred svojom familijom, a suđeno mu je godinu dana kasnije. Naravno, proglašen je za narodnog neprijatelja i konfiskovana mu je celokupna imovina. Kada govorimo o zakonu o vraćanju oduzete imovine, govoreći u ime poslaničkog kluba Nove Srbije i govoreći u svoje lično ime, imam osećaj, obavezu i dužnost da govorim, pre svega, o tim slučajevima koji imaju zvanične sudske presude, odnosno rešenja Okružnog suda u Čačku iz 2008. godine, gde se govori, nadam se da se neke kolege i građani koji gledaju ovaj prenos sećaju, da prestaju sve pravne posledice donošenjem tog rešenja. Svedoci na tom suđenju su bili pripadnici onog drugog antifašističkog pokreta, i to istaknuti, koji su svedočili da za tog čoveka nisu čuli da je bilo šta loše uradio, osim toga što je pripadao regularnoj kraljevskoj vojsci Jugoslavije pod komandom Draže Mihajlovića. Takvih ljudi, takvih potomaka i porodica je na hiljade u Srbiji, moramo to da kažemo, jer da je 1945. godine bilo demokratskih izbora, lista koja bi se zvala "Pokret Draže Mihajlovića" ili slično, na iole demokratskim izborima bi dobila 90% glasova. Međutim, došla je vlast na način na koji je došla i mnoge ljude i porodice unesrećila iz ideološko-političkih razloga i oduzela živote mnogim ljudima, kao i imovinu. Sada kada je došao dan i trenutak da svi sa jednim pijetetom i poštovanjem prema tim ljudima diskutujemo ovde, popravljamo zakon, govorimo da treba ta nepravda, da kažem i na mrtvim ljudima da se ispravi, imamo ovde diskusije koje liče kao da smo u 1945. godini, čije diskusije vrve od ideoloških isključivosti, kao da još uvek neku bitku vode, da kažem tako kako narod misli, četnici i partizani. Moram da ražalostim te ljude koji su danas pokušali da zloupotrebe svoje diskusije, ta priča je završena pre nekoliko godina u Narodnoj skupštini, gde je izglasan zakon sa 183:0. Ni SPS nije bila protiv, čime su izjednačena prava pripadnika partizanskog pokreta u ratu od 1941. i 1945. godine i pripadnika Ravnogorskog pokreta. O tome nećemo više da diskutujemo ili ne bi trebalo da diskutujemo. Ako se neki ne slažu sa tim zakonom koji se, nažalost, ne primenjuje valjda dok i zadnji ravnogorac u ovoj državi umre, ali živeće njihovi sinovi i njihovi potomci i podsećaće svaku vladu, svakog ministra i svaku narodnu skupštinu da će taj zakon morati da se poštuje, makar u moralnom smislu i makar vi povlačili odavde Zakon o rehabilitaciji. Doći će on vrlo brzo na red. Želim da kažem da živi ljudi imaju tu životnu energiju, ali čini mi se, iz iskustva koje je zatekao srpski narod, da i mrtvi imaju neku energiju i imaju svoje pravo makar na časnu i dostojanstvenu sahranu. Vidimo kako su ovde neki, kad im je to odgovaralo za političke poene, tražili jadnog Dražu Mihajlovića. I onda sam govorio, sad hoću javno da kažem, oni koji ga traže i način na koji ga traže, ako je taj srpski mučenik tri metra pod zemljom, posle njihovih istraživanja biće 33 metra pod zemljom, ali pravda je spora ali dostižna. U ovom zakonu o restituciji supstitucija ne postoji, praktično. Da je ovo parlament kakav bih želeo da bude, danas bi na ovoj galeriji bili, stalno pozivamo goste i omladinu, što je dobro, kao i strane državljane da gledaju da u ovoj skupštini ipak ima demokratije, da može da se govori slobodno, koliko toliko, makar u nekim trenucima, danas je trebalo da pozovemo potomke tih porodica da gledaju ovde šta ko govori. Mislim da bi neki od nas ovde sa više poštovanja i pijeteta govorili o tim ljudima, o njihovoj đedovini, kako naš narod kaže u mom čačanskom kraju, o njihovoj imovini i ne bi se sprdali, ne bi među srpski narod ubacivali ponovo neke ideološke zablude i začkoljice. Naravno da oni koji su uradili zlo, oni koji su se obogatili na nečastan način, ne govorim o vraćanju imovine tim ljudima, govorim o siromašnim srpskim seljacima i građanima, to moramo da kažemo ovde, sviđalo se to nekom ili ne, kojima su pripadnici komunističke partije, koji su na silu, a ne na demokratski način došli na vlast u Srbiji, oteli imovinu. Razgovarao sam makar sa jednim čovekom, nemam dozvolu od njega da govorim u njegovo ime, 50 i nešto godina on gleda njivu kraj svoje kuće, koja je oduzeta njemu i njegovom ubijenom ocu. Njega ne interesuje gospodo milion evra, on hoće tu njivu, on hoće tu livadu na kojoj je prvi put prohodao i čuvao ovce i gledao kako se jagnje. To je neko morao da shvati, koliko god to vama izgledamo emotivno ovo što ja pričam, dok i takvih stvari ne bude u zakonu o restituciji mira u Srbiji neće biti i pravde neće biti. Kada pogledamo još udruženja građana, dakle bila je, što je dobro, što pohvaljujem i javna rasprava u ovom zakonu, ali najmerodavnije u nekoj javnoj raspravi da ocene predlog zakona, kakav je on, mislim da su udruženja građana, da ne kažem nevladine organizacije, koje se bave sa ovim problemima i koje okupljaju građane koji su direktno zainteresovani. Gospodine ministre, čini mi se da ova udruženja za povraćaj nepravedno oduzete imovine, da kažemo otvoreno, opljačkane, otete, iz ideoloških, političkih, materijalnih razloga, čini mi se da nisu dali prelaznu ocenu. Da li ako već se ovde tvrdi sa strane Vlade da ovo nije pod moranjem Evropske unije, i traženjem, da to nije uslov za kandidaturu, pa ako smo 11 godina, nismo, a tu smo, evo ja govorim lično u moje ime, snosim i ja deo odgovornosti, jer sam već 10 godina narodni poslanik, pa mogli smo onda da sačekamo još neki dan, da uvažimo te ljude, da bude jedna rasprava, recimo na javnoj televiziji, gde će njima stvarno da se omogući da vi sednete gospodine ministre, ja mislim lično da ste vi, s obzirom kako ste pritiskani sa svih strana ovde, na neki način, možda to neko ne očekuje da vas ja pohvalim plivali koliko ste mogli. Ali sama činjenica da je posle svega, posle primedbi u javnoj raspravi koju su davala udruženja građana, posle najave u medijima da su Pajtić i Cvetković razgovarali. Kad ne bih znao i kada građani ne bi znali koji oni funkcije nose, što bi to nas interesovalo šta su Pajtić i Cvetković razgovarali. Možda su oni privatno razgovarali. Znači, o nekim amandmanima koje treba Skupština Vojvodine da da Narodnoj skupštini…
Narodni poslaniče, to nije zakon koji je u pretresu, o čemu sada govorite, pa vas molim da se vratite na zakon.
Hvala gospođo predsedavajuća, ja mislim da jeste, a vi mislite da nije, nema problema.
Narodni poslaniče, ne možemo ni vi ni ja da mislimo. Zakon koji je u pretresu. U obavezi sam da vas podsetim da morate da govorite o dnevnom redu. Vi ste počeli da govorite minut i 30 sekundi o zakonu, o kom smo pretres završili juče, to je zakon o javnoj svojini.
Dobro ja sam video u vezi, između te dve stvari, odnosno principa na koji se donose zakona. Ako je na zakon o restituciji, u zadnji čas, da je ovde bio primoran šef jedne poslaničke grupe da traži da se odloži zasedanje sednice za sat vremena, jer niko ne zna koji su to amandmani…
Narodni poslaniče to je bilo juče.
Gospođo to su amandmani na zakon o restituciji.
Narodni poslaniče, to su bili amandmani na Predlog zakona o javnoj svojini. To se sve završilo.
Dobro, ali vi mislite da javna svojina i institucija nema veze. U samom zakonu o restituciji…
Narodni poslaniče upozoravam vas, svaku vrstu argumentacije dovedite u vezu, ali da tema dnevnog reda bude jasno, šta je bilo juče, šta je bilo danas.
Dobro evo biću jasan da vi razumete. Prema tome, moje mišljenje i poslaničkog kluba Nove Srbije da se ovim zakonom neće se postići proklamovani cilj, da se nadoknadi ljudima njihova imovina i njihov trud i njihovih potomaka, odnosno njihovih predaka. Kad nema supstitucije, nema pravde. Dakle, zašto se recimo u ovom zakonu preciznije nije određivalo zašto se ljudima ne vraća imovina u naturi. Zašto? Eto mislim da sam dovoljno jasan. Prema tome, iza ovakvog Predloga zakona Nova Srbija neće moći da stane, videćemo u raspravi da li će se ovaj predlog zakona popraviti sa amandmanima, čini mi se da ih ima preko 250, i to govori, prvo o zainteresovanosti narodnih poslanika i građana Srbije kako će ovaj zakon da izgleda, ali meni se sve čini ipak, sve mi se čini da se ovaj zakon donosi pod pritiskom Evropske unije, Evropske komisije ili onoga ko će se pitati da li ćemo mi kandidaturu dobiti, a čini mi se da će se završiti kao besplatne akcije Mlađana Dinkića. Ali, čvrsto verujem i gospodu se Bogu molim da će biti saziv Narodne skupštine izabran onaj pravi tokom aprila iduće godine, pa će ispraviti sve nepravde, pa i ovu nepravdu, 60 godina komunističku nepravdu, koju vi i dalje ovim zakonom podržavate. Hvala.
Dvanaest minuta i 15 sekundi iskorišćeno od vremena zamenika predsednika poslaničke grupe. Potpredsednik Vlade Božidar Đelić ima reč, izvolite.
Gospođo predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, mislim da posle ovakve diskusije u načelu, je na mestu da dam nekoliko odgovora na mnogobrojna pitanja koja su postavljena danas. Prvo da konstatujemo da kao što se videlo i tokom poslednjih deset godina, kada je pet vlada razmišljalo o izradi, a posle toga i o predlaganju jednog ovakvog zakona, danas smo isto videli, bar neke od onih tema koje su okupirale naš javni život i zbog čega je toliko bilo teško doći do ovog predloga. Sada, ne želim da samim tim kažem da je njegova vrednost veća, ali mislim da se možemo večeras složiti da jedan ovakav zakon zbog kompleksnosti same materije, ispravljanja nepravde posle toliko godina, činjenice da se ta nepravda dešavala tokom nekih od najtragičnijih momenata, ne samo u istoriji naše zemlje, nego i celog čovečanstva. Činjenice da je ta imovina u Srbiji kao i u svim drugim zemljama neretko bila predmet pravno utemeljenog prometa, činjenica da se desila i situacija gde je jedan broj vlasnika ostao bez naslednika, sve to i mnoge druge stvari dovode do potrebe i verujem duboko sam uveren da je ovaj zakon dobar odgovor za to, da se izradi jedan tekst koji će prepoznati sve te aspekte i dati na svaki od ovih veoma kompleksnih pitanja odgovarajući odgovor. Odgovarajući odgovor nije nešto što je ideal koji bi možda mogao neko da vidi ako bi razmatrao samo jedan ugao ove problematike. Ideal je samo nešto što može da se sprovede i što odgovara u najvećoj mogućoj meri na ovaj izazov, a to je da se ispravi nepravda, da se ne formiraju nove nepravde i da sve to bude primenljivo tj. da bude moguće po određenoj zakonskoj proceduri i u skladu sa realno raspoloživim sredstvima naše nacije. Dozvolite mi, poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, građani Republike Srbije da u veoma kratkim crtama, da pokušam da odgovorim na neka od onih pitanja koja su danas bila pokrenuta, počevši od onoga koje je okupiralo najveći deo ove rasprave, možda za neke malo neočekivano. To je pitanje korisnika ovog postupka restitucije. Počinjem odma o onome pitanju koje je zapravo bilo i predmet rasprava, a to je da li pripadnici okupatorskih snaga treba da budu korisnici restitucije. Prvo, i pre nego što razradim ovu tematiku želim da kažem da u ovome nacrtu i u zavisnosti kako će se odrediti Narodna skupština, zločin se ne zaboravlja, zločin se ne prašta. Ma kakva bila opcija koju bude usvojila cenjena Narodna skupština, bilo da ona usvoji ili ne predloženi amandman Vlade, jedna stvar je tačna i istinita. Niko ko je osuđen zbog zločina neće biti korisnik restitucije. Jedini način jeste rehabilitacija i nije tačno da nemamo rehabilitaciju, postoji zakon i ja ovde moram odmah da se složim sa jednim brojem govornika, uključujući i one koji su nedavno govorili, a to je da je veoma bitno da u postupku, ukoliko se ne donese novi zakon, bar ovaj postojeći zakon, da on bude upotpunjen, tako da kada sudija u tom postupku sluša argumente, da čuje argumente i sa jedne i sa druge strane. Da gospođo predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, mi građani Republike Srbije možemo biti ponosni na činjenicu da je naša zemlja nije imala autothoni fašistički pokret. Mi smo jedna od onih zemalja u Evropi koja nije proizvela iz sopstvenih redova one koji su branili tu ideologiju. Imali smo, ma koliko se sporili o istorijskim činjenicama tog burnog vremena Drugog svetskog rata i šta je prethodilo, bili smo jedna od zemalja koja je rekla ne fašizmu, koja je preduzela od običnih građana, pripadnike i neka im to bude na čast naših oficira one korake koji su bili potrebni da Srbija bude na strani ne samo saveznika nego da Srbija bude zemlja koja se od samog početka borila protiv fašizma. I nijedan, oko toga ćemo se složiti, zakonski projekat ne sme ni na koji način ugroziti tu svetlu antifašističku tradiciju naše zemlje. Sada oko člana 5. Postoje dva rešenja i nijedno nije idealno. Kao što mnogo toga u ovome zakonu, po prirodi stvari, mora se tražiti najmanje loše rešenje. Jedno rešenje jeste ono što je u onome tekstu koji je poslat Narodnoj skupštini na usvajanje, a to je da svi pripadnici okupatorskih snaga budu isključeni iz postupka restitucije i da teret dokaza da nisu bili članovi okupatorskih snaga bude na ime. To je rešenje koje omogućava da u globalu Republika Srbija veoma jasno stavi do znanja da je i dalje verna toj antifašističkoj tradiciji i da ne želi ni na koji način da pomogne onima koji su bili pobornici jedne fašističke ideologije da danas, 70 godina kasnije, imaju materijalnu korist od restitucije. Ono što u toj opciji je manjkavost, i to smo danas čuli, treba čuti istinu makar se ona ne sviđala nekome ko je sluša, ima slučajeva gde su ljudi koji su bili građani naše zemlje silom ušli u neke okupacione snage, nisu počinili bilo kakve zločine protivno pravu i običajima rata. Ima i ova opcija koju je Vlada Republike Srbije u ovom prvobitnom zakonu predložila, oni bi eventualno mogli da postave pitanje da li su žrtve zbog istorijskih okolnosti ili je nešto drugo po sredi. Zbog toga je Vlada Republike Srbije razmatrala jednu drugu mogućnost, a ona nije da zaboravimo ko je bio fašista a ko se borio protiv fašizma, nego da se kaže da za naše građane koji su u datom momentu bili u redovima okupatorskih snaga se mora napraviti razlika između onih koji su počinili zločine, jer ti koji su počinili zločine su osuđeni i oni, naravno, ne mogu biti korisnici restitucije. Ali, da se ne ide jednim pristupom koji u načelu kaže da bilo ko ko je bio pripadnik a naše je domaće nacionalnosti ne treba da bude korisnik restitucije. Izložio sam vam ove dve opcije i to nije slučajno što danas imamo te dve opcije. Verujem da to možda i nije u ovom momentu najbitniji element ovoga zakona. Verujem da je zapravo ovaj zakon ovde da se smire tenzije, da se napravi još jedan korak ka nacionalnom pomirenju. Možda nije baš uputnije da toliko rasprave ide oko nekih činjenica koje, na kraju krajeva, ako uporedimo sa globalom, sa masom predmeta, životnih situacija koje su predmet ovog zakona, dosta se pričalo o ovom slučaju, a možda nedovoljno o nekim drugim, mnogo brojnijim slučajevima koje će ovaj zakon pokrenuti. Mogu samo da kažem da će Narodna skupština odlučiti onako kako misli da je uputnije. Nema idealnog rešenja oko ovog pitanja. U svakom slučaju, ono što ostaje tačno, ma kako Narodna skupština odlučila, to je da niko ko je fašista, niko ko je počinio zločin, neće biti korisnik restitucije. Još dve činjenice koje se tiču ovog procesa restitucije. Datum – 1945, ili 1941. godina? Poštovani narodni poslanici, nijedna bivša jugoslovenska republika, a sve su donele zakon o restituciji, osim BiH, nije predložila 1941. godinu kao početak merenja, početak primene ovoga zakona, tj. sagledavanje činjenica tokom Drugog svetskog rata. Zašto? Zato što bi onda postojala opasnost o kojoj se toliko govorilo danas, a to je da se pokuša da Srbija koja je imala na momente i herojski otpor fašističkim snagama, a posle je imala kvinslinški režim, bude primorana da plati i da snosi odgovornost za ono što su odlučivali neki drugi u njeno ime. To ne bi bilo na mestu. Zbog toga sve bivše jugoslovenske republike, a i ovde, Republika Srbija, predlažu da se pokrene i da se razmatra ovaj proces restitucije, počevši od onog datuma koji su usvojile sve druge bivše jugoslovenske republike 1945. godine. Odmah bih rekao nekoliko reči o holokaustu. Holokaust i druge žrtve fašizma koje nemaju žive naslednike jeste specifična situacija. Zbog toga, naravno, u svetlu onoga što sam malo pre rekao, a to je ta antifašistička tradicija Republike Srbije koja ne priznaje pravni kontinuitet sa režimom Nedića i svako ko ide u tom pravcu radi u štetu sopstvene države. U tom svetlu, naravno, spremni smo da razmotrimo one amandmane koji će dodatno ojačati taj pogled i zbog toga smo zadovoljni što se o tome raspravljalo. Specifičan je tretman jevrejske manjine, romske manjine, ali i srpske većine srpskog naroda i svih drugih naroda koji su bili žrtve holokausta. Zbog toga želim da kažem da ona pitanja koja su postavljena oko izvora sredstava, o tome ćemo moći da raspravljamo do detalja onda kada Vlada Republike Srbije, a ja sam se danas u njeno ime obavezao da će jedan takav zakon koji je predviđen ovim zakonom, ukoliko ga usvojiti, biti predložen pre kraja mandata ove vlade. Tu ćemo razjasniti odakle novac, za koju namenu, kako se plaća za memorijal, šta će biti u fondu, ko će njime upravljatii u koje svrhe. Naravno da to nećemo raditi u izolaciji. Radićemo sa svim parlamentarnim strankama. Radićemo, pre svega, sa predstavnicima žrtava holokausta, zajednice jevrejskih opština, ali i drugim predstavnicima srpskog naroda koji žele da čuvaju svetu tradiciju i da se podsetimo onih žrtava fašizma koje nisu bile jevrejske nacionalnosti. Da, u roku od nekoliko nedelja, 7.900 jevreja je izgubilo život. Ja u pripremi za ovaj zakon sam pročitao sve što sam uspeo da nađem oko ovog slučaja. Ono što se desilo, niko ne sme da kaže da je mrlja na obrazu srpskog naroda, jer to nisu uradili Srbi, ali niko ne sme da kaže da se to nije desilo i niko ne sme da zaboravi da jedan koncentracionikamp je bio prisutan ovde u Beogradu i zbog toga, u interesu istorije i istine, i zapravo što srpski narod ima mnogo toga oko čega može da bude ponosan u toj borbi protiv fašizma, predložićemo zakon koji će oformiti jedantakav memorijalni centar i fond koji će njime upravljati i da, pošto je to bilo pitanje, radićemo i sa Terezenskom deklaracijom, gde smo bili posmatrač, i radićemo na tome da približimo standard i taj memorijal raditi u godinama koje dolaze. Da niko nema nikakve iluzije, u tom zakonu kao i u ovome, neće biti nikakve demagogije, igrom slučajeva jedan od najviših predstavnika tog jevrejskog naroda, u NOB Moše Pijade je lično dodelio jedan deo tog memorijala našim likovnim umetnicima. Na tom mestu imamo legalno naseljene umetnike koji neki od njih ne vide razlog zbog kojeg bi oni morali da menjaju mesta njihovog života, gde decenijama stvarajui nema vremena večeras, ali mogu dati listu tih umetnika, a među njima su neki od najsvetlijih imena likovne umetnosti posle Drugog svetskog rata. O tome ćemo razgovarati kada dođe vreme za ovaj zakon i on je bitan, i mislim da će on i dalje osvetlati antifašističku tradiciju naše zemlje i upotpuniti ovaj zakon. Napokon oko pitanja korisnika, postavljeno je pitanje zadužbine, i sa pravom su neki narodni poslanici postavili pitanje, a kako ćemo znati da li je određena zadužbina pravni sledbenik? Mogu vam reći da već danas imamo za jednu zadužbinu već četiri zahteva. Razlog zbog kojeg ne širimo krug poreskih obveznika mimo zadužbina, jeste da bar za njih postoji i zakon i procedura pred Ministarstvom kulture i do marta meseca sledeće godine, sve moraju biti registrovane. Neće biti registrovane dve kao naslednice, nego jedna. Verovatno znate, poštovani narodni poslanici, da postoje sada danas u Beogradu, u Srbiji neke, nazovi, zadužbine koje u poslednjih 10-15 godina ubiru veoma značajne prihode od zakupnina u Beogradu i koje neće moći da se registruju po ovom zakonu, tako da će i u tom domenu zadužbina doći do raščišćavanja situacije ali, sa druge strane, ako želimo da i tu povežemo nit sa jednom lepom drugom tradicijom našeg naroda, a to je zadužbinarstvo, dobro je da se potrudimo da samo one legitimne zadužbine obnove njihov rad, ali i da dobiju nazad njihovu imovinu. Pošto to niko nije pomenuo danas, moram reći na moje iznenađenje, postoji pitanje zaštićenog stanarskog prava, a o tome je bilo dosta priče u našoj javnosti i imali smo sastanke sa predstavnicima onih naših građana koji imaju zaštićeno stanarsko pravo. Prvo da ustanovimo činjenice. Oni stanovi koji su predmet vraćanja su samo oni stanovi koji mogu biti vraćeni zadužbini. Videli smo u našim medijima, u javnoj raspravi da neki kažu da