Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram Petu sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini. Obaveštavam vas da prema službenoj evidenciji sednici prisustvuju 173 poslanika. Molim vas da, radi utvrđivanja kvoruma, ubacite identifikacione kartice u vaše poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo kvorum za rad i kvorum za odlučivanje, pošto je u sali prisutno 160 narodnih poslanika. Sprečeni su da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Stevan Lilić, Dušan Budišin, Jelena Milenković, Aleksandar Stefanović, Radoslav Veselinović, Borivoje Drakulović, Slobodan Pavlović, Boško Ničić i Branimir Trajković. Pozvani su da sednici prisustvuju predsednik, potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije. U sazivu ove sednice, koji vam je dostavljen, sadržan je predlog dnevnog reda sednice. Pre utvrđivanja dnevnog reda sednice, saglasno odredbama Poslovnika, potrebno je da odlučimo o predlozima za stavljanje na dnevni red akata po hitnom postupku. Vlada Republike Srbije predložila je da Narodna skupština po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o javnom informisanju, koji je podnela Narodnoj skupštini 3. aprila 2003. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 137, protiv 23, nije glasalo 24, od ukupno 184 prisutna narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila ovaj predlog. Vlada Republike Srbije predložila je da Narodna skupština po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o republičkim administrativnim taksama, koji je podnela Narodnoj skupštini 4. aprila 2003. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 107, protiv 55, nije glasalo 25, od 187 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila ovaj predlog. Vlada Republike Srbije predložila je da Narodna skupština po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dobit preduzeća, koji je podnela Narodnoj skupštini 4. aprila 2003. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 105, protiv 26, nije glasalo 58, od 189 narodnih poslanika. Saopštavam da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada Republike Srbije predložila je da Narodna skupština po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama Zakona o akcizama, koji je podnela Narodnoj skupštini 4. aprila 2003. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 106, protiv 26, nije glasalo 56, od 188 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada Republike Srbije predložila je da Narodna skupština po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na finansijske transakcije, koji je podnela Narodnoj skupštini 4. aprila 2003. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Za 108, protiv 23, nije glasalo 58, od 189 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Siniša Mitrović, na osnovu člana 86. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se spoji rasprava o Predlogu zakona o republičkim administrativnim taksama, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dobit preduzeća, Predlogu zakona o izmenama Zakona o akcizama i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na finansijske transakcije. Stavljam na glasanje ovaj predlog o spajanju rasprave o tačkama koje sam navela. Za 108, protiv 58, uzdržan jedan, nije glasalo 24, od 191 narodnog poslanika. Saopštavam da je Narodna skupština prihvatila predlog narodnog poslanika Siniše Mitrovića o spajanju rasprave o tačkama od 3. do 6. Saglasno odredbama Poslovnika Narodne skupštine, sve tačke prihvaćene po hitnom postupku uvršćuju se u dnevni red sednice po redosledu njihovog predlaganja, odnosno prihvatanja i o njima će odbori i Vlada podneti izveštaje u toku trajanja sednice. Pošto smo se izjasnili o predlozima za hitan postupak, molim narodne poslanike da se izjasnimo o dnevnom redu sednice u celini. Stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Za 109, protiv 76, nije glasalo 10, od 195 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština utvrdila dnevni red Pete sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2003. godini. D n e v n i r e d: 1. Predlog zakona o javnom informisanju, koji je podnela Vlada Republike Srbije, 2. Predlog zakona o planiranju i izgradnji, koji je podnela Vlada Republike Srbije, 3. Predlog zakona o republičkim administrativnim taksama, koji je podnela Vlada Republike Srbije, 4. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na dobit preduzeća, koji je podnela Vlada Republike Srbije, 5. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o akcizama, koji je podnela Vlada Republike Srbije, 6. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o porezu na finansijske transakcije, koji je podnela Vlada Republike Srbije. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: - PREDLOG ZAKONA O JAVNOM INFORMISANjU (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Ivan Andrić, Vera Marković, zajedno Branislav Grubački i Novica Đurašković i zajedno Svetlana Stojanović, Vladimir Andrić i Vukosav Tomašević. Amandmani koji budu podneti do početka pretresa biće vam naknadno uručeni. Primili ste izveštaje Odbora za kulturu i informisanje i Zakonodavnog odbora. Na sednici Odbora za kulturu i informisanje mišljenje je izdvojio narodni poslanik Joca Arsić, član Odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 90, ukupno vreme za raspravu iznosi pet časova i da se ono raspoređuje prema poslaničkim grupama, srazmerno broju narodnih poslanika. Molim predstavnike poslaničkih grupa da predaju listu sa prijavljenim narodnim poslanicima, koji žele da učestvuju u raspravi o ovoj tački dnevnog reda. Saglasno članu 136. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Pitam, da li predstavnici predlagača - profesor dr Žarko Korać, potpredsednik Vlade i Branislav Lečić, ministar kulture i javnog informisanja - žele reč? (Da.) Reč želi potpredsednik Vlade, gospodin Žarko Korać. Izvolite.
Dame i gospodo, poštovana predsednice, poštovani narodni poslanici, zakon o javnom informisanju koji imate pred sobom predstavlja sistemski zakon od velike važnosti za našu zemlju. Zakon se tiče osnovnih prava i ljudskih sloboda, a to je da budemo informisani. Nema demokratskog društva i stabilne demokratije bez vrlo jasnih prava, zajamčenih zakonom o informisanju i na neki drugi način; tj. oni postoje tamo gde su zagarantovana prava i slobode javnog informisanja. Poslednji zakon koji smo imali o javnom informisanju donesen je 1998. godine i on se može smatrati zakonom protiv slobode informisanja. Godine 2000, promenom vlasti, taj zakon je suspendovan, sa izuzetkom 16 njegovih članova koji su se ticali, pre svega, registracije medija. U 19. veku Srbija je dobila svoj prvi zakon o informisanju, a to naravno nije bio zakon o informisanju, već zakon o izdavaštvu. U njemu se nalaze odredbe koje regulišu ovu oblast. Tokom proteklih godinu i po dana imali smo prilike da čujemo često u našoj javnosti stavove da Srbiji nije potreban zakon o informisanju, da je najbolji onaj zakon u kome nema nikakvih ograničenja ili što kraći zakon. Mislim da je praksa poslednjih godinu i po dana ubedljivo pokazala koliko je potreban ovakav zakon kakav poseduju sva demokratska društva. Podsetio bih samo na način kako je zakon pripreman. Ovaj zakon je nastao tako što je Vlada Srbije poverila grupi nezavisnih novinara i pravnika, a oni su u okviru Medija centra stvorili grupu koja je veoma dugotrajno i ozbiljno radila, u saradnji sa čitavim nizom stručnjaka u evropskim zemljama i specijalizovanim delovima evropskih institucija, kao što su Savet Evrope, OEBS i neke slične. Njihov rad i veliki broj javnih rasprava dao je vrlo dobre rezultate, ali smo došli u situaciju da je ova grupa bila sastavljena od dva dosta nejednaka dela po obrazovanju. Pravnici su imali predlog za neka rešenja, a novinari za druga. U našoj javnosti postavljaju se često dva pitanja: da li je ta grupa uspela da se dogovori - 80-90% stvari su se dogovorili; drugo što je bitno, u finalnoj verziji su se pojavile razlike, ali i pored njih mi smo još neko vreme sačekali da vidimo da li će možda doći do nekog spora. Znate, isključivi razlog što se ovaj zakon radio oko 15 meseci, to je naša želja da ne arbitrira Vlada, nego sami novinari, ljudi iz medija i pravnici. Znači, izrazito demokratski smo postupili i verovatno je ova dugotrajna javna rasprava jedan od uzroka što je ovaj zakon u konačnom obliku tek pre nešto više od mesec dana upućen Skupštini Srbije. Nešto bih rekao o samom zakonu. Ovaj zakon se u velikoj meri oslanja na neku našu dosadašnju praksu, naša iskustva i negativna i pozitivna, ali pre svega on je u skladu sa članom 10. Evropske konvencije o zaštiti ljudskih prava i sloboda, koji kaže: "Svako ima pravo na slobodu izražavanja. To pravo obuhvata slobodu mišljenja i slobodu dobijanja ili saopštavanja informacija i ideja bez mešanja državnih vlasti i bez obzira na granice, što ne sprečava države da preduzeća u oblasti radiodifuzije, filma ili televizije podvrgnu režimu dozvola". Dakle, to je taj čuveni član 10. koji garantuje pravo na slobodu informisanja. Naravno, moram da uputim one koji se često pozivaju na ovaj član, da on ima i stav 2, a ova konvencija imai član 8. Stav 2. smo naveli u obrazloženju zakona, a kaže da postoje određene obaveze i odgovornosti u ovom procesu. Član 8. je veoma važan, ovde nije citiran, a bazično štiti pravo