Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Devetnaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 83 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim da ubacite svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 90 narodnih poslanika. Pitam da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa, želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje, u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima Nada Lazić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovane kolege narodni poslanici, želim da postavim pitanje koje sam zapravo već postavljala, ali samo drugom ministarstvu. Naime, ovo pitanje sam postavljala Ministarstvu saobraćaja i juče dobila odgovor da oni nisu nadležni za ovo pitanje. Sada pitanje postavljam Ministarstvu trgovine, turizma i telekomunikacija, a odnosi se na uvoz polovnih automobila. Ponoviću pitanje koje sam postavila Ministarstvu saobraćaja, u kome sam rekla da je prema izveštaju o stanju životne sredine za 2018. godinu, zagađenje vazduha jedan od ključnih problema koji utiču na zdravlje stanovništva u Srbiji, a uzročnici su zagađenje koje potiče iz saobraćaja i iz energetskih objekata. Ovih dana smo upravo svedoci ovih problema, koji su danima već zbog klimatskih, odnosno zbog vremenskih uslova, još više pojačani. Naime, Pravilnik o podeli motornih i priključnih vozila i njihovoj tehničkoj ispravnosti predviđa strožu kontrolu emisije štetnih gasova, od 1. jula 2021. godine, a svaki četvrti polovnjak koji se uveze u Srbiju ima motor evro 3. Sem toga, imamo i starija vozila, već registrovana, koja će biti problem kada se pooštre kriterijumi za izduvne gasove. Ja bih zamolila kolege da bude malo tišine, da se čujemo. Naravno, ovo nikoga ne zanima. Prosečna starost putničkih automobila u Srbiji je preko 18 godina, a ima i starijih teretnjaka i autobusa, koji takođe predstavljaju problem, pogotovo problem vozila u javnom prevozu, dok je, recimo, situacija u poljoprivredi, kada su traktori u pitanju, prosek starosti je oko 30 godina. Moje pitanje je upućeno ministru trgovine - koliko vozila sa evro 3 motorima je uvezeno do sada? Da li postoje ili se planiraju kvote za uvoz polovnjaka, jer preti opasnost da se pretvorimo u deponiju polovnih automobila, pre svega iz zapadnih zemalja? Samo za ovu godinu, podatak sa kojima se barata, je da je uvezeno oko 150 hiljada vozila. Da li će se i kada menjati uredba Vlade o uvozu motornih vozila, jer je poznato da Vlada donosi ovu uredbu? Šta će biti sa traktorima koji su stari i preko 30 godina i kod kojih je sigurno loše stanje, što se tiče izduvnih gasova? Naime, podsetiću da postoje ta dva pravilnika iz dva ministarstva. Pravilnikom o podeli motornih i priključnih vozila i tehničkim uslovima za vozila u saobraćaju na putevima, koje donosi ministar nadležan za poslove saobraćaja, propisano je da sastav izduvnih gasova kod motornih vozila, osim kod vrsta kao što su traktori i vozila L i C, mora odgovarati propisanim normativima. Pravilnikom o tehničkom pregledu vozila, koji donosi ministar unutrašnjih poslova, propisano je da sastav izduvnih gasova ne utiče na ocenu tehničke ispravnosti vozila tri godine od dana početka primene ovog pravilnika, odnosno od 5. jula 2021. godine, što u prevodu znači da ćemo mi do 2024. godine biti prinuđeni da trpimo ovo zagađenje u kome se sada nalazimo. Postavljam pitanje ministru unutrašnjih poslova - kada će promeniti pravilnik o kome sam govorila i kada će se usaglasiti pravilnici koje donosi ministar saobraćaja i ministar unutrašnjih poslova, a u skladu sa ekološkim zahtevima? Ovo je samo dokaz da nema međuresorne saradnje, da se kriterijumi, odnosno uslovi koje propisuje oblast zaštite životne sredine u drugim sektorima manje-više uopšte ne poštuju i da je neophodno da se ta saradnja uspostavi maksimalno. Najbolji primer, možda, koji bi želela da navedem je upravo jedna brošura koja se sada reklamira u gradu Beogradu o tome šta je sve vlast u Beogradu uradila. U oblasti javnog prevoza se kaže da grad Beograd nabavlja 100 zglobnih dizel autobusa. U eri kada se u zapadnim zemljama dizel vozilima zabranjuje ulaz u gradovima i kada se ide ka tome da se potpuno ukinu dizel vozila, javni prevoz će najvećim delom u Beogradu biti upravo na dizel gorivo. To znači da ili vlada jedno apsolutno neznanje, ili je u pitanju potpuno ignorisanje ekoloških zahteva, a pre svega brige o zdravlju stanovništva. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima Đorđe Vukadinović. Izvolite.
Zahvaljujem. Da ne bude da uvek samo ovde kritikujemo, što, na kraju krajeva, posao opozicije to i jeste, ja sam hteo da pohvalim reakciju gospodina Marinovića, Poverenika za informacije od javnog značaja i zaštitu podataka o ličnosti, na inicijativi koju je preduzeo povodom ove, rekao bih, masovne reakcije javnosti i skandalizovanja javnosti zbog objavljivanja detalja iz iskaza jednog osumnjičenog masovnog silovatelja i povratnika. Ti morbidni detalji iz njegovog navodnog ili stvarnog iskaza su došli u medije i preduzete su mere. Ministarstvo kulture je takođe reagovalo prema određenim medijima. Ali, ono što je posebno značajno i što pohvaljujem, to je jedna linija onoga što sam i ja govorio ovde i u javnosti, da je konačno pokrenuta istraga protiv onih izvora nepoznatih, ali neće nadam se ostati nepoznati, iz tužilaštva ili pravosuđa, koji dozvoljavaju da te informacije cure. Gnev naš, gnev javnosti, pa i osuda, povremena osuda i reakcija nadležnih koje su obično retke i obično izostanu, uglavnom idu prema medijima, sa ili bez navodnika, medijima koji su takve informacije objavili. Ali, gotovo nikada, ne samo što ruka pravde, nego čak ni svetlo, ni reflektor javnosti ne padne na one koji su zapravo omogućili takvo curenje, što je blaga reč, zapravo skandalozno krivično delo da detalji iz istrage budu prosto kopirani, dođu u ruke onih koji nisu ovlašćeni i onda završe i u medijima. Dakle, intervencija Poverenika za informacije je za svaku pohvalu i dokaz da nismo mnogo pogrešili ili uopšte možda pogrešili što nismo bili ili što nisam bio protiv njegovog izbora. Naravno, mnogo je posla tu, ali ovo je jedna mala stvar koju vredi pohvaliti u aktivnosti, odnosno u njegovom angažmanu povodom ovog slučaja. Ja bih voleo da tako ažurni budu i on, i ne samo on, nego i ove druge institucije kojima je to u nadležnosti, da budu tako ažurni i kada izvori koji cure budu politički delikatniji i da ne bude tog curenja kada je reč o političkim protivnicima ili nekim drugim važnijim ili isto tako osetljivim istragama. Ono što je moje prvo pitanje, ovo je bila više pohvala, nadovezuje se na ono što je koleginica maločas govorila, a ticalo se ove drame koja je stvorena u javnosti, ne bez osnova, u vezi sa zagađenjem vazduha poslednjih dana i nedelja i kontroverze koja je stvorena oko toga ko je za to zagađenje kriv. Mislim da su nadležni, kada su se uopšte oglasili, dosta tendenciozno pokušali da odgovornost prebace na individualne potrošače, odnosno individualna ležišta, oni koji koriste čvrsto gorivo za grejanje i na automobile sa neadekvatnim standardima motora. Mislim da se tendenciozno pokušalo, i jednim delom uspelo, od javnosti sakriti činjenica da su apsolutno najveći izvor zagađenja zapravo veliki potrošači, a pre svega toplane i naročito termoelektrane koje zagađuju desetinama puta, tu su procene različite, više nego što bi to bilo dozvoljeno, pa čak i u konkurenciji sa drugim sličnim objektima, odnosno sličnim elektranama u drugim zemljama. Dakle, tražim od Ministarstva ekologije, po mogućstvu, što ažurniju informaciju o udelu zagađenja pojedinih potrošača u Srbiji. Poslednja, najvažnija i najaktuelnija, to je od juče informacija, od noćas je reakcija Donalda Trampa koji je reagovao na sklopljeni Sporazum o uspostavljanju avionske linije između Beograda i Prištine. To je kod nas, u našoj javnosti gotovo bilo prikriveno, tek su se juče oglasili. Pitanje za Ministarstvo saobraćaja i za Ministarstvo spoljnih poslova – da li u tom Sporazumu o uspostavljanju avio-linije između Beograda i Prištine ima elemenata koji zadiru u ustavni poredak Republike Srbije? Zašto javnost Srbije nije o tome obaveštena, a oglašava se predsednik SAD, prisustvuje savetnik za nacionalnu bezbednost, generalni sekretar NATO pakta pozdravlja tu odluku i taj sporazum koji je navodno samo pismo o namerama, a srpska javnost o tome ne zna ništa? Znači, pitanje za Ministarstvo saobraćaja i Ministarstvo spoljnih poslova. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladimir Đurić.
Hvala, predsedavajuća. Ispred poslaničke grupe SMS postavićemo pitanje premijerki i ministru finansija, koje je inače postavio i portal „Insajder“, pa pošto oni nisu dobili odgovor, a mi bi po Zakonu o Narodnoj skupštini trebalo da ga dobijemo u pisanoj formi, mi ćemo taj odgovor njima proslediti. Pitanje je – zašto država nastavlja da subvencioniše „Er Srbiju“? Država Srbija je u „Er Srbiji“ 51% vlasnik, dok je partner iz Ujedinjenih Arapskih Emirata „Etihad“ 49% vlasnik. Po okvirnom ugovoru koji je zaključen avgusta 2013. godine, država je na sebe zaključno sa 31. decembrom 2013. godine preuzela sve neizmirene obaveze „Jat ervejza“ i preuzela obavezu ulaganja bespovratnog u trajanju od tri godine. Taj rok je, dakle, istekao 31.12.2016. godine, međutim Godišnji izveštaj o poslovanju „Er Srbije“ pokazuje da je država Srbija direktnu državnu pomoć direktno uplatila u „Er Srbiju“ 2017. i 2018. godine oko 2,5 milijarde evra godišnje. Dakle, to je za dve godine, po ovom osnovu direktnih plaćanja, oko 42 miliona evra. Dalje se u budžetu za 2019. godinu navodi da u subvencijama za privatna preduzeća koja se odobravaju po posebnom aktu Vlade je predviđeno 14,7 milijardi dinara za određene kompanije, među kojima se nalazi i „Er Srbija“, iako nije eksplicitno navedeno po kom osnovu i koliko tačno para je predviđeno za državnu pomoć „Er Srbiji“. Inače, „Er Srbija“ je već bila predmet prijave od strane evropskih konkurenata za nelojalnu konkurenciju zbog državne pomoći koju prima, tako da je pitanje državne pomoći jedno osetljivo pitanje iz ugla negovanja konkurencije, pa i suzbijanja korupcije. Dakle, očigledno je da nešto nije u redu sa modelom poslovanja „Er Srbije“, jer malobrojni građani koji mogu sebi da priušte putovanja avionom, pa koriste avione i putovanja i usluge „Er Srbije“ mogu primetiti da od ulaska „Etihada“ 2013. godine do danas u ovo partnerstvo sa nacionalnom avio-kompanijom i sa državom Srbijom cene usluga „Er Srbije“ se ili ne menjaju ili rastu, a njihov kvalitet očigledno opada. Dakle, model je očigledno neprofitabilan, osim ako "Er Srbija" na svoj bilans ne uknjiži prihode od državne pomoći, a to je zapravo pomoć svih građana. E sad, ako će svi građani finansirati "Er Srbiju", onda bi zaista trebalo videti da li ovakav poslovni model odgovara svim građanima i potrebama svih građana i da li svi građani zaista smatraju nužnim da finansiraju svojim poreskim dinarom rad ovako postavljenog poslovnog modela jedne ovakve nacionalne avio-kompanije. Ja ne želim ovde da kažem da Srbiji ne treba nacionalna avio-kompanija, to mora biti predmet očigledno jedne nove analize, jer nakon šest-sedam godina poslovanja je evidentno da bez državne pomoći "Er Srbija" ne može da iskaže profit, da joj cene usluga rastu, a da kvalitet kontinuirano opada. Predsednik Vučić je na pitanje "Insajdera" u vezi profitabilnosti direktne linije za Njujork odgovorio da je za profitabilnost jedne takve linije, dakle direktnog leta Beograd-Njujork, potrebno četiri do pet godina. Za tu vrstu posla to je jako dug period čekanja da se pokaže da li je takav poslovni poduhvat profitabilan ili ne. Dakle, četiri do pet godina je period kada očekujete da vidite profitabilnost, recimo, novoosnovane kompanije u sektoru finansijskih usluga, recimo banke. Dakle, to je neki period tokom kog investitori očekuju da ta kompanija izađe na zelenu granu. Ovde se ipak radi samo o jednoj avio-liniji. Dakle, očigledno je to predugo. Podsetiću građane da je portal "Insajder" imao jedno opsežno istraživanje o poslovanju "Er Srbije" gde je konstatovano, recimo, da je sproveden jedan nerezonski, neekonomičan, pa čak i rizičan prelazak sa "Boinga" na "Erbasove" avione, gde nije bilo vremena da se piloti obuče, pa su onda rentirani piloti, pa je dokumentovano višestruko preplaćivanje iznajmljivanja aviona po satu letenja. Dakle, to su sve neke stvari koje očigledno jako utiču na profitabilnost rada ove kompanije, ali nema posledica ovih nalaza. Dakle, mi posebno ne znamo koliki je efekat ovih subvencija na proklamovani podsticaj brendiranju Srbije i opštem privrednom rastu i razvoju turizma. Dakle, to je jako nemerljivo, pa molimo predsednicu Vlade i ministra finansija da nam u pisanom odgovoru daju brojčane pokazatelje efekta ovih davanja poreskih dinara građana. Hvala.
Reč ima Marijan Rističević.
Dame i gospodo narodni poslanici, za ove što su zabrinuti za avio-prevoz između Prištine i Beograda, ja bih mogao da pitam – kada će biti otvorena linija između Novog Sada i Beograda, da nam se Đorđe Vukadinović ne muči da putuje iz Novog Sada u ovim teškim vremenskim prilikama? Naravno, ako putuje. 2/3 MZ/MT Dakle, moje pitanje se odnosi na sudiju Majić. Pitam Ministarstvo pravde, koje treba da pita predsednika Apelacionog suda – da li sudija Majić traži odobrenje pre nego što nastupa u političkim emisijama, i to u angažovanim političkim emisijama, pa ću navesti primer emisije Olje Bećković, da li traži odobrenje starešina, odnosno predsednika suda ili to čini na svoju ruku? Da li je neophodna saglasnost starešina, odnosno predsednika suda, pre nego što odete kao sudija u neku informativnu političku emisiju, posebno ovog tipa? Da li je neophodna dozvola ili to sudije mogu da učestvuju u političkim emisijama i da se bave našim poslom kako se kome ćefne? S tim u vezi pitam Visoki savet sudstva i Ministarstvo pravde kada će Miodraga Majića razrešiti sudijske funkcije? Naime, to se dešava kada dođe do kršenja zakona od strane sudije. Svim mojim kolegama je poznato da je sudija Majić presudu Pančevačkog suda poništio, kojom je dvadestšestogodišnjak bio osuđen za obljubu devojčice od 13 godina koja je ostala u drugom stanju, bio osuđen na pet godina zatvora, a sudija Majić je kršeći zakone, kršeći prava dece, monstruozno kršeći zakone to lice oslobodio i napisao da osoba od 26 godina nije znala da je zabranjeno obljubiti devojčicu od 13 godina. To je nedvosmisleno bilo kršenje zakona od strane sudije, i zato pitam kada će Visoki savet sudstva razrešiti sudiju Majića? Drugo njegovo kršenje zakona je bilo suđenje „gnjilanskoj grupi“, gde je poništio višegodišnje kazne od 10, 11, godina zatvora za 11 albanskih terorista, sve ukupno je bilo 100 i nešto godina zatvora. On je kao sudija Apelacionog suda smatrao da albanski teroristi nisu krivi i oslobodio ih odgovornosti, a radi se o „gnjilanskoj grupi“ koja je surovo ubila oko 80 Srba i mučila oko 250. Ne tvrdim samo ja da je ta presuda bila nezakonita, nego je Vrhovni kasacioni sud povodom zaštite zakonitosti koje je zatražio tužilac povodom ovog slučaja „gnjilanskoj grupi“, Vrhovni kasacioni sud je zaključio da je došlo do kršenja zakona od strane sudije Majića i Hadžiomerovića, i da je ta presuda nezakonita, i da je bila na štetu oštećenih, a u korist okrivljenih. Zato što je bila u korist okrivljenih nije došlo do ponovnog suđenja, albanski teroristi su pušteni. Danas kad oni koji pitaju o ubistvu Olivera Ivanovića treba da znaju da politički pripadnici te druge Srbije puštaju 11 albanskih terorista, a prethodno su 2001. i 2002. godine, pustili 108 osuđenih albanskih terorista i verovatno neko od njih stoji iza ubistva Olivera Ivanovića, koji ovi „drugosrbijanci“ pokušavaju da prišiju vlastima u Republici Srbiji. Zato je moje pitanje jasno i glasno – kada će Visoki savet sudstva pokrenuti postupak za razrešenje sudija Majića, koji je najmanje dva puta prekršio zakon, a kad sudija prekrši zakon treba da bude razrešen? Hvala.
Hvala. Reč ima Aleksandar Šešelj. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS je već upozoravala na negativne posledice uključivanja Srbije u tzv. „mini Šengen“ ili Balkansku uniju. Mi smatramo da takva vrsta udruživanja i integracije nije u srpskom nacionalnom interesu, već je Srbija, da bi možda dobila neki poen od strane EU ili jednog dela međunarodne zajednice pristala na tako nešto. Dakle, nismo imali nikakav plan o tome, nije bilo nikakvih najava, u Skupštini se o tome nije razgovaralo, već je kao grom iz vedra neba, krenulo to otkrovenje kako je naša najveća šansa za uspeh u uniji sa Severnom Makedonijom i Albanijom. Mi smo upozoravali na nešto što možemo da vidimo od ove vesti koja je bila prisutna juče, dakle, da na taj način Srbija će implicitno priznati nezavisnost Kosova, budući da su to stavovi i nekih evropskih diplomata, ali i zvaničnih vlasti u Makedoniji i Albaniji. Podsetiću vas i Albanija i Makedonija su priznale nezavisnost Kosova, a sada vidimo da sve u sklopu toga imamo i da ćemo imati direktnu avio-liniju između Beograda i Prištine. Pa bih postavio pitanje Vladi Republike Srbije – kako su to identifikovali kao interes građana Srbije, a pre svega toga, najave da neće biti nastavka dijaloga o statusu Kosova, ili o KiM sa predstavnicima kosovskih Albanaca, dok oni ne ukinu takse od 100% na robu iz centralne Srbije ili BiH? Taj stav Republike Srbije je izgleda zaboravljen. Nećemo da nastavimo dijalog dok oni ne ukinu takse, ali zato ćemo da ispunimo sve što oni od nas traže, između ostalog i uspostavljanje direktne avio-linije Bograd – Priština. Mi smo već rekli da za srpski narod nije u najboljem interesu udruživanje u tzv. „mini Šengen“, već to, isključivo odgovara Albaniji. Ne može da bude naša šansa za neki veliki izvoz ili tržište za neke naše kompanije u Albaniji, niti to može da bude poželjna turistička destinacija za građane Srbije, ne zato što mi mislimo samo po sebi zbog Albanije, nego zato što su to generalno i stavovi građana Srbije, a i politika Albanije jeste da ne prihvata ništa iz Srbije. Pojaviće nam se momenat kada će za istim stolom, kao i Makedonija, Albanija i Srbija da sedi republika Kosovo, tzv. koju će predstavljati Aljbin Kurti, a ne Marko Đurić ili neko iz Vlade Republike Srbije. Dakle, mislimo da je to jedan spoljno politički promašaj koji mi treba da napustimo, da se u to dalje ne udubljujemo i da prekinemo sa praksom ispunjavanja svega što se od nas traži kad je u pitanju saradnja sa EU mi već znamo da od EU nema ništa, da je Balksanska unija ili „mali Šengen“ naša jedina perspektiva, perspektiva da budemo periferija EU. Da li mislimo da je to dobro po nas? Mi mislimo da nije i o tom pitanju treba što hitnije da se raspravlja. Sa druge strane, već mesec dana je prošlo od kad je anticivilizacijski i anti-ustavni Zakon o slobodi veroispovesti usvojen u crnogorskom parlamentu u pola noći, uz hapšenje grupe, pre svega, srpskih poslanika opozicije u crnogorskom parlamentu, uz velike proteste i nasilja gde su čak fizički nasrtali na neke episkope SPC, velili broj građana Crne Gore i srpske nacionalnosti ali i drugih protestuje u Crnoj Gori zbog toga, ne samo zbog napada na srpski nacionalni identitet i pokušaja otimanja SPC, već i zbog kršenja prava svojine, zbog neprikosnovenosti svojine, zbog sekularnosti države odvajaju se države i crkve i svega ostalog što je sada aktuelno u Crnoj Gori, Vlada Republike Srbije treba da inicira hitnu sednicu Saveta bezbednosti UN i na svaki mogući način da zaštiti Srbe, srpski narod i SPC u Crnoj Gori. Zahvaljujem.
Reč ima narodna poslanica Danica Bukvić. Izvolite.
Zahvaljujem predsednice. Danas bih postavila pitanje Vladi Republike Srbije, polazeći od činjenice da Srbija u poslednjih nekoliko godina ostvaruje značajan privredni rast koji se ogleda kroz veliki prilivi investicija, povećane budžetske prihode i poboljšanje standarda građana, smatram da u kontekstu dalje razvojne, a posebno populacione politike sada ima prostora da se posvetimo jednoj posebnoj grupi naših građana, a to su mladu stručnjaci i mladi bračni parovi. Podaci govore da mladi sve kasnije stupaju u brak, sve kasnije formiraju porodicu i sve kasnije dobijaju prvo dete, zato postoji više razloga, ali su svakako zaposlenje i stambeno pitanje dva najprisutnija. U tom kontekstu Vlada, resorna ministarstva i ministarka bezportfelja zadužena za populacionu politiku preduzimaju brojne proaktivne mere, koje već daju značajne rezultate, međutim, još uvek je najveći problem za mlade nerešeno, teško rešivo stambeno pitanje u čije rešavanje se svakako mora uključiti Vlada, odnosno resorna ministarstva kako bi se zaustavio priliv kadrova i odlazak mladih iz zemlje. 4/1 GD/VK 10.45 – 10.55 U vezi sa tim želim da pitam Vladu da li se planira donošenje programskog dokumenta i zakona kojim bi se i mladim bračnim parovima i mladim stručnjacima omogućilo rešavanje stambenog pitanja, kao što je to učinjeno za pripadnike odbrambenih snaga Vojske i populacije kojima je omogućeno da svoje stambeno pitanje reše pod povoljnijim uslovima što, naravno, podržavamo? Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković. Izvolite.
Zahvaljujem, predsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, sutra, 22. januara, se navršava 27 godina od jednog od najvećih zločina nad srpskim narodom, dakle masakra u Maslenici, poznatog kao i masakr u Ravnim Kotarima u severnoj Dalmaciji, tadašnjoj Republici Srpskoj Krajini. U pitanju je druga agresija hrvatske vojske. Dakle, prva je bila napad na Miljevački plato nekoliko meseci pre toga. Ovo je bila druga agresija na deo tadašnje Republike Srpske Krajine, koji je bio zaštićeno područje UN, dakle pod zaštitom Unprofora. Naime, hrvatska vojska je 22. januara 1993. godine prekršila primirje, kao i mnogo puta tokom rata, a koje je postignuto između vlada Hrvatske i Republike Srpske Krajine, kao i demarkacionu liniju koju je uspostavio Unprofor, a na osnovu Vensovog plana iz 1992. godine. U ovoj agresiji, koja je trajala sve do kraja 1993. godine, poginulo je 348 srpskih vojnika i civila, među njima 35 žena i dece, kao troje dece uzrasta po 12 godina. U zbegovima, kao direktna posledica ove agresije stradalo je još 165 civila, tako da je ukupan broj stradalih 513. Ukupno je prognano oko 10.000 Srba sa ovog područja, dakle sa područja Ravnih Kotara, gde su Srbi inače vekovima bili apsolutna većina. Potpuno su uništena sela Smoković, Kašić i Islam Grčki, kao i nekoliko mešovitih sela Murvica, Zrno, Zemunik, Poljica i Islam Latinski. Srbi su iz ovih podvelebitskih sela, koje hrvatske snage nisu ubile na licu mesta, potom odvođeni u zatvore i logore u Zadru i Splitu, po zlu čuveni logor „Lora“, gde su potom mučeni, a neretko i ubijani. Naravno da je sva imovina Srba u ovim selima bila spaljena i uništena, a postradao je i veliki broj kulturnih spomenika, crkvi i grobalja, kao što su Dvori ili Kula serdara Stojana Jankovića sa Crkvom Svetog Georgija u Islamu Grčkom, u kojoj je sahranjen i književnik Vladan Desnica, a koja je podignuta još 1675. godine. Zatim, Crkva Svetog Georgija u Smokoviću iz 1567. godine i Crkva Svetog Ilije u Kašiću. Ipak, najveći zločin dogodio se tog 22. januara na velebitskom planinskom prevoju Mali Alan. Da ironija bude veća, u neposrednoj blizini Unproforove osmatračnice na Velebitu, kada su hrvatske specijalne snage napale malu grupu pripadnika srpske vojske Krajine. Naime, grupa od 30 srpskih vojnika je sa dva kamiona upala u zasedu. Osmoro njih je uspelo da pobegne i preživi, ostalih 22, među kojima i jedna medicinska sestra, je zarobljeno, zverski mučeno i najsvirepiji mogući način ubijeno. Napominjem, u neposrednoj blizini baze Unprofora. Nakon desetak dana, kada su tela poginulih dopremljena u Gračac, videlo se da su ti ljudi masakrirani do neprepoznatljivosti. Žrtve su bile potpuno unakažene, a sin jednog od masakriranih je oca prepoznao samo po kaišu. Po tome se ovaj zločin posebno ističe po brutalnosti i svireposti. Odgovornost za ovaj napad snose hrvatski generali Janko Bobetko, Ante Gotovina, Ante Roso, Mirko Norac, Mladen Markač, kao i Albanac Agim Čeku, koji je tada bio u hrvatskoj vojsci načelnik artiljerije sektora Velebit, ali i Franjo Tuđman, koji je dao odobrenje za ovaj napad. Do danas niko nije odgovarao za zločine nad Srbima počinjene u ovoj akciji, ni pred domaćim ni pred međunarodnim sudovima. Imajući ovo u vidu, gospođo predsedavajuća, postavljam pitanje Ministarstvu spoljnih poslova da li su do sada preduzete sve raspoložive mere prilikom susreta sa hrvatskim zvaničnicima, a u cilju procesuiranja odgovornih za ovaj zločin? Sve dok se ovo ne dogodi, sve dok se Hrvatska ne suoči sa svojom prošlošću, dok ne preuzme odgovornost, dok ne prestane sa rehabilitacijom ustaštva i dok ne prestanu sa svakodnevnim maltretiranjem i progonom i gaženjem osnovnih ljudskih prava Srba, Hrvatska ne može da pledira da postane demokratska i evropska država. Zahvaljujem.
Hvala. Obaveštavam vas da je danas sprečena da sednici prisustvuje poslanica Stefana Miladinović. Nastavljamo rad. Prelazimo na zajednički načelni i jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačaka 9, 10. i 11. dnevnog reda. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2. i članu 180. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički, načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, Predlogu zakona o arhivskoj građi i arhivskoj delatnosti i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o predaji Peterburškog lista Miroslavljevog jevanđelja Republici Srbiji i slika Nikolaja Konstantinoviča Reriha Ruskoj Federaciji. Da li ministar Vukosavljević, predstavnik predlagača želi reč? (Da) Izvolite, ministre.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Evo, rekao bih samo uvodne stavove kada je reč o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Zakon o kulturi je na snazi od septembra meseca 2009. godine, a počeo je sa primenom u martu 2010. godine. Njegovim usvajanjem tada stvoreni su preduslovi za donošenje drugih zakona koji su detaljno regulisali pojedine oblasti kulture, a koji su morali biti u skladu sa načelima utvrđenim u Zakonu o kulturi. Prve izmene i dopune Zakona o kulturi izvršene su 2016. godine. Što se tiče izmene i dopune Zakona o kulturi koje se nalaze pred vama, izdvojio bih ukratko sledeće osnovne stvari. Zakon o kulturi nema utvrđenu definiciju kulture i, shodno tome, okviri u kojima se kreće regulacija ovog akta su utvrđeni kroz definisanje sadržine kulture, to jest u formi nabrajanja oblasti kulture u okviru kojih se obavljaju navedene kulturne delatnosti. U tom smislu postoji velika zainteresovanost subjekata kulture da se upravo u ovom delu zakona precizno utvrde delatnosti koje sve zajedno predstavljaju predmet regulisanja ovog zakona, kao i da se shodno tome posebno naglasi koji od njih imaju karakter umetničkih delatnosti. Tako se, na primer, u Predlogu ovog zakona posebno dodaje delatnost umetničke fotografije, a pored toga, imajući u vidu uticaj tehnološkog razvoja u oblasti kulture i upotreba informacione i komunikacione tehnologije u kulturnoj delatnosti. Dalje, naša zemlja je poznata po mnogobrojnim kulturnim manifestacijama i festivalima koji se održavaju u svim delovima Srbije i predstavljaju već prepoznatljiv brend koji prevazilazi značaj kulture i ulazi u domen drugih društvenih oblasti, poput turizma, privrede itd. Zbog toga se ukazuje potreba da se u jednom aktu, kao što je Zakon o kulturi, uspostavi pravni osnov za dalje sistemsko uređenje ove materije, to jest za precizno utvrđivanje kriterijuma na osnovu kojih će se procenjivati značaj ovih događaja na centralnom, ali i na lokalnom nivou. Dalje, imajući u vidu da je u međuvremenu donet novi Zakon o opštem upravnom postupku, ukazala se potreba da se Zakon o kulturi usaglasi sa ovim zakonom. Dalje, donošenjem Zakona o kulturi 2009. godine po prvi put je u oblasti kulture uvedena praksa izbora direktora ustanova kulture na javnim konkursima. Predloženim izmenama i dopunama uvodimo nova ograničenja koja će dovesti do prestanka zloupotrebe korišćenja ustanove vršilaca dužnosti direktora i shodno tome izbegavanje javnih konkursa za njihov izbor. Takođe, preciziramo uslove za izbor direktora ustanova kulture i tako prevazilazimo probleme koji su se pokazali u praksi. Još samo par stvari, kao opšte objašnjenje smisla i razloga za ove izmene i dopune. S obzirom da je umetnička igra jedna od najtežih profesija koja sa sobom nosi kako veliko materijalno ulaganje samog umetnika, obrazovanje, oprema, zdravstvena zaštita, lečenje i slično, tako i rizik od povreda i profesionalnih oboljenja, neophodno je zakonski urediti specifičnost njihovog položaja. Ovim zakonom se po prvi put stvaraju uslovi za sistemsko regulisanje specifičnosti ove profesije. Dalje, imajući u vidu zakonom utvrđenu obavezu vođenja registra reprezentativnih udruženja i lica koja samostalno obavljaju delatnosti u kulturi, ovim izmenama i dopunama se povećava njihova dostupnost zainteresovanim licima, shodno novim tehnološkim mogućnostima, vezanim za veoma aktuelan i sve više primenjiv projekat korišćenja e-uprave. Još samo dve stvari osnovne. Deo Zakona o kulturi kojim se regulišu finansijske procedure potrebno je izmeniti, tako što će se postupci finansiranja i sufinansiranja programa i projekata u kulturi, ali i ustanova čiji su osnivači Republika Srbija, autonomna pokrajina i jedinice lokalne samouprave, precizirati i uskladiti sa drugim sistemskim zakonima iz oblasti finansija, što se, pre svega, odnosi na jasnija utvrđivanja obaveza osnivača i samih ustanova u ovoj proceduri. Konačno, da bi Zakon o kulturi ostvario svoju osnovnu ulogu, koja se odnosi na uspostavljanje pravnog osnova za potpunu i efikasnu regulaciju u oblasti kulture, uvodimo u zakon i inspekcijski nadzor, jer je to najvažnija mera Ministarstva za obezbeđivanje pune primene ovog zakona u celoj državi. Ovo su, dakle, opšte načelne napomene, koje se tiču motiva i smisla ovih izmena i dopuna i verujem da ćemo, ukoliko se ukaže potreba tokom rasprave, biti u prilici da odgovorimo na još neka pitanja ili dodatno objasnimo neke finese ovih predloženih izmena i dopuna. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne.) Prelazimo na predsednike, odnosno ovlašćene predstavnike poslaničkih grupa. Ko želi prvi da govori? Reč ima Nada Lazić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovane kolege narodni poslanici, ja bih želela da se osvrnem na Zakon o arhivskoj građi i arhivima. To bi bio nekako moja osvrt. Arhivska građa kao kulturno dobro ima prvorazredni značaj da autentično svedoči o delovanju u životu i radu njenih stvaralaca, državnih organa, privrednih i kulturnih subjekata, znamenitih ličnosti, kao i političkim, društveno-ekonomskim i kulturno-istorijskim prilikama. Želim da se osvrnem, pre svega, na arhive u Vojvodini. Na teritoriji AP Vojvodine najstariji je Arhiv Vojvodine, koji je osnovan 1926. godine i bio je druga ustanova te vrste, pored državne arhive u Beogradu, današnjeg Arhiva Srbije. Osnovan je radi prikupljanja arhivske građe bivših županija sa područja današnje Vojvodine, to je bačko-bodroške, torontalske i tamiške, a koje datiraju od perioda od kraja 17. veka do 1918. godine. Danas Arhiv Vojvodine čuva oko devet hiljada dužnih metara arhivske građe, a koje sačinjava građa kako bivših država koje su postojale na teritoriji današnje Vojvodine, to je bila Habzburška monarhija, pa onda Austrougarska, zatim Kraljevina Srba, Hrvata i Slovenaca i na kraju Jugoslavija, tako i ustanova organa vlasti nastalih od Drugog svetskog rata do danas. Pored Arhiva Vojvodine, zaštitu arhivske građe u Vojvodini obavljaju arhivi u Novom Sadu, Sremskoj Mitrovici, Zrenjaninu, Pančevu, Subotici, Somboru, Kikindi, Senti i Beloj crkvi. Ukupna količina arhivske građe koja se čuva u ovim arhivima je preko 50 hiljada dužnih metara. Građa datira krajem i sredinom 19. veka i pisana je jezicima administracije, latinskim, nemačkim, mađarskim i srpskim. Na ovaj zakon, koji je danas na raspravi, čekalo se od 1994. godine, kada je donet Zakon o kulturnim dobrima. Za razliku od zaštite drugih vrsta kulturnih dobara, zaštita arhivske građe mora da prati društveno-političke promene. Iz tog razloga, od 1994. godine do danas, kao posledica privatizacije i, nažalost, događanja iz perioda devedesetih godina, propadanje privrednih subjekata, bespovratno je nestala arhivska građa nastala u socijalističkom periodu. Izazovi elektronskog poslovanja i digitalizacije u kulturi nisu imali uporišta u postojećem zakonu, iako je bila obaveza države da se i u pogledu zaštite arhivske građe usaglasi sa evropskim pravnim okvirom. Odlaganje donošenja ovog zakona nagomilalo je još više problema za koje predlog zakona, po našem mišljenju, ne nudi rešenja. Prvenstveno se misli na obezbeđivanje prostora za smeštaj arhivske građe, što je jedan od gorućih problema. Položaj Arhiva Vojvodine, kao matičnog arhiva za teritoriju AP Vojvodine datira od prvih zakona koji su regulisali položaj arhiva i zaštite arhivske građe. Uloga i značaj Arhiva Vojvodine ogleda se u unapređenju stručnog rada, praćenju stanja arhivske delatnosti i ustanova u Vojvodini, organizovanju stručnih ispita za zaposlene i arhivima na teritoriji AP Vojvodine, ali i razvijenoj izdavačkoj delatnosti. Finansiranjem od strane pokrajinske zajednice kulture i nekadašnjih SIZ-ova za kulturu Vojvodine, Arhivu Vojvodine je obezbeđen smeštaj u adaptiranoj zgradi zatvora, gde se i danas nalazi. Permanentno je vršeno istraživanje arhivske građe koja se čuva u arhivima u inostranstvu sedamdesetih i osamdesetih godina 20. veka, u Mađarskoj, Čehoslovačkoj, Rusiji i Rumuniji. Arhiv je redovno mikrofilmovao građu koju čuva, kao i građu koja se čuva u drugim arhivima, a koja se odnosi na istoriju Vojvodine. Autonomna pokrajina Vojvodina, preko nadležnog organa za poslove kulture, preuzela je osnivačka prava i obaveze nad Arhivom Vojvodine, osnovanom radi prikupljanja zaštite i čuvanja arhivske građe i registraturskog materijala organa i organizacija, odnosno ustanova AP Vojvodine od 2002. godine, po stupanju na snagu Zakona o utvrđivanju određenih nadležnosti AP Vojvodine. Od tada se kontinuirano nastoji da se u skladu sa mogućnostima pokrajinskog budžeta unapređuju uslovi rada u ovoj ustanovi, servisiraju sve zakonske obaveze, vrši stručno usavršavanje zaposlenih i uvećava broj zaposlenih shodno potrebama razvoja ustanove, uvećavaju sredstva za realizaciju programa ustanove, osavremenjuje rad unapređenjem uslova za rad zaposlenih i nabavkom nove opreme i obezbeđuje proširenje međuinstitucionalne saradnje Arhiva Vojvodine sa srodnim ustanovama u zemlji i u regionu. Arhiv Vojvodine u kontinuitetu sprovodi stručni nadzor nad mrežom javnih arhiva u AP, tj. devet gradskih i međuopštinskih arhiva. O stručnom nadzoru redovno se podnosi sumarni izveštaj Arhivu Srbije, kao centralnoj arhivskoj ustanovi i Pokrajinskom sekretarijatu za kulturu, javno informisanje i odnose sa verskim zajednicama, a navedeni izveštaji se i javno prezentiraju svim arhivima u AP Vojvodini, medijima i dostavljaju jedinicama lokalne samouprave kao osnivačima lokalnih arhiva. U Arhivu Vojvodine od 2003. godine u okviru matičnih funkcija organizuje se i sprovodi polaganje stručnog ispita za zaposlene u arhivima AP Vojvodine. Pokrajinski sekretarijat za kulturu podržao je inicijativu Arhiva Vojvodine za formiranje konzervatorsko-restauratorske laboratorije, koja je zvanično počela sa radom 2016. godine, a što je posebno značajno jer je to pored laboratorije koje poseduju Biblioteka Matice srpske i Muzej Vojvodine i jedina laboratorija koja vrši konzervaciju i restauraciju kulturnih dobara na teritoriji AP Vojvodine. Sredstvima AP Vojvodine obezbeđena je adaptacija bivše kasarne u Senti za potrebe smeštaja Istorijskog arhiva Sente. Autonomna pokrajina Vojvodina je finansijskim sredstvima pomagala osposobljavanje poslovnog prostora Arhiva Bela crkva, Kikinda i Sombor za potrebe arhivske delatnosti. Ono što je problem u ovom zakonu, prema odredbama ovog zakona, nadležnosti se prenose na Republiku, odnosno ove odredbe zakona nisu poštovale nadležnosti AP Vojvodine u oblasti kulture, osim kod osnivačkih prava prema Arhivu Vojvodine, tj. Arhiv Vojvodine ostao je u nadležnosti AP Vojvodine. Svi ostali arhivi su prešli po predlogu ovog zakona u nadležnost Republike. Odredbama Predloga zakona predviđa se da osnivačka prava nad arhivima vrši Republika i postavljamo pitanje – da li je ova vrsta centralizacije adekvatna da odgovori zahtevima koje postavlja zakon u pogledu digitalizacije i mikrofilmovanja? Da li postoji plan Vlade Republike Srbije za spremanje i osposobljavanje zaposlenih za obavljanje ovih poslova, s obzirom da je utvrđen rok od 10 godina za mikrofilmovanje celokupne arhivske građe? Arhivi su bili dužni da utvrde prioritete za digitalizaciju. Posebno želim da istaknem i da podržim amandman koji je podneo kolega Žarko Mićin kada se radi o Arhivu grada Novog Sada, jer je ovaj arhiv posebno značajan za sam grad, jer obuhvata građu iz perioda od 1748. godine do 2016. godine. U ovom arhivu se čuvaju dokumenti, odnosno nalaze dokumenti o razvoju grada i okoline, kao i pojedinih organa i organizacija, pravnih i fizičkih lica. Grad Novi Sad je upravo, prepoznajući ovaj značaj, ovu potrebu, zajedno sa Pokrajinom investirao u izgradnju objekta, odnosno zgrade najsavremenije za smeštaj arhivske građe. Nažalost, ovim zakonom sada su oduzeta ta osnivačka prava i sve prelazi u ruke Republike, kao da u lokalu prosto nemate ljude koji će brinuti o onoj građi i o onom materijalu koji se prikuplja na teritoriji toga grada, odnosno te opštine. Zakon sadrži takođe i jednu diskriminatorsku odredbu, jer predviđa da recimo doktori istorijskih nauka ne moraju da polažu stručni ispit, a analizom doktorskih studija istorije na univerzitetima u Srbiji dosadašnjih nižih nivoa studija, kao i dosadašnjeg programa za polaganje stručnog ispita došlo se do zaključka da se oni ne podudaraju. Želim da postavim pitanje – zašto se u prelaznim odredbama stidljivo nagoveštava da privatizovana preduzeća mogu sadržati arhivsku građu ako im je potrebna u daljem radu godinu dana, odnosno do momenta kada arhivi budu u mogućnosti da je preduzmu? Da li to znači da možemo očekivati da arhivi preuzmu arhivsku građu NIS-a, fabrike cementa „Beočin“, Aerodroma „Beograd“ i drugih privatizovanih preduzeća, a do momenta privatizacije preduzeća, a do momenta privatizacije da li je opšti interes Republike Srbije da se građa u državnoj i društvenoj svojini preuzme odmah? Znači, ono što bi moglo da se sumira, možda je ovo jezik većini nerazuman, odnosno nerazumljiv, ali intencija celog zakona da se sve opet centralizuje po modelu iz mnogih drugih oblasti nije dobra i prosto smatramo da se nešto na tom planu mora promeniti, da ovako kako je sada ne može da bude prihvatljivo, pogotovo što recimo na teritoriji AP Vojvodine imate i nacionalne manjine, pa treba pružiti mogućnosti nacionalnim zajednicama da brinu o svojim arhivima, ako pogotovo mogu da obezbede i sredstva da se ti arhivi uspostave, odnosno da se održavaju i da se ta građa koja beleži postojanje nekakve nacionalne zajednice na nekom mestu, na nekoj teritoriji da se to sačuva, da se ne dogodi da se prosto zagubi, da se o tome ne brine, jer je neophodno da ostavimo trag za sobom. Nažalost, teritorija Vojvodine i uopšte cela Srbija stalno beleži pad broja stanovnika. Bojim se da ako ovako nastavimo da brinemo i svojoj arhivskoj građi, odnosno i o svojoj istoriji koju smo ostavili za sobom da ćemo doći u situaciju da iza nas ne ostane ni zabeleženi pisani trag. Zato mislim da nije dobra ovakva centralizacija, da nije dobro da se oduzmu osnivačka prava i uopšte mogućnost brige o arhivima samo u ruke Republike, a pogotovo kada su u pitanju odobrenja za sredstva, donatorska sredstva i tome slično. Koliko vidim, po zakonu će se odobrenja, odnosno saglasnost za neke od tih donatorskih sredstava i investiranja ići pre svega u ruke Republike pa onda odlučivati o tome da li koji arhiv kada je u pitanju neki od opštinskih može da investira u neke svoje aktivnosti i obnovu svoga rada. Hvala lepo.
Reč ima ministar, gospodin Vukosavljević. Izvolite.