restitucija ugrožava na desetine hiljada naših građana koji imaju zaštićeno stanarsko pravo. To nije tačno zato što ovde se radi o nekih tri stotine stanova, ako ih uporedimo sa nekoliko desetina hiljada, ali ogromna većina tih stanova su već u privatnoj svojini i to, naravno, ne može biti predmet ovog zakona i taj status zaštićenog stanarskog prava je regulisan Zakonom o stanovanju i želim ovde da najavim dodatni dijalog koji će imati resorno ministarstvo i moguće promene u Zakonu o stanovanju koje će doprineti da se napokon preseče Gordijev čvor sa jedne strane porodica koje već decenijama žive i plaćaju veoma niske zakupnine za neku od najatraktivnijih stanova u Beogradu, ali bez pravnog, jasnog ishoda i, sa druge strane, vlasnika pre svega privatnih lica, a sutra zadužbina koje imaju imovinu, troškove koje pripadaju vlasniku, ali veoma slab prihod od te imovine. To nije održiva situacija i nije dobro to što je 1990. godine država obećala da će naći alternativno rešenje tim građanima i da sa časnim izuzecima to se nije desilo, tako da i to pitanje koje nije predmet ovog zakona je pred nama i time ćemo se baviti u nedeljama koje dolaze. Što se tiče maksimuma, to je pomenuto, maksimum od 500.000 evra za obeštećenje je nešto što je praksa i u drugim zemljama. Jedan poslanik je pomenuo, i to je tačno, da je jedna moćna Nemačka obezbedila kao maksimum 15.000 nemačkih maraka. Moramo se toga prisetiti, često kod nas se prikazuje kao da jedino naša zemlja nije u stanju da vrati sve. Jedna moćna Zapadna Nemačka za pitanje restitucije u Istočnoj Nemačkoj je obezbedila maksimalni iznos od 15.000 nemačkih maraka i u proseku je vratila oko 10% procenjene vrednosti imovine. To je istina, ne treba bežati ni od te istine. Sa druge strane, vremena se menjaju. Dosta se čekalo, bilo je i druge prakse i mogu samo da kažem da susedna Hrvatska je isto usvojila ovaj limit od 500.000 evra po korisniku i po bivšem vlasniku. To je ono što predlažemo. Efekat toga, naravno, znaćemo tačne činjenice kada se izvrši jedna valjana prijava, će biti da procenjenih dve do tri hiljade građana koji bi mogli da pretenduju na više od te sume, će u neku ruku biti solidarni sa preostalih 140-145 hiljada građana koji će srazmerno dobiti više zbog ovog limita. Pomenut je kolega Parivodić, koji je predložio, doduše to nije bio predlog zakona, jer to nije prošlo odbore, a kamoli Vladu, i u tom zakonu je bio predviđen limit, tako da to nije nikakva novina i u našoj zemlji. Kao što je on rekao, ja ovde ponavljam, ideja restitucije je da se u onoj meri, koliko je moguće, ispravi istorijska nepravda, a ne da se formira iz sredstava građana Republike Srbije koji imaju u proseku platu od 370 evra, nova klasa milionera u evrima, tako da u tom smislu ni ovde Srbija ne odudara od bilo koje prakse. Želim samo da podsetim da je ta odredba u nemačkom zakonu i hrvatskom zakonu je napadnuta pred njihovim ustavnim sudovima i da su njihovi ustavni sudovi potvrdili valjanost iz opšteg interesa jednog takvog limita. Toliko o onima koji kažu – vidimo se u Strazburu. Što se tiče zemljišta i poljoprivrede, tu je bilo nekoliko pitanja, ovde želim da potvrdim da smo amandmanom Vlade, zadovoljan sam zbog toga što su i poslanici zadovoljni zbog toga, značajno proširili mogućnosti konasacije i na taj način, kada govorimo o onome što će se dobiti u naturi, ponavljam da zbog ovakve definicije komasacije bićemo u stanju za građane, za zadužbine, a o tome ćemo govoriti malo kasnije i za druge korisnike, poput crkava, bićemo u stanju da vratimo još više poljoprivrednog zemljišta i šuma. To je dobro zato što najveći broj, o tome je bilo reči o ovoj njivi u Čačku, bićemo u stanju, u to sam duboko uveren, da skoro svuda, što se tiče poljoprivrednog zemljišta i šume, vratimo u naturi. Ako ne onu baš njivu i parcelu zato što je danas tunešto izgrađeno, onda ne daleko odatle. U svakom slučaju, što se tičevoćnjaka i vinograda, oniu ovom momentu se izdaju samo po tržišnoj vrednosti. Postoji aukcija i ljudi koji su zainteresovani daju najbolju moguću cenu. U početku, u prvom Nacrtu zakona nije bilo predviđeno da se voćnjaci i vinogradi vraćaju, ovde se predviđa da se vraćaju, da se vraća odmah svojina, ali ukoliko postoji zakupac, da se prava tog zakupca koji su obezbeđeni po jednom tržišnom principu, očuvaju do kraja jednog zakupa. Najduži rok, tu ste u pravu, gospođo Kolundžija, u ovom zakonu jeste 40 godina, ali ukoliko je već isteklo 10 godina, to je dodatnih 30. Jednostavno, za vinograde toliko treba vremena da oni daju njihovu ekonomsku vrednost. Naravno, tokom tog perioda zakupninu ne ubira država, nego ubira novi vlasnik. Još samo nekoliko elemenata oko obveznica. Predložili smo da obveznice budu u evrima ne zbog toga što nemamo poverenja u našu monetu, nego zbog toga što smo u tranzicionom periodu, kada Republika Srbija razmišlja o emisiji obveznica denomiranih u dinarima, a indeksiranim na inflaciju. To smo prvobitno predložili, ali saslušali smo argumente bivših vlasnika i u suštini pravično je da prvo država za sopstvene potrebe dokaže da jedan takav finansijski instrument funkcioniše, da je u korist investitora, da tek onda predloži takve finansijske instrumente sopstvenim građanima, naročito ukoliko ti građani već čekaju više od 60 godina da ostvare ovu korist. Zbog toga razmatramo i ove amandmane koje su neke političke partije predložile, koje bi omogućile da i za građane koji imaju 65 i 70 godina da ročnost tih obveznica bude nešto kraća. Na te amandmane videćemo i gledamo blagonaklono i sve ono što može da obezbedi da te obveznice budu što privlačnije ćemo prihvatiti. Napokon, nema nikakvog razloga da bilo ko plaši bilo koga, a ponajmanje koloniste u Vojvodini da će doći neko iz inostranstva i uzeti im kuću, voćnjak. To se desiti neće. Pogledajte član 10. Zakona. To je drugi princip, ključni princip ovog zakona, a to je da se ne sme napraviti nova nepravda ovim zakonom. Ukoliko je neko već vlasnik svoje kuće, ona će ostati njegova kuća. Nikome se neće uzimati kuća koju ima i koju je kupio legalno da bi se dala nekom drugom. To znači da ta zaštita postoji. Ta zaštita je kao član 10. jedan od načela ovog zakona. Kolonisti nemaju čega da se plaše. Napokon, završiću sa onim što je često bilo predmet rasprave, a to je ta naturalna supstitucija. Da je ona moguća, predložili bi je. Međutim, neko je tokom rasprave danas rekao – pa to već radite. Desilo se da Republička direkcija za imovinu vrši zamenu. Poštovani narodni poslanici, sećate se, kao i ja, ogromnih broja pitanja koja su postavljena kada je neko uočio da je jedan korisnik dobio kvadrat za kvadrat zamenu, da je predložio jedan parking u Zemunu i da je dobio poslovni prostor u strožem centru Beograda i ispao je skandal. Nećemo valjda tako i sa 150 hiljada porodica. Supstitucijanaturalna i, kao što sam rekao, to se ne tiče poljoprivrednog zemljišta i šuma, je nešto što se ne može zakonski, temeljito i pravično urediti. Zbog toga zemlje koje su probale nisu uspele. Zbog toga sve zemlje koje su probale su nam toplo preporučile da ne ulazimo u taj postupak koji će samo na početku biti popularan, ali kada dođe do njegove primene, da će dovesti do beskonačnih pravnih zavrzlama, tužbi, parnica, pa i krivičnih prijava protiv odgovornih lica. Mogu vam reći u punoj savesti, zato što se već deset godina bavim sa nekim zastojima i državnom upravom, da prava taktika i strategija i Agencije za restituciju i po dubini administracije, ukoliko joj se predloži i u kontaktu sa građanima neki institut za koji nemaju sigurnost kako da ga sprovedu a da ne oštete jednog ili drugoga, konačni ishod će se zvati paraliza. Paraliza i neodlučivanje, jer na to je najkomotnija stvar koju može uraditi naša administracija da ne bi lično bili pod pritiskom, da ne bi lično snosili odgovornost za nešto što ne mogu do kraja da objasne onima koji su korisnici. Valjda nije ideja da 60-70 godina kasnije uđemo u novu paralizu. To je razlika između ovog zakona, ove vlade i možda nekih drugih ideja. Mi se ne bavimo demagoškim idejama i onime što izgleda lepo na papiru, ali se ne sprovodi u realnosti, nego gledamo ono što ćemo efektivno uspeti da uradimo i da bude uspešno i da oni koji ga toliko dugo očekuju imaju koristi. Dame i gospodo, na kraju, mogu se samo složiti sa nekim poslanicima koji su danas rekli da je vreme došlo za zakon za vraćanje oduzete imovine i obeštećenju. Da li je tu krajno vreme, ne znam? Samo znam da je onaj zakon koji sam predložio pre 10 godina usvojen, bilo bi lakše. Nećemo valjda da čekamo još 10 godina. Kao što vidimo i u ovoj debati teškorešiti sve ove kompleksne stvari, naći pravu istorijsku pravnu, finansijsku, imovinsku ravnotežu. Duboko sam uveren da ovaj zakon predstavlja tu tačku ravnoteže, da dve milijarde evra sredstava naše zemlje za rešavanje jedne nepravde na kojoj će se dodati nešto što neće biti manje od dve i po milijarde, a siguran sam, i nešto više imovine, prava je mera za jednu veliku nepravdu, sigurno ne jedinu, ali veliku nepravdu koja, ukoliko, poštovani narodni poslanici, odlučite da podržite izglasavanje ovog zakona i da ćete i vi učestvovati. Hvala vam puno. Očekujem podršku, ne samo vladajuće koalicije, nego nadam se i veoma širokoj podršci za zakon o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju. Hvala puno na vašoj pažnji.
Zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona. Prelazimo na 3. tačku dnevnog reda PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMAZAKONA O VRAĆANjU (RESTITUCIJI) IMOVINE CRKVAMA I VERSKIM ZAJEDNICAMA. Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste Izveštaje Odbora za finansije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupeiznosi pet časova, kao i da se raspodeljuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, tako da poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju pripada jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslaničkoj grupi SRS - jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; poslaničkoj grupi Ujedinjeni regioni Srbije (G 17 plus i ZZŠ) - 28 minuta i 48 sekundi; poslaničkoj grupi Napred Srbijo - 25 minuta i 12 sekundi; poslaničkoj grupi DSS - Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslaničkoj grupi SPS - JS - 18 minuta; poslaničkoj grupi LDP - 14 minuta i 24 sekunde; poslaničkoj grupi Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;poslaničkoj grupi Manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslaničkoj grupi PUPS - šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi ni jedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika na osnovu obaveze iz člana 96. stav 4. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovoj tački dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Siniša Stamenković, poslaničku grupu PUPS; narodni poslanik Aleksandra Janković, poslaničku grupu Nova Srbija; narodni poslanik Đorđe Milićević, poslaničku grupu SPS - JS; narodni poslanik Vjerica Radeta, poslaničku grupu SRS; narodni poslanik Kenan Hajdarević poslanička grupa LDP i narodni poslanik Jelena Budimirović, poslaničku grupu Napred Srbijo. Saglasno članu 157. stav 1. Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača, Božidar Đelić, potpredsednik Vlade, želi reč? (Da.) Izvolite.
poštovana predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, pred vama je Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o vraćanju, restituciji, imovine crkvama i verskim zajednicama. Godine 2006. je ovaj zakon donesen. Tada je bilo puno pitanja zbog čega se kreće u restituciji zbog čega se kreće u restituciji samo sa jednom kategorijom? Zašto se kreće samo sa jednim pitanjem? Da li bi bilo upitno da se prvo obezbedi krovni zakon o restituciji, a onda da se ide postepeno? Bilo kako bilo, danas imamo iskustvo primene ovog zakona koji je dao određene rezultate. Hteo bih, pre nego što obrazložim ove izmene i dopune, samo da kažem narodnim poslanicima i našoj javnosti da u poslednje tri godine primene, tj. od 2007-2010. godine, što se tiče SPC, ukupno je vraćeno 45% traženog zemljišta i 19% traženih objekata. To je nešto što se može smatrati, imajući u vidu iskustvo drugih sličnih postupaka, jednim uspešnim postupkom. Moramo odmah reći da su razlike između eparhija veoma velike. U nekim eparhijama imamo skoro u potpunosti dovršen postupak. U nekim eparhijama imamo postupak koji je tek započet. Istovremeno, možemo biti zadovoljni zbog toga što je najveća crkva u našoj zemlji imala mogućnosti da učestvuje u ovom postupku. Isto tako, imamo sada i određeno iskustvo koje je pokazalo i teškoće u primeni ovog zakona, otpore, zašto ne reći nekih javnih preduzećai zašto ih i ne imenovati – "Srbijašume", koje su, neke od njih, uradile sve što su mogle da otežaju postupak restitucije. Zbog toga, ovaj posao je dobro započet, a za SPC su statistike bolje od drugih. Dao bih sada statistike i za druge, ne baš za sve, ali na prime za rimokatoličku crkvu, za njih je 12% zemljišta vraćeno, za sve druge crkve i verske zajednice i imamo 5% zemlje koja je vraćena i 13% objekata. Ovaj postupak koji je započet, on još nije dovršen. Zbog toga je veoma bitno da se ova restitucija nastavi, da se njen tempo ubrza. Odmah moram da kažem da je jedan od problema bio v.d. stanje ove direkcije, u početku njenog uspostavljanja, kada je predsednik Vlade postao gospodin Cvetković, došlo je do imenovanja i pune snage. Međutim, u poslednje vreme, i oni koji kritikuju su apsolutno tu u pravu, imamo ponovni zastoj. Ovde večeras mogu samo preuzeti obavezu u ime Vlade Republike Srbije, da će taj zastoj biti nadoknađen veoma brzo u nedeljama koje dolaze. Jedan broj ljudi je čekao verovatno da vidi šta će biti sa ovim zakonom o restituciji, znači, globalno. To ne bi trebalo da bude izgovor za zastoj u ovoj konfesionalnoj restituciji, tj. restituciji prema crkvama i verskim zajednicama. U svakom slučaju, konstatovano je da ovaj postupak moguć. Dao je dobro iskustvo i za zakon o kome smo upravo raspravljali. Videli smo i probleme. To je pomenuto u prethodnoj raspravi, mada je zamenska naturalna restitucija bila predviđena, nijedan jedini predmet o ovom zakonu nije našao njegov ishod kroz zamenu. Tako da, ne moramo samo pričati o tuđim iskustvima, nego smo i u našoj zemlji videli sve teškoće koje predstavlja zamenska restitucija. U skladu sa generalnim zakonom o vraćanju oduzete imovine, predlaže se da se način na koji i verske zajednice imaju pristup restituciji, bude usklađen i sa pravima fizičkih lica, građana i zadužbina, a samim tim, da ova dva modela, tj. vraćanje u naturi tamo gde je originalna imovina dostupna, da se to tako uradi i da se ide na obeštećenje. Drugi element u ovom zakonu koji je pogodan, to je da će se odredbe generalnog zakona o restituciji primenjivati i na ovaj zakon o konfesionalnoj restituciji. To konkretno znači da definicija komasacije, koja da podvučem ne postoji u zakonu o konfesionalnoj restituciji. Način na koji se radila komasacija, na žalost, nije bio dovoljno normiran i zbog toga kažu nam oni koji su bili u praksi, koja već više od pet godina se bave ovim poslom, jedan od problema koji smo imali to je da ovaj postupak i način koji se moglo uraditi kroz komasacionu masu nije dovoljno utemeljen. Sada i crkve i verske zajednice imaju široku, dobru definiciju komasacije koja će i te kako poslužiti da se poljoprivredno zemljište i šuma vrati našim crkvama i verskim zajednicama. Drugi element, koji bih ovde napomenuo to je, kao što se videlo i u originalnom nacrtu ovog zakona, tj. zakona koji je izglasan 2006. godine nije bilo moguće obeštećenje. Što se tiče obeštećenja rečeno je da ono treba da bude regulisano generalnim zakonom o restituciji ukoliko ovaj cenjeni dom izglasa zakon o restituciji o kome smo upravo raspravljali i crkve i verske zajednice će imati mogućnost da dobiju i obeštećenje tamo gde vraćanje u naturi nije moguće. Tako da je to dodatna pogodnost koju otvara za crkve i verske zajednice ovaj zakon. Napokon, ako sagledamo stvari organizaciono, ovaj zakon je sprovodila Direkcija za restituciju koja trenutno ima 17 zaposlenih i na žalost, u poslednje vreme je došlo do određenog osipanja kadrova. Možemo da kažemo da formiranje agencije za restituciju koja će preuzeti Direkciju za restituciju, će obezbediti dve stvari: prvo, da nema ni jednog dana zastoja u primeni Zakona o konfesionalnoj restituciji i sa druge strane, da će mnogo snažnija administracija ili agencija koja će u perspektivi imati 200 zaposlenih, sa pozicijom u našem državnom sistemu koju smo videli iz prethodne rasprave, biti u mnogo boljoj poziciji da obezbedi restituciju i za naše crkve i za naše verske zajednice. Poštovani narodni poslanici, pozivam vas da izglasate izmene i dopune Zakona o vraćanju crkvama i verskim zajednicama. On suprotno onome što će se možda čuti ne oduzima ništa iz ovog postupka crkvama i verskim zajednicama, više od onoga što je primena pet godina ovog zakona omogućila. Naprotiv, otvara mogućnosti obeštećenja, otvara mnogo jasniji put ka komasaciji, otvara mogućnost da se ovaj postupak sprovodi kroz jednu mnogo jaču administraciju. Zbog toga očekujem da će i ova konfesionalna restitucija koja će se nastaviti doživeti novu dinamiku i mnogo bolji ishod u godinama koje dolaze. Hvala.
Zahvaljujem. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč, narodna poslanica Branka Ljiljak, zamenica predsednika Odbora za finansije? (Ne.) Narodni poslanik Vlatko Ratković, predsednik Zakonodavnog odbora? (Ne.) Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Da.) Narodni poslanik Siniša Stamenković.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, gospodine potpredsedniče Vlade, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama praktično ispravlja metodologiju procene imovine izdavanja državnih obveznica, kao i druga pitanja važno za novčano obeštećenje, koja su jedan od oblika restitucije, a pre svega kod verskih zajednica i crkava. Deo odredaba Zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama, koje se odnose na obeštećenje, zbog toga što do sada nije moglo da se primenjuje, jer su rešenja upućivala na primenu opšteg zakona o restituciji, kojim se uređuje vraćanje imovine i obeštećenje, a koji će uskoro biti usvojen. I ovaj nacrt zakona će po usvajanju opšteg zakona o restituciji morati da predvidi dva osnovna oblika restitucije, a to su naturalna restitucija i novčano obeštećenje. Nacrtom zakona o izmenama i dopunama Zakona pojedina rešenja koja su bila u prethodnom zakonu upućuju se na novu normu koja prethodni zakon povezuje sa novim opštim zakonom i ubuduće će on biti ravnoglasan sa ovim zakonom. U skladu sa tim predloženim izmenama briše se odredba o utvrđivanju vrednosti oduzete imovine, zatim odredba o državnim obveznicama, odredba o uračunavanju primenjene i izgubljene dobiti i odredba o pravu na regres i iste se ubuduće uređuju opštim zakonom o vraćanju i obeštećenju, dakle zakonom o restituciji. Za našu poslaničku grupu bilo je bitno da se ovim predlogom vrši i izmena člana 22. zakona, jer će se ubuduće postupkom restitucije imovine crkava i verskih zajednica baviti jedinstvena agencija za restituciju, koja se osniva po novom zakonu o opštoj restituciji, dok dosadašnja Direkcija za restituciju prestaje sa radom. Mislimo da odredba Zakona o sporazumnom rešavanju zahteva da restitucija i poravnanje treba da ostanu na snazi bez obzira što nacrt ovog zakona predviđa da takvu odredbu treba ukinuti. Imajući u vidu da novi opšti zakon o restituciji ovu odredbu ne priznaje, uz ocenu da ona može biti izvor arbitraže i raznih nesporazuma i pored toga podržavamo stav da se izvrši usaglašavanje sistema pravnih lekova u oba zakona, ako se ima u vidu da zakon o konfesionalnoj restituciji ne poznaje žalbu, već stranku, direktno usmerava na upravni spor. Dakle, po predloženoj izmeni, ukoliko se ona usvoji, crkve i verske zajednice će u postupku restitucije imati prava žalbe na prvostepena rešenja agencije za restituciju, a potom i pravo na tužbu Upravnom sudu, kao i sva druga građanska pravna i fizička lica. Dobro je načelo proklamovano ovim nacrtom zakona o shodnoj primeni odredaba opšteg zakona kojim se uređuju konfesionalne restitucije i koje se usklađuju sa opštim zakonom. Imajući u vidu da je ovo zakonsko rešenje značajna korekcija postojećeg rešenja koje će dati nov kvalitet ubrzanju restitucije crkava i verskih zajednica, poslanička grupa PUPS će u danu za glasanje podržati ovaj zakon. Hvala.
Iskorišćeno je pet minuta i 30 sekundi od vremena predsednika poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković.