ličnosti da bude zaštićena od klevete i dezinformacija. To je bila suština našeg posla, kako da se uravnoteže dva različita prava: jedno i preče pravo je da ljudi budu informisani; drugo, takođe objektivno postoji na osnovu ljudskih prava, da ljudi budu zaštićeni od povrede ugleda, klevete i dezinformacija. Mi smo se nedvosmisleno opredelili, pre svega, za zaštitu slobode informisanja, ali smo vrlo ozbiljno poveli računa i o zaštiti ljudi, njihovog ugleda, javnog lika. Sa tog stanovišta često smo nailazili na neka nerazumevanja, iako su i prethodni zakoni podrazumevali pravo na odgovor, a mi smo to pravo razradili, želim da vas uputim na član 57. i 19 ograničavajućih uslova da se ne objavi odgovor, ali nesumnjivo odgovor se objavljuje kada se iznese ne kvalitativan sud, nego materijalna činjenična neistina u odnosu na bilo kog građanina ove zemlje. Mnogi ljudi u medijima nisu shvatili zašto bi onda odgovor morao da bude na istom mestu i u istom obimu kao i informacija kojom se narušava vaš ugled ili nešto drugo. Tu se potcenjuje kakve se štete čoveku mogu učiniti objavljivanjem neke neistine i mene lično iznenađuje da ima ljudi koji žele ovu vrstu neodgovornosti, da se čovek može blatiti ne putem nekih procena, nego iznošenjem netačnih činjenica. Znači, ovde se samo govori o činjeničnim, a ne o vrednosnim sudovima; oni su naravno pravo novinara i postoje drugi postupci predviđeni ovim i drugim zakonima da neko može tražiti naknadu štete ili se na drugi način kompenzovati. Toliko što se tiče člana 57. Moram da kažem da ovaj zakon prvi put kod nas reguliše šta mediji ne smeju da rade, stvari koje se do sada praktično nisu navodile, kao što je zloupotreba maloletnika, pornografija, govor mržnje; neke stvari preciznije, a neke su prvi put eksplicitno ovim zakonom zabranjene; to su neke civilizacijske tekovine, posebno demokratskih zemalja. Rekao bih na kraju, ne dajući preveliki uvid jer mislim da je o nacrtu ovog zakona bilo dosta reči u našoj javnosti, da je ovaj predlog zakona naišao na podršku odgovarajućih evropskih institucija. Samo bih dodao, možda je moglo i to da vam bude uz materijale upućeno, ali to nije praksa ove skupštine, da je stručnjak za medije koga je Savet Evrope angažovao, a on je inače učestvovao u ranijim konsultativnim fazama ovde kod nas, dao vrlo pozitivnu konačnu ocenu ovog predloga zakona, da je zakon urađen u skladu sa onim što su evropska očekivanja i praksa. Rekao bih još da su izjave, bolje ikakav nego nikakav, duboko uvredljive za ljude koji su radili na ovom poslu jako dugo. Konačno, moje lično mišljenje, ovaj zakon daje solidan pravni okvir da se kod nas garantuje sloboda informisanja i zaštite sami učesnici tog procesa, novinari, ljudi iz medija, ali naravno i sami građani kojima je pre svega informisanje upućeno. Moram da kažem da smo uradili još jedan prateći zakon. To je zakon o dostupnosti informacija od javnog značaja. Poštovani poslanici, možete ga naći na veb sajtu Ministarstva informisanja, sada se zove medija. Znači, ko god želi može da ga vidi. Taj zakon je vezan za ovaj. Mi ćemo ovde, unapred da kažem, usvojiti amandman da u ovom zakonu stoji da je zagarantovano pravo svakome da dobije određenu informaciju. Napravljen je čitav zakon, on je iskorak dalje, o tome ćemo govoriti kada se pojavi pred Skupštinom ovde i pred vama, a garantuje informaciju od javnog značaja. Taj zakon je upućen svim građanima, ne samo medijima, ali je bitan pre svega za ljude iz medija. U ovom trenutku ovo je naš Predlog zakona, čini nam se, primeren za naše društvo. Mislim da ovaj zakon štiti jednu od najvažnijih ljudskih sloboda. Čini nam se da će ovaj zakon na neki način staviti tačku na medijsku džunglu prisutnu u ovom trenutku, bar što se tiče informisanja. Uvodi red i odgovornost, ali i zaštitu novinara i učesnika. Ovaj zakon po prvi put jasno i eksplicitno reguliše pravo na zaštitu izvora informacija. Novinar neće morati da kaže, pod određenim uslovima, izvor njegove informacije; to pravo je civilizacijsko dostignuće. Time je novinar višestruko zaštićen upravo zbog slobode informisanja. Može da dođe u situaciju da ima tačnu i važnu informaciju, a želi da zaštiti svoj izvor da ne odgovara za informaciju koju je dao. Poštovani narodni poslanici, nadam se i siguran sam u to da ćete sa dužnom pažnjom o ovom zakonu razgovarati. To što u ovom trenutku raspravljamo o ovom zakonu jeste iz želje da što brže donesemo ovaj zakon jer on predstavlja iskorak dalje u razvoju za sve nas, u razvoju našeg društva i demokratskih sloboda u našem društvu, stvaranje zakonskog osnova da imamo moderan sistem informisanja. Naravno, praksa i sve ono što će nastati na ovom zakonu je nešto drugo, ali svakako zakon će u velikoj meri odrediti karakter naše medijske prakse i prava, sloboda u oblasti informisanja u mesecima i godinama koji su pred nama. Na kraju, samo jednu rečenicu. Niko nije rekao da je zakon savršen. Uvek se može nešto dodati i oduzeti. Moram da kažem da je bilo amandmana koji izgledaju krajnje razumno i što se mene tiče, unapred vam kažem da ću neke od amandmana, a možda i priličan broj amandmana koje sam do sada video, veoma ozbiljno u ime Vlade pogledati. Mislim da je učinjen napor od strane narodnih poslanika da vrlo pažljivo pogledaju ovaj zakon i daju neke vrlo zanimljive i po meni vrlo konstruktivne predloge kako ovaj zakon da se poboljša. Hvala lepo.
Zahvaljujem predstavniku predlagača, potpredsedniku Vlade, gospodinu Žarku Koraću. Pitam, da li žele reč izvesioci nadležnih odbora? Gospodin Ivan Andrić, predsednik Odbora za kulturu i informisanje? (Ne.) Da li gospodin Bojan Pajtić želi reč? (Ne.) Da li narodni poslanik, koji je izdvojio mišljenje na sednici odbora, želi reč? Ima reč narodni poslanik Joca Arsić. (Pet minuta za izdvojeno mišljenje.)
Poštovane koleginice i kolege, na Odboru za kulturu i medije, koji je promenio ime, izdvojio sam mišljenje iz nekoliko razloga. Prvo, ono što je mene motivisalo da izdvojim mišljenje i da se ne složim u svemu sa predloženim rešenjima datim u ovom zakonu; pre toga, dobro je što je konačno došao na dnevni red ove skuštine. Posle pauze od nekoliko godina, posle suspenzije Zakona o informisanju i vakuuma koji jetrajao ili, kako to pravnici vole da kažu, interregnuma od nekoliko godina, konačno je pred nama zakonski tekst koji je predložila Vlada; kako je to rekao potpredsednik Vlade obrazlažući ovaj zakon, iz dve varijante što su prethodile ovom rešenju, nađen je kompromis kao kvalitetnije i bolje rešenje. Ne može da se osporava sve u ovom zakonu. Ima rešenja koja se mogu podržati, ali i naših amandmana da se popravi ovaj tekst zakona tamo gde rešenja nisu kvalitetna i moguće je naći bolja u interesu novinara, zaštite javnosti i onih o kojima se u novinama i elektronskim medijima govori. Moja primedba je da ovaj zakon ne reguliše čitavu paletu medijskih činjenica, koje su sastavni deo medijskog prostora, nije do kraja razrešen i ne sadrži sve elemente koji treba da regulišu odnose u medijskoj sferi. Zakon se do kraja ne bavi javnim glasilima i novinama, već dosta zaštitom vladajuće garniture od istih tih novinara i njihovih glasila, bez obzira o kojoj vladajućoj garnituri se radi, jer je vlast promenljiva. Takođe, zakonom treba da bude obuhvaćena i pravna regulativa o satelitskoj i kablovskoj televiziji. Mislim da je ova sfera potpuno propuštena, a da smo bili svedoci da se preko raznoraznih satelitskih i kablovskih programa prenose neselektivno i potpuno voluntaristički emisije koje su nas bombardovale ovih dana raznim informacijama o potrebi vođenja rata u Iraku, putem prenošenja stranih javnih glasila kojima je to bilo u medijskom interesu. Takođe mislimo da RTS ne može da se isključi iz ovog zakona, jer RTS, pored toga što treba da postane javni servis, treba da bude u interesu ne samo građana, već i države Srbije. Sigurno je da treba da bude servis svih građana, ali treba da bude i servis preko koga će se plasirati ono što je državni interes kao informacija, kao ideja ili potreba za širim medijskim prostorom koji obuhvata RTS. Imam primedbu na kaznenu politiku, kako je najavljeno, trebalo je da bude promenjena. Ona je dosta radikalna. Kazne se kreću od minimalnih pet hiljada do milion dinara. Mislimo da je taj raspon suviše širok i da su poslednje mere od milion dinara preoštre i prestroge. U članu 99. je predviđeno da javna glasila, čiji su osnivači društveno-političke zajednice, opštine, moraju da se transformišu u roku od 12 meseci od donošenja ovog zakona. O tome smo podneli amandman. Mislimo da će obrazloženje uz amandman biti daleko kvalitetnije. Samo ga pominjem ovde. Želim da kažem još nešto. Neprimereno je da ovaj zakon, koji treba da bude demokratska tekovina, donosimo u vreme vanrednog stanja. To je moja najoštrija zamerka vremenu u kome donosimo zakon. Nije primereno da se u vanrednom stanju ovakav zakon donosi, koji pledira da bude demokratski. Kad smo toliko čekali, mogli smo da sačekamo još određeno vreme. Hvala lepo.
Pitam da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Pre nego što dam reč narodnom poslaniku Žarku Obradoviću, samo jedno kratko obaveštenje. Zakazala sam za sutra sastanak sa šefovima poslaničkih grupa u 10,00 časova u mom kabinetu, pošto ću biti odsutna sa sednice danas. Ima reč narodni poslanik Žarko Obradović, predsednik poslaničke grupe SPS-a.