Zahvaljujem. Mi smo sada prešli na drugu tačku. Prvo sam dao uvodne napomene o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, ali nisam dao uvodne napomene o Zakonu o arhivima, a vi ste odmah prešli na Zakon o arhivima. (Predsedavajući: Gospodine ministre, objedinjena je rasprava o svim tačkama dnevnog reda.) U redu. Onda da kažem redom. Samo da se osvrnem kratko na ovo što ste rekli, vrlo kratko, pa ću reći i ove uvodne napomene. Jedan deo citirajući član 46. niste do kraja citirali kako piše. Javne arhive osniva, odnosno osnivačka prava vrši Republika Srbija, što je nesumnjivo tačno, međutim, zarez, osim arhiva Vojvodine i Istorijskog arhiva Beograda, čiji su osnivači AP Vojvodina i grad Beograd. Što se tiče prostora, osnivači članom 47, osnivači iz člana 46, osim obaveze jedinica lokalne samouprave itd. dužni su da obezbede sredstava u svom budžetu za finansiranje objekata, odnosno prostora za prijem i čuvanje arhivske građe, tako da je na ovaj način predviđeno kako će se obezbeđivati sredstva za te svrhe. Iskoristio bih priliku da dam uvodne napomene. Trudiću se da to ne bude predugačko. Srbija je kao samostalna država imala svoj Zakon o arhivima, nazovimo ga tako, 1898. godine. To je bilo pre 120 godina. Sada je donošenje ovog Zakona o arhivima, odnosno eventualno njegovo usvajanje zapravo neka vrsta istorijskog događaja kada je reč o arhivistici u Srbiji. U međuvremenu su ovu oblast regulisani neki drugi zakoni, kao Zakon o kulturnim dobrima i slično. Ovim Predlogom zakona uređuje se sistem zaštite arhivske građe, uslov i način korišćenja, organizacija, nadležnost i delatnost arhiva. Kao što rekoh, Republika Srbija je do sada bila jedna od retkih zemalja u svetu koja nema zakon kojim se sveobuhvatno uređuje zaštita arhivske građe. Sadašnji zakonski okvir, tj. Zakon o kulturnim dobrima delimično je zastareo i ne uređuje brojna pitanja. Zakonsko uređivanje je obaveza stvaralaca i imalaca arhivske građe i dokumentarnom materijala u elektronskom obliku, evidenciju stvaralaca i imalaca arhivske građe itd. Ciljevi koji se donošenjem, odnosno usvajanjem ovog zakona postižu su – 1. stvaranje zakonskog okvira koji će obezbediti potpunu zaštitu i očuvanje arhivske građe bez obzira na obliku u kojem nastaje i gde se nalazi. To je jedan od osnovnih ciljeva koji će se postići donošenjem ovog zakona. Uređivanje ove materije zakonom će uticati na razvoj svesti o važnosti očuvanja arhivske građe i za buduće generacije, odnosno svesti da se najvažniji dokumenti moraju zaštiti od uništenja jer arhivski dokument predstavlja svojevrsno materijalno svedočanstvo o postojanju, organizaciji i funkcionisanju jedne države i društva iz čega proizilazi i značaj koju ova vrsta dokumenata imaju za nauku i kulturu. Dva, utvrđivanje arhivskog fonda Republike Srbije kao dela nacionalnog i svetskog kulturnog nasleđa, kao i njegova dopuna dokumentima koji predstavljaju delo kulturnog nasleđa Republike Srbije, a nalaze se van njene teritorije, kao i dokumentima i kopijama dokumenata stranih izvora koji se odnose na istoriju Srbije i srpskog naroda. Tri, zaokruživanje pravne regulative koja se odnosi na arhivsku građu izvornu nastalu u elektronskom obliku i to na način koji će garantovati njeno preživljavanje kroz vreme, odnosno očuvanje podataka koje ona sadrži. Četiri, uređivanje rokova dostupnosti, uslova i načina korišćenja arhivske građe. Pet, poboljšanje uslova za rad arhiva kako bi mogli da preuzimaju arhivsku građu sa područja svoje nadležnosti, registraturske sredi i arhivistički obrade, mikrofilmovi digitalizuju, oštećenu građu konzerviraju i restauriraju, odnosno kako bi mogli da obavljaju svoju delatnost. Šest, jasno definisane obaveze osnivača arhiva. Sedam, regulisanje matične funkcije arhiva. Osam, uređivanje stručnih zvanja u arhivskoj struci. Devet, pooštravanje kaznene politike koja će doprineti zaštiti i očuvanju arhivske građe. To bi bile osnove namere, odnosno ciljevi koji se ostvaruju donošenjem ovakvog zakona, a biće prilike u raspravi da se osvrnemo i neke od stavova koje ste izneli. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Bojan Torbica. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, cenjeni ministre sa saradnicima, kolege narodni poslanici, i ja ću se u svom izlaganju osvrnuti na neka opšta pitanja vezano za Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi i Sporazumu Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o predaji Peterburškog lista Miroslavljevog jevanđelja Republici Srbiji, slika Nikolajevih Reriha Ruskoj Federaciji, dok će se moje partijske kolege u daljoj diskusiju dotaći određenih pojedinosti vezani kako za ova dva predložena zakona, tako i za Predlog zakona o arhivskoj građi i arhivskoj delatnosti. Kultura je jedna od najbitnijih karakteristika čoveka i društva uopšte, obzirom da nijedna druga vrsta ne poseduje kulturu. Država koja vodi računa o sebi i o svom identitetu i svojoj budućnosti, a smatram da je to danas država Srbija, trebalo bi da što više ulaže u kulturu. Govoreći ovo nisam mislio isključivo na materijalno ulaganje, već na sve ostale vidove ulaganja čiji je cilj negovanje pravih vrednosti. Zakon o kulturi čiji predlog izmena i dopuna se danas nalazi i pred nama je stupio na snagu septembra 2009. godine i bio je prvi akt opšteg karaktera koji je uspostavio sistemske odnose za funkcionisanje sektora kulture u Republici Srbiji. Tokom njegove primene koja je započeta u martu 2010. godine, uočen je međutim niz nedostataka i praktičnih problema, tako da se 2016. godine pristupilo prvim izmenama i dopunama ovog zakona, s ciljem da se svi uočeni nedostaci prvobitnog zakona isprave i da na taj način on postane maksimalno primenljiv. Imajući u vidu da je Zakon o kulturi po prvi put uspostavio temelje za usaglašeno i ciljano regulisanje kompletnog sistema naše kulture, veoma je bitno da se na osnovama iskustva u njegovoj dosadašnjoj primeni nastavi sa daljim uređenjem u oblasti kulture kroz adekvatnu primenu dobrih zakona i podzakonskih akata, tako da, evo, posle četiri godine od prethodnih izmena i dopuna zakonskog teksta mi ponovo ciljano pristupamo izmenama i dopunama onih delova zakona za koje postoji opravdano mišljenje da zahtevaju drugačiji sistem regulacije od dosadašnjeg. Često su moram priznati ponekad i sa pravom, kolege poslanici u ovom domu kritikovale neke od tekovina prethodnog socijalističkog sistema, ali kada pričamo o kulturi, moramo priznati da su uslovi za njen razvoj bili mnogo bolji i povoljniji tokom socijalizma nego što su bili tokom prethodne tri decenije. Hteli mi to priznati ili ne, kultura je tada zauzimala vrlo važno mesto, država se izuzetno brinula o razvoju kulture, finansijska ulaganja su bila na visokom nivou kako ulaganje u kulturnu produkciju tako i u infrastrukturu. U mnogim naročito malim sredinama su u to vreme po privi put otvorene prve biblioteke, galerije, pozorišta, bioskopi, koncertne dvorane, domovi kulture. Ono što je najvažnije, bio je uspostavljen sistem vrednosti kako u kulturi tako i u celokupnom društvu, sistem vrednosti koji je priznavao negovao i podržavao samo kvalitet. Promena političkog sistema, privredna, ekonomska i politička kriza, koja je zahvatila najveći deo državne zajednice i koja je dovela do međunacionalnih sukoba i građanskog rata, ostavili su duboke tragove u svim društvenim sferama, pa i u kulturi. Blizu tri decenije je trajala agonija u kojoj se Srbija nalazila. Naročito je težak bio od 2000. do 2012. godine, kada su se na čelu države nalazili oni kojima je lični interes i lično bogaćenje bio prioritet i koji su u ime toga sve ostalo uništavali i upropaštavali. Privreda, ekonomija, zdravstvo, poljoprivreda i obrazovanje, naravno i kultura bili su opustošeni, opljačkani, osiromašeni i devastirani. Promenom bivšeg režima 2012. godine, završen je i taj mračni period i Srbija je napokon ušla u period oporavka koji je istine radi jedan dug i težak proces koji traži puno odricanje i rada, ali ono što je najvažnije jeste da je taj proces moguć. Tako je za razliku od prethodne vlasti, oličene u liku i nedelu Tadića, Đilasa, i Jeremića i njihovih satrapa koji su zatvarali bioskope, muzeje i pozorišta, aktuelne republička vlast samo u poslednje dve godine otvorila renovirani Narodni muzej i Muzej savremene umetnosti u Beogradu, kao i renovirano pozorište „Bora Stanković“ u Vranju, a ono što je još najvažnije od toga jeste nastavak takve ispravne politike. Ako ćemo biti iskreni, kultura je oblast prema koja je svaka vlast retko širokogruda, naročito kada su u pitanju izdvajanja iz budžeta, političari uglavnom na kulturu gledaju kao na trošak, a ne kao na investiciju u budućnost. To nije bio i ostao problem samo Srbije nego i najvećeg broja država na svetu. Kada pominjemo raspoloživa sredstva Ministarstva kulture, u najširem smislu te reči želim da napomenem, a vi ćete me ispraviti ako grešim da je predviđeni procenat izdvajanja u ovoj godini negde oko 1%, što predstavlja pozitivan pomak u odnosu na, recimo, budžete prethodnih godina, pa eto, da na primer uzmemo budžet iz 2011, 2012, 2013. godine. Nije lako pronaći sredstva neophodna za finansiranje kulture u jednom osiromašenom i opljačkanom društvu kako je naše, ali ne treba ni da prestanemo da težimo da ta sredstva budu veća iz godine u godinu. Uz to, jedan od osnovnih zadataka Ministarstvo kulture jeste iznalaženje načina da sistem finansiranja bude maksimalno efikasan, kako bi, koliko je to moguće nadomestio hroničan nedostatak novca u kulturi. U tom, kako sam ga već nazvao proces oporavka, na nama je da, tj. na ovom parlamentu, na Vladi Srbije i na vama lično gospodine ministre, tako reći na svima nama je istorijska odgovornost da zaustavimo dalji proces urušavanja pravih kulturnih vrednosti i da sprečimo poplavu primitivizma, vulgarnosti, prostote, jeftinih sadržaja koji se nude građanima, prevashodno putem medija. Sam Zakon o kulturi, kao i ove predložene izmene i dopune Zakona o kulturi samo su osnov za sprovođenje kulturne strategije, očuvanja kulturnog nasleđa, unapređenje kulturne infrastrukture i afirmacije stvarnih kulturnih vrednosti. Zakon je kao što sam to rekao, osnov, a ono što je važno, jeste njegovo sprovođenje od kog će najviše zavisiti budućnost kulture u Srbiji. Druga tema o kojoj sam danas želeo da kažem koju reč jeste istorijski sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o predaji Peterburškog lista Miroslavljevog jevanđelja Republici Srbiji i slika Nikolaja Velikog Ruskoj Federaciji. Istorijski sporazum koji se posle 174 godine provedene u tuđini vraća 166 stranica Miroslavljevog jevanđelja, najstarijeg sačuvanog srpskog ilustrovanog ćiriličnog rukopisa. Ovaj vredni dokument srpske kulturne baštine pisan je perom na pergamentu osamdesetih godina 12. veka za Miroslava kneza Humskog, sina Zavidinog, a brata Stefana Nemanje. Dokument je pisan na staroslovenskom jeziku, srpske redakcije i raške ortografije. Poslednjih meseci u javnosti se u više navrata povela priča o tome da li ovu kako kažu samo jednu stranicu Miroslavljevog jevanđelja treba razmeniti za sedam slika, umetnika Nikolaja Konstantinoviča Reriha koje se čuvaju u našem Narodnom muzeju. O značaju Miroslavljevog jevanđelja dovoljno nam govori činjenica da je ono uz arhiv Nikole Tesle jedini naš dokument među 120 dokumenata iz celog sveta upisanih u svetski registar kulturne dokumentacione baštine pod nazivom Uneskova lista pamćenja. Miroslavljevo jevanđelje preživelo je burna vremena naše države i našeg naroda, skrivano je, prenošeno i tako do današnjeg dana sačuvano. Iako je napisano na teritoriji Bijelog Polja, udaljenoj oko 300 km od Beograda, prešlo je za sedam i po vekova više od 15.000 km na svom putu od Hilandara do Beograda. Zahvaljujući ovakvom viševekovnom putešestviju, kao nemi svedok srpske istorije, izbeglo je sudbinu mnogih drugih ukradenih spaljenih i uništenih knjiga. Izuzetno je zanimljiva upravo ta priča o golgoti ovog dokumenta koji je sa državom Srbijom i srpskim narodom preživljavao sve istorijske događaje u 20. veku u pravom smislu te reči. Donet je sa Svete Gore u Srbiju 1896. godine od strane mučeničkog kralja Aleksandra Obrenovića. Miroslavljevo jevanđelje nestaje iz dvorskog sefa tokom Majskog prevrata 1903. godine. Posle 11 godina biva pronađeno pred sam početak Velikog rada, tokom kog prati kretanje srpske vojske od Kruševca do Niša, Kraljeva i Raške, a potom 1915. godine prošavši albansku golgotu otputovalo je do Krfa, a posle oslobođenja vraća se nazad za Beograd. Preživevši bombardovanje Beograda aprila 1941. godine, Jevanđelje se našlo na meti fašista, pa je pred njima sklonjeno prvo u Užice, a potom je zakopano u oltaru manastira Rača. Manastir je od 1941. godine do 1943. godine nekoliko puta bio pljačkan i paljen, a Miroslavljevo jevanđelje nije pronađeno ni oštećeno. Krajem 1943. godine je vraćeno i skrivano u Beogradu do oslobođenja, kada prelazi na čuvanje u tadašnji umetnički, a današnji Narodni muzej Beograd, gde se i danas nalazi. Ako ni zbog čega drugog samo zbog ovog Miroslavljevog jevanđelja zaslužuje da napokon posle 174 godine ponovo bude kompletirano jer tako nešto nema cenu. Kao što cenu nema ni prijateljstvo srpskog i ruskog naroda, ali i naših država. Kao što strana 166 Jevanđelja zaslužuje da se posle nepuna dva veka vrati i sjedini sa ostalim stranama, tako i sedam slika umetnika Nikola Reriha zaslužuje da se posle nepunog jednog veka vrati u Rusiju i da zajedno sa velikim brojem drugih Rerihovih umetničkih dela postanu deo stalne postavke muzeja posvećenog ovom umetniku koji će do kraja godine biti otvoren u Moskvi. Na kraju ove svoje diskusije kao narodni poslanik koji dolazi iz opštine Temerin iskoristiću priliku da zamolim ministra, kao i njegove saradnike da građanima opštine Temerin, tačnije naselja Bački Jarak u skladu sa mogućnostima izađe u susret i pomognu nam da zaštitimo nama bitno kulturno nasleđe. Naime, ovih dana je Pokrajinski zavod za zaštitu spomenika iz Novog Sada aplicirao u ministarstvo za sredstva koja su neophodna da se uradi rekonstrukcija izuzetnog dotrajale i oštećene fasade zgrade mesne zajednice u centru Bačkog Jarka, zgrade koja je jedan od najlepših spomenika kulture podunavskih Nemaca. Pošto je pre četiri godine u potpunosti rekonstruisan krov, sada bi uz rekonstrukciju fasade i zamenu spoljne stolarije zgrada bila sačuvana od daljeg propadanja. Kao što sam na početku govorio i ova zgrada je jedna od onih kulturnih dobara o kojim bivše vlasti nisu vodile računa i nisu ulagale u njihovo održavanje, pa smo došli u situaciju da zbog nemara i nebrige možemo ostati bez još jednog kulturnog dobra. U slučaju u koliko bismo preko ministarstva uspeli da realizujemo sredstva za rekonstrukciju fasade i stolarije, lokalna samouprava bi mogla da za sledeću godinu sama obezbedi sredstva za renoviranje unutrašnjosti zgrade i da na taj način u potpunosti zaštitimo ovaj objekat. Na kraju, još samo želim da kažem da će poslanička grupa Pokreta socijalista Narodne seljačke stranke i Ujedinjene seljačke stranke u danu za glasanje podržati sva tri zakonska predloga. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministar gospodin Vukosavljević.
Dakle, u vezi sa ove prve dve teme ne bih imao šta da dodam. Potpuno se slažem sa vašom analizom i uvidima i objašnjenjima ovih okolnosti koje ste vi istakli i kada je reč o izdvajanju za kulturu, bez obzira što postoji pomak, jesu izdvajanja od 1%. Međutim, tu ulazi izdvajanje za medije, informisanje, tako da je za kulturu negde oko 0,75. I to jeste izvestan napredak u odnosu na prošlu godinu, ali saglasan sam sa tim da mi moramo kao društvo neprestano, to je lako sada reći, ali to je i stvar jednog truda i upornosti da rađamo, porađamo i negujemo svest o tome da se za kulturu neprestano mora izdvajati više i više, naravno u skladu sa mogućnostima budžeta. Ono što ste vi istakli je manje, više i stanovište ministarstva. Kada je reč o ovom poslednjem. Mi smo i u mnogim drugim slučajevima izlazili u susret lokalnim samoupravama kada je reč o zaštiti kulturnog nasleđa ili osposobljavanja domova kulture i drugih objekata za kulturne potrebe, te ukoliko je projekta dokumentacije uredna, u skladu sa propisima i ispravna, verujem da neće biti prepreka da se i ovom prilikom izađe u susret na planirani način. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš.
Hvala vam puno. Poštovani predsedavajući, gospodine ministre i gospodo poslanici. Kada danas raspravljamo o Predlogu izmena i dopuna Zakona o kulturi ja ću početi od toga da je jedan od najvažnijih stubova na kojima počiva svaka država je u stvari njena ekonomija, BDP koji se ostvari, kapital i nove vrednosti koje smo svojim radom proizveli i ostvarili. Na drugom polju, u sferi nadgradnje nalazi se kultura, rekla bih na najvišem mestu koja nije samo igra, pozorište, književnost, muzika, slikarstvo, rekla bih to je i solidarnost, humanost, empatija, to je socijalna kultura, međusobno poštovanje, ali i čuvanje životne sredine i svih kulturnih vrednosti. Sve više se ističe i potencira ta veza kulture i humanih odnosa i ekologije koje čine ukupni kosmos čoveka u kojem se živi. Imam utisak da su Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturu, u stvari uzeli i taj jedan sveobuhvatni ugao koji utemeljuje definiciju, ako se može reći kulture i subjekata koje u njoj funkcionišu u skladu sa svim onim što u drugim oblastima rada treba da postignemo i da ostvarimo da bismo ukupnu tu sredinu u kojoj živimo u budućem vremenu napravili boljom i kvalitetnijom. Ako tako u širem smislu posmatramo i shvatimo kulturu, onda će nam izmene i dopune Zakona o kulturu biti još značajnije jer one one stvaraju upravo osnovu za povezivanje kulture sa svim segmentima društva, kao i sve buduće veze i komunikacije koje će se sa kulturom vezivati. Predložene izmene i dopune usklađene su sa svim novim evropskim i međunarodnim dokumentima, što je naravno neophodno, sa kojima se i sami moramo usaglašavati upravo da bi bili jedna moderna napredna država, nezavisno od toga kakva su nam temeljna stremljenja, povezivanje i uključivanje u EU. Znači to činimo sebe radi i radi onoga što smo u smislu kulture kao nacija predstavljali u svim prethodnim vremenima u kojima jesmo i u kojima treba da budemo i u kojima ćemo biti. Imajući sve ovo u vidu, kao i strategiju održivog urbanog razvoja, bilo je neophodno, po meni, menjati aktuelni Zakon o kulturi na način kako je predloženo. Predloženim izmenama i dopunama predviđa se obaveza države da obezbedi podršku kulturnim aktivnostima koje podstiču razvoj kulturnih potreba, promociju aktivnosti, stvaralaštva ustanovama kulture, definišu ih, pomažu i vrše interpretaciju kulturnog nasleđa i podstiču razvoj i sadržaje programa, naravno posebno za decu, što nam je posebno važno. Tu je definisano ono što su temeljne, bazične ustanove kulture, koje se razvijaju sistematski na poseban način. Ali, isto tako, ovaj Zakon o kulturi utvrđuje i nabraja subjekte u kulturi, koji su u skladu s tim i predmet regulacije u zakonu. Svoju poziciju oni su ostvarili programima, oblicima rada, bogatim sadržajima koji svojim kvalitetom doprinose razvoju ukupne kulture i umetnosti. Izmene i dopune Zakona, po prvi put je naznačeno koji su to subjekti temeljni, kompleksni, čije trajanje seže u vreme početka moderne srpske države i čiji je doprinos srpskoj kulturi modernih vremena kontinuiran i overen, kako to kaže u samom predlogu zakona, odnosno njegovom obrazloženju. Jasno je tu rečeno da su to, ponoviću, Srpska akademija nauka, koja je ustanovljena 1842. godine, Matica srpska 1826. godine, zatim Srpska književna zadruga 1892. godine, a zatim tu je Zadužbina Ilije Kolarca 1929. godine, koja je posebno Zadužbina jednog čoveka usmerena razvijanju kulturnih delatnosti u srpskom narodu,ali tu su i dve zadužbine Dositejeva i Vukova, koja potvrđuju svoju funkciju i svoju ulogu upravo u oživljavanju i afirmaciji dela onih koji su u temelju moderne srpske države i moderne kulture, jezika, pisma, pismenosti Dositeja i Vuka, čije je delo neprocenjivo, trajno dobro i na čijim porukama i osnovama smatram treba i nadalje da se bazira naš rad i razvoj. U toliko je značajno da ovim, u stvari, elementima mi dajemo utemeljenje u budućim aktivnostima koje se u oblasti kulture moraju smatrati prioritetnim. Ovom prilikom moramo da izdvojimo i ponovimo da budžetska izdvajanja za kulturu, kako i samo Ministarstvo kaže, kako kaže ukupna naša društvena javnost, je manje od jedan posto ukupnog budžeta i taj iznos ne može da zadovolji sve one potrebe koje su deo opšteg funkcionisanja kulturnog sistema na centralnom i lokalnom nivou kod nas. Zato se predviđa, što smatram da je jako dobro, prvo godišnja evidencija svih izdvajanja za kulturu, ali i evidencija o svim aktivnostima i programima realizovanim u okviru plana razvoja kulture. Na ovaj način smatram da će tačno moći da se zna šta je sve na državnom nivou, u lokalnim sredinama izvedeno, gde i kako i kakav kvalitet je ostvaren, koliko je ukupno sredstava za to na svim nivoima izdvojeno upravo sa ciljem da se sredstva koja se izdvoje, obezbede najkvalitetniji i najbolji programi, ali smatram istovremeno da osnovu takve jedne ocene o kvalitetu da se u budućim planovima budžeta, naravno utemeljeno u skladu sa njenim objektivnim mogućnostima. U svakom slučaju, imajući u vidu na šta se sve kultura reflektuje, da je ona čitav naš život, da je ona javnost, da je ona televizija, da je ona novina, da je ona knjiga, upravo mora izdvojiti više, jer time našu generaciju, vreme u kojem živimo, ostvarujemo sa svim onim vrednim i kvalitetnim delima koje imamo, prepoznajemo ih u današnjem vremenu, ali istovremeno dajemo podsticaj mladim ljudima da njihovo delo sutra bude zabeleženo. Sve ovo upućuje na to da ubuduće mora biti bolje i celovito praćena realizacija programa, namensko opravdani troškovi i dobijeni kvalitet. Očekujem, naravno, da na osnovu ukupnih, ovako dobijenih ocena, izdvajamo više sredstava za kulturu, što smatram da je jedan od posebnih zadataka Srbije. Najzad, rekla bih da je srpski narod stari istorijski narod koji ima bogatu baštinu, ali i vrlo razvijeno savremeno stvaralaštvo. U tom smislu, ističem da naše stare zadužbine, crkve i manastiri, čuvaju svedočanstva bogate kulture s početka nastanka srpske države, 11, 12, 13. veka i nadalje, u vreme tzv. mračnog feudalizma u Evropi. Najsvetliji primer je Miroslavljevo jevanđelje iz 12. veka, koje je upisano u UNESKO-vu Knjigu pamćenja. Ukupnu našu pokretnu baštinu i nepokretnu baštinu mislim da ubuduće moramo u što većoj meri i u celini identifikovati, obnavljati i čuvati od svih vidova piraterije, krađe i preotimanja, što je poslednjih godina, kao što vidimo, sve češća praksa. U tom smislu, smatram da je veoma dobro da se baštini posvećuje odgovarajuća pažnja, kao i svim oblicima inovativnih tehnologija koje se primenjuju u kulturi, digitalizacija, mikrofilmovanje, jer ona ostaju trajna svedočanstva čiji je koji istorijski spomenik, kada je nastao, kom narodu pripada, i da se to u budućem prekrajanju, nažalost, istorije, ne može ponavljati. Najzad, kada se sve ovo ima u vidu, mora se reći da su izmene i dopune Zakona bile neophodne, da su dobrodošle i da će obezbediti bolju uređenost ove oblasti, kao i bolju transparentnost programa, kvaliteta, sadržaja, finansijskih troškova i efekata, i u tom smislu bolju i razvijeniju kulturu, kulturno stvaralaštvo i poziciju umetnika koji je stvaraju. Dakle, ove promene zato i podržavamo. Osvrnuću se kratko i na drugi zakon koji je ponuđen za današnju raspravu, gde se nalazi Predlog zakona o arhivskoj građi i arhivskoj delatnosti. Arhivi su ustanove zaštite koje čuvaju i obrađuju arhivsku građu, dokumenta o radu niza institucija koje su istorijsko svedočanstvo vremena kada su one nastale. Zato su arhivi posebno naše nacionalno blago, što je povezano i sa prethodnim zakonima o kulturi, ali, nažalost, kao što smo videli, mi se prema njima nismo tako odnosili i zato imamo stanje kakvo je danas, nažalost. Zato smatramo, kao poslanička grupa SPS, da je ovaj zakon potpuno opravdan, dobrodošao i šteta je što nije mnogo, mnogo ranije ustanovljen i donet. Ovo je dokaz kako se odnosimo prema istorijskim dokumentima koji su svedočanstvo o našem radu i o jednom vremenu. I zato možemo reći - najzad ovakav zakon. Dobro je što je Ministarstvo kulture ovo prepoznalo kao veoma značajno pitanje. Kada je reč o Zakonu kojim se potvrđuje Sporazum države Srbije i Vlade Ruske Federacije o predaji Peterburškog lista Miroslavljevog jevanđelja, istaći ću mu potpunu podršku, u smislu ponavljanja značaja Miroslavljevog jevanđelja neprocenjive vrednosti kao delu svetske baštine, a koja pripada samo srpskom narodu. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani delatnici u oblasti kulture, poštovani građani Republike Srbije, danas su pred nama dva zakona i jedan predlog za izmenu i dopunu zakona, od izuzetne nacionalne vrednosti, ne samo srpskog naroda nego i drugih naroda i nacionalnih manjina. Kada su u pitanju predlozi za izmenu zakona, tu se radi o zakonu o kulturi, a o donošenju zakona, Zakon o arhivskoj građi i povratku 166. lista Miroslavljevog jevanđelja. Idemo na prvi zakon. Što se tiče Zakona o kulturi, nama je vrlo bitno zašto ga donosimo i koji su osnovni problemi koje treba da reši ovaj zakon, a koji nisu bili rešeni u prethodnom periodu. Kako je ministar u uvodnom delu rekao da je oblast kulture samo deo opšteg funkcionisanja našeg pravnog sistema, a kako znate, naš pravni sistem ima svoju međunarodnu konotaciju u smislu preuzetih međunarodnih obaveza u ovoj oblasti, shodno tome, potrebno je naše kulturne obaveze usaglasiti sa kulturnim sistemom van granica naše otadžbine. Zato mi načela Zakona o kulturi usklađujemo sa određenim konvencijama, kao što su Konvencija o zaštiti i unapređivanju raznolikosti kulturnih izraza iz 2005. godine, ali i sa drugim relevantnim međunarodnim organizacijama kao što su Univerzalna deklaracija o kulturnoj raznolikosti UNESKO-a iz 2001. godine, Evropska agenda za kulturu EU iz 2007. godine, Bela knjiga o intelektualnom dijalogu Saveta Evrope iz 2008. godine. Poštovani narodni poslanici, napominjem i posebno podvlačim da su izmene i dopune ovog predloga zakona o kulturi usklađene sa strategijom urbanog, ubrzanog razvoja. Ovaj predlog zakona o kulturi utvrđuje i konkretizuje pitanja opšteg interesa u kulturi, što je veoma važno, pošto se finansiranje, odnosno finansijska sredstva za ostvarenje opšteg interesa u kulturi obezbeđuju u budžetima Republike Srbije, AP i jedinica lokalnih samouprava. Zakon o kulturi nema definiciju kulture, podvlačim ovo posebno. I još jednom ponavljam - Zakon o kulturi nema definiciju kulture. Ali, zato su okviri u kojima se kreće regulacija ovog zakona utvrđeni kod definisanja oblasti kulture, što je veoma dobro, po mom mišljenju. Zato ovim predlogom stvaramo i pravni osnov za razvoj svih aktivnosti koji se odnose na digitalizaciju naše kulturne baštine, a to je u skladu sa već spomenutom strategijom održivog urbanog razvoja. Poštovani narodni poslanici, kao što znate, izdvajanje za kulturu u našoj zemlji je negde oko 1% ukupnog budžeta Republike Srbije. Naravno da taj iznos ne može da zadovolji ukupne kulturne potrebe naše zemlje. O tome u narednim godinama zaista moramo povesti računa. Zato ovaj predlog zakona obavezuje kreatore kulturne politike na svim nivoima da troše finansijska sredstva planski, na ravnomeran i održiv način. To je veoma bitno. Na taj način će se podići nivo njihove pravedne i efikasne raspodele. Kako će se to učiniti? Naravno, kroz obavezu kreatora kulturne politike na svim nivoima, da budžetska sredstva budu izdvajana za jasno utvrđene potrebe koje imaju karakter opšteg interesa, a ne u neke druge svrhe, kao što imamo sad primere, počevši od muzeja, preko biblioteka i arhiva. Ne kažem svih, ali u pojedinim delovima. Poštovani narodni poslanici, kada je reč o digitalizaciji kulturnog nasleđa, onda naglašavam i podvlačim posebno da su već ranije doneti ovi pravni propisi koji regulišu ovu oblast. Koji su to propisi? Zakon o elektronskom dokumentu, elektronskoj identifikaciji i uslugama od poverenja u elektronskom poslovanju iz 2017. godine i shodno tom zakonu Pravilnik o bližim uslovima za digitalizaciju kulturnog nasleđa iz 2018. godine, zatim, Zakon o bibliotečko-informacionoj delatnosti iz 2011. godine i shodno njemu Pravilnik o bližim uslovima za digitalizaciju o bibliotečko-informacijske građe i izvora. U tom smislu ove dopune Zakona o kulturi koje se odnose na oblast digitalizacije kulturnog nasleđa predstavljaju, u stvari, usklađivanje sa već ranije donetim aktima, a na osnovu kojih se već vrši digitalizacija naše kulturne građe. Nadalje, Zakon o kulturi iz 2009. godine prvi put je uveo praksu izbora direktora ustanove kulture javnim konkursom. Šta smo, gospodo, ovo je jako važno, hteli i želeli s tim postići? Naravno, podići kvalitet menadžerskog upravljanja u kulturi. Zašto? Jer realnim konkursom smo omogućavali većem broju zainteresovanih za funkciju direktora i bolji izbor. Šta smo dobili? Da li je praksa pokazala da je to dobro? Pokazalo nam se da institut javnog konkursa nije bio prihvaćen onako kao što je zakonodavac očekivao. Zašto, poštovani narodni poslanici, to je jako važno, jer nas sad gledaju poslanici kulture? Zato što smo izigravali institut vršioca dužnosti direktora. Zakon je predvideo da se vršilac dužnosti direktora postavlja na ograničeni period, jednu godinu, i to može se postavljati tačno po zakonom utvrđenim uslovima, a postoje dva načina i nema ih više – prvi, kada prestane dužnost pre isteka mandata direktoru i drugi, kada javni konkurs nije uspeo, ali izvršni odbor mora obrazložiti to. Međutim, šta smo imali u praksi? Dešavalo se da vršilac dužnosti direktora vrši funkciju i više od jedne godine u mnogim ustanovama kulture, a neki čak dve, tri godine. Dakle, zato šta smo sad učinili? Učinili smo to ovim predlogom da se obavezuje upravni odbor ustanova kulture da jasno obrazloži razloge zbog kojih nisu raspisani konkursi u utvrđenom roku, ali ovaj predlog zabranjuje da isto lice može biti više puta vršilac dužnosti direktora ustanove kulture. Ovo podvlačim posebno zbog onih koji nas iz kulture danas gledaju. Jedan od uslova, kako je rekao i ministar, za funkciju direktora bilo je radno iskustvo od pet godina u struci. I to se izigravalo, jer se zloupotrebljavala ova reč „ u struci“. Zato ovaj pojam sada je tačno preciziran i stoji „ u oblasti kulture“ i kvit, što bi narod rekao, tačka i ne može drugačije. Umetničke igre je jedna od najtežih profesija, kao što je i ministar rekao, koja traži velika ulaganja i samog umetnika, ali i veliki rizik od povreda i profesionalnih oboljenja. Zato je dodatno uređena ova oblast ovim Predlogom zakona. Postojeći zakon nije prepoznao specifičnost zanimanja igrača, ali zabrana u zapošljavanju, koji smo mi doneli zakon, i racionalizacija uticali su na stvaranje određenih problema upravo u ovom području kulture. Koji su to problemi? Problem zapošljavanja mladih u ustanovama kulture, zatim problem o mogućnosti stvaranja prava igrača na penziju nakon završene karijere, problem prekvalifikacije igrača u srodna zanimanja ne samo u ustanovama kulture, nego i u prosveti. Dakle, to je zaista izuzetno dobro sad precizirano. Zato su nam prioritetni zadaci u narednom periodu – prvo, neodgovarajuća zakonska rešenja kada su u pitanju pravo igrača na odlazak u penziju sada su rešena, socijalne zaštite igrača pri profesionalnom obavljanju i povredama, dalje, zakonsko regulisanje prestanka radnog odnosa, to je izuzetno važno. Ovom dodajemo i slobodna radna mesta mladih igrača i održiv sistem generacija koji obezbeđuje stabilan i kvalitetan proces u budućnosti. Ovim zakonom poboljšavamo, što je vrlo bitno, socijalnu sigurnost igrača, ali i mogućnost unapređenja umetničkih igara na svim poljima. Izuzetno važno, podvlačim, da će se ovim zakonom regulisati pitanja vezana za uplatu doprinosa za penzijsko i invalidsko i zdravstveno osiguranje, a sredstva se obezbeđuju iz republičkog, nivoa autonomne pokrajine i jedinicama lokalne samouprave. Idemo na drugi zakon, Zakon o arhivskoj građi. Poštovani poslanici kulture, nemojte da vas iznenadi ova rečenica prva – Republika Srbija je jedna od retkih zemalja u svetu koja nema zakon o arhivskoj građi i arhivskoj delatnosti kojim bi na sveobuhvatan način bila utvrđena zaštita arhivske građe i funkcionisanje arhivske delatnosti. Ja ću reći zbog čega je to. Istina da je postojao Zakon o kulturnim dobrima koji je usvojen daleke 1994. godine, međutim, odredbe tog zakona ne utvrđuju veoma važna pitanja iz ovog domena. Koja su to pitanja? Prvo, ne utvrđuje arhivsku građu koja izvorno nastaje u elektronskom obliku, tj. obaveze imaoca i stvaraoca arhivske građe u elektronskom obliku. Drugo, ne uređuje evidenciju stvaraoca i imaoca arhivske građe u elektronskom obliku. Treće, ne uređuje arhivsku građu pravnih subjekata koji su pre postupka privatizacije bili u društvenom vlasništvu i državnoj svojini, to je jako važno. Dalje, ne uređuje specijalne ni privatne arhive, o njima ni reči nema u javnosti, ne uređuje matičnost arhiva, ne uređuje stručna arhivska zvanja koja su od izuzetne važnosti. Nadalje, većina arhiva, dozvolite da kažem, u Republici Srbiji obavlja svoju delatnost u veoma, veoma, tri puta podvlačim, teškim uslovima. Zašto? Zato što nemaju dovoljno prostora za smeštaj arhivske građe, zato što postoji nedostatak stručnog kadra, nemamo studije arhivistike ni jednom fakultetu danas u državi, to je tragedija našeg univerziteta i fakulteta, pogotovo filozofskih fakulteta. Nemamo čak ni na katedrama za istoriju kao poseban predmet arhivistiku, osim jednog fakulteta, a ne nalazi se u Beogradu, niti u Novom Sadu, niti u Nišu, a pogodite koji je. Dalje, zato što je zastarela oprema, zato što postoji problem finansiranja. Što se tiče arhiva na području Jugoslavije, da imamo sliku. Za srpski narod izuzetno bitan najstariji arhiv jeste Hrvatski državni arhiv u Dubrovniku, podvlačim, koji po svom postanku dopire čak u drugu polovinu 13. veka. Poštovani narodni poslanici i poslanici kulture, mi čak u 13. veku imamo notara za ćirilske povelje. Tada je osnovana i srpska kancelarija u Dubrovniku. Ovo je izuzetno važno. Možete li zamislite istoričare koji ne posećuju taj arhiv, a bave se srpskom istorijom? Dalje, Hrvatski državni arhiv u Zadru formalno je osnovan 1625. godine, ali i ranije, kažem formalno. Idemo na Sloveniju, jednu rečenicu. U Sloveniji postoji Zemaljski arhiv, utemeljen je 1888. godine, da bi 1826. godine bio u sklopu državnog muzeja u Ljubljani. Idemo na Republiku Makedoniju. Državni arhiv u Skoplju osnovan je 1926. godine, ali, podvlačim tri puta ali, kao filijala Državnog arhiva Srbije, a tek 1951. godine dobija svoj državni arhiv Makedonija. Bosna i Hercegovina, da skratim, dobija 1947. godine u Bosni i Hercegovini, ne računajući specijalne arhive u Sarajevu, ima ih nekoliko. Na koncu, Srbija sad da vidimo gde je. Državni arhiv u Beogradu, danas Arhiv Srbije, ima svoju istoriju od 1846. godine, dobio je svoju zgradu 1928. godine u kojoj se i danas nalazi. Ima ogromnih problema što se tiče osiguranja i finansijskih sredstava, ali i stručnog kadra. Donošenjem ovog zakona stvoriće se institucionalne osnove za obezbeđenje uslova neophodnih za obavljanje delatnosti zaštite arhivske građe i ravnomeran razvoj arhiva. Ovo je izuzetno važno za sve one koji rade u arhivama. Nadalje, najveći broj arhiva zbog nedovoljnog finansiranja od strane lokalnih samouprava nije u mogućnosti da na adekvatan način obavlja svoju radnu delatnost. Broj zaposlenog stručnog kadra je neodgovarajući, a obim poslova sve veći. Sadašnji zakonski okvir uglavnom je zastareo, ne uređuje brojna pitanja koja se odnose na zaštitu i unapređivanje arhivske građe. Zato je ovaj zakon izuzetno važan i ja neću ponavljati ono što je ministar rekao šta se sa njim želi unaprediti. U prvom redu – stvaranje zakonskog okvira, zatim utvrđivanje arhivskog fonda prvi put Republike Srbije, kao nacionalnog i svetskog kulturnog nasleđa, kao i njegova dopuna dokumentima koja predstavljaju deo kulturnog nasleđa Republike Srbije, a nalaze se van teritorije Republike Srbije, a izuzetno su važni za istoriju srpskog naroda. Da dalje ne nabrajam. Mislim da je zakon izuzetno dobar. Hvala vama ministre i Ministarstvu što nakon toliko godina zaista dobijamo zakon o arhivskoj građi i arhivskoj delatnosti, što je na ponos ovoj Vladi. Na kraju, dozvolite da kažem o Predlogu zakona nešto o potvrđivanju Sporazuma između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o predaji Peterburškog lista Miroslavljevog jevanđelja Republici Srbiji i slika Nikolaja Konstantinoviča Reriha Ruskoj Federaciji. Poštovani građani, vama se obraćam, Miroslavljevo jevanđelje, jedan od najstarijih, najlepših i najznačajnijih srpskih ćirilskih spomenika srpske, odnosno srpsko-slovenske pismenosti iz 12. veka, nastao je u Bjelom Polju, a pisao ga je, tačno se zna, citiram, „grešni Grigorije Dijak“, završen citat, za vreme Velikog hunskog kneza Miroslava. Nije ga Miroslav, kao što neki pišu, pisao, nego grešni Grigorije Dijak, a po Miroslavu se naziva. Miroslavljevo jevanđelje je remek delo srpske srednjovekovne kaligrafije, pa ako hoćete i likovne umetnosti. Jevanđelje se čuva u Hilandaru do 1896. godine, kada su ga tamošnji monasi poklonili Aleksandru Obrenoviću. Čuva se danas u Narodnom muzeju u Beogradu, osim 166. lista, koji se čuva u Ruskoj nacionalnoj biblioteci, u Sankt Peterburgu. arhimandrid Porfirije Uspenski je zime 1845, 1846. godine boravio u Hilandaru. Tada je ukrao taj 166. list i odneo ga u Rusiju, gde se i danas nalazi. Prvi ga je izdao naš veliki srpski istoričar i diplomatičar Ljubomir Stojanović u Beču. Mislim da postoji 15 fotokopija tog primerka. Od 2005. godine Miroslavljevo jevanđelje nalazi se na UNESKO listi „Pamćenje vekova“. U novembru 2012. godine, Hrvatska akademija znanosti i umetnosti u Zagrebu je organizovala naučni skup, „Hrvatska ćirilska baština“ i, gle čuda, gde je pokušala da se Miroslavljevo jevanđelje predstavi kao delo pisane hrvatske ćirilice i ćirilične baštine. Ako je od Hrvata, mnogo je. Uvaženi narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, dugi niz godina vlasti Srbije su pokušale da vrate iz Rusije 166. list Miroslavljevog jevanđelja i nije im pošlo za rukom. Jedino je to uspelo srpskom predsedniku, reformatoru i državniku i iznad svega rodoljubu, našem predsedniku Aleksandru Vučiću uz pomoć predsednika Ruske Federacije Vladimira Vladimirovića Putina. Na kraju, obraćam se, gospodine predsedniče, vama. Gospodine predsedniče Srbije Aleksandre Vučiću, hvala vam što ste 166. list Miroslavljevog jevanđelja vratili nakon 175 godina tamo gde mu je mesto. To je mogao da učini samo onaj predsednik Srbije kome je nacionalni identitet i otadžbina iznad svega. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nataša Mihailović Vacić. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Ministre sa saradnicima, neću ponavljati ono što ste vi, ministre, rekli u svom uvodnom izlaganju, kao ni ono o čemu su u svojim izlaganjima govorile sve moje kolege, zato što bih time rizikovala da ponovim bar deo iz svih njihovih izlaganja. Naravno da smo saglasni sa svim predloženim izmenama i dopunama. Ja ću probati da kulturu i ono što su naše potrebe u kulturi, a u skladu sa ovim zakonom, sagledamo u jednom malo širem kontekstu. U najširem poimanju kulture i metaforički rečeno, kultura je nepresušni izvor i nezaustavljiva reka koja teče i tako će biti dok god postoji života na zemlji. To potvrđuju dvadeset vekovne epohe i izumrle civilizacije koje nastavljaju da žive i koje, praktično, produžavaju svoj život kao inspirativno blago civilizacije i potvrda, zapravo, univerzalnosti ljudske kreacije. Juče je moj kolega, govoreći o zakonima o obrazovanju, citirao Sokrata, a ja ću danas, mislim da je Heraklit u pitanju, da se pozovem na njegovu misao, da se u istu reku ne može ući dva puta i da sve teče, pa ću parafrazirati i, zapravo, ubaciti to u kontekst kulture, jer baš tako se i kultura širi i nikada se ne ponavlja na isti način, osim ukoliko, naravno, ne govorimo o imitaciji, o onome što spada u pojam kvazi kulture. Nama je potrebna strategija razvoja kulture koja će dugoročno da definiše kulturnu politiku. Za nas iz SDPS kulturni sadržaji moraju biti dostupni svim građanima Srbije. Kultura ne sme da se prepusti tržištu ili bar ne samo tržištu, jer će onda domovi kulture i kulturne ustanove biti primorane da preoblikuju svoju osnovnu delatnost i možda da posegnu za kreiranjem nekvalitetnog kulturnog sadržaja ili kvazikulture. Kultura za SDPS ne sme biti elitistička, odnosno dostupna samo najužem broju građana ili onima koji u današnjem trenutku sebi mogu da priušte kvalitetne kulturne sadržaje. Poznata je činjenica, i vi ste je naveli u svom izlaganju, da Srbija izdvaja manje od 1% iz budžeta za kulturu. Istina je takođe da količina novca nije uvek garant vrednosti kulturnih sadržaja, kao što je istina da nedostatak novca ne mora uvek da bude prepreka da bismo postigli sve one ciljeve koje postavimo kao dugoročne ciljeve razvoja kulture države Srbije. Publika je najbolji sponzor i to samo ona publika kojoj razvijemo kulturne potrebe. Kulturne potrebe su neophodne, naročito danas. Potrebnije su nego ikada pre. S druge strane, kada sam već pomenula novac i nedostatak novca, ne moramo ići mnogo daleko u prošlost. Recimo, posle Drugog svetskog rata, kada smo zemlju gradili iz pepela, kada nije bilo ni novca, za četiri godine izgrađeno je 1450 domova kulture. Ti domovi kulture nisu bili samo mesta za konzumaciju kulturnih sadržaja. To su bila mesta socijalizacije, mesta na kojima su se formirala i amaterska pozorišta i folklorna društva, organizovale i likovne sekcije itd, a neretko su domovi kulture postojali i mesta sa kojih je kretao i ekonomski razvoj tih sredina. Ako smo tada mogli da za četiri godine napravimo 1450 domova kulture, moramo danas da se potrudimo i da dobar deo domova kulture u Srbiji, u selima privedemo nameni, tamo gde je to moguće popraviti zdanja koja su se nekada zvala domovima kulture i na taj način dovesti kulturne sadržaje i kulturu do svakog građanina ove zemlje. Mislim da samo sa tako dugoročno definisanom kulturnom politikom i jasno postavljenim ciljevima kulturnog razvoja, nedostatak novca neće biti problem zato što ćemo na taj način animirati i pokrenuti kreativnost kod svih onih ljudi po tim sredinama koji su se učaurili, ne osećajući ni tu jednu vrstu podrške da im se omoguće mesta za socijalizaciju i susrete na kojima bi mogli i sami da kreiraju kulturne sadržaje. Naša uloga i naša obaveza je da im to omogućimo i da im u tome pomognemo. Kao što sam rekla, SDPS zalaže se i programski i suštinski po svojoj socijaldemokratskoj prirodi za kulturu, odnosno kulturne sadržaje koji će biti dostupni svima. Kao što sam već rekla, za decentralizaciju u kulturi i pomoć malim sredinama da osnuju kulturno jezgro i, naravno, što je izuzetno važno, neophodna je i pomoć nacionalnim manjinama da razvijaju i promovišu svoju kulturu i kreiraju svoje kulturne sadržaje. Kao socijaldemokratama, nama je važno i određivanje na nivou države minimuma finansijskih sredstava koje opštine moraju da izdvoje za finansiranje projekata u kulturi, kao i poreske olakšice za sve one koji bi da doniraju umetničke projekte i produkciju kulturnih sadržaja. Nama u Socijaldemokratskoj partiji Srbije vrlo je značajna i potpuna zaštita autorskih prava, kao i stipendiranje i pomoć pri promociji, usavršavanju i zapošljavanju umetničkih talenata. Dakle, jedno sistemsko regulisanje i rešavanje finansiranja institucija i pojedinačnih projekata u kulturi, koje će biti namenjene kulturnom podizanju duhovne i uopšte kulturne svesti naroda, jer kao što znamo, po opštoj teoriji, kultura obuhvata celokupnu tekovinu civilizacije, kao što sam to navela i u samom početku ovog svog izlaganja. Dalje, kultura, prema onome kako je mi razumemo u Socijaldemokratskoj partiji Srbije, zahteva stalna i temeljna istraživanja. Ona mogu da nam pomognu da sagledamo ostatke prošlog, da utvrdimo postojeće i predvidimo buduće stanje. Dobro organizovanim i redovnim istraživanjima društveno-odgovorne strukture neće biti zatečene stanjem, nego će uvek biti u mogućnosti da adekvatno i proaktivno prate to stanje i da na njega, kao što rekoh, proaktivno utiču. Kao što sam navela, jedno od osnovnih istraživanja je upravo istraživanje kulturnih potreba u jednoj društvenoj sredini. Te kulturne potrebe moraju da se odnose na sveobuhvatno i sistemsko istraživanje svih struktura društva, kako bismo i kroz to mogli još više da radimo na razvoju onoga što zovemo kulturne potrebe. Ja sam, spremajući se za ovu sednicu, čitala neke statističke podatke iz 2015. godine, pa nema smisla da ih sada ovde navodim, ali ti podaci upravo ukazuju na potrebu razvoja onoga što jesu kulturne potrebe stanovništva i na ispitivanje, da prosto znamo šta je ono što građani podrazumevaju pod kulturnim potrebama, koji su to kulturni sadržaji koje percipiraju kao sadržaj vredan i duhovnog uzdizanja i podizanja svesti na neki viši nivo, kako bi onda i svoje živote mogli da unaprede i podignu na jedan viši nivo. Dake, da bi se sve te osnovne i za društvo vrlo važne funkcije kulture ostvarivale, svaka institucija u kulturi mora da bude kreativno slobodna, tj. da bude oslobođena tereta materijalnih teškoća. Zato je izuzetno važno, još jednom da naglasim, da kulturu moramo da sačuvamo od surovosti tržišta. Ne smemo kulturu prepustiti isključivo tržišnoj regulaciji. Potrebna je jedna obostrana dobra volja i kooperativnost. I ono, kako bih mogla da sažmem sve ovo što su ideje i jedna vizija kulturnog razvoja Srbije iz ugla Socijaldemokratske partije Srbije, jeste sadržana u jednom principu po kome država treba da se ne ponaša restriktivno, ali da se istovremeno ni kultura ne ponaša komotno. Mislim da u tom nekom međuprostoru moramo i možemo zajednički da nađemo jedno rešenje i da utvrdimo dugoročne ciljeve i principe kulturnog razvoja, jer nam je kulturni razvoj ono što je najneophodnije u ovim trenucima u kojima smo mi još uvek u tranziciji, neophodno je da bismo znali kuda idemo i gde želimo da stignemo. Već sam rekla da, ako smo mogli nekada da negujemo i gradimo i unapređujemo domove kulture i kulturne sadržaje dovedemo do svakog sela u Srbiji, to bismo morali da činimo i danas, budući da znamo da smo u poslednjih dvadesetak ili više godina, iz poznatih razloga, zanemarili gotovo sve oblasti duhovne delatnosti, pa samim tim i kulturnu politiku i kulturne modele. Kulturni model ranije Jugoslavije, kao što sam već navela, postojao je i pravljen je na temeljima jednog socijalističkog pogleda na kulturu, a bazirao se upravo na toj dotiranoj kulturi. Sve ono što je bilo dobro, što se pokazalo kao dobro, možemo da iskoristimo i upotrebimo i prilagodimo današnjem trenutku u kome živimo, jer kao što znamo, jedan od bitnih elemenata za građenje srednje klase, koja nosi društvo, jeste upravo kultura, koja u svojoj biti, između ostalog, sadrži i kulturološku i edukativnu i umetničku i sociološku i, naravno, zabavnu funkciju. Vi ste govorili i o kulturi kao vrhunskom brendu za izvoz i to je, takođe, jako važno, jer je poznata činjenica da su i kultura i sport dve značajne društvene delatnosti koje mogu pozitivno da afirmišu i državu i društvo. Sport je u tom smislu već zauzeo značajnu poziciju u društvu i za izlazak sportista na svetsku arenu ne pravi se pitanje. Rekla bih da sa kulturom nije baš tako lako, nije baš isto stanje. Naravno, to ne sme poslanike u kulturi da vuče u defetizam, nego upravo suprotno, u jedan proaktivni pristup, u akciju. A, kao podstrek toj ideji imamo iskustvo takođe iz naše ranije kulturne istorije, a misli se na period 60-ih i 70-ih godina, kada je, kao što znamo, kultura bila izuzetno prisutna na svetskoj sceni, naročito likovna umetnost. Prosto, opet da ponovim, sve ono što smo kroz istoriju imali kao dobre primere, možemo da iskoristimo i u buduće. Znam da je mesto ministra kulture jedno od najtežih pozicija u Vladi, možda zato ne naročito ni privlačno, zahteva i strast i jaka uverenja i vreme da se uspostavi jedna određena politika, ali takođe, zahteva i samu i veliku podršku svih ostalih članova Vlade. U tom smislu, mi smo juče ovde razgovarali o zakonima o obrazovanju. Jako je važno da Ministarstvo kulture, zajedno sa Ministarstvom obrazovanja, kreiraju jedan ambiciozan plan za umetnost i kulturu, odnosno više kulture i u školskim programima, jer time bi, zapravo, škola postala centralno mesto ranog susreta i sa kulturnim delima, ali i na taj način bismo već u samom startu uticali na formiranje onoga što jesu kulturne potrebe i ono što je jako važno za vaspitavanje budućih korisnika kulturnih sadržaja. Stoga, Ministarstvo treba da ohrabruje i privatne inicijative i da kreira i fondacije i donacije itd, kao posebne finansijske olakšice. Drugo, kao što je i navedeno u obrazloženju izmena i dopuna ovog zakona, jako važnu ulogu u tom spajanju međusektorskom jeste i turizam. Vi ste to i naveli, da je jedan od ciljeva ovih izmena i dopuna Zakona o kulturi, da se upravo napravi ta interakcija sa ostalim resorima, kako bi smo dobre rezultate u tim oblastima unapredili i povećali ih upravo kroz ponudu i kulturnog sadržaja, to je ono što vi u izmenama i dopunama zakona zovete kulturnim turizmom. Možemo ga nazvati kako god sve dok znamo šta nam je cilj koji želimo da postignemo. Naravno da će SDPS u danu za glasanje podržati predloge koje ste izneli pred narodne poslanike. Kolega Atlagić je obrazložio toliko dobro preostala dva Predloga zakona, da ja neću trošiti ni uzimati vreme kolegama u nastavku ove rasprave. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, nije nam često kultura tema, niti je preokupacija bilo koje vlasti od 2000. godine i propušteno je da se uoči jedna pojava koja je od 5. oktobra, a traje i dan danas, da su predstavnici takozvanih nevladinih organizacija u oblasti kulture postali glavni moralni autoriteti, pa tako i teme koje oni forsiraju. Mi smo raspravljali i o budžetu u prethodnoj godini i videli smo da za finansiranje takozvanih nevladinih organizacija se izdvaja nešto više od 10 milijardi dinara. Naravno u tu cifru ulaze i finansiranje SPC i Crvenog Krsta i sve ostalo. Ali, značajna suma po većem broju osnova se odvaja i za one nevladine organizacije koje pod firmom zaštite ljudskih prava u stvari sprovode propagandu i zastupaju jednu antisrpsku politiku, a i antisrpsku ideologiju. Videli smo koje su njihove glavne i dominantne teme. Dakle, Srbi su izvršili niz ratnih zločina na KiM, etničko čišćenje i onda je po tome potpuno normalno da je danas republika Kosovo je jedna nezavisna država, kojoj otprilike samo što Srbija ne treba da plati ratnu odštetu. Naravno, ti zli zločinački Srbi su sami krivi zbog svega toga, zato što su bili bombardovani. Bili su bombardovani malo koliko su trebali i to je sasvim srpska odgovornost. Naravno, to što je Republika Srbija tj. srpski narod, Republika Srpska počinila genocid u Srebrenici je nešto što je eminentno srpskom biću, jer je ono u prirodi zločinačko i to je nešto što je moglo da se očekuje. To su teme koje nam serviraju već punih 20 godina, predstavnici, takozvanih ljudsko-pravačkih nevladinih organizacija, „Fond za humanitarno pravo“, „Fond za otvoreno društvo“, „Jukom“, „Helsinški odbor“, „Građanske inicijative“, „Kuća ljudskih prava“ i svi ostali. Oni su finansirani naravno i iz inostranstva i tu nije ništa čudno. Ali zabrinjava kada su oni takođe finansirani i od strane Vlade Republike Srbije, tj. od strane Republike Srbije. Na konkursima koje raspisuje Kancelarija za ljudska i manjinska prava odvojeno 300 miliona dinara koje samo ovakve nevladine organizacije mogu samo da se prijave. To je nešto što zabrinjava. Dakle, to su njihove dominantne teme. Mi smo imali negde i zvaničnu državnu politiku koja je finansirala takve projekte na primer u kinematografiji, pa je finansiran od strane Vlade Republike Srbije jedan antisrpski film „Turneja“, ukoliko znate o čemu se radi, pa takođe i zbog političkih preferencija prethodna vlast je finansirala jedan antisrpski film „Parada“ Srđana Dragojevića, koji je bio u tom momentu poslanik vladajuće većine, ispred SPS i još mnoge druge stvari. Nije se shvatala uloga kulture u našem društvu na najbolji mogući način, pogotovo ne osnaživanje i očuvanje nacionalne kulture. Mi smo došli u situaciju posle 20 godina od 5. oktobra neki u većoj, neki u manjoj meri, da su nama glavne kulturne distance i glavni moralni autoriteti „Peščanik“ i „Beton“ i sve ono što oni rade i objavljuju čime se bave je kultura, a kada se govori na primer o Matici srpskoj, Srpskoj književnoj zadruzi ili nekim drugim nacionalnim projektima kojih ima ne u velikom broju, ali ih ima, to je onda nešto što podseća na takozvanu veliku srpsku agresiju, na zločinačku prošlost i tako dalje. Čak su nam se pojavili neki termini u kulturi koji samo se time i bave, potpuno izmišljeni baš zbog delovanja nevladinih organizacija. Čak negde i na nekim fakultetima imamo takve predmete kao što su „Tranziciona pravda“, da se tu rezimira srpska zločinačka uloga o raspadu Jugoslavije i da se opravda isporučivanje Srba u Haški tribunal, ali i delovanje Haškog tribunala, kultura sećanja koja ima za cilj promovisanje navodnog genocida u Srebrenici itd. To je danas prisutno na fakultetima. Juče smo razgovarali o izdavačkoj delatnosti na polju udžbenika. Imali smo priliku da vidimo mnogo skandala na tom polju. Poslednji od njih je bio kada je u jednom od tih udžbenika, u pitanju je Istorija za sedmi razred osnovne škole, „Danak u krvi“, otimanje dece iz porobljenih naroda i porobljenih porodica kako bi posle služili kao vojnici u Osmanskoj carstvu bio u stvari predstavljen kao prilika za napredovanje u hijerarhiji turske imperije. Pre toga imali smo i mnogo skandala sa nekim izmišljenim mapama, istorijskim falsifikatima koji su prikazivali nekakvu hrvatsku državu u vreme kada ona nije ni postojala. Zašto Vlada Republike Srbije ne spreči takve stvari? To može vrlo lako da uradi. Imamo Zavod za izdavanje udžbenika, imamo „Službeni glasnik“, a i dalje su najpopularniji i najzastupljeniji udžbenici pre svega iz Istorije od izdavača u vlasništvu „Školske knjige“ iz Zagreba, finansijera HDZ, to su izdavačke kuće „Klet“, „Logos“, „Bigz“ i neki drugi i posle možemo takve stvari za zateknemo. Čini se da Vlada Republike Srbije ne ulaže nikakve napore, čak ni da pročita neko te udžbenike pre nego što se oni pojave u školama, a nastavnici su slobodni da sami određuju ko će kakve udžbenike da koristi. Mi smatramo da udžbenici iz Istorije i Srpskog jezika ne smeju da budu stvar tržišta. To mora da bude nešto što je pod kontrolom države, da se onda više takve stvari ne bi dešavale. To bi jedna odgovorna vlast uradila, a ne zbog nekih profita da posle zateknemo tako nešto i reagujemo tek kada problem nastane, tek kada se takav skandal desi. Nismo videli da se po tom pitanju nešto pozitivno promenilo. Čuli smo više puta pitanje UNESK-a, zaštite naših kulturnih dobara, pre svega naše kulturne baštine na KiM. Vlada Republike Srbije se veoma angažovala da tzv. republika Kosovo ne postane član UNESK-a i ostvarila je izvesne uspehe na tom putu. U dva navrata Kosovo nije postolo član UNESK-a. Sa druge strane, to je rešavanje problema samo na kratak rok, budući da ukoliko nastavimo putem evropskih integracija, za Srbiju će biti potrebno potpisivanje pravno obavezujućih sporazuma sa tzv. republikom Kosovo, koje između ostalog ima za cilj da spreči blokiranje jedni drugih u članstvo u međunarodnim organizacijama. Tu se misli i članstvo u UN kao zaokruživanje državnosti Kosova, a kada Kosovo i ukoliko postane član UN, više neće biti važno i neće biti glasanja u UNESKU, zato što će Kosovo pa automatizmu postati član UNESK-a. Tako da je ova Vlada negde kontradiktorna sama sebi, što se tiče te politike. Mi takođe imamo jednu opasnu situaciju danas koja može da služi kao napomena šta može da se desi na Kosovu. To se dešava danas u Crnoj Gori. Dakle, jedna antisrpska vlast u Crnoj Gori, konverticka, čija se politika sastoji isključivo od antisrpske i antiruske histerije donela je Zakon o slobodi veroispovesti koji ima za cilj da konfiskuje imovinu SPC, uključujući i sakralne objekte nekim besmislenim normama, koja negira neprikosnovenost privatne svojine, odvojenost države od crkve, sve što je kodifikovano u Ustavu Crne Gore, a od Vlade Republike Srbije nismo čuli reakcije ili reakcije koje smo čuli su bile izuzetno mlake, a onda naravno uz ograđivanje kako je to mešanje u unutrašnje stvari druge države. To je nešto što može da nam se desi slično na Kosovu, ukoliko dođe do takvog jednog sporazuma. Tako da očuvanje naše kulturne baštine i nacionalnog identiteta je u koliziji sa spoljnom politikom Republike Srbije, što je deklarativno članstvo Srbije u EU. Mi smo videli kod finansiranja tih nevladinih organizacija neke njihove performanse u Beogradu. Mi smo videli da oni promovišu vrlo često, skupove na tu temu prave o tzv. genocidu u Srebrenici, o nekoj velikosrpskoj agresiji na Vukovar, a videli smo i onda nekoliko godina za redom, to je omogućila naprednjačka većina i Vlada Republike Srbije u kojoj većinu ima SNS, pre njih se to nije desilo, da se u sred centra Beograda održava festival „Mirdita“, promocija kosovske kulture svake godine, a onda da sramota bude još veća, neki istaknuti predstavnici režima, bivši ministar kulture i gradski odbornici danas u Skupštini grada Beograda su tamo bili prisutni, Tasovac i nakarada, oni su to tamo išli da podrže, zajedno sa Čedomirom Jovanovićem i još nekima, ne znam sada tačno da nabrojim, a to su ovi sa ovog spiska od 88 istaknutih ličnosti. Dakle, promocija kosovske kulture u centru Beograda, a to je na indirektan način finansirano od strane Vlade Republike Srbije, upravo kroz finansiranje tih nevladinih organizacija koje postaje i novac troše za te namene. Da li je to normalno i da li je to staranje o očuvanju našeg nacionalnog identiteta, svake godine? Naravno, finansiranje i očuvanje Matice srpske i Srpske književne zadruge je nekoliko puta manje nego što je finansiranje nevladinih organizacija, ovih ljudsko pravaških. Dakle, ukoliko se mi staramo o očuvanju našeg nacionalnog identiteta valjda to treba da bude prioritet broj jedan. Imali smo priliku da vidimo i histeriju kada je jedan istaknuti pisac svetskog ranga, Petar Hanke dobio Nobelovu nagradu za književnost. Mogli smo da vidimo histeriju baš tih predstavnika nevladinog sektora, kako je to nagrada za genocid, za zločin, za podršku zločinu, samo zato što je Hanke jedan srpski prijatelj koji je podržavao srpski narod u najtežim vremenima i u vreme bombardovanja i srpski narod preko Drine. Mi smo videli histeriju i nekontrolisane i neartikulisane napade zbog svega toga, kao da smo mi dodelili Nobelovu nagradu, a izašli smo sa inicijativom da Vlada Republike Srbije objavi sabrana dela Petra Hankea kao znak zahvalnosti za podršku koju je on našem narodu pružio. Nismo dobili odgovor na to. Dakle, da li je to zbog straha, jer to nisu nevažni činiocu u našem društvu danas, nevladine organizacije i ukoliko se one kojim slučajem okrenu protiv neke vladajuće stranke, ta vladajuća stranka može da dovede u pitanje svoj opstanak na vlasti. Videli smo da te iste nevladine organizacije, sve stranke prozapadne opozicije i vladajuće stranke okupljaju za isti sto kada treba da ih nauče, da im objasne kako treba da izgledaju izbori u Srbiji, kako treba da se glasa, šta su izborni uslovi. Automatski prozapadne opozicione stranke i vladajuće stranke zaborave sve razlike i dođu na taj sastanak kada Soroš sazove i nije lako onda sa pozicije vladajuće stranke zameriti se njima. Još jedna stvar kada već govorimo o arhivu, zašto Vlada Republike Srbije nije ništa preduzela povodom još jedne naše inicijative SRS, a to je osnivanje instituta za proučavanje haških presuda? Dakle, svedoci smo da Haški tribunal stvara nama novu istoriju. Osnovna uloga Haškog tribunala jeste da svu krivicu za krvavi raspad i građanski rat u Jugoslaviji prebaci na srpski narod. To govori i statistika tih presuda i procesi koji su tamo vođeni. Zašto bi mi to prihvatili, političko delovanje jednog ad hok tribunala koji nije ni osnovan u skladu sa pravom i pravdom, zašto mi ne bismo sami istražili sadržaj tih presuda i uopšte delovanje Haškog tribunala? To treba da bude jedan od naših osnovnih ciljeva kako bismo pokazali šta oni o nama misle i kakvo je njihovo delovanje? To može nekome da se ne svidi, da ugrozi tzv. put evropskih integracija, ali pošto svakako to nije nešto što je izvesno, neće nikom ni smetati niti ćemo mi biti zbog toga nešto sputani. Ima nešto što svaka ozbiljna država radi, a to je ulaganje u kulturnu politiku. Američki profesor, stručnjak za međunarodne odnose, Džozef Naj je odavno već govorio o terminu „meka moć“. Svaka ozbiljna država treba da ima ozbiljnu kulturnu strategiju, baš zbog tog uticaja da stavlja u fokus najvažnije nacionalne teme, istorijske stvari, a ne da čeka šta će da uradi neko ko je antisrpski nastrojen i posle da to lažno ovde predstavljamo i usvajamo kao kulturu. „Beton“ i „Peščanik“ nisu kultura, „Egzit“ nije kultura. Zašto bi mi to prihvatili zdravo za gotovo, a ne radili ništa po tom pitanju. Sa druge strane, budući da je to u vašem resoru, kakvo je reagovanje Vlade Republike Srbije na to što RTS vrlo često kada predstavlja mapu Srbije, ne samo u vremenskoj prognozi, već i u informativnom programu, to radi bez teritorije KiM? Kako oni to smeju da rade? Radio televizija Srbije nije privatna televizija, nije televizija iz Luksemburga, nije televizija bilo koja od ovih koja podržava Vlada ili bilo koja druga, to je televizija koja se finansira iz budžeta direktno. Niko ne zna kako ta televizija funkcioniše, a za njih je Srbija bez Kosova sasvim jedna normalna stvar i to se njima toleriše? Kako je to moguće? Tako da, ukoliko na dugi rok mi želimo da se brinemo o našoj kulturi, našoj kulturnoj baštini i očuvamo naš nacionalni identitet, koji je na svakoj strani ugrožen i od strane susednih država i od strane nevladinih organizacija i međunarodnog faktora, mi treba ovim pitanjima da pristupimo ozbiljnije, ne da to bude sporedna tema koja nikom ne odgovara, ne da slušamo one samozvane stručnjake, eksperte za ova pitanja koji u svemu vide veliko srpsku, genocidnu, agresivnu politiku i ostalo, već treba sami o tome da se staramo i da prekinemo više sa finansiranjem nečega što nije u nacionalnom interesu srpskog naroda.
Zahvaljujem, kolega Šešelj. Reč ima ministar Vladan Vukosavljević. Izvolite, ministre.
Zahvaljujem. Evo, samo vrlo kratko da se osvrnem na ovo što ste rekli. Dakle, dobra vest je, ja sam čekao da potpišemo ugovor, pa da to objavimo, ali Ministarstvo kulture i informisanja je obezbedilo sredstva i postiglo dogovor sa jednim našim uglednim izdavačem, te će sabrano, odnosno odabrana dela Petera Handkea biti odštampano ove godine i Bože zdravlja pojaviće se na sajmu knjiga u oktobru u Beogradu. Tako da je što se tiče… (Narodni poslanik, Aleksandar Šešelj, dobacuje bez mikrofona.) Nisam vas čuo šta ste rekli. Sa „Službenim glasnikom“ smo postigli dogovor načelni, videćemo kako i kada će biti potpisan ugovor. Dakle, nije srpski, ne znam šta ste rekli, ili to je, verovatno se šalite. Tako da što se tiče Petera Handkea, ta stvar je obavljena na taj način. Što se tiče ovih drugih tema, uglavnom kada je o udžbenicima reč, to nije naša nadležnost, ali kada je reč o strategiji kulturnog razvoja i Ministarstvo kulture je još pre dve godine spremilo tekst strategije kulturnog razvoja i taj se tekst nalazi na sajtu Ministarstva kulture i informisanja. Međutim, nije došlo na red pred Vlad, tokom prošle godine usvojen Zakon o budžetskom sistemu, pa je to indukovalo ponovni krug saglasnosti i promene nekih akcioni planova i nekih detalja u toj strategiji i to je sada ponovo poslato na saglasnost resornim ministarstvima i očekujem, naravno, slažem se sa svakim onim ko misli da je bez strateškog dokumenta u kulturnom razvoju svaka kulturna politika osuđena na improvizaciju. Tako da smo mi o tome razmišljali ranije i taj dokument je praktično urađen, ostala su proceduralna pitanja o sadržaju tog teksta i o osnovnim namerama i principima te kulturne politike. Svako može da se upozna na sajtu Ministarstva kulture i informisanja, tako da ja verujem da će i taj dokument biti uskoro pred Vladom Republike Srbije. Hvala.
Zahvaljujem, ministre Vukosavljeviću. Kolega Šešelj, želite repliku? Izvolite.
Naravno da je dobra vest ukoliko dođe zaista do objavljivanja sabranih dela Petera Handkea. To, naravno pokazuje da mi nismo zaboravili na svoje prijatelje koji su nas podržavali u onim trenucima kada je nama bilo najteže. Osnovna stvar kako bi rešili taj dvodecenijski problem, jeste upravo odvajanje od ovih koji nam ne misle ništa dobro, od stranih agentura koji su ovde veoma prisutni i koji su stavili resor kulture pod svoju šapu već 20 godina. To su predstavnici nevladinih organizacija. Da li vi mislite da je normalno da Vlada Republike Srbije finansira na bilo koji način nevladine organizacije koje su pri tome svemu još obilnije finansirane iz inostranstva za antisrpsko delovanje, jer posle taj novac koji dobiju od Vlade, oni potroše na Mirditu ili na genocid u Srebrenici. To je nenormalno. Hajde da mi pustimo da se oni finansiraju kako oni znaju sami, a da novac koji dobijaju od strane Vlade se preusmeri na Maticu srpsku, Srpsku književnu zadrugu i ostale kulturne institucije. To bi bilo negde patriotski i odgovorno. To, što se oni plaćaju, jeste na neki način plaćanje njihovog ćutanja i toga da se oni ne okrenu pred onima koji su ih postavili u Srbiju, fondacija Džordža, Soroša i ostalih, protiv Vlade Republike Srbije i onda ugrozili vladajuću stranku na vlasti. To je jedini razlog koji ja mogu da vidim da se oni iz budžeta plaćaju i ništa drugo.
Zahvaljujem, kolega Šešelj. Prelazimo na redosled narodnih poslanik prema prijavama za reč u zajedničkom načelnom i jedinstvenom pretresu o predlozima zakona iz tačaka od 9. do 11. dnevnog reda. Reč ima narodni poslanik Muamer Zukorlić. Izvolite, kolega Zukorliću.
Dame i gospodo, poštovani prisutni, tema kulture je jedna od najznačajnijih, najzanimljivijih i za nas narodne poslanike, Stranke pravde i pomirenja i da je sreće da se ima više prilike ova tema tretirati, pogotovo sa teorijskog aspekta. Mislim da nam nedostaje sagledavanje i bacanje svetla, pogotovo u pogledu već pomenute strategije kulture, odnosno politike kulture gde primenjujem da još imamo problema slično onome što sam kazao juče sa obrazovanjem. Dakle, kultura nam jeste prisutna, ali uglavnom u našim naslovnim orijentacijama, ali je daleko od toga da spada u strateški najbitnije teme ove države i celokupne nacije. Svakako da ona to može postići tek onda kada podignemo obrazovanje na taj nivo i to je ono na šta želim zapravo ovom prilikom ukazati. Bojim se da smo dosadašnjim sagledavanjima i našim stavovima u odnosu na kulturu postavljeni po određenim stereotipima ili smo smestili kulturu u određene ustanove gde servisiramo jedan veoma mali broj građana koji su okrenuti tim ustanovama, ili smo se takođe opredelili prema kulturi prošlosti, odnosno čuvanja kulturnog nasleđa što nije nevažno, ali nikako ne bi smelo biti najvažnije. Jer, to je neka vrsta epimetejske orijentacije prema kulturi, odnosno kulturi arheologije, gde ogromnu energiju trošimo isključivo na očuvanje onoga što su postigli naši preci, zaboravljajući čime će se to baviti buduća pokolenja. Da li će oni imati šta da čuvaju što mi podižemo, a zapravo na polju kulture veoma malo ili skoro ništa ne podižemo. Drugi nedostatak jeste isključivi fokus na tzv. materijalnu kulturu koja opet jeste važna, ali ponovno nikako najvažnija. Zato je važno reafirmirati temu kulturu sa aspekta njene suštine, a ona je tu pre svega nematerijalna i ona je zapravo ono što se temelji na dva postulata. Na postulatu ili temelju znanja sa jedne strane i na postulatu duhovnosti sa druge strane. Tek onda kada se u strateškoj orijentaciji kultura definira i postavi na onaj način, moći ćemo podizati mlade generacije kao kapacitet i potencijal za kulturno stvaralaštvo, za ono što će biti kultura opredeljena prema budućnosti. Svaka nacija i svaka kultura koja je opredeljena isključivo ili primarno prema prošlosti, u svojoj percepciji kulture nema svoju budućnost. To je zamka u koju upadaju mnogi narodi, mnoge nacije i mnoge države, a Srbija je tu takođe na ivici te greške ili je duboko u toj greški. Jako mi je drago da imamo ovo što danas usvajamo, vraćanje ove stranice Miroslavljevog jevanđelja, koje je, kako je poznato, nastalo i otkriveno na području Bijelog Polja. Ja sam u svojoj knjizi „Drevna Bosna“ tretirao ovaj dokument kao par ekselans dokument od kulturne važnosti i koja ima čak i nad etničku vrednost. Ja sam je tu i kolokvijalno nazvao, odnosno ovaj dokument nazvao i kao Sandžačko jevanđelje, što je iritiralo neke čitaoce. Međutim, to namerno radim upravo ukazujući na određene kulturne resurse, odnosno blaga, odnosno nasleđa koja imaju širi značaj od jednog etnosa, što naravno ne umanjuje vrednost i značaj za taj etnos, i svakako da treba podržati takve korake zaštite celokupnog kulturnog nasleđa. Međutim, želim takođe da ukažem, zbog permanentnog potenciranja na pojmu srpsko, srpsko, srpsko, molim vas ne zaboravite, bez ikakve namere da se umanji ambicija prema toj orijentaciji, ali u ovoj zemlji živi oko trećine građana nesrpske nacionalnosti i zato je od izuzetne važnosti i u projektima kulture i u našoj celokupnoj kulturnoj i političkoj retorici da to ne zapostavljamo, jer dajući mogućnost i podršku da i te aspekte kulturne različitosti koje baštine manjinski narodi u ovoj zemlji tretiramo kao deo celokupnog nacionalnog i državnog resursa, što je načelno i Ustavom definisano. Sada govorim o operacionalizaciji toga, ne samo kroz zakone već i kroz naš celokupni diskurs tekst sa takvim kapacitetima, onda zasigurno možemo otvoriti jednu novu belu stranicu i zasigurno svetliju budućnost u pogledu percepcije i realizacije i produkcije u kulturi. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Zukorliću. Reč ima narodni poslanik Snežana Paunović. Izvolite, koleginice.
Zahvaljujem. Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre sa saradnicima, drage kolege narodni poslanici i građani Srbije, pred nama su danas pre svega izmene krovnog Zakona o kulturi, ali i Zakona o arhivskoj građi, kao i za srpsku istoriju i kulturu veoma važan sporazum kojim se Srbiji vraća 166. strana Miroslavljevog jevanđelja, najstarijeg spomenika srpsko-slovenske pismenosti iz 12. veka. Kada je u pitanju Zakon o kulturi i izmene koje se predlažu, važno je reći da je misija ovog pravnog akta značajna za očuvanje naše istorije i našeg kulturnog identiteta za kulturni razvoj i afirmaciju multikulturalnog društva kakvo je naše, pre svega. Za mene poseban značaj ima onaj segment zakona koji utvrđuje opšti, za mene je to državni interes u oblasti kulture, koji podrazumeva kako stvaranja uslova za kulturni razvoj, tako i stvaranje uslova za očuvanje i valorizaciju naše vredne kulturne baštine, naših vrednih pokretnih i nepokretnih kulturnih dobara. Mi smo kao narod našim vrednim kulturnim nasleđem starim više od osam vekova dali jedan ogroman doprinos svetskoj kulturi. Ovde posebno mislim na naše manastire i crkve, pre svega, građene još u vreme Nemanjića od kojih su one najvrednije postale deo svetske kulturne baštine i nalaze se pod zaštitom Uneska, Studenica, Gračanica, Stari Ras sa Sopoćanima, Pećka patrijaršija, Visoki Dečani i da ne nabrajam. Važno kulturno nasleđe koje svedoči o našem postojanju i vekovnom trajanju na ovim prostorima i koliko je važno govori nažalost činjenica da danas na jednom delu teritorije naše države, na Kosovu i Metohiji, bez milosti i poštovanja se uništavaju naše najvrednije svetinje, i to baš one koje su deo svetske kulturne baštine i koje je svet vrednovao kao nasleđe vredno za čitavo čovečanstvo. Nažalost, izgleda da nema zaštite od onih koji su se osmelili da skidaju krstove sa naših svetinja, da pale manastire i crkve, da spaljuju ikone i vredne knjige. O čemu se radi zapravo? Radi se o krađi i krivotvorenju istorije, pre svega. Oni misle da će spaljivanjem ili otimanjem naših svetinja spaliti i našu istoriju i kulturu, kao što su nekada davno mislili da će spaljivanjem moštiju Svetog Save uništiti njegov kult u srpskom narodu. To se svakako nije dogodilo. Danas je na sceni otimanje naših svetinja i to pre svega rade oni koji bi krađom naše istorije da dođu do neke svoje. Nije prvi put da se revizijom naše istorije pokušava stvoriti neka svoja, uslovno rečeno. Mislila sam da je najveći poraz koji čovek može da doživi zapravo da dođe u Pešku patrijaršiju i vidi je okruženu nekom bodljikavom žicom, a onda u mirnodopskim uslovima neko je sebi dozvolio luksuz da nevidljivu bodljikavu žicu plete oko manastira Ostrog, manastira Morače, manastira Svetog Petra Cetinjskog, bez razlike. Evidentna je, i dozvoliću sebi luksuz da kažem, sinhronizovana već decenijama unazad potreba pojedinaca da istoriju prilagode sebi. Ti mali bezmalo bezvredni ljudi, pod pritiskom sopstvenog kompleksa, besomučno otimaju pre svega identitet srpskog naroda, i to primarno kroz otimanje srpske kulturne baštine. Dozvolili su sebi da velike poput Nikole Tesle, Njegoša, Milutina Milankovića, Dositeja Obradovića, i da ne nabrajam, trajalo bi, prisvoje isključivo zbog potrebe da i sami prisvajajući njih steknu neku vrednost. U tom smislu i Srbija svakako ima svoje propuste. Ovaj Zakon o kulturi tim pre ostavlja utisak da je došlo do otrežnjenja činjenicom da se prvi put u zakonu, a bezmalo u društvu kome pripada našla i Zadužbina Dositeja Obradovića. Ja o tome neću govoriti detaljno, pre svega zato jer je osnivač Zadužbine moja draga i uvažena koleginica Mira Dragaš, ovlašćeni predstavnik SPS u ovom pretresu, i detaljno je govorila o važnosti jedne ovakve zadužbine i o važnosti ovog poteza koji je zadužbinu uvrstio u zakon. Drugi zakon, Zakon o arhivskoj građi, takođe je potvrda da je Ministarstvo kulture napokon prepoznalo važnost arhiva kao vredne istorijske građe. Aktuelni momenat nas i te kako uči da od budućih mogućih otimača treba zaštititi pre svega istoriju, a nju čini i kulturna baština o kojoj govorimo, bez razlike da li se radi o verskim objektima starim po nekoliko vekova ili o pisanim dokumentima kakvo je Miroslavljevo jevanđelje koje se posle 180 godina kompletira i napokon će biti kompletno. Podsetiću da je Miroslavljevo jevanđelje najstariji sačuvani srpski originalni dokument pisan na staroslovenskom jeziku. Ovaj dokument osim za nas Srbe ima neprocenjivu vrednost i za čitavo čovečanstvo jer je ovaj dokument Unesko 2005. godine uvrstio u biblioteku „Pamćenje sveta“, čime je postalo jedan od 120 najvrednijih dobara koje je stvorilo čovečanstvo. Imamo razlog za istorijski ponos, ali nas on i obavezuje da i Miroslavljevo jevanđelje i drugu baštinu sačuvamo i od zaborava i od uništavanja. Zato ja mislim da je za ovaj skupštinski saziv ovo zaista jedan poseban dan u kome smo prepoznali sve ono što su nedostaci, unapredićemo kroz donošenje ovih zakona koji će verovatno, kao i svi zakoni koji su doneti, morati u nekom trenutku da bude i poboljšan i prilagođen momentu, ali svakako činimo istorijski podvig i vraćamo dug našoj prošlosti i našim svetim precima. Želim da verujem da je ovo najveći korak, ali prvi korak ka svemu onome što je obaveza koju moramo kao aktuelna generacija ostaviti budućim generacijama i tu se sa kolegama potpuno slažem, moramo u nasleđe ostaviti i ono što je naše činjenje, ali i sačuvati sve ono što su nam preci ostavili u amanet, bez razlike čija je ambicija da to od nas otme. Trajala bi diskusija ukoliko bismo se bavili pojedinačnim potrebama bilo koga i nemam nikakav problem sa tim da sve ono što jeste kulturna baština i smatra se svetskom kulturnom baštinom svako ima pravo da svojata, ali ne i da otima. Ogromna je razlika između ove dve kategorije. U tom smislu, zaista na zadovoljstvo svih mojih kolega, poslanička grupa SPS će bez dileme podržati u danu za glasanje sva tri predložena zakona. Hvala vam.
Zahvaljujem, koleginice Paunović. Reč ima narodni poslanik Jahja Fehratović. Izvolite.
Zahvaljujem. Kao što ste već čuli, poslanici Stranke pravde i pomirenja zalažu se za snažne zakonske regulative kada je u pitanju svaka vrsta podizanja kulturnog organizovanja, a naročito kulturne svesti. Ja ću nastaviti tamo gde je uvaženi akademik Zukorlić stao u svom obrazlaganju, tj. na onoj činjenici da kada je u pitanju kultura kao mesto susreta različitosti mnogo više bi trebalo raditi na tome da se i unutar Republike Srbije prožimaju, prepoznaju i promovišu vrednosti različitih kulturnih identiteta. Kada govorimo o toj trećini stanovništva koja je nesrpskog etičkog porekla, u kulturnim institucijama, a posebno medijskim i nastavnim sadržajima mnogo je malo zastupljenosti njihove kulture, njihovog identiteta i upoznavanja većinskog naroda recimo sa svim posebnostima kulturnog identiteta svih nacionalnih zajednica. To je nešto što bi zaista trebalo mnogo više biti prisutno u obrazovnim sistemima, u medijskim strukturama, posebno na Javnom servisu, gde skoro i da nemamo kulturnih sadržaja koje se tiču posebnosti identiteta nacionalnih zajednica, da bismo se upoznali međusobno i da bismo na taj način razvijali i negovali svoje posebnosti, ali i izgrađivali neki vrednosni identitet svih naših naroda. S tim u vezi, mnogo bi bilo važno raditi na disperziji kulturnih dešavanja institucija u celoj državi, jer, nekako, ako sagledate najznačajnije kulturne događaje, kulturne institucije, bar 80% njih jeste skoncentrisano u Beogradu ili Novom Sadu. U ovim drugim gradovima vrlo je malo ozbiljnih, velikih, državnih kulturnih institucija, koje bi upravo imale zadatak da se bave ovakvim stvarima. Naravno da je to sve izuzetno skupo, zahtevno za državu itd, ali je neophodno. Preneću jednu anegdotu lokalnog tipa. Kada je još u ono komunističko vreme neki kulturni delatnik tražio neki projekat od predsednika opštine i ovaj mu odgovorio da je to jako skupo i rekao - ta je tvoja kultura zaista skupa, a on mu je odgovorio - predsedniče, kultura je skupa, ali je nekultura mnogo skuplja. Mi zaista moramo mnogo više raditi na tom planu, a posebno na planu očuvanja svih onih vrednosti. Iskren da budem, ne mogu se začuditi ni Ministarstvu kulture, a ni svim drugim institucijama, zašto još uvek ništa nije preduzeto u prilog zaštite očuvanja jednog od najboljih i najočuvanijih srednjovekovnih gradova koje imamo na teritoriji Republike Srbije, a to je grad Jeleč kod Novog Pazara. Pozivam ministra da se malo upozna sa tim. Tamo nema ni asfaltnog puta, ni prilaza, a to je jedno od najstarijih i najočuvanijih, najtajanstvenijih srednjovekovnih gradova koje trenutno imamo na teritoriji Republike Srbije i koji je apsolutno neiskorišten, i u turističkom i u kulturološkom potencijalu. A takvih mesta i primera imate koliko god hoćete u našoj državi. Smatram da bi bilo izuzetno važno, upravo u ovom prekvalificiranju ili medijskoj strategiji, da tim mestima koja su zajedničko čvorište različitih kultura, različitih tradicija, kod različitih naroda, damo posebno težište u narednom periodu, jer ćemo na taj način oživeti i turistički i kulturološki ta mesta koja su u duhovnom, u kulturnom smislu, izuzetno važna i za Republiku Srbiju, ali i za spajanje, razumevanje različitih kultura, posebno nakon ovih kulturnih destrukcija 90-ih godina, koje su napravile brane i otuđile i zarobile različite nosioce kulturnih identiteta u nekakve rovove. To se mora razbijati. Moramo vraćati poverenje. To se naročito postiže i najkvalitetnije i najtemeljitije i sa najvećim rezultatima upravo kroz kulturna dešavanja, kroz kulturne projekte i oživljavanje onoga što jeste prava kultura, za razliku od onoga što imamo, nažalost, kao tendencije koje nam dolaze sa svih različitih strana, a posebno se vežu za promovisanje subkulturnih sadržaja i njihovih nametanja kao nekih datih vrednosti. U suštini, to su sadržaji koji uništavaju ili pokušavaju uništiti ono što jesu prave kulturne tradicijske vrednosti svih naroda u Republici Srbiji, a i na Balkanu. Hvala.
Zahvaljujem. Profesore Atlagiću, vi želite repliku, kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SNS? Izvolite.
Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, u vezi ovog što kolega kaže, upravo i jeste suština ovog zakona to. U praksi mi imamo određene ustanove. Kad su arhivi u pitanju, imamo 28, u masu gradova spuštenih. Druga je stvar da li smo mi pojedinačno, kao narodni poslanici, upoznati s tim ili nismo. U svim tim arhivima se nalazi građa ne za identitet samo srpskog naroda, ja sam u uvodu i rekao da su sva tri zakona izuzetno bitna za identitet srpskog naroda, drugih naroda i svih nacionalnih manjina. Ja sam našao jednu povelju u arhivu u Somboru, tražio sam je širom bivše Jugoslavije, ali tamo sam je našao, za određenog plemića koji nije Srbin. Dakle, arhivi su zgrade, da pojednostavim, da bi građanima bilo jasnije, u kojima se čuva arhivska građa, daje na korišćenje, itd, bez obzira na nacionalnosti. Imate vi u Novom Pazaru izuzetan arhiv, ali gde je arhivska građa više provenijencije, različitih provenijencija, s obzirom na nacionalnu strukturu. To je suština. A korisnici arhivske građe su naučnici svih nacionalnosti. Ona je dostupna svima. Gde je praktičan problem? Problem je što mi nemamo na ni jednom fakultetu u Srbiji, filozofskom, arhivistiku kao posebni studij. Arhivisti moraju biti najučeniji ljudi u državi i tačka. To će vam svaki naučnik na svetu reći. Otiđite u Austriju, u Nemačku, u Carigrad, tamo su najučeniji ljudi, ne samo uske specijalnosti, arhivistike, nego i drugih, istorije, heraldike, sfragistike, latinske paleografije, slavenske paleografije. Pitajte koliko arhivista to zna u našoj Srbiji? Na prste možemo izbrojati. Evo, kolegu savetnika, znam da se on bavi dugi niz godina, pa, evo, kolega, savetnik, mislim Jakšić da se preziva, morali smo njega uzeti, jer to ne zna niko. Pitajte koliko profesora zna čitati latinsku paleografiju slavensku, ćirilsku paleografiju, i glagoljicu i staroslovensku ćirilicu? Na prste ću vam ih nabrojati. Hvala lepo.
Zahvaljujem, profesore Atlagiću. Kolega Fehratoviću, želite li repliku na izlaganje profesora Atlagića? (Da) Izvolite.
Zahvaljujem se profesoru i slažem se za ovaj deo diskusije vezan za arhive, za arhivska istraživanja, itd. i mislim da zaista veoma veliki istraživački potencijal postoji u svim našim arhivima, izuzetno vredan i nedovoljno istražen i da ukoliko bismo istražili sve ono što jeste arhivska građa u svim našim arhivima, mnogo bismo drugačije promatrali i razumevali sve one procese koji su se događali i koje sada živimo, i to ne samo ove naše arhive. Za nas su izuzetno važne i arhive u Dubrovniku, u Istambulu i u Beču i tako dalje, gde se, evo iz Rusije vraćamo na jedan dokument, gde se u Rusiju još čuva izuzetno veliki i vredni dokument sa ovih prostora, krenuvši od Povelje Kulina bana, pa redom, dakle, to je sve neosporno. Nama zaista treba stručnjaka te vrste. Moja diskusija je išla u pravcu očuvanja i onoga, ne samo arheološkog, nego kulturnog blaga, kao, recimo, srednjevekovni grad Jeleč, koji je zaista neprocenjivo blago, mislim da ga nema više nigde, nijedan narod u Evropi, ako je onako napušten i otuđen i od države i od svih nas. Naravno, kad govorim o zajedničkom predstavljanju, ja sam namerno iskoristio Jeleč, ali isto tako, normalno bi bilo da država Srbija arhivira i kulturne baštine svih svojih građana, bez obzira na njegovo kulturnu, versku i drugu tradiciju. Nažalost, mi do sada nismo imali primer da je država u bilo kom smislu pomogla, recimo restauraciju Gazi Isa-begovog hamama Pazaru, kao nult spomenika, spomenika nulte vrednosti ili nekog drugog sakralnog kulturalnog objekta koji pripada drugoj kulturi i naciji. Jesmo, doduše u poslednje vreme, čini mi se u Novom Sadu, kuća Bana Jelačića, ali i to je zbog nekakvih drugačijih pritisaka dogovora i tako dalje. Ono što su zajedničke vrednosti, pa i taj hamam Gazi Isa-bega u Novom Pazaru, kao utemeljivača tog grada, mislim da se moraju prepoznati od strane ministarstva i od strane državnih institucija i ujedno se pomoći u njihovoj restauraciji i daljem njihovom očuvanju i konzerviranju.