Kad naivni subjekt čuje pravnu formulaciju Predlog zakona o izmenama i dopunama zakona, on može da ima logičnu pretpostavku da se radi o dorađivanju nečeg što već postoji u smislu poboljšavanja i razvojnog prilagođavanja novonastalim okolnostima. Teško da bi neko iole normalan, ma kako nemoralan bio, izmenama predvideo pogoršanje zakonskih normi. Zakon o vraćanju restitucije imovine crkvama i verskim zajednicama donet je 2006. godine u vreme vlade dr Vojislava Koštunice. Na odredbe tog zakona nisu se žalile ni crkve, ni verske zajednice, ni zainteresovani građani, te ga nije trebalo poboljšavati, već samo primenjivati. Sa promenom vlasti došlo je i do promene odnosa prema primeni ovog zakona čije je sprovođenje praktično blokirano od aktuelne Vlade Srbije. Racionlizacija za nemogućnost primene osnovnog zakona bila je činjenica da država nikako da imenuje novog direktora Direkcije za restituciju, jer je starom direktoru Vladimiru Todoroviću istekao mandat, pa otpočetka ove godine nije bilo nikoga da potpiše rešenje o vraćanju crkvene imovine. Uz to, na proveri je bila i teza o neustavnosti, navodnoj, pojedinih odredaba ovog zakona, što je indirektno uticalo na njegovo neprimenjivanje. Dok se čekala ocena Ustavnog suda, koja je uzgred rečeno potvrdila ustavnost ovog zakona, proces vraćanja imovine je stao. Novčana nadoknada koja je takođe propisana ovim zakonom do sada nije isplaćivala, pa se ni taj deo zakona nije primenjivao uopšte. U primeni Zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama bilo je mnogo sličnih zastoja, a nekadašnja ministarka finansija, a od 3. septembra ove godine i viceguvernerka NBS Diana Dragutinović, tražila je da se zaustavi vraćanje imovine crkvama dok to pitanje ne bude rešeno opštim zakonom o restituciji. Aleksandar Nećak, predsednik Saveza jevrejskih opština Srbije već tada je oštro reagovao na tu inicijativu tadašnje ministarske finansija, uz komentar – čini mi se da od donošenja ovog zakona država čini sve da zadrži njegovu primenu što više može. Poražavajuće zvuči činjenica da je aktuelna Vlada faktički obustavila primenu ovog crkvenog zakona o restituciji, iako je on na pravnoj snazi koju je dodatno potvrdio Ustavni sud nedavnom odlukom o ustavnosti tog propisa. Obustavu primene tog zakona utvrdio je zaštitnik građana u svom redovnom godišnjem izveštaju za 2010. godinu. Ova čudna blokada primene zakona od strane izvršne vlasti unosi dodatnu dozu nepoverenja i to ne samo kod crkava i verskih zajednica, već i kod velikog dela građana koji su ličnozainteresovani za vraćanje njihove privatne imovine. Ispostavilo se čak da blokada primene zakona od strane ove vlasti nije bila kraj, jer je Vlada, zapravo, pripremala teren za završni udarac, a to je ukidanje već dostignutog nivoa zajamčenih ljudskih prava, crkava i verskih zajednica na imovinu. Dakle, taman kad bi naivni subjekt pomislio da od lošeg nema gore pojavi se inovativna vlast u Srbiji čiji najveći greh nije samo to što ne čini dobro, već bezočno ili transparentno čine direktno zlo i po kome - crkvama i verskim zajednicama. S toga nije ni čudno da su svi predstavnici crkava i verskih zajednica u Srbiji ovakvu restituciju okarakterisali kao usavršavanje otimačine. Naime, umesto da se pravo koje ranije već dato crkvama i verskim zajednicama primeni i na građane, vlasnike oduzete imovine, Vlada sad crkvama smanjuje dostignuti nivo imovinskog prava. U tom smislu, crkvama i verskim zajednicama vraćen je samo manji deo imovine koji je bio predmet njihovih zahteva, iako se zakon primenjuje već pet godina. Tačnije, pojedinim crkvama i verskim zajednicama nije vraćeno ništa od onog što su zahtevale, uprkos tome što ukupni zahtevi iz ovog zakona predstavljaju manje od 5% ukupne državne imovine. S toga su predstavnici tradicionalnih crkavai verskih zajednica ocenili da odredbe Zakona o restituciji predstavljaju nastavak nepravde, čime Vlada vraćanje oduzete imovine smišljeno svodi na privid. Vladika Irinej bački je rekao da se na taj način praktično ukida i pomisao kako je reč o potvrđivanju višedecenijske nepravde, tako što se upravo dovodi do perverznog savršenstva i usavršavanje te nepravde. On je ocenio i da je cilj Vlade da se najavljenim izmenama zakona smanji dostignuti nivo ljudskih prava crkvama i verskim zajednicama, pod izgovorom da se vlasnicima oduzete imovine tobože obezbedi jednakost. Prema rečima Vladike Irineja, umesto da se pravo koje je ranije već dato u crkvama primeni i na građane vlasnike oduzete imovine, Vlada sada smanjuje i crkvama dostignuti nivo prava. Radi se o planu kako da se obaveza vraćanja crkvama svede na minimum, odnosno na farsu, kao i na to da se građanima što manje vrati, rekao Vladika Irinej bački. Beogradski nadbiskup Stanislav Kočevar je ocenio da Vlada predlogom izmena zakona potvrđuje kako je prethodnih godina blokirala izvršenje Zakona o crkvenoj restituciji kako bi smanjila stečena prava verskih zajednica. Kritikama se pridružuje i muftija srbijanski Muhamed Jusufspahić, koji istakao da Islamskoj zajednici Srbije do sad ništa nije vraćeno od imovine, a sad žele i smanje ono što treba da vrate, je rekao on. Predsednik Saveza jevrejskih opština u Srbiji Aleksandar Nećak je rekao da će verske zajednice obavestiti svetsku javnost o spornim potezima Vlade Srbije u vezi restitucije i ocenio da je javna rasprava o nacrtu zakona i o opštoj restiutcije bila loša predstava. Nepravda prema srpskim Jevrejima pretočena u deo predloga ovog zakona o povraćaju imovine i o obeštećenju koji se odnosi na opljačkanu jevrejsku imovinu, poslednjih mesec dana se ogleda najpre u ignorisanju svih pravednih i razumnih zahteva Jevrejske zajednice u Srbiji, da bi potom on bio usvojen na Vladi Srbije. Ukoliko predloženi zakonski akti ipak bude usvojen u Skupštini Srbije, Jevrejska zajednica od Tadića očekuje da on taj zakon neće podržati. Jevrejska zajednica se, kako se dalje navodi, ne slaže sa predlogom da se posledice oduzimanja imovine žrtvama holokausta na teritoriji Srbije, koji nemaju živih naslednika, otklone tako što će se posebnim zakonom urediti osnivanje memorijalnog centraiobrazovati fond koji bi njima upravljao. To je, kako smatraju u toj zajednici u suprotnosti sa Terezinskom deklaracijom koju je Srbija prihvatila 2009. godine i kojom se obavezala da ispravljanje višedecenijske nepravde nastale nezakonitim otimanjem jevrejske imovine zahteva pravičnu i odgovarajuću restituciju ili njenu adekvatnu kompenzaciju zaštitu imovinskih prava. Ispravljanje višedecenijske nepravde ne može se postići donošenjem nove, jer dok se žrtvama holokausta oda počast istovremeno se njihovi potomci osuđuju na neumitnu i laganu smrt ili im se ukida i poslednja mogućnost da budu finansijski samostalni i neguju jevrejski identitet. Kaže se u saopštenju Saveza jevrejskih opština Srbiji pre tačno nedelju dana, a predsednik Saveza Aleksandar Nećak dodaje – garantujem da ovim zakonom nećemo ući u Evropu, te da nisu tačne izjave predstavnika vlasti i da se EU složila sa ovakvim predlogom zakona. Ključno pitanje jeste kome će pripasti imovina koja će biti vraćena, kaže on. Predstavnici crkava nisu kritikovali samo zakon koji se tiče crkvene već uopšte restitucije, ističući da i on neopravdano štiti lica koja su nesavesno stekla nacionalizovanuimovinu, ali zato crkvama i običnim građanima smanjuje dostignuti nivo imovinskih prava. Sa kritikama crkava iverskih zajednica složile su se i predstavnici Udruženja starih vlasnika i mreža za restiuciju, ocenjujući da ukidanje zamenske restitucije otete imovine govori o neskrivenoj nameri da se svima, kojima je imovina oduzeta, uskrati pravo na tu imovinu kako bi to prisvojio neko sa strane. Osnovano se može sumnjati da je imovina onima koji su partijski kontrolisani, javnim preduzećima, lokalnoj samoupravi i povlašćenim pojedincima. Kako rekoše predstavnici Lige za zaštitu ljudskih prava, prenaglašeno isticanje floskulii ispravljanje stare nepravde i insistiranje na skromnosti pri rešavanju ovog problema, kako to kažu lordovi tranzicije, baca tešku senku na suštinu procesa restitucije. Samim tim neutrališe se značaj restitucije za uspeh tranzicije u Srbiji i njen značaj za proces uvođenja Srbije u red demokratski uređenih i stabilnlih država savremenog civilizovanog sveta. Na konferenicjij za novinare 7. septembra 2011. godine, u prostorijama Beogradske nadbiskupije pojavilo se sledeće obaveštenje tradicionalnih crkava i verskih zajednica u Srbiji. Primedbetradicionalnih crkava i verskih zajednica na najavljene prateće izmene i dopune Zakona o vraćanju imovine crkava i verskih zajednica: prvo, cilj Vlade RSje da najavljenim pratećim izmenama i dopunama Zakona o vraćanju crkvene imovine smanji dostignuti nivo ljudskih prava crkvama i verskim zajednicama i da na taj protivustavan način tobože obezbedi bivšim vlasnicima pravo na jednaku zakonsku zaštitu. Umesto da bivšim vlasnicima obezbedi pravo na jednaku zakonsku zaštitu kod restitucije, kod prihvatanja istog obima imovinskih prava, koji je zakonom priznala crkvama i verskim zajednicama, Vlada ovim smanjuje dostignuti nivo imovinskog prava, što je direktno kršenje odredbe člana 20. stav 2.UStava RS. Drugo, neustavnim neizvršavanjem Zakona o restitucije crkvene imovine, Vlada RS sada, nakon proteka roka za njegovo sprovođenje, predlaže izmene i dopune tog zakona, čime jasno pokazuje da je blokadu njegovog izvršenja i vršila, kako bi crkvama i verskim zajednicama smanjila obim stečenih prava. Naime, odredbama člana 31. Zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama propisano je da nadležna Direkcija za restituciju mora doneti rešenje o podnetim zahtevima u roku od šest meseci. Crkve i verske zajednice su, na osnovu odredbi člana 25. istog zakona, do 30. septembra 2008. godine već podnele svoje zahteve. Umesto da po tim zahtevima budu doneta rešenja u tom propisanom šestomesečnom roku, najkasnije do 30. marta 2009. godine, Vlada je, blokiranjem primene ovog zakona, sada dovela crkve i verske zajednice u situaciju da ostanu bez dela svoje imovine, iako su postupile po zakonu. Treće, na ovaj način Vlada vrši najgrublju povredu Ustavom zajamčenog prava crkava i verskih zajednica na imovinu, što je suprotno ustavnom načelu vladavine prava. Crkve i verske zajednice su, na osnovu Zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama, stekle imovinsko pravo na vraćanje oduzete imovine, prema uslovima iz tog zakona. Četvrto, Vlada je blokiranjem sprovođenja Zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama, kroz nesprovođenje zamenske restitucije i novčanog obeštećenja, kao i neimenovanjem direktora Direkcije za restitucije, a sada i ukidanjem zamenske institucije i limitiranjem visine novčane naknade kroz najavljene izmene tog zakona, faktički, neprimereno umanjila obim vraćanja imovine crkvama i verskim zajednicama. Crkve i verske zajednice imale su i svoje primedbe na opšti Zakon o restituciji, ali će me predsedavajuća opomenuti ako se vratim na prethodnu tačku dnevnog reda. U svakom slučaju, primedbe tradicionalnih crkava i verskih zajednica, koje su u ovom obaveštenju iznete, za tradicionalne crkve i verske zajednice potpisali su: episkop bački Irinej, u ime SPC; nadbiskup i metropolit beogradski Stanislav Kočevar, Rimokatolička crkva; biskup Samuel Vrbovski, Slovačka evengelička crkva; biskup Ištvan Četesemeše, Reformatorska hrišćanska crkva; biskup Arapad Dolinski, Evangelička hrišćanska crkva; reis-ul-ulema Adem Zilkić, Islamska zajednica Srbije; Aleksandar Nećak, Jevrejska zajednica Srbije. Dakle, ako svi navedeni predstavnici crkava i verskih zajednica u Srbiji nemaju nikakav autoritet, upozoriću sve vas koji ste spremni da dignete ruku "za" ovakav predlog kakav ćete snositi ne samo aktuelnu, nego istorijsku odgovornost, budući da svesno glasate za usvajanje neustavnog predloga zakona. Odredbama člana 20. stav 2. Ustava Republike Srbije najstrožije zabranjeno je ograničavanja već dostignutog nivoa ljudskih prava, pri čemu je u konkretnom slučaju reč o ukidanju, već dostignutog nivoa zajamčenih ljudskih prava crkava i verskih zajednica na imovinu iz člana 58. Ustava. Ustavni sud Republike Srbije svojom odlukom od 20. aprila 2011. godine praktično je potvrdio ustavnost osnovnog zakona iz 2006. godine i njegovu saglasnost sa potvrđenim međunarodnim ugovorima i opšte prihvaćenim pravilima međunarodnog prava. Zbog ovakvog neustavnog ograničavanja dostignutog nivoa ljudskih prava na imovinu crkava i verskih zajednica, dovedena je u pitanje i ostvarivanje drugih Ustavom zajemčenih prava koje se ne mogu ostvarivati bez odgovarajuće imovinske osnove koju obezbeđuju odredbe osnovnog zakona, zajamčenog prava iz člana 44. Ustava gde crkve i verske zajednice vrše verske obrede, osnivaju verske škole, socijalne i dobrotvorne ustanove. Zajamčeno pravo građana iz člana 43. Ustava na ispoljavanje vere i ubeđenje veroispovedanja, obavljanja verskih obreda, pohađanje verske službe i nastave. Predlog zakona praktično ima retroaktivno dejstvo što je zabranjeno odredbama člana 197. Ustava. Ovo povratno dejstvo Predloga zakona ogleda se u sledećim činjenicama, zbog toga što su crkve i verske zajednice na osnovu odredbe člana 25. osnovnog zakona već podnele sve zahteve za vraćanje imovine i to do isteka zakonskog roka iz osnovnog zakona, dakle, do 30. septembra 2008. godine. Zbog toga što je dana 30. marta 2009. godine istekao zakonski rok iz člana 31. osnovnog zakona, za donošenje rešenja pod tim podnetim zahtevima crkava i verskih zajednica za vraćanje imovine. Znači, u globalu narušava se temeljni ustavni princip vladavine prava iz člana 3. Ustava bez kojeg ne možemo govoriti o pravnoj državi. Zakon o vraćanju imovine i obeštećenju, ne može predstavljati osnovni zakon u odnosu na zakon o crkvenoj restituciji i ne može se primenjivati na sve ono što njima nije propisano jer je to u suprotnosti sa odredbama člana 9. i 10. Zakona o prijavljivanju i evidentiranju imovine iz 2005. godine. Naime, odredbama člana 9. i 10. ranije donetog zakona o prijavljivanju i evidentiranju imovine, čiju je ustavnost potvrdio Ustavni sud, propisano je da se posebnim zakonima uređuje vraćanje imovine crkvama i verskim zajednicama kao i opšta restitucija. Znači, na kraju krajeva, moraćete da se odlučite hoćete li samo da se uvlačite Evropskoj uniji tako što ćete vladavinu prava demonstrirati u odnosu na sebe i svoje ili ćete jednostavno nastaviti grozna vremena uz čuvenu sekvencu, mi ćemo se držati zakona kao pijan plota, uključujući i Ustav.
Šesnaest minuta iskorišćeno od vremena ovlašćene predstavnice poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Kenan Hajdarević.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, zakon o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama kao današnji zakon o restituciji, čuli smo imaju za cilj, ispravljanje istorijskih nepravdi. Ali za LDP ovi zakoni imaju smisla samo ako ne proizvode nove nepravde, odnosno ako primena ovih zakona nisu uzrok stvaranja nekih novih nepravdi. Nažalost, zakon o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama je možda najbolji primer kako ne primenjivanje nekog zakona, odnosno donošenje nekoga zakona može da bude inicijalna kapsula za političku nestabilnost. Tu prevashodno mislim na stvaranje političke nestabilnosti na području Sandžaka. Naime, u obrazloženju ovoga zakona možemo da pročitamo da je zakon o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama u primeni već četiri godine. Po tom zakonu u svim crkvama i verskim zajednicama do kraja 2010. godine u naturalnom obliku vraćeno je blizu 40% oduzetog zemljišta i 15% oduzetih objekata. Takođe u uvodnom izlaganju potpredsednika Vlade, gospodina Đelić, čuli smo malo detaljnije podatke, da je Srpskoj pravoslavnoj crkvi vraćeno oko 45% imovine, Rimo-katoličkoj crkvi negde oko 12% , a ostalim verskim zajednicama negde oko 13%. Pri čemu je gospodin Đelić u svom izlaganju i u ovom obrazloženju prećutao jednu činjenicu, a ta činjenica kaže da islamskoj zajednici za četiri godine primene ovoga zakona vraćeno 0. Nula objekata, 0% i to je prosto nemoguće, to je prosto neprihvatljivo. Ako pitamo zašto je to urađeno, čućemo jedno licemerno objašnjenje, zato što se ne zna titular, odnosno kome treba da se vrati imovina. Kao postoje dve islamske zajednice. Samo ću napraviti hronologiju i mislim da je ovo važno zbog poslanika vladajuće koalicije da vide tačno o čemu se ovde radi. Zakon o crkvama i verskim zajednicama je usvoje 2006. godine. Posle toga došlo je do poklapanja interesa Vlade Vojislava Koštunice i jednog lidera Bošnjaka, gospodina Ugljanina, današnjeg ministra. Poklapanje interesa u tom smislu da su njegovi poslanici trebali da podrže tu Vladu Republike Srbije, a za uzvrat je ta Vlada Republike Srbije, odnosno ministar Radulović uveo u registar crkava i verskih zajednica još jednu islamsku zajednicu. I kada neko kaže da je nemoguće vratiti imovinu islamskoj zajednici zato što postoje dve islamske zajednice, to je za građane Srbije, muslimane, Bošnjake, licemerno. To je isto kao da neka Vlada Republike Srbije prizna vladiku Artemija i njegov pokušaj stvaranja crkve i da kaže da ne može da se vraća imovina Srpskoj pravoslavnoj crkvi zato što postoje dve pravoslavne srpske crkve. To je ta paralela. I ono što je za nas na području Sandžaka ne dopustivo to je taj kontinuitet. Kontinuitet politike koju je započela Vlada Vojislava Koštunice zbog ucene gospodina Ugljanina, kontinuitet koji sprovodi i današnja Vlada Republike Srbije. Vi morate jasno da kažete da ne treba da pristanete na takvu ucenu jer to dovodi do nestabilnosti i umesto da rešite ovu nestabilnost koja je evidentna i koja je jasna, vi pokušavate stvaranjem novih problema da skrenete sa liste problema taj osnovni problem, a to je da u trenutku donošenja ovoga zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama, postojala samo jedna islamska zajednica, islamska zajednica u Srbiji i da je ona jedini legitimni titular islamske zajednice. Sve ostalo predstavlja pokušaj uvođenja nereda ili kao što je gospodin Đelić rekao u završnom izlaganju za prethodni zakon, paralize sprovođenja nekoga zakona. Mislim da konačno tu moramo da stanemo i kao Vlada Srbije i uopšte kao društvo, jer pominjanje osoba koje su inače bili odbornici Ugaljaninove stranke u Tutinu, predstavlja za Bošnjake, odnosno za muslimane uvredu. Toga moramo da budemo svesni i toga moramo da budemo jasni. Drugi problem koji možemo da vidimo i koji je možda u najavi, a tiče se eventualnog amandmana koji su podneli narodni poslanici Bošnjačke za evropski Sandžak i ovde želim da upozorim poslanike vladajuće koalicije, da ne prihvate ovaj amandman jer oni su predvideli amandmanom uvođenje batutske direkcije, odnosno direkcije koju bi imenovala Vlada Srbije, a kojom bi se vraćala batutska, odnosno imovina koja pripada imovinskoj zajednici. Odnosno da država koja je oduzela imovinu islamskoj zajednici vraća ponovo jednoj instituciji kojom bi ta država imenovala. To je prvo logički nemoguće, a drugo može da predstavlja uvod u novu političku nestabilnost i što je najvažnije diskriminaciju, jer ako se prihvati ovaj amandman i uvede se ta neka vakufska direkcija, kako će onda islamska zajednica imati mogućnost upravljanja nad imovinom koja joj je oteta, ako ne učestvuje u političkom životu? Liberalno demokratska partija, a mislim da i sve stranke u ovom parlamentu se apsolutno zalažemo za sekularizam, odnosno razdvajanje crkve od države. Ali stvaranje vakufske direkcije pod ingirencijom Vlade Srbije to može da bude jedno dodatno opravdanje. Mi ne smemo na to da pristanemo, odnosno vi kao vladajuća koalicija ne smete da pristanete na ovaj amandman, ako je neophodna većina da se izglasa ovaj zakon, potražiti neku drugu većinu, ali nemojte da pristanete na ucene onih poslanika koji zbog svojih ličnih ili nekih drugih interesa žele da destabilizuju političku situaciju u pojedinim delovima Srbije. To je suština. I to je suština svih sukoba koji se dešavaju na području Sandžaka. Jer, da nije bilo ovoga zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama, odnosno da nije bilo tog dogovora, da ne upotrebim neku drugu reč, između Vlade Vojislava Koštunice, odnosno ministra tadašnjih vera sa gospodinom Ugljaninom, mi ne bi imali u ovom intenzitetu one probleme koji se javljaju u Sandžaku kao što imamo danas. To je istina. Sve ostalo je zamajavanje javnosti. Toga moramo biti svesni i moramo na tome raditi, inače, islamska zajednica je uputila Agenciji, odnosno Direkciji za restituciju, odnosno za povraćaj imovine crkvama i verskim zajednicama preko 30 zahteva za povraćaj vakufskih imovina, pri čemu vakuf ne znači samo jedna imovina, ona u svom sastavu, da objasnim zbog građana Srbije, obuhvata obično više objekata, odnosno parcela. Neka je prosek tih objekata negde oko 10, to znači preko 340 objekata na teritoriji Republike Srbije. Znači, do sada je vraćeno nula i to je ono što je prosto nedopustivo i to je ono što ne može nikome ko zdravo razumski razmišlja da bude jasno. Hvala.
Osam minuta i 40 sekundi je iskorišćeno od vremena ovlašćenog predstavnika poslaničke grupe. Narodni poslanik Miloš Aligrudić, pravo na repliku, dva minuta.
Hvala. Znate kako, nije moj razlog da se javim za repliku u potrebi da se slikam, jer ovde nema direktnog prenosa, ovo će narod gledati tek posle ponoći, u odloženom prenosu, nadam se, i to vrlo malo ljudi. Tako da zaista nikakvu utešnu potrebu, da se javno preganjam i raspravljam, ali hteo bih samo da zamolim. Razumem da postoji potreba da se interpretiraju događaji iz prošlosti i da im se da određeno političko značenje, kao što je prethodnik kada je govorio o tome da je Vlada Vojislava Koštunice faktički, sada ja parafraziram, kriva za cepanje islamske zajednice na neka dva, u ovom slučaju kako on to kaže neligitimna dela i da je to razlog što se imovina nije vratila. Znate kako, ne može država da se meša u te odnose, a država se umeša ili reaguje, registruje nekoga onda kada postoji pritisak i to javnosti, a ne nekog političara, ako neko nekoga vuče za rukav, nego postoji ozbiljan pritisak. Paralela koja je ovde data nije idealna, niti je dobra, i veliko je pitanje da se to dogodi, o čemu je gospodin Kenan Hajdarević pričao, o toj nekoj hipotetičkoj situaciji, srpske pravoslavne crkve kako bi država reagovala, koja god da je vlada u pitanju, verovatno bi morala da reaguje tako što bi priznala, nije država tu da prizna, da se razumemo, nego može samo da uspostavi odnos radi neophodne komunikacije. To je problem, a glavni krivac nije nikakva vlada, nikakvi sporazumi između političara, postojali oni ili ne, kako god ih interpretirali, krivac je onaj koji ne sprovodi zakon. Kada postoji spor u pogledu sprovođenja zakona, onda reaguje sud i to je cela stvar, a o tome ću govoriti kasnije kao ovlašćeni šef grupe šta je problem sa zakonom i zbog čega se nije sprovodio. Toliko za sada.