Poštovano predsedništvo, kolege narodni poslanici i gospodine Korać, Socijalistička partija Srbije smatra da je loše i neprihvatljivo da se zakon o javnom informisanju razmatra i usvaja u uslovima vanrednog stanja, koje je uslovilo i proizvelo brojna ograničenja baš u oblasti informisanja. O ovom zakonu se priča više od dve godine. Prethodni zakon je ukinut, prema objašnjenjima DOS-a, navodno jer je bio prepreka ostvarivanju Ustavom zagarantovane slobode štampe i drugih oblika javnog informisanja i slobode javnog izražavanja mišljenja. Vreme je pokazalo da je zakon primarno ukinut radi ispunjenja predizbornih obećanja DOS-a, a ne iz potrebe obezbeđenja slobode javnog informisanja, jer Vlada se suštinski ove tri godine nije trudila ili nije našla za shodno da predloži novi zakon o javnom informisanju, iako je sve ovo vreme donošenje zakona u ovoj oblasti urgentni zadatak Vlade. Vlada nije žurila iz prostog razloga što je u protekle dve godine na različite načine, preko Biroa za informisanje Vlade Republike Srbije, Zakona o ekstraprofitu i na druge načine postala apsolutni gospodar medijskog prostora Srbije i vlasnik informacija. Potvrda tome je i ponašanje formalno nezavisnih privatnih medija, a u tome su prednjačili Pink, BK televizija i brojni štampani mediji koji su se u protekle dve godine prosto utrkivali da prenesu iz krugova bliskih Vladi i vladajućem DOS-u odgovarajuće informacije, po pravilu afirmisanje rezultata Vlade i DOS-a i anatemisanje svih drugih, a posebno Socijalističke partije Srbije i njenih članova. Za analize, argumente, činjenice, odgovore nije bilo mesta. Razumljivo je da u takvim uslovima Vlada nije preterano žurila sa novim zakonom, a vanredno stanje svakako zbog pojedinih ograničenja nije pravo vreme da se ovaj zakon usvaja. Drugo, Socijalistička partija Srbije smatra da je loše što je oblast javnog informisanja, svesno od strane Vlade, razbijena na više delova, u više zakonskih projekata, koji se, umesto u isto vreme i u paketu, usvajaju kad koji, što više doprinosi haosu u ovoj oblasti. Zakon o radiodifuziji je već usvojen pre više meseci, a ovaj zakon će biti usvojen ovih dana. Ostaje zakon o dostupnosti informacija, zakon o telekomunikacijama, što Vladi daje široke mogućnosti za arbitrarnost i direktnu i indirektnu kontrolu medija. Treće, smatramo da je takođe loše što se zakon razmatra bez direktnog prenosa i mogućnosti građana Srbije da direktno vide i čuju šta stranke opozicije misle o ovom predlogu zakona. Proveravali smo više puta za vreme vanrednog stanja i rasprave u ovom parlamentu šta se i koliko prenosi od stavova predstavnika opozicije. Gospodine Korać, čast izuzecima, a reč je o jednom ili dva medija od 15-20, koji su formalno akreditovani i prenose ove sednice Skupštine na posredan način, ali gotovo niko ne objavljuje ni jedan stav opozicije, Socijalističke partije Srbije ili bilo koga drugog, čak ni šta je stav neke partije, a kamoli šta je neko pojedinačno u izlaganju izrekao, koristeći normalno odredbe Poslovnika Narodne skupštine. Neki novinaru su nam, gospodine Korać, iskreno rekli da oni i pošalju odavde informaciju, ali da urednici odbijaju da objave bilo šta što se ne uklapa u koncepciju lista. Naravno, to je apsolutno politički. Zato kažemo da je loše što nema direktnih prenosa. Paradoksalno je, ali istinito, pričamo danas o javnom informisanju, a nema direktnih prenosa zasedanja Skupštine. U takvim uslovima, priznaćete, licemerno i nestvarno zvuče odredbe zakona koje kažu da je javno informisanje slobodno, ne podleže cenzuri, niko ne sme ni na posredan način da ograničava slobodu javnog informisanja, slobodan protok informacija, mišljenja itd, a sve je suprotno. Stav Vlade će svi znati, jer će se to jedino i preneti, vaše reči danas izgovorene. Stav opozicije niko ili gotovo niko neće moći čuti, jer je to odraz sadašnjeg stanja i dogovor utvrđen na svakodnevnim brifinzima u Vladi Republike Srbije. Znači, ovaj zakon unapred obeležavaju negativno tri činjenice: da se donosi u vreme vanrednog stanja, da se usvaja bez direktnog prenosa, znači mogućnosti građana Srbije da čuju stavove predstavnika opozicije i da ga je u skupštinsku proceduru potpisom uputio potpredsednik Vlade Republike Srbije koji je i ministar unutrašnjih poslova. To samo po sebi govori o demokratskom karakteru ovog zakona, jer ima dosta odredaba koje su problematične. Predlog zakona je u mnogim odredbama neprecizan, voluntaristički, podložan različitom tumačenju, nekada i kontradiktoran, nedorečen. Brojna pitanja od značaja za javno informisanje uopšte nisu pomenuta. Uprkos ranije izrečenim obećanjima Vlade da zakon o javnom informisanju neće sadržati nikakva ograničenja ni zabrane, ovaj predlog zakona ih je pun, što ukazuje na cilj predlagača za vlastitom zaštitom od novinara i javnih glasila. Socijalistička partija Srbije takav predlog zakona ne može podržati. Više je primera apsolutno prisutne arbitrarnosti koja otvara prostor za zloupotrebu prava u oblasti javnog informisanja. Šta znači formulacija u članu 3. da su novinar i odgovorni urednik javnog glasila dužni da pre objavljivanjainformacije koja sadrži podatke o određenom događaju, pojavi ili ličnosti, sa pažnjom primerenom okolnostima, provere njeno poreklo, istinitost i potpunost. Šta znači - pažnjom primerenom okolnostima? Ništa, to jest ono što novinar, urednik i vlasnik tog vlasnika naume. U članu 9. prava na zaštitu privatnosti nosilaca državnih i političkih funkcija su ograničena srazmerno opravdanom interesu javnosti u svakom konkretnom slučaju. Ko procenjuje taj srazmerno opravdani interes javnosti? Novinar, urednik, vlasnik, država, ko je taj? Ako ovaj član primenimo na našu trenutnu situaciju dobili bismo verovatno potpuno kontradiktorne stavove o tom opravdanom interesu javnosti. Ako je suditi po građanima, a mi iz Socijalističke partije Srbije to podržavamo, potrebno je da danas, sutra, prekosutra, kada se ukine vanredno stanje, novinari istraže i saopšte javnosti ko je od političara, tzv. biznismena ili trećih lica u poslednjih godinu, dve, tri, pet bio u kontaktu sa kriminalcima koji su optuženi za ubistvo predsednika Vlade Republike Srbije, gde su se sastajali, u kojoj ulici, u kojoj zgradi, na kojim mestima. Te informacije bi same po sebi dale odgovore na mnogo širi krug pitanja nego što se to danas postavlja. Neko drugi može proceniti, na osnovu ovakve formulacije, šta je interes javnosti i to zaustaviti. Formulacija iz člana 44. u pogledu objavljivanja informacija iz privatnog života znači da se ona može objaviti ako je lice svojim ponašanjem dalo povoda za objavljivanje? Kakva je vrsta ponašanja uslov za objavljivanje i ko to procenjuje? Slaba tačka zakona jeste načelna i nepotpuna odredba vezana za zabranu monopola u oblasti javnog informisanja. Monopol se može sprečiti samo ograničenjem procenta do kog osnivač može da učestvuje u vlasništvu novina, radija, televizija i drugih javnih glasila. To je izuzetno važno, ne samo radi zaštite pluralizma i ideja, kako se navodi u Predlogu zakona, već u određenim slučajevima zaštite državnih i nacionalnih interesa. Kod osnivača zakon ne reguliše pitanje dokazivanja porekla novca koji može da bude i prljav novac. Svuda u svetu je to izuzetno značajan deo zakona. O delu zakona koji se odnosi na zabranu distribucije informacija, znači od 16. do 24. člana, ne treba mnogo govoriti, jer sam po sebi dovoljno govori o karakteru ovog zakona. Čudi da nije obuhvaćena satelitska televizija, pošto smo imali situaciju da su posredstvom TV satelita neke domaće stanice direktno prenosile programe Sky Nenjs-a i CNN-a,koje su propagirale rat i podsticale nasilje. Zašto Vlada to pitanje nije regulisala; smatra da ne treba ili ne sme da to uradi, s obzirom da može izazvati međunarodne posledice. Deo zakona koji se odnosi na novinare i profesionalno udruženje novinara je nepotpun i kontradiktoran. Novinari su ovde između neba i zemlje. U jednom stavu se kaže da mu ne može prestati radni odnos ako njegovo mišljenje protivureči uređivačkoj koncepciji javnog glasila, znači ako ne pritivureči onda može, a odmah u sledećem da mu ne može prestati radni odnos zbog odbijanja da izvrši nalog koji protivureči uređivačkom karakteru javnog glasila. U ovoj situaciji naravno da se zna čija je starija. Starija je urednikova i vlasnika lista i on će odlučiti šta je to uređivačka koncepcija. Događaji u Iraku su to potvrdili baš na primeru novinara Pitera Arneta. On nije dovodio u pitanje karakter, odnosno rat kao način ostvarivanja interesa SAD-a, ali je doveo u pitanje način izvođenja tog rata i dobio otkaz. Pretpostavka nevinosti; ovo je dobar član, ali u vezi njega postoji jedan mali problem. Ovakav kakav je u našim uslovima ne vredi jer se ne primenjuje. Ako ovaj član ostane ovakav, bez bilo kakvog dodatka, ne važi u uslovima vanrednog stanja. Podsetiću vas, jedne dnevne novine su donele naslov "Ubijali za potrebe SPS-a". Ne samo da je istrgnuto iz sadržaja, a ta informacija ministarstva mi smatramo da je skandalozna i apsolutno neprihvatljiva, nego je novinar uzeo sebi za pravo da u naslovu kaže ono čega nema u sadržaju. Nastaviću kasnije. U svakom slučaju, Socijalistička partija Srbije misli da ovaj zakon nije dobar.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika predlagača želi reč? Ima reč narodni poslanik Gordana Pop-Lazić.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo jedan kratak osvrt na izlaganje jednog od predstavnika Vlade, gospodina Žarka Koraća, a ministra Branislava Lečića nema. Govorili smo o tome kada se donosio Zakon o ministarstvima da treba ponovo birati ministra informisanja, jer i ovo sada dokazuje da ministar Lečić nije u stanju da se bavi ovom problematikom. Ali,gospodin Korać je izneo kvalifikaciju da je prethodni zakon, koji je ukinut 2001. godine, bio zakon protiv slobode javnog informisanja. Sama ocena dovodi u pitanje odluke jedne skupštine. Prethodna skupština donela je takav zakon i ne može sada ova skupština da ga na takav način ocenjuje. Promeniće se sastav ove skupštine, doći će neki drugi ljudi u ovu skupštinu, pa zamislite, nakon pet-šest meseci do godinu dana, kažemo: ovaj zakon, donet ove godine, bio je zakon protiv slobode javnog informisanja. Jednostavno, ne ide. Postoje organi u ovoj državi koji se bave tim pitanjima, a Skupština snosi odgovornost, naravno političku ili neku drugu, o tome kakve zakone donosi. Niko ne može da ihpreispituje, sem javnosti, koja će o svemu tome što mi radimo jednoga dana dati svoj sud na izborima. Spomenuli ste član 8. Konvencije o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda, a taj član upravo omogućava i garantuje pravo ličnosti da bude zaštićena od klevete. To je jedino što možete eventualno da stavite na dušu prethodnom zakonu, koji je pružao zaštitu ljudima od kleveta, kakvih je bilo sijaset u našem novinarstvu i sredstvima javnog informisanja. Ako hoćete da vas podsetim, jedna od tih je recimo bila ona informacija kako je dr Vojislav Šešelj ubio tj. zaklao Jovićevu ženu. Pa zamislite da tako nešto ostane nekažnjeno, da se tako nešto ne sankcioniše i ne nazove klevetom. Ili, Čovićeve izjave da je za kampanju SRS potrošeno četiri miliona nemačkih maraka, a mi smo samo u ovoj kampanji potrošili 150 evra, platili jednu TV emisiju i benzin, troškove puta za tri vozila koja su išla po Srbiji. I onda, kad se ovako nešto