Zahvaljujem, kolega Fehratoviću. Reč ima ministar Vladan Vukosavljević. Izvolite, ministre.
Samo kratko da se osvrnem na vaše reči. Slažem se sa vama. Sigurno da postoji veliki broj stvari u oblati arheologije i u oblasti zaštite materijalno – kulturnog nasleđa na teritoriji Republike Srbije i iz ugla iz kog vi sagledavate i iz najšireg mogućeg ugla, gde je potreban dodatan stepen zaštite, ali stvar je u ovakvim situacijama da vidimo i da li je nešto urađeno. U Novom Pazaru, kad je reč o Ministarstvu kulture, svedoci ste da smo pomogli ne mali broj stvari. Neću da nabrajam sada sve. Nedavno sam bio ponovo, pa smo obećali i pomoć za dodatnim sredstvima za istraživanje i barutane u Starom gradu u centru Novog Pazara, itd. Prema tome, istina je i jedno i drugo. Istina je da postoje izuzetno velike potrebe na celoj teritoriji Srbije. Mi smo srećni zbog toga što imamo toliko bogato arheološko i kulturno – istorijsko nasleđe. Gde god, maltene, hajde uz malo preterivanja, da zakopate ašov, vi ćete naći neko kulturno – istorijsko blago. Radi se dosta. Nije obuhvaćeno sve. Upravo za to su preduslovi i veća izdvajanja za budžet za kulturu i, naravno, saradnja lokalne samouprave i Ministarstva, itd. i drugih stručnjaka. Prema tome, mislim da nije na sceni ni na koji način izostanak neke dobre volje, niti usmerenost ka rešavanju nekih od pitanja. Jednostavno, radi se dosta, a treba još. Prema tome, verujem da ćemo u narednom periodu u saradnji imati, pogotovo na izuzetno bogatoj teritoriji Novog Pazara i okoline, koji predstavlja svakako mesto susreta istorije i religije i jednu posebnu osobenost naše kulturno – istorijske panorame, biti u prilici da uz dodatna sredstva i napore postignemo i nove rezultate i uspehe. Hvala.
Zahvaljujem, ministre. Kolege Fehratoviću, želite repliku na izlaganje ministra Vukosavljevića? (Jahja Fehratović: Da.) Izvolite.
Upravo inspirisan tim dosadašnjim radom i počecima ozbiljnih ulaganja, moja je diskusija išla u tom smeru. Naravno da je ono što je možda 60, 70 godina bilo na margini bilo kakvih istraživanja, a što predstavlja, mogu slobodno kazati, izvorište mnogih identiteskih vrednosti i bošnjačkog i srpskog naroda, nalazi se na prostoru Sandžaka i ne samo Novog Pazara i zapravo je propušteno je mnogo prilika da se očuvaju još mnoge druge vrednosti koje su nažalost zbog nebrige, zbog nedovoljnog ulaganja, nesvesti otišle u nepovrat. Ali, ono što je preostalo zaista je od najznačajnije vrednosti i za Republiku Srbiju, ali i za sve ove narode i zato u narednom periodu bi zaista trebalo fokus staviti na taj prostor. Tu nije samo u pitanju arheologija srednjovekovna, već arheologija jednog kontinuiranog rasta i primer zajedničkog suživota kroz različite kulturološke vrednosti i, naravno, institucije koje se time bave ne samo lokalnog ili republičkog nivoa, već institucije koje su nastale u naučnom smislu, koje bi trebalo pomoći kroz različito projektno finansiranje poput Matice bošnjačke, bošnjačke kulturne zajednice itd, a koje su spremne da ulože svoj kredibilitet i sve ostalo kako bismo dobili onu krajnju sliku onoga što predstavlja naš zajednički život, susret kultura, tradicija i susret onoga što oplemenjuje društvo svakoga na Balkanu, a posebno u državi Srbiji. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Fehratoviću. Pravo na repliku, prof. dr Marko Atlagić, ovlašćeni predstavnik SNS. Izvolite.
Samo dve rečenice. U globalu se slažemo, međutim ovo moramo zaista radi istinitosti reći. U prethodnom periodu, socijalističkom, ovo što ste vi napomenuli, malo je ljudi, isto, istraživača bilo. Problem je sa stručnim ljudima, istraživačima koji trebaju da ulaze u arhive. Hoćete da vam ja nabrojim četiri čoveka u Beogradu koji ulaze u naučne ustanove? Neću, jer znam da ću hiljadu napada doživeti. Nama fale, evo, da budem konkretan, pretpostavljam, tu je kolega dr Zukorlić, na Univerzitetu u Novom Pazaru da se izučava arhivistika koja će osposobiti stručnjake ne da izučavaju samo bošnjačku, nego i srpsku. Ja sam napisao jedan rad za područje novopazarskog okruga 1945 – 1948. godine, obrađivao i Muslimane, odnosno Bošnjake i Srbe i to ima 10 godina, u časopisu koji je izuzetne vrednosti, Novopazarski zbornik. Imate izuzetan muzej, izuzetan arhiv, ali arhiviste koji će uputiti stručnjake nemamo ni u Beogradu. Nažalost, Srbija je tanka tu, u celini. Ja kritiku dajem kolegama na filozofskim fakultetima. Imam pravo da to kažem, a reći ću vam zbog čega, što ima 24 godine tačno, kad sam došao iz bivše domovine tražio da se na nivou države formiraju u ono vreme postdiplomske studije, doktorske, koje će izučavati sve ove - latinsku, slavensku, ćirilsku, muslimansku, nazivajte je kako god hoćete, paleografiju, pa heraldiku. Hoću da vidim Muslimane plemiće. Ja to znam koji su, ne svi, bavim se i tim, ali bih voleo da to rade kolege i Bošnjaci. Dakle, u tom smislu nam fale stručnjaci. Nađite mi stručnjaka, završenog na fakultetu, konzervatora i restaruatora arhivske građe. Kolege, nema nijedan u državi. Nemamo studenta. Ja imam pravo da kritikujem, jer sam svim katedrama na filozofskim fakultetima u Srbiji predlagao, svim dekanima i svim rektorima i napisao jedan časopis. Sve sam ih prozvao tada. Nikada im neće u budućnosti mlađe generacije oprostiti što te studije danas nemamo na ovim fakultetima. To je suština, a slažem s vama.
Zahvaljujem, profesore. Kolega Zukorliću, pomenuti ste tokom izlaganja prof. Atlagića. Imate osnov za repliku. Izvolite.
Drago mi je da ovoj temi se prilazi na ovaj način. Definitivno sazrevamo i polako nadilazimo sve ono što nas je opterećivalo od ranije. Dakle, prostor Sandžaka je zapravo jedan od prostora, kao što smo čuli, različitosti kroz poslednjih više od hiljadu godina. Naravno da su ljudi ti koji će odrediti da li će to biti tačka sudaranja ili tačka susreta. Definitivno, ono što me raduje iz ovih prethodnih diskusija, ali i iz celokupnog političkog diskursa i naše celokupne političke saradnje je da zapravo sazrevamo i politički i kao država da pristupamo ovom prostoru kao prostoru susreta gde ćemo svu ovu različitost sagledati rasterećeno i knjižiti je kao zajedničko bogatstvo i zapravo je pretvoriti u resurs za drugačiju budućnost. Istina je da su ovo naši nedostaci u pogledu naučnog osposobljavanja za bavljenje kulturom, uključujući aspekt arhivistike, arheologije, aspekt istraživanja u određenim arhivima. Pomenut je Arhiv Istambula u kome ima samo za područje Novog Pazara u kilometrima građe gde je potrebno poznavanje osmanskog jezika. Nije moguće, recimo, propustiti to internacionalnom univerzitetu ili islamskom fakultetu u Novom Pazaru koji su samofinansirajući, da se bave tim poslom. Potrebno je da se uključi država, da napravimo zajedničke projekte sa državom zato što kultura ne spada u one aspekte profitnosti. Ne možete to ni školovati, niti se baviti time profitno i zato se slažem da zapravo pristupimo ovom drugačije u saradnji sa Ministarstvom kulture, u saradnji sa ostalim institucijama koje se bave kulture, u saradnji, recimo, sa Fakultetom za filologiju, rentalistiku, osmanistiku, gde imamo te mogućnosti da onda zajednički zapravo pristupimo tim projektima i otkrijemo ta blaga koja, nažalost, sve dok nisu poznata ona kao i da ne postoje.
Zahvaljujem, kolega Zukorliću. Kolega Fehratoviću, vi želite repliku? (Jahja Fehratović: Da.) Izvolite.
Hvala. Ja bih se složio sa uvaženim kolegom Atlagićem u svemu što je u prethodnoj diskusiji kazao kada je u pitanju arhivska građa, arhivistika, kao i sa uvaženim akademikom Zukorlićem, međutim kada je spomenuo socijalistički period i ono što jeste posledica njihovog odnosa prema kulturama koje su u tradicionalnoj baštini sa našim područjem, jeste jedan izuzetan kulturocid. U kom smislu? U smislu uništenja svega onoga što je bilo ili što je trebalo biti zaštićeno i konzervirano. Ovde ne mogu da ne spomenem Staru čaršiju u Novom Pazaru, koja je bila i veća i lepša nego, recimo, što je Baš-čaršija u Sarajevu. Zamislite kakav je to kulturni monstrum koji je dozvolio tih 60-ih, 70-ih godina da se to uništi i da se pretvori u nekakav socijalistički, urbanistički blok, i da za navek nestane nešto što je trajno duhovno bogatstvo svih koji su na tom prostoru bili, a da ne govorim o tome šta bi danas u ovom trenutku turističkom potencijalu i za Republiku Srbiju značila jedna takva čaršija ili takvi ambijenti. Pored toga, sve ostalo što je činjeno sa verskim objektima, što je činjeno sa svim verama na ovim prostorima, što je činjeno samo, recimo, sa džamijama u Novom Pazaru u komunističkom periodu, da su one koje su bile stare i po pet, šest stoleća bukvalno uništavane, rušene, opravdavajući to time da su stare, da su nebezbedne itd, i opasne po stanovništvo, u smislu obrušavanja i nečega drugoga. Zato je to što je bilo šest, sedam decenija bilo urušavanje svega onoga što je značilo kulturno, duhovno blago ovih prostora i zato je sada upravo Ministarstvo i država u poziciji da mnogo više radi na tim stvarima, kako bismo očuvali ono što je preživelo i pokušali vratiti one neke stvari koje su zaista moguće u bilo kom obliku da se vrate. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Fehratoviću. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. stavovi 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18,00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese zakone iz dnevnog reda ove sednice. Sada reč ima narodni poslanik Snežana Bošković Bogosavljević. Izvolite, koleginice.
Zahvaljujem. Poštovani potpredsedniče, gospodine ministre sa saradnicima, uvaženi narodni poslanici, pred nama su danas tri izuzetno važna zakona iz oblasti kulture. O kulturi ne govorimo često, podstaknuti nekim drugim naizgled važnijim temama, a znamo da je kultura ogledalo društva i važan segment života svakog pojedinca i svake zajednice. Kultura i umetnost u biti obogaćuju naš unutrašnji svet, ali njihov poseban značaj je u doprinosu ekonomskom i sveukupnom doprinosu razvoja svakog društva. Otuda smatram da je predloženi zakon o izmenama i dopunama Zakona o kulturi izuzetno važan, jer se njime, pre svega, vrši dalje usklađivanje i dalja regulacija svih važnih tema u ovoj oblasti, a posebno je važan sa aspekta preciziranja okvira za sprovođenje sveukupne kulturne politike naše zemlje. Podsetiću vas da je Zakon o kulturi krovni, sistemski zakon. Njime se utvrđuju načela na kojima se zasniva opšti interes u kulturi, a nema dileme, kultura je naš opšti interes. Za ovaj zakon možemo reći da je savremen, moderan, evropski, jer usklađen je sa brojnim konvencijama i drugim relevantnim dokumentima međunarodnih organizacija kao što su UN, odnosno UNESKO. Tu su i novi dokumenti EU iz oblasti kulture, poput nove evropske Agende za kulturu iz 2018. godine. Ne manje važnim smatram i to što je ovaj zakon usaglašen sa domaćim opštim strateškim opredeljenjima koja su utvrđena i u nekim drugim oblastima kod nas, poput npr. obrazovanja i spoljne politike. Ono što smatram da je posebno važno je to što se predlogom ovog zakona jasno preciziraju oblasti kulturne delatnosti. Dobro je što je u tom smislu postignuta visoka saglasnost u stručnoj javnosti, na čiji je predlog, između ostalog, dodata kao posebna delatnost i oblast umetničke fotografije. Poznato je da su budžetska sredstva opredeljena za ostvarivanje opšteg interesa u kulturi ograničena i zato pozdravljam nameru predlagača zakona da se uspostavi pravni okvir koji će biti obavezujući za kreatore kulturne politike na svim nivoima, kako bi se budžetska sredstva opredeljena za kulturu trošila na krajnje racionalan, planski, ravnomeran i održivi način. Pri tome, jasna je namera da se i u narednim godinama obezbedi sigurna i stabilna podrška kulturnim aktivnostima koje podstiču razvoj kulturnih potreba, zatim, za promociju i popularizaciju kulturnih delatnosti, siguran i stabilan rad ustanova kulture, zaštitu i očuvanje kulturnog nasleđa, a posebno za razvoj sadržaja i programa za mlade i za decu. Jedna od novina predloga zakona su definisani kriterijumi za procenjivanje značaja manifestacija koje ulaze u domen prepoznatljivih brendova na lokalnom i centralnom nivou, što je izuzetno važno sa aspekta razvoja kulturnog turizma, ali i dalje integracije kulturnog razvoja u sveukupni opšti, socio-ekonomski i politički dugoročni razvoj našeg društva. Takođe, važna je i namera predlagača zakona da se u oblast kulture integrišu savremena dostignuća informacionih i komunikacionih tehnologija, na taj način što se propisuje pravni okvir za razvoj svih aktivnosti koje se odnose na digitalizaciju našeg kulturnog nasleđa. To je, inače, izuzetno važno, obzirom da je jedan od strateških ciljeva Vlade Republike Srbije zapravo digitalizacija u ostvarivanju vidljivosti i dostupnosti našeg kulturnog nasleđa, a u funkciji ostvarivanja ciljeva kulturne politike naše zemlje. Svakako treba pomenuti i to da zahvaljujući podršci resornog ministarstva u prethodnom periodu već je realizovano nekoliko projekata kao primera dobre prakse u prezentaciji našeg kulturnog nasleđa, a uz pomoć savremenih tehnologija. Usvajanjem predloženog zakon nema sumnje stvaraju se važne pretpostavke za unapređenje sveukupnog stanja u oblasti kulture, za razvoj novih kulturnih sadržaja, zaštitu i očuvanje našeg kulturnog nasleđa i posebno za unapređenje uslova rada naših ustanova kulture. Kada pominjem naše ustanove kulture, ne mogu a da ne pomenem Narodni muzej i Muzej savremene umetnosti, koji su zahvaljujući snažnoj podršci, finansijskoj i svakoj drugoj Vlade Republike Srbije, posle mnogo godina prošle godine ponovo otvoreni za posetioce. Uverena sam da ćemo i u narednim godinama moći da se hvalimo novim i dobrim rezultatima u sprovođenju kulturne politike naše zemlje. Naravno, vredan pažnje i pohvale je i Predlog zakona o arhivskoj građi i arhivskoj delatnosti, budući da se radi o jednom sasvim novom predlogu zakona, čiji je cilj da se urede i unaprede svi segmenti arhivske delatnosti, a posebno da se značajno poboljšaju uslovi rada ustanova koje su nosioci ovih delatnosti. Na kraju, želim posebno da pohvalim zakon kojim se potvrđuje Sporazum između vlada Republike Srbije i Ruske Federacije, a koji je zapravo preduslov da se realizuje ono što odavno očekujemo, a to je vraćanje 166. stranice Miroslavljevog jevanđelja Republici Srbiji. To je za Srbiju izuzetno važan događaj, jer Miroslavljevo jevanđelje je najstariji sačuvan srpski ćirilični rukopis iz 12. veka. Pisan je perom na pergamentu i danas se čuva u Narodnom muzeju. Vraćanjem 166. stranice, ovaj dokument, koji je bez sumnje od ogromne i neprocenjive važnosti, biće kompletiran i na taj način sačuvan za naša buduća pokolenja. Polazeći od svega navedenog i na samom kraju, želim posebno da istaknem da će poslanička grupa SPS podržati sve zakone iz oblasti kulture o kojima danas govorimo, uverena da je to u najboljem interesu naših građana i našeg društva u celini. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem koleginice Bogosavljević Bošković. Reč ima narodni poslanik Mirko Krlić. Izvolite kolega Krliću.
Hvala gospodine predsedavajući. Uvaženi gospodine ministre sa saradnicima, veliko je zadovoljstvo i dobar znak da prvo zasedanje u 2020. godini počinjemo zakonima i raspravama o obrazovanju i kulturi. Voleo bih da ta pozornost ostane cele godine i da se nastavi. Vama želim da u sledećem mandatu nastavite, ali ako ne vi da to onda predate svojim saradnicima ili oni koji će vas naslediti i da kultura zaista bude veoma čest gost u Narodnoj skupštini. Jasno je da prioritet u ovoj državi mora biti fiskalna konsolidacija, izgradnja države, standard građana, bezbednost, infrastruktura, podizanje državne sigurnosti i sve će to naravno unaprediti i našu kulturu, ali kultura se ne može zaustaviti. Ne možemo napraviti sada pauzu pa reći, hajde prvo da obogatimo državu i društvo, pa ćemo se posle baviti kulturom. Kulturom se moramo baviti stalno. Lepo ste, gospodine ministre, rekli šta je to sve kultura i šta je to materijalna i nematerijalna baština i sakralno graditeljstvo, savremeno stvaralaštvo, istorijsko pamćenje i mnogo toga. No, kulturu čine kulturni radnici, kulturni pregaoci, ali ovu lepu i harmoničnu diskusiju, možda ću na momenat pokvariti, često je čine i oni koji su kvazi kulturni radnici, koji zloupotrebljavaju kulturu, tako da smo i danas u situaciji da umesto na pozorišnim daskama, u ateljeima, pred kamerama imamo više onih koji su na političkoj sceni, a ne tamo gde bi im kao prozvanim umetnicima ili kvazi umetnicima bilo mesto. Naravno, ne može ministarstvo sve to da reši pored svih svojih napora i naravno da još uvek imamo jako duboke veze onih koji su sve činili da srpsku kulturu uništavaju, da iz srpske kulture usisavaju novac i danas imamo vladavinu raznih klanova kako stručnih tako i finansijskih. Drugo nešto želim da skrenem pažnju, iako je bilo važno da ovo prvo kažem, jeste nešto sa čim sam trebao da počnem. Prvo bih želeo da našoj koleginici, uvaženoj primadoni, operskoj pevačici, gospođi Jadranki Jovanović čestitam nagradu koju je dobila pre nekoliko dana, „primo internacionale par operete“ za 1919. godinu, zamislite, dodeljenu u Republici Italiji. U kolevci operske muzike jedna Srpkinja je najbolja i najveća diva. Naravno, to je zabeležila sva italijanska štampa, državna televizija „Rai“, ali ni reč u srpskim kulturnim medijima. Niko to nije hteo da primeti. Zašto? Zato što ne cepa državnu zastavu, zato što ne ide i ne ogovara svoju državu po inostranstvu, zato što voli svoju zemlju, zato što je patriota, zato što je na strani onih gde je Hanke, o kome smo ovde govorili, koji voli Srbiju, gde je Nenad Jezdić, verovatno danas najbolji glumac koga posipaju blatom na svakoj strani samo zato što je radio svoj posao, zato što je svoje ime gospođa Jadranka Jovanović dala, poklonila SNS, jednoj politici u koju veruje na čijem čelu je Aleksandar Vučić. Eto, to su njeni grasi i zbog toga najveća srpska diva ne treba da bude primećena u ovako velikoj nagradi sa kojom svi zajedno treba da se ponosimo. Složio bih se sa mladim kolegom, nije ovde, ali sve što je rekao vezano za „Mirdita - dobar dan“, koji inače osnuje „Centar za kulturnu dekontaminaciju“, kao i film „Teret“ i sve ono što se dešava u srpskoj kulturi mora biti pod mnogo većom kontrolom. Imam sve zamerke za sve što je rečeno. Što se tiče Zakona o arhivskoj građi, rekao bih hvala Bogu. Tu smo mnogo čuli od profesora Atlagića i ja zbog toga nisam hteo da na početku govorim kao predsednik odbora upravo znajući da se profesor se duboko i naučno bavi ovim stvarima i svima nam je postalo jasno da bez arhivskih dokumenata nema istorijskog pamćenja, da je mozak jedne države i jednog naroda u stvari arhivska memorija i arhiva. Imam samo jedan veoma značajan primer koji možda može da posluži. Mi imamo međunarodni sporazum sa ni jednom od najprijateljskijih zemalja u Evropi, to je Slovačka i taj međunarodni sporazum, vi iz ministarstva sigurno to dobro znate, pokriva i kulturnu saradnju. Saznao sam, pošto dosta Slovaka živi u mom okruženju, da je arhiv Slovačke došao sa kompletnom dokumentacijom, istorijske, kulturne građe Slovaka, umetničkim predmetima, spisima i naravno sve to je dato slovačkoj zajednici u Srbiji na čuvanje i na naravno dalju pažnju. Međutim, gradovi Komoran i Trnovec, su nekadašnje srpske opštine u Slovačkoj, srpske pravoslavne opštine. Mi nemamo ni jedan jedini dokument, nemamo nikakav inventar, postoje samo građevine i pamćenje zbog dve crkve. Mi smo tamo nestali i ne postoji nikakva arhiva kojom bi dokazali da tamo su živeli Srbi i da su to nekada bila naša mesta, naši gradovi i da odatle potiču mnoge porodice koje su možda danas i slovačkog porekla. To je samo jedan primer šta nam se desilo sa jednom prijateljskom zemljom, a šta će se desiti i šta se može desiti sa neprijateljskim okruženjem, tamo gde bi jako voleli da nestane i da se zatre svaka srpska građa, svaka srpska kultura i sve srpske uspomene mogu samo da zamislim. Ono što je najvažnije po meni u ovom trenutku, iz mog nekog viđenja jeste Miroslavljevo jevanđelje, dva puta je ovde spomenuta jedna ista rečenica, ja ću je ponoviti i treći put, UNESKO je 2005. godine u svoju biblioteku „Pamćenje sveta“ u 120 najvrednijih dela, kako kažu, koje je stvorila ljudska civilizacija, uvrstila Miroslavljevo jevanđelje. Ako na svetu živi 9,5 milijardi ljudi, svega 120 dela postoje te vrhunske civilizacije. Jedno od tih dela je srpsko ćirilično pismo. Da ništa drugo iz svoje istorije nismo uradili time smo postali deo velikog sveta i niko ne može da kaže da smo mali narod. Put ove naše najveće relikvije je zaista put i celog srpskog naroda i cele srpske države i svih kretanja na Balkanu. Jevanđelje je od Belog Polja do Beograda prošlo 15 hiljada kilometara, da ne poverujete. Sve važne ličnosti koje su imale dodira sa Jevanđeljem zabeležene su istorijski upravo zbog toga, od kneza Miroslava, Svetog Save i Nemanje koji Jevanđelje nosi u Hilandar, gde prvi put bogosluže upravo uz to Jevanđelje do Aleksandra Obrenovića koji dolazi do Jevanđelja tako što ide putem cara Dušana. To nije slučajnost, mada će možda neko me optužiti da se sada bavim mistikom. Međutim, u Majskom prevratu kada biva ubijen Aleksandar Obrenović i kraljica Draga nestaje Miroslavljevo jevanđelje. Jedanaest godina niko nije znao gde je i ono se pojavljuje 1914. godine u najtežim trenucima za srpski narod. Pojavljuje se u kovčegu kralja Petra. Prolazi svu srpsku golgotu, odlazi na Krf, odatle se vraća i zahvaljujući knezu Pavlu koji umesto da u Narodnu biblioteku Jevanđelje smesti u muzej nije izgorelo u čuvenom bombardovanja. Tu je Bog verovatno odigrao svoju ulogu. Kasnije biva sklonjeno u manastir Raču. Dolazili su mnogi koji su znali da postoji neko blago u manastiru Rača, ali nisu znali da je to blago knjiga. Preturanjem manastira Rače sačuvano je Miroslavljevo jevanđelje. Ono što je takođe interesantno, 166. stranica koja se nalazi u Peterburškoj biblioteci, je stranica koja da ne verujete, govori o Jovanu Krstitelju. Mi baš na dan, tj. na drugi dan Jovana Krstitelja govorimo o ovoj temi. Na kraju bi rekao da je uloga ove Vlade, uloga predsednika države Aleksandra Vučića, uloga svih vas koji u ovome učestvujete, upravo uloga da sebe svrstate u red, od kneza Miroslava, do Svetog Save, do Obrenovića, Karađorđevića, svih velikana kojima je Miroslavljevo jevanđelje pokazivalo put, a nama narodnim poslanicima da ništa u svom mandatu nismo uradili i da nijedan zakon koji smo doneli ne bude kasnije pravdan kao dobar ili kao pozitivan. Ovo će biti delo kojim ćemo moći da se pohvalimo pred svojim unucima i pred pokolenjem da smo mi učestvovali u tome da se konačno kompletira Miroslavljevo jevanđelje. Hvala vam.
Zahvaljujem kolega Krliću. Reč ima narodni poslanik Ana Karadžić. Izvolite, koleginice.
Zahvaljujem predsedavajući. Poštovani ministre Vukosavljeviću sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, zakonima koji je danas nalaze pred nama pokazujemo da sazrevamo kao društvo i da zapravo shvatamo važnost kulture za naša decu, omladinu, ali pre svega za razvoj celokupnog društva i ekonomije. Ovim zakonima utvrdiće se okviri za sprovođenje sveukupne kulturne politike naše zemlje. Naša zemlja poznata je po nizu manifestacija koje obilaze ljudi širom sveta. Ovim zakonima definisaće se kriterijumi na kojima ćemo proceniti značaj tih manifestacija, utvrdićemo koje su to manifestacije od značaja, kako na lokalnom, tako i na centralnom nivou i na taj način razviti kulturni turizam kao jedan od načina da integrišemo kulturu u socijalno ekonomski razvoj. Veliki broj stranih turista svake godine obiđe različite postavke muzeja, obiđe kulturno istorijske spomenike. Mi posedujemo zaista veliku istorijsku i kulturnu baštinu. Takođe smo svedoci da deo kulturnog turizma obuhvataju i manifestacije, poput „Guče“, „Egzita“, poput izložbe Marine Abramović itd. Znači, ima od svačega ima za svakoga po nešto. Dakle, imamo čime da se pohvalimo i ja bih se složila sa ministrom da to svakako nisu neprikladni sadržaji koji se nalaze na nacionalnim frekvencijama u „prajm tajmu“, ali to danas nije tema. Ja bih podsetila da je u ovom mandatu otvoren ponovo Narodni muzej. Posle 15 godina rekonstruisan je i konačno, kako je i ministar rekao tada tom prilikom, konačno je vraćen građanima Srbije. Važno je da radimo na konstantnom unapređenju očuvanja kulturnog nasleđa. Ja bih se pre svega složila sa koleginicom Snežanom, koja je govorila o kulturno-istorijskom nasleđu sa KiM, o našim svetinjama u Crnoj Gori, ali ne bih se ponavljala, jer ona je to jako dobro obrazložila. Ono što je važno danas za kulturu i za ove zakone koji su pred nama, jesu korišćenje informaciono komunikacionih tehnologija u oblasti kulture. U ovom mandatu Vlade slušali smo dosta o digitalizaciji, dosta je implementirano upravo u obrazovanje i drago mi je što je konačno došao i red na kulturu. Pred nama je, sa tim u vezi Predlog zakona o arhivskoj građi koji će obezbediti potpunu zaštitu i očuvanje arhivske građe, bez obzira na oblik u kome on nastaje. To je veoma važno za razvoj svesti, kada govorimo o generacijama koje dolaze, odnosno svesti da se najvažniji dokumenti moraju zaštiti od uništenja. Takođe, ovim zakonom utvrdiće se i arhivski fond Republike Srbije. Ono što mene veoma raduje, jeste da će Republika Srbija potvrditi sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o predaji lista Miroslavljevog jevanđelja Republici Srbiji i predaje slika Nikolaja Reriha Ruskoj Federaciji. Osim što ovaj sporazum donosi višestruke koristi za razvoj kulture, za razvoj samog muzeja i za očuvanje kulturnog nasleđa, on takođe pokazuje naše veoma dobre odnose sa Rusijom i našu veoma dobru spoljnu politiku. Miroslavljevo jevanđenje utvrđeno je kao kulturno dobro od izuzetnog značaja. Samo ću citirati šta je rečeno, a to je da je to nulta tačka srpske kulturne istorije i živa dragocenost koja duboko prožima sveukupan nacionalni identitet i zajedničko istorijsko sećanje i to zaista jeste tačno. List broj 166 koji pripada listi UNESKA „Pamćenje sveta“ biće vraćen Srbiji. Naći će se u našem muzeju, a slike Nikolaja Reriha biće vraćene, odnosno predate Ruskoj Federaciji i upotpuniće kolekciju budućeg ruskog muzeja. Dakle, kao što sam već rekla, značajno pokazuje prijateljske odnose sa nama prijateljskom Rusijom. Zakoni koji su pred nama su veoma dobri. Oni su dobro došli. Mi ćemo glasati za njih pozitivno za sve zakone, jer smo uvideli da i ministar Vukosavljević i Ministarstvo kulture i informisanja i Vlada Republike Srbije ulaže maksimalno koliko može u kulturu koja je sve značajnija za nas danas. Poslanička grupa Pokreta socijalista, Narodne seljačke stranke i Ujedinjene seljačke stranke u danu za glasanje će podržati sve ove zakone. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Predrag Jelenković. Izvolite.
Hvala predsedavajući. Uvažene kolege iz ministarstva, poštovane koleginice i kolege, pred nama su predložene izmene i dopune zakona o kulturi i koliko se iz ovog materijala može videti, predstavljaju jedan ozbiljan korak u približavanju evropskim standardima ostvarivanja interesa u oblasti kulture sa jedne strane, ali i ostvarivanju jednog pravnog okvira za sprovođenje sveukupne kulturne politike naše zemlje. Imajući u vidu da primena odredbi ovog zakona ima i taj međunarodni karakter, načela i Zakon o kulturi usklađeni su sa mnogobrojnim konvencijama koje je potpisala Republika Srbija, ne bih da nabrajam sve te konvencije. Posebno bih ukazao na odredbe koje se odnose na zaštitu i očuvanje kulturnog nasleđa, tačnije predloženom izmenom člana 8. važećeg zakona u tačkama od 9. do 12. posebno se navodi svaka oblast zaštite i to zaštite nepokretnih kulturnih dobara, pokretnih kulturnih dobara, nematerijalnog kulturnog nasleđa i bibliotečko-informaciona delatnost sa posebnim osvrtom na taj deo koji se tiče digitalizacije. U svakom slučaju, ako se ima u vidu da je kulturno nasleđe ustavna kategorija, ono što nikako ne treba zanemariti je značaj koji kulturno nasleđe jedne zemlje ima u pogledu podizanja turističkog potencijala. Koliki je značaj ove promene zakona govori i činjenica da je oblast kulturnog nasleđa, verovali ili ne, što se tiče javnosti pre svega, još uvek regulisana Zakonom o kulturnim dobrima iz 1994. godine, ako se ne varam. Donošenjem ovih zakona posle 25 godina, služba zaštite kulturnog nasleđa će doći u fokus kulturnih aktivnosti. Imajući u vidu da više od 15 godina, tačnije od 2004. godine Republika Srbije je kada je prestala da finansira zavode za zaštitu spomenika kulture i arhive, ove ustanove koje obavljaju delatnost od opšteg interesa, nemaju rešen status u pogledu vršenja osnivačkih prava i finansiranja. Mi danas imamo situaciju da ove ustanove finansiraju pojedini gradovi, lokalne samouprave, a da one vrše delatnost na teritoriji više jedinica lokalne samouprave. Na taj način se zapostavlja nasleđe u manjim opštinama i kulturno nasleđe prepušta zaboravu. Kao primer posebno mogu da istaknem da se to odnosi na rubne opštine na rubu i istoku Srbije. Predloženom izmenom zakona, člana 25. važećeg zakona, izvinjavam se, o kulturi, predviđeno je da ustanove koje obavljaju delatnost zaštite nepokretnih kulturnih dobara i delatnost zaštite arhivske građe osniva Republika Srbija, ali osnivač može biti i AP i jedinica lokalne samouprave. Takođe, predložene izmene će omogućiti finansiranje jedinstvene mreže ustanova zaštite, što će doprineti svakako boljem uvidu u njihov rad i vršenju nadzora na kraju krajeva. Smatram da treba dati pozitivnu ocenu i odredbama zakona koje se odnose na oblast digitalizacije kulturnog nasleđa, a kojim se utvrđuje obaveza korišćenja jedinstvenih softverskih rešenja. Uvođenje digitalnih registara u svim domenima kulture doprineće se stvaranju jedinstvenog sistema korišćenja kulturnog nasleđa. Mi iz SDPS zalažemo se za kulturu kao nacionalni cilj, da svako treba da ima pristup kulturi i svačija kultura treba da bude dostupna građanima Srbije. Takođe, zalažemo se za veća ulaganja u kulturu, za stvaranje kulturne infrastrukture i povezivanje ustanova kulture sa drugim, prvenstveno turističkim i privrednim sadržajem. Ministar je na početku svog izlaganja rekao da su se posebne neke manifestacije istakle koje su već postale i brend Republike Srbije, kao što je „Egzit“ festival, „Sabor“ u Guči, „Nišvil“, „Džez“ festival, i tako dalje. U danu za glasanje SDPS podržaće set zakona. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Jelenkoviću. Reč ima narodni poslanik Jadranka Jovanović. Izvolite, koleginice Jovanović.
Zahvaljujem, predsedavajući. Poštovane kolege, narodni poslanici i uvaženi ministre sa saradnicima, kao član Odbora za kulturu i informisanje na upravo poslednjem sastanku koji smo imali zaista, ne govorim samo u svoje ime, već i u ime svih prisutnih tada, sa velikim odobravanjem i radošću primili smo ove objedinjene predloge naše Vlade i Ministarstva kulture. Dakle, zakon o izmenama i dopunama Zakona o kulturi je veoma važan, neophodan, o njemu je bilo mnogo reči. Ovaj drugi predlog izuzetno značajan za svaku zemlju, dakle Zakon o arhivskoj građi i o arhivima, i informisani smo o svoj problematici sa kojom se do sada ovo prikupljanje arhivske građe susretalo ne samo materijalnim problemima već arhiviranju, skladištenju, a i zahvaljujući gospodinu Jakšiću, evo da iznesem u javnost saznali smo da u ovom trenutku oko 150 kilometara, ako sam dobro razumela, materijala treba da bude obrađeno, skladišteno i jednostavno objedinjeno kao jedna baza za našu zemlju. Ovde ću se nadovezati i zahvaliti upravo predsedniku Odbora za kulturu i informisanje, gospodinu Mirku Krliću, na ovoj javnoj čestitki, toploj i srdačnoj koju mi je uputio. Ali, zašto ovde? Zato što verujte mi iskreno, najčistije iz srca govorim, da nije bitno bilo da se o ovoj nagradi piše u našoj zemlji, jer se dovoljno mnogo i veoma važno pisalo u Italiji. To će možda, možda jednog dana upravo biti i neka mala, malecka mrvica za neku buduću arhivsku građu i za neke buduće generacije, jer da pojasnim, u jednoj grupi najvećih svetskih operskih pevača našla se i jedna Srpkinja, prva Srpkinja u 2019. godini koja je pored svoje osnovne delatnosti, dakle operske delatnosti zajedno sa tim svim velikim svetskim pevačima imala dara, a i sluha za podizanje kvaliteta i afirmacije operete. U toj 2019. godini, upravo godini kada Srbija zajedno sa Italijom obeležava 140 godina diplomatskih odnosa i zato verujem da će to biti jedan mali detalj. U svakom slučaju, hvala vam svima na čestitkama, a ja bih da istaknem da ovaj Sporazum između Republike Srbije i Ruske Federacije svakako nam služi svima na čast i svakako se pridružujem gospodinu Krliću, da smo se osećali i osećamo se izuzetno i počastvovano, Sporazum o razmeni kulturnih dobara i o vraćanju ovog 166 lista Miroslavljevog jevanđelja. Ja, kao neko ko je i lično svojim imenom i prezimenom, kao nestranačka ličnost i kompletnom svojom biografijom dosadašnjom umetničkom, podržala lično predsednika Aleksandra Vučića, ja sa zaista ponosna što je to upravo njemu uspelo, jer smo informisani da su mnogi i mnogo decenija unazad pokušavali, trudili se da do ovoga dođe, ali evo ponosna sam što je to upravo predsednik Vučić uspeo da realizuje. Što se tiče izmena i dopuna Zakona o kulturi, htela bih samo nekoliko stvari da napomenem, koji je jako dobar i drago mi je što ima mnogo dobrih stvari u tim predlozima. Recimo, da vas podsetim da sam upravo, pre svega nekoliko meseci, ja i sama ukazivala na problem baletskih igrača i baletske umetnosti uopšte, i da smo tada pojasnili kakav je nesklad između odlaska u penziju i mogućnosti, fizičkih mogućnosti koje prate baletsku umetnost. Baletska umetnost je umetnost mladih, estetika mladih i tada sam zamolila, i kod vas takođe lično bila tim povodom na razgovoru, a i uputila iz Skupštine poziv i molbu premijerki Brnabić, Vladi i drugim ministrima, da se preduzme nešto. Moram da kažem, tako se to radi. Vrlo brzo je i preduzeto. Napravljena je akcija, dakle nije se problem sklanjao, kao što se ti činilo decenijama, nego se naša Vlada direktno, hrabro, jasno susrela sa ozbiljnim zakonskim problemom koji je trebalo rešiti. Problem je rešen, primljeno je 16 mladih baletskih igrača, problem je rešen, ali za praktično par godina unapred. Zato je jako dobro što ove izmene i dopune se recimo odnose, i ne samo na baletske igrače, nego i na folklor, na recimo igrače našeg divnog, fantastičnog „Kola“, i što će to biti regulisano i stavljeno zapravo u pravni okvir. Htela bih da kažem i da mi je jako drago što se problem samostalnih umetnika našao na ovoj listi, jer pre nešto više od tri godine pojavio se ozbiljan, neverovatan i vrlo dramatičan problem za sve one koji su samostalni umetnici, a to je da u jednom trenutku, usled neplaćanja doprinosa ili zakašnjenja tih doprinosa, a nagomilane kamate tim povodom, samostalni umetnici u jednom trenutku dužeg perioda nisu bili u mogućnosti da overe svoje zdravstvene knjižice ni za sebe, ni za članove svoje porodice, ni za svoju decu koja su bivala bolesna, naravno malu decu. Tada sam, ja nisam bila poslanik, ali samo kao potpredsednik Kulturno prosvetne zajednice, obratili smo se, i generalni sekretar Živorad Ajdačić, kao i profesor Rusalić, koji u tom trenutku bio koordinator umetničkih udruženja, mi smo od tadašnjeg premijera Aleksandra Vučića dobili ogromnu pomoć. To je ono što se ne zna i moja je dužnost da to saopštim, jer je ličnim, isključivim zalaganjem tada premijera, imali smo nekoliko ozbiljnih sastanaka sa, da ne oduzimam sad vreme, sa svim relevantnim ministarstvima i iznašli smo, Vlada je donela odluku, iznašla je rešenje kojim je otpisana ta kamata, a dug reprogramiran na pet godina. Hoću da kažem da je jako važno da se svaki problem, i ovaj, rešava upravo ovim predlozima, dakle, da se stavi u jedan zakonski okvir i da se po njemu kao problemu možemo slobodno da krećemo, ali opet u granicama zakona. Kada sam već pomenula Kulturno-prosvetnu zajednicu, dozvolite mi da izrazim veliko čuđenje kako je moguće da Kulturno-prosvetne zajednice nema u članu 21a, a shodno članu 6. tačka 13), da se ona ne pominje kao institucija prema kojoj treba posebna pažnja i posebna briga da se iskaže, uz, recimo, druge ustanove, kao što je Kolarčeva zadužbina, Matica srpska, Srpska akademija nauka i umetnosti, Vukova zadužbina, Zadužbina Dositeja Obradovića, kada je upravo Kulturno-prosvetna zajednica, koja postoji od 1955. godine, imala taj značaj do 2002. godine i nacrtom takođe bila predviđena. Ja vas molim ako znate da mi kažete šta se dogodilo. Kako je moguće da nje nema sada tu, kada je ona takođe jedan od osnivača upravo Vukove zadužbine, Zadužbine Dositeja Obradovića? Još nešto što sam primetila, i tu se zahvaljujem iskusnoj poslanici iz grupe radikala Nataši Jovanović koja je nesebično podelila svoje zapažanje sa mnom, primetile smo da se kada se nabrajaju oblasti u okviru kulturne delatnosti da nema operske umetnosti. Ima baletske, ima scenske, ima muzičke umetnosti. Moram sada malo da pojasnim, sa dva aspekta, zašto je operska umetnost važna da bude izdvojena. Prvo, posle baleta, posle baletske umetnosti koja zahteva najveće fizičko trošenje, odmah iza baletske umetnosti stoji operska umetnost. Identično kao sportisti, operski umetnici koriste svoje telo i ozbiljnu fizičku snagu, kondiciju, podrazumevano svakodnevno vežbanje, upotreba sopstvenog tela, naučnici su izračunali da za jedan sat velikih uloga operskih se utroši isti broj kalorija kao što jedan rudar u jami istroši svojih kalorija kopajući ugalj. Dakle, operska umetnost koristi svoje telo, da ne kažem ozbiljno ruinira svoje sopstveno telo tokom profesije, zato imamo i beneficirani radni staž, kao i baletski igrači, da ne pričamo o nekim detaljima da vazdušni stubovi koje mi imamo pri projekciji svakog tona ozbiljno narušavaju naše krvne sudove, sudove u mozgu, da pritisak koji dijafragma vrši na naše unutrašnje organe, dakle, sve je to jedna profesija o kojoj se ne zna ili se zna vrlo površno šta sve nosi sa sobom. To je sa jedne strane. Dakle, angažman fizički koji se naslanja, za razliku od glume i drame, na balet. Onaj drugi aspekt se tiče značaja i razumevanja i univerzalnosti opere, kao i baletske umetnosti, kao slikarstva, koji je jezik univerzalni, dakle, važan za jednu zemlju, za svaku zemlju, jer taj jezik se razume u celom svetu, dok drama, gluma je vezana lokalno za reč, za razumevanje. Dakle, imajući u vidu ovo, volela bih da znam kako i zašto je opera izostavljena sa ovog spiska, jer je sigurno, mi imamo dve opere, beogradsku i novosadsku, i očekujemo i nadamo se da će biti i drugih, mislim da je ovo za buduće generacije takođe bitno, da se zna, razjasni, uz izvinjenje što sam tu opširna, ali mislim da je ovo prvi i jedinstven trenutak da pojasnim šta su sve karakteristike. Znate, kada se kaže pevač, to se misli neću sad da kažem na koje sve pevače, ali operski pevač mora svakodnevno da vežba kao i teniser i to mora da se ima u vidu kada se razgovara o ovim oblastima, odnosno delatnostima. Sada želim još nešto da kažem, rizikujući da se niko sa mnom ne složi, što nije ni problem, jer nije moje da odobravam ono što drugi misle, nego je moj zadatak da sledim sebe i govorim ono što ja mislim, ali rizikujući da izgovorim ovo, mislim da ćete verovatno svi da me napadnete, što takođe nije problem, a to je – radi se o budžetu za kulturu. Ja mislim da taj budžet nije tako mali, odnosno da on odgovara i u harmoniji je sa ekonomskim stanjem naše zemlje, za koji znamo kakvo je bilo i da se shodno tome i ti parametri pomeraju. I sama sam kao umetnik, naročito posle 2000. godine, bivala u situaciji da ekonomišem i da sopstveni novac zarađen u inostranstvu ulažem u projekte koje sam osmišljavala i da vrlo vodim računa o svakom dinaru, koliko košta sala, koliko su svi ostali troškovi, jer sam naravno očekivala da mi se taj novac vrati, i vraćao mi se kroz ulaznice, dakle, radila tržišno i vrlo dobro i lično znam kako se treba dobro osećati u okviru onoga što imate, govorim o materijalnom, i na koji način kreativnost sopstvenu možete da upotrebite da to što je možda skromno materijalno delo je veoma bogato. Ne kažem da je to uvek moguće, ali moguće je. Zato sam i htela da iznesem moj stav da mislim da taj novac nije mali, ali je za diskusiju kako se taj novac raspoređuje, to je već tema za diskusiju. Ja vas molim, ministre, i sve buduće ministre i sve one koji će učestvovati u svim komisijama i postavljati ljude u komisije, mi smo mala sredina umetnička i manje-više ipak se svi znamo. Imamo i neka mišljenja, ako se i lično ne poznajemo, jedni o drugima. Vrlo dobro znamo ko je ko i kakav, vrlo dobro znamo ko ne živi po sistemu ja tebi – ti meni i vrlo dobro znamo ko najveći deo svojih stremljenja ipak izdvaja za neke opšte interese. Ja vas molim, sve one koji budu u budućnosti odlučivali o tim komisijama, da se takvi ljudi, časni, a ima ih, biraju u te komisije. Završavam, opet sam se kroz ovu diskusiju inspirisala da kažem nešto što mi nije bila ni namera, a odnosi se na one koji kao mantra ponavljaju da su elita, pa za razliku valjda od onih koji to nisu, a ti koji nisu ispada da smo većina izgleda ovde koja sedi sada, mislim, naravno, na poslaničke klupe, a naročito na ovo mesto gde sedim i ja i još više naročito na one javne ličnosti i pojedince koji se usuđuju da na bilo koji način ne podrže, nego čak i sarađuju i sa svojom Vladu i na bilo koji način iskažu svoje mišljenje i podrže ovu Vladu i većinsku partiju. Ja bih želela samo da nekima od njih, da ih uputim možda da pogledaju upravo naš, sastanak našeg Odbora za kulturu i informisanje poslednji, koji je naravno snimljen i da poslušaju doktorsku disertaciju u tri minuta, što je jako teško profesora Atlagića. Znači u tri minuta. Ovako iz glave ne, kao što je sada čitao, nego ovako iz glave o arhivskoj građi. Za mene je to elita. Želim da izrazim svoje najličnije i najdublje divljenje prema profesoru Atlagiću. Hvala.