Pravo na repliku, narodni poslanik Kenan Hajdarević.
Ja ću pokušati da budem još precizniji o definisanju onoga što se desilo 2007. godine. Tada je na snagu već bio Zakon o crkvama i verskim zajednicama. Jedan od članova zakona kaže da mogu se upisati u registar crkve i verske zajednice, tradicionalne crkve, samo jedna, SPC, samo jedna rimokatolička crkva, samo jedna islamska zajednica Srbije i samo jedna jevrejska zajednica. Nema pritiska javnosti. Ili se zakon poštuje, ili se zakon ne poštuje. Tada je zbog dogovora, jer podsetiću, neki od vas su tada bili poslanici u Skupštini SRbije i u jednom trenutku je došla u pitanje Vlada Republike Srbije, odnosno Vlada Vojislava Koštunice, kada su dva poslanika iz G 17 napustila vladajuću koaliciju, zbog dva poslanika bošnjačke Liste za evropski sandžak, ministar vera, gospodin Radulović u Vladi Vojislava Koštunice je mimo zakona upisao još jednu nevladinu organizaciju, ako ćete ovo nazvati islamsku zajednicu. Prekršio je zakon. Nema pritiska javnosti, ne može kod zakona da bude pritisak javnosti, pa da se zakon ne poštuje. Može da se promeni zakon, ali ne može da se zakon menja zbog, odnosno da se ne poštuje zbog pritiska javnosti. To su činjenice. Sada mi politički možemo da se razlikujemo i ja zaista u to neću da ulazim, ali kada govorimo o poštovanju zakona ili se zakon poštuje, ili se zakon ne poštuje, ili zakon važi za sve podjednako ili ne može da važi ni za koga. To je suština.
Reč ima narodni poslanik Miloš Aligrudić, ponovo replika. Izvolite.
Dakle, iz ovoga se vidi da zapravo je sve pitanje interpretacije. Zaista nisam fasciniran opsednošću pripadnika LDP, Vojislavom Koštunicom i DSS. To oni mogu samo sebi da objasne, ovde je reč o intertretaciji, a ja nisam navodio ni odredbe zakona, ni govorio o tome da li je i kako zakon poštuje, govorio sam o hipotezi, odgovarajući na hipotetičko pitanje, tako da se izgleda nismo razumeli. Dakle, to nije bio predmet rasprave. Šta sam mislio pod opstrukcijom sprovođenja zakona i gde je suština, jer mislim da se suština ovde promašila. Šta je problem u svemu ovome, o tome ću govoriti kasnije, da sada ne bi gubili vreme.
Narodni poslanik Kenan Hajdarević, ima reč i ovim ćemo da zatvorimo krug replika.
Samo ću dve rečenice, predsedavajuća, slažem se sa gospodinom Aligrudićem, ne treba da širimo ovu priču jer je to naša bliska prošlost, ali želim još jednom da kažem, kakav je osećaj građana Srbije Bošnjaka, kada neko kaže islamska zajednica Srbije na čelu sa nekim Zilkićem .U tome je suština i kada neko u Srbiji kaže da se Bošnjaci diskriminišu, onda verujte da imaju osnova, jer kako drugačije reći da je SPC vraćeno 45 posto imovine, a Rimokatoličkoj crkvi 12 posto, a Islamskoj zajednici 0 posto. Kako nekome objasniti da postoji u registar crkava jedna SPC, jedna rimokatolička crkva, jedna jevrejksa zajednica, a postoje dve islamske zajednice.Zar to nije diskriminacija, zar to nisu dvostruki aršini.
Narodni poslanik Miloš Aligrudić, ako želi reč kao predsednik poslaničke grupe, i samo vas molim da se prijavite.
Prava je šteta da se o ovom zakonu ne raspravlja u neko budnije vreme od ovih sitnih sati i prava je šteta da nema direktnog prenosa, prosto odluka Skupštine je bila da se ovako radi. Zašto je šteta? Zato što je ova rasprava vrlo zanimljiva, naročito o ovom predlogu zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama. Ovde se radi o predlogu za izmenu i dopunu zakona, izmena i dopuna postojećeg zakona, i odmah ćemo videti na šta se te izmene odnose. Ja ću da ih skratim na dve grupe. Prva grupa je onih izmena, odnosno dopuna zakona koja se tiču, izmena zakona koja se tiče načina vraćanja imovine. Dakle, do sada je u zakonu koji je važio od 2006. godine, kada je donet, postojala mogućnost zamene imovine kao vid vraćanja imovine u slučaju da se ne može vratiti baš ta ista imovina koja je nekada crkvenim verskim zajednicama oduzeta. U izmenama zakona ta mogućnost se briše. Druga ključna izmena je promena organa koji je nadležan da se stara o primeni ovog zakona. Umesto Direkcije za restituciju uvodi se Agencija za restituciju i to će biti ista ona agencija koja je nadležna za sprovođenje opšteg zakona za povraćaj imovine. Što se tiče onog drugog, u tome još ima nekog smisla. Ima neke unutrašnje logike u svemu tome. Međutim, što se tiče ovog prvog, tu nastaju, počinju i završavaju se svi problemi sa ovim zakonom. Ne znam koliko uopšte može javnost i da gleda ovo što mi pričamo, pošto će to biti malo kasnije, radni ljudi uglavnom spavaju u to vreme, ali evo da se obratim mojim kolegama, pre svega iz DS, koji su ovde prisutni u parlamentu. Dakle, vama je poznato da ovaj zakon, način na koji je sad izmenjen i dopunjen, kakav će biti usvojen, on zapravo upućuje na primenu odredaba opšteg zakona o vraćanju imovine, tako da sve odredbe koje se ne tiču specifično vraćanju imovine crkvenim verskim zajednicama, znači samo vraćanje, postupak vraćanja, mera vraćanja, način obeštećenja, sve će se to raditi po opštem zakonu. Pošto smo to utvrdili kao nesporno, hajde da vidimo sada šta je problem sa ovim zakonom. Problem je sa ovim zakonom je što se ne može posmatrati odvojeno od nekih problema koje smo naveli u vezi moguće kasnije primene opšteg zakona. Prvo, to što se zamena gubi kao model obeštećenja ili vraćanja imovine predstavlja ozbiljan problem. Način rešavanja tog problema Vlada je videla, kao što smo videli u slučaju prve rasprave, u tome da se država izjasni, a Skupština to da prihvati kroz usvajanje i opšteg zakona, pa posredno i ovoga, tako što će se utvrditi jedan novčani iznos, on je novčano izražen kao dve milijarde evra, je ukupan iznos za vraćanje sve oduzete imovine. Kao što vidite, pošto drugih odredaba ovaj zakon koji večeras usvajamo nema, taj iznos se odnosi kako na fizička lica koja potražuju svoju imovinu koja im je nekada bila oduzeta po različitim osnovama, tako se odnosi na crkve i verske zajednice. To znači da ukupan kvantum sredstava iznosi dve milijarde evra. Kaže se, zato se i vraćam, pokušavam da objasnim zbog čega se vraćam na opšti zakon, da ne ispadne da nisam u temi, to je tema, predlog opšteg zakona kaže – po odredbama ovog zakona, a to znači i zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama, može se ostvariti ukupno obeštećenje po osnovu oduzete imovine jednog bivšeg vlasnika. Ako je upitanju jevrejska zajednica, to je jedan bivši vlasnik, ako je u pitanju SPS, jedan bivši, ako je u pitanju katolička crkva jedan bivši vlasnik. Dakle, ne može preći, poosnovu obeštećenja oduzete imovine jednog bivšeg vlasnikapo svim osnovima iz člana 1. ovog zakona, iznos od 500.000 evra. U prevodu, srpski rečeno, to izgleda ovako. Ako nema zamene, nego ima samo vraćanja u naturalnom obliku iste stvari, ako to vraćanje nije moguće posle jednog trenutka, onda će, hajde sada držimo se SPC kao zajednice koja ima najveći broj vernika u Srbiji, zato dajem taj primer, bez potrebe da diskriminišem bilo koga drugog, u tom trenutku, od tog momenta pa nadalje SPCće dobiti na osnovu ovog potraživanja 500.000 evra i tačka, kao i bilo koji drugi privatni vlasnik dve vile na Dedinju koje danas vrede milion i po evra ili su srazmerno toliko uvek vredele jer je to zanimljiva lokacija bila čak i pre Drugog svetskog rata, oni će dobiti 500.000, a dobiće i SPC za sve što potražuje što neće moći da se vrati u naturalnom obliku 500.000 evra. Sada se vi pitate šta je nama problem sa ovim zakonom. Pa eto šta je problem sa ovim zakonom. To je ozbiljan problem. Za taj problem ne nudite rešenje nego tako lako prelazite preko toga kao da to nije ništa. Dakle, šta je cilj države? Da smo ozbiljno razmišljali o ovom zakonu ili da ste vi ozbiljno razmišljali o ovom zakonu, i jednom i drugom, vi biste se trudili da ispuni svoju pravu svrhu. Uvodničar, Boža Đelić, je danas rekao šta bi trebalo da budu ciljevi, formalno se sa tim lako složiti, ali ti ciljevi se ovde ne ispunjavaju. Od svih tih ciljeva, ispunjava se samo jedan jedini. Izvršan je pritisak kod Evropske komisije da se donese zakon sa ovakvom ili sličnom sadržinom. Taj zakon će se doneti, zbrzaćemo sve, načelnu raspravu po oba zakona ćemo obaviti istog dana u ovim prostorijama, u Domu Narodne skupštine, biće rasprave o amandmanima, to će se usvojiti sledećeg ponedeljka i završili smo posao. Pa, to ne može tako. To nije cilj obavljanja ovog posla. Moramo da ispravimo nepravdu, to nije sporno. Moramo da vodimo računa o stečajnim pravima i pravnoj sigurnosti u državi Srbiji, to takođe nije sporno i moramo da vodimo računa o moći države da realizuje ovaj posao, ovaj poduhvat. Kako će država to izdržati, to nije sporno. Solomonsko i preče rešenje koje ste našli tako što ste ograničili kvantum sredstava i izmislili to da naturalna restitucija bude u što moguće manjoj meri primenjena, a da novčano obeštećenje zapravo se pretvori u glavni oblik restitucije. Tako ste došli do ovog rešenja, a samim tim to znači da ste morali da ograničite kvantum novčanih sredstava, jer da niste to učinili to bi bila jedna rupa koja ne bi mogla da se pokrije. Nije način da se ovopitanje tako reši. Način je bio sasvim drugačiji, da se uradi sve što je u mogućnosti da država u naturalnom obliku vrati onima koji to potražuju, a da obeštećenje novčano bude izuzetna mera, pa se onda ne bi ni postavljalo pitanje ukupnog obima sredstava. Rokovi bi se drugačije postavili, a sporni momenti kod zamene bi rešavali u krajnjoj liniji sudovi jer to i jeste posao države, posao je ozbiljan i obiman i naravno da sudovi moraju da se uključe, a onda bi tek država mogla da kaže da je učinila pravičan posao. Problem sa primenom ovog zakona nije opravdanje za njegovu promenu. To što Direkcija za restituciju nije radila, to nije zbog toga što zakon nije bio dobar, jer vi ništa u ovom zakonu niste promenili suštinski što bi omogućilo ovoj agenciji da radi sjajno. Nema tu nikakvih značajnih promena. Problem je bio u tome što nije postavljen direktor Direkcije za restituciju, odnosno oni koji su vršili dužnost u dogovoru sa izvršnom vlašću nisu primenjivali ni jednog trenutka zakon namerno zbog toga što se čekala izrada novog zakona koji bi taj zakon o vraćanju imovine crkvenim zajednicama, koja bi bila povezana sa opštim zakonom. Da, u nekoj meri je razumno povezivati, u nekoj meri je razumno imati isti organ, ali to nije ista situacija. Čuo sam od nekih političara u Srbiji da crkve ili verske zajednice nazivaju, maltene, nevladinim organizacijama. To je apsolutno pogrešno. To je kategorija svoje prirode. Nije u pitanju ni privatna imovina. Vrsta imovine kojom raspolažu crkve i verske zajednice ili kojom su raspolagale pre momenta oduzimanja, to jest pre Drugog svetskog rata, imala je neku svoju neverovatnu specifičnost. Ta imovina bi se više približila nekom starom pojmu narodne imovine nego bilo koja druga. Način na koji su crkve i verske zajednice dolazile do imovine o tome govori. To je zajednička karakteristika, to nije pitanje SPS i karakteristika ovih zajednica. Meni, kao i drugim poslanicima u parlamentu, došlo je do ruku saopštenje crkava i verskih zajednica ovim povodom, koji su u tom saopštenju ustali protiv donošenja ovakvog predloga za izmenu i dopunu zakona. Tražili su da zakon ostane onakav kakav je bio. U redu je izmeniti ga i poboljšati taj zakon, u redu je u jednom trenutku ga povezati u nekom delu sa nekim opštim zakonom koji se donosi. U pismu koje smo dobili, i na sastanku kojim sam ja, kao šef grupe, sa mojim članovima DSS imao sa predstavnicima crkve i verskih zajednica u ovom domu pre neki dan, gde su bili prisutni predstavnici SPC i predstavnik Zajednice jevrejske opštine koji su istovremeno imali punomoćje od svih ostalih koji nisu prisustvovali sastanku da u njihovo ime govore i da nam daju papire, pokazali su nam da su oni predložili, ili da predlažu u svojoj komunikaciji sa svim institucijama kojima su ove dokumente poslali, izmenu predloga vašeg opšteg zakona koji je danas bio na dnevnom redu, upravo zbog toga što on znači i definitivnu realizaciju prava crkava i verskih zajednica kroz opšte principe jer ovaj zakon se poziva na onaj drugi. Tu se postavlja pitanje i Saveza jevrejskih opština, vraćanja oduzete imovine i obeštećenju povodom holokausta itd. Pročitaću vam samo jedno saopštenje koje moja koleginica Aleksandra Janković nije stigla da pročita. Kaže se ovako – tradicionalne crkve i verske zajednice u Srbiji izražavaju podršku pravičnim zahtevima Saveza jevrejskih opština u Srbiji. Znači, sve crkve i verske zajednice koje su se potpisale. S obzirom da budući zakon o vraćanju oduzete imovine i obeštećenja, tj. opšti zakon, čija je radna verzija u postupku javne rasprave, treba da sadrži dodatne odredbe o vraćanju imovine koja je od Jevreja oduzeta tokom holokausta, ili u vezi sa holokaustom u periodu od 1941. do 1945. godine, kao i u periodu, pazite ovo od 1948. do 1953. godine. Prilikom iseljavanja Jevreja iz Srbije u Izrael, kada im je imovina oduzeta pod prinudom uz odricanje srpskog državljanstva. Kako ćemo da ispravimo tu nepravdu? Gde to piše? Još jedna stvar kada je reč o oduzimanju imovine Jevrejima za vreme Drugog svetskog rata, čak i tamo gde je poznat naslednik imovine, dešavalo se da tu imovinu obesceni ili čak bude džabe preneta besteretnim poslom nekom drugom, pa je onda tom licu ta imovina oduzeta. Postavlja se pitanje – ko je danas titular prava na povraćaj imovine? Lice kome je ta imovina oduzeta 1945. godine, koju je stekao besteretnim poslom, a u pitanju je imovina Jevreja koji su 1941. do 1942. godine pobijeni ili proterani ili morali da pobegnu, kako se to rešava? Da li ste o tome u ovoj brzini kojom ste radili sve ovo razmišljali? Niste. Ovo saopštenje, kao i saopštenje koje je Aleksandra Janković pročitala, koje ja neću čitati ponovo zbog racionalizacije u vremenu, jer nema smisla dva puta isto slušati i pošto nema direktnog prenosa i malo će ljudi ovo videti, ovo pričam zbog zapisnika. Nešto je već ušlo u zapisnik, tako da nema razloga da to ponavljamo. Reći ću vam i još jednom ponoviti da su u ovom protestu protiv ovoga što vi radite učestvovale sve registrovane tradicionalne crkve i verske zajednice u Srbiji, čiji imam potpis ovde sa sve pečatima i koje su se nama obratile. Tu su: SPC, Rimokatolička crkva u Srbiji, Slovačka evangelistička crkva, Reformska hrišćanska crkva, Evangelička hrišćanska crkva, Islamska zajednica Srbije i jevrejska zajednica Srbije. Vi u ovom momentu imate potpise na jednom papiru što je nesvakidašnja pojava, svih crkava i verskih zajednica iza jednog zahteva, koji vi ne želite da ispunite zato što vam to ne odgovara u vašoj nameri, kao što sam i u ranijem uvodnom izlaganju rekao, da smandrljate ovaj posao. To je veliki problem. Ovo nije posao koji se može smandrljati. Ovo je ozbiljna stvar sa dugotrajnim i dalekosežnim posledicama. Kaže se – ne može se ispraviti nepravda i naneti nova. To je tačno. Nepravda u slučaju lošeg zakona se može nanositi u dva smera. Jedan je da ta nepravda bude činjena licima koja su stekla neka prava u međuvremenu u koja se ne može dirati, što svi razumni ljudi treba da prihvat da je tako. Sa druge strane, nepravda se ne može nanositi tako što će se polovično ili na četvrt rešavati pitanje restitucije i na taj način staviti ekser u mrtvački kovčeg ovog pitanja. To ne sme tako da se radi. Rekao sam i ranije da za pitanje obeštećenja i za državu mnogo povoljnija naturalna restitucija, i to, po svaku cenu. Ako ostavimo to na novčanu restituciju, verujte mi da je bezumno i nepravično praviti ograničenje koje je krajnje proizvoljno na dve milijarde evra. Sa druge strane, ako ga ne pravite, pa čak i da ga pravite, potpuno je svejedno, svaki cent od tih evra je guljenje kože sa leđa građana, poreskih obveznika koji treba da plate za zločin koji je država činila prema ljudima i zajednicama od 1945. godine pa nadalje. Treba da plati. Umesto da vam cilj bude, ne da ograničavate sredstva, nego da ne ograničavate način naturalnih restitucija, vi ste se opredelili za potpuno pogrešan koncept, objašnjavajući kako taj koncept nije bio primenjen u brojnim zemljama, a da u nekima, navodeći primer Slovenije, nije dao valjane rezultate i da nam je odande saopšteno kako bi bilo bolje da se oni toga nisu ni prihvatili. Umesto da se nauči iz tuđih grešaka, da se vidi u čemu se greška napravila, šta je ispao problem, a polazeći od naših specifičnih okolnosti, trebalo je reagovati na drugačiji način. Ako je problem da hitno donošenje ovog zakona predstavlja uslov za kandidaturu za EU, onda je, pod jedan, trebalo ranije razmišljati o tome, a pod dva, partnerima u Evropskoj komisiji, ako su nam oni uopšte više partneri zbog svih događaja vezanih za Kosovo, trebalo je naglasiti da je nama draže da vodimo računa o krajnjem cilju i suštini posla, nego o njegovoj formi. Trebalo je tako, ali to očigledno nije ono što vi radite. Suština ovih izmena je da se umanje prava crkvama i verskim zajednicama u odnosu na ona prava koja su mogla ostvarivati po zakonu iz 2006. godine, što je sa aspekta ustavnosti nečuveno. Još jedan argument u prilog tome je da se zamena, tj. supstitucija imovine mogla zadržati kao legitiman i ustavan osnov, govori odluka Ustavnog suda kojim je odbijen predlog za ocenu ustavnosti odredaba ovog istog zakona o kome pričamo, kada je reč o zameni imovine. Naime, napadnut je ovaj zakon pred Ustavnim sudom u delu zamene imovine, tražeći da se te odredbe proglase neustavnim. Pogledajte odluku Ustavnog suda u vezi toga i biće vam sve jasno. Nemamo problem sa ustavnošću. Nemamo problem sa modalitetom i načinom povraćaja. Imamo relativno zadovoljstvo o crkava i verskih zajednica sa metodologijom koja je usvojena, nezadovoljstvo neprimenjivanjem propisa zbog inertnosti države u očekivanju novih propisa koje priprema umesto postojećih. To je ključni problem ovde i ništa drugo. Čuli smo danas tokom rasprave i neke druge elemente koji politički možda zvuče zanimljivo, ali nisu suština stvari. Suština stvari je u nedostatku volje, u potpuno pogrešnim motivima koje rukovode predlagača zakona za ove izmene i za donošenje i predlaganje opšteg teksta zakona, umesto da ti motivi budu iskreno i zaista oni koji su ovde verbalno proklamovani od strane ministra prilikom prve rasprave. To je ovde suština priče. Inače, crkve i verske zajednice su ovde povezale oba ova zakona u svojim dokumentima koja su nam dali i u papirima koje su dostavili nadležnom ministarstvu, što vam je i poznato, tako da vi koji ste iz tog ministarstva to vrlo dobro znate, gde su predložili da se pojedine odredbe predloga opšteg zakona izmene, jer su u direktnoj i neposrednoj vezi sa primenom zakona o crkvama i verskim zajednicama. Vi to ne da niste uradili, nego ste pobegli od toga. veliko je pitanje šta će biti sa ovim amandmanima. U potpunoj histeriji je da se ovaj posao završi pošto poto i po svaku cenu, gde idete u potpuno dve krajnosti. Sa jedne strane sužavate pravo ljudi na realnu restituciju, povećavate obim mogućih zahteva za novčano obeštećenje, zatim smanjujete ukupan kvantum sredstava za novčano obeštećenje koje će građani Srbije platiti iz svog džepa… (Predsedavajući: Vreme.) Završavam ovime, a da sa druge strane uvodite pod pritiskom manjih grupa u ovom parlamentu odredbe koje izjednačavaju okupatorske snage u državi u ono vreme u našoj zemlji, pripadnika okupacionih sila sa drugim građanima Srbije. To je kompletan skandal.
Reč ima narodni poslanik, gospođica Budimirović Jelena.