pojavi u štampi, naravno tendenciozno, mora na neki način da bude sankcionisano. Dakle, ovo što ste stavljali na dušu tom prethodnom zakonu, koji je po vama bio protiv slobode javnog informisanja, ne stoji. To ste i sami opovrgli u svom uvodnom izlaganju. Priznali ste u obrazloženju da u sferi javnog informisanja postoji haos, odnosno u medijskoj sferi postoji haos, i tu se zaista slažem sa vama, mada obrazloženje za donošenje zakona po hitnom postupku zaista nikako ne može da se prihvati, s obzirom da se pozivate na razloge zbog kojih smo došli u vanredno stanje i da biste sprečili nastajanje daljih štetnih tendencija i posledica po građane i njihovo pravo da budu pravovremeno i istinito informisani. Ako hoćemo da budemo iskreni, nesporna je potreba da se donese ovakav zakon, kojim bi se uredila sloboda javnog informisanja, omogućilo slobodno formiranje i ispoljavanje mišljenja, kao i prava i dužnosti u obavljanju javnog informisanja, sloboda štampanja javnih glasila i proizvodnje i emitovanja radio i TV programa. Nesporna je činjenica da od 15. februra 2001. godine, kada ste doneli Zakon o prestanku važenja Zakona o javnom informisanju, vlada haos u ovoj oblasti i Vlada je, ako je već predložila ukidanje ovog zakona, trebalo istovremeno, ili bar u što kraćem roku, da se potrudi da Skupštini ponudi novi zakon. Međutim, dve godine čekamo na takav zakon i to samo pokazuje da je Vladi bilo u interesu da se stvara haos u sferi javnog informisanja i da omogući sebi da sva sredstva javnog informisanja budu u funkciji izvršne vlasti. Podsetiću vas da u Srbiji ima blizu 300 televizija, ne znam koliko ima štampanih glasila. Sve te televizije nastale su u proteklih 10-12 godina, a ne u protekle dve godine. Mnoge su televizije bile pod kontrolom lokalne samouprave. Tamo gde je opozicija, gde ste vi godinama držali vlast,evo iz iskustva SRS mogu da vam kažem da nikada nismo mogli da gostujemo na tim lokalnim televizijama. Izuzetno možemo da gostujemo na privatnim televizijama, a već mesecima, a naročito od uvođenja vanrednog stanja, apsolutno nigde ne možemo da gostujemo. To je sada stanje u javnom informisanju i to je taj pluralizam mišljenja i mogućnost da u sredstvima informisanja kažemo šta mislimo o pojedinim aktuelnim zbivanjima u zemlji, po svim pitanjima koja se tiču političkog života. Mogu da pretpostavim i kakva će informacija otići posle ili u toku današnje sednice od strane novinara koji prate ispred svojih redakcija zbivanja u Narodnoj skupštini, jer već nedeljama u štampi i na televiziji možete da pročitate i da čujete samo to da je na dnevnom redu, evo danas Pete sednice Prvog redovnog zasedanja, kao prva tačka dnevnog reda Predlog zakona o javnom informisanju, da je potpredsednik Vlade, gospodin Korać, kritikovao prethodni zakon, da je afirmativno govorio o novom zakonu, a o tome šta je govorila opozicija, šta misli opozicija i svi poslanici ovde u Narodnoj skupštini koji pripadaju opoziciji, biće verovatno u jednoj, eventualno dve rečenice i mislim da je to osnovni razlog zbog čega danas, kada se ne prenose sednice Narodne skupštine, u vanrednom stanju razmatramo ovaj zakon. I sada logički razmišljajte, vi ste, profesore Korać, psiholog i logika vam nije strana, koliko je to kontradiktorno i koliko je to nenormalno, zar nema javnost pravo i mogućnost da čuje šta mi ovde o jednoj tako važnoj sferi društvenog života, sferi javnog informisanja, mislimo i šta sadrži ovaj zaknon. Imaćete vi jednu ili dve televizijske emisije, i vaši saradnici, verovatno će i ministar Lečić da ode na neku od televizija i da priča o zakonu, ali svi mi ostali nećemo moći nigde ništa da kažemo i to pokazuje pravu sliku. Sigurna sam da ni ovaj zakon neće doprineti boljem stanju u sredstvima informisanja od onog koje sada postoji. Ne možemo da sporimo činjenicu da smoposlednjih nedelja, evo već duže od mesec dana, u vanrednom stanju, da je pritisak na medije ogroman, da Vlada ima izuzetan uticaj na sve medije, pogotovu na državne medije. To što ima na državne medije može i da se razume, ali strahovlada nad privatnim i svim ostalima medijima ne može da se toleriše. Ima se utisak, obzirom na trenutak u kome se donosi, da se zakon donosi samo zato da produži stanje koje je već utemeljeno u poslednjih nekoliko nedelja. Neću moći u 20 minuta da se osvrnem na sve ono što zakonu zameramo. Mi smo podneli preko 40 amandmana na zakon, na sve ključne tačke ovog zakona. Kada budemo govorili u pojedinostima, pokušaćemo da vam stavimo do znanja šta je to što nije dobro i što, eventualno, treba da se promeni, doradi, usavrši. Imajući u vidu iskustva drugih zemalja, ako hoćemo malo da konsultujemo i uporedno pravo kod slobode štampe, u uporednom pravu su prisutne značajne razlike u određivanju sadržaja i granica ovog osnovnog prava. Neki ustavi se iscrpno upuštaju u regulisanje slobode štampe, drugi se zadovoljavaju samo utvrđivanjem principa slobode štampe i zabranom cenzure. Recimo, ustavi Holandije, Španije, Danske odobravaju slobodu štampe u okviru slobode misli. Ustav Nemačke garantuje slobodu štampe i zabranjuje cenzuru. Vi kažete da je javno informisanje slobodno i u interesu javnosti, što zaista ne znam šta znači, jer javnost će odrediti šta je u njenom interesu. Ne postoji niko drugi ko bi u njeno ime mogao da određuje šta je u interesu javnosti da se nešto sazna. Detaljne odredbe o slobodi štampe sadrže ustavi Grčke, Italije, Portugala. U Grčkoj se, recimo, cenzura smatra ipso iure ukinutom, a dopuštena je samo u izuzetnim slučajevima, iako je tužilaštvo dužno da u roku od 24 časa posle zaplene čitavu stvar iznese pred nadležno sudsko veće, koje će u roku od 24 časa, znači u izuzetno hitnom postupku, ukinuti ili potvrditi zaplenu. U Portugalu se izričito zabranjuje da televizije budu u privatnoj svojini. Dakle, vrlo šaroliko. Mi nismo poštovali ni naš ustav; on u članu 46. jamči slobodu štampe i drugih vidova javnog obaveštavanja; tu se kaže da građani imaju pravo da u sredstvima javnog obaveštavanja izražavaju i objavljuju svoja mišljenja, da je izdavanje novina i javno obaveštavanje drugim sredstvima dostupno svima i bez odobrenja, uz upis u registar kod nadležnog organa i da se organizacije radija i televizije osnivaju u skladu sa zakonom. Vi ste ovde prekršili Ustav u tom smislu što, iako u obrazloženju pišete da čak i preduzetnik može da bude osnivač javnog glasila, iz zakona se to ne vidi. Pravno lice jedino može da bude osnivač javnog glasila. Tu ste prekršili Ustav, što niste dozvolili da i fizička lica budu osnivači javnih glasila, niti ima razloga da to ne bude tako. Ustavom je zabranjena cenzura štampe i drugih vidova javnog obaveštavanja. Niko ne može da sprečava rasturanje štampe i širenje drugih obaveštenja, osim ako se odlukom nadležnog suda utvrdi da se njima poziva na nasilno rušenje Ustavom utvrđenog uređenja, narušavanje teritorijalne celovitosti, nezavisnosti Republike Srbije i tome slično; dakle, najviših vrednosti. Samo u poslednjih mesec dana zabranjeno je izlaženje dvalista, "Nacional" i "Identitet", Televizija Leskovac kažnjena je sa 300.000 dinara, a ministar Lečić pre neki dan, nakon gostovanja Tomislava Nikolića na jednoj lokalnoj televiziji u Trsteniku, tražio je da mu se dostavi kaseta da bi je pregledao. Naravno, to se ne zove cenzura, ali naknadno mogu da se udaraju packe, što mislim da je i u redu, jer ne bi bilo loše da gospodin Lečić omogući nama radikalima da gostujemo na lokalnim televizijama, da sve te kasete uzima, pregleda i nađe odgovore na sva pitanja na koja sam ne može da pronađe odgovor. Govorili ste o restriktivnosti u prethodnom zakonu i o tome da je on bio usmeren protiv slobode javnog informisanja. Htela bih da vas podsetim samo na jednu činjenicu - u kom je trenutku taj zakon donet. Ako se sećate, 1998. godine smo imali uveliko terorizam na Kosovu i Metohiji. Vi ste to zvali borba za demokratska prava. Sada valjda vidite koliko ste bili u zabludi. U tom momentu smo tražili zakonom da se zabrani, obzirom da smo očekivali agresiju i svima nam je bilo jasno da je vrlo verovatno da dođe do agresije NATO pakta na našu zemlju, da se na neki način suzbije i onemoguće subverzivna delatnost koju su za svoj cilj imale strane radio stanice, kao što su bile "Dojče vele", "Slobodna Evropa", "France internationale" i njima slične. To ne može niko da nam zameri. Ako ništa drugo, ovaj trenutak u kome se sada nalazimo, u kome ste vi mnogo rigoroznije prema domaćim sredstvima javnog informisanja postupali, mislim na vanredno stanje, barem je al pari onom stanju koje je bilo 1998. godine, znači stanju neposredne ratne opasnosti i 1999. godine, kada smo bili u ratnom stanju. Ko god hoće da bude iole objektivan, to mora da prizna. Uostalom, svi zakoni se donose u odnosu na momenat u kome se država i društvo nalaze i imaju za potrebu da regulišu ili preduprede neke neželjene efekte. Pretpostavljam da je i ovde bila namera da se ova sfera života, odnosno javnog informisanja uredi na način na koji vi mislite da je najbolji, iako ste nam priznali da su 15 meseci na ovom zakonu radili neki pravnici, ne znam koji, i novinari. Mi očekujemo da Vlada bude predlagač, a ne neko udruženje građana ili ne znam ko. Zna se po Ustavu ko može da bude predlagač zakona. Zato smatram da vi stojite iza ovog zakona, a ne udruženje nekih pravnika ili udruženje novinara. Ne sporim njihovu zainteresovanost za ove zakone i za rešenja iz ovog zakona, ali to je Vlada mogla samo da uzme k znanju, a nikako da dopusti da oni sami rade na izradi ovog zakona. U poslednje vreme smo imali situaciju da na državnoj televiziji, na svim televizijama koje uglavnom pokrivaju područje cele države, slušamo ministre kako govore o svemu i svačemu, samo ne o onome što je u opisu posla njihovog ministarstva. Trebalo bi već jednom da se u Vladi naučite da u ime Vlade može da govori samo predsednik Vlade, a da svaki ministar može da se kreće, u izjavama u javnosti, samo u okviru nadležnosti svog ministarstva. Onda nam se ne bi desilo da ministar Lečić priča o kriminalu i o tome ko je za šta odgovoran i ko je šta radio, niti da bilo ko od ministara daje takve paušalne ocene. Verovatno da zbog toga ministar Lečić nije došao danas u Skupštini, da ne bi bio u situaciji da bude prozvan za sve to što je izgovorio. Moram da priznam da je gospodin Lečić odigrao najbolju ulogu u svom životu, ulogu ministra, i da se tek tada potvrdio kao glumac, ako nije u onoj reklami kada je reklamirao kožne jakne; ali to nam je što nam je, imamo Vladu eksperata. Nemam zaista više vremena da se pojedinačno osvrnem na pojedina rešenja iz zakona; kažem, veliki broj amandmana smo podneli i u toj raspravi ćemo pokušati da vas dodatno ubedimo u to da zakon nije dobar i da mora da se popravi. SRS u svakom slučaju neće glasati za ovaj zakon. Pretpostavka je da nećete uvažavati naše mišljenje kao ni do sada, a uverićete nas u dobre namere i u to da želite da javno informisanje bude slobodno i da bude u funkciji, kako vi kažete, javnosti, samo ukoliko ... (Predsedavajuća: Dvadeset minuta.) evo, završavam ... ubuduće u sredstvima informisanja aktivnosti svih političkih činilaca u ovoj zemlji budu barem onoliko srazmerno zastupljene koliko smo zastupljeni i u Narodnoj skupštini. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov, predsednik poslaničke grupe DSS, pa narodni poslanik Dragan Marković.