Zahvaljujem koleginice Jovanović. Reč ima ministar kulture i informisanja Vladan Vukosavljević. Izvolite.
Evo samo ukratko osvrt na nekoliko stvari na koje ste postavili pitanje. Dakle, kada je reč o kulturno-prosvetnoj zajednici, u procesu usaglašavanja ovih izmena i dopuna Zakona o kulturi bila je javna rasprava, bile su sednice Odbora za kulturu, bile su razne druge okolnosti, učešće svih zainteresovanih subjekata. Jednostavno ta stvar je bila na graničnoj liniji, prema tome nije zanemarivana i vi ste bili učesnik u tom procesu i gospodin Ajdačić je bio učesnik u tom procesu, prema tome došlo se do situacije koja i dalje može da se promeni. To se može rešiti i amandmanom, o čemu smo postigli neku saglasnost, ali jednostavno, kao što je u zakonu naglašeno uglavnom se radi o ustanovama čije trajanje seže u početke obnove moderne srpske države ili tzv. tradicionalne ustanove i njihove derivate. Šta su derivati? To su Vukova i Dositejeva zadužbina, budući da ličnosti Vuka i Dositeja, kako to stoji u tekstu ovog zakona sežu u početke obnove moderne srpske države. To je bio kriterijum zbog koga su pomenute ustanove i institucije, poimence nabrojane i obuhvaćene ovim rešenjem. Svakako da se može afirmisati stav i da kulturno-prosvetna zajednica sa ne malim zaslugama za različite aktivnosti tokom poslednjih 60 i više godina treba tu da se nađe, ali ja podsećam da Ministarstvo kulture nije bilo jedini subjekt u procesu razmatranja i odlučivanja o ovakvim stvarima. Da zaključim. Mislim da postoji prostor da se u naredna dva dana kroz amandman koji će biti predložen ta stvar sagleda za nijansu drugačije. Reč je o jednoj nijansi, znači nije reč o potpuno drugačijem sagledavanju, nego reč je o nijansi i da dođe do drugačijeg rešenja. Što se tiče opere. U pravu ste kada kažete da opera nije eksplicitno navedena kao opera, ali se ona nalazi pod muzika, tj. stvaralaštvo, produkcija i interpretacija, tako da i druge oblasti koje se tiču interpretacije, umetnička muzika i slično mogu da zauzmu sličan stav. Kada je reč o nesumnjivim fizičkim i mentalnim naporima koji su potrebni za tu vrstu izvođenja, ja tu nemam šta da dodam osim da se složim sa vama, ali sličnu stvar tvrde i glumci, u zavisnosti od toga kojom se vrstom glume bave i na koji način i u kom obimu. Dakle, opera nije eksplicitno pomenuta, ali se podvodi pod interpretacija u muzici. Još jedna stvar, kada je reč o baletskim igračima i umetničkoj igri. Tendencija ovih izmena i dopuna zakona su obuhvatile onu kategoriju umetnika koje već po određenoj specifičnosti tretirali Zakon o PIO gde je, takođe jasno ustanovljeno ranije, utvrđeno i opisano i društvo kao celina se opredelilo za činjenicu da baletski igrači i umetnička igra imaju prepoznate snažne specifičnosti u vezi sa svojom umetničkom osobenošću, pa je kroz ovaj zakon, kroz ove izmene i dopune ta stvar samo uvedena i u Zakon o kulturi. Ja sasvim verujem da imajući u vidu stvari koje ste vi naveli i takva stvar može da se razmotri u nekoj budućoj brzoj izmeni i dopuni Zakona o kulturi, o čemu je potrebno da se napravi jedan širi društveni konsenzus koji obuhvata poslanike u kulturi, Odbor za kulturu Skupštine Srbije, jednu javnu raspravu i učesnike i predstavnike iz drugih oblasti izvođačkih umetnosti i kulture u najširem smislu. Sigurno, što se mene lično tiče, mada je to nebitno za ovu vrstu razmene stavova, bih podržao tako nešto, ali to nije stvar dobre volje nekog ministra već podsticaj jednog opredeljenja. Ali, u svakom slučaju mislim da postoji dobar prostor da se tome pristupi na taj način kako ste vi opisali u budućem periodu. Kada je reč o vašoj oceni da budžet nije mali, naravno svakako da nije mali. To niko nije rekao. Međutim, budžeti se mogu, govorim o budžetu za kulturu, mogu posmatrati uslovno ili bezuslovno. Novac koji država odvaja za kulturu imajući u vidu ekonomsko stanje naše države nije mali novac, ali mi uvek kada smo govorili, pa i na današnjoj sednici o tome da li je neki budžet, ovde niko nije rekao da je budžet mali, već je rečeno da bi budžet trebalo da bude veći, što nije sasvim identična stvar, ali kada govorimo o tome mi moramo da se referišemo i da posmatramo princip pod kome druge države u svetu, koliko one izdvajaju iz budžeta sopstvenih za kulturu. S tim u vezi, ako se gleda i na preporuku Unesku da jedan posto samo za kulturu, ne za informisanje, samo za kulturu, jeste preporuka, to nije obaveza, Unesko nije organizacija koja može da nameće takve stvari, već je posle dugog niza godina proučavanja se došlo do jedne pretpostavke da je za održiv kulturni razvoj potrebno prema stavu Unesko, jedan posto. Da li je to idealna procena ili nije ostaje da se vidi, ali mi smo se uglavnom obazirali na tu činjenicu i na tu pretpostavku i na još neke zemlje sa kojima Srbija može da se poredi, jer bez obzira, kažem koliki je budžet neke zemlje u pitanju, da li je to sto ili hiljadu dinara ili deset hiljada dinara, procenat je relativna stvar. Konačno što se tiče, kako vi to zovete, raspodele novca, svakako da je to večna tema, to je evergrin tema, jer kod nas bitna pojednostavljenja ovoga što moram da kažem, za potrebe ove diskusije, vlada jedan princip koji glasi, ukoliko sam ja dobio novac na konkursu ministarstva, komisija je rezonovala i rasuđivala ispravno. Ukoliko ja nisam dobio, komisija nije rasuđivala ispravno. Ponoviću treći put, da pojednostavljuje, ali prosto to je jedna vrsta osobenosti naše kulturne javnosti. Uvek kada ljudi odlučuju o nekim stvarima, odnosno o finansijskoj ili drugoj sudbini trećih lica, sigurno da ne postoje idealni aršini i sigurno je da ne postoje idealni ljudi i sigurno je da ne postoje idealne situacije, da se svakom rešenju može spočitavati neka manjkavost ili neko možda za nijansu ili dve sagledavanje situacije koje je slabija od idealne. Vi ste rekli, to je vaše stanovište, da se zalažete da časni ljudi, citiram, budu u komisijama. Ja mislim i da su do sada, barem što se mene tiče i kad sam ja bio pozvan da se za to pitam i inače časni ljudi sedeli u komisijama Ministarstva kulture, jer ne bih se nikada osmelio da se bavim poslom za koji bih smatrao da se njegovim barem delom bave neki ljudi koji nisu obuhvaćeni pojmom časni ljudi. Prema tome, mislim da su i sada časni ljudi u pitanju, ali se slažem sa vama da uvek treba voditi računa o tome da je reč o profesionalcima iz svoje oblasti ili ako ne o profesionalcima, ono o ljudima koji za predmetnu oblast za koju odlučuju u ime države, a i u ime Ministarstva kulture, budu kompetentni i u većoj meri ukupno prepoznati u društvenoj zajednici ili užoj zajednici u kulturi kao osobe koje se razumeju u taj posao. Naravno, ponoviću suštinu onoga što želim da kažem u vezi sa konkursima i distribucijom sredstava, nikada dovoljno pravičnosti i nikada dovoljno časnih ljudi da se tim poslom bave, ali ja mislim da mi generalno gledano uz marginu greške, jer greške su uvek moguće i subjektivno sagledavanja su uvek moguća, mi nemamo velikih razloga da se vajkamo na sastave komisija Ministarstva kulture koje je odlučilo vrlo osetljivom pitanju distribucije sredstava i na nadam se da će i u budućnosti tako da ostane. Prema tome, mislim da za većinu stvari na koje ste se osvrnuli sam sada prokomentarisao ali ako sam nešto propustio, vi me podsetite, biće mi drago da dodam još nešto. Hvala.
Zahvaljujem, ministre. Za repliku su se javili narodni poslanici Nataša Sp. Jovanović i narodni poslanik Jadranka Jovanović. Reč ima Nataša Sp. Jovanović, replika na izlaganje koleginice Jovanović. Izvolite.
Odgovoriću koleginici Jovanović, ali ujedno će to biti dobar osnov da ministar shvati, kao i ljudi koji su mu pisali ovaj zakon, u ime ministarstva, gde su pogrešili. Argumentacija koju je iznela koleginica i koju smo zajedno primetile je apsolutno ispravna. Da je to tako, govore i konkursi koje raspisuje Ministarstvo za kulturu, a tiče se scenske interpretacije u koju spada i opera, kao posebna kulturna delatnost. Niste samo tu pogrešili, gospodine ministre. Pun netačnosti i nedorečenosti je član 8, a o tome će govoriti poslanici SRS i ja lično, kada bude bilo razmatranje zakona u pojedinostima. Ovo je bila prilika, ako ste već ušli u izmenu i dopunu zakona, da apsolutno sve greške koje su nastale ranije i koje nisu bile ispravljene, bez da vam vaši saradnici, što je njihovo pravo, sufliraju, ali i da opravdaju ono što je ovde ne u domenu, ja ne bih rekla neznanja, već neke greške koja je, možemo da kažemo, tehničke prirode. Ali, suštinski, sada to nije u redu. Imaćemo priču i o tome da je narodna igra samo deo folklora. Jel možemo da se složimo sa tim? Narodna igra je deo folklora, a vi ste narodnu igru definisali kao posebnu kulturnu delatnost. Dakle, ono što je opšte priznata kulturna delatnost u pojmovnom obliku, a da ne govorim o svim ovim aspektima o kojima je koleginica pričala, jeste takođe i opera, kao posebna, a naravno i folklor, kao širi kontekst koji je svakako morao da ima veću pažnju, a ja ću u svom obrazlaganju dati i dodatne argumente zbog čega, jer to je veoma važno, i etno i kulturno i kakvo god hoćete nasleđe, ne samo srpsko, već i svih drugih zajednica koje žive u našoj zemlji.
Zahvaljujem. Koleginice Jovanović, vi želite repliku na izlaganje gospodina ministra? Izvolite.
Pokušaću da se setim svega što ste rekli, ali da krenem od ovih komisija. Vi ste rekli - stručni ljudi. Nije dovoljna samo stručnost. Svaka stručna osoba mora da poseduje jedan intelekt koji ga vodi, kad je umetnost u pitanju, i analizi sopstvenog dara kroz koji, dakle, mora biti darovit da može da proceni onog drugog preko puta sebe i ne samo da ga proceni, da bude daleko korak u budućnosti, da je inovativan, da su njegovi kriterijumi posebni, udruženi. Kad sam rekla možda reč - časno, udruženi sa maksimalnim osećanjem pravednosti koje se uvek naslanja i na opšte dobro i koje isključuje, koliko god je moguće, prihvatam da je teško, svaku subjektivnost. Dakle, ako meni neko nije simpatičan, a ima i takvih ljudi, ja ne želim da mu oduzmem one kvalitete koje taj ima. Malo ćete ljudi u ovoj našoj Srbiji sresti a da oni zaista žive tako. Možda deklarativno. Ali, da je zaista njima stalo, zbog njih samih, da to ne mora nikad niko da sazna na zemaljskoj kugli, da je njima stalo, da su časni pred sobom na taj način da ne oduzimaju kvalitete onome ko im jednostavno nije na njihovoj, prosto, nije simpatičan i ne dele čak i njegova uverenja, bilo kakva. Ali, imaju određene kvalitete. Zato sam rekla da za svaku komisiju, kao i za sve u životu, intelekt je prva stvar. Što se tiče budžeta, vi se pozivate na preporuke i na to kako druge zemlje, na ono što su odredile druge zemlje. Shodno tome možemo da se pozovemo i na to kakva je ekonomija tih drugih zemalja. A, nema veze. Dobro, ali ja sa mojim pogledima i stavovima moram ipak da kažem da smo mi svesni u kakvom je stanju bila naša zemlja i šta se desilo sa našom ekonomijom. Kada sam rekla da ne mislim da su ta sredstva mala, mislim da koja god da su, kako god ih neko okarakterisao, da mi treba da budemo zadovoljni sa onim što imamo. (Predsedavajući: Zahvaljujem, koleginice.) To je pre svega jedna filozofija života, da se krećete u okviru mogućeg. Jer, sigurna sam da neko sa mnogo više podataka i informacija o tome brine, odlučuje, promišlja, ne spava noću, na primer, što bih ja radila, i što sam radila i što radim i ja i vi i svako sa svojim platama i sa svojim budžetom. Treće, o odnosu operskih pevača…
Zahvaljujem, dva minuta je isteklo. Reč ima ministar, Vladan Vukosavljević. Izvolite.
Stičem utisak da govorimo o istom fenomenu iz dva različita ugla. Znači, ja ne osporavam da se sa novcem sa kojim se raspolaže mora upravljati domaćinski i sa maksimalno dobrom voljom i sa svim mogućim kapacitetima koji bi omogućili da se neka suma ipsilon raspodeli što pravičnije. To je nesporno. Bez potrebe da po svaku cenu ispadne da mislimo isto, ali, jednostavno ja se slažem sa takvim stanovištem. Ali, to nije bila tema na način kako sam je ja razumeo, što je moguće da je moja greška. Dakle, nije bitno da se porede zemlje u vezi sa visinom budžeta. Burkina Faso, bez želje da uvredim prijateljsku zemlju, može da ima 10 dolara bruto-nacionalnog prihoda, ako ona odvoji 10 centi ili jedan cent, da me aritmetika ne prevari, onda je to 1%, a Norveška koja ima 10 miliona nečega, ako odvoji 1%, to će biti drugačije. Znači, nije stvar u apsolutnom iznosu, reč je o procentualnom iznosu. Naglasio sam, takođe, da i dalje verujem u to da je princip inače života i u politici i u društvu takav da se zemlje ugledaju jedna na drugu, u pogledu donošenja zakona, u pogledu stepena demokratije, u pogledu drugih stvari. Prema tome, to nije ništa novo i ne verujem da oko toga postoje neslaganja. U vezi sa ovim što je koleginica Jovanović rekla, upravo ovakva debata, odnosno kasnija priča o tome i služi tome da se isprave neki detalji… (Nataša Sp. Jovanović: I amandmani.) I amandmani, naravno. Prema tome, znate kako, sada je ovde navedeno kao narodna igra, folklor, sigurno da je pojam koji je širi pojam jer obuhvata i pevanje, jer obuhvata i neke druge stvari. Da li se pod interpretacijom može posebno dati omaž operskoj umetnosti, verujem da da. Prema tome, mi nismo neskloni, skloni smo da prihvatimo sve one opservacije i analize koje se pokažu. Ovo nije grad Varadin, ovo nije uklesano u kamenu. U pravu ste kada kažete da je moguće i da nekom to baš ne služi na čast, ali nama, nekom tehničkom omaškom, nije se dovoljno pedantno pristupili definiciji svake od ovih stvari. Prema tome, ostaje prostor da ono što možemo ispravimo ili dopunimo na način kako to dolikuje. Hvala.
Zahvaljujem, ministre. Poštovani narodni poslanici, sada ćemo u skladu sa članom 87. Poslovnika Narodne skupštine odrediti pauzu u trajanju od jednog časa. Sa radom nastavljamo u 15.25 časova. Koleginice Jovanović, prijavili ste se za repliku. Možete nastaviti nakon pauze. Zahvaljujem.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Reč ima narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Izvolite, koleginice Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, mi smo s pažnjom pogledali, pre svega, izmenu i dopunu Zakona o kulturi i novi Zakon o arhivskoj građi. Naša poslanička grupa je podnela veći broj amandmana. Videćete da su oni suštinske prirode, a i zbog toga što smo primetili da su i neke jezičke greške napravljene. Mi srpski radikali zaista želimo da svaki zakon bude jasno u duhu srpskog jezika, jer vi ovde u izmeni i dopuni zakona, takođe, potencirate ono što je veoma važno svim građanima srpske nacionalnosti, da se poštuju srpski jezik i ćirilično pismo. Što se tiče samog Zakona o kulturi, naše su primedbe i na osnovni zakon, kada je bila ova dosovska, žuta vlast, propala, bile u smislu da bismo mi to sve uradili drugačije i izražajnije. Srpska radikalna stranka smatra da ne treba neke modele, a kamoli u zemljama koje su neprijateljske prema Srbiji, kao što su zemlje EU, da kroz neku internacionalizaciju što članova zakona, što primera koji oni imaju u praksi, mi tražimo model za kulturu, jer kulturni model srpskog naroda seže još od vremena Nemanjića. Ako su Nemanjići hteli da zaokruže srpsku državu kao celinu, da se uspostavi autokefalna srpska pravoslavna crkva, da se ustanove vrednosti kao najsveliji primeri za buduće generacije, zašto mi onda sad da sve te modele ne primenimo na današnje, evo, uslovno rečeno, savremeno vreme, a da to bude model razmišljanja za svakoga ko hoće da se bavi, da prati, da proučava kulturu i za buduće generacije? Mnoge skandale imamo iz neposredne prošlosti, gospodine ministre, koje ja danas zaista moram da napomenem. O tome je govorio i naš ovlašćeni predstavnik gospodin Šešelj, ali zaista je još mnogo takvih primera. Najpre, zašto država Srbija, samim tim i Ministarstvo za kulturu ne zauzme jasan stav kada je u pitanju promovisanje tradicionalnih, upravo tih, još od tog doba, a kasnije i kroz vekove, najsvetlijih kulturnih vrednosti koje ova zemlja ima? Ne možemo uopšte da prihvatimo način na koji se raspodeljuju sredstva za pojedine manifestacije. Mi smo izričito protiv ovog člana koji vi sada predlažete u Zakonu o kulturi, gde na predlog lokalne samouprave, autonomne pokrajine ili Vlade Srbije mogu da se proglase kulturne manifestacije i festivali od najvišeg značaja. To mora da se ustanovi zakonom. Ne može to da bude od prilike do prilike i da li će neko da pokrene tu inicijativu, da li neće i ko će to posle, možda budete vi ponovo ili posle vas da odlučuje, znate. Ako je nešto tradicionalna vrednost, kao što su Vukov sabor u Tršiću, kao što su Mokranjčevi dani, kao što su Desankini dani, kao što su Disovi dani, kao što su dani gde se promoviše herojstvo naših predaka u Prvom srpskom ustanku, kao što su sve te druge manifestacije, molim vas, onda je neshvatljivo da mi sad treba da ustanovljavamo princip po kome će neko ko će da sedi od, iskreno rečeno, birokrata, na kraju krajeva, da određuje a šta je to nacionalno, a šta nije. Srpska radikalna stranka je izričito protiv toga da se „Egzit“ finansira bilo kakvim državnim novcem. To je, jednostavno, jedna novotarija u kontekstu posmatranja sveukupnog razmišljanja sa zapada, a to su načini kupovine, njihov način praznovanja koji je u suprotnosti sa svim tradicionalnim srpskim vrednostima. Mi treba da se odreknemo toga. Ako je to privatna kompanija i ako oni kažu da imaju prihod i ako to neko voli i ako je to moderno doba, neka oni to finansiraju. Za razliku od toga, mi smo doneli prošle godine Zakon, čini mi se, da ne kažem pretprošle, o srpskoj književnoj zadruzi i mi nismo zadovoljni, gospodine ministre, iznosom kojim se finansira Srpska književna zadruga. To je jedan aspekt. To je moglo da bude više njima u korist, a da ukinete svo ovo antisrpsko finansiranje umreženih zapadnih agentura, nevladinih organizacija koje promovišu ovde, eto, i sve na čelu sa vašim prethodnikom Tasovcem, „Mirditu“ u centru Beograda. To je zaista jedan skandal i, na kraju krajeva, ponižavanje i srpskih žrtava, huljenje na naše svetinje, na kolevku srpstva i na sve ono što treba da bude svetli primer za svakoga i ko se bavi politikom i ko je uopšte u oblasti kulture. Što se tiče ovih načina finansiranja određenih projekata, ja moram sada da napravim samo jednu paralelu i da navedem jedan primer. Kada je scenario za finansiranje filma u Kulturni centar Srbije došao, sada da ne pominjem, ne promovišem tog autora, jer znate vi o kome se radi, kao i šira javnost, filma o slavnom četničkom đeneralu, predvodniku najvećeg antifašističkog četničkog pokreta, Draži Mihailoviću, oni su rekli da im se ne dopada scenario. Čujte, ne dopada im se scenario koji je najbliži autentičnim događajima i svemu onome što je đeneral Draža Mihailović, koga su na takav mučki način pogubili komunisti, doživljavao sa svojim saborcima. Sada vi mene treba da ubedite i svakog od nas iz SRS da će neko sutra da bude pravičniji ako sličan projekat dođe na razmatranje kod članova te iste komisije? Ovde se u kulturološkom smislu, evo, skoro ste bili pre nekoliko dana na festivalu kod gospodina Kusturice, Kustendorfu, koji sada ima jednu višu dimenziju. Nasuprot onome za šta se on zalaže i što je ispravan stav, promovišu od strane ovih neprijatelja srpskog naroda sve ono što nema nikakve veze ni sa srpskim filmom, ni sa srpskom muzikom, ni sa srpskim etno-folklornim nasleđem, a to se prihvata i dolazi i onako kroz pore društva ulazi na veoma opasan način. To nije dobro. Država Srbija, samim tim i vaše ministarstvo, treba da zauzme jasan stav i da se kaže – ne treba mi da se osvrćemo, niti da podležemo uticajima onih koji su neprijatelji srpskog naroda, koji kada je Botorić doneo bioskop u Beograda i kada je sniman film „Sa verom u Boga“, koje je zaista remek delo tog vremena, tridesetih godina, u Holivudu nisu znali da snime takav film. Dakle, to što mi nemamo tolika sredstva i takve mogućnosti da našim pravim srpskim autorima, koji hoće da promovišu i našu tradiciju i istoriju i da na realan način sagledavaju sve ove nedaće iz naše bliske prošlosti, to je jedan aspekt, a da se to još pospešuje parama iz budžeta i da se takvima koji neprijateljsku propagandu šire, kao što je ovde već pomenuti film Gorana Markovića, gde u jednom monologu glumac Gordan Kičić kaže da su Srbi ludi narod koji teroriše sve na Balkanu. Pa, zar mi to treba da dozvolimo, gospodine ministre? Da ne bude sad da završim govor u ovom duhu, dakle, sve ovo što primaju ove prozapadne agenture dajte u projekte koji će da baštine, da promovišu ono što je naša kulturna baština, kao i pomoć i našoj kulturi koja ima i tu duhovnu dimenziju, kao što je pomoć da se osvetli manastir Gradac, koji je sada zaista u jednom punom raskošu i sjaju blista, kao sve drugo što treba da bi se očuvao srpski nacionalni identitet, a da se okanemo svega onoga što je usmereno protiv Srbije i srpskog naroda.
Hvala, gospođo Jovanović. Gospođa Jadranka Jovanović ima repliku od malopre, pa ćemo dati reč ministru Vukosavljeviću. Izvolite.
Zahvaljujem. Upravo smo prekinuli na pauzi, kada sam htela samo da podsetim, da objasnim, zarad javnosti, odnos između glumačke profesije i operske profesije, o kojoj nisam pričala ja lično, i bez obzira što i ja to mislim privatno, ovde se ne radi o privatnom mišljenju ni glumaca, ni operskih pevača, nego o onome što je naučno dokazano, naučno procenjeno sa dokazima i analizama koje su od strane stručnjaka izvršene i koje postoje kao takve zapisane. Dakle, kako se vrednuje operska umetnost i koje su teškoće kada je u pitanju operska umetnost, naravno, imajući u vidu da i ja sama znam, kao neko ko je na sceni, koliki su zahtevi glumačke, odnosno glumaca na daskama, sve više danas sa ovim režijama, da ne govorim o filmu Ali, zarad javnosti, samo kratko da pojasnim, dok glumac, ako slučajno zaboravi tekst ili se zagrcne ili zakašlje, može da stane, da zastane, operski pevač ima ritam, melodiju, orkestar, tekst, ne sme to da mu se dogodi, jer vreme protiče i svoju umetnost i svoj dar mora da plasira u tačno određenoj meri koja je sa svih strana omeđena. Gledam stalno na ovaj sat, jer sam shvatila da imam samo da minuta. Tako da, to je moje pojašnjenje. Plus da je između dva rata jedan operski prvak, recimo, u Narodnom pozorištu, u odnosu na prvaka drame bio daleko više vrednovan i po pitanju plate, i naravno, beneficiranog radnog staža. To je nešto što se svih ovih godina izgubilo i ne zalažem se, ovo je divna jedinstvena prilika, i meni, da kompletnu branšu operskog pevača i operske umetnosti i svih onih, hora, orkestra, dirigenata, reditelja, koreografa, kostimografa, postavim zaista, i pruža nam se zajednička prilika da ih postavimo pošteno i časno na ono mesto koje im pripada. Hvala.
Hvala, gospođo Jovanović. Reč ima ministar Vladan Vukosavljević. Izvolite, gospodine ministre.
Hvala. Samo kratko na osvrt narodne poslanice gospođe Jovanović. Dakle, nemam šta da kažem što ne bi bilo u saglasju sa vašim uverenjem, osim tehničku stvar. Dakle, bilo je prilike i biće prilike da se izrazite osobenosti operske umetnosti naglase i stipulišu u nekom zakonu kroz ili kroz njegovu izmenu ili dopunu ili kroz prihvatanje nekog amandmana itd, ali to nije arbitrarna odluka jednog ministra, nego posledica neke javne rasprave i nekog opšteg saglasja ili manje-više postignutog konsenzusa u oblasti kulture. Tako da, što se tiče Ministarstva kulture i informisanja, mi apsolutno ne da nismo prepreka takvom sagledavanju stvari u novom svetlu i u novim okolnostima, već ćemo biti saveznik u tom poslu, jer je i nama u interesu da se one specifičnosti i osobenosti koje postoje, koje nisu proizvoljne ili posledica individualnog stava, afirmišu i nađu svoj refleks u nekom zakonskom tekstu. Kao što sam u prethodnom dijalogu sa vama rekao da je ovo rešenje koje se u ovom zakonskom tekstu predlaže, a reč je o baletskim igračima i umetničkoj igri, posledica jednog drugog prethodnog, analognog stanja koje se tiče Zakona o penzijskom osiguranju, gde je to prepoznato kao jedna stvar koja postoji, pa je onda ovaj zakon ispratio. To je sporiji način. Ova vaša inicijativa verujem da će naići, zapravo, siguran sam, na snažnu podršku Ministarstva kulture, ali hajde da to učinimo zajedno na način i u postupcima kako to zakon i procedure nalažu. Mi smo tu u istom čamcu, da tako kažem, ako smem sebi da dozvolim slobodu takvog figurativnog izražavanja. Što se tiče kratkog osvrta na izlaganje narodne poslanice gospođe Jovanović, samo neka sitna preciziranja, pa ću onda reći ono što mislim da je suština, a tiče se onoga što ste vi rekli. Ministarstvo kulture i informisanja ne finansira festival „Egzit“. Da li je to dobro ili loše, neću ovom prilikom da ocenjujem, ali prosto, to nije u našem razdelu za finansiranje. Kada je reč o Srpskoj književnoj zadruzi, slažem se, nikad dosta, ali mi smo dobili, ja se ovim sada ne hvalim, samo ukazujem da smo i od gospodina Milovana Danojlića i od drugih ljudi koji upravljaju Srpskom književnom zadrugom nedavno dobili jednu zahvalnost za pomoć koju smo pružili. Srpska književna zadruga je toliki spomenik kulturne istorije Srbije da jednostavno nema tih sredstava koja bi bila dostupna da se sva ta uloga valorizuje na taj način kroz finansiranje, ali čini mi se da postoji održiv i vidljiv napredak u stavu Ministarstva kulture i prema Srpskoj književnoj zadruzi i prema Matici srpskoj i prema drugim važnim ustanovama i institucijama srpske kulture koje su, pa rekao bih, transistorijskog značaja. Kada je reč o principima za koje se vi zalažete, mi smo upravo vođeni logikom koja se tiče ukupnog sagledavanja stvari, što i vi činite, napravili Nacrt strategije kulturnog razvoja, gde smo u preambuli tog teksta definisali šta su to dimenzije srpske kulture u istorijskom smislu, jer ako se današnji saziv narodnih poslanika ili današnji saziv Ministarstva zalaže za nešto po nekom kriterijumu, to ne mora tako da bude nužno i sutra. Stvari mogu da se promene i da zavise, recimo, od trenutne intelektualne mode neke kratke epohe petogodišnje, desetogodišnje ili slično. Ali, ukoliko jedno društvo ima strategiju kulturnog razvoja, ta strategija se zasniva na definiciji, na samo definisanju šta je to srpska kultura i šta je to srpska kulturna politika, onda mnoge nedoumice protekom vremena moraju da budu otklonjene. Te upravo i ta preambula je određenim krugovima, govorim o preambuli samo, ne bez razloga naišla na otpore, jer ti koji se bave drugačijom logikom od te su precizno zapazili šta je smisao strateških opredeljenja, jer ako vi definišete dimenzije srpske kulture, onda se zna šta je srpska kultura u svojoj suštini i šta je predmet zaštite takve kulture i šta je afirmativna kulturna politika s tim u vezi. Dakle, verujem da će eventualno usvajanje strategije kulturnog razvoja doprineti da se mnoge od tih nedoumica otklone. Što se tiče taktičkih stvari, ne bih sad ovom prilikom ulazio u detaljno komentarisanje svega što je rečeno, ali kažem, verujem da idemo u dobrom pravcu. Kada je reč o filmovima, tu se, moram da priznam, stalno, ne mi sad ovde, nego naša javnost, vrti oko nekih nedoumica. Princip po kome Ministarstvo kulture mora da radi, a taj princip je u skladu sa zakonom, jeste sledeći. Mi transferišemo sredstva preko budžeta, budžet nama, mi ustanovama kulture. Među tim ustanovama kulture je Filmski centar Srbije, koji ima svoj upravni odbor, koji ima svog direktora i koji upravni odbor i direktor biraju komisije sastavljene od filmskih poslanika koji kasnije odlučuju, članovi komisija, o sredstvima i snose punu odgovornost. Moram da priznam, sad ne znam da li je to baš celishodno i prihvatljivo i simpatično reći, voleo bih da ministar odlučuje o tome, pa da se zna ko je kriv, ako je kriv, jer ja se zalažem za princip lične odgovornosti kad god je moguće, ali prosto, propisi su takvi. Na inicijativu Ministarstva kulture i informisanja, samo kao deo odgovora, mi smo pre dve godine predložili te je prihvaćeno da se uvede poseban konkurs za filmove sa nacionalnom tematikom, jer smo zapazili da u datoj konstelaciji, kada se scenariji međusobno nadmeću, scenariji sa nacionalnom tematikom jednostavno gube trku u odnosu na ukus duha vremena, jer su im interesantni neki savremeni scenariji itd. i ispostavilo se da je konkurs za scenarija sa nacionalnom tematikom doveo do nekih rezultata. Što se tiče diskutabilnih odluka ili diskutabilnih procena o vrednosti, kvalitetu i porukama nekog dela filmske produkcije koje finansira ova država, a preko filmskog centra, nama takođe ne ostaje ništa drugo, kao ministarstvu, nego da se trudimo da dodatnim zakonskim regulativama ili principima strategije ili nekim drugim alatima pokušamo da tu stvar načelno, da utičemo u pozitivnom smislu, ne mogu da kažem više od ovoga i da na tom poslu zajednički učestvuju, naravno, i narodni poslanici i Vlada Republike Srbije i drugi koji mogu na to da vrše neki uticaj. U datom poretku stvari, Ministarstvo kulture, što je česta zabluda, nije direktno odlučivalo niti može direktno da odlučuje o tome kome će sredstva biti dodeljena, kada je reč o snimanju filmova. Mislim da generalno postoje pomaci, videćemo godinu, dve nije idealan vremenski uzorak za neku pouzdaniju analizu ali mislim da razumem veći deo vaših opservacija odnosno stavova i verujem da na neki način takođe imamo ohrabrujuće nagoveštaje sa tim u vezi, ali to praksa treba da potvrdi. Hvala.
Hvala ministre. Pravo na repliku ima Nataša Sp. Jovanović. Izvolite.
Sve ono što je autentično a kulturna tradicija našeg naroda, jasno vam je iz mog izlaganje i našeg ovlašćenog predstavnika, mi možemo da podržimo i mi samo želimo da sve to bude jasno i zakonski precizirano. Strategija je jedno a kada se opredeljujete o zakonu za nešto što je najviša kulturna vrednost Srbije, onda to tako treba i da bude. Nisam rekla da vaše ministarstvo, kada kažem vi, obraćam se svima vama, Vladi Republike Srbije, pokrajinskoj Vladi, gradu Novom Sadu, koji finansiraju, festival „Egzit“, sa ukupno, mislim da je ove godine čak i 80 miliona dinara. Znate šta je 80 miliona dinara ukupnih sredstava za jednu takvu, uslovno rečeno, manifestaciju, a da ne govorim o svim pratećim aspektima tog festivala koji ima jednu drugu konotaciju. Uzmite sa jedne strane to i sa druge strane da država treba da se opredeli, ovim zakonom vi kažete, da će to odlukom Vlade da se desi kada neko pokrene tu inicijativu, mi smatramo da to odmah treba da se uradi. Koja je to manifestacija i koji je to festival od najvišeg značaja za kulturu Republike Srbije? Može nekome da padne na pamet da dođe kao onaj Tasovac što je bio, ali ne verujemo takva konstelacija snaga desi u budućoj i ko zna koliko, ne daj Bože više nikad da vlada, pa da kažu – eto Tasovac je išao na „Mirditu“, što? To je u redu. Ne možemo na taj način da posmatramo stvari. Ako mi znamo da su pomenuti „Vukovi dani“, ustanovljeni tad i tad, „Mokranjčevi“ isto, „Desankini dani“, „Disovi“, „Joakim fest“, ja ipak dolazim iz grada gde je osnovano prvo srpsko pozorište, pa širom Srbije da krenemo sa toliko bogatom tradicijom, onda to neka jasno stoji u zakonu i neka se kaže ti ovako. Gospodine ministre, sve može da bude mogućnost zloupotrebe od prilike do prilike, kako se kome dopadne. Isto tako nije dobro, a tiče se i drugih festivala, znači koji imaju ne samo turističku, oni sada imaju i kulturnu dimenziju, koji se sad podvode pod Ministarstvo turizma. Oni sada imaju i taj jedan, jer oni imaju i prateće programe i sadržaje koje imaju neki savremeni kulturni karakter, a utemeljeni su na tradiciji našeg naroda. Kako je onda sada to moguće da oni moraju svake godine da čekaju i da kamče pare iz budžeta, da se ne zna tačno koliko je to? Nemojte mi reći da jedan festival kao što su „Dani Župe“ u Aleksandrovcu, sad treba da moli za novac ili neki takav drugi. Tu se dešavaju razni kulturni sadržaji. Prikazuje se kakve su nekada bile nošnje, kako je došlo uopšte do toga da se taj naš narod bavi proizvodnjom vina, kako su osnivane pivnice u Negotinskom kraju, koje su kulturno dobro od izuzetnog značaja, da ne govorim o raznim promocijama narodnog raditeljstva po celoj Srbiji. Mnogo je sada sve to široko, a replika traje kratko. Razumeli ste šta želimo i smatramo da ipak to treba da bude kroz jasno opredeljeni stav Vlade Republike Srbije i da se zna i onda će svako sledeći koji dođe morati na osnovu zakona da promoviše upravo te vrednosti.
Hvala gospođo Jovanović. Reč ima ministar Vladan Vukosavljević. Izvolite.
Još jedan mali doprinos našoj diskusiji. Da pored tih festivala koje ste pomenuli, naravno tu mogu da spadaju i „Dani Homolja“, „Prođoh Levač, prođoh Šumadiju“, ima čitav niz manifestacija koje su veoma interesantne. Međutim, ovde u predlogu ovih izmena piše, čini mi, bar tako to doživljavam, precizno - Republika Srbija, AP, jedinica lokalne samouprave mogu odrediti pojedinu manifestaciju od posebnog značaja, pa se onda ponavlja – za Republiku Srbiju, pokrajinu ili lokalnu samoupravu. Tako da, Republika Srbija određuje one manifestacije koje su od republičkog značaja, a lokalna samouprava one koje su na lokalu značajne. Kada je reč o konkretnom nabrajanju određenih festivala, nekako je stav da to može da se reši i biće rešeno uredbom Vlade Republike Srbije na predlog Ministarstva. Šta može da bude teoretski gledano problem ako bi se nazivi manifestacija unosili direktno u zakon? Manifestacije imaju svoj život, uspone i padove i zavise ponekad od nekih direktora ili od nekih okolnosti, što nije dobro, ali u svakom slučaju, nama se čini, mada je ovo zanimljivo što vi predlažete i ne samo što je zanimljivo nego je za razmatranje. Pazite, postoji još jedan potencijal, a to je potencijal da sutra, teoretski sutra, nastane nova manifestacija koja nije tradicionalna, a koja svojim atributima i kvalitetom ispunjava posle godinu, dve dana, to se može zaključiti one uslove koji bi je mogli svrstati u manifestaciju od nacionalnog značaja. Može da nastane za dve tri godine i da stekne brzo i snažnu jednu afirmaciju, da ne govorim sada o festivalu džeza, pa do festivala narodnog stvaralaštva i onda u tom smislu je apostrofiranje konkretnih naziva, a da to nije uredbom stvar o kojoj treba dobro razmisliti, što ćemo mi učiniti, pa vam hvala na tom predlogu.
Hvala gospodine Vukosavljeviću. Gospođa Dragaš se javila. Replika.
Hvala. Uključujući se u ovu raspravu i razumevajući inicijativu i jedne i druge poslanice Jovanović, a takođe i obrazloženje gospodina ministra, prosto hoću da izrazim i da podvučem da, koliko sam prepoznala, u ovom Predlogu izmena i dopuna zakona upravo onaj deo koji govori da će Ministarstvo u narednom periodu zajedno sa lokalnim samoupravama stvoriti tu bazu podataka kulturnih dešavanja u Srbiji, zajedno sa praćenjem ili kontrolom budžetske potrošnje, po meni stvara upravo osnovu za to da se kvaliteti pojedinih programa adekvatno vrednuju u narednom periodu, da se zna njihova tradicija i da je iskorak Ministarstva kroz ovaj zakon upravo u jednom takvom smislu. Ovo za mene takođe pokazuje i jednu drugu stvar. Upravo potvrdu onoga koliko je bogato kulturno događanje u Srbiji, koliko ima tu i tradicije i novog, koliko i svaka zajednica, kada kažem zajednica mislim i lokalna zajednica, negujući ono što je odraz njenog kraja u želji da to iz godine u godinu potvrđuje. Naravno moguće su oscilacije i da ga proširuje, ali upravo ovo što je gospodin ministar sada rekao, a koliko ima i novih koji će doći. Prema tome, vratiću se na deo koji lično smatram da je vrlo bitan. Zajednička konstatacija o veličini budžeta za kulturu, složili smo se u većini, i ne radi se tu u opšte po tome da li smo mi zadovoljni ili nismo, da li mi ostvarujemo materijalne efekte u delatnostima ili kod pojedinaca u odnosu na novce kojima raspolažemo, odnosi se i akcenat je na tome da ono što je kulturno stvaralaštvo u širenju kvaliteta života nacije i države, treba da ima svoj podsticaj i u toliko je naravno to zalaganje i veće za veći budžet. Uvek podvlačim, u skladu sa onim što je moguće i objektivno iz budžeta, ali sa jednom percepcijom da je kultura ona najlepša tačka na i, koja nam daje lepotu našeg društvenog života, obrazovanja mladih i njihovih usmeravanja ka pravim kulturnim vrednostima, ne kroz neke kvazi programe koji nude neke komercijalne televizije, sa kojima većina nismo zadovoljni, ali opstaju na bazi komercijalizacije svojih programa. Dakle, ponudimo mladima, pa i na koncu sami sebi, jer nismo zaboravili da čitamo, prave kulturne vrednosti i utoliko ćemo imati i bolji i kvalitetniji kulturni rezultat. Uvek u skladu sa onim što je moguće, ali sa percepcijom, dajmo uvek jedan kvalitet i korak više. Hvala.
Hvala, gospođo Dragaš. Reč ima ministar Vladan Vukosavljević. Izvolite.
Evo, samo kao dopunu. Dakle, nije često kultura u ovom visokom domu predstavljena na ovaj način, pa eto dobre prilike da još kažemo reč dve, vrlo kratko. Vi ste rekli - tačka na i, što je tačno. Ja bih dodao samo da je i temelj i vrhunac postojanja jednog društva i njegovog kvaliteta su kulturni fenomeni. Ako je, kada dođe do toga, da neka društva, to je istorija pokazala dugim protokom vremena, manje ulažu u svoju kulturu, dolazi do kolapsa, čiji se uzroci ne vide jasno u datom trenutku, u datom društvu. Dakle, kultura ne samo što je nadogradnja i ne samo što je tačka na i, nego ona zapravo i temelj svih onih obrazaca i kulture i politike i načina života i načina govora i vaspitanja i svega onoga što kapilarno indukuje jedno drugo. Prema tome, svako ulaganje u kulturu je zapravo ulaganje u zdravlje jednog društva u svakom smislu, u svakom zamislivom aspektu.
Hvala, gospodine ministre. Sada reč ima Jelena Žarić Kovačević. Izvolite, gospođo Žarić Kovačević.
Hvala vam, predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, ja želim da govorim o razvoju kulture u Srbiji, ali naročito ću se skoncentrisati na grad Niš, kao lokalnu samoupravu iz koje ja dolazim. Da je stanje u kulturi bolje i na lokalu, naravno i uz pomoć Ministarstva kulture i resornog ministra i uz podršku Vlade Srbije, govore projekti koje očekujemo da budu realizovani u Nišu, bez obzira na to što izdvajanja iz budžeta za kulturu nisu velika, ni na republici, bez obzira na to što bi i lokalne samouprave trebale da se potrude da više novca opredele za kulturu. Kapitalni projekat u Nišu u oblasti kulture, jeste izgradnja dvorane za koncerte, predstave, izložbe i druge manifestacije, što će grad Niš utvrditi kao regionalni kulturni centar. Za sada postoji projekat za tu muzičku dvoranu, kako će biti nazvana, kao multifunkcionalni objekat, zna se na kojoj će lokaciji biti, na Bulevaru Nemanjića, i rešavaju se imovinsko-pravni odnosi. Posebno bih želela malo vremena da posvetim i Narodnom pozorištu u Nišu. Naime, Niški festival drame i pozorišta balkanskog kulturnog prostora, pod nazivom „Teatar na raskršću“ će biti održan od 11. do 19. marta ove godine, a pokrovitelj festivala je predsednik Srbije Aleksandar Vučić. Publika će moći da vidi ukupno osam predstava, koje se baziraju na interpretacije dramskih klasika. Glavna tema je odnos čoveka prema slobodi i ja pozivam i vas ministre, i sve zainteresovane ljude da u tom periodu posete Niš. Niš je takođe grad mnogobrojnih kulturnih manifestacija i festivala koji imaju višegodišnju tradiciju, pomenuću samo neke kao što su "Nišvil", filmski susreti "Nisomnia" itd, koji okupljaju zaista velika imena, izvođače iz celog sveta, iz sveta muzike i filma i prestavljaju zaista brend koji je prepoznatljiv u svetu. Oni već prevazilaze domen kulture i ulaze u domen drugih društvenih oblasti turizma, sporta ili privrede. Stoga je dobro što je kao predlog u ovom Zakonu o kulturi dat da se uspostavi pravni osnov za sistemsko uređivanje ove materije i kriterijuma za utvrđivanje značaja ovih manifestacija na lokalnom, ali i na republičkom nivou. Očekuje se da će to omogućiti uspostavljanje saradnje između kulture i drugih oblasti sa kojima je ona tesno povezana, ali da će na osnovu toga moći da budu postignuta i veća izdvajanja iz budžeta, rekla sam već kako republičkog, tako i budžeta lokalnih samouprava. Kako imamo pet gradskih opština, svaka od njih naravno realizuje određene projekte koji se odnose na kulturu. Dolazim sa gradske opštine Crveni Krst, pa sam želela vas ministre da upoznam sa nizom manifestacija, kao što su "Ivanjski venac", 7. jula, Viteški festival zaštitnika tvrđave, "Pesnički karavan Ljube Stanojevića", "Marš tragom logoraša" itd. Ove godine je prvi put organizovan koncert Grčko-Srpskog prijateljstva, koji je izazvao posebnu pažnju i veliko interesovanje građana zbog gostovanja člana Simfonijskog orkestra "Garde obalske straže Atine", koji je izvodio dela klasične muzike baroka, moderne i filmske muzike. Ovim sam želela zapravo da vam kažem da grad Niš, kao jedinica lokalne samouprave, ali i svih pet gradskih opština koje nemaju status jedinica lokalne samouprave se zaista trude, ideja je mnogo, zainteresovanost je velika. Ali, potrebno je više novca izdvajati za kulturu, kako na lokalnu, tako i na republičkom nivou. Sa druge strane, svi moraju da budu svesni da sredstva koja su utrošena, moraju biti utrošena na racionalan i celishodan način u cilju ostvarivanja plana razvoja kulture koje odredi Ministarstvo ili Ministarstvo u saradnji sa jedinicama lokalne samouprave. U tom smislu je ovaj predlog zakona, koji je danas pred nama, dao određena rešenja i da bi se nastavilo sa razvojem ove oblasti, poslanička grupa SNS će dati podršku ovim predlozima u danu za glasanje. Hvala.