Prvenstveno bih htela da izrazim negodovanje što se o ovako bitnoj temi raspravlja u ovakvoj atmosferi i u kasnim satima, kada je i prenos Skupštine odložen. Želim da kažem da je Predlog zakona o izmenama i dopunama zakona o vraćanju odnosno restituciji imovine crkvama i verskim zajednicama podjednako važan kao i zakon o kome se raspravljalo u toku današnjeg dana, tj. Predlog zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju. Smatram da vraćanjem imovine crkvama i verskim zajednicama ne bi trebalo da se ispravi samo nepravda prema crkvama i verskim zajednicama, nego bi nepravda trebala da se ispravi prema svim njihovim vernicima, odnosno svim njihovim članovima. Imovina koja bi trebalo da bude vraćena namenjena je ostvarivanju humanih, socijalnih i prosvetnih ciljeva. Dakle, sva imovina namenjena je ostvarivanju Ustavom zajamčenih prava građana za ispoljavanje svoje vere i ubeđenja. Danas smo više puta čuli da bi usvajanjem i primenom Zakona o restituciji trebala da bude ispravljena nepravda koja je činjena dugo godina unazad. Međutim, pitanje je da li će biti tako. Teško je u to poveravati, a moja sumnja je osnovana, a objasniću vam i zašto. Zakon o restituciji koji je stupio na snagu 2006. godine nije se primenjivao, a u prilog mojoj tvrdnji govori i činjenica da su sve tradicionalne crkve i verske zajednice u javnosti zajedno istupale kritikujući Vladu Republike Srbije zbog neprimenjivanja Zakona. Mi iz SNS smo imali priliku da ugostimo delegaciju tradicionalnih crkava i verskih zajednica i tom prilikom ugostili smo Njegovo preosveštenstvo episkopa bačkog Irineja, Monsinjora nadbiskupa beogradskog Stanislava Kočevara, Muftiju beogradskog Muhameda Jusuf Spahića i predsednika Saveza jevrejskih opština Srbije gospodina Aleksandra Nećaka. Želim da citiram Njegovo preosveštenstvo koji je tom prilikom, iznoseći kritike na Predlog zakona, rekao sledeće: "Mi ćemo o kritikama ovog predloga zakona govoriti u ime svih". Vlada Republike Srbije ne primenjuje Zakon o restituciji, što predstavlja direktno kršenje Ustava. Ovu činjenicu utvrdio je takođe i Zaštitnik građana u svom godišnjem izveštaju za 2010. godinu, koji je objavljen 15. marta 2011. godine. Blokiranjem sprovođenja Zakona, Vlada Republike Srbije, nakon proteka roka za njegovo sprovođenje, predlaže izmene i dopune tog zakona, čime jasno pokazuje da je blokadu njegovog izvršenja i vršila kako bi crkvama i verskim zajednicama smanjila obim stečenih prava. Po Zakonu, krajnji rok za podnošenje zahteva Direkciji za restituciju bio je 30. septembar 2008. godine. Crkve i verske zajednice, iako su postupile po zahtevu i podnele pravovremeno svoje zahteve, dovedene su u situaciju da ostanu bez dela svoje imovine. Kroz nesprovođenje zamenske restitucije i novčanog obeštećenja, kao i neimenovanjem novog direktora Direkcije za restituciju, a sada i ukidanjem zamenske restitucije i limitiranjem visine novčane nadoknade kroz izmene Zakona, crkvama i verskim zajednicama neprimereno je umanjen obim vraćanja imovine. Ono što je takođe otežavalo primenu Zakona jeste delovanje Javnog pravobranioca, koji nikada do sada nije stao u zaštitu crkava i verskih zajednica. Ja sam već pomenula rad Direkcije za restituciju, a i sam ministar je rekao da je postojao zastoj u radu Direkcije za restituciju. Mandat direktora Direkcije za restituciju istekao je 31. decembra 2010. godine i od tada nije izabran novi. Takođe, želim da javnosti Srbije pročitam dopis tadašnjeg ministra finansija Diane Dragutinović. Dopis je upućen direktoru Direkcije za restituciju Vladimiru Todoroviću, 19. avgusta 2008. godine: "U narednom periodu sledi donošenje zakona o denacionalizaciji, u kome će se u javnom interesu predvideti umanjenje obeštećenja bivših vlasnika oduzete imovine u odnosu na punu vrednost imovine, a naknada u obliku druge nepokretnosti imaće karakter obeštećenja, a ne restitucije, što će učiniti neophodnim istovetne izmene i dopune Zakona o vraćanju imovine crkvenim i verskim zajednicama. Stoga kao ministarstvo nadležno za predlaganje akata u vezi sa denacionalizacijom, ukazujemo da za sada ne bi trebalo donositi rešenja o novčanom obeštećenju, odnosno vraćanju druge odgovarajuće imovine crkvama i verskim zajednicama, s obzirom na to da bi ona bila u neskladu sa napred navedenim principima budućeg zakona, a morala bi da se primenjuju i na ostale slučajeve koje će urediti zakon o denacionalizaciji". Ovakvi postupci pokazuju koliko su organi vlasti u Srbiji spremni i voljni da obezbede i štite elementarna ljudska prava. Takođe, želela bih da iznesem još neke nedostatke. Naime, po zakonu, Vlada Republike Srbije ne vraća oduzetu imovinu koja je prešla u režim društvene svojine, već samo podržavljenu imovinu. Pripadnici crkava i verskih zajednica na konferenciji održanoj 21. jula 2011. godine ukazali su, između ostalog, na problem insistiranja Vlade Republike Srbije na donošenju zakona o privatizaciji i zakona o planiranju i izgradnji, a bez zaštitnih mera kada je u pitanju crkvena imovina koja je predmet restitucije, čime se dodatno onemogućava vraćanje crkvene imovine. Pravne posledice neprimenjivanja ovog zakona su: kršenje Ustava Republike Srbije, tačnije člana 3, a u pogledu ostvarivanja Ustavom zajamčenih ljudskih prava; ugrožavanje prava na imovinu, zatim, člana 58. Ustava Republike Srbije, gde su takođe direktne posledice po opšti i javni interes. SNS poštuje tradicionalne crkve i verske zajednice i smatramo da njihove zahteve treba ispoštovati. Pošto smo mi usvojili Zakon o zabrani diskriminacije, ne znam kako bismo ovo nazvali? Naime, postoji saopštenje koje su moje kolege prethodnici čitali, saopštenje od 16. avgusta, koje su podržale sve tradicionalne crkve i verske zajednice a odnosi se na Savez jevrejskih opština Srbije. U tom saopštenju se traži da zakon treba da sadrži i dodatne odredbe koje se odnose na povraćaj imovine od 1941. godine a ne od 1945. godine. Takođe, znam da im je na sastanku poručeno da sve što budu tražili – neće dobiti. Zar to nije diskriminacija? Postavila bih jedno pitanje. Pošto je zakon o restituciji vrlo bitan zakon za evropske agende, zanima me da li je traženo mišljenje Evropske komisije o ovom zakonu? Htela bih da kažem da je SNS podnela određeni broj amandmana i ja vas molim da ih razmotrite. Hvala.
Reč ima narodni poslanik, gospođa Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS uvek je poštovala i uvažavala sve priznate crkve i tradicionalne verske zajednice i u svim lokalnim samoupravama gde smo bili i gde jesmo deo vlasti, predstavnici crkava i tradicionalnih verskih zajednica znali su da mogu da pokucaju na vrata opštine gde je funkcioner iz SRS i zaista smo svuda učinili mnogo. Smatramo da je to ispravan put i da to treba da rade svi, u okviru svojih nadležnosti. Želela bih da podsetim, recimo, samo na teritoriji opštine Zemun, još iz vremena kad je naš predsednik, dr Vojislav Šešelj, bio predsednik opštine, da smo mi tada, recimo, pomogli uređivanje slovačke crkve u Boljevcima, sredili smo slovačko groblje u Dobanovcima, napravili kapelu na katoličkom groblju u Surčinu. Maksimalno smo pomogli izgradnju nove crkve i crkvenog doma Srpske pravoslavne crkve u Batajnici, pa u Busijama, pa Bogorodičine crkve u Zemunu, u Grmovcu takođe, pa ako se sećate se svi onog tragičnog događaja kada je zapaljena džamija u Beogradu, tada smo takođe kao stranka pomogli koliko smo mogli, nosili smo i neke kompjutere itd. Dakle, ovo kao uvod govorim da ne bi bilo nesporazume i pogrešnog tumačenja našeg stava kada je u pitanju Predlog zakona o kojem je večeras reč. Gospodin Đelić je jutros kada je govorio o ovim zakonima popularno nazvanim o restituciji, pa na neki način i ovaj predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama, je rekao jednu interesantnu rečenicu, rekao je da je za donošenje ovih zakona, inspiraciju našao u zemljama bivše Jugoslavije. Gospodine Đeliću dobro da ste se vratili da vas pitam da li ste možda kada ste predlagali ovaj zakon imali inspiraciju u Hrvatskoj? Da li vi znate kakav je odnos ustaško-hrvatskog režima i ljudi koji tamo žive prema srpskim svetinjama? Da li vi kao Vlada kada razgovarate sa Jadrankom Kosor, ono kad joj usput Tadić obeća kumstvo, itd, da li nekada porazgovarate o problemima Srba koji žive u Hrvatskoj? Da li nekada porazgovarate i sada se izvinjavam, što ću samo sa jednom rečenicom da se vratim na onaj prethodni zakon, da li nekad porazgovarate o statusu imovine Srba koji su proterani sa svojih ognjišta iz Srpske Krajine? Da li nekad porazgovarate o njihovom radnom stažu, penzionom, da li porazgovarate o stanarskim pravima? Naravno vi se ne bavite onim čime bi trebalo da se bavite, ni vi kao Vlada, ni resorni ministar, vi u tom slučaju niste, ministar za dijasporu. Da li znate gospodine Đeliću, čitate li bar u novinama, ako kao potpredsednik Vlade ne želite da saznate recimo da je jedna crkva, stara crkva u Zadru i crkvena prostorija pored te crkve u Zadru Srpske pravoslavne crkve pretvorena u javni VC? Da li znate gospodine Đeliću šta se pre nekoliko dana dešavalo sa crkvom u Trpinji, Srpskom pravoslavnom crkvom u Trpinji? Kako su se ponašali oni tamo koji žive, koji su očigledno sledbenici ustaškog režima? Gospodine Đeliću lepo je da mi uvažavamo sve, i treba da uvažavamo, ali država i vi kao predstavnik, potpredsednik Vlade i predstavnik Tadićevog režima, trebalo bi da povedete malo bar računa i kako se oni drugi ponašaju prema nama. To je najmanje, što pre svega građani Republike Srbije očekuju od vas. Kada je u pitanju ovaj zakon koji večeras raspravljamo, koji predlažete, moram da vam kažem da je ovo potpuno nepotrebno. Zakon o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednica donet je 2006. godine. To ste i vi rekli, to piše i u obrazloženju, vi ste rekli čak da je 40% oduzetog zemljišta do kraja 2010. godine, na osnovu tog zakona vraćeno crkvama, 15% oduzetih objekata takođe, i sada zaista da vam čovek postavi pitanje u čemu je problem? Dakle imate zakon, mogli ste da ga sprovodite, zašto ga niste sproveli, ono što je interesantno kada ste završavali, davali završnu reč na onaj prethodni zakon, pa ste se dotakli i ovog zaista smo bili šokirani kada ste rekli da je osnovni problem da nije funkcionisala Direkcija za restituciju, pa ćete zato da formirate agenciju za restituciju, jer iz Direkcije odlaze kadrovi. Da li je to način rada, evo čula sam pre neki dan da je jedna kafe kuvarica u Vladi dala otkaz i sada očekujem da raspustite Vladu, odlaze kadrovi? Da li ste svesni uopšte šta govorite i šta radite? Vama direktno neko u Direkciji ne radi i vi Direkciju menjate u agenciju. Što su išli iz Direkcije kadrovi? To treba da nam kažete. A da vidimo zašto će dolaziti u agenciju. Kolike to plate planirate u agenciji? Još planirate mnogo više ljudi, nego što ih je bilo u Direkciji. Kao da urade neki veći i značajniji posao, pre svega ovo je posao, ako ga već radite države. Ali vi naravno, svaki zakon ispratite sa po jednom agencijom. Kada god vidim u nekom predlogu agencija onako štrecnem se i mislim sada ćemo ostati bez nekog od ministara, sada će ministar Milan Marković opasno da se naljuti. Znate, on je pre desetak dana, koristeći sve argumente Radikalne stranke u jednom intervjuu, u jednom mediju rekao da agencije treba da se ukinu, da su agencije paradržavni organi, da agencije rade onaj posao koji bi trebalo da rade ministarstva, da su u agencijama mnogo veće plate nego u ministarstvima, da ljudi iz ministarstava idu u agencije, itd. Dakle sve su to argumenti sa kojima mi iz Srpske radikalne stranke odavno tvrdimo sve ovo i zato nemojte da se zamerate Milanu Markoviću, možete dovesti u krizu Vladu. Samo jedan primer i jedan član ću ovde da vam iskomentarišem i da citiram da bih vam pokazala koliko je potpuno besmisleno donošenje ovog zakona. To je vaš član 5. koji se odnosi na član 16. Član 16. je glasio – Ako se nepokretnost koja je predmet vraća po ovom zakonu ne može vratiti crkva, odnosno verska zajednica ima pravo na novčanu naknadu u državnim obveznicama, izdatim u tu svrhu, ili u novcu ako je obveznik isplate naknade fizičko ili pravno lice. Vi to sada menjate i kažete – Ako se nepokretnost koja je predmet vraća po ovom zakonu ne može vratiti crkva, odnosno verska zajednica ima pravo na obeštećenje u vidu državnih obveznica Republike Srbije, ili u novcu u skladu sa opštim zakonom kojim se uređuje vraćanje oduzete imovine i obeštećenja. Dakle, samo ste promenili red reči. Doduše dodali ste "i u skladu sa ovim zakonom", kako ste ga nazvali opštim zakonom kojim se uređuje vraćanje oduzete imovine i obeštećenje, i to je naravno potpuno suvišno, pošto to stoji u tom opštem zakonu. Ovo sam radi ilustracije navela samo da bih vam stavila do znanja da je ovo bio jedan potpuno nepotreban posao, ali da ste ga vi uradili zato što je to jedan od domaćih zadataka, koje očigledno vrednosno ispunjavate, a ono što bi trebalo da radite u interesu građana Srbije, tu vas baš briga. U tom kontekstu gospodine Đeliću malo da porazgovaramo o crkvama Srpske pravoslavne crkve, o manastirima na Kosovu i Metohiji. Pre toga ću da vas podsetim da i ovaj osnovni zakon koji je donet u vreme Koštuničine Vlade i koji vi očigledno prihvatate sa ovim manjim izmenama, da on ima one osnovne falinke koje ima i ovaj zakon o restituciji i o kojima smo govorili u toku današnjeg dana. Ovde ste vi, oni pre, a vi sad potvrdili, zacrtali neki datum, neku godinu od kada se vraća imovina. Naravno, svi oni razlozi o kojima smo govorili kada smo govorili o onom prethodnom zakonu, apsolutno stoje i za ovaj zakon. Citiraću vam nekoliko stavova iz udžbenika "Crkveno pravo" koje je napisao Dimšo Perić, koji je bio sveštenik, a i doktor pravnih nauka, profesor na Pravnom fakultetu i po njegovom udžbeniku se i dan danas uče studenti Pravnog fakulteta u Beogradu. Dimšo Perić kaže, dakle, u "Crkvenom pravu" – u Kraljevini Srbiji je crkvena imovina pod nadzorom ministra prosvete i crkvenih dela. Hoću da vam skrenem pažnju, ako ste vraćali crkvenu imovinu, da vas pitamo, zašto to niste radili još iz vremena kralja Aleksandra koji je oduzeo mnogo više imovine crkvi nego što su to uradili komunisti posle Drugog svetskog rata koji ste vi obuhvatili ovim zakonom. Posle Prvog svetskog rata, takođe citiram Dimšu Perića i "Crkveno pravo", agrarna reforma je ostavila pustoš na crkvenoj imovini. Svi manastiri su proglašeni velikim posedima i došli su pod udar agrarne reforme. Vi to naravno ne vraćate. Odmah posle Prvog svetskog rata svi zemljišni posedi SPC došli su pod udar agrarne reforme. Mnogi zemljišni posedi koji su bili oduzeti od crkve nisu bili preneti na nove korisnike pa je zbog toga SPC godinama plaćala porez i radi otplate dugova morala je da podiže zajam iz srpskih narodnih fondova i kod Državne hipotekarne banke pa se zadužila za dva miliona dinara. Sada vas pitam gospodine Đeliću – jeste li ispravili ovu istorijsku nepravdu? Dakle, ni kada ste odgovarali na naše primedbe po onom prethodnom zakonu, niste odgovorili ni na jedno ključno pitanje, niste dali protivargument ni na jedan naš argument koji smo mi izneli. Ko je taj ko može da kaže godina ta i ta je presek za donošenje nekog zakona, još pogotovo retroaktivnog? Ko je ta sila božija? Sila od 126. Dakle, da se vratimo na stanje na KiM, inače i ovaj i onaj prethodni zakon nećete primenjivati na KiM. Kada mi tražimo da sednica parlamenta Prvu sednicu Drugog redovnog zasedanja, znači prvog utorka u oktobru, održimo u Kosovskoj Mitrovici i da raspravljamo o stanju na KiM, u kontekstu deklaracije koja je doneta u parlamentu 31. jula, dobijamo danas u odsustvu predsednika parlamenta, kojoj smo naslovili zahtev, odgovor od gospođe Gordane Čomić da nas ona obaveštava da nismo se pozvali na pravi član Poslovnika itd, nemamo akt o kojem bi se raspravljalo. Dakle, tražite formalnost, a nećete da se okrenete suštini i to je inače vaš odnos prema društvu i prema svim sferama društvenog života. To vam je odnos i prema ovom zakonu o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama. Ispunićete formu, a suštinski nećete završiti posao, što je urađeno, urađeno je. Da li ste, a niste, ovim zakonom obuhvatili, evo još jedan podatak 6. marta 1945. godine pop Vlada Zečević doneo je odluku o zabrani vraćanja Srba na KiM, na njihova imanja koja su uzurpirali šiptari iz Albanije i takođe je zabranio vraćanje crkvene imovine koju su takođe uzurpirali šiptari iz Albanije. Ovo je odgovor na pitanje, gospodine Đeliću, kako to pored SPC ili manastira na KiM tik pored njih je imanje, imovina, nekog šiptara. Zašto vam nije palo napamet da ovu istorijsku nepravdu ispravite, kad ste već ispravljali istorijske nepravde. Ne, naravno to vas ne zanima. Kao što vas ne zanima ni činjenica da je Francuska, to je bilo u junu mesecu, krajem juna postojala francuska inicijativa u UNESKO da se srpska kulturna baština na KiM preimenuje u kosovsku. Tu je reagovao nešto Vuk Jeremić, ali vi ostali niste smatrali da je to nešto interesantno. Sada ću takođe da vas podsetim na podatak da na KiM ima oko 1.300 crkava, srpskih pravoslavnih manastira i drugih objekata, lokaliteta i prostornih celina koje predstavljaju kulturno nasleđe srpskoga naroda, koje se procenjuje u Ministarstvu za KiM Vlade Srbije. To hrišćansko nasleđe odvajkada je bilo ugrožavano, uništavano, ali i obnavljano. Konstatacija. Tokom poslednje decenije je uništeno, oštećeno i oskrnavljeno oko 150 crkava, gospodine Đeliću, manastira i drugih crkvenih objekata. Među njima čak 61 ima status spomenika kulture, od čega 18 od izuzetnog značaja. U pogromu koji se desio 17. i 18. marta 2004. godine, sećate se te tragedije, uništeno je 19 spomenika kulture, šest u prvoj i 13 u trećoj kategoriji. Dakle, radi se o kulturnoj i o verskoj baštini od najvećeg značaja. Ona nije obuhvaćena ovim zakonom, gospodine Đeliću. U poslednjih 10 godina istovremeno je uništeno i pokradeno više od 10 hiljada ikona, crkvenoumetničkih i bogoslužbenih predmeta. Ne preza se ni od skrnavljenja grobova pokojnika. To znamo, svake zadušnice to možemo da ispratimo u medijima, svake Zadušnice oni ljudi koji odu da zapale svećeumrlim članovima porodice moraju najpre da podižu porušene spomenike. Tako je uništeno i oštećeno 5261 nadgrobnih spomenika, na 256 Srpskih pravoslavnih grobalja, na više od pedeset grobalja ne postoji ne jedna čitav spomenik, gospodine Đeliću. Podsećamo takođe, da su na meti kulturna dobra koja su zbog svoje izuzetne vrednosti svrstana na listu svetske baštine UNESKO i na ovoj listi prvi se od 2004. godine našao manastir Visoki Dečani. Od 2006. godine na listu su uvršćeni manastiri Pećka patrijaršija, Gračanica i Crkva Bogorodice Ljeviškeu Prizrenu. UNESKO je 13. jula 2006. godine ove vanserijske spomenike kulture na Kosovu i Metohiji pod nazivom srednjovekovni spomenici na Kosovu, postavio na posebnu listu svetske baštine u opasnosti. Ali gospodine Đeliću pokušaj da se ova baština od izuzetnog značaja proglasi kosovskom samo je privremeno zaustavljena, to su takođe podaci kojima raspolažemo i kažu da samo prođe od prilike godina dana, verovatno dok se još ponešto uradi, dok gospodin Stefanović potpiše još nešto pogubno od ovog dosad za srpski narod, onda će se dokrajčiti i srpske pravoslavne crkve, odnosno objekti SPC na Kosovu i Metohiji koji vi hoćete ovim zakonom da…
Zahvaljujem. Da li žele reč još neki predsednici ili predstavnici poslaničkih grupa. (Ne.) Prelazimo na deo zasedanja po redosledu narodnih poslanika, a prema prijavama za reč u načelnom pretresu u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o vraćanju imovini crkva i verskim zajednicama. Reč ima gospođa Milica Vojić-Marković, kao prva na listi. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, 2006. godine vlada Vojislava Koštunice donela je Zakon o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama, koji je predstavljao prvi zakon te vrste, koji je imao ozbiljnu nameru da ono što je oduzeto, odnosno oteto crkvama i verskim zajednicama, vrati i da prvi put započne obrnuti proces, od otimačine sopstvenih građana. Taj zakon je bio u primeni četiri godine i pokazao je sve svoje kapacitete, jer uprkos instrukcijama od ove Vlade koju predstavlja danas gospodin Đelić, taj zakon je uspeo da se otprilike 40% zemljišta i negde oko 15% oduzetih objekata, u naturalnom obliku vrati crkvama i verskim zajednicama. Interesantno je da je kada se saznalo da Vlada priprema predlog ovog zakona koji je danas pred nama sve verske zajednice i sve tradicionalne crkve u Srbiji su tražile da se ovaj zakon ne menja. One su ga podržale kao izrazito pravičan zakon i tražile su da on postane model opšteg zakona o restituciji što pokazuje koliko je zapravo ovaj zakon dobar i koliko su izmene koje ste vi u njemu napravili pogoršale ovaj zakon, odnosno upropastili ga potpuno. Interesantno je da kada čitate obrazloženje, a ja volim da čitam obrazloženje, zato što Vlada tu podsvesno mnogo stvari kaže. Interesantno je da u ovom obrazloženju koje je pred nama i koje se nekako ne uklapa u one brojke i procente koje je gospodine Đelić ovde rekao. Rekao je da je Pravoslavnoj crkvi vraćeno 45% oduzete zemlje, da je Rimokatoličkoj crkvi vraćeno 12%, saznali smo od gospodina Hajdarevića da Islamskoj zajednici nije vraćeno ništa i da to sve u proseku iznosi 40%. Ja nisam matematičar ali umem da saberem ove brojeve da podelim na tri, dakle da prosek ne može biti 40%. Druga stvar koja je interesantna u ovom obrazloženju je zbog čega se menja zakon. Jedan od razloga zbog kojeg se zakon menja, a predlagač to vrlo otvoreno kaže, to što je zakon iz 2006. godine zasnovan na tradicionalnim pravnim načelima. Pre svega na načelu da je pravo svojine apsolutno i neotuđivo pravo koje nikom ne može biti oduzeto bez valjanog pravnog osnova i bez pravične nadoknade. Ovo je neverovatno interesantno. Moram da postavim pitanje gospodinu Đeliću, koji predstavlja Vladu i koji u ime Vlade najčešće razgovara sa svojim evropskim prijateljima. Šta vam oni kažu kad ovo pročitaju. Da li je i za njih ovo tradicionalno, konzervativno i nazadno? Ne bih rekla. To je u svim demokratskim zemljama osnovno pravno načelo. Interesantno je ono što moram da konstatujem, za ovu Vladu je neprihvatljivo mnogo što šta što u demokratskom svetu predstavlja osnovno načelo. Evo primer. Upravo ovaj zakon iz 2006. godine, koji pominjem, Zakon o restituciji imovine crkvama i verskim zajednicama, koji je u praksi zahvaljujući ovoj Vladi već dugo na ledu, a koji je predvideo tri modela vraćanja imovine. Prvi model vraćanja imovine je vraćanje upravo one imovine koja je oduzeta. Drugi model je tamo gde ovaj prvi nije moguć. Zamena oduzete imovine drugim dobrima tzv. supstitucija. Ovde moram da napravim digresiju. Interesantno je da se nisu crkve i verske zajednice žalile na zakon iz 2006. godine. Nisu se žalili ni građani što bi možda mogli, interesantno je da je Vlada možda u ovom mandatu se žalila Ustavnom sudu i tražila proveru ustavnosti ovog zakona, upravo ovog člana o kome ja govorim, upravo o ovoj zameni oduzete imovine drugim dobrima i od Ustavnog suda dobila potvrdu da je ovo potpuno ustavna kategorija, iako oba ova modela nisu moguća, postoji i treći model, a to je tržišna nadoknada, ne obeštećenje, obeštećenje je politička kategorija, a ovde je tržišna nadoknada, znači, nadoknada u novcu onoliko koliko na tržištu vredi tog trenutka. Kada pogledamo zakon, odnosno izmene i dopune zakona, vidimo interesantnu stvar, izostavljena je upravo supstitucija, upravo ono zbog čega ste zakon držali na ledu, upravo ono zbog čega ste tražili proveru ustavnosti i upravu ono što je moglo da dovede do toga da 65% zemljišta koje je oteto crkvama i verskim zajednicama, 1945. godine pa na ovamo, vrati u naturalnom obliku. To pokazuje pravi motiv zbog čega je ovaj zakon donet. Ovaj zakon je donetzbog toga da se kaže EU, da, evo mi zakon imamo i mi smo poput drugih zemalja uradili ovo, a da se zapravo crkvama i verskim zajednicama ne vrati ništa i da od silne imovine koju su imali, a imali su je, ne tako što su je otimali, nego tako što su im ostavljali građani, tako što je crkva sama kupovala, što su porodice u nekim ranijim vremenima koje nemaju naslednike ostavljale svoju imovinu crkvi, dakle, narodna imovina, to znači da vi želite da tu imovinu otuđite i svaki korak dalje, imovina je dalje od crkava i verskih zajednica kojima je namenjena. U stavi kada pogledamo pošteno, ova Vlada nikada nije primenjivala taj zakon iz 2006. godine, pogledajte izveštaj zaštitnika građana, gospodina Jankovića, izveštaj za 2010. godinu, on to otvoreno konstatuje. Vlada je bojkotovala zakone koji su regularno postojali. To je vrlo važno reći. Na koje sve načine je ta blokada ostvarivana? Vrlo jednostavno, prvo, mandat direktora Direkcije za restituciju, istekao je 31. decembra prošle godine, devet meseci, novi direktor nije imenovan. Znam da ste sporiji, inertni i sve ostalo, ali ovde pokazuje da postoji neka druga namera. Zatim, prekoračeni su propisani rokovi za donošenje rešenja iz člana 31. Zakona o restituciji imovine crkvama i verskim zajednicama, a po zahtevima koji su blagovremeno podneti, jer šest meseci je bio rok da se ova rešenja donesu, a 3.059 zahteva vam stoji dve godine, od 2009. godine, od marta meseca 2009. godine i ni jedno rešenje ne može da bude izdato. Zatim, Vlada nije dozvolila da se primenjuju ni novčana obeštećenja, ni zamena restitucije. Interesantno je reći da Vlada u budžetu nije ni obezbedila sredstva kako bi sve ovo moglo da bude izvedeno, jer nije ni imala nameru da vrati imovinu. Dalje, donosili ste ovde u ovoj Skupštini zakone, recimo Zakon o planiranju i izgradnji koji su doneti bez zaštitne norme koja se odnosila na imovinu vlasnika, pravih vlasnika, građana, zatim crkvi i verskih zajednica, kao i zadužbina i svaki put ste udaljavali prave vlasnike od svoje sopstvene imovine. Moram gospodina Đelića da pitam još jednu stvar, pošto je ovde i mogao bi da nam objasni to kratko i jasno, njegove izjave u poslednje vreme kada je govorio o ovim zakonima su zaista uznemiravale javnost, jer on je govorio o tome da će Srbija pasti, odnosno da Srbiji preti kolaps ako se vrati oduzeta imovina. Imovina nije vraćena, Srbija je u kolapsu, ali ne zbog toga, nego zato što ima ovakvu Vladu koja krcka deo po deo teritorije, namiruje neke svoje lične interese, zbog par glasova cepka deo po deo teritorije Srbije, promoviše evropske vrednosti koje se protive svemu onom što je moralno i normalno u ovoj Srbiji. Moram takođe da komentarišem još jednu stvar koja se odnosi na Savez jevrejskih opština, a moje kolege su govorile o tome da je postojalo javno saopštenje crkava i verskih zajednica i mora se reći i ovo što je vezano za Savez jevrejskih opština Srbije, oni traže da zakon sadrži i odredbe koje se tiču vraćanja imovine onih Jevreja koja je oduzeta tokom holokausta u periodu od 1941. do 1945. godine i takođe traže da se taj period vraćanja odnosi na period od 1948. do 1953. godine, jer tada je država Jugoslavija tražila da oni građani jevrejske nacionalnosti koji odlaze u Izrael moraju da vrate državljanstva i da se odreknu imovine. Ovo neko mora da odgovori na to, jer mislim da je vrlo važno da se o tome govori. Ono što takođe želim da zaključim, zakon će biti mrtvo slovo na papiru, jako je lep, marketinška priča je vrlo zrela, ali oni koji se nadaju da će ovim zakonom vratiti imovinu koja im je oduzeta, grdno se varaju. Valjda su naučili od ove Vlade da je sve lepo samo na dnevniku.
Reč ima gospodin Pejčić.
Pre nego što bilo šta kažem o zakonu, pretpostavljam da bi imali konsenzus o promeni Poslovnika, da uskratimo mogućnost ministrima da pričaju sat i 20 minuta o jednom zakonu i preporuka vama iz vladajuće većine, da Poslovnik što pre u tom smislu i promenimo, a sada par reči i rečenica o samom zakonu. Dakle, ceo dan pričamo o Zakonu o vraćanju imovina. To su dva zakona, zakoni o restituciji. Do popodne smo pričali o zakonu koji govori o vraćanju građanima Srbije imovinu, a danas poslepodne pričamo, u ove kasne sate, rekao bih, o Zakonu o vraćanju imovine crkvi i verskim zajednicama. U tom smislu, kada je reč o ovom zakonu, poslanici DSS su imali i sastanak, što je rekao i moj uvaženi kolega gospodin Miloš Aligrudić, sa predstavnicima crkve i verskih zajednica. Bili su prisutni predstavnici SPC i jevrejskih opština i doneli smo jedan zaključak, u stvari mi smo i to znali, da je zakon koji je donet 2006. godine u prvoj vladi Vojislava Koštunice i te kako mnogo bolji, humaniji, pravedniji od ovog predloga izmena i dopuna zakona koji danas vi predlažete, gospodine ministre. Postavlja se jedno suštinsko pitanje zašto se baš sada u ovom trenutku menja ovaj zakon? Složili smo se svi da Zakon o restituciji, o povratku imovine građana Srbije treba doneti, ali zašto menjamo ovaj zakon o vraćanja imovine crkvi? Da li je to razlog zato što se bliži period izborne kampanje ili nešto drugo, to ćemo tek videti. Dakle, moram reći, gospodine ministre, da ste vi predstavnik jedne socijalne odgovorne Vlade, ali Vlade koja ne poštuje zakone, opstruiše zakone. U prilog ovoj tezi govori i to da devet meseci niste postavili direktora Direkcije za restituciju. Naravno, na taj način ste pokušali da opstruirate rad te direkcije koja je imala već gotova rešenja i na taj način je mogla da vrati i određenu imovinu crkvi i verskim zajednicama. Takođe moramo reći da se o ovom zakonu izjasnio i Ustavni sud koji je rekao da je u skladu sa Ustavom i sa Evropskom konvencijom za zaštitom ljudskih prava, što vi to sigurno to niste poštovali, već ste ušli u jedan projekat promene ovog zakona. Imovinsko stanje Srbije nije tako siromašno da ne bi moglo da se vrati sva ta imovina, ona iznosi oko 5% celokupne imovine Srbije. Jeste crkvi nešto vraćeno, ali građanima očekujemo da vratite u narednom periodu, a to ćemo videti na koji ćete način učiniti. Svrha donošenja ovog zakona, kako vi rekoste, je ispravljanje istorijske nepravde prema građanima i crkvama i verskim zajednicama pošto što im je na jedan neprirodan način oduzeta imovina, ali vi znate dobro kako se ta imovina, naročito crkvena, sticala kroz vekove - na dva načina, a to je zaveštanjem određenim područnih imanja i donacijama građana, tj. naroda. Naime, podsetiću vas da je i sam Arsenije Čarnojević kupovao zemljište za crkvu i za građane Srbije u trenutku kada je vršena seoba, a to je početkom 18. veka, pa su mnogi manastiri kupovali na Kosovu imanje, međutim, ovaj zakon ne govori o rešavanju tog dela Srbije kako ćemo vratiti i povratiti imovinu i manastirima i crkvama koji se nalaze na Kosovu. Cilj ovog zakona, kako rekoste, je pravedno postupanje prema onima kojima je oduzeta imovina. Pitao bih vas kako ćete vratiti imovinu jevrejskim zajednicama i potomcima određenih ljudi, Jevrejima kojima je imovina oduzeta upravo u periodu od 1941-1945. godine, kada su im Nemci oteli, a zatim komunističkim aktima i sama ta komunistička vlast otela tu svu imovinu? Na koji ćete način vratiti tu imovinu jevrejskoj zajednici? Postoje razlike između ova dva zakona, onog osnovnog iz 2006. godine, koji je donela Vlada Vojislava Koštunice i ovog koji nam predlažete. Zarad javnosti moramo razotkriti ovde. Naime, to su dve fundamentalne stvari. To je naturalna supstitucija ili u narodu poznata kao zamena i to je izmena Direkcije u agenciji za restituciju. Kada je reč o naturalnoj supstituciji vi ovde kroz ovaj zakon nudite jedno drugačije rešenje, nudite državne obveznice u vrednosti do 500 hiljada evra, međutim to jedno zemljište crkveno vredi mnogo više i u tom smislu vas pitam kako ćete obeštetiti ako neko zemljište koje je pripadalo crkvi ili ćete nekom možda od tajkuna vladajuće većine dodeliti to zemljište, šta će biti sa tim zemljištem ako je cena mnogo veća? Šta će učiniti Vlada sa takvim zemljištem? Druga stvar, stvara se jedno novo telo, to je agencija za restituciju tj. menjamo direkciju za restituciju, koja, kao što rekosmo, nije imala direktora skoro devet meseci i nije funkcionisala. Dakle, u ovoj agenciji u obrazloženju stoji da će imati mnogo više radnika nego što ima ova direkcija i da su mnogo veća sredstva potrebna za rad ove agencije. Vi dobro znate da smo upravo u ovoj sali doneli jedan zakon o smanjenju državnih činovnika. Ovom agencijom povećavamo birokratiju i sredstva u budžetu kojim ćemo finansirati samu agenciju. Zakon, po nama, treba povući iz Skupštinske procedure. Imamo već jedan zakon, kao što smo rekli, koji je kvalitetan, koji je donešen 2006. godine. Mi smo za svaki slučaj reagovali amandmanima. Imamo ukupno 16 amandmana na ovaj zakon. Koncept je sasvim drugačiji. Ukoliko se ne odlučite da povučete ovaj zakon, onda bi dobro bilo da prihvatite ovaj koncept naših amandmana. Na kraju ono što želim da kažem to je da cilj nije opravdao sredstva. Pravni subjekti neće biti obeštećeni, već će crkvena zemlja biti umanjena vrednost. Mnoge crkve i verske zajednice se žale mnogim evropskim institucijama i očekuje se da je moguće da ove njihove tužbe stignu i do Strazbura. Poštovani ministre, očekujem od vas da revidirate svoj stav, da povučete ovaj svoj zakon, jer na ovaj način vi faktički umanjujete ne samo crkvenu imovinu već i narodnu imovinu. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mirović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ministre, očigledno je da se radi o zakonu koji se uslovno može definisati kao prateći zakon o kojem smo raspravljali u popodnevnoj raspravi i naše konstruktivne primedbe su u tom kontekstu jer smatramo da, bez obzira što je ovde čak i postojala neka dobra namera, preovlađuje utisak da se radi o jednom predizbornom zakonu, o jednom zakonu koji prati ovaj zakon protiv kojeg smo u celini i to pokazuju naši amandmani na svaki član ovog zakona o kojem sada raspravljamo. Mi smo principijelno i protiv ovog zakona. U danu za glasanje ćemo se izjasniti protiv, jer smatramo da RS kao jedna zemlja, to ste napisali u obrazloženju zakona, koja se nalazi u tranziciji, ne znamo iz tog obrazloženja kada je počela, kada će završiti ta tranzicija, jer zemlja koja nije u stanju bez velikih negativnih posledica u ekonomskom smislu da izvrši ovaj plan restitucije i izdavanja državnih obveznica. Naše primedbe su slične kao i u prethodnom zakonu i opet izražavamo čuđenje, zaprepašćenje kako je moguće da u zemlji koja navodno ima jednovalutni sistem, tj. u zemlji koja ima zvaničnu valutu dinar, da se obveznice državne nominiraju u evrima. To je prosto neshvatljivo. Niste mi dali nikakav odgovor u vašoj zaključnoj reči povodom prethodnog zakona. Ova primedba stoji, takođe, i za ovaj zakon. Što se tiče ovog zakona, takođe kao i u prethodnom zakonu, postoji još jedna nedoumica i jedan nerealan plan, tako bih to definisao u trenutku kada je spoljni dug RS prestigao 23 milijarde evra. Postavlja se pitanje odakle će se stvoriti ove dve milijarde evra? Jedini logičan odgovor za to je da će doći do novog zaduživanja Republike Srbije i mi izražavamo pred javnošću Srbije bojazan da će se ponovo raditi o zaduživanju, kod recimo, banaka koje deluju na teritoriji Republike Srbije. Tako da se pre svega radi o jednom zakonu koji će biti štetan i za ekonomske i za pravne aspekte političkog i svakog drugog sistema Republike Srbije. Šta hoćemo da kažemo? Opet se radi o jednoj vrsti unošenja pravne konfuzije, pravne nesigurnosti, jer kao što vidimo, za razliku od prethodnog zakona, ovde imamo i zakone iz 2006. godine, i vi sami kažete da se on primenjivao, uspešno, neuspešno, to je manje više ovde izraženo u procentima, i smatramo da je ovo još jedan dokaz da se radi o jednom predizbornom zakonu. U suprotnom, pokušajte da nas ubedite argumentovano da postoji neki dokument, neka uredba, uputstvo ili deo osnivačkih ugovora EU, koji vama nalažu da se treba primeniti ovakva vrsta restitucije. Mi odgovorno tvrdimo da to ne postoji i izražavamo sumnju da se radi o jednoj vrsti improvizacije u kojoj je učestvovao i gospodin Dežer. Zašto se to dešava? Mi već nećemo ulaziti u te kalkulacije, da li je to neki zajednički dogovor u vezi predizborne kampanje, da li to podseća na besplatne akcije, da li to podseća na "Fijat", već to su druge teme, ali u svakom slučaju, radi se o već poznatom maniru. S druge strane, kao i u prošlom zakonu o kojem smo diskutovali danas, ovde vidimo da će doći do povećanja državne birokratije. Kako je to moguće, ako ste kao Vlada, kao vladajuće većina proklamovali princip iznad principa, da više nema povećanja birokratije, već upravo suprotno, u dogovoru sa MMF smo toliko puta slušali od strane vladajuće koalicije, da će doći do štednje, da će doći do smanjenja birokratije? Prema tome, ovaj zakon nije u saglasnosti sa tim vašim parolama. Što se tiče dokaza, finansijska sredstva potrebna za sprovođenje ovog zakona, slično kao i u prethodnom zakonu se navodi da Direkcija za restituciju koja je u stvari jedan od osnovnih razloga za usaglašavanje i donošenje ovog zakona, biće, citiram – značajno veća i kadrovski brojnija sve u cilju primene zakona itd. Moje konkretno pitanje – kako je moguće da uprkos svim strategijama i Vlade Republike Srbije i svim tzv. dobronamernim MMF i EU, vi u ovako teškoj ekonomskoj situaciji povećavate broj državnih činovnika? To je potpuno nejasno, kao što je nejasno i ono što smo izneli što se tiče povećanja spoljnog duga? To nam jasno govori da se radi o jednoj vrsti populizma, što to ne reći otvoreno, i jednoj vrsti zakona koji će se teško primeniti u praksi. Takođe, kao i moje uvažene kolege iz SRS, pitam vas ovde kao najodgovornije lice, najodgovornijeg funkcionera u vezi ovih zakona, kako će se primeniti ovaj zakon na KiM. Izneli smo podatak da se radi o 1.300 crkvenih objekata, manastira i nije jasno ovde iz obrazloženja, a pažljivo smo čitali obrazloženje u vezi svih članova zakona, ne vidimo nikakvo konkretno rešenje i tražimo od vas da nam kažete u vašoj završnoj reči, kako ćete rešiti taj problem? Priznaćete da se radi o jednom problemu koji je više nego aktuelan i traži jedan konkretan odgovor. U tom smislu postoje problemi na koje su takođe moje kolege iz SRS iznele u vezi UNESKO, ali se radi o jednoj široj temi koja pokazuje da se radi o prisvajanju Srpske i crkvene baštine na KiM. Da zaključim, radi se o jednom zakonu koji je neprimenjiv, o zakonu koji ima elemente populizma, kao i prethodni o kojem smo govorili. Ono što je najvažnije sa ekonomske tačke gledišta, a priznaćete da je više nego važno pitanje, o zakonu koji može dovesti i sigurno će dovesti do daljeg zaduživanja Republike Srbije – da li će to biti u iznosu od dve milijarde evra, da li će to biti više, pokazaće vreme. Svakako mi izazivamo jednu vrstu sumnje da je to koristan zakon. Naprotiv, smatramo da je on veoma štetan po ekonomske, političke i svake druge interese Republike Srbije. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je sedam minuta i 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Vladan Jermić. Posle njega, narodni poslanik Mirko Munjić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada je već početkom devedesetih godina otvoren na jedan način proces denacionalizacije u Srbiji, država očigledno nije imala strategiju vraćanja imovine, odnosno tu formalnu strategiju. Imam utisak da je cela današnja priča isključivo i jedino u konteksu onog četvrtog mesta na listi od onih 10 zahteva EU koje bi Srbija tokom godine trebala da ispuni, ukoliko želi da se kvalifikuje za kandidaturu za članstvo u toj organizaciji. Svakako da je postojalo uverenje, odnosno razlog da poverujemo da će posle brojnih ne ispunjenih obećanja, napokon, vlast početi proces restitucije da odradi onako kako treba. Međutim, po starom dobrom običaju, nekako se u tom poslednjem roku pred odluku Evropske komisije dostavlja Parlamentu jedno ovakvo zakonsko rešenje. To ste mogli da čujete iz svih dosadašnjih argumentovanih rasprava, da je otprilike osnovni cilj jedino da se zadovolji ta neka forma i da se na neki način, jedna od tih obaveza štiklira. Međutim, u skladu sa manirom rada vlasti, očigledno je da se "rešavanje" jednog ovakvog problema izaziva jedan veći i dugotrajniji. Upravo je to slučaj sa zakonom o kojem i danas razgovaramo. Ovo je jedno potencijalno nepravedno zakonsko rešenje koje bi moglo da izazove nezadovoljstvo svih onih koji su uključeni u tu priču. Pri tome, svedoci smo toga, da predstavnici države govore o nerealnim zahtevima interesnih grupa, upozoravaju da naturalna restitucija nije uvek moguća, da bi takav pokušaj ispravljanja nepravde doveo do novih nepravdi itd. Sa druge strane, ima i onih koji zastupaju i tu teoriju, da bi na neki način pravda gubila bitku zbog interesa stranaka, tajkuna, kriminalaca kojima ne bi svakako odgovarala naturalna restitucija, jer bi uskratila važne izvore daljeg bogaćenja. Istini za volju, vraćanje imovine koja jebez naknade oduzeta, podržavljena nakon Drugog svetskog rata jeste jedno zaista kompleksno pitanje u svim zemljama u tranziciji. Pored toga, sve su one započinjane privatizacije svojih privreda otvarale proces denacionalizacije. U nekim od tih država, kao što su Nemačka i Slovenija, to je okončano, ali u Republici Srbiji, opet kažem, po nekom starom dobrom ili lošem pravilu, proces te svojinske trancizije u okviru kojeg se odvija to o čemu danas govorimo, protiče uz brojne teškoće. Takva jedna usporenost tog procesa se može pripisati i nedostatku političke volje. Teškoće koje postoje mogu da se posmatraju iz tog pravnog sistemskog aspekta i naravno ekonomsko finansijske prirode. Složićete se svi, ne postoji ni jedan pravni ambijent u ovakvom našem zakonodavstvu, u nereformisanim institucijama. Naravno, postoji i ta opravdanost za bojazan vezano za taj finansijski aspekt. Što se tog ekonomskog dela tiče, ovaj posao svakako jeste važan u smislu vraćanja poverenja u privatno vlasništvo. Međutim, u zemljama koje su manje bogate, kao što je Srbija, to može da se reflektuje na tom tržištu, da tako kažem, u naturalnom planu, odnosno na tržištu nekretnina i roba. Postoji jedna realna mogućnost tzv. udara na tržište i tražnju. To može imati negativne posledice na makro ekonomsku stabilnost zemlje uopšteno. Onaj socijalni aspekt koji se pre svega odnosi na rizik povećanja nejednakosti, kao izvesno smanjenje tihpotrebnih sredstava za sve te trasnfere koji će svakako proisteći iz ovog posla. Dakle, reč je o jednom procesu, problemu ili pitanju koje, svakako, dotiče duboko korene i ekonomskog i pravnog sistema, jer praktično i pokreće tu jednu preraspodelu i ekonomske i društvene moći. Ono, u čemu jeste problem, to je da bi odlukom Saveta EU o principima, prioritetima i uslovima evropskog partnerstva sa Srbijom, od 18. februara 2008. godine, u okviru tih političkih kriterijuma, kao jedan od prioriteta predviđeno i rešavanje pitanja oduzete imovine nakon Drugog svetskog rata i taj posao bi trebalo da bude zasnovan na nekompoštovanju principa pravičnosti i ljudskih prava, itd. Međutim, poseban aspekt u ovoj večerašnjoj priči jeste svakako i odluka Ustavnog suda Srbije iz aprila 2011. godine, koji nije poništio Zakon o restituciji crkvene imovine iz 2006. godine i to je faktički bila preporuka da novi zakonmože da sadrži i tu naturalnu restituciju. Inače, u Srbiji je 2006. godine usvojen Zakon o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama i taj zakon je omogućavao da samo država i pravna lica, ali ne individue, odnosno pojedinci, mogu tražiti restituciju imovine verskih zajednica. Za očekivati je da i koncept ovog zakona, koji je očigledno zasnovan i na tim istim načelima, kao i Zakon o povraćaju imovine crkvama i drugim verskim zajednicama, po kome je inače već SPC vraćeno oko 40% otete imovine, bude upravo zasnovan na načelu prioriteta naturalne restitucije, zaštite naknadno stečenih prava, načela autonomije volje između obveznika i korisnika i načelo uvažavanja ličnosti opšteg interesa, koji nalaže da to obeštećenje mora da uvaži dostojanstvo bivšeg vlasnika, a da svakako kao krajnji rezultat svega toga u ukupnom obimu bude koliko toliko prihvatljiv za teret budžeta Republike Srbije. Taj zakon iz 2006. godine, kada je donet, u principu je otklonio samo deo problema, a vraćanje oduzete imovine je svakako moglo biti rešeno i mnogo ranije, odnosno onda kada je usvojen Zakon o restituciji crkvene imovine. Samo ću podsetiti da je Narodna skupština Republike Srbije još početkom 1991. godine usvojila Zakon o vraćanju SPC zadužbina, legata, stambenih zgrada i građevinskog zemljišta. Svega šest članova je bilo i taj zakon je trebalo da označi početak restitucije crkvene imovine u Srbiji. Međutim, i tadašnji predsednik je odbio da ga potpiše zbog toga što je predviđao vraćanje građevinskog zemljišta koje ne može biti u privatnoj svojini. Ti razlozi kojima se objašnjava zašto se vraća crkvena imovina po posebnom zakonu važe, ako tako mogu da kažem, bar za jednu grupu vlasnika. Neki od tih argumenata su i da su crkve imale uredan popis oduzete imovine, kao i da crkvena imovina predstavlja opšte dobro. Činjenica je da se to isto može reći i za zadužbine. Međutim, njima imovina nije vraćena, iako zadužbine čak imaju preciznije popise imovine od crkava, ali očigledno da nemajutakvu društvenu moć kao crkve, pa se i nisu našle u zakonu. Na kraju, da svedemo ovo, mora se primetiti da je bar tu crkvenu imovinu bilo lakše vratiti,jer nju sačinjava uglavnom zemljište, šume i najčešće je ostajalo u onom obliku u kojem je i oduzeto, nije se radilo o nekim fabrikama itd. u koje se ulagalo, gde su menjane namene, pa je takvo vraćanje imovine moglo da protekne bez nekih većih problema. Međutim, očigledno je da ako nije moguće da bude primenjen onaj isti model koji je važio i na sve ostale građane, odnosno ako bude primenjen neki drugi model, to znači da ni ovaj zakon o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama neće moći da opstane u pravnom sistemu Srbije, jer onda ne bi imao onu svoju pravu namenu. Nešto opširnije će biti reči kada budemo govorili o tome kroz amandmane koje smo podnosili. Ali, sve u svemu jedan narodski zaključak je da mi se čini da vama ni Bog neće moći da pomogne, kada je u pitanju ovakav predlog zakona.
Iskorišćeno je devet minuta i 30 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić, a posle njega narodni poslanik Petar Jojić.
Gospodine Đeliću, u toku svog obraćanja, odnosno na početku svog obraćanja ću reći nešto oko finansijskih efekata, odnosno finansijskih sredstava koja vi predviđate za sprovođenje ovog zakona. Vi u obrazloženju tih finansijskih sredstava koja supotrebna za sprovođenje izmena i dopuna ovog zakona predviđate da će za sprovođenje istog biti potrebno obezbediti finansijska sredstva, pre svega za isplatu obeštećenja crkvama i verskim zajednicama, i to kako u novčanom, tako i u državnim obveznicama, koje će biti nominovane u evrima. Postavlja se pitanje – koji je iznos tih novčanih sredstava koji će konkretno biti opredeljen za crkve i verske zajednice? Vi sami u obrazloženju povodom ovoga kažete da po starom zakonu je crkvama do sada vraćeno oko 40% imovine i oko 15% objekata. Zar nije bilo najnormalnije, gospodine Đeliću, da ste vi ovom domu malo iscrpnije obrazložili, ako već to niste napisali u obrazloženju zakona i ovaj dom obavestili, koji je to iznos finansijskih sredstava koji se očekuje da će biti podmiren za sprovođenje ovog zakona, kada su crkve u pitanju? Dakle, koja je to finansijska vrednost i koji su prioriteti po kojima će se to raditi? Vi u članu 3. predviđate – ako se imovina ne može vratiti u celini, moguće je delimično vraćanje s tim da se za razliku isplati obeštećenje. Pitam vas – da li ova odredba znači i da li je onapredviđena zbog toga što je naturalna restitucija okončana ili je okončana bar u pretežnom delu? Da li to znači da se za ispunjenje preostalih 60% predviđa isključivo isplata obeštećenja, u novčanom iznosu ili u obveznicama, kako vi predviđate u članu 5. predloga ovog zakona, gde kažete – ako se nepokretnost koja je predmet vraćanja po ovom zakonu ne može vratiti, crkva, odnosno verska zajednica ima pravo na obeštećenje u vidu državnih obveznica ili u novcu? Pošteno bi bilo, gospodine Đeliću, kada dug Srbije premašuje 23 milijarde evra da izađete sa preciznim finansijskim podacima, obzirom da smo to nekoliko puta do sada čuli, a evo da ponovim, da se ovde očekuju samo nova zaduženja, jer vi i sami kažete da će to biti iz budžeta, a znamo kako vi punite budžet. Vi ste bili ministar finansija, gospodine Đeliću, i vama je valjda bilo lako da nam dostavite malo preciznije finansijske podatke u vezi sa ovim o čemu sam pričao. Međutim, kako neko da veruje, odnosno kako SRS da veruje u vašu iskrenost i u iskrenost vaše vlade, na kraju, kada vi otvoreno kažete da će ove obveznice biti nominovane u evrima, a da će to biti zbog toga što to radite pod pritiskom bivših vlasnika? Još kažete da će dinar u Srbiji, to je vaša prognoza valjda, biti novčano sredstvo plaćanja još dugo, pa opredeljujete da će to biti u narednih 20 ili 25 godina. Izvinite, gospodine Đeliću, ali to što vi pričate kao predstavnik vlasti, kao potpredsednik aktuelne Vlade, je apsolutno nedopustivo. Da ne kažem da je protivustavno i protivzakonito da vi određujete do kada će dinar biti platežno sredstvo u Srbiji. To je nešto što je prosto nedopustivo. Dalje, kako vi mislite da sprovedete ove izmene i dopune Zakona koji je večeras na dnevnom redu, u ovako neuređenom i nesređenom katastru? U katastru u kome se mnoge stvari ne znaju, u katastru u kome se ne može sa sigurnošću apsolutno utvrditi šta je čije? To je jednostavno jedna surova realnost današnje Srbije i to su neke stvari koje ste vi morali prethodno da uradite. Evo primera neprimenjivosti ovog zakona. Da li vi znate, gospodine Đeliću, gde se nalazi manastir Devič? Da li vi znate da su dve hiljade hektara koji su nekada pripadali ovom manastiru sada u šiptarskom posedu? I to znate. A da li vi znate da su najveći deo te manastirske imovine, gospodine Đeliću, Šiptari oteli posle 2000. godine, kada ste vi i vaši na vlasti? Šta ste uradili povodom toga? Koje su konkretne vaše dosadašnje akcije, samo po pitanju ovog manastira? Da vam ne kažem da su hiljade i hiljade hektara samo na KiM otete manastirske zemlje od strane Šiptara. Jeste li ikada postavili to pitanje? Ako ste postavili, kome ste postavili to pitanje? Znate li vi da su mnoge crkve na KiM u katastarskom operatu upisivane kao džamije? Znate li vi da se Saborni hram Bogorodice Ljeviške u Prizrenu već više godina deklariše kao Šandrija Leviška ili džuma, džamija? Da li su vam poznati ti podaci? To su sve stvari koje ste umesto ovog zakona trebali da rešavate. To su prioritetne stvari za ovu državu. Vama ne znači ništa, gospodine Đeliću, kad vam Ruska pravoslavna crkva kaže: "Situacija oko drevnog hrama Bogorodice Ljeviške u Prizrenu protivzakonita gradnja puta pored manastira Zočište i srpskog groblja i niz drugih događaja oko svetinja Srpske pravoslavne crkve na KiM stavljaju pod sumnju sposobnost međunarodnih snaga da vrši efikasnu zaštitu srpskog kulturnog bogatstva u pokrajini." Vama i vašoj vladi ovo upozorenje od Ruske pravoslavne crkve ništa ne znači. Vi niste digli glas, gospodine Đeliću, ni onda kada su SAD u Prištini pravile čitav kompleks svoje ambasade pored srpskog groblja, bukvalno na srpskim kostima, pravili su čitav kompleks svoje ambasade i niko nije reč rekao od strane srpskih zvaničnika. To je zaista nešto što je neprimereno u političkom životu. Nije vas to ganulo. Niste to osudili zato što niste smeli to da osudite, niste smeli da kažete, a kamoli da reagujete kada Šiptari otimaju imovinu srpskih pravoslavnih manastira na KiM. Jedna od vaših vlada, gospodine Đeliću, bila je promoter ideje da međunarodni tim vodi brigu o zaštiti srpske kulturne baštine na KiM. To su bili oni, da vas podsetim, što danas navodno štite ove Ravnogorce, njihov predstavnik, njihov lider. Jadni li su ti Ravnogorci koje bivši komunisti štite na ovaj način. I to je nešto što je opasno, da međunarodna zajednica vodi brigu o srpskoj kulturnoj baštini. To ste takođe trebali prethodno da rešavate, umesto ovog i ovakvog zakona. Ko može zahtevati od jednog naroda da brigu i staranje o njegovoj kulturnoj baštini vode stranci i je li to normalno? Ima li takav primer negde u svetu? Nema. Srpski narod i SPC je kroz vekove tu baštinu štitila, stvarala, čuvala, negovala je. Ko danas i sa kojim obrazloženjem može srpskom narodu i SPC nametnuti da se neko drugi stara o baštini SPC, da se stara o manastirima SPC, da postavlja neke tampon zore ispred manastira koji će u stvari predstavljati samo jedan filter da ne bi došlo do zbližavanja srpskog naroda i okupljanja u srpskim hramovima. Borba za vraćanje otetog zemljišta i otetih srpskih svetinja na KiM jeste u stvari bio vaš osnovni prioritet. Ja vam mogu reći da je SRS uvek bila stranka koja se zaista istinski trudila i pomagala SPC. SRS je u vreme kada je vršila vlast u Zemunu vratila Parohijski dom crkvi Svete trojice u Zemunu, kao i Parohijski dom Presvete bogorodice u Zemunu, sa nekoliko stotina kvadrata, i još mnogo drugih akcija. Jeste li ikada, gospodine Đeliću, tražili da se ispoštuje Rezolucija 1244, kada su u pitanju srpske svetinje, Srpske pravoslavne crkve, manastiri i njihova imovina na KiM. Znate li šta predviđa Rezolucija 1244 u ovom pogledu? Ona kaže: "Dogovorenom broju jugoslovenskog i srpskog vojnog i policijskog osoblja biće dozvoljen povratak na Kosovo radi", dalje nabraja razloge i kaže – održavanja prisustva na mestima srpske kulturne baštine. To piše u Rezoluciji 1244. Jeste li ikada to tražili od njih? Ako ste zaista želeli da vodite brigu o srpskoj kulturnoj baštini na KiM, imalo je mnogo prečih poslova od ovoga što vi predlažete Skupštini Srbije. Vi jednostavno svoju nebrigu maskirate ovakvim stvarima, nebrigu o državi Srbiji, nebrigu o srpskoj kulturnoj baštini i o srpskim manastirima na KiM, ovakvim zakonima koje podnosite Skupštini Srbije. Verujte, SRS ne pada na pamet da saučestvujemo sa vama u tome. Vaša je dužnost da čuvate i sačuvate sve srpske svetinje, ma gde se one nalazile, a posebno na KiM. Vi ste tu dužnost preuzeli time što ste počeli da vršite vlast. A uporište imate u Rezoluciji 1244. Jer, na njihovim imanjima koja su, nažalost, u velikom delu u rukama Šiptara, nalaze se kosti mnogih srpskih mučenika. U porti crkve u Pasjači kod Gnjilana, na primer, sahranjene su između ostalih i ostaci devojke Bosiljke Rajčić, koju su šiptari po zapisu pokojnog patrijarha Pavla pred kraj turske vladavine isekli na komade, zbog toga što nije htela da se poturči, pa su je onako isečenu pobacali na put i Srbi su je jedva izvukli iz pasijih čeljusti i sahranili u porti ove crkve. Vaša je dužnost između ostalog da se brinete i o svim takvim stvarima. Dužni ste da čuvate srpske svetinje i da vratite oteto. To je bio prioritet, a ne donošenje ovakvih zakona. Mi smo videli ovde da ni crkve i verske zajednice nisu za ovakav zakon. Ne ulazim sada, zbog čega nisu. Onaj kome navodno hoćete da vratite u obimu i na način na koji to ovde predviđate, ne žele to tako, a vi uporni hoćete baš tako. Tu ciljevi i motivi zbog čega vi to hoćete i zbog čega vi to protežirate ovde, zaista nisu nimalo čisti izgleda. O vašim motivima, nešto više siguran sam pošto je on ekspert za to reći će vam malo kasnije gospodin Krasić. Hvala.
Šesnaest minuta iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Petar Jojić, posle njega narodni poslanik Zoran Krasić.
Kolege su poslanici Srpske radikalne stranke ukazali na određene manjkavosti predloženog zakona, a sa druge strane ukazali na činjenice da li postoje realne mogućnosti da se ovaj zakon primeni u praksi. Ono što bi prvo hteo da kažem, a to je da ovaj predlog zakona ne sadrži usklađenost sa propisima Evropske unije, mada se vi pozivate na Evropsku uniju, s obzirom da Evropska unija ni u jednom zakonu u poslednje vreme nemamo primer, gde Evropska unija bar u vašim predlozima izričito nalaže i traži da Srbija mora da uskladi svoje zakone sa Evropskom unijom. To bi moglo da postoji samo onda u onom slučaju kada bi Srbija postala članica Evropske unije. Osim toga, ne vidi se iz ove tabele, nije izvršen prevod izbora prava Evropske unije na srpski jezik. Nije izvršen prevod teksta zakona na neki službeni jezik Evropske unije. To je po onim pravilima kako Vlada smatra trebalo biti. Nije korišćen konsultant, a kod ovakvih zakona iako se treba pitati Evropska unija mora da postoji i mišljenje konsultanta. Srpska radikalna stranka smatra da su ishitrene mere za donošenje ovog predloga zakona, jer on ne ispunjava ni tradicionalne vrednosti jednog zakona u Republici Srbiji. Gospodine ministre, poslanici Srpske radikalne stranke su vam postavili pitanje, ali očekujemo i vaš odgovor. Da li će se odredbe ovog zakona primenjivati i na teritoriji Autonomne Pokrajine Kosova i Metohije, s obzirom na Rezoluciju 1244, da je Kosovo i Metohija u sastavu Republike Srbije, pa vas molim u tom pravcu da nam date odgovor. Ako se vraća nepokretnost katoličkoj crkvi, da li će se vratiti nepokretnost koja je oduzeta Srpskoj pravoslavnoj crkvi, ono što je govorila gospođa Vjerica Radeta, neću ponavljati, o takvom se odnosu te vlade i te države vidi kakav je prema Srpskoj pravoslavnoj crkvi, prema srpskom narodu, što bi ova vlada morala da ima u vidu i da konačno krene da zastupa interese Srba i na teritoriji, koji su svoju zemlju morali napustiti pod terorom i ustaškim nožem Republici Srpskoj Krajini. Kada će Vatikan gospodine ministre da vrati opljačkano zlato iz Drugog svetskog rata Srbiji? Da li je gospodine ministre Češka vratila imovinu i platila štetu Nemcima? Pet miliona ih je proterano, ni žutu banku nisu dobili. Ono što je očekivati kakvo je raspoloženje naših građana, a to je postavlja se pitanje gospodine ministre, kada će Vlada Republike Srbije, mada selektivno pristupa preko agencije, da predloži donošenje zakona o poništaju pljačkaške privatizacije? Vi ste upoznati o tome, vi ste videli koliko je stotina agencija raskinulo ugovora i videli ste ako treba pravda i pravičnost da i u tom pravcu treba nešto činiti i trebalo bi po mišljenju Srpske radikalne stranke doneti zakon da se i ta pravda, odnosno nepravda ispravi. To bi trebalo da bude ipak jedan od prioriteta u državi. Prema Zakonu o agrarnoj reformi i kolonizaciji, pojedinim pravnim subjektima verskih zajednica, ostavljen je agrarni maksimum od 10 hektara obradive zemlje. Verskim ustanovama koje su većega značaja, ili su proglašene kulturno-istorijskim spomenicima ostavljen je agrarni maksimum 30 hektara obradive zemlje i 30 hektara šuma. Zakonom o nacionalizaciji najamnih zgrada i građevinskog zemljišta, verskim zajednicama su ostavljene u vlasništvo i zgrade i prostorije koje služe za versku delatnost, za školovanje sveštenika, crkve, hramovi, bogomolje, samostalni manastiri, semeništa, škole za spremanje sveštenika, parohijskih, episkopskih i drugi dvorovi. Gospodine ministre, Srpska radikalna stranka smatra da ovo nije trebala da bude nadležnost agencije koju planirate da osnujete. Ovo je moralo da bude u nadležnosti isključivo suda, pogotovo što predviđate u nekim odredbama ovog zakona da će vrednost ovih nekretnina, čak i pokretnih stvari, utvrđivati nadležni organi na teritoriji gde se nalazi nepokretnost. Eto vam nadležnost suda po mestu gde se nalazi nekretnina. Osim toga, biće problem u primeni, utvrđivanje vrednosti imovine koja treba da se vrati. U nekim slučajevima predviđate da tu vrednost kod pokretnih stvari utvrđuje veštak. Ovo bi trebalo da utvrđuje sud putem veštaka, koga odredi sa liste veštaka. Inače u praksi će ovo biti veliki problem, pa zamislite ako budete dobili 150.000 zahteva i to treba da se slije u jednu agenciju. Pa to je nemoguće da se uopšte tamo u toj agenciji, to pitanje razreši. To je apsolutno nemoguće. To je jedino moglo da se rešava na nivou nadležnih teritorijalnih sudova. Agencija to neće moći u praksi da uradi. Drugo, postavlja se pitanje pravnog leka. Gde je žalba, u kom slučaju se ulaže žalba i ko rešava žalbu?
Narodni poslaniče, zakon o kojem sad govorite je zaključen u načelnom pretresu. Sada je trenutno Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o vraćanju, restituciji, imovine crkvama i verskim zajednicama. Molim vas o tom zakonu.
Crkveno zemljište koje je oduzeto ili imovina crkava na terenu biće teško sada utvrditi njihovu vrednost. Kako će se dada utvrditi vrednost Vojlovačkog manastira u krugu rafinerije nafte Pančevo. Vrlo komplikovano. Imovina koja je bila tom manastiru oduzeta u tom pravcu sam ja malopre želeo da kažem. I još jednu stvar, evo ja sam očekivao, i to je očekivati kad se ispravlja ta nepravda, kada će biti konačno predložen zakon ili oduzeto zemljište, a radi se o pašnjacima, pogotovo pašnjacima u Vojvodini. Od seljaka je oduzeto, znate, i ostali su bez pašnjaka. Bilo bi dobro da se donese jedan zakon da se ta imovina vrati. Hvala vam, ja ne bih više.
Iskorišćeno je 10 minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić i on je poslednji prijavljeni govornik. Na raspolaganju je 25 minuta.