Poštovani narodni poslanici, potpredsedniče Vlade, pa konačno smo dobili Predlog zakona kojim se uređuje oblast javnog informisanja, s obzirom da smo pre nešto više od dve godine stavili van snage Zakon o javnom informisanju protiv koga smo u nekim ranijim vremenima svi bili, za koji smo govorili da je nedemokratski. Imali smo nakon toga dve godine vremena da se jednostavno obezbedi divljanje na medijskom prostoru, uopšte u javnom informisanju u Srbiji. Bez kontrolesu plasirane razne laži, razne informacije, a tu su prednjačili neki mediji koji su uvek bili bliski režimu, da li prethodnom, da li sadašnjem, jednostavno to je u ovim trenucima postalo gotovo neizdrživo. DSS svakako je tražila i ranije da se raspravlja o Predlogu zakona o javnom informisanju, uopšte o zakonima kojima bi se uredila oblast medija - telekomunikacije, radiodifuzija, javno informisanje i naravno dostupnost informacija. To su neki preduslovi da bismo mogli da govorimo da smo država gde je uređen medijski prostor. Mi smo do sada od strane tih režimskih medija bili zasipani raznim lažima; setite se samo one laži televizije "Pink", kada je predsednik Koštunica išao u Kinu, u državnu posetu, da je tu bio neki Brozov nameštaj, pa je plasirana ta laž, ona je ponovljena više puta; i upravo ovaj zakon omogućava to da se smeni. Setite se laži Biroa za komunikacije, vezano za prisluškivanje; afere Delimustafić; svih tih laži plasiranih od strane režimskih medija. U nekim razgovorima su određeni potpredsednici Vlade rekli - nama su potrebni ti mediji u ovoj fazi da bi se obračunali sa DSS-om, zato je jednostavno bila potrebna televizija "Pink", da bi se neko obračunao sa DSS-om, ali dobro. Zato zakon o javnom informisanju nije donet ranije, jer se koristio taj haos na medijskom prostoru; ona reklama ANEM-a upravo odslikava divlji zapad na medijskom prostoru, kako se on u Srbiji definiše. Mi u stvarnoj sferi informisanja imamo divlji zapad gde ne postoje nikakve granice, nikakva merila, ni dobrog ukusa, niti dostojanstva, ni bilo čega, već postoji merilo isto u skladu sa divljim zapadom - veži konja gde ti gazda kaže; tako su mnogi mediji vezali svog konja ispred Biroa za komunikacije Vlade Republike Srbije, tamo su očigledno pili i jeli i tako su i informisali. Tu pre svega mislim na one medije tipa "Pinka". Ali, dobro, o njima ćemo verovatno govoriti nakon ovoga i oni će verovatno biti tema kada se budu pisali razni izveštaji, pravile razne knjige i kada budemo mogli da govorimo o onima koji su na nesreći ovog naroda stvorili medijske imperije. Da se vratimo zakonu, još uvek imam jednu dilemu, s obzirom da je radna grupa eminentnih novinara i stručnjaka iz ove oblasti pripremala ovaj predlog zakona, juče i danas smo čuli da oni nisu konsultovani oko ove poslednje verzije zakona. Konačno da čujemo šta je istina, da li su do kraja novinari i radna grupa bili uključen u izradu ovog finalnog teksta predloga zakona, jer neki novinari kažu - ovo je mnogo drugačije od onoga što smomi predlagali, ovo nije ono što smo mi napisali, bilo je nekih izmena koje su rađene mimo radne grupe i to je nešto što bih od predlagača voleo da čujem. Ima u ovom zakonu dosta odredbi koje se tiču procesnog prava, odnosno kojim se utvrđuje postupak pred sudom. Dobro je što će se svi postpuci po ovom zakonu voditi pred sudom, to neće biti kao u ranijim vremenima i to je dobro. Imamo nesrazmeran broj odredbi, više od pola zakona su procesne odredbe, što jeste čudno i ne bi trebalo da ima mesta u zakonu o javnom informisanju. Zakon bi morao da se bavi informisanjem, a ne procesnim odredbama. To je tu gde jeste i svakako je bolje od postojećeg stanja. Ono što upada u oči, to je 31. član, gde se štiti ličnost koja može da bude predmet neke informacije i jedan član štiti novinare. To je jedna nesrazmernost. Suština zakona o javnom informisanju je da se napravi neki balans između informacija koje treba i ne treba da budu dostupne javnosti. Znači, imamo sa jedne strane zaštitu lica koja su predmet informacije, a sa druge strane zaštitu novinara koji te informacije prenose, odnosno objavljuju. Samo jedan član se bavi zaštitom novinara. Mi smatramo da tu zasigurno treba popraviti taj deo zakona i omogućiti novinarima da slobodnije i nezavisnije rade. Kada govorimo o nezavisnom radu, tu pre svega mislimo na blagovremeno i istinito informisanje. Nezavisno informisanje je posledica perioda u kome smo bili, gde je postojala stroga podela na režimske i nezavisne medije, a mi treba da krenemo da upotrebljavamo pojmove blagovremenog i istinitog informisanja, što je mnogo više u duhu sistema koji moramo da izgradimo. Zato je taj jedan član koji štiti novinare možda nedovoljan i možda je ovo put ka nekoj autocenzuri koja treba da se uspostavi, gde će novinari iz straha, mogućnosti da se izgubi zaposlenje, iz straha da budu kažnjeni i oni i glasilo, krenuti putem autocenzure. Zato je potrebno ove mehanizme jednostavno razraditi i primedba nekih novinara članova radu radne grupe ide u pravcu da su novinari malo zaštićeni. Tu treba do kraja definisati položaj novinara, omogućiti im da kvalitetnije rade. Dosta odredaba štiti ličnost od zloupotrebe određenih informacija. To je dobro, ta novina nije postojala i ona će omogućiti da se neistinite informacije ne mogu do zla boga ponavljati tako da onda neistinita informacija postane istinita. Imate televizije koje uhvate jednu neistinitu, lažnu informaciju, pa je besomučno na svakih pola sata objavljuju, a vi nemate mogućnost da to sprečite. To televizija "Pink" praktikuje, neka saopštenja Biroa za komunikacije i onda se to objavljuje na svakih pola sata, a vi bez obzira što znate da nije istina i što su činjenice i dokazi potpuno suprotni, nemate mogućnost da u trenutku odreagujete i kažete - to nije tačno, jednostavno vi ne može to da objavljujete. Vi možete sutra ili kroz dva dana da to uradite, ali pitanje je koji ćete efekat tada imati. Ovaj zakon omogućava da se posle prvog objavljivanja spreči pronošenje lažnih informacija, što je nešto potpuno dobro. Do sada je problem u javnom informisanju takođe bio i taj da, bez obzira na obavezu za objavljivanje demantija neke informacije, u istom obimu na istom mestu gde je obavljena prvobitna informacija, to se nije radilo i vi dobijete informaciju na prvoj ili na drugoj strani, u prvom, trećem ili petom minutu dnevnika, a demanti ide u 15-tom minutu ili na 7, 8. ili 10. strani. To se jednostavno nije poštovalo i mnogo je potrebnija kontrola rada pri plasiranju tih informacija. DSS je predložila, na čemu će insistirati, da postoji mogućnost uvođenja i formiranja novinske državne agencije. To ovim zakonom nije omogućeno. Mi smo dali amandman i smatramo da treba ovim zakonom ostaviti mogućnost da se posebnim zakonom formira novinska državna agencija. Smatramo da država ne treba sebi to pravo da uskraćuje. Ukoliko u jednom periodu, znači do toga ne mora da dođe, postoji potreba da se formira novinska državna agencija, a što nije loše, na taj način može da se obezbedi pravovoremeno informisanje, istinito, s obzirom da je to praksa preko 15 država Evrope, pa ne bi bilo zgoreg da se ta mogućnost ostavi. Privatne agencije su privatne i opet govorimo o finansiranju tih agencija. Možemo da dođemo u situaciju da onaj ko finansira neku agenciju može da utiče na informacije koje će plasirati. Još jedna stvar koju bih voleo da pomenem, a to je posebno poglavlje ili poseban stav - govor mržnje, i to govor mržnje pod znacima navoda. Mislim da to nije dobro, govor mržnje pod znacima navoda je nešto što ne poznaje srpski jezik. To ne poznaje nijedan drugi zakon, poznaje se diskriminacija i sve ono ostalo, pozivanje na rasnu i svaku drugu diskriminaciju i iznošenje neistinitih informacija i sve ostalo. Govor mržnje stavljeno na ovakav način, pomalo je sporan...