Hvala, gospođo Žarić Kovačević. Reč ima narodni poslanik dr Muamer Bačevac.
Uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, uvaženi ministre sa vašom ekipom, jedno istraživanje, odnosno u Francuskoj je pre nekoliko godina Ministarstvo privrede i Ministarstvo kulture napravilo jedno istraživanje, seli su i upoređivali podatke gde došlo do zaključka da je ekonomski značaj kulture izuzetno veliki. To su oni merili i izmerili ekonomskim, statističkim metodama i dokazali da ekonomski mnogo više sredstava donosi ulaganje u kulturu, nego ulaganje, odnosno polje osiguranja, hotelijerstva i autoindustrije zajedno. To je ono što mi u SDP, socijaldemokrate Rasima Ljajića stalno ponavljamo, da je ulaganje u kulturu isplativa stvar i da na tome treba insistirati, pogotovo država tipa Srbija, koja je izuzetno bogata kulturnim, istorijskim nasleđem. Namerno sam napravio ovakav uvod, jer želim da skrenem pažnju na grad Novi Pazar. Vama se najiskrenije i najsrdačnije zahvaljujem na lepim rečima koje ste nekoliko puta uputili ovog gradu. On i jeste srce ove države u kulturnom smislu i treba da bude, istorijski je to opravdano. On je mesto susreta dva centralna naroda u Balkanu, Srba i Bošnjaka, ali tu su i Crnogorci, Albanci. Drago mi je što ste i vi na licu mesta vrlo korektno spoznali da je Novi Pazar zaista izuzetna turistička i kulturna meka koju treba razvijati na tom polju. Zahvaljujem vam se i na novcima koje vaše Ministarstvo opredelilo našem Domu kulture za jedno osavremenjavanje. Vaše Ministarstvo je konkretno preko projekata omogućilo digitalizaciju pazarskog bioskopa i drago mi je što ste bili naš gost. Nadam se da ćete dolaziti i privatno i bićete na naš uvek drag gost zbog vaše korektnosti i pre svega vaše kulture lične, jer vi promovišete kulturu na pravi način i kao jedan lekar interventni kardiolog se ponosim vašim nastupima i stavom. U svakom slučaju, želim da kažem da ćemo mi podržati ove zakone koje ste danas doneli. Podsetiću vas da ste imali razgovore u Novom Pazaru sa direktorima svih kulturnih institucija, arhiva, muzeja itd. Vi ste videli da grad Novi Pazar zaista vodi računa, da smo mi budžetom odvojili skoro nešto više od 6%, možda i najviše od drugih gradova u Srbiji, da se zaista trudimo da budemo vidljivi na toj kulturnoj mapi, brojnim manifestacijama kao što su muzički festival „Stari grad“, „Dani dijaspore“ itd. Želimo da pokažemo našu kulturnu i istorijsku tradiciju koja je zaista, zaista bogata i, još jednom da kažem, mesto susreta i dobre saradnje dva centralna naroda na Balkanu. U svakom slučaju, eto, podsetiću vas, možda ću podvući Istorijski arhiv grada Novog Pazara čije su prostorije dosta skromne, a verujem da bi jačanje prostorija, infrastrukture ove ustanove bilo od velikog značaja za grad Novi Pazar, ali i za kompletan korpus arhiva istorije naše države. Stoga želim da vam još jednom zahvalim i želim da vam dam jaku podršku koju ćete imati za ove zakone od socijaldemokrata Rasima Ljajića. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Miljan Damjanović. Izvolite.
Danas smo u ovoj raspravi mogli da čujemo uglavnom odgovore na ona pitanja koja suštinski nisu bila određena u onom izlaganju ministra koji je davao odgovor između, kako on reče, nacionalnog i savremenog i zašto je savremeno zastupljenije. Gospodine ministre, vi ste, citiraću vas, rekli u jednom trenutku da biste mnogo više voleli da sami odlučujete i da onda svako odgovara za svoje rezultate. Onog momenta kada ste se prihvatili funkcije ministra verujem da ste bili upoznati kako svako ministarstvo funkcioniše i onda morate da prihvatite odgovornost na sebe i onih stvari koje možda vi niste direktno doneli odluku, ali isto tako i verovatno onih delova, evo, čuli smo i jednog od poslanika vladajuće većine koji vas je, imali ste priliku da vas upozna na jednoj od opština lokalne samouprave gde se šta radi po pitanju kulture, jer verovatno niste bili informisani, pa smo, eto, doživeli danas da poslanici svog ministra informišu o tome ko, gde šta organizuje. To da nacionalna tematika gubi od savremenih scenarija i nije dovoljno zastupljena, jer je trenutno trend savremenih scenarija apsolutno je netačno. Ono o čemu mi ceo dan govorimo jeste kako i na koji način godinama unazad, to nije sada samo za vreme vašeg mandata, godinama unazad na delu je finansiranje antisrpskih projekata. I kada smo govorili o tome, onda smo pitali – jeste li vi onaj predstavnik Vlade? Kako je moguće? Moje kolege su govorile o onom čuvenom projektu koji finansirate, Inicijativu mladih za ljudska prava, nevladinu organizaciju, da vaši predstavnici, rekli smo, bivši ministar kulture, niste dali odgovor, vaše kolege funkcioneri vladajućeg režima, odu na tu sramnu manifestaciju „Merdita“. Ja bih da vas podsetim, sada ću vam reći šta su trenutno na sajtu glavne aktivnosti ove nevladine organizacije koju finansira Vlada Republike Srbije i oni se hvale sledećim. Prva vest je pismo ministru Stefanoviću, citiram, inicijativa: „Iako se rat na Kosovu završio pre dve decenije, zločini srpske policije, vojnih i paravojnih snaga nad albanskim stanovništvom ne sme da se zaboravi“. To finansira ovaj sadašnji režim, na čelu sa SNS, ovakvu nevladinu organizaciju. Zatim, druga stvar čime se hvale – održali komemorativni skup za žrtve genocida u Srebrenici 11. jula kod Predsedništva Srbije, uz zahtev predsedniku Srbije Aleksandru Vučiću. Prvi, da se prizna genocid u Srebrenici, drugi, da predsednik i premijerka sa negiranjem genocida i svih drugih ratnih zločina u BiH i šire prestanu, treći, da se prestane sa veličanjem i rehabilitacijom osuđenih ratnih zločinaca, četvrto, da se negiranje genocida u Srebrenici kvalifikuje kao krivično delo i peto, da se 11. jul proglasi danom sećanja na genocid u Srebrenici i Srbiji. Postavlja se onda pitanje – kada govorite predstavnici Vlade istinu? Kada kažete da jeste patriotski, želite Srbiju uspravnu, poštenu, dostojanstvenu, da vas poštuju u Evropi, da vas poštuju u svetu? S druge strane kažete da se u Srebrenici nije desio genocid, baš kao i mi, kako je onda moguće da Vlada Republike Srbije finansira ovakve nevladine organizacije? Podsetiću vas dokle ide krajnje neprimereno ponašanje ministara u ovoj Vladi prema takvim organizacijama. Godine 2015. je bila održana, zvali su 7.000 na paljenje sveća za mrtve genocida u Srebrenici, isto ispred predsedništva, i oni nisu imali prijavljen skup. Mi dođemo kao srpski radikali da se suprotstavimo, jer vi ne želite da se suprotstavljate, i onda policija uhapsi mene i kaže – vi nemate prijavljen skup. E, nemaju ni oni, ali hajde ćuti. Znači, za nekoga zakon u ovoj zemlji važi, za nekoga ne važi. Onda zašto donosimo te izmene i dopune zakona ukoliko se neće primenjivati? Kada ste govorili o filmu, film kao medij sam po sebi ima propagandni efekat. Umesto da Srbija poput filma „Balkanska međa“ finansira i takvih bude sijaset filmova na tematiku i bombardovanja i uništavanja i ubijanja Srba i progona 2004. godine i ratnih sukoba od 1991. do 1995. godine, s druge strane vi kao ministar, naravno, onda doživite da treba da vam dođu predstavnici stradalih Srba koji su izgubili sina, dete, bebu, silovanih itd. od strane Šiptara, ustaša i svih drugih u ratovima, koji su bili decidno, da vas podsetim, 22. septembra 2018. godine članovi Udruženja porodica stradalih Srba. Tada je Filmski centar, naravno, ponovo preko ministarstva i Filmskog centra ponovo su na konkursu dobili neki da snimaju koji su imali antisrpski scenario. Podsetiću vas da se u tim filmovima, u srpskim filmovima, kao zločinci predstavljaju u filmu „Teret“ Ognjena Glavonjića, „Enklava“ Gorana Radovanovića, zatim scene neprikladne, najneprikladnije moguće, koje nikada u Srbiji nisu uspevale, ja se ne sećam da su uspevali. Koji je uspešniji film bio, da li „Maratonci trče počasni krug“ i dan-danas ili, na primer, film „Klik“ autorke Maje Miloš, gde imamo eksplicitne scene seksa i golotinje maloletnih glumaca, a piše se – zabranjeno mlađima od 18 godina? Glumica je imala, ako se ne varam, 15 ili 16 godina kada je taj film snimljen? Da li je bolje „Tri karte za Holivud“ ili vam je bolji srpski film „Šišanje“, „Parada“ i ostali koji su čak i zabranjeni u Ruskoj Federaciji? Nije bitno što su u Ruskoj Federaciji zabranjeni, pitanje je što se ogoljava na taj način srpsko društvo. Srpski film, je li to današnji Beograd, je li to današnja Srbija, je li to kultura koju ćemo predstaviti mlađim generacijama? I onda se čudimo kada se desi neki zločin, još daju nadimak nekom „berberin“ i umesto da se kaže silovatelj, ubica, monstrum, treba ga najstrože kazniti, još mu se nadene nadimak. Zašto tako postajemo bolesno društvo? Upravo zato što se film kao jedan od najozbiljnijih medija predstavlja na taj način. Umesto da veličamo junaštvo, da podižemo patriotizam kod naših mladih. Da li je sramota poistovetiti se sa Milošem Obilićem? Da li je sramota poistovetiti se sa carom Lazarom ili sa sada živim generalima koji su branili Srbiju, što u ratnom pohodu, što u Haškom tribunalu? Da li treba da se stidimo pobede dr Vojislava Šešelja u Haškom tribunalu? Da li treba da zaboravimo Ratka Mladića i Radovana Karadžića? Umesto da je to prvo što je uradila SNS, kada je došla na vlast, krenula upravo u kontra propagandu u odnosu na ono što je radila izdajnička DS, vi ste prećutali i ostavili, čak naprotiv, nastavili da finansirate mnogo takvih projekata koji veličaju raznorazne, netradicionalne delove društva i gde se Srbi predstavljaju apsolutno u negativnom kontekstu i to su činjenice. Kada je izvršena promocija premijera filma Balkanska međa. Ko se prvi oglasio? Pa, engleski „Tajms“, recite, onda lepo. Ne, nismo suvereni i imamo problem, moramo uvek da radimo kako nam kažu ovi sa zapada i završena priča, ali nemojte nam plasirati laži, povezivaćemo se lokalnim samoupravama. Šta ste radili, sedam godina ste na vlasti. Nismo znali da se nešto dešava. Lično sam ovde držao nekoliko konferencija za novinare i tražio da se zabrani i manifestacije Merdita i da se zabrani finansiranje nevladine organizacije „Mladi za ljudska prava“, čak naprotiv, i dalje ih finansirate i dalje podržavate takve projekte i predstavnici ove vlasti idu tamo i učestvuju u takvim propagandama koje su antisrpske.
Hvala, gospodine Damjanoviću. Pravo na repliku ima profesor dr Marko Atlagić. Profesore, izvolite.
Potpredsedniče Narodne skupštine, najpre moramo da damo jednu opštu ocenu. Tačno je da je prethodna dosovska vlast vodila antisrpsku politiku na svim nivoima, pa i u kulturi i to nema nijednog ozbiljnog istoričara i naučnika koji neće to reći osim NATO prašinara, domaćih i po neki inostrani. Ali je isto tako tačno, i voleo bih da me danas ovde neko od opozicionih poslanika i ovi koji su u sali i oni koji nisu da odgovore na ova pitanja, a kasnije ću, kada budem opštu diskusiju budem imao prvi. Prvo pitanje, ko je prvi obeležio NATO agresiju na našu zemlju Aleksandar Vučić? Da li je tačno ili ne gospodo iz opozicionih klupa? Ko je prvi rekao - neću u NATO u ovoj zemlji? Aleksandar Vučić? Dajte mi, negirajte vi i oni koji danas nema ovde. Ko je prvi rekao neću uvesti sankcije Rusiji? Ustanite pa recite, Aleksandar Vučić. Ko je prvi rekao zapadu - nećete me sprečiti da sarađujem sa Kinom? Recite, ko je prvi predsednik? Idemo dalje, ko je prvi posle bombardovanja, mislim da je ovo ozbiljna stvar i treba ozbiljnije da se radi o žrtvama ovde u ovom delu? Ko je prvi bombardovanja 1999. godine, podigao vojsku Srbije posle onoga, Tadićeve izjave - ne treba nam vojska. Da li je tačno gospodo iz opozicionih klupa? Aleksandar Vučić je poslednji i jedini slobodni lider u Evropi. Da li je tačno gospodo danas? Nije, svaka vam čast. Idemo dalje, koga je Aleksandar Vučić izručio u Haški tribunal, a gospodo iz opozicionih klupa? Ne vucite me za jezik, sram vas, vi ste u koaliciju sa onima koji su ih izručili. Hoćete sa mnom polemiku voditi i nemojte mi dobacivati, ja vama nisam dobacivao.
Hvala, profesore Atlagiću. Molim poslanike da ne dobacuju profesoru Atlagiću. Reč ima narodni poslanik Miljan Damjanović. Izvolite, pravo na repliku.
Pa, meni je drago kad neko unese žar u, slobodno mogu da kažem pred dobru političku borbu i ovaj deo rasprave, podsetio bih govornika pre mene, odnosno dao bi mu odgovore, jer traži odgovor, prvi je to uradio prof. doktor Vojislav Šešelj za vreme Vlade SRS potpisan je bescarinski Sporazum sa Ruskom Federacijom, zatim saradnja sa Kinom je bila najveća kada je SRS bila na vlasti i prof. doktor Vojislav Šešelj u saveznom parlamentu ustao posle 2000. godine, 5. oktobra je rekao da sunce je na istoku i da je naš put, iako se svi smejali da će Rusija kad tad ponovo se dići na noge, biti jaka. Ne vidim ništa problem s tim, i naravno, tada je bio Aleksandar Vučić u SRS i ne vidim čemu vi imate taj problem da se nama na taj način obraćate. A podsetiću vas da ste i vi tada bili, gospodine Atlagiću u SRS, lično ste me podučavali istorijskim momentima, govorili za granice velike Srbije da su Karlobag-Ogulin-Karlovac-Virovitica. Da, sa vama, išao sam i u Narodnu biblioteku i pomagao vam oko nekih simbola, ako se ne varam, vezano za Herceg Novi i još neke druge gradove. Vidite, ja se ne stidim toga da kažem. Vi ste bili ugledan profesor. Znam da ste imali tada problema za vreme DS u Kosovskoj Mitrovici i na fakultetu u Nišu ili gde beše, ne mogu tačno da se setim. To je bio period 2007. godine i 2008. godine. Vrlo mi je drago kada ste tada punog srca posećivali i potpisivali knjige Vojislavu Šešelju i pisma koja ste mu slali u Haški tribunal.
Hvala, gospodine Damjanoviću. Pravo ne repliku, profesor dr. Marko Atlagić. Izvolite.
Potpredsedniče, meni je žao što prethodni govornik zloupotrebljava, izvrće moj rečenice. Pitao sam da li je tačno koji je predsednik države pre od Aleksandra Vučića, uzmite stenograf, to je pod broj jedan. Gospodine kolega poslaniče, ja se nikada ne stidim svoje rečenice u životu. Vi mene jako slabo poznajete. Ja se ne stidim one knjige koje sam posvetio vašem, a mom bivšem predsedniku stranke, ovde se o predsedniku države govori. Nikada se nisam odrekao one posvete u istorijskoj geografiji, a dobio sam u trećinskom odnosu otkaz u Nišu i zakleo se da ću nakon šest meseci posvetiti knjigu Vojislavu Šešelju, Slobodanu Miloševiću, Ratku Mladiću i Milanu Martiću. Nakon šest meseci promovisana, prodavana je deset godina u Beogradu, nikada nijednu primedbu nisam dobio. Dakle, primedbu na to. Voleo bih kad se razgovara da se činjenicama razgovara, jer pazite, mi u nauci nema proizvoljnosti, u nauci toga nema. Kada ste već o Vojislavu Šešelju o kome ja imam mišljenje bolje nego što vi imate svi, odmah da smo na čisto, mislim, povlačite me da vam kažem, baš vama da kažem istinu, imam mišljenje i nikad se neću odreću one posvete za razliku od mnogih koji su se odrekli. Ali, vam postavljam pitanje, zašto ovde ne ustanete kad svaki drugi dan, a ja sam juče ustao i rekao, a vas nije bilo u sali ovde gospodine, kada novinarka svaki drugi dan u novinama „Vreme“, kaže – osuđeni ratni zločinac Vojislav Šešelj. Ja ustanem ovde juče, govorim, a vi sedite tu, jer vas nema u klupi. Da li je tačno ili nije? Da li je tačno da sam juče govorio o Čogradi, a vi ćutite ovde, a ona ga svaki dan ovde pominje. Hoćete još da kažem, Filipa Davida nikada ovde niste progovorili, svaki dan ga kleveće, a ja sam juče govorio o tom čoveku ili juče o Vojislavu Šešelju ovde i nemam problema ovde. Ja sam išao u Hag braniti državu i Slobodana Miloševića i srpski narod, a ne blatiti, nego istinu govoriti. Samo još jednu rečenicu. Treba ponekad vreme u nauci, a ne uništavati dosije, kao što su prethodni uništavali, a ne čekali 30 godina, o tome ću posebno u svojoj diskusiji. Hvala vam.
Hvala profesore Atlagiću. Pravo na repliku, Miljan Damjanović. Izvolite.
Ponavljam da je čast slušati profesora kada ima ovakav naboj i kada govori o tome, da sam proizvodno govori. Proizvoljno ja nikada ne govorim. Evo, neka kaže jedan primer koji sam uzeo iz svog govora, da li je ijedan od ovih filmova snimljen pre naprednjačke vlasti ili nakon toga. Govorio sam o filmu kao jakoj propagandnoj poruci i mediju koji se danas koristi ne samo u Srbiji, u Srbiji se skoro i ne koristi, čak naprotiv, nego se koristi u Evropi i u svetu. Mogu da vam i nabrojim koliko je baš zbog toga nije slučajno snimljeno u Holivudu, snimljeno filmova u kojima su Srbi prikazani kao najlošiji momci, poput filma „Mirotvorac“, „Lov u Bosni“, „Dobrodošli u Sarajevo“ i onda sigurno ne bih otišao i grlio Bila Klintona koji je nas je bombardovao zbog nekog političkog poena. To je velika razlika. S druge strane ne morate vi braniti Vojislava Šešelja od mene. Za razliku od vas ja sam u SRS ostao i za mene je Vojislav Šešelj i dalje aktuelan šef. Zato je vama bivši. Vama je bivši šef, meni je bio, biće i što se mene tiče do kraja života ostaće jer neću menjati SRS, odnosno zato što poštujem njenu ideologiju i program i zaista pokušavam da je zastupam na najbolji mogući način. To što se vi ne stidite određenih posveta, pa ne stidim se ni ja u životu za ovih 18 godina kolika sam u političkom životu bilo šta što sam uradio i mislim da s ponosom mogu da pričam kako smo dobro sarađivali dok ste i vi srcem i dušom bili u SRS, dok niste bili za EU kao što ste danas.
Hvala gospodine Damjanoviću. Reč ima Maja Gojković. Izvolite gospođo Gojković.
Pitanje je povreda Poslovnika. Pretpostavljam da smo to naučili za četiri godine. Član 107. prvi stav. Moramo da poštujemo dostojanstvo Narodne skupštine i da govorimo precizno i istinito. Samo jedno pitanje, čisto zbog javnosti da razjasnimo i da mlađi kolege od mene objasni ako to može. Od kada to, možda sam nešto prespavala. Nekih 20 godina izgleda ne živim u ovoj državi. Od kada to vlast snima filmove? To danas prvi put čujem. I građani Srbije koji slučajno gledaju ovaj deo prenosa sigurno su začuđeni i zapanjeni. Ja prvi put čujem da vlast snima filmove. Doduše, često čujem iz redova SRS stavove koji nisu stavovi iz onog ranijeg doba kada su oni nastali, nego sada polako prelaze u neku fazu komunizma i levičarenja. Možda imaju neki žal za Titovim vremenom kada su se zaista snimali filmovi pod pokroviteljstvom Komunističke partije Jugoslavije, Titom lično. Imamo onda opus filmova Veljka Bulajića i Bajke o partizanima gde je četnički pokret i kraljevska vojska verna otadžbini, prikazana kao izdajnička, a partizani su imali odlike sadašnjih filmova „Umri muški“ 1, 2, 3. i 4, „Supermen“ i nešto slično. To su bili ideološki filmovi u kojima nije bilo nikakve umetničke slobode, nego ste radili po narudžbini. Ja ne znam da neko sada u ovom vremenu, višestranačkom vremenu, radi po nečijoj narudžbini filmove. Ako to mlađi kolega, ne baš mlad, zna nešto drugačije neka saopšti to nama i javnosti, pa onda možemo da razgovaramo o tako nečemu. Znači, kada govorimo u parlamentu moramo da govorimo istinu ili ako nešto ne znamo onda to naše neznanje da prikrijemo, a ne ovako da iznosimo hrabro u javnost. Što se tiče lojalnosti nekom predsedniku partije ne bih se ja baš tako izletala u vašem slučaju, jer o tome ima dosta u javnosti kontraverzi, pa bi mogli da pričamo onako naširoko ali to nije danas tema. Tema je isključivo kultura Srbije ili ako hoćemo da suzimo temu onda konkretnije zakone koje imamo danas na dnevnom redu, a imamo načelnu debatu. Hvala.
Hvala gospođo Gojković. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje o mojoj povredi Poslovnika?
Da li vi smatrate da ste povredili Poslovnik?
Ne.
Onda ne tražim. Hvala.
Hvala gospođo Gojković. Po Poslovniku Nataša Jovanović.
Nije problem, gospodine Marinkoviću član 27. i član 32. stav 1. kada predsednik narodne skupštine zloupotrebi Poslovnik pa iskoristi pravo na repliku ili na neku opservaciju, nego je problem kada je to netačno. Najpre zbog činjenice da gospođa Gojković nije bila većim delom u sali kada smo govorili i počeli da govorimo o izmenama i dopunama Zakona o kulturi i zbog toga što želi da obmane javnost kako navodno kolega Damjanović nije upućen.
Nemojte da vređate gospođu Gojković.
Da dovede javnost u zabludu. Može tako. Ako vam više odgovara taj termin. Naprotiv, odlično je razumeo gospodin Vukosavljević kao ministar za kulturu šta je kolega Damjanović hteo da kaže. Čak je i konkretne podatke izneo sa sajta raznih ministarstava Vlade Republike Srbije, jer poznati smo po tome da apsolutno skoro sve stavke, što kažu, imamo u malom prstu, bavimo se budžetom na odgovoran način i govorilo smo o projektima Filmskog centra Srbije. Jel tako gospodine ministre? I o pojedinim antisrpskim projektima, za koje mi smatramo da ne treba da se finansiraju. Evo da se vratim i na deo svog izlaganja. Ako u Filmskom centru Srbije kada se raspiše konkurs na osnovu koga se dodeljuje novac za snimanje dokumentarnog filma, trebao je da se snimi, ugledao je svetlost dana film o đeneralu Draži Mihailoviću da scenario nije po njihovoj volji. Vi ste malopre i sami odgovarajući meni rekli – da treba neko da preuzme odgovornost za tako paušalnu ocenu. Jel tako gospodine ministre? Znači SRS veoma dobro zna kako se finansiraju određeni projekti, filmovi, dokumentarni filmovi. Mislim da su građani Srbije, ne samo potencijalni birači SRS, već svi dobro razumeli kolegu Damjanovića da je dosta sa time da belosvetski mešetari koji upravljaju strankama zapadne orijentacije i agenture u Srbiji dobijaju novac bilo koji iz budžeta Republike Srbije za svoje propagande i aktivnosti koje su usmerene protiv države Srbije i srpskog naroda.
Hvala gospođo Jovanović. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje. Hvala. Maja Gojković. Izvolite gospođo Gojković.
Sada ja ne znam kakva je to bila povreda Poslovnika. Kog člana? (Nataša Jovanović: Po članu 27. i članu 32. stav 1, rekla sam na početku još.)
Pretpostavljam povreda dostojanstva Narodne skupštine.
Pa možete da pretpostavite, ali ona to nije izgovorila i zloupotrebila je član 104. znači gde se direktno govori o povredi Poslovnika. (Nataša Jovanović: Nije tačno, rekla sam još na početku svog govora.) Ne znam da li ćete mi sada dati da joj odgovorim na njeno izlaganje iako ona i ja direktno nismo bile uopšte u bilo kakvoj verbalnoj komunikaciji.
Mislim da je bolje to nego da oduzimam vreme od poslaničke grupe. (Maja Gojković: Dajte mi vreme za nešto, šta vi odlučite, replika ili Poslovnik.)
Ne znam po kom osnovu se gospođa Nataša Jovanović tu našla prozvana? Ali to nije rečeno? (Nataša Jovanović: Rečeno je.) Da li vi vodite sednicu ili gospođa Nataša Jovanović? Da li možete malo da nam pomognete predsedavajući?
Ja vas slušam, ona dobacuje, ja mogu samo da zamolim ako možete da ne dobacujete. Izvolite gospođo Gojković. Dajem vam dva minuta, replika.
Replika na nešto što nije postojalo i šta da vam radim. Ne mogu pravila da važe za jedne poslanike, a da neki drugi kriterijumi važe za neke druge, o tome ćemo se složiti. Samo da kažem da je ja nisam ništa razumela, a pretpostavljam ni ministar kulture, niti bilo ko ko je slušao njeno izlaganje. Govorila sam o tome da vlast ne snima filmove u Srbiji, barem ne u poslednjih sedam, osam godina. Ne snima filmove i vlast ne snosi odgovornost nikakvu za odluke komisija koje obrazuje Filmski centar Srbije, a ni Ministarstvo kulture tu nema mnogo upliva, iako njima ne treba advokat, oni sami iznose svoje stavove. Znači, ni za jedan film koji ste vi naveli, za to ne odgovara nikakva vlast, mi imamo Filmski centar Srbije, oni na neki svoj način, ne znam, ne uplićem se uopšte, niti sam mnogo zainteresovana da pratim, jer novac je drugo, ali vi izgleda ne znate procedure. (Nataša Jovanović: Znamo mi vrlo dobro proceduru.) Kada budete videli procedure, svi misle da ministar kulture sve živo određuje. Nije to istina uopšte. Nije uopšte istina. Ja ga ne branim, često smo i polemisali ako se ne varam, o mnogo čemu, ali on nije odgovoran za sve. Ako jeste odgovoran, onda ga vi branite, kada ga neki napadnu. Da sam ja u Filmskom centru Srbije, odnosno da sam član neke komisije, ja bih sigurno, ako je kvalitetan scenario tog dokumentarnog filma o generalu Draži Mihailoviću, dozvolila da se snimi. Kao član komisije bih glasala za to. Zašto da se ne snimi? Nema Srbija čega da se stidi uopšte u Drugom svetskom ratu. Mi smo retkost u Evropi i u svetu da smo imali dva oslobodilačka pokreta. Retkost. I oba pokreta su se borila protiv okupatora. Ja svoj stav mogu samo da pojačavam sa godinama, a ne mogu da revidiram. To mi ne pada ni na kraj pameti. To su bili časni ljudi, ljudi koji su izgubili život za našu otadžbinu u onim vremenima, a kasnije i stradali posle Drugog svetskog rata, oni koji su preživeli. Znači, Filmski centar Srbije odgovara za to da li je prihvatio ili nije prihvatio nekakav scenario na konkursima koji su objavljeni. Što se tiče filmova Veljka Bulajića, možemo da mu odamo priznanje samo za par scena u filmu "Bitka na Neretvi", gde je upravo vojska, kraljevska vojska, Draže Mihailovića, prikazana na jedan veličanstven način, a to je ona scena kada dolaze na konjima. I toga ne treba da se postidimo. To su neke filmske scene koje inače ulaze u istoriju kinematografije sveta kao veličanstvene. Prema tome, to je to a dalje se zaista ne bih mešala i ne bih otvarala polemiku o filmovima i o tome šta je Filmski centar Srbije radio nekada, a šta radi sada. To je njihov deo i pravo, obaveza, a i odgovornost nije naša. Hvala.
Hvala, gospođo Gojković. Nastavljamo sa radom. Reč ima Marijan Rističević. Izvinjavam se, Poslovnik ima prednost.
Bili ste dužni ponovo sada, stav 2. član 27, da reagujete, gospodine Marinkoviću. Ako ste narodni poslanik, a pri tom i potpredsednik Narodne skupštine Republike Srbije, možda je neprijatno ministru, pošto je malo pre govorila gospođa Gojković, računa - predsednik Skupštine, pa treba da je upućena u sve uredbe Vlade i u zakone, dakle, ponovo se vraćam na ovo što ste vi trebali da ukažete, kao predsedavajući, da Filmski centar Srbije, na osnovu zakona, donosi merila, kriterijume i finansijska sredstva za finansiranje pojedinih projekata. To svaki narodni poslanik treba da zna, a kamoli predsednik Narodne skupštine, i da se Srpska narodna stranka se izričito protivi tome da se bilo koji novac, jedan jedini dinar iz budžeta, dodeli za neku antisrpsku aktivnost. Toliko za svakoga. Ko razume, shvatiće.
Hvala, gospođo Jovanović. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje o mojoj povredi Poslovnika? (Ne) Povreda Poslovnika, Miljan Damjanović. Izvolite.
Član 104, član 107. Prvo bi trebalo da predsednik Skupštine obavesti Skupštinu da li je danas odsutna ili sprečena pa ne predsedava, pa njeni zamenici, potpredsednici, predsedavaju ili o čemu se radi? S druge strane, moram da priznam da je apsolutno svojim znanjem gospođa Maja Gojković danas istakla kandidaturu za ministra kulture i želim joj svu sreću. S treće strane, meni je zaista drago kada me gospođa Maja Gojković onako ishvali. Kada kaže da kuloari pričaju, ja sam onda potpuno siguran da sve što sam rekao i sve što radim, radim ispravno.
Hvala. Da li želite da se Narodna skupština izjasni u danu za glasanje o mojoj povredi Poslovnika? (Ne) Reč ima gospođa Maja Gojković.
Radi javnosti, samo da kažem. Ne mogu da predsedavam danas, reflektori toliko blješte a imam oštećen vid i ne mogu da gledam uopšte, niti u vas, niti mogu da čitam papire ispred sebe. To je jedina istina zašto ne predsedavam danas sednicom, dok se nešto ne popravi. Ja zaista nisam kriva što imam oštećeni vid i što ne mogu da gledam u reflektore. To je jedina istina. Da izjavim, zaista, pošto novinari obožavaju takve scene, i delove izjava da se ja kandidujem za bilo šta, ja se ne kandidujem ni za šta u ovom momentu, a najmanje se kandidujem za ministra kulture. Da jednom završimo sa tom pričom da li se ja kandidujem, da li sam ja konkurencija aktuelnom ministru. Ne. Ja sam predsednik Narodne skupštine Republike Srbije. Izuzetno cenim to što me većina poslanika podržala u drugom mandatu za ovaj posao koji časno obavljam, u okolnostima u kojima to mogu da radim. Toliko. Samo zbog javnosti, ne zbog onih koji stalno pokušavaju nešto da sukobljavaju ministra i mene. Nema potrebe.
Hvala, gospođo Gojković. Samo da dodam, mi smo kao potpredsednici parlamenta tu da pomažemo predsedniku Narodne skupštine, po Poslovniku, što lepo piše u čl. od 27. do 32, tako da su stvari tu jasne. Profesor Marko Atlagić, izvolite, imate pravo na repliku. Izvinite, profesore, ali, znate i sami, po Poslovniku mogu tek sad da vam dam reč.
Samo da kažem dve rečenice. U mojoj biografiji i danas stoji u radnim organizacijama i preduzećima gde sam radio da sam bio član Srpske radikalne stranke i nikad to neću negirati, za razliku od mnogih drugih. To je jedno. Drugo, nikad ja ne napuštam stranku, nego njen program napusti mene. To je prvo. Drugo, program nije večit. On se menja u odnosu na promene, nove spoznaje i, ako hoćete, ekonomske, političke i svetske situacije. To je broj jedan. Sad ću vam direktno reći. U mom jednom udžbeniku, koji su neki spominjali, stoji da je najstariji pečat u Raškoj bio Stefana Nemanje. To je u udžbeniku iz 1997. godine. Godine 2007, ona koja je posvećena onoj petorici, što sam rekao, nije više to pisalo, nego da je najstariji Strojimirov, jer je nauka pod udarom novih spoznaja menjala i svoj sadržaj. Tako je i kod stranaka. Stranke se moraju osavremenjivati sve, menjati program, s obzirom na kretanja nacionalna, a i svetska. U datom momentu određeni program može biti genijalan, ali ne može večito. E, to je suština. I mi u nauci drugačije postupamo nego što politika postupa. Nažalost, ali to je tako. Mi ne zatvaramo istinu večito. Ako je ja zatvorim, istinu, da je istina i ovo što sam rekao da je Strojimir, ostavio sam mogućnost da može još biti neko stariji, jer dok ovde sedimo, sada mi, pošto rade neki arhivi i posle podne, možda je neko našao arhivski dokument, a znamo svi šta znači arhivski dokument, da negira i Strojimira. E, to je suština.
Hvala, profesore Atlagiću. Nastavljamo dalje sa radom. Reč ima Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kultura, arhivska građa, u koji instrument svira Najdžel Kenedi, to je bilo pitanje na koje ja nisam znao odgovor. Znao sam da je neki gudač, ali sam mislio na RTS-u da će da postave pitanje iz srpske kulture. Ali, bože moj. Svi ste čuli za Mariniku Tepić i za Nenada Čanka. Kada se ona starala o kulturi i sportu u Pokrajini Vojvodini, glavno kulturno nasleđe su bile banatske šore ili fore, tri krpene lopte i nekoliko štapova i za to su izdvajani milioni. Takođe, kao kulturno nasleđe, Marinika Tepić nije predstavila kokoške u Moroviću, nego kao kulturno nasleđe uzela "Seks za početnike". Tako se zvala njena aktivnost. To je trebalo da bude neki kulturni pomak. Ali ja ću, s obzirom da se radilo o Najdželu Kenediju, pričati nešto drugo. Hoće li mi neko reći gde se nalazi selo Grk? Nenad Čanak, gde je Marinika Tepić pripadala pre nego što je promenila pet, šest stranki ili stranaka, je rekao – nećemo gusle, hoćemo klavir. Pri tome je zaboravio da je guslarska škola, koja je veoma bitna za kulturno nasleđe, to su oni komunisti izbrisali posle, ali za mene je veoma bitno, po pitanju kulture, po pitanju prenosa istorijskog sećanja, po pitanju epskih pesama. Srpski Homer. Hoće li neko da mi kaže u koji je instrument svirao srpski Homer? U gusle. Prva guslarska škola bila je u Irigu, od 16. do 19. veka. Carskom zabranom ona se preselila u Slankamen i u tom poslednjem razdoblju je bila i u Slankamenu. To je bila tzv. slepačka akademija. Veoma bitna i gotovo niko, ali samo retki u Srbiji znaju za taj deo srpske kulture, taj deo srpske kulture koji se mešao i sa arhivskom građom. Znači, slepci koji su pevali te pesme, pevali su ih po vašarima, na takav način su se saznavali ishodi bitaka, prenosila istorija sa kolena na koleno, itd. Selo Grk je u opšti Šid. Tako se zvalo sve do između dva svetska rata. Sad se u pomen srpskom Homeru, Filipu Višnjiću, zove Višnjićevo. Hvala.
Hvala, gospodine Rističeviću. Reč ima ministar gospodin Vukosavljević. Izvolite.
Hvala. Evo, sad smo se malo udaljili. Ja sam hteo gospodinu Damjanoviću da odgovorim na deo stavova, nego kažem – tematski smo se malo udaljili, ali nema veze. Vi ste izneli čitav niz svojih utisaka, stavova i opservacija, što je, naravno, u redu. Međutim, jedan deo tih stavova i utisaka je bio vezan za fenomene i događaje koji nemaju ama baš nikakve veze sa Ministarstvom kulture i informisanja, pa sam samo hteo da zbog javnosti i onih koji, a verujem da takvih ima dosta, prate ovo zasedanje, da naglasim da sa festivalom, odnosno događajem koji ste vi opisali, koji se zove „Mirdita“, ili već kako se zove, Ministarstvo kulture i informisanja nema ama baš nikakve veze. Da li su se tamo pojavljivala lica koja se na direktan ili indirektan način bave poslovima iz oblasti kulture, takođe nije pitanje za Ministarstvo kulture i informisanja, pa sam samo hteo da napravim razliku, da jednostavno vidimo o čemu tačno pričamo i šta su elementi koji mogu da se vezuju za Ministarstvo kulture i informisanja. To je tehnički deo jednog društvenog fenomena. Ono što je važnije, već je i predsednica Skupštine rekla na određeni način, dakle, mogao se steći utisak, ili sam ja stekao utisak, mada se možda varam, taj je utisak varljiv, da ste vi rekli da se praktično isključivo snimaju, kako vi to nazivate, antisrpski filmovi u Srbiji. Kažem da je utisak možda varljiv, ali mogao se steći iz vaših reči takav utisak. Mislim da to ne stoji. Snimaju se razni filmovi koji se mogu opisati raznim različitim kvalifikativima. Konačno, Ministarstvo kulture i informisanja, kao što je poznato, nije ministarstvo agitacije i propagande, pošto mi ne živimo u društvenom sistemu koji je karakterističan po takvim oblicima vlasti. Da li je to dobro ili loše, prilika bi bila za neku dužu elaboraciju, u nekim drugim okolnostima. Dakle, još nešto javnost treba da zna, mada zna, ali evo da kažem još jednom. Članovi komisija koji u Filmskom centru odlučuju o finansiranju scenarija i filmova i dokumentarnih filmova i dugometražnih i kratkometražnih itd, nisu isti članovi komisije iz godine u godinu. Ti ljudi se menjaju. To su najčešće ljudi iz sveta filma, scenaristi, reditelji, glumci, producenti i srodna zanimanja. Prema tome, ako mi imamo godinama, kako vi to navodite, mogu da se delom složim, delom ne, sad nije to ni bitno, dakle, ako godinama imamo negativne rezultate, po vašoj oceni, onda to znači da je kompletna obuhvaćenost naše filmske javnosti, odnosno ne javnosti, nego filmskih posrednika, negativno određena, odnosno u izvesnoj meri kontaminirana, ako bismo pratili vašu logiku. A, onda je problem dublji. Onda znači da kad bi postojala jedna komisija sastavljena od osoba A, B, V, G, D, pa te osobe iz godine u godinu dodeljuju novac nekim projektima za koje neko može reći da su takve ili ovakve, stvar bi imala jednu težinu. Ako su se promenili praktično svi učesnici na filmskoj sceni, stvaraoci po različitim osnovama, kao što sam rekao, i da su rezultati takvi kakvim ih vi vidite, što ne osporavam pravo da imate sopstvene utiske, kao što ih ja imam, onda bi značilo da smo mi na opasnoj društvenoj stranputici. Ali, ja se bojim da nije tako. A ako je delimično tako, onda znači da mi moramo da menjamo kulturni obrazac, a to se ne postiže dekretom, ne postiže se konkretnim potezima administrativnim ili personalni, već jedan malo dugotrajniji, nešto mukotrpniji proces koji bi nas postupnim, kakvim-takvim demokratskim putem, a jedini je taj put moguć uprkos izazovima sa ove i sa one strane, doveo do toga da jednostavno mi kao država, mada država, slažem se potpuno, ne finansira filmove. Vi ste u pravu kada navodite čitav niz negativno propagandističkih projekata koji dolaze iz Holivuda i koji su prikazivali godinama Srbe u najcrnjem svetlu, ali to je sistem i društvo, jedna mikrocivilizacija koja počiva na drugim osnovama. To finansira privatni kapital, to finansira bankarski kapital, to finansira korporativni kapital. I mi ne možemo da se merimo, jer nismo srodni i slični ni po čemu. Ja mislim da je to dobro. Prema tome, ne kažem da sam prezadovoljan rezultatima koje postiže naša filmska industrija ni u pogledu tematskog odabira, ni u pogledu ukupnih rezultata. Ne kažem ni da sam nezadovoljan, ni zadovoljan ni nezadovoljan, ali čini mi se da u poslednje dve godine, zahvaljujući većem odvajanju za film, imamo uspešnije projekte, imamo smanjen broj negativnih fenomena. Čini mi se da puževim hodom, mada bi možda moglo i brže, idemo napred u toj oblasti. Prema tome, mi nismo, kako bih rekao, na suprotnim pozicijama, niko ovde nije na suprotnoj poziciji, rekao bih, ali samo hoću da ukažem na to da se instant rezultati u oblasti kulture ne mogu postizati dekretima, već jednostavno mukotrpnim, složenijim i težim putem, a čini mi se da se tim putem nekako ide.
Hvala. Pravo na repliku ima Miljan Damjanović. Izvolite.
Gospodine ministre, mi se izgleda jesmo razumeli, ali nismo razumeli. Ja sam govorio o filmu trenutno kao jedan ozbiljan medij. Nešto slično je govorio gospodin Bačevac, koliko može imati uticaja u propagandne svrhe i naveo primer „Balkanske međe“, kao nešto što Srbija treba da radi, istiniti događaj da predstavi, upravo suprotno onome što nam rade zapadne zemlje. Kada sam govorio i naveo nekoliko filmova koji su dobili novac i snimili, koji su izražajno, nisam rekao samo antisrpski, rekao sam dva antisrpska, pa su bili protesti, neke naveo sa eksplicitnim scenama seksa, nasilja i svega ostalog, a onda sam uporedio, jer ste vi rekli savremeniji scenariji dobijaju, jel tako, ja sam rekao – hajde da vidimo da li će biti gledaniji „Maratonci trče počasni krug“, naveo filmove, „Tri karte za Holivud“ i prosto te neke filmove koje gledaju svi mogući naraštaji i gledaće se još ko zna koliko godina ili ovi koji su snimljeni, gde prosto Srbiju i svet i Srbiju u kojoj živimo predstavljaju na jedan brutalan način. Kome predstavljaju? Svetu. Gde se prikazuju? U Kanu. I tako neko onda vidi Srbe. Kada odgleda još holivudski film, gde Srbin iz BiH odlazi u UN i stavlja, ni manje ni više, atomsku bombu, on kaže – pa, jeste, mi smo ovo snimili, a evo i Srbin je snimio, prikazuje svog čoveka kako se ponaša i to je to. Znači, ja nijednog trenutka nisam imao direktnu nameru, niti bilo šta u drugom smeru govorio. Kada sam govorio ovo o nevladinim organizacijama, ja sam vama govorio kao predstavniku Vlade, iz razloga što sam rekao – jedan od primera pored filmske industrije, da finansiramo ono što je na uštrb Srbije i našeg naroda. U tom smislu je išlo i povezao sam. Nijednog trenutka, posle ovde o čemu se raspravljalo, ja nisam govorio, ali mi je bilo, moram priznati, interesantno.
Hvala. Reč ima ministar.
Dobra je prilika kada ljudi u ovakvim stvarima mogu da se slože. Pomenuli ste film „Maratonci trče počasni krug“. Međutim, reč je o remek delu. Kada bismo mi svake godine bili u prilici da pravimo remek dela ili da budemo nadomak remek dela, mi bismo bili svi srećni. Ali, jednostavno, takvi filmovi su sveti gral traganja za draguljima filmske umetnosti, a da bi se došlo do zlata, mora se prosejavati koješta. Ovim ne ublažavam, niti opravdavam. Hoću da kažem da kada se apostrofira remek delo, pa se to poredi sa ovim što se snima svake godine, jednostavno, nažalost, nismo u poziciji da dobijamo remek dela svake godine, ali to nisu u poziciji ni jače kinematografije. Čini mi se da idemo nekim putem i da taj put počinje da liči na nešto. To je sve što mogu da kažem o tome.
Hvala, gospodine ministre. Miljan Damjanović, pravo na repliku. Izvolite.
Gospodine ministre, samo još jednu stvar, mogao sam da nabrajam tih filmova i više, i kasnije, sada da ih ne nabrajam, da vidimo da li znamo i „Tri palme za dve bitange i ribicu“, itd, itd, ima puno, „Kad porastem biću kengur“. Ima tih filmova koji jednostavno predstavljaju naš mladež i naše ljude, zaista svakodnevnicu, ali na jedan normalan način i sa srpskim humorom. U tom smislu sam govorio zašto su ti filmovi, ta ostvarenja bitnija, a ova gospoda, nek se sami snalaze za novac. Vi ste lepo rekli, kao u Holivudu, ali zašto da im država omogućava određena sredstva da se onda još oni hvale i dobijaju nagradu sa jednim straobalnim scenarijom po pitanju našeg društva. S druge strane, hvala Bogu, pa, imamo i Emira Kusturicu i Miloša Bikovića, i nadam se, sada da ne nabrajam i ostale, i ako se napravi dobra strategija, nacionalna strategija, tačno je, potreban je mukotrpni proces, to ste lepo rekli, ali hajde da to bude svetlo na kraju tunela i onda ćemo biti, nadam se, svi zadovoljni.
Hvala, gospodine Damjanoviću. Reč ima dr Milan Ljubić. Doktore Ljubiću, izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, poštovani narodni poslanici, izmenama i dopunama Zakona o kulturi, obezbeđuje se podrška kulturnim aktivnostima koje podstiču kulturni razvoj, podstiču razvoj kulturnih potreba, promociju aktivnosti, animaciju i medijaciju u ustanovama kulture. Definisani su kriterijumi na osnovu kojih će se procenjivati značaj manifestacija koje su prepoznatljiv brend na lokalnom i centralnom nivou i na taj način podsticati dalji razvoj kulturnog turizma. Na taj način uređuje se sistem funkcionisanja mnogobrojnih manifestacija i festivala koji se svake godine održavaju u Srbiji, poput „Guče“, „Egzita“, „Nišvila“, i sve ovo je značajno za kulturu Srbije, ali i veliki ugled u svetu. Digitalizacija je jedan od interesa u kulturi. Tehnološki razvoj uticao je kroz integrisanje u oblast kulture i delatnosti koje se odnose na upotrebu informacionih i komunikacionih tehnologija u kulturinim delatnostima da na direktan način se stvori pravni osnov za razvoj svih aktivnosti koje se odnose na digitalizaciju naše kulturne baštine, kulturnog nasleđa. Predložena rešenja omogućiće i ujednačen i efikasan način korišćenja novih informacionih tehnologija u oblasti kulture upotrebom jedinstvenih softverskih rešenja u postupku digitalne restauracije i zaštite fondova zbirki. Među subjektima kulture koji čine savremenu kulturu Srbije radi njihovog očuvanja izdvojeni su oni temeljni i kompleksni subjekti čije trajanje seže u vreme početka obnove srpske države. Izmenama i dopunama zakona preciziraju se i uslovi za izbor direktora ustanova kulture. Predložene izmene su vezane i za preciziranje postupaka i ciljeva vođenja registra reprezentativnih udruženja kao i lica. Na taj način povećava se njihova dostupnost zainteresovanim licima shodno novim tehnološkim mogućnostima vezanim za projekat korišćenja elektronske uprave. Opšti interes u kulturi obuhvata stvaranje uslova za očuvanje, promociju kulturnog nasleđa, otkrivanje, čuvanje i korišćenje kulturnih dobara, kao i programe i projekte ustanova kulture, udruženja i subjekata koji svojim kvalitetom doprinose razvoju kulture i umetnosti. U danu za glasanje podržaćemo predloženi zakon. Zahvaljujem.
Hvala. Izvinjavam se kolegi Mirčiću. Milorad Mirčić ima reč. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što pređem na diskusiju po tački dnevnog reda, hteo bih da saopštim javnosti, a i vama kolegama jednu veoma dobru vest, danas je Skupština grada Niša donela odluku da jedna ulica u gradu Nišu nosi ime pokojnog preminulog našeg kolege Zorana Krasića. Mi smo ganuti sa ovim gestom i zahvaljujemo se svim odbornicima u Skupštini grada Niša. Čisto iz razloga da se na ovaj način započne sa nekom tradicijom koja će se zasnivati na kvalitetima i vrednostima stvarnim, a ne na pripadnosti političkoj partiji ili političkoj opredeljenosti. Tako da, ova odluka Skupštine grada Niša je tim samim mnogo, mnogo veća. Ono što je vezano za ovaj predlog izmena i dopuna zakona, potpuno je jasno da svaki predlog zakona, svaka strategija u oblasti kulture je uslovljena sa više faktora. Jedan od glavnih faktora je raspoloživost finansijskih sredstava. Mi smo država, odnosno društvo gde je to hronična pojava, da jako malo sredstava u odnosu na ukupna budžetska sredstva se opredeljuju za potrebe ovog resora, resora kulture. Sa to malo sredstava treba znati upravljati u smislu da se koliko toliko očuva onaj minimum u svemu ovome što se zove globalizam i pritisak globalista na individualnost jednog naroda, njegovu kulturu, njegove posebnosti, kao što je jezik. Treba ipak sačuvati taj minimum. Nismo mi toliko kao društvo ranjivi osim ove finansijske dimenzije. Imamo mi nešto što je i te kako značajna tradicija. Kada je u pitanju književno stvaralaštvo, mi smo društvo koje je dalo jednog nobelovca. Mi smo društvo koje je dalo Ivu Andrića. Malo je naroda koji mogu da se pohvale da je iz njihovih redova izrastao tako jedan veliki stvaralac. Evo ministar nas je obradovao, na insistiranje SRS pronađena su sredstva da se prevedu dela nobelovca Petra Handkea, što je veoma pozitivno. Mi smo društvo koje je dalo ovom svetu, sveopštoj kulturi svetskoj i unapređenju jednog Emira Kusturicu i nije to mala stvar. Društva sa mnogo većim potencijalom i finansijskim i svakim drugim nisu uspela toliko baš koliko je to uspela Srbija. Samim tim, to je otežavajuća okolnost za rad i za delovanje ovog ministarstva u prethodnom periodu. Ne možemo se zadovoljiti sa kritikama prethodne vlasti, da kažemo – sve je to u prošlosti, dok su oni bili na vlasti, sve je bio mrak, sve je bila tama. Apsolutnu većinu i mogućnost da bira, a samim tim i da menja pogrešno izabrane ima SNS. Ako je pogrešila kada je bio ministar Tasovac, ako je videla da on više pridaje značaja svojoj umetničkoj slobodi, svom nekom ekscentričnom kako se to može slobodno reći, ponašanju, nego što je to uniformisano ponašanje jednog administratora u okviru Vlade Srbije, onda se to moralo odmah na vreme reagovati, kako bi se sprečile posledice takvog ponašanja i takvog načina razmišljanja u kulturi. Mi smo videli kako to ide. Ide tako što se pravi od čitave oblasti kulture jedan galimatijas, jedan provizorijum, prave se performansi, stavlja se u prvi plan ličnost ministra itd. Nije to neka velika zamerka sa moje strane, zato što je on čovek i te kako veliki i značajan kada je u pitanju posao kojim se on izvorno bavi, a to je dirigent, kompozitor, to je pre svega njegovo opredelenje da unapredi operu, filharmonijski orkestar itd. Ali, nije bio ni razlog sve ovo što govorim, kao prednost, nije bio razlog da se toliko odugovlači sa personalnim promenama. Mislilo se da će se napraviti veći pomak kada se dovede novi ministar. Mi smo tada govorili, srpski radikali, to i sad ponavljamo, bili bi zadovoljniji da na to mesto izabrana Maja Gojković. Zašto? Zato što znamo Maju Gojković kao jasno izdefinisanog srpskog nacionalistu. To je veoma, veoma bitno, da čovek sam po sebi bude jasno izdefinisan u svojim stavovima. Zašto? Ovo je izmena i dopuna zakona koji se odnosi na srpsku kulturu, na nacionalnu kulturu i na stvaralaštvo svih onih koji žive zajedno u Srbiji sa srpskim narodom i tu ne treba da se zamajavamo. Znate, ta globalistička matrica nas upućuje da kažemo, svi smo mi, kada je su u pitanju ovakvi zakoni, manje-više jednaki. Ne, nosioci razvoja kulture je onaj ko je većinski, a to je srpski narod. Na njemu je još veća odgovornost kada je u pitanju omogućavanje slobodnog stvaralaštva i drugih koji žive. Zašto je ovo bitno? Zato što se ovde nameće jedna veoma čudna teza, da se kaže da mi Srbi, različitih veroispovesti imamo različite kulture, nemamo gospodo. Imamo jednu jedinstvenu kulturu, u jednom istorijskom trenutku došlo je do razmimoilaženja, odnosno razlaza kada je u pitanju versko opredelenje, a ne kulturno. Kultura i jezik su ostali zajednički, isti. Sada se ovde nameće teza da kultura onih koji su potpuno isti, jednaki sa većinskim srpskim narodom, ona se razlikuje i zbog te razlike i specifičnosti, treba da ima poseban tretman. Ne, to je potpuno suludo na prvi pogleda, a sa druge strane, to je strategija koja se sprovodi na prostorima Republike Srbije kako bi se dokazalo da postoje ne samo razlike u jeziku nego potpuno kulturološki se razlikujemo od onih sa kojima smo istog porekla. Šta nas vezuje? Pa, upravo nas vezuje kultura. Meni je potpuno čudno, ministre, kako ovde u reprezentima nosioca kulturnih dešavanja, kada je u pitanju pozorište, kako ste izostavili Srpsko narodno pozorište iz Novog Sada? Gospodine ministre, vi to dobro znate, oni koji su osnovali Srpsko narodno pozorište, to je prvo nacionalno pozorište na ovim prostorima. U okviru Austrougarske nije ga bilo lako osnovati, a još je teže bilo da se prebaci iz Budimpešte, odnosno iz Budima u Novi Sad. Oni koji su ga osnovali, oni su ga osnovali sa razlogom kako su govorili da se sa pozornice obraća narodnim srpskim jezikom, da se gledaocima objašnjava sa pozornice o prošlosti srpskog naroda, da srpski narod to razume. Prvi upravnik tog pozorišta, Jovan Đorđević, na zamolnicu kneza Mihajla Obrenovića, podigao Kraljevsko srpsko narodno pozorište, to je današnje Narodno pozorište u Beogradu. Samo ministre, bitna je ta činjenica, to je nacionalno, jasno izdefinisano. Nemamo mi ništa protiv. Treba da bude i narodno pozorište, jer su to dva najstarija pozorišta kada je u pitanju srpski narod. Ali, Srpsko narodno pozorište u trenutku, ministre, kada vidite i sami koliko insistira taj zapad, da Novi Sad bude prestonica evropske kulture i kada bi bili još dodatno naivni, mi bi poverovali da je to iskrena njihova težnja. Ne, nije ministre, vi to dobro znate. Vi ste čovek koji boravi dugo u kulturi, vi znate da na bazi tog što se vrši podvojenost između srpskog naroda, na one koji su u autonomnoj pokrajini i oni koji žive u centralnoj Srbiji, da se kulturološki razlikuju, da se razlikuju po nijansama u jeziku. To je priprema za nešto što može biti jako opasno. Zbog toga je bitno sačuvati ovu značajnu tradiciju. Tradicija je Srpsko narodno pozorište. Hvala vam.
Hvala, gospodine Mirčiću. Takođe, želim da izrazim i poštovanje i čestitke Skupštini grada Niša, zbog toga što su doneli odluku da jednu ulicu u Nišu dodele našem kolegi Zoranu Krasiću. Njegova je slava večna i čestitam na tome još jednom. Pravo na repliku ima Vladan Vukosavljević. Izvolite.
Hvala. Evo, pre replike i ja da se pridružim pohvali gradu Nišu zbog odluke koja je doneta, a to je zasluženo i dolično. Gospodine Mirčiću, ispravite me ako se varam, ali mislim da smo mi trenutno obuhvaćeni nekim nesporazumom. Na šta mislite kada kažete da nije pomenuto Srpsko narodno pozorište i zašto? Recite mi koji je to član i kako glasi? (Milorad Mirčić: 25a 2. stav.) Da, dakle, ovde piše, u tome je verovatno element tog nesporazuma. Što se tiče svega ostalog što ste nakon toga rekli, ja se sa vama potpuno slažem, to je nesporno. Gde je nesporazum? Ovde piše – u ustanove savremenog stvaralaštva čiji je osnivač Republika Srbija su: a, b, v, g, d, đ, osnivač Srpskog narodnog pozorišta, velike ustanove srpske kulture, formalno gledano, ne Republika Srbija, nego AP. U tom smislu je ovo definisano tako. Tu ne stoji nikakav drugi zaplet i nikakva druga namera. Reč je samo o formalnom nabrajanju onih, razumete, da ne dužim, to sam hteo da kažem. To je suština zašto tu nije nabrojano, odnosno nabrojano Srpsko narodni pozorište, zbog formalnog okvira kojim počinje taj stav da su to ustanove kulture čiji je osnivač Republika Srbija.
Hvala, gospodine Vukosavljeviću. Pravo na repliku, Milorad Mirčić. Izvolite.
To jeste suština gospodine ministre, i vi ste na pravi način izdefinisali. Srpsko narodno pozorište do 2000. godine je funkcionisalo tako što je osnivač bila Republika Srbija, a posle 2000. godine, posle „5. oktobra“ namerno, ciljano, sa razlogom su to vratili na nivo AP Vojvodine. Zato što se imala dugoročna namera. Vi se dobro sećate kolika su bila nastojanja, pritisci da Srpsko narodno pozorište promeni ime, naziv, pa su obrazlagali, nema smisla da u multincionalnoj, multikulturalnoj Vojvodini bude Srpsko narodno pozorište, to vređa dostojanstvo onih koji nisu Srbi, pa da bude pozorište naroda i narodnosti, pa onda da bude samo pozorište itd. Čak su išli toliko daleko da su zgradu uradili toliko, da ne kažem, nakaradno, da je odbojna sama po sebi kao građevinski objekat, da bi što manje ljudi valjda svraćalo u tu instituciju. Naravno, među te ne spada Maja Gojković koja redovno posećuje sve predstave i nije samo zbog toga, nije njena prednost što smo je mi kandidovali za ministra kulture, nego zato što je sama po sebi opredeljena nacionalno. Ne želim uopšte da podgrevam bilo kakve sumnje, nego to je bilo naše iskreno. Uostalom, Nataša Jovanović je, ministre, da ne bi posumnjali, Nataša Jovanović je svedok, ja sam ovde iz prvog reda Aleksandra Vučića kada je bio predsednik Vlade, pitao zašto Maja Gojković nije ministar kulture? On je rekao da će biti u sledećoj izmeni Maja Gojković. To je bilo sasvim normalno da očekujem. Naravno, nisam ni prihvatao, bio je gospodin Tasovac, niste vi bili. Gospodin Tasovac je bio, ali meni je bilo logičnije, nama je bilo… (Narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović dobacuje bez mikrofona.) Jeste, evo vam Nataša citira. Jel završen citat? Jeste, dobro.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Srbislav Filipović. Gospodine Filipoviću, izvolite.
Hvala, predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, meni lično kao narodnom poslaniku nije prioritet kako se zove ministar ovog ili onog resora, meni je prioritet kada dođete u Narodnu skupštinu, kada učestvujete u debati zajedno sa nama, kakvi su vaši rezultati, ono što stoji iza vas, ono što stoji iza Vlade Republike Srbije koju podržavamo, koju smo podržali nakon proteklih izbora, koju podržavamo i dalje i koju sam, uveren sam naravno, podržaće većina građana ovakvu politiku i nakon narednih izbora. Podržanje, ne zato što se nekome dopada vaše ime ili se nekom dopada moje ime, ili kolege Martinovića, Markovića, Aleksandra Vučića, zato što ljudi podržavaju politiku rezultata. Ljudima je dosta politike kao politike same po sebi, praznih priča. Ljude zanima šta ste vi uradili u vašem resoru kulture. Tu možemo da se pohvalimo, a pre svega zahvaljujući hrabrosti, odlučnosti i spremnosti da se uhvatiti u koštac sa najtežim problemima u zemlji, predsednika Aleksandra Vučića, tada premijera, da krenemo sa konačnom obnovom i otvaranjem Narodnog muzeja, kao temelja naše kulture, koji nije decenijama radio normalno u ovoj zemlji. Sada radi punim kapacitetom kojim on ima, da naša deca u osnovnom obrazovanju, u srednjem, gimnazijama, fakulteti, da i stariji ljudi mogu da odu u Narodni muzej, da se upoznaju sa našim kulturnim stvaralaštvom, sa bogatstvom koji ima ova zemlja. To je način pravi kako se pokazuje patriotizam. Mi ne pokazujemo svoj patriotizam tako što ćemo ovde govoriti o vama na lep ili na ružan način, već tako što ćemo prezentovati građanima ono što smo uradili tokom svog mandata. To je pravi patriotizam. Ja svoju decu neću da učim tako što ću da urlam o patriotizmu, da stavim šajkaču na glavu, kojom se ponosim, koju i imam u kući, ali nije to mera patriotizma. Mera patriotizma je Narodni muzej, mera patriotizma su i Narodna biblioteka, o kojoj moramo da vodimo više računa i knjigama koje tamo imamo. Mera patriotizma jesu sećanja, mera patriotizma jeste istorija kojoj moramo da učimo našu decu, dva oslobodilačka narodna pokreta koje smo imali, ravnogorski i partizanski. Moramo našu decu da učimo o tome ko smo, šta smo, moramo da ih učimo da pišu ćiriličnim pismom, moramo da ih učimo odakle su, ko su njihovi preci, da se time ponose. To je mera patriotizma danas u Srbiji i Srbiju danas podižemo na pravi i istinski patriotski način zato što imamo predsednika kakvog imamo, Aleksandra Vučića. Samo zahvaljujući njemu, ova Vlada može da radi poslove koje radi, zahvaljujući njegovom autoritetu, njegovoj hrabrosti i spremnosti da se suoči i sa najtežim, mogućim oblicima pljuvanja, iznošenjima neistina i svega, jer je on sam rekao – ja sam gromobran svima vama da možete da radite. Zato vi morate da radite i više i još bolje i još jače, kako bi ti rezultati bili još bolji nego što su bili do sada. Nema nikakve dileme, urađeno je dosta u oblasti kulture. Danas je koleginica Jadranka Jovanović rekla da ima dovoljno para. Para uvek može da bude više i u svakom resoru. Prirodno je da ministri žele da imaju više novca nego što im je budžetom opredeljeno, ali to je sve u skladu sa politikom, finansijskim stanjem kakvo imamo u zemlji. Naše stanje finansijsko od 2012. do 2014. godine je bilo najblaže rečeno očajno. Bili smo na ivici bankrota, na ivici opstanka ove zemlje, u bukvalnom smislu te reči. Danas smo uspeli da dođemo u tu fazu da možemo da se pohvalimo da smo za šest godina ozbiljnih, hrabrih, odlučnih reformi koje predvodi, kažem opet, predsednik Aleksandar Vučin, zajedno sa SNS koju vodi, uspeli smo mnogo toga da uradimo i u oblasti kulture, koju vi vodite, kao ministar. Naravno, danas je pohvaljeno i to što neće biti moguće da se zloupotrebe v.d. statusi direktora. To je jako važna stvar, pogotovo zbog onih ljudi koji sanjaju samo da budu direktori nekih ustanova ili nekih preduzeća, a za to realno ne ispunjavaju objektivno uslove, pa je onda nekada davno to korišćeno kao mogućnost da doživotno budu u v.d. statusu, na osnovu političke odluke. Mi smo protiv toga, kao SNS, da politička odluka bude ta. Za to smo da je odluka da se na osnovu konkursa, na osnovu stručnosti, znanja kandidata izabere direktor na konkursu i uveren sam da će tako i biti u ustanovama kulture u narednom periodu. Priznanje koje je koleginica Jadranka Jovanović dobila je velika stvar za Srbiju. To je, rekao bih, možda nismo ni mi koji to priznanje odajemo dovoljno svesni veličine priznanja koje je ona dobila, jer to priznanje postaje veće sa protekom vremena, istorijski gledano. Mnogi naši velikani kroz istoriju nisu, u tom realnom vremenu kada su živeli, bili u dovoljnoj meri podignuti na jedan pravi nivo da javnost o njima zna, onako kao treba da zna i da zna koja su njihova dostignuća i koja su njihovi, da kažemo, značaji za svetsku kulturu, pre svega, jer srpski narod je iznedrio mnoge ličnosti koje su za svetsku kulturnu baštinu, naravno onda i srpsku, kojom se ponosimo, mnogo toga uradili, mnogo toga doprineli. Ja ću dati samo primer Vuka Karadžića, koga smo kao narod više puta pa i terali iz Srbije i ismejavali i izvrtali ruglu na svaki mogući način, sa protekom vremena smo dostigli i taj nivo svesti da smo shvatili ko je taj čovek, koji je doprinos dao srpskoj kulturi, srpskom pismu, pravopisu i u kojoj meri je on značajan za svetsku istoriju i svetsku kulturnu baštinu. Naravno, Srbija je zemlja koja može da se pohvali brojnim velikim umetnicima, velikim slikarima, piscima, naučnicima i u tom smislu je Srbija apsolutno, po mom dubokom ubeđenju, prestonica, ne Beograd ili Novi Sad, evropske ili svetske kulture, već je Srbija prestonica kulture u ovom delu Evrope i u to nema nikakve dileme. Uveren sam da će i u narednom periodu nastaviti da se radi na poboljšanju statusa kulturnih radnika, da se radi na poboljšanju statusa samostalnih umetnika, možda se često zaboravlja na akademske slikare, na grafičare, na jedan taj deo koji i nije toliko komercijalan kod nas u zemlji kao što je možda gluma na neki način ili pevači, da malo obratimo pažnju na te ljude. Mnogi od njih i kontaktiraju nas i razgovaramo sa građanima, između ostalog i sa slikarima i grafičarima. Ja sam lično razgovarao sa nekima od njih, voleli bi da imaju i nešto bolji status. Uveren sam da kako zemlja bude jačala i finansijski da će se steći uslovi da i ti ljudi žive daleko bolje i pristojnije, jer vide oko sebe da Srbiji ide bolje i uveren sam i nakon proleća ove godine da će mnogo bolje biti, da će naredni budžet doneti više novca i više prilika i više novih projekata za sve umetnike u Srbiji. Hvala vam.
Hvala, kolega Filipoviću. Reč ima gospođa Nevenka Kostadinova. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Poštovani ministre, uvažene kolege narodni poslanici, kultura jednog društva jeste nadgradnja tog društva i u velikoj meri zavisi od sveukupnog stanja u tom društvu. S jedne strane, kultura jedne zemlje zavisi umnogome od ekonomskog stanja i stepena razvijenosti te zemlje, a s druge strane kulturne aktivnosti su isprepletene i usko povezane kako sa privredom, turizmom, tako i sa običajima, tradicijom i sa osnovnim obeležjima nacionalnog identiteta jedne nacije. Na taj način kulturna aktivnost povezana sa navedenim elementima preko turizma mnogim zemljama donosi velike benefite jer upotpunjuje kulturne ponude i čini ih sadržajnijim i atraktivnijim. Pošto dolazim iz male nerazvijene i dislocirane opštine Bosilegrad koju naseljavaju pripadnici bugarske nacionalne manjine, ja ću se osvrnuti na značaj kulture i kulturnih manifestacija sa aspekta nacionalnih manjina koje žive na teritoriji Republike Srbije. Naime, u našoj državi živi više od 20 nacionalnih manjina i sve one se upravo identifikuju po svojim različitim kulturnim obeležjima. Upravo je zbog toga država dala mogućnost kulturne autonomije manjinama preko nacionalnih saveta koje oni sami biraju. Pored kulture, nacionalni saveti nacionalnih manjina imaju ingerenciju i u oblasti informisanja, obrazovanja i službene upotrebe jezika i pisma nacionalnih manjina. Sam zakon o kulturi predviđa zaštitu i unapređenje kulturne različitosti i jačanje interkulturalnog dijaloga, kao i jačanje kapaciteta kulture i njenih veza sa drugim oblastima, kao što su obrazovanje, nauka, turizam i integrisanje kulturnog razvoja u socioekonomski i politički dugoročni razvoj demokratskog društva u kome svi zajedno žive, rade, napreduju i razvijaju se. Zakonom je predviđeno otkrivanje, stvaranje, proučavanje, očuvanje i predstavljanje kako srpske kulture, tako i kulture nacionalnih manjina Republike Srbije, što je osnova jednog demokratskog društva koje pruža jednake šanse svim njenim građanima, bez obzira na nacionalnu ili neku drugu pripadnost. Negovanjem kulture i tradicije svih nacija svaka nacija zadržava svoju identičnost i na taj način postaje i ostaje prepoznatljiva uz očuvanje svojih korena i sopstvenog kulturnog nasleđa. Kulturne manifestacije koje su postale spone i mostovi povezivanja između različitih kultura, kroz njih se neguje sopstveno nasleđe, uz upoznavanje i poštovanje tuđeg. Kroz te manifestacije se pripadnici različitih naroda, većinskih i manjinskih, međusobno upoznaju, povezuju, gaje multikulturalnost, razvijaju tolerantnost i poštovanje, uz očuvanje svoje identičnosti. Ovakve manifestacije su posebno važne za male i rubne opštine, kao što je naša opština Bosilegrad, gde ta dešavanja dobijaju internacionalni karakter. Takve manifestacije budu povod mnogima da dođu i posete mesta održavanja, da se upoznaju sa tradicijom i kulturom tog mesta. U našoj opštini se održavaju dva velika međunarodna festivala, jedan je povodom Uskrsa i sastoji se u takmičenju uskršnjim jajima, propraćen bogatim kulturnim sadržajem. Upravo taj događaj čini ovaj lep hrišćanski praznik još lepšim. Drugi festival je festival folklora koji se organizuje krajem jula meseca. Ta dva događaja na trenutak ožive našu sredinu, povrate život na ulicama, povrate radost, energiju i samopouzdanje, kao i ponos svakog pojedinca na svoje nasleđe uz upoznavanje i poštovanje nasleđa drugih. Imajući u vidu značaj kulture i kulturnih dešavanja, ukazuje se potreba u skladu sa napretkom i razvojem iz oblasti kulture, da se mnoge stvari urede i definišu zakonom, što u velikoj meri ovaj zakon to ima za cilj. Dakle, zakonom se utvrđuju okviri u kojima se definiše kulturne sadržine, uspostavlja se pravni osnov za dalje sistematsko uređenje ove materije za jasno utvrđivanje kriterijuma za procenu značaja ovih događaja uz obavezu države da vodi računa o održivom funkcionisanju i uticaju na sveukupni razvoj kulture svih njenih građana. Iz napred navedenog u danu za glasanje ja ću podržati ove zakone. Hvala.
Hvala, gospođo Kostadinova. Reč ima narodni poslanik Dubravka Filipovski. Izvolite, gospođo Filipovski.
Predsedavajući, poštovani ministre, kolege i koleginice, narodni poslanici, narodne poslanice o značaju kulture ne treba posebno govoriti, jer je naša kultura, naše bogatstvo, naša lična karta i znak prepoznatljivosti u svetu. Kulturni opstanak Srbije je naša misija, ali isto tako i kulturni opstanak svih naših nacionalnih manjina. Narod je gladan kulture i zbog toga je potrebno konstantno ulaganje u kulturu i moje mišljenje je da nedostatak novca ne može biti i izgovor za nemar, za loš kadar, za mnogi nedostatak inicijativa, kao što smo bili svedoci u prethodnom režimu pre dolaska SNS na vlast. Sa tim postojećim novcem svake godine se finansira u ustanove kulture, u stvaralaštvo, u medije i ti rezultati možda po nekad nisu dovoljno vidljivi, ali po mom mišljenju za promene u kulturi je potrebna i hrabrost, potrebna je i ideja više nego novac i ako po mom mišljenju novca ima malo i treba sa finansijskom konsolidacijom Srbije u nekim budućim godinama da bude više novca. Velika je stvar što će Novi Sad biti 2021. godine naša prestonica kulture i to je još jedna prilika koju treba da iskoristimo da predstavimo i promovišemo kulturnu baštinu Srbije. Treba da budemo ponosni na naše kulturno nasleđe koje je i delom pod zaštitom UNESKA i da o njemu vodimo računa. Naša je obaveza da to prenesemo budućim generacijama kao što su to prethodne generacije prenele nama. Iskoristila bih ovu priliku i da istaknem da je po mom mišljenju potrebno mnogo više napora i inicijativa za očuvanje srpskog jezika, ćirilice i naše književnosti. Takođe, smatram da naši građani Srbije u lokalnim samoupravama zaslužuju bogatiji, sadržajniji kulturni život. Decentralizacija kulturne politike je važna, duh kulture uz napore svih nas mora da dođe u svaki deo naše zemlje. Potrebno je konstantno povezivanje kulture, turizma i obrazovanja. Dobro je što je Ministarstvo prosvete donelo odluku da naša deca, da naša školska deca ne posećuju samo za vreme svog školovanja samo međunarodne prestonice, nego i da školske ekskurzije, školski izleti budu zastupljeni i da obilaze i da posećuju Srbiju. Ali po mom mišljenju to nije direktno vezano sa Ministarstvom kulture, već sa Ministarstvom turizma, treba tu ponudu obogatiti i zbog naše dece i zbog turista. Nedopustivo je da nemamo bogatiju ponudu, turističku ponudu i ekskurzije za posetu Starom Rasu, prestonici srednjovekovne Srbije ili isto tako Vinčanskoj kulturi najnaprednijoj praistorijskoj kulturi u svetu. Ništa manje smatram važnim i jačanje kapaciteta ustanova kulture i civilnog sektora, podizanje njihove profesionalizacije i transparentnosti, kao i digitalizacije srpskog kulturnog nasleđa, ali i mnogih kulturnih događaja kao što su FEST, BITEF, BEMUS, Guča, EGZIT, jer smatram da su ti događaji naši najbolji ambasadori i promoteri Srbije. Za vreme mandata ove Vlade, otvoren je Narodni muzej i Muzej savremene umetnosti, ali je nedopustivo da naše generacije i turisti deset godina nisu bili u prilici da posete kulturno blago svake zemlje, kao što je Narodni muzej, za to vreme su punili svoje džepove i nije ih bilo briga za Srbiju, a danas bezuspešno pokušavaju bez vlasti, predvođeni Draganom Đilasom, da dođu, da se vrate na vlast, da bez izvora zauzmu svoje pozicije sa kojih mogu da pljačkaju građane Srbije kao što su to radili u prethodnom periodu. I ne bih volela da svoje današnje izlaganje završim onima koji su politička prošlost već činjenicom da je današnji dan poseban za ovaj viski dom zbog činjenice da se stranica 166 Miroslavljevog jevanđelja vraća na svoje mesto. To je jedna veliki dan za našu kulturu i za Srbiju uopšte i u danu za glasanje ću podržati predložene zakone.
Hvala, gospođo Filipovski. Sada reče ima Desanka Repac.
Zahvaljujem. Poštovani gospodine ministre sa gostima, poštovani poslanici, građani Srbije, danas ću nešto da kažem o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Zakon o kulturi je na snazi od 2009. godine, primenjuje se od 2010. godine, a prve izmene i dopune zakona izvršene su 2016. godine. Zakon nema definiciju kulture, ovo je jako složen pojam i neko jednom reče – kultura je ogledalo života. Naša kultura se oslikava u našem ponašanju, sistemima verovanja, principima i načinu na koji živimo. Kultura je nevidljiva veza koja spaja ljude. Umetnost, književnost, jezik i religija zajedno čine kulturu. Skup svih tvorevina čovekovog rada naziva se kulturom. Kultura je društvena pojava, stvara ljudsko biće i ono postoji samo u njemu. Naša kultura nam daje identitet, pomaže nam da izgradimo svoj karakter. Kulturne vrednosti koje delimo u zajednici ili društvenoj grupi pružaju nam osećaj pripadnosti u društvu. Kultura nas ujedinjuje. Jezik kojim govorimo, umetnost, književnost, istorijska i kulturna baština kojom se ponosimo, naša kuhinja, festivali, običaji i tradicije, zajedno čine našu kulturu. Oni postaju deo naše svakodnevice i utiču na nas, na mnogo način. Ne može se dovoljno istaći značaj kulture i budući da je to nešto što je u nama, oko nas i čini sastavni deo našeg bića. Određuje odnos kako se odnosima prema drugima kao i prema samom sebi. Zdravstvo, prosveta, kultura, su osnova i bedemi svakog društva koji leže na ekonomskom prosperitetu zemlje i u neposrednoj su zavisnosti. Sad bih malo da se vratim na zakon. Definisanje sadržaja kulture su oblasti kulture u okviru kojih se obavljaju navedene kulturne delatnosti. Subjekti kulture imaju veliku zainteresovanost da u ovom delu precizno utvrde delatnosti koje predstavljaju predmet sa regulisanjem ovog zakona koji od njih imaju karakter umetničke delatnosti. U predlogu zakona posebno se dodaje delatnost umetničke fotografije i upotreba informacione i komunikacione tehnologije u kulturnoj delatnosti. Naša zemlja je poznata po mnogobrojnim manifestacijama i festivalima koji se održavaju u svim delovima Srbije i predstavlja prepoznatljiv brend. Prevazilazi značaj kulture i ulazi u domen drugih društvenih oblasti poput turizma, sporta i privrede. Zbog toga, Zakon o kulturi ukazuje potrebu da se uspostavi pravedni osnov za sistemsko uređenje ove materije. Jedan od elemenata opšteg interesa u kulturi predstavljaju i oni programi i projekti subjekata u kulturi koji kvalitetom doprinose razvoj kulture i umetnosti. Zakon kaže – da subjekti koji čine savremenu kulturu Srbije izdvoje one koji prate početak moderne srpske države, njihov doprinos srpskoj kulturi modernih vremena je potvrđen i kontinuiran. Država je obavezna da vodi računa o njihovom funkcionisanju i intenzivnijem uticaju na razvoj naše kulture. Kada je reč o digitalizaciji kulturnog nasleđa treba da koristimo jedinstvenu restoraciju i zaštitu dokumentacije fondova, zbirki pokretnih i nepokretnih kulturnih dobara. Zakon treba da se usaglasi sa Zakonom o opštem pravnom postupku. Sledeće novine u zakonu su preciziranje uslova za izbor direktora ustanova kulture i s obzirom na specifičnost najtežih profesija, recimo, umetnička igra gde je velika uloga materijalnog samog umetnika i njegove edukacije, oprema zdravstveno zaštite i lečenje rizika od profesionalnih povreda treba urediti i njihov položaj. Pošto su ulaganja ograničena finansijska u kulturi iz budžeta, zakon predlaže da finansiranje i sufinansiranje programa i projekta u kulturi i ustanova čiji je osnivač Republika Srbija, Pokrajina i jedinica lokalne samouprave, moraju da usklade sa drugim sistemskim zakonima iz oblasti finansija. Da bi zakon ostvario svoju osnovnu ulogu uspostavljanje pravnog osnova za efikasniju regulaciju oblasti kulture uvodi se inspekcijski nadzor, jer je najvažnija mera Ministarstva kulture da se obezbedi primena ovog zakona. Hvala vam, što ste nam pružili mogućnost da danas govorimo o kulturi. Htela bih samo da kažem da ulaganja su minimalna, ali su koliko toliko u infrastrukturi istorijske i kulturne baštine je i urađeno. Ja ću samo navesti rekonstrukciju i adaptaciju subotičkog pozorišta, to je projekat koji je star dve decenije, ova vlast i vaše Ministarstvo dovelo je ovo pozorište u završnu fazu koja će biti završena sledeće godine i u koju će biti uloženo još 887 miliona. Hvala vam, toliko.
Hvala, gospođo Repac. Sada reč ima dr Branimir Rančić. Doktore, izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Poštovani ministre, poštovani gosti iz Ministarstva, poštovani narodni poslanici koji ste u sali, danas je na dnevnom redu Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Po meni, vrlo bitan zakon, da ne kažem, najbitniji, jer su radnici u kulturi i sportisti, najveći promoteri jedne države u inostranstvu. Primer ove moje konstatacije su Novak Đoković i Emir Kusturica, a da ne pominjem i ostale, nadam se mi ostali neće zameriti. Zakon o kulturi utvrđuje i konkretizuje pitanja opšteg interesa u kulturi, što je od naročite važnost zbog činjenice da se sredstva za ostvarivanje opšteg interesa u kulturi, obezbeđuju u budžetima Republike Srbije, AP i jedinica lokalne samouprave. Zbog toga se ukazala potreba da se izvrši preciziranje aktivnosti u kulturi, jer Zakon o kulturi nema utvrđenu definiciju kulture. Tako na primer, opšti interes u kulturi između ostalog, obuhvata, a ja ću navesti samo neke, podsticanje, unapređenje i stvaranje uslova za razvoj međunarodne kulturne saradnje, podsticanjem mladih talenata u oblasti kulturnog i umetničkog stvaralaštva, podsticanje amaterskog, kulturnog i umetničkog stvaralaštva, podsticanje dečjeg stvaralaštva i stvaralaštva za decu i mlade u kulturi, podsticanje kulturnog i umetničkog stvaralaštva osoba sa invaliditetom i dostupnost svih kulturnih sadržaja osoba sa invaliditetom, što smatram vrlo važnim, i šesto, regulisanje tržišta u oblasti kulture, podsticanje sponzorstva i donatorstva u kulturi. Poznate je činjenica da su budžetska izdvajanja za kulturu ispod jednog procenta i da taj iznos ne može da zadovolji ukupne potrebe koje su deo opšteg funkcionalnog kulturnog sistema na centralnom i lokalnom nivou. Grad Niš je prepoznao značaj kulture, u tom smislu izdvaja ne mala sredstva za finansiranje sadržaja iz oblasti kulture. Pored Narodnog pozorišta, Niške Simfonijske filharmonije i ostalih budžetskih korisnika iz oblasti kulture, da ih ne nabrajam, finansira i najstariji filmski festival u Republici Srbiji, filmske susrete, festival glumačkog ostvarenja, kao i međunarodni džez festival „Nišvil“. Tako na primer, grad Niš će pokušati da obezbedi i finansira nastup srpske omladinske filharmonije „Naisus“. Reč je o jedinstvenom pozivu za Srbiju, da srpska omladinska filharmonija „Naisus“ učestvuje na takmičenju svetskih omladinskih orkestara u najprestižnijoj dvorani na svetu „Dizni hol“ u Los Anđelesu. Ovaj poziv upućen je već tri puta, 2014, 2015. i 2019. godine. Omladinska filharmonija „Naisus“ osnovana je pre sviše od 10 godina i u tom periodu ostvarila je jedinstvene i nezapamćene rezultate za svoju zemlju Srbiju, osvojivši dve zlatne medalje, jednu u Pragu 2012. godine i jednu u Bratislavi 2014. godine. Takođe, 2013. godine osvojila je četvrto mesto u svetu na takmičenju u Beču u čuvenoj zlatnoj dvorani „Muzika Faraj“. Ovu srpsku omladinsku filharmoniju čine mladi od 17 do 29 godina iz 20 gradova Srbije, od Subotice do Leskovca i koje u svom sastavu imaju članove četiri nacionalne manjine i dva člana sa invaliditetom. Zato sam na početku svog izlaganja istakao značaj međunarodne kulturne saradnje i podsticanje mladih talenata kao i podsticanje kulturnog i umetničkog stvaranja osoba sa invaliditetom. Sa srpskom omladinskom filharmonijom su do sada nastupila mnoga svetska imena operske scene, što ne sumnjivo govori o kvalitetu ovih mladih ljudi, studenata i srednjoškolaca muzičara. Takođe, u Nišu počinje izgradnja velike koncertne dvorane sa minimumom od 1.500 sedišta, koja je neophodna za grad veličine kao što je Niš. U amandmanskoj raspravi, treba pomenuti i pitanje takozvanog kulturnog ponašanja. Zašto to kažem? Zato što sam podstaknut tvitom Vesne Pešić. Što se tiče tvita Vesne Pešić upućeno ka predsedniku Aleksandru Vučiću, samo cev u glavu, moram da prokomentarišem sa stručnog psihijatrijskog stanovišta, s obzirom da sam po edukaciju psihijatar. Nakon što se tužilaštvo oglasilo i počelo da preispituje da li ima u pomenutom tvitu elemenata krivičnog dela. Autorka tvita je rekla da nije dobro shvaćena i da se to odnosilo na nju, najverovatnije aludirajući na svoj pod znakom navoda loš život i rešenje vidi u samoubistvu. Dok je bila ambasador turista u Meksiku lepo je živela. Bio je to sladak život uz tekilu, margarite, gvakamole, enčelade i marijače. Ovakvim objašnjenjem je još više produbila situaciju u kojoj se našla. Naime, svaka pomisao ili pokušaj samoubistva tzv. tentamen suicida mora biti najozbiljnije shvaćen od strane psihijatra koji mora hospitalizovati suicidalnog pacijenta. A anamnestički auto i hetero anamnezom ispitati sve činjenice tentamena. To se vrši u bolničkim uslovima, u ovom slučaju na Klinici za duševne bolesti „Laza Lazarević“ u Beogradu. Podvlačim da niko nema pravo da sebi oduzme život i obaveza lekara psihijatra je da ga u tome spreči postupkom koji je propisan za prinudno lečenje, odnosno prinudnu hospitalizaciju. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima Studenka Stojanović.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi ministre. Kulturno bogatstvo Srbije je zaista impozantno. Ostaci civilizacija stari desetinama vekova u kojima su tragove ostavili svi narodi koji su živeli, a koji i danas žive na ovim prostorima i utkali nešto svoje u srpsku kulturnu baštinu privlače veliki broj turista. Kada se govori o kulturi, govori se o nečemu lepom, nečemu što je ljudima važno, nečemu u čemu ljudi uživaju. Kultura je oduvek bila važan deo našeg srpskog identiteta, a često smo u teškim vremenima kroz kulturu i opstajali. Tome svedoče spomenici kulture, biblioteke, muzeji, etno nasleđe, običaji itd. Prvi pisani kulturni spomenik ćiriličnim pismom je Miroslavljevo jevanđelje iz 12. veka pisano zlatom na belom pergamentu koje je UNESKO uvrstio među najznačajnija dela svetske dokumentacione baštine. Ovo jevanđelje čuva se u Narodnom muzeju u Beogradu, a jedan od listova koji se nalazi u Nacionalnoj biblioteci u Sanpeteburgu biće predat Srbiji mesec dana nakon stupanja na snagu ovog sporazuma između Vlade Srbije i Vlade Ruske Federacije koji je danas pred nama na dnevnom redu. Dakle, uprkos tome što se Srbija nalazila na prostoru čestih ratova, razaranja, ostalo nam je ipak bogato kulturno nasleđe koje spaja pretke i potomke i zato je toliko važno i čuvati ga i negovati. Vlada Srbije je pokazala veliko razumevanje za očuvanje i razvoj kulture. Rekonstruisan je i Narodni muzej Srbije koji je bio zatvoren 15 godina, a zatim otvoren je Muzej savremene umetnosti koji je bio zatvoren 10 godina. Takođe, budžetom za 2020. godinu predviđene su investicije u modernizaciji infrastrukture namenjene kulturi u iznosu od 2,4 milijarde i naravno ulaganja u koncertnu dvoranu od preko 14 milijardi. Plate zaposlenih u kulturi su veće za 10%. Sve u svemu napravljen je veliki pomak u ovoj oblasti i planiran je čitav niz aktivnosti u kulturi i to ne samo u prestonici, odnosno u Beogradu. Otvoreno je pozorište „Bora Stanković“ u Vranju, završiće se rekonstrukcija pozorišta u Subotici, očekuju se brojne aktivnosti i u Novom Sadu koji će zvanično i postati 2021. godine evropska prestonica kulture. Mi smo ovde u parlamentu usvojili izmene i dopune Zakona o autorskom i srodnim pravima, ako sećate, kojim je značajno unapređeno ostvarivanje prava umetnika, odnosno autora ili interpretatora muzike, autora filmova itd, pravo na naknadu za sadržaj koji pružaoci medijskih usluga koriste u proizvodnji programa. Jedini medij u Srbiji koji nikada nikome ništa neće platiti su Đilasovi N1, Nova S i ostali, jer nisu registrovani u Srbiji. Samoproglašena elita ne mari za kulturu, a u to smo se više puta i uverili. U svakom slučaju kako se razvija ekonomija Srbije uvećava se i ulaganje u kulturu. Nema sumnje da će sve to zajedno doprineti celokupnom razvoju našeg društva. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zvonimir Đokić.
Zahvaljujem predsedavajući. Poštovani gospodine ministre sa saradnicima, poštovani narodni poslanici. Na samom početku svog današnje izlaganja moram da podelim s vama da sam se ovih dana, juče i danas baš slatko nasmejao gledajući predizborne spotove koje je prethodnih dana objavio na tviteru neskriveni vođa i finansijski vođa Saveza za Srbiju Dragan Đilas, tajkun i lažov, idejni tvorac bojkota Narodne skupštine, bojkota izbora i bojkota zdravog razuma. Dakle, ovaj tajkun koji se obogatio zloupotrebom moći i uticaja, obavljajući javne funkcije, preprodajom marketinškog prostora i reklamnih minuta na javnom servisu i drugim medijima, sa pozicija direktora Narodne kancelarije predsednika Borisa Tadića, ministra za NIP u Vladi Vojislava Koštunice, gradonačelnika Beograda i sve to vreme istovremeno i sa pozicije visokog rukovodioca DS, čiji je bio i predsednik, baš ta tajkun sada, jedini lider dela opozicije koja se izjasnila da će da bojkotuje izbore, prkoseći verovatno i svojim bojkotašima izbora, istovremeno je krenuo u predizbornu kampanju, objavljujući predizborne video-spotove na Tviteru, u kojima daje predizborna obećanja i to onako deleći novac kao iz rukava. Slatko se nasmejah toj gomili lažnih obećanja i bahate gluposti. Kaže on u jednom spotu, a tiče se kulture, da će u prvih šest meseci njegove vlasti odmah u tom prvom paketu budžet za kulturu biti dvostruko veći nego što je danas. To je negde oko sto miliona evra, kaže on, a kasnije čak će ići i do 4% celog budžeta. To reče čovek koji je upropastio stanje u kulturi u Beogradu. Kaže njegov saborac Sergej Trifunović, kulturni radnik, poznat po nekulturi i nevaspitanju, takođe lider opozicije i takođe bojkotaš. Iz tih njegovih predizbornih spotova shvatio sam da će u prvih šest meseci da potroši sav novac iz budžeta, teško stečen, mukotrpnim radom Aleksandra Vučića i sadašnje vlasti i da će u narednih šest meseci, ako ne daj bože on dođe na vlast, Srbiju ponovo da odvede u bankrot. Nasmejah se, ali hajde da se sad vratim ozbiljno Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi. Važeći zakon o kulturi je na snazi od septembra meseca 2009. godine, a počeo je sa primenom u martu 2010. godine, a još pre toga oblast kulture nije bila regulisana jednim opštim aktom, već smo imali dva zakona – Zakon o delatnostima od opšteg interesa u oblasti kulture i Zakon o samostalnom obavljanju umetničke ili druge delatnosti u oblasti kulture, koji su regulisali samo određene delove ukupnog kulturnog sistema u našoj zemlji. Nakon donošenja važećeg Zakona o kulturi, doneto je više podzakonskih akata kojima su se na detaljniji način uredila određena pitanja proizašla iz zakona. Tek donošenjem tih podzakonskih akta, koji su detaljno regulisali pojedine oblasti kulture, a koji su zasnivali na Zakonu o kulturi, stvoreni su zakonski preduslovi za ujednačenu i efikasniju regulaciju celokupne oblasti kulture. Međutim, nakon višegodišnjeg iskustva, znači, od te 2009 - 2010 godine, pa do danas iskristalisali su se određeni problemi koji se pre svega odnose na sledeće. Na opšta načela kulturnog razvoja, opšte interese u kulturi, pojmove kulturnih delatnosti i kulturnih oblasti, sadržinska i formalna pitanja vezana za priznanje za vrhunski doprinos u kulturi, a pre svega za tzv. nacionalne penzije, rad Nacionalnog saveta za kulturu, položaj vršilaca dužnosti direktora ustanova kulture, status reprezentativnih udruženja u kulturi, budžetsko finansiranje kulture itd. Imajući te probleme u vidu, novi zakon, koji treba da usvojimo, utvrđuje načela kulturnog razvoja i preciznije formuliše osnovne postavke na kojima se zasniva funkcionisanje našeg kulturnog sistema. Opšti interes u kulturi su u novom zakonu preciznije definisani i terminološki i suštinski, na najefikasniji način za našu kulturu. Pojmovi kulturnih delatnosti i kulturnih oblasti usaglašeni su i precizirani, a zakon definiše i reguliše sadržinu naše kulture. Posle proteka određenog vremena u funkcionisanju Nacionalnog saveta za kulturu kao savetodavnog tela koji je po prvi put uveden u sistemu funkcionisanja kulture u našoj zemlji, donošenje prvog zakona o kulturi, novim zakonom omogućuje se veće učešće predstavnika zaštite kulturnog nasleđa. Pošto je položaj vršilaca dužnosti direktora u ustanovama kulture u praksi izazvao mnogo nedoumica, izmenama i dopunama zakonskih rešenja u novom zakonu smanjuju se mogućnosti zloupotrebe ovog instituta u praksi. Takođe, pošto deo važećeg zakona o kulturi kojim se reguliše status reprezentativnih udruženja u kulturi zbog svoje nepreciznosti nije do kraja primenjiv u praksi, novim predlogom zakona ispravljene su greške koje se odnose na status prevodilaca naučnih i stručnih tekstova i utvrđene pozicije nove kulturne delatnosti koje se odnose na primenu informacionih i komunikacionih tehnologija u kulturi. Budžetsko finansiranje kulture preciznije je definisano, u cilju efikasnijeg trošenja finansijskih sredstava iz budžeta Republike, pokrajine i jedinica lokalne samouprave. Pošto nije sporno da postoji opšta saglasnost stručne i laičke javnosti o potrebi rešavanja svih uočenih problema u kulturi kroz institucije sistema, dobro je što su u novom zakonu o kulturi ciljno zamenjeni oni delovi zakona za koje je postojalo opšte mišljenje da zahtevaju drugačiji sistem regulacije, čime se funkcionisanje celokupnog sistema naše kulture podiže na viši nivo. Što se efekata tiče, očekujem da će se podići efikasnost sistema obavljanja svih delatnosti u oblasti kulture, urediti obaveze i odgovornost državne uprave, pokrajine i lokalne samouprave na svim nivoima u oblasti kulture i poboljšati uslovi za rad i delovanje svih učesnika u kulturnim procesima, što će na kraju krajeva i smanjiti troškove građanima i privredi. Pored toga, novi zakon generalno stvara povoljan ambijent za osnivanja privatnih ustanova kulture, koje mogu osnivati privatna pravna lica i fizička lica, pod uslovima utvrđenim zakonom. Zbog svega navedenog, podržavam predložene zakone. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković. Izvolite.
Zahvaljujem. Uvaženi predstavnici ministarstva, pošto ministar nije u sali pa računam da ćete mu vi preneti šta sam rekao, dame i gospodo narodni poslanici, i ova današnja sednica protiče bez dela opozicije okupljenih u onom Savezu za Srbiju koji vodi Dragan Đilas i navršilo se godinu dana od tog njihovog bojkota, odnosno nedolaska na posao za koji uredno primaju platu od građana Srbije i na taj način su poslali poruku kakav je njihov odnos prema temi o kojoj danas raspravljamo, kakav je njihov odnos prema Narodnoj skupštini, ali i kakav je njihov odnos prema građanima koji su ih birali. Ova današnja sednica na kojoj raspravljamo o zakonima iz oblasti kulture protiče u kampanji nekih medija protiv Aleksandra Vučića, u svojstvu predsednika Republike, samo zato što se drznuo da kaže da ne misli da je sjajno u našem pravosuđu, u našem tužilaštvu, a zapravo je rekao ono što svi znamo i ono što svaki građanin Srbije zna. Vučićev greh je u tome što je rekao da želi da kriminalci budu u zatvoru, da želi da kriminalci, narko dileri, silovatelji i ubice ne budu slobodni, da budu iza rešetaka. E, to je greh koji je izazvao salvu napada, kako se meša u rad pravosuđa, kako ugrožava nezavisnost pravosuđa, uništava institucije i gomilu još ostalih gluposti koje smo čuli. Ovde očigledno ne smete da kažete da očigledno postoje određeni problemi u našem pravosuđu, u našem tužilaštvu, da postoje primeri da ubice, silovatelji, dileri, često završavaju na slobodi, odmah se jave neki koji misle da su očigledno svete krave u našem društvu i da ne smeš ni da primetiš da stvari kod njih ne funkcionišu baš najbolje. A ako i primetiš, onda ne smeš da se drzneš da javno saopštiš to građanima Srbije, da javno kažeš da neki tužioci i sudije ne rade dobro svoj posao. Jer, onda sledi hajka i kampanja, i njih i njihovih političkih mentora i njihovih medija, itd. A ako pomeneš slučajno nekakvu kontrolu njihovog rada, tih zaštićenih belih medveda, e, onda si dirnuo u osinje gnjezdo, onda postaješ najlošiji predsednik u istoriji, onda postaješ najgori čovek na svetu, postaješ sultan, despot i šta su sve ovih dana govorili. Onda odmah Olja Bećković napravi svoju emisiju, dovodi tamo razne kvazi stručnjake, onog Majića, koji je poznat samo po tome da je oslobodio svojevremeno gnjilansku grupu, a u slobodno vreme je bloger, to sam za sebe tako kaže, i analitičar za sve i svašta u društvu. Onda odmah imamo i dežurno glasilo Saveza za Srbiju pod radnim nazivom "Danas", dnevni list, tako se nazivaju, iako svi znamo da je ovo dnevno glasilo Saveza za Srbiju, koji onda dovode, odnosno pitaju razne kvazi stručnjake i problematične tipove za komentar, pa tako imamo u današnjem broju sve same stručnjake koji su se našli pozvani da komentarišu. Ima onaj Vladimir Gajić, on je predsednik pravnog saveta Narodne stranke onog Vuka Jeremića, pa on kaže - on želi apsolutno kontrolu pravosuđa, tu misli na Vučića, to je mafijaški princip. Pazite, to kaže ovaj Vladimir Gajić, koji je svojevremeno hapšen za višemilionske malverzacije oko nekog građevinskog zemljišta, oko neke izgradnje, itd. Onda imamo još većeg stručnjaka, Bojana Pajtića. Bojan Pajtić kaže - u srpskom pravosuđu još uvek ima ljudi sa integritetom. Tu verovatno misli na tog Miodraga Majića. Znate, to je njihov kriterijum - ako je protiv Vučića, onda je on čovek sa integritetom. To im je jedini kriterijum. Kaže - u srpskom pravosuđu još uvek ima ljudi sa integritetom. Ako je to kriterijum, a mi znamo njihove kriterijume, znamo kako su birali sudije i tužioce po opštinskim odborima Demokratske stranke, verovatno je tako i Pajtić u Vojvodini postavljao tužioce i sudije. I sve će se to verovatno nastaviti narednih dana, ali sam siguran da će predsednik Srbije, Aleksandar Vučić, istrajati u borbi da od Srbije napravi uspešnu, pristojnu i uređenu zemlju, a mi kao poslanička grupa SNS ćemo mu u tome pomoći. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Uvaženi potpredsedniče Narodne skupštine, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, ja sam jutros rekao ispred SNS u uvodnom delu ova tri zakona. To je jedno. Drugo, sada je prilika da neke stvari pojasnimo u toku današnje diskusije, a to da ne bih zaboravio, gospodine ministre, na početku da kažem da je u poslednjih sedam, osam godina, od kad je SNS na vlasti, više u kulturi učinjeno nego pre 40 godina, bar što se tiče materijalnog dela. Samo da spomenem ova dva narodna muzeja - Muzej savremene umetnosti i niz drugih stvari. To je pod broj jedan. Pod broj dva, kada su arhivi u pitanju, insistiram, i stranka kojoj pripadam, pored materijalne strane i na stručnosti. Dakle, da kažemo, pošto sprovodimo unutrašnju, tzv. unutrašnju reformu u vaspitanju i obrazovanju, sada idemo na drugu fazu, vi to znate bolje od mene, pošto ste ministar i imate bolje informacije, drugu fazu unutrašnje reforme kulturnih ustanova. Šta to znači? Muzeja, arhiva i drugih kulturnih ustanova. Da ne bih zaboravio Arhiv Srpske akademije nauka i umetnosti, u izuzetno teškom stanju, to vi znate, informisani ste, hvala vam, a i stranci kojoj pripadam, koja je posvetila zadnjih sedam, osam godina toj ustanovi posebnu pažnju, jer je ranije dosovska vlast skinula sa finansiranja, to vi vrlo dobro znate, e sad ih finansiramo, da spasimo blago, Arhiv Srpske akademije nauka. Jutros smo govorili koliko su u opasnosti arhivska i bibliotečna građa, u celini. To je s jedne strane. Drugo, kad kažem – kadar, mi danas zaista nemamo u arhivima stručnjake koji znaju bar osnovu. Samo ću nabrojiti, sad je šansa da kažemo, žao mi je što nema političkih protivnika da čuju sada, ljude, ali ne svojoj krivicom, arhivi, nego krivicom fakulteta, svih filozofskih, svih, što nismo nastavne programe osigurali arhivistima, muzeolozima, itd. Nabrojaću samo izvore područja gde nijedan istoričar ne bi smeo da uđe u arhiv, onog u Dubrovniku, u srpsku kancelariju iz 13. veka do današnjeg dana, šta bi trebalo poznavati: muzeologiju, arhivistiku, zaštitu i konzervaciju arhivske građe, hronologiju, filigranologiju. Da pitate istoričare, 90% ne znaju šta je, ne srednjih škola i fakulteta, a kod nas se nalazi najveća zbirka filigrana na Balkanu, u Narodnoj biblioteci Srbije. Čuveni Vladimir Mošin sve je ostavio. Mi smo uništili ljude koji su se bavili, jer nisu imali doktorski, magistarski stepen, je li. Jedna je već umrla, mislim da je Radomir Stanković otišao u penziju, itd. Dakle, mladi kadar da to bogatstvo koristi. To je suština. Dalje, hronologiju, svragistiku, latinsku paleografiju, ćirilsku paleografiju i staroslavensku ćirilicu i glagoljicu, itd. Istoriju države i prava, ne samo pravnici, svaki istoričar mora osnove da ima oko toga. Srednjovekovno društvo kod južnoslovenskih naroda, posebno kod Srba. Numizmatiku, toponomastiku, istorijsku meteorologiju, pitajte profesore fakultete, 90% ne znaju šta je. Kaže – merenje vremena, to proučava mere i vage u istorijskoj nauci. Pa, nije jedna oka ista u Leskovcu i ista u Vojvodini, to je suština. Dakle, ovo se radi o izvorima istorijskim, a na bazi izvora izučavamo i ostavljamo istoriju, a i ostavljamo mlađim generacijama. Generalogiju, dalje da ne nabrajam, itd. Danas je bilo diskusije ovde o patriotizmu i naučnicima, odnosno kulturnim delatnicima, da tako kažemo i njihov odnos prema patriotski osećajnim. Tu zaista imamo problema. Meni nije zaista jasno da može biti kulturi radnik, radnik koji se bavi kulturom, a da nije patriota. Imamo ih, nemam problem da ih imenujemo. Sada ću da ih imenujem. Dozvolite da kažem samo da mi nije jasno da gospodin Trifunović Branislav, dakle, čovek s područja kulture, kada govori i zastavi da je to zastava kojom se klalo itd. Dakle, ne govori o dramskom tekstu, ne govori o filmu, nego na okruglom stolu koji je organizovan. Ja to ne mogu da pojmim. Ne samo što to nije istina. Dalje, ne mogu da pojmim isto, evo jednog čoveka, a to je Filip David. Dozvolite da spomenem ovu listu, nemam problem da i sa njima polemišem kad god hoće i ko god hoće. Osamdeset osam intelektualaca iz regiona, a ovde iz Beograda. Dozvolite uvaženi narodni poslanici i poštovani građani Srbije, iza svake reči ću zaista stati i stojim sa argumentima i izvorima. Pođimo redom, Latinka Perović, sedamdesete godine razvijala Srbiju i Jugoslavije s baze liberalizma. U nauci već je to obrađeno. Sa druge strane, bila je Savka Dabčević Kučar koja je tražila viška šovinizma u Hrvatskoj, pandan na ovoj strani. Idemo dalje s potpisnicima, Stjepan Mesić, pa zamislite, njega vrlo dobro poznajem iz Sabora Hrvatske. Samo ću dve rečenice da citiram, u Saboru Hrvatske kada je bio predsednik predsedništva Jugoslavije je izrekao, ovo nisu novinarski članci, izvorno, u materijalu, citiram – gospodo zastupnici, ja sam svoj zadatak izvršio u predsedništvu SFRJ, Jugoslavije više nema, završeni navodni znakovi. Taj isti Stjepan Mesić, neću da idem u generalogiju Marka Mesića, devedesete godine na predizbornom skupu u Gospiću je bilo 10.000 Hrvata, 10.000 je držalo kišobrane, jer je kiša izuzetno padala, rekao je, citiram – kada mi Hrvati budemo imali državi, ne ako budemo, nego mi Hrvati kada stvorimo državu, svi Srbi u Krajini kupaće se u krvi, završen citat – i staće pod jedan kišobran. Idemo dalje, on se danas predstavlja kao veliki antifašista, čuli ste ovih dana, o Jasenovcu neću da govorim šta je izgovorio, vrlo dobro znate, a to je ispod svakog minimuma ljudskog dostojanstva. Idemo dalje na ove druge, Milan Kučar, devedesete godine sam ga prozivao, moram da kažem, na 14. Kongresu saveza komunista kao jednog od razbijača Jugoslavije, jer je u Mladini dozvolio da se kroz Mladinu, a vi se vrlo dobro sećate, jer znam da se dobro sećate, zbog razbijanja Jugoslavije i Šuklje koji je bio ambasador posle Slovenije ovde u Srbiji, ne znam da li je još, itd. Reći ću vam zašto ovo sve govorim. Idemo dalje, Bogić Bogićević, član predsedništva bivše SFRJ, njegovim glasom je vojna uprava uvedena. Peru svoje biografije, ali čućemo ih dalje. Idemo dalje, Azem Vlasi, nemam reči. Mislim da svi građani to dobro znaju. Ivo Čerbo Rastoder, istoričar u Crnoj Gori, jedan od najvećih antisrba danas na području Balkana. Nikola Samardžić, istoričar, Beograd, jedan od najvećih, hajde da kažem savremenih istoričara Srbo mrzaca. Čuli ste njegov stav o uticaju Srbije na događaje u Crnoj Gori. Znate li zašto on govori to, poštovani građani, kojeg poštujem kao kolegu istoričara, ali ne poštujem ovo što radi? Pa zato što predaje na jednom Đukanovićevom univerzitetu dole, dobio pare. Za pare, bre radi. Žao mi je njegovog oca koji je jedan od najvećih istoričara i najvećih Srba uopšte. Idemo dalje, još jedan deo, Sonja Biserko, kako znate jedna od zaista najvećih antisrba, još ispod nje je trala samo Nataša Kandić. O Nataši Kandić neću da govorim. To ćete pročitati u jednom naučnom radu naša dva naučna radnika, pa ćete videti šta je ona radila na području bivše Jugoslavije. Idemo dalje, Filip David, 28 godina satanizuje srpski narod. Dozvolite ipak da kažem nekoliko rečenica, jer i ovih dana radi isto što i 1990. godine. Šta to radi? Filip David je izjavio na Radio Sarajevo 7. marta gospodnje 2018. godine, citiram – politika Aleksandra Vučića je šizofrena, završen citat. A, 6. juna 2009. godine, za jedan dnevni list, citiram – Kosovo nije Srbija, niti će ikad biti, završen citat. Time se svrstao među izdajničke bitange naše zemlje. Žao mi je što blati narod njegov koji je teške muke proživljavao kroz istoriju, kao što je i moj narod i ovo mu ne služi na čast. Dalje, izvređao dobitnika nobelove nagrade, zbog toga što je u toku agresije NATO alijanse bio na strani Srbije. Bio čovek na pravoj strani, Petar Hanke. Zato što je bio na sahrani Slobodana Miloševića, a Filip David svoju biografiju hoće kao svi ovi potpisnici da peru, ali istorija ne prašta ni meni, ni njima, ni vama, ni bilo kome ovde. Da ne prašta najbolje pokazuje jedan podatak, da jedan aktuelni političar, koga nema u sali nikad ovde, koji vodi separatizam u Srbiji za područje Vojvodine, jer je pokušao da uništi jedan dokument kada su izručivali Miloševića, što jedan predsednik stranke nije potpisao, a puni arhivi toga, nisu mogli ni u arhivima uništiti. Idemo dalje, kod Filipa Davida, rekao je ovako za dobitnika Nobelove nagrade, citiram – Handke je moralni lik, njegov moralni klik je nula, završen citat. Zato što se suprotstavljao NATO bombardovanju. Zamislite. Mogu vam govoriti pet sati čuvenih istoričara i političara sa zapada koji su odali priznanje srpskom narodu i osudili NATO agresiju, jedino naši domaći NATO prašinari nisu. E, to je problem. Idemo dalje. Mogao bih navesti, ne samo Petara Handkea, nego četiri, evo sad da kažem, četiri akademika koji su podržali našu pravednu borbu protiv NATO alijanse i protiv bombardovanja, jedan je Englez, pošto nemam vremena, jedan Italijan, jedan Rus i jedan Portugalac. Svi nobelovci, da ne kažem o drugim naučnim radnicima itd. Filip David je za dan obeležavanja pobede nad fašizmom, kad smo to uveli u Nišu sa generalom Vladimirom Lazarevićem na čelu, rekao da je to zloupotreba toga dana. Ova vlast je uvela da se salvi Dan pobede nad fašizmom. Ono što predsednika Srbije Aleksandra Vučića nisu pozvali na dan početka Drugog svetskog rata, odlična stvar. Valjda nećemo slaviti početak rata, nego dan pobede, nadam se u ovoj godini da ćemo to proslaviti zajedno da antifašistima, itd. Dalje, 14. maja 2019. u jednom listu opet kaže, citiram – politika Aleksandra Vučića ne vodi nikuda. Gospodine David, i vaš narod i moj narod, teške dane je proživljavao, za pobedu nad fašizmom dao je vaš narod mnoge žrtve. Samo u Jasenovcu, negde, po meni, oko 40 hiljada, po meni, vašeg naroda, a mog naroda 700 hiljada minimum. Nije korektno da to radite. Pustimo to istoričarima, oni će to na bazi istorijske građe učiniti. Što se tiče Aleksandra Vučića, on je srpski državnik, sprski reformator, iznad svega, srpski rodoljub. Ja, znam zašto vi, gospodine David to radite. Zbog šake para. To, ako je i od vas, mnogo je i žalosno je. Idemo dalje. Tu su, videli ste, i novinari određeni. Evo, odmah ću da kažem, čini mi se da jedan, videli ste da sam pročitao jednog dela ne samo naučnih radnika, nego i novinara, i političara, od političara Nataša Mićić, poslanica u Narodnoj skupštini Republike Srbije, koje nikad nema, ne od bojkota, nego nju od ranije to ne interesuje. Nju interesuju druge stvari, ona je jedan od krivaca razbijanja Srbije i Jugoslavije. Čedomir Jovanović, da ne pričam. Nenad Čanak, da ne pričam. Bojan Kostreš, da ne pričam. Dakle, idemo dalje. Evo, ga Dinko Gruhonjić, novinar. Jedan od novinara, šarlatana. Bolje bi mu bilo da je politički aktivista nego novinar. Tomislav Marković, novinar. Sram neka bude lažova i hoštaplera. Gospodine Tomislave Markoviću, uzmite zapisnike ove Skupštine, pa kad citirate, vidite šta je ko kome rekao. I, da dalje ne nabrajam, ali još moram samo dva imena, Mijat Lakićević, sramota, i Snežana Čongradin, dno dna novinarske profesije. Gospodo novinari, političari, ove koje sam prozvao i vas 88 osam, završiću sa ovim citatom koji je izrekao Džon Svington, bivši šef osoblja u „Njujork tajmsu“ u zdravici koja je održana ispred Njujork pres kluba 1953. godine. Citiram – posao novinara je da uništi istinu, da otvoreno lažu, da izvrću, da ozloglašuju, da se klanjaju pred zlatnim teletom i da prodaju vlastitu zemlju i narod da bi zaradili hleb. Svi to znaju. Čemu onda svi ti hvalospevi o nezavisnoj štampi? Mi smo oruđe i sluge bogataša koji su iza kulisa, mi smo marionete u rukama, a konce vodi neko iza nas. Naš talent, naše mogućnosti, naš život su vlasništvo drugih ljudi. Na kraju, mi smo intelektualne prostitutke, završen citat. Gospodo, vas koje sam nabrojio i koje nisam, vi ste intelektualne prostitutke. Na kraju, da ih dalje ne nabrajam, gospodine ministre, budite sretni što pripadate jednoj Vladi i jednom vremenu koje podiže državu iz haosa, ne u kulturi, nego u finansijama, u vojsci, jer je bila u rasulu dovedena do bankrota. Svi vi koji prozivate gospodina predsednika i vi gospodine sudija Majić, svaku veče na „N1“, pa vi niste sudija, vi ste političar, vi se bavite čistom politikom svako veče. Na, evo da kažem, „Utisku nedelje“, od šest onih upita, šest puta je predsednik države. On komentariše kao sudac i pita otkud mi znamo za narko-dilera? Ja ću da mu kažem, neka ode u Narodnu biblioteku Srbije, svaki student zna za njega i od nas istraživača, neka ide u biblioteku Srpske akademije nauka čuće, neka ide u kafanu, restoran svaki, u Beogradu znaju, a on pita otkud iz istrage. Pa nema ko to ne zna. Svaki student naš to zna, svaki učenik zna za narko-dilere. Na čiju se on to stranu stavlja? Znate ko je taj sudija, a neće da govori to su prethodnici moji govorili i danas i ovih dana, pa on je oslobodio onu gnjilansku grupu. Kako ga bre nije sramota. On nema pojma o suđenju, neka izvine, on nema pojma. Da ima, ne bi se pojavljivao tamo gde se pojavljuje. Čisti politički aktivista. Dakle, u tom smislu, izvinite, malo je duže vremena, ali morali smo neke stvari da razjasnimo. Dajemo punu podršku ovim zakonima, dva zakona i jednom predlogu za dopune i izmene zakona, pogotovo Zakonu o arhivskoj i bibliotečnoj građi. To je prvi put da to postavljamo i smatram da smo sistem uljudili sad i u kulturi i na nama je da provodimo dublje reforme, Srpska napredna stranka će to činiti na čelu sa našim predsednikom. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Malušić.
Zahvaljujem, predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, kultura je teška definicija, kultura je širok pojam, a ja bih rekla da je kultura skup materijalnih i duhovnih tvorevina jednog naroda. Kultura je bila od 2000. godine do 2012. godine, dok SNS nije došla na vlast, potpuno urušena. Šta mislite, kako se zove, to je nekultura, ali je to slab izraz za vandalizam koje je doživelo ovo prelepo zdanje, po meni jedno od najlepših građevina ne samo u Beogradu, nego u čitavoj Srbiji, a možda i na čitavom Balkanu, uz gradsku većnicu, uz Akademiju nauka, kako to nazvati? Nekultura? Taman posla, to je vandalizam, pa sram ih bilo. Tada je pokradena čitava kolekcija neprocenjive vrednosti umetničkih dela. Kako to nazvati? Nekulturom? Ali, ja bih danas da pričam o kulturi i o tome šta smo mi kada smo došli na vlast 2012. godine pa do sada, do 2020. godine dobro uradili za ovu kulturu. Kultura je način življenja. Treba biti dobar čovek, treba biti u duhovnosti, treba ostaviti nešto budućim generacija, a ne uzeti. Još uvek nismo renovirali ovaj podrum dole, jer ne može se ni prići od paljevina koju je uradila. Eto, za sebe kažu da su elita. Ne bih rekla da je tako, ali dobro, neka im bude. Kada smo došli na vlast, dođu nam gosti i kažu, pođem od sebe, gde god odem hoću da vidim njihov nacionalni muzej, pokažite nam nacionalni muzej. Naš nacionalni muzej ne radi od 2003. godine, zatvoreno, ne radi. Zahvaljujući predsedniku, zahvaljujući Vladi i vama gospodine ministre, mi smo Nacionalni ili Narodni muzej u Beogradu napokon otvorili. Posle 15. godine, 2018. godine na Vidovdan. Takođe, ne radi Muzej savremene umetnosti, deset godina nije radio, od 2007. godine, opet smo ga mi renovirali. Uvek se nađu te pare. Nema para. Ma ima para kada postoji rad, red i disciplina. Uvek se nađe novac da se renovira kulturna baština. Otvorili smo 2017. godine i Muzej savremene umetnosti, i ne samo to, nego smo posle 10 godina doneli tri nova zakona, jer se mi bavimo kulturom, bavimo se kulturom svaki dan. Mi živimo kulturu. Doneli smo Zakon o javnom informisanju i medijima, doneli smo Zakon o elektronskim medijima i Zakon o javnim medijskim servisima. Pored toga, uveden je i Registar medija, čime je vlasnička struktura medija postala vidljiva. Prvi put je zakonom definisan javni interes u oblasti javnog informisanja i uvedeno je projektno sufinansiranje medijskih sadržaja od javnog interesa. Takođe, putem konkursa „Gradovi u fokusu“ Ministarstvo kulture i informisanja pokrenulo je 2016. godine, došlo je do decentralizacije. Sećate se, nekako je sve bilo fokusirano na Beograd. Tada se desila, a i sada se dešava decentralizacija, to je ono što naš predsednik non-stop priča i napokon imamo i demetropolizaciju. Tako da se ulaže u čitavu Republiku Srbiju, u sve gradove se ulaže, revitaliziraju se pozorišta, biće gotovo za manje od godinu dana pozorište u Subotici koje nije radilo onoliko godina. U 2018. godini za Filmski centar Srbije opredeljeno je rekordnih milijardu i pet miliona dinara. Završeni su građevinski radovi i opremanje zgrade RTV-a koji smo pustili pre mesec, dva dana u rad. Sećate se, posle bombardovanja bila je jedna ruina, sada to više nije, opet zahvaljujući Vladi i našem predsedniku, Ministarstvu kulture, ali ne samo to. Ministarstvo kulture i informisanja sprovelo je i niz akcija, inicirano je donošenje više propisa u cilju zaštite i očuvanja jezika i pisma. Tako se radi. Ja se u stvari ponosim što živim u ovoj zemlji koja je izložena raznoraznim napadima. Doživela je kao što je malo koja zemlja u svetu, a opet ima toliko kulturnog i duhovnog i toliko toga možemo da ostavimo svojoj deci, da mi služi na čast da govorim danas o kulturi. Kultura Srbije bogatija je i za jedan digitalni alat koji prikuplja podatke iz informacionih sistema koji su u upotrebi u arhivima, muzejima i bibliotekama. Naime, radi se o pretraživaču kulturnog nasleđa Srbije i danas je više od 2,5 miliona podataka dostupno na pretraživaču. Posle sedam godina 2019. godine okončana je rekonstrukcija pozorišta u Vranju „Bora Stanković“. U novembru 2018. godine otvoren je Kulturni centar Srbije u Pekingu. To mi je jako drago, tako se razvija diplomatija. Obnovljen je i crkveni muzej u Sentandreji. Projekat završetka crkvenog muzeja u Sentandreji predstavlja najvažniji projekat u regionu u 2019. godini. U Muzeju savremene umetnosti u septembru 2019. godine otvorena je izložba „Čistač“, prva velika evropska retrospektiva Marine Abramovič. Imamo gde da je otvorimo. Još nešto, svi su govorili o tome, a ne mogu da ne kažem i to, potpisan je Sporazum, jer je to najvažnije, između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o predaji Peterburškog lista Miroslavljevog jevanđelja Republici Srbiji i slika Nikolaja Konstantinoviča Reriha Ruskoj Federaciji. Sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o predaji Petarburškog lista Miroslavljevog jevanđelja Republici Srbiji i slika Nikolaja Konstantinoviča Reriha Ruskoj Federaciji potpisan je 19. oktobra u okviru posete predsednika Vlade Ruske Federacije Medvedeva Srbiji, a povodom obeležavanja 75 godina od oslobađanja Beograda u Drugom svetskom ratu. Ovaj sporazum se nalazi u proceduri u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Srbija je uspela da za nepune dve godine pregovora sa Ruskom Federacijom dođe do teksta sporazuma koji je u interesu obeju strana. Miroslavljevo jevanđelje koje se danas čuva u Narodnom muzeju u Beogradu predstavlja najstariji srpski ćirilički rukopis i utvrđen je za kulturno dobro od izuzetnog značaja 1979. godine. Sadrži blizu 300 minijatura romaničkog stila, bogato ukrašenih zlatom. Njegova univerzalna vrednost za svetsku baštinu čovečanstva prepoznata je 2005. godine, kada je uvršten u Uneskov registar „Memorija sveta“, zbog svoje jedinstvene lepote i stila koji spaja istok i zapad itd. Moram samo još par rečenica o duhovnom nasleđu, a tiče se Kosova i Metohije, naše južne pokrajine, koja je bila i biće. Manastir Dečani, Pećka patrijaršija, Bogorodica Ljeviška, manastir Gračanica, hram Svetog Vasilija Ostroškog i Tvrdoškog u Leposaviću, manastir Usekovanja glave Svetog Jovana Krstitelja u Stočanici, manastir Svetog Kozme i Damjana u Vračevu, Banjska, duhovni i turistički centar Rajska banja, Hram Preobraženja Gospodnjeg u Prilužju. Albanski ekstremisti su uništili i teško oštetili preko 100 pravoslavnih crkava i manastira. Kako to nazvati? Vandalizmom, nečovečnošću, nekulturom, neka im je na čast. Ja ću u danu za glasanje, naravno, glasati za sve predložene zakone o kulturi. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljubica Mrdaković Todorović. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Poštovani gospodine ministre sa saradnicima, koleginice i kolege narodni poslanici, ja ću se u svom izlaganju zadržati na Sporazumu između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o predaji Peterburškog lista Miroslavljevog jevanđelja Republici Srbiji i slika Nikolaja Konstantinoviča Reriha Ruskoj Federaciji. Naime, poštovani, iako nam je svima poznat nastanak i istorijat Miroslavljevog jevanđelja, iskoristiću priliku da kažem par reči o njemu. Naime, jevanđelje je rukopis koji datira iz oko 1180. godine, sa minijaturama izuzetne lepote i predstavnik je grupe iluminiranih rukopisa sa specifičnim stilskim ikonografskim odlikama koje su rezultat spajanja elemenata sa zapada, tu pre svega mislim na Italiju, i istoka, na Vizantiju. Ovaj srpski rukopis sa konceptom dekoracije koji je zajednički kulturnom modelu pravoslavnih Slovena i sa stilom minijatura koji potiče iz srednjevekovnih centara prepisivačke delatnosti, zapravo je jedno od najvažnijih svedočanstava umetničkih uticajnih puteva koji su išli od zapada ka istoku i obratno. Prvi je sačuvan srpski ilustrovani rukopis iz 12. veka pisan ćirilicom na staroslovenskom jeziku, ima status, kao što smo čuli, nacionalne relikvije i proglašeno je za nacionalno kulturno dobro od izuzetnog značaja. Miroslavljevo jevanđelje je ujedno jedna od najlepših rukopisnih knjiga sveta čiji je značaj verifikovan na globalnom nivou činjenicom da je od 2005. godine uvršteno u Unesko listu „Pamćenje sveta“ na kojoj je za sada samo 120 dokumenata od izuzetnog i globalnog, odnosno univerzalnog značaja. Ime je steklo po svom ktitoru knezu Miroslavu, bratu velikog župana Stefana Nemanje, pretpostavlja se da je pisano i ukrašeno u crkvi Svetog Petra i Pavla u Bijelom Polju, u njegovoj zadužbini, po svom sastavu jevanđelistar – bogoslužbena knjiga u kojoj su tekstovi raspoređeni prema čitanjima u toku crkvene godine. Tekst Miroslavljevog jevanđelja je pisan perom u dve kolumne, crnom bojom, a većina naslova crvenom. Knjiga sadrži, kao što smo čuli, 296 minijatura koje su crtane perom, a zatim bojane četkicom, crvenom, zelenom, žutom, belom bojom i ukrašene zlatom. Posle skoro vek i po otkako je jedan list, i to broj 166, odnet u Kijev, a jevanđelje kao celina poklonjeno kralju Aleksandru Obrenoviću i sa Svete gore preneto u Srbiju, u prilici smo, odnosno pripala nam je čast da kao narodni poslanici izglasamo Sporazum između Vlade Republike Srbije i Vlade Ruske Federacije o predaji Peterburškog lista Miroslavljevog jevanđelja Republici Srbiji i slika umetnika Nikolaja Konstantinoviča Reriha Ruskoj Federaciji. Sporazumom se predviđa da se taj list broj 166, otrgnut od celine, konačno vrati u otadžbinu. Smatram da je ovaj sporazum od ogromnog i nemerljivog značaja, kako za našu kulturu, tako i za naš nacionalni identitet u celini. Nažalost, relikvije i umetnički predmeti koji su nastali u vreme, kada je Srbija bila srednjovekovna zemlja, su otimani, kradeni, preprodavani u bescenje i danas krase evropske i svetske muzeje, ili zbirke pojedinaca, kolekcionara, dok je nama ostalo predanja o tim i takvim predmetima i relikvijama, koje nismo bilo, ili nismo mogli, umeli da sačuvamo za sebe i za svoje potomstvo. Nadam se da je prošlo vreme rastakanja svega što je vredno za našu kulturu, za našu istoriju i za naš nacion. Nadam se, takođe da dolazi vreme sabiranja i vreme povratka, svih relikvija i umetničkih predmeta u Srbiju. Neka ovaj sporazum bude prvi, ali želim i vama i svima nama, i svim budućim skupštinskim sazivima, što više ovakvih sporazuma i šta više relikvija i umetničkih predmeta vraćenih našoj zemlji Srbiji. Na kraju, želim da dam i komentar u vezi skandaloznog tvita Vesne Pešić. To što je dotična uradila je, zaista moram upotrebiti ove reči, oprostićete mi, zaista je i grozno i odvratno i nedopustivo. Ovaj tvit je jasan poziv na ubistvo predsednika jedne države, bez obzira šta ona misli privatno, njeni javni nastup se kosi sa zakonom. Niko nema prava da svoju političku nemoć i nesposobnost izražava na ovakav način i da želi da smeni legitimno izabranog predsednika države, pozivanjem na ubistvo. Uostalom, ona i njeni saborci pokazali su prošlost, pokazali su da su jedino sposobni da upropaste državu, da ojade narod, sebi da naprave ugodu, pa kada im se to oduzme onda ne biraju sredstva da se vrate u fotelje i nastave tamo gde su stali. Zaista, skandalozno i bolesno. Direktan poziv na ubistvo mogu da opišem samo tim rečima, mogu da se prenemažu i da sada glume žrtve, koliko hoće. Uzalud je, jer smo svi mi videli, svojim očima, kako pozivaju da se uperi cev u glavu gospodinu Aleksandru Vučiću. Nemam šta dalje da pričam o tome, sve je potpuno svima jasno. U danu za glasanje podržaćemo sve predloge zakona, moje kolege iz poslaničke grupe SNS i ja zajedno sa njima u danu za glasanje. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Zoran Bojanić.
Zahvaljujem uvaženi predsedavajući, gospodine ministre sa saradnicima, biću vrlo kratak,jer šta reći posle celodnevne rasprave i posle onako dobrog izlaganja profesora Atlagića. Ja bih radije priznao pričao o delu Ministarstva o informisanju, o neprofesionalnom odnosu Junajted medija grupe danas šta radi i šta objavljuju, o nekulturi na društvenim mrežama, ali dobro. Reći ću par reči i izreći ću par reči koje je davno neko izrekao pre mene. Istorijski arhiv čuva nasleđe i identitet jednog naroda, a to je ustanova koja se pamti i baštini prošlost i istorija jedne države. To je ustanova koja opominje na važnost očuvanja kulturnog identiteta te iste države. Zašto sam ovo pomenuo? Pomenuo sam, jer ja uvek nastupam ovde i kao lokal patriota. Grad Kraljevo ima istorijski arhiv, i ne samo grad Kraljevo. Taj istorijski arhiv koji ima 60 godina postojanja, istorijski arhiv i opština Vrnjačka Banja i opština Raška. Takođe jedan veliki deo, arhivske deo sa teritorije KiM, se čuva u istorijskom arhivu u Kraljevu. Taj isti istorijski arhiv u Kraljevu, je , ja bih rekao bezzemljaš, odnosno nema svoju imovinu, on je podstanar na dve lokacije. Jedna lokacija je ona glavna centralna gde je istorijski arhiv celih 60 godina, i to je objekat koji je restitucijom vraćen Manastiru Žiči, i manastir Žiča, od 2008. godine, a da ne kažem već intenzivno od 2017. godine, da im se vrati ono što je njihovo. Druga lokacija je lokacija na Mašinskom fakultetu Univerziteta u Kraljevu, opet na nekoj tuđoj imovini. Razumevanjem Ministarstva odbrane, istorijski arhiv je dobio lokaciju, odnosno grad Kraljevo, je dobio lokaciju u ulici Čika Ljubina u Kraljevu da da na raspolaganju istorijskom arhivu da reši svoje egzistencijalno pitanje, a to je skladištenje arhivske građe. Da ne bih dužio, jer smo odužili danas ceo dan, ja bih samo zamolio ministra i ministarstvo, da preduzme sve što je u moći Ministarstva da se pomogne, da li prilikom renoviranja te zgrade, da li dogradnjom, jer znamo da je zakonom defininsano i grad Kraljevo, većinu troškova i snovi i što se tiče plata, Vrnjačka Banja i opština, mislim da snose materijalne troškove i to je uređeno kako treba. Eto, zahvalio bih vam se. Hvala.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog jedinstvenog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, kultura i arhivska građa. Kulturu jednog naroda možete dokazati samo kroz istoriju arhivskom građom, koja o tome treba da svedoči. Ovih dana u Crnoj Gori, gotovo da ne pomaže ni arhivska građa, a zamislite da je nema. Kada smo već kod Crne Gore i kaubojštine i revolucionarnih metoda kojom se deo kulture jednog naroda želi pretvoriti u kulturu naroda koji se stvara u poslednjih 12 godina, dakle, istorija se pokušava prilagoditi današnjim okolnostima, posebno u Crnoj Gori, ali istorijska i arhivska građa kažu drugačije. Zvanična Crna Gora tvrdi da je srpska vojska okupirala Crnu Goru, da im je oduzela crkvu i da je odluka Podgoričke skupštine bila priznanje okupacije, ali arhivska građa kaže drugačije. Srpska vojska je, jureći Austrougare, prošla kroz okupiranu teritoriju današnje Crne Gore, jureći okupatore, ali ukoliko Milo Đukanović želi da poništi odluku Podgoričke skupštine i da proglasi Srbe okupatorima, treba da zna da su ti navodni Srbi okupatori, jureći Austrougare, oslobodili celo primorje, i slovenačko, i hrvatsko i crnogorsko, odnosno ono što danas njima pripada. Aleksandar se žestoko tukao sa saveznicima da bi tu obalu zadržao. Samo komunističkom preraspodelom je ta obala pripala Crnoj Gori i to će svaka arhivska građa da pokaže. Kada Milo Đukanović ne prizna odluke Podgoričke skupštine, ako već kaže da je Srbija okupirala delove Crne Gore, onda treba da kaže da se Podgorička skupština izjašnjavala na teritoriji tadašnje Crne Gore, a tadašnja Crna Gora je imala obalu od Ulcinja do Sutomora. Da li je tako, gospodine Martinoviću? Pa, ukoliko se već odriče navodne srpske okupacije, ukoliko se odriče odluka Podgoričke skupštine, onda treba da se odrekne i dela teritorije. Arhivska građa kaže da se Boka Kotorska novembra 1918. godine nije priključila Kraljevini Crnoj Gori, već Kraljevini Srbiji. Isto ono što je činila sremska skupština u Rumi i Velika narodna skupština u Novom Sadu, Bačke, Baranje i Banata. Bokelji su u Grblju doneli odluku da se Boka Kotorska, odnosno Nacionalno veće skupštine grbaljskih naselja i Boke Kotorske je donela odluku da se ta teritorija priključuje Kraljevini Srbiji. Danas bi na osnovu te arhivske građe bilo vrlo lako dokazati da smo grešili i ona je svedočanstvo naših grešaka. Mi smo oslobađali druge. To smo u prvom ratu platili sa 30% srpskih glava. Obrazovao je prvo Jugoslaviju. Drugu smo platili svojom kožom, ali su je obrazovali pod vođstvom neprijateljskog vojnika iz Prvog svetskog rata. Obrazovali su je drugi, dodeljujući teritorije koje su etnički pripadale nama. Kasnije su Srbe izbacivali iz Ustava, a onda iz svojih kuća. Mi treba da naučimo iz svih svojih grešaka, treba da naučimo da u vreme dok su se svi borili protiv nas, mi smo se borili protiv sebe. Umesto da smo poraženima naplatili ratnu štetu, mi smo ih častili državom. Svaka arhivska građa to može da dokaže i da pokušamo da se suprotstavimo predstavljanju istorijskih činjenica u današnjim okolnostima. Doduše, i u Evropi ima takvih pokušaja da se istorijski događaji i događaji iz Prvog i Drugog svetskog rata predstave u današnjim međunarodnim i društvenim odnosima. Mi treba mnogo toga da naučimo iz istorijske građe kako smo častili druge na svoju štetu, kako smo kožom i glavama plaćali malim narodima osnivanje država. Danas oni pokušavaju bivše jugoslovenske republike da naviku koju su stekli za vreme ovih nesrećnika dok su vladali, da se prema Srbiji ponašaju oni koji su izašli iz SFRJ, da se prema Srbiji ponašaju kao prema ostatku SFRJ. Navikli su da Srbiju za vreme Tadića drže u svojevrsnom protektoratu bivših jugoslovenskih republika. Tu naviku žele da protegnu i danas. U Crnoj Gori je samo pokušaj dogradnje veštačke nacije, prekrajanja istorije. Samo arhivska građa može da nam pomogne, ali da zapamtite - Dimitrije Ruvarac je napisao Hrvatima knjigu "Evo šta ste nam krivi". Danas da je živ, svakako bi napisao - sve smo mi sami sebi krivi. Hvala.
Zahvaljujem. Pošto se više niko ne javlja, saglasno članu 98. stavu 4. Poslovnika, zaključujem zajednički načelni jedinstveni pretres o predlozima zakona iz tačka od 9. do 11. tačke dnevnog reda. Sa radom nastavljamo sutra u 10.00 sati.