Samo da ne izgubimo nit, pošto je sada treća tačka dnevnog reda. To je Predlog zakona o izmenama Zakona o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama. Naravno, ovo podsećam zbog toga što želim da izbegnem teološku, versku, religioznu i crkvenu raspravu, jer ova tema, ovaj predlog zakona, može malo da povuče i na te stvari, jer mislim da te stvari treba danas da se izbegnu. Da krenemo prvo od onoga što je napisano u obrazloženju, a napisano je da se ukazala potreba da se izmeni postojeći zakon, a zašto? Po logici stvari što direkcija prerasta u agenciju, što sada ta agencija treba da radi kompletno vraćanje po svim zakonima po kojima se vraća imovina i kako reče, gospodin Đelić, oni planiraju da će to biti agencija sa otprilike 200 zaposlenih koji će da rade na tim poslovima, ne samo na poslovima vraćanja imovine crkvama nego i opšti zakon, a to je ono što je bila tačka druga današnjeg dnevnog reda i koliko smo mogli da primetimo, drugi razlog je što se sa sistema novčane naknade prelazi na novčano obeštećenje i to novčano obeštećenje dobija dva oblika, novac i obveznice. Moramo da konstatujemo, ako su to razlozi za promenu postojećeg zakona, onda je verovatno pravno-tehnički bilo moguće da onim predlogom zakona koji je bio po drugoj tački dnevnog reda i u okviru prelaznih i završnih odredbi tog zakona, jednostavno se stavi van snage ovaj o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama, a da se u prelaznim i završnim odredbama reguliše situacija prelaska iz direkcije u agenciju, započeti predmeti itd. Predlagač se nije opredelio za to i mislim da je dobro što se nije opredelio, zato što se statusno radi o dve potpuno različite stvari. Kod onog zakona o vraćanju imovine fizičkim licima i izuzetak su pojedina pravna lica, to je jedan pravni status, a ovde se radi o crkvama i verskim zajednicama koje imaju status pravnog lica, a to je nekada bilo ono privatno pravno lice, a ne društveno pravno lice. Ta podela danas više ne postoji, već se sve stavlja u okvir pravnog lica sa različitim pravima u okviru prividno istog statusa, ali da to ne bude komplikovano za publiku, neću dalje da idem. Naravno, pošto je dominantna na teritoriji Republike Srbije, SPC i taj vid hrišćanstva, i to se nalazi u centru pažnje, ali moramo da skrenemo pažnju na jednu činjenicu da pre Drugog svetskog rata, takođe je crkvena imovina bila predmet nekih državnih mera nacionalizacije, eksproprijacije, agrarne reforme itd. Stvarno se postavlja pitanje, zar je moguće da su crkve i verske zajednice pretrpele najveću štetu od strane države, tek od 1945. godine na ovamo, ali ako pođemo od pretpostavke da je to bilo 1945. godine, moramo da kažemo da se u osnovi nalazio ideološki koncept države koja je nastala 1945. godine i verovatno neki nerazjašnjeni računi mladih SKOJ-evaca sa crkvom, jer crkva ima neka svoja pravila, sviđalo se to nekome iline, ali to traje otprilike dve hiljade godina, ako ne i više. Sada, kada pričamo o ovom zakonu koji je donet 2006. godine, moram da vas podsetim da uopšte razlozi za donošenje tog zakona nisu bili ovi koje ste danas imali prilike da čujete u ovoj raspravi. Razlog što je 2006. godine donet ovaj zakon nalazi se u svojevrsnom licemerstvu, a samo da vas podsetim, kada se uveliko pričalo o pregovorima vezanim za KiM i onda je jedna Klero… da ne dodajem nastavak, grupacija zaključila kako bi se to vratilo brzo, efikasno SPC i verskim zajednicama na teritoriji KiM, onda bi prosto eksplodirao zahtev da se privatna svojina kao svetinja štiti i onda bi UN, EU i svi oni koji vrše vlast u ime UN na teritoriji KiM, morali da poštuju pravo svojine i da SPC kao dominantna na tom prostoru, zaštiti svoju imovinu. Kao što vidite licemerstvo se ogledalo u tome, što je neko tada rekao u Republici Srbiji, mi ćemo Srpskoj pravoslavnoj crkvi da damo neke papire, a vi sa tim papirima idite prema UN, KFORU i drugim strukturama tamo i trljajte glavu ako možete da postignete, šta možete da postignete. To je bila, od prilike jedna reakcija, ishitrena posle onoga što se dešavalo 2004. godine, a sećate se u to vreme je bila i paljevina i onaj požar u Hilandaru. Eto, samo da vas podsetim da ne zaboravimo šta su bili motivi, šta su bili razlozi. Postojao je i drugi prikriveni motiv. On se zasnivao na sledećem, ako se crkvama i verskim zajednicama vrati imovina oni mogu da prihoduju po osnovu te svoje imovine i da se finansiraju, izdržavaju itd, itd. i tako bi se smanjio trošak, ako mogu tako da kažem, kako države tako i građanstva pre svega vernika. Znači, nije bilo iskreno. Treba to da zapamtimo, da se podsetimo. I taj zakon je i donet uz stvarno veliku većinu glasova u Narodnoj skupštini. I sada, gospodine Đeliću, malo da pročitam iz vašeg obrazloženja, ali vi ste to i u usmenom izlaganju malo pojasnili bolje. Znači, prema tom zakonu iz 2006. godine kada se napravi presek, ajde na današnji dan, 40% zemljišta je vraćeno i 15% objekata je vraćeno. Prvo moram da vam skrenem pažnju da sumnjam u ove podatke. Zašto sumnjam u ove podatke? Pa sumnjam iz jednog prostog razloga. Verski obredi se obavljaju u verskim objektima, crkve, džamije itd. To je odavno već, ako mogu tako da kažem, u imovinskom pravu, posedu crkava i verskih zajednica. Ovih 15% objekata to su verovatno neki sporedni objekti i neki objekti koje je neko darivao crkvi. Sad prema ovim procentima može da se zaključi da taj zakon nije uspeo, a onda dolazimo do ovog kadrovskog, ajde da kažem, potencijala, Direkcija 17 zaposlenih i oni ne mogu da završe taj posao. Sada da se vratimo na te motive koji su bili 2006. godine. Izvinite, molim vas, mi smo skoro obavešteni da je neko pregovaro i da je postigao dogovor oko zemljišnih knjiga, matičnih knjiga i oko drugih državnih evidencija vezano za stvari i imovinu koja se nalazi na teritoriji KiM. Ovo ne pije vodu. Nemoguće je da se istovremeno dešavaju dva odvojena procesa. Sada da postavim jedno pitanje. U najboljim uslovima da se 100% vrati SPC na teritoriji KiM, da li je to moguće? Malo pre ste čuli podatak o jednom manastiru. Slični podaci mogu da se iznesu za sve manastire, a fala bogu imamo ih dosta na teritoriji KiM. Zašto? Teritorija KiM je vekovima bila rezervna varijanta za odlazeće vizantijsko carstvo. Tamo se selio biser i kulture i umetnosti tog doba. Znate i sami, na teritoriji KiM gotovo svi mogu da budu u prvom redu zaštite imovine. Srednji vek bi ostao mračni vek da nije srpskih manastira. Znači, biser civilizacije, hrišćanske civilizacije se nalazi na teritoriji KiM. Da vas podsetim, kada odem tako u inostranstvo, pa razgovaram sa ovima što ne vole Srbiju iz EU, vrlo lako razoružam. Gospodine Đeliću, obično koristim jednu rečenicu. Pokažite mi jedan kulturno istorijski spomenik šiptarskog naroda na prostoru KiM, a da to nije sportska hala "Boro i Ramiz". Da li neko od vas zna kulturno istorijski spomenik šiptarskog naroda, ne pričam o otomanskoj imperiji nego o šiptarskom narodu na KiM? Nema ga, nije zabeležen. O čemu onda mi pričamo? Šta, SPC dobiće neki papir? Kakav papir će da dobije? Kada je Tito dokazivao blagodeti SFRJ u odnosu na Albaniju Envera Hodže, da li znate koliko je ljudi doseljeno? Pa, gde su oni smešteni, na čijoj imovini? Srpske pravoslavne crkve i Srba kojima je bilo zabranjeno da se vrate na KiM još onom odlukom iz 1946. godine. Sada vi pričate o epohalnim rezultatima koji će da se postignu, samo treba da se promeni ovaj zakon. Koji epohalni rezultati? Ili ove obveznice u evrima, zar je moguće da ćemo na crkvi da izvršimo evroizaciju Srbije? Kakva je to poruka? Ova poruka mi dođe kao konkordat i krvava litija. Druga stvar, gospodine Đeliću, morate pre svega vi to da shvatite, bez obzira, vratili ili ne vratili imovinu, kulturno istorijski spomenici svih crkava i svih verskih zajednica na teritoriji Republike Srbije su nepokretno kulturno dobro srpskog naroda i Republike Srbije. Njihov izgled prevazilazi značaj odgovarajuće verske zajednice i crkve. Država ima obavezu da to čuva, neguje i štiti. Ako država Republika Srbija nije uspela da zaštiti svoju privrednu imovinu, ekonomske potencijale bogatstva na KiM,očekujete od SPC da oni mogu da izvrše povraćaj nečega što biste vi njemu dali jednim papirom? Da li je to moguće, ljudi? Pa, niste zaštitili Trepču, a onda čujemo, gospodine Đeliću, cenim vas ako je istina to što ste rekli, svaka vam čast, veći rezultati da su mogli da se postignu, ali bilo je opstrukcije i spomenuli ste "Srbijašume" koje nisu htele da postupe u skladu sa onim zakonom jer tamo je bila obaveza kako države tako i privrednih društava koje drže itd. Kako je moguće da opstrukciju propisa Republike Srbije vrši javno preduzeće čiji je osnivač Republika Srbija? Pa, taj direktor ne bi ni tri minuta više bio u fotelji. Vi posle pet godina dolazite pa nam kažete – kalimero, ljudi, to je nepravda. Imamo čoveka koji je vodio "Srbijašume", neću da ulazim u to koja je stranka, vi znate koja je stranka. Pa, kako je on mogao da opstruiše državu? U definiciji države, između ostalog, postoji i monopol fizičke prinude. Verovatno ste očekivali da mi ovde plačemo zbog toga što vam opstrukciju vrši partijski kolega. Nemojte, molim vas, da očekujete da plačemo. Nećemo da plačemo. Hoćemo sve da stavimo u kordinatni sistem, da se vidi šta je i kako je. Neću da pričam o skrnavljenju određenih nepokretnosti i o neposrednoj blizini crkava, manastira od svetskog značaja. Nadležni organi Republike Srbije nemaju fizičko prisustvo na teritoriji KiM, pa ne mogu da podrže zakon. Tamo su UN, turbo vernici, Italijani, Slovenci, Hrvati. Oni su zamenili sada sa 15.000, KFOR je na 5.200. Oni ne mogu da pruže zaštitu. Ne nemogu, nego ne žele. Imate incijativu, gospodine Đeliću, vaših Francuza da srpska kulturna baština na teritoriji KiM dominantna, jedina, potezom pera postane kosovska kulturna baština. Objasnite mi, molim vas, šta vas je rukovodilo da sednete da razgovarate na ovu temu, ne da razmišljate nego da sednete i preko puta da imate sagovornika koji takve stvari zastupa. Verovatno ni Mirko Đorđević onaj sociolog, filozof iz Šimanovaca ne bi tako osmislio. Objasnite mi jednu stvar, zašto ne menjate zakon? Ne menjate odredbu Direkcija agencije, usvajate princip novčanog obeštećenja. Ko će vam da pare da izvršite novčano obeštećenje? Vatikanska banka? Da li vi znate da njihove dijaceze u Americi duguju pet milijardi dolara građanima SAD zbog onih presuda zbog ponašanja njihovih svećenika. Molim vas, ko će da vam da pare za to? Tači? Jedino je njegov interes to. Angela Merkel? Pa, jeste njen interes. Zašto menjate propise? Vi ne menjate propis zato što nije moguć, on ne može da se izvrši, pa da kažete ova odredba je loša, promenićemo je sa ovom koja će da da efikasnija rešenja. Ne, novčano obeštećenje. Nije novčana naknada nego obeštećenje. To je suštinski razlog, kontinuitet licemerstva. Ali ljudi, SPC je starija od srpske države, jel vam jasno, bre? Čime se igrate bre ljudi? Čime se to igrate? Pročitajte obrazloženje, pročitajte izmene i dopune, pročitajte izmene i dopune, kažite mi šta je glavni motiv? Što rade 17, sada će bolje da urade 200? Pa dobiće ponovo bezvredni papir. Pa kad im skenirate katastar zemljišne knjige, šta će da se pojavi? Jel razmišljate o tome šta može da se pojavi? Kakva evidencija može da se pojavi? Dobro ne kažete za ovo da je protivevropsko. Samo da vam skrenem pažnju na ozbiljnost ove teme, gospodine Đeliću. Ova tema je izuzetno ozbiljna. Po pitanju vraćanja imovine u Rimokatoličkoj crkvi u Sloveniji je poprilično dugo trajao veliki spor. Znate zbog čega, gospodine Đeliću? Zato što su knjige pokazivale da dobar deo Ljubljane ne bi bio u vlasništvu svetovnih ljudi, nego vlasništvo Rimokatoličke crkve i morali su da pokleknu jer ih je Vatikan finansirao 1990. i 1991. godine za secesiju, a nedavno je Češka uspostavila neki dogovor sa Rimokatoličkom crkvom oko vraćanja njihove imovine posle 20 godina pregovora. Tu je situacija malo drugačija, jer kod Rimokatoličke crkve zna se ko je gazda, a ovde nam pričate o eparhijama. U nekoj eparhiji je to 40%, u nekoj 70%, u nekoj 80%, znate? Ne vidimo razlog, pravi razlog zašto se ovo menja. Ne vidimo da su ova rešenja koje nudite mnogo efikasnija. Što se tiče vernika, što se tiče crkava i verskih zajednica, one su zainteresovane da se vrati ono što je bilo njihovo. Šta se njima nudi sada ovom izmenom? Obveznice? Šta hoćete da dokažete, da crkve i verske zajednice mnogo više vole novac, keš, nego imovinu i objekte za služenje verske službe? Ili možda nešto novo pripremate prema crkvama i verskim zajednicama, jer vas i zbog toga neko iz inostranstva proziva, i neke nevladine organizacije? Prozivaju vas, ne dozvoljavaju vam da se, navodno, mešate u neke stvari. Da li kod vas uopšte postoji jedna crta, pa da kažete – do ove crte možemo da razgovaramo, kod ove crte nema više razgovora, ne smemo? Jednostavno, kaže se – ne smemo. SPC je institucija, odraz tradicije, odraz duha i duhovnosti ovog naroda. Teritorija KiM, sa našim manastirima, crkvama itd, nešto je što ne može da ide u obveznice. Ljudi, ne može da ide u obveznice, ne može. Ne mogu da stanu u obveznice. Nema takvih obveznica. Ne postoji ta cifra sa toliko nula između koje bi se stavio znak jednakosti sa Patrijaršijom, sa Gračanicom, Dečanima, da ne ređam dalje. Ako je zavladala tržišna ekonomija, to ne znači da je sve na prodaju. To ne znači da je sve na prodaju. Mora negde da se kaže – dosta, stanimo, još nismo čuli opravdani razlog za izmenu ovog zakona, a znate kada je donet i zašto je donet. Videli ste sami da ta operacija od 2006. godine nije dala rezultate na KiM. Njih ništa nije obavezivalo.Oni guraju u svoju zacrtanu politiku prema Srbiji i srpskom narodu. Ne obaziru se oni na naše svetinje. Stave bodljikavu žicu na 100 metara oko manastira i rekli su poruku – do bodljikave žice, možete da radite šta god hoćete, od bodljikave žice do sedišta crkve, tu smo mi, čuvamo nas pet vojnika Dečane, nemojte tu da idete. Znate li kako ste ih zaustavili? Opasno ste ih zaustavili. Ne vi, nego UN. Onda se postavlja pitanje zašto UN napokon ne počnu da zastupaju nešto što je normalno? Kako je moguće da EU to ne vidi? Ne želi da vidi. Znate šta je 1992, 1993, 1994. godine uradio Savet Evrope sa analizama i studijama o stanju verskih objekata na teritoriji BiH? Znate li koja razlika postoji u nalazima veštaka kada veštače za BiH i kada veštače za KiM? To ste sve morali da znate pre nego što ste uboli hemijsku olovku da razmišljate o ovakvom jednom propisu. Ali, očigledno kada EU nema alternativu, onda i SPC postaje deveta rupa na svirali, tako rečeno od vaših ljubimaca. Hvala vam što ste imali strpljenja da me slušate.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Da.) Reč ima potpredsednik Vlade, gospodin Božidar Đelić.
Hvala, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, želim veoma kratko da odgovorim na nekoliko pitanja koja su postavljena oko, ne samo izmena i dopuna ovog zakona, nego generalno o konfesionalnoj restituciji. Prvo da kažem da su izmene i dopune zakona tu da ubrzaju i upotpune restituciju. Bilo je uspeha a bilo je i teškoća. Prvo da ispravim grešku u mom prethodnom izlaganju, pošto ipak, istina ono što je najvažnije ne radi se o Srbijašume, nego o Vojvodina šumama koje su napravile ozbiljnu opstrukciju u primeni ovog zakona. U nedeljama koje dolaze i u primeni ovih zakona, lično se uopšte neću libiti da imenujem i institucije, i eventualne rukovodioce koji ne budu postupali sa nužnom profesionalnošću tj. ne bih rekao žarom, ali bar nužnim obavezama koje proizilaze iz ovih zakona za koje se nadam da će dobiti široku podršku u danu za glasanje u ponedeljak. Što se tiče obeštećenja, prvo da podvučem jednu stvar koja možda nije toliko evidentna. Niko nije rekao da će po ovom zakonu, obeštećenje verskoj zajednici tj. po crkvi biti maksimalno pola miliona evra. Apsolutno ne. Ono što mogu da kažem da bi se valjano primenio zakon u ovom domenu koji se tiče obeštećenja, naravno da će se ići ka tome da crkva bude tretirana na isti način kao i građani, u smislu relativne proporcije između vrednosti imovine i obeštećenje koje one mogu dobiti. Suočeni smo sa činjenicom da je pravna struktura raznih crkava i verskih zajednica podosta drugačija, tako da ovaj cilj neće biti lako postići i to neće doći po automatizmu. Zbog toga, sa Direkcijom, sutra Agencijom za resitituciju razmenićemo mehanizme, tako i da u domenu obeštećenja, crkve i verske zajednice budu obeštećene na neki način, kao i drugi građani naše zemlje i druga pravna lica. Što se tiče specifične situacije i srpske zajednice tu moram da kažem da, narodski rečeno, teško se vraća imovina u posvađanu kuću. Nije samo zbog restitucije bitno da se uspostavi jedinstvo u toj zajednici. Svi dobro znamo da ima ozbiljnih, možda i ozbiljnijih razloga, zbog kojih je to dosta bitno, naročito kada konstatujemo da u poslednje vreme jedan deo konflikata koji postoje ili koji se proizvode da govorim sasvim otvoreno, imaju imovinske primese. Ali, neka bude i ovaj zakon o restituciji, ove izmene i dopune zakona o vraćanju imovine crkve i verskim zajednicama možda novi podstrek da se i za tu zajednicu nađe adekvatno rešenje, zbog toga sam zahvalan poslaniku koji je govorio o toj zajednici nešto ranije. Napokon, na kraju oko KiM, naravno da je cela Vlada Republike Srbije i svi naši organi u konstantnoj aktivnosti da se naročito UNICEFne ugroze pozicije naše zemlje. Naravno da postoji pokušaj sada kada je toliko toga porušeno, poslednji put 2004. godine posle tog pogroma koji je imao kao rezultat i rušenje naših crkava, da sada kada toga više nema se pokušava u nekom simboličkom smislu oteti naše kulturno nasleđe. Poštovani narodni poslanici, Vlada Republike Srbije i generalno cela naša država će nastaviti da ulažu sve napore da do toga ne dođe. Za to je potrebno da imamo apsolutno jedinstvo i da se svuda jasno stavi do znanja ko, kako i pod kojim državnim okolnostima je gradio Gračanicu, manastir u Prizrenu o kome ste pričali ili, pak, Hoču. Mogu samo da kažem, što se tiče Prizrena, poštovani narodni poslaniče, imao sam tu čast u ime svih mojih kolega iz Vlade Republike Srbije da provedem naš Božić na Kosovu, i to baš u našoj rekonstruisanoj crkvi u Prizrenu, gde smo konstatovali prvo da Srba skoro više i nema u Prizrenu, gde ih je bilo mnogo, da istovremeno su svi pa i oko okolnih mesta došli da proslave naš Božić. Tu smo bili sa našim vladikom i konstatovali isto da Šejton posle u Prizrenu, naravno, stvari će biti teške, ali da se mora uspostaviti dijalog i sa drugim stanovnicima Prizrena, Albancima i budućnost mora biti taj spoj borbe za naša prava svuda na primeren način, ali i dijalog koji treba da obezbedi da naše stanovništvo, a naročito srpsko stanovništvo opstane na KiM. To je veoma bitno. Kada sam čuo od lokalnih ljudi da su i albanski radnici radili na rekonstrukciji te crkve, to je korak napred, a ne korak nazad. Velika Hoča, Dečani, biser srpske i svetske arhitekture, naravno, i tuga da čujemo da braća tamo žive pod konstantnim pritiskom, da 2008. godine ponovo pijani bivši pripadnik OVK nije našao ništa gore nego da ispali raketu na taj manastir. Italijanski vojnici prisutni tu, naša strana zahteva da i dalje budu tu prisutni. Naravno, možemo da kažemo – treba naći neko drugo rešenje, ali ono što moramo uraditi to je da na svakom koraku uradimo sve što je do nas. Ne služi na čast onom građaninu Republike Srbije koji traži ogromnu cifru da proda hektar zemlje između Gračanice i njenog oklomata, tj. zemlje koja omogućava igumaniji i sestrama da tamo žive. Lično sam ga pitao kako to ide sa njegovom savešću i da li zna šta je Gračanica? Popustio je malo, ali ne mnogo. Isto tako, veliki broj ljudi koji su prodali tu zemlju oko naših manastira, to je naša realnost i o tome moramo da pričamo. Očekuju nas nova iskušenja, lovački dom, blizu Pećke patrijaršije, neki pokušavaju da ga prodaju, a ako to bude po nas na nepovoljan način, to će biti dodatna opasnost, ne kažem za najveću, ali za centar naše pravoslavne crkve. Zbog toga želim da vam kažem, poštovani narodni poslanici, da ono što će se desiti sa crkvenom imovinom, naročito na KiM je integralni deo naše državne politike. Sa velikom pažnjom ćemo nastaviti da se bavimo tom tematikom, prisutni u svakom momentu, spremni uvek na dijalog, ali uvek podsećajući ko je to izgradio, koja je to država i koja su to prava koja pod tim svetinjama pripadaju, ne samo SPC, nego celom srpskom narodu. Hvala puno na vašoj pažnji.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što zaključim ovu 13-to časovnu sednicu u 23,05 časova, želim da se zahvalim svim poslanicima koji su učestvovali u današnjem radu, zaposlenima u službi Narodne skupštine, svim drugim nezaposlenima, kao i članovima ekipe RTS na ovom 13-to časovnom danu za koji se nadam da će se nastaviti u dobrom dijaloškom tonu, raspravom i pretresom u pojedinostima, odnosno raspravom o amandmanima na zakone kojima smo završili načelni pretres. Zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona. Za danas završavamo rad i rad nastavljamo sutra, 22. septembra u 10,00 časova raspravom u pojedinostima po prvoj tački dnevnog reda. Hvala vam. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Trinaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 83 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika, koji stavljaju svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje, molim vas da to učinite, da bi videli da li su se stekli Poslovnikom propisani uslovi za početak sednice Narodne skupštine. Konstatujem da je u elektronskom sistemu prisutno 85 narodnih poslanika, svojim identifikacionim karticama, kao i da je u sali Narodne skupštine prisutan još jedan određeni broj narodnih poslanika. Podsećam narodne poslanike da utorkom i četvrtkom, nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu, Narodna skupština radi na osnovu člana 286. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, odnosno, kako po stavu 1. istog člana kaže da narodni poslanik ima pravo da traži obaveštenje i objašnjenje od predsednika Narodne skupštine, predsednika Odbora Narodne skupštine, ministara i funkcionera u drugim republičkim organima i organizacijama, a o pitanjima iz okvira prava i dužnosti ovih funkcionera, iz nadležnosti organa na čijem se čelu nalaze, a koja su narodnom poslaniku potrebna za ostvarivanje funkcije narodnih poslanika. Izuzetno predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe, pravo iz stava 1. ovog člana može ostvariti i na sednici Narodne skupštine usmeno u jednom obraćanju, u trajanju do pet minuta utorkom i četvrtkom, i to odmah nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu. Pitam, da li neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da iskoristi svoje pravo iz člana 286. i postavi pitanje? Samo vas molim da se prijavite u elektronski sistem za glasanje. Narodni poslanik Milan Dimitrijević, pet minuta. Izvolite.