Da li koristite i sledećih deset minuta?
Ne, završavam. Samo još jedna rečenica. To pod znacima navoda svakako ne može da stoji. Imamo nekih amandmana u pravcu govora mržnje. Smatramo da govor mržnje može da se zloupotrebljava i koristi, pogotovo što ima dosta odredaba o volontarizmu. I ko je taj ko će ceniti šta je govor mržnje i sve ono ostalo što proističe iz govora mržnje. Jednostavno, to je za nas sporno. Da li je to možda u sklopu, kao što je bila najavljivana ova Vladina komisija, da ispita rad medija ili nešto drugo, da li je to u skladu sa onim presbiroom, koji je nekada Brana Crnčević hteo da formira u Vladi Republike Srbije, koji je trebalo da bude biro za kontrolu, odnosno stavljanje i... (Predsedavajuća:Jedanaest minuta.) Završavam... da li je to isto što se planira i ovde. Ima tu još puno nejasnih stvari. Nadam se da ćemo kroz ovu raspravu i kroz amandmane doći do rešenja. Inače, DSS će podržati ovaj predlog zakona u načelu, jer smatramo da je bolje da postoji zakon koji će urediti divlji zapad u sferi javnog informisanja. Ovaj zakon po svojoj sistematici spada u grupu modernijih zakona, pa može da posluži kao realna osnova za izgradnju zdravog sistema javnog informisanja. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Marković, predsednik poslaničke grupe SSJ, pa narodni poslanik Bojan Pajtić, predsednik poslaničke grupe DOS - Reforma Srbije.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, SSJ neće glasati za ovaj predlog zakona iz više razloga. Prvo, smatramo da nije momenat da se ovako važan zakon u vremenu u kome živimo donosi i da nije mogla da se čuje javna rasprava onih ljudi koji se bave tim poslom, počev od urednika medija u Srbiji, preko predsednika raznoraznih novinarskih udruženja, do nevladinih organizacija. To smo mogli da čujemo i sinoć na RTS, gde je nekoliko vlasnika medija kazalo svoje i mišljenje svih ostalih novinara i vlasnika medija u Srbiji. Ovaj zakon se svodi na kaznene odredbe. Veoma mali broj tačaka štite urednike i novinare. Ovaj zakon ide na ruku samo vladajućoj partiji, jer ona je u poziciji da koristi sve medije u Srbiji da može da kaže ono što misli. S druge strane, opozicija kada želi da demantuje i da kaže da to nije tačno, onda taj medij, kome se opozicija do sada obratila, a i ovaj zakon, odnosno taj član posebno, ne vezuje taj medij da objavi istog trenutka, odnosno u istom dnevniku, istoj informativnoj emisiji ono što je prethodno objavio kao laž. Ovim zakonom građani mogu da se obmanjuju i skrivaju informacije. Uništava se onaj istraživački rad novinara, on se zabranjuje; jer novinar sada kada krene na teren, on mora da uzme i da pročita zakon. Imamo više članova ovog zakona u kome su kazne i po 300-400 hiljada dinara. Postavlja se pitanje, koliko meseci treba da radi jedan glavni urednik da bi zaradio taj novac da plati kaznu. Nekoliko članova ovog zakona su kontradiktorni. Član 13 - ko može da bude osnivač javnog glasila. Ne mogu biti, ni posredno ni neposredno, država ili teritorijalna autonomija, odnosno preduzeće koje se finansira iz javnih prihoda, osim ako to nije predviđeno nekim drugim zaknom. Vidite, predviđeno je nekim drugim zakonom da osnivači lokalnih medija mogu biti lokalne samouprave. Lokalna samouprava finansira te lokalne medije, pa ću vam konkretno reći koliko to košta budžete opština u Pomoravskom okrugu. U Jagodini, na primer, u prošloj godini je dato 22 miliona dinara lokalnoj TV stanici za informisanje građana, a tamo su se pojavljivali samo jedni isti ljudi. Pare se troše narodske. Znači, ovaj član vam je kontradiktoran, a mi smo predložili da usvojite naš amandman da se briše taj poslednji stav. Dalje, postoji još jedan predlog, odnosno jedan član Zakona o radiodifuziji, tiče se Zakona o privatizaciji. U roku od četiri godine mediji moraju da se privatizuju. Međutim, gospodine ministre, vidite šta se sada radi. U Paraćinu se otvara lokalna TV stanica, čiji je osnivač lokalna samouprava, a sredstva su od prodate cementare. Ide se na to da funkcioneri u opštini budu i sledeći vlasnici. Onda se to preduzeće dovede do stečaja i uvede se stečaj, raspiše se licitacija. To se sada priprema i u Jagodini. Raspiše se licitacija i onda dođu na licitaciju tri, četiri čoveka koja su zadužena da povećaju po jedan ili dva procenta od početne cene i tako će se prodavati mediji, a troše se narodske pare. Takođe, imamo primedbu na član 34. u kome se kaže da elektronski mediji, naravno i štampani, ali njima to ne smeta, jer uvek ostavljaju više primeraka dnevnih listova, da moraju da čuvaju celodnevni program 30 dana. Pazite, ukoliko jedan elektronski medij ima od 12 do 15 časova programa, puta 30 dana, to je veliki broj kaseta i diskova i to iziskuje veliku cenu, odnosno veliki rashod tog medija. Vidimo amandman da DOS predlaže i 90 dana. Znači, 90 dana da se čuva materijal. Kontradiktorni ste u članu 84, gde se kaže, tužba za naknadu štete podnosi se u roku od šest meseci od dana objavljivanja informacije. Znači, šest meseci po ovom članu mora da se čuva video zapis i ono što se dnevno emituje. Predložili smo da se ovaj član izbriše iz razloga koje sam naveo, kada su u pitanju kaznene odredbe, kada se sve to pogleda, novinarstvo je ugroženo, da javna reč ne može više da se plasira onako kako je to i do sada išlo. Ima nešto što je dobro u ovom zakonu. Ne možemo da kažemo da je sve loše. SSJ neće glasati za ovaj zakon, jer ovaj zakon ima dosta manjkavosti. Jača strana su mu kaznene odredbe, kada su u pitanju glavni urednici i novinari. Zato SSJ neće glasati za ovaj zakon. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Bojan Pajtić, predsednik poslanička grupa DOS - Reforme Srbije.
Poštovano predsedništvo, poštovani gospodine potpredsedniče Vlade, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, donošenje zakona o javnom informisanju jeste jedan od preduslova opšte demokratizacije društve i za razliku od Zakona o javnom informisanju iz 1998. godine koji smo stavili van snage na prvoj sednici ovog parlamenta, ovaj zakon ustanovljava mehanizme i procedure sankcionisanja nepoštovanja sloboda i prava ličnosti u potpunosti izmeštene od bilo kakvog političkog uticaja. Prethodni zakon definisao je upravni postupak, znatno limitiran, gde je nadležan sud za prekršaje, organ izvršne vlasti,čime je omogućio da neposredno Vlada utiče i obračuna se sa medijima koji, eventualno, nisu bili podobni. To je vrlo često i činjeno u tom periodu. Zbog toga je jedan od osnovnih i glavnih poteza ove skupštine bio stavljanje van snage tog zakona, po svojoj represivnosti jednog od najozloglašenijih iz tog perioda. Posle zakona o javnom informisanju, koga donosimo nakon formiranja Saveta radiodifuzne agencije, što smo učinili protekle nedelje, neobično je važno da celu tu oblast jednom za svagda zaokružimo donošenjem zakona o telekomunikacijama i u potpunosti taj posao i dovršimo. Ovaj zakon je usaglašen sa Evropskom konvencijom o zaštiti ljudskih prava i insistira kroz ceo svoj tekst na slobodi izražavanja i javnog informisanja. Pri donošenju ovog zakona postignut je širok konsenzus kako stručne, tako i političke javnosti. Ubeđen sam u to da će ova skupština sa razumevanjem prihvatiti ovakav tekst. Jedno od osnovnih načela ovog zakona jeste sloboda javnog informisanja. Neobično je važno da se kroz tekst zakona sprečava ne samo mogućnost neposredne, nego i posredne cenzure javnog informisanja; dakle, manipulisanje službenim ovlašćenjima različitih oblika državne vlasti, manipulisanje eventualnim nedavanjem dozvola medijima kada je to potrebno dati, a pri tom postoje frekvencije i tehničke mogućnosti da se te dozvole daju i uspostavljanje čitavog niza zaštitnih mehanizama omogućava da su mediji u svom radu u potpunosti definisani kao slobodni, odnosno kao deo društvenog života ograničen isključivo slobodama i pravima drugih, pre svega građana. Sudski postupak je definisan kao jedini postupak u kome se može sankcionisati povreda tih ličnih prava i sloboda građana. Dakle, o svim eventualnim povredama javnog informisanja odlučuje sud u tačno definisanom hitnom postupku. I to je jedna od mera koja zbog prirode suda kao samostalnog i nezavisnog oblika vlasti omogućava da ova oblast bude zaštićena od neposrednog upliva politike. Garantuje se i novinarska pažnja. Traži se u zakonu da novinari prilikom objavljivanja određenih informacija ispoštuju obavezu istinitosti, potpunosti i tačnosti informacija koje se objavljuju. Mislim da je to neobično važno prilikom definisanja obaveze i potrebe profesionalizacije naših medija, da je ovo načelo istaknuto kao jedno od osnovnih načela ovog teksta zakona. Obaveza države je da pomogne informisanje na jezicima manjina, što prirodno proističe iz karaktera naše državne zajednice kao višenacionalne i proističe iz svih međunarodnih konvencija na koje nas obavezuje kako članstvo u Savetu Evrope, tako i sutra članstvo u Evropskoj uniji. Jednakost javnog informisanja, zabrana monopola, nezavisno od toga da li su ti mediji i glasila u privatnom ili državnom vlasništvu, da li se radi o stranim ili domaćim fizičkim licima, monopol u tom smislu apsolutno ne može postojati. Ta zabrana monopola i dalje se provlači kroz tekst zakona i kod distribuisanja javnih glasila. Distribucija ne može da se uslovljava na bilo koji način političkom podobnošću određenog medija ili političkom intonacijom prisutnom u tom mediju, nego isključivi ekskludirajući momenat za distributere može biti nepostojanje ekonomskog, odnosno komercijalnog interesa za distribuciju takvog medija. Naravno, distributeri mogu da odbiju da distribuiraju određeno javno glasilo bez impresuma. Impresum je neobično važan sa stanovišta ustanovljavanja i definisanja konkretne odgovornosti za ono što se u tom glasilu može naći kao tvrdnja ili kao deo teksta. Zabrana distribuisanja informisanja je jedna od tekovina najviših evropskih standarda. Može isključivo da se definiše kroz sudsku odluku ukoliko postoji opasnost, odnosno u određenom tekstu širenje rasne, nacionalne, verske mržnje i netrpeljivosti, govor mržnje, poziv na nasilje, što je takođe jedan od standarda potpuno prirodan i u saglasnosti sa evropskim standardima. Odgovornost urednika se u svakom zakonu o javnom informisanju svuda u svetu može naći, definisana je kao obaveza da odgovorni, odnosno glavni urednik bude lice čije je prebivalište u Republici Srbiji i nema imunitet od krivične i svake druge odgovornosti. I to načelo je definisano radi zaštite Ustavom zagarantovanih sloboda i prava građana. Novinarska tajna omogućava novinarima da u potpunosti zaštite svoje izvore informisanja, izuzev kada se radi o najtežim oblicima krivičnih dela za koja je priprećena kazna od pet i više godina zatvora. Ne može se prikriti počinilac tog krivičnog dela. Ova odredba široko definiše pravo i mogućnost novinara da što slobodnijei bez pritisaka napiše određeni teksti da za to ne mora da otkrije izvor koji je konsultovao prilikom izrade tog teksta. Prava i obaveze u javnom informisanju su definisana radi zaštite ustavnih prava i sloboda, a sa druge strane definisana su i radi zaštite medija, odnosno javnih glasila. Obaveza čuvanja određenih zapisa u određenom vremenskom roku, obaveza stavljanja na uvid tih zapisa organima Ministarstva unutrašnjih poslova, sudovima ili licima koja imaju pravni interes, štiti medije, javna glasila, a i građane čija su prava eventualno povređena objavljivanjem određene informacije, a oni nisu bili u mogućnosti da prilikom objavljivanja takvu informaciju snime ili na drugi način omoguće da se takva informacija dokumentuje. Pravo na odgovor, pravo na ispravku je nešto što imamo ne samo kao tekovinu ovog zakona. To imamo i kao tekovinu Zakona o obligacionim odnosima, kao i Zakona o naknadi materijalne i nematerijalne štete, dakle kako kod klevete, tako i kod uvrede; ta prava su šire definisana kroz zakonodavstvo i tekovina su kontinentalnog zakonodavstva u ovoj oblasti. Pretpostavka nevisnosti, što je jako važno; mediji i javna glasila nemaju pravo da bilo koje lice pre pravosnažne krivične presude opredele kao lice krivično odgovorno za određeno delo. Može se istaći, ukoliko postoji određena sumnja, da je neko lice izvršilo krivično delo, ali postoji i čitav niz zaštitnih mehanizama, obaveza objavljivanja oslobađajuće presude ili objavljivanje informacije da je određeni postupak obustavljen, a i pravo na naknadu štete u slučaju da je takav postupak učinjen, a da se nije u krivičnom postupku dokazalo da takva tvrdnja odgovara istini. Zabrana govora mržnje, mnogo smo govorili o tome, provlači se kao naša civilizacijska obaveza, snažno je inkorporisana u ovaj zakon i čini ga demokratskijim i evropskijim. Zaštita dece - to će pozdraviti sve političke stranke; zabrana izlaganja pornografskih sadržaja je nešto što već imamo u svim civilizovanim zemljama i čega treba da se pridržavamo i mi; zaštita od neukusa, često je prisutan i veoma rasprostranjen po našim kioscima, definiše se ovim zakonom i poboljšava opštu civilizacijsku atmosferu u našem društvu. Pravo na ispravku je definisano ovim zakonom; pravo na objavljivanje informacija o ishodu krivičnog postupka takođe; naknada štete za ona lica koja su objavljivanjem određenih informacija u javnim glasilima bila oštećena, iz kojih je neposredno proistekla materijalna ili nematerijalna šteta, to apsolutno nije novo, ne predviđa se samo ovim zakonom, nego i našim civilnim zakonodavstvom. Naš je utisak, dakle impresija poslaničkog kluba DOS - Reforma Srbije, da su prava i slobode javnih glasila izuzetno dobro izbalansirana sa zaštitom sloboda i prava građana, koja su zagarantovana Ustavom i zbog toga će poslanički klub DOS - Reforma Srbije glasati za ovaj zakon. Hvala lepo.
Da li se još neko od predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Zoran Ćirković, predsednik poslaničke grupe "Nova Srbija".
Gospođo predsedavajuća, gospodine članu Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, nakon ukidanja prethodnog rigidnog zakona o javnom informisanju imali smo pravni vakuum u ove dve godine i raduje me činjenica što je konačno novi zakon o javnom informisanju došao na dnevni red. Nije dobro što se donosi u okolnostima vanrednog stanja, tu se slažem sa prethodnim govornicima, to je prosto limitirajuće, jer ako govorimo o javnim slobodama onda nije dobro takav zakon donositi u okolnostima kada se neće moći primenjivati. Generalno gledano ovaj zakon je dobar. On uvodi institute i rešenja saglasna sa nekim evropskim standardima. Govoreći prosto kao konzument javnog informisanja našao sam neke stvari na koje bih mogao kritički da se osvrnem. Navešću ih taksativno, naravno sa uverenjem da taj spisak nije konačan, ali i sa nadom da je u dobroj meri kompletiran. Broj primedbi je dovoljno mali i to ću otprilike da kažem. Recimo, u članu 30. govorimo o uređivačkoj koncepciji javnog glasila i onda pitam: ko utvrđuje saglasnost mišljenja novinara sa uređivačkom koncepcijom i ko arbitrira u slučaju spora. U članu 37. navedeno je taksativno pet razloga kada je zabranjeno objavljivanje određenih ideja i informacija i kao peti razlog je seksualna opredeljenost. Mislim da spisak nije konačan i šta ćemo sa onima koji su seksualno neopredeljeni. Baštinici nesvrstane politike znaju da je bilo svrstanih i nesvrstanih i priznajem da sam u toj stvari potpuni laik, ali ima naravno ljudi koji o tome mogu meritorno suditi. U članu 39. tačka 1) govori se da informacija bude deo objektivnog novinarskog izveštaja i postavljam pitanje - ko to utvrđuje namere i objektivnost. U članu 41. govorimo o zabrani izlaganja štampanih stvari sa pornografskim sadržajem. Naravno da se slažem, to treba zabraniti, ali ne samo štampane, nego i kada se pornografski sadržaji plasiraju na drugim medijima. Zaista, u nameri da u ovoj stvari dam konstruktivan predlog, sugerišem Vladi da bi bilo dobro da odmah nakon stupanja na snagu ovog zakona v.d. predsednika Srbije ukine vanredno stanje na predlog Vlade Republike Srbije, jer bi to zaista bio akt dobre volje vlasti, pošto se ovaj zakon može primenjivati samo u miljeu koji nije opterećen vanrednim stanjem. To činim još iz jednog razloga. Otprilike taj datum bi se poklopio sa četrdesetnicom od smrti, odnosno od mučkog ubistva predsednika Vlade. Ističem to kao značajnu stvar, jer pokojni premijer Đinđić je sahranjen po hrišćanskom obredu. Po hrišćanskom obredu je 40 dana obavezne žalosti, tako da bi se i vanredno stanje moglo poklopiti sa danom četrdesetnice. Taj dan pada 21. ovog meseca. Usput da kažem da je taj hrišćanski obred bio obogaćen divnom besedom Njegovog visokog preosveštenstva Amfilohija Radovića. Još jednom delim zadovoljstvo sa besednikom, govoreći o njemu kao o političaru govorio je i sa tog duhovnog aspekta vrlo lepo, uzvišeno i žao mi je zaista ako postoje neki članovi Vlade kojima se to nije dopalo. U svakom slučaju, da se vratim na temu, mada smatram da nisam izašao, smatram dobrim predlogom, koji će Vlada naravno usvojiti, da onog momenta kada saglasno poslednjem članu ovaj zakon stupi na snagu da tog dana stupi na snagu i prekid vanrednog stanja.
Da li se još neko od predstavnika ili predsednika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Za reč se javio potpredsednik Vlade Republike Srbije, gospodin Žarko Korać.
Želeo sam da odgovorim na nekoliko ovde postavljenih pitanja, a jasniji odgovor se može dobiti pažljivijim čitanjem samog predloga zakona. Ovde je postavljeno pitanje člana 3. - obavezne novinarske pažnje. Moram da kažem da ta odredba štiti novinare. Dakle, ova odredba je napravljena da bi štitila novinara. Želim da vam pročitam šta se ovde kaže: "Novinar i odgovorni urednik javnog glasila dužni su da pre objavljivanja informacije koja sadrži podatke o određenom događaju, pojavi ili ličnosti, sa pažnjom primerenom okolnostima, provere njeno poreklo, istinitost i potpunost." Vi ćete se svi složiti sa mnom da novinar mora da proveri ono što će objaviti. Pažnja primerena okolnostima znači da nije jedna stvar raditi u dnevnim novinama, druga u nedeljnim novinama, a treća u mesečniku ili šestomesečniku. Ako mora hitno da se reaguje, a kao što znate niko ne čita novine od juče, to znači da se onda mora ceniti da novinar često nije imao dovoljno vremena. To ne znači da nije trebalo da proveri, ali nekada jednostavno zbog okolnosti nije imao dovoljno vremena i to se onda može ceniti kao realna, životna okolnost koja ga ograničava. On mora svoj posao obavljati u interesu javnosti. Znači, to je praktično zaštita novinara. Ovde je naveden i član 9. Mnogi su iznenađeni, a mislim da je ovo tekovina demokratskog društva, tj. položaj nosilaca državnih i političkih funkcija. Mene iznenađuje da to poslanik pominje. Ovo je nešto zbog čega bi trebalo da protestuje neko ko je na vlasti, jer ovo njemu ograničava praktično pravo na privatnost. To znači ako ste na nekoj javnoj funkciji ne možete očekivati da budete onoliko zaštićeni kao jedno privatno lice. Mislim da ćete se složiti sa mnom da javnost ima prava da postavlja više pitanja osobama na javnom položaju, ali mi ne možemo definisati sve te okolnosti. Znači, ovde se kaže da je ovo ograničeno srazmerno opravdanom interesu javnosti u svakom konkretnom slučaju. Pitanje je šta je primereni interes javnosti. Ako je potrebno ceniće sud, ali načelno nije zaštićen nosilac javne funkcije od pitanja. Na raspravama novinara neko je postavio pitanje, ako se predsednik neke stranke nedolično ponaša u kafani, da li novinar ima pravo o tome da izvesti javnost. Ima, zato što on ima veću odgovornost i javnost ima veći opravdani interes, ali ne možemo u zakonu normirati i napisati sve situacije. Znači, mi dajemo opštu odredbu. Moram da vam kažem gospodo da nisam pravnik, ovde u ovoj sali sede pravnici i među poslanicima ima vrlo ozbiljnih profesora Pravnog fakulteta, samo odgovaram kao neko ko nije stručnjak za pravnu nauku, a takve opšte odredbe imate i u drugim zakonima. Kaže se nužna odbrana; nećete definisati svaki slučaj kada postoji nužna odbrana.Znači, ovde je to srazmerno opravdanom interesu i mnogo puta ćete vi postaviti to pitanje. Ne može se drugačije definisati opštom odredbom, postojaće sudska praksa i određena rešenja koja će kod nas to utvrditi, a ovaj zakon prvi put kod nas završava sa vremenima kada je nosilac javne funkcije bio više zaštićen nego što su to bili pojedini građani, pa ste imali one odredbe da se čuvaju lik i delo itd. Toga više nema. Naprotiv, ko hoće da se bavi javnim poslovima, neka bude spreman da će javnost postaviti više pitanja, naravno ne beskonačno mnogo pitanja. I to ima neku meru privatnosti i zaštite, ali će se to svakako definisati u praksi. I konačno, ovde je vezano za član 44. bilo postavljeno pitanje - šta znači da je lice svojim ponašanjem dalo povoda za objavljivanje informacije? Upravo ovo što sam rekao. Vodite računa o svom ponašanju, jer javnost ima prava dazna. U nekim zemljama nosioci javnih funkcija gotovo su potpuno nezaštićeni i to samo pokazuje još jednu stvar - da mnogi ljudi i nisu spremni za javne funkcije, s obzirom da nisu svesni, kako vide privilegije, ogromne odgovornosti. U smislu informisanja, nosioci javnih funkcija imaju manje prava da budu zaštićeni. Ovde je postavljeno pitanje za ministra Lečića, želim da se izvinim u njegovo ime. Ministar Lečić je, to se može lako proveriti, danas u Sremskim Karlovcima, on se vama izvinjava. Zaista sam propustio to da prenesem. Pa dobro, njegova je dužnost da bude ovde, a pošto se nalazi u Sremskim Karlovcima (ima Odbor za zaštitu Sremskih Karlovaca) i izvinio se, mislim da će popodne doći u salu, čim se to završi. Ovde je koleginica u ime poslaničke grupe SRS postavila pitanje o oceni prethodnog zakona. Mi u našoj oceni nismo osporavali zakonitost donošenja tog zakona. Niko ovde nije rekao da je to nezakonito. Mi smo se kritički osvrnuli na to, to je naše pravo; a na pitanje - da li će neko na taj zakon da se osvrne, odgovaram:verovatno jednoga dana, možda sutra; svako ima prava da govori kritički ili afirmativno o donetim zakonima. Na pitanje koje je ovde postavio nekoliko puta kolega Mihajlov iz DSS, ko je konačni autor ovog zakona - to je Vlada Republike Srbije, odnosno Ministarstvo za kulturu i medije stoji iza ovog predlogazakona. Na vaše pitanje ko ga je dovršio - dovršili smo ga mi u Vladi, u konsultacijama sa čitavim nizom ministarstava, kao što je Ministarstvo pravde, Ministarstvo za državnu i lokalnu samoupravu, Ministrstvo za informisanje, odnosno tada za informisanje, a sada za kulturu i medije. Drugim rečima, osnovni kostur i najveći deo je radila ova radna grupa, ali je Vlada na kraju to dovršila i dodala neke odredbe. Kažu neki novinari iz radne grupe da se oni ne slažu. Konačnu reč, dame i gospodo narodni poslanici, dajete vi kao Narodna skupština. Ne dajem ni ja, pa ne daje onda ni neki novinar, vi odlučujete u ime Republike Srbije, u ime njenih građana koji su vas izabrali, da li smatrate da je to u skladu sa onim što očekuje Srbija ili ne. To da li se neko slaže ili ne - ima novinara koji se izuzetno slažu sa ovimzakonom. Dakle, ne mogu napraviti zakon sa kojim su svi saglasni, takav zakon se u istoriji još nije stvorio. I konačno, ovde se kaže da su novinari zaštićeni samo jednim članom. Molim da pažljivo pročitate govornike i pogledate duh ovog zakona. Ovde su novinari zaštićeni po prvi put na mnogo više načina nego što su bili zaštićeni do sada. Naveo sam vam primer člana 3; zavisi kako ga čitate. Ako kažete - pažnja primerena okolnostima, novinar se može pozvati da je morao dati informaciju u roku od jednog sata, nije imao vremena da je proveri. On će pokazati koliko je mogao za sat, on nije mogao da napravi studiju sa 50 ljudi; da li je to tačno. I to je faktički njegova zaštita. Možda se može reći kako je ovde rečeno - jedan član, možda dva člana to eksplicitno govore, ali u drugim članovima se to takođe nalazi. I samo još ovo, ovde je pomenut govor mržnje. Neznam šta nekome smeta ovo, verbalno, u rečima, ili u onome što bih nazvao smislom; ako je u smislu, onda izražavam duboko neslaganje, ali ako se ovde radi o nekoj konstrukciji (reč konstrukcija opet nije srpska), nekom sklopu u duhu srpskog jezika, mogu eventualno da vas pozovem da nađete neko bolje rešenje, ali to se kod nas i u drugim jezicima već pojavilo kao govor mržnje. To se koristi kao sklop dve reči, kao pojam, i moram dakažem da nema posebnog razloga da uvodimo nešto drugo, jer to je prepoznatljivo i pokazuje se praktično u ovom obliku prevedeno na razne jezike. To se koristi danas u Evropi i svuda u svetu, ne samo u Evropi, to je ono što je ovde navedeno, to je čitav niz predrasuda koje su nedopustive i ovde se govori o tome da se tu radi o određenoj diskriminaciji. Mislim da nema nijednog čoveka u ovoj sali koji bi podržao takvu vrstu rasne, verske ili etničke diskriminacije. To je potpuno nedopustivo. Dakle, niko se ovde nije ni zalagao, odmah da kažem, za to. Nisam tačno razumeo smisao, možda ću kasnije videti. I za sam kraj, tačno je da se u ovom trenutku u Srbiji nalazi odluka o vanrednom stanju. Poštovani narodni poslanici, molim vas da uzmete u obzir zašto je to vanredno stanje uvedeno. Ono što je bitno, to je da javnost nije isključena sa ovog zasedanja, a što se mene lično tiče, voleo bih da ovo direktno prenosi televizija, ali ovakve su okolnosti trenutno u zemlji. Što se Vlade i mene lično tiče, želeo bih da građani Srbije mogu da prate ovu raspravu. Ne radi se uopšte o meni lično, kao čoveku, nemam nijedan razlog da se stidim ovog predloga i spreman sam da branim ovaj zakon. Rekao sam, to nije idealan zakon,uvek se nešto može dodati, dopuniti i promeniti. Dakle, to su posledice okolnosti u kojima se nalazimo. Siguran sam da će se u najskorije vreme te okolnosti promeniti, siguran sam da će ovaj zakon početi u tom trenutku u punom smislu da se realizuje, pod uslovom da ga vi, naravno, usvojite. Samo bih još rekao, za sve ostale prigovore upućene uređivačkoj politici, molim da opet pogledate ovaj zakon. On upravo obavezuje nosioce u oblasti informisanja, znači novinare, urednike, glavne urednike, da moraju slobodno da informišu, u interesu javnosti. Na pitanje - šta je u interesu javnosti, to je da ne budu privatni interesi zastupljeni, jer ima i toga kod nas. Izvinjavam se, postoje neke TV stanice, postoje neki mediji, koji zastupaju privatne i grupne interese, a ne interes javnosti. Nemojte da se sada pravimo da toga već nemamo u Srbiji, a toga će imati još mnogo više, nažalost. Prema tome, ovaj zakon jasno kaže da informisanje treba da bude u interesu javnosti, a ne pojedinca, njegove porodice ili neke grupe. Dakle, sve u svemu, zahvaljujem vamna zaista ozbiljnom čitanju ovog zakona i naravno sa velikim interesovanjem ću pogledati to na šta ste ukazali. Vidim da je podneto preko 80 amandmana. Hvala vam lepo.
Prelazimo na raspravu po prijavama i redosledu narodnih poslanika. Prvi prijavljeni govornik je narodni poslanik Svetlana Stojanović.
Poštovani narodni poslanici, jezik kojim je napisan Predlog zakona o javnom informisanju gotovo je nerazumljiv. Nemam u vidu nikakvo jezičko čistunstvo, ne mislim čak ni na upotrebu tuđica ili na pravopisne greške. U tekstu ovog zakona misao je prečesto potpuno nejasno izražena. Ono što piše u tekstu zakona često je suprotno od onoga što je pisac zakona, po svemu sudeći, hteo da kaže. Navešću samo jedan primer(član 33): "Profesionalno udruženje novinara ima pravni interes za mešanje u radnom sporu koji je pokrenuo član tog udruženja (pa sada piše u tekstu), osim ako se on tome ne protivi". Pretpostavljam da se htelo reći - "osim kada se on tome protivi, kada na to ne pristaje". Takav tehnički amandman smo podneli, nećemo ga više obrazlagati. Što se tiče govora mržnje, naravno da niko iz DSS nije protiv zaštite, odnosno borbe protiv diskriminacije itd. Predlažemo vam samo tehnički amandman, da sklonite navodnike sa govora mržnje, jer to znači suprotno od onoga što je uobičajeno značenje te reči. Veći deo Predloga zakona o javnom informisanju tiče se samog sudskog postupka u slučajevima prava na žalbu. Navodim nadnaslove iznad članova: "Hitnost sudskog postupka; Glavna rasprava u postupku za objavljivanje odgovora; Glavna rasprava u postupku za objavljivanje ispravke; Donošenje presude i presuda; Žalba i predlog za ponavljanje postupka za objavljivanje odgovora; Promena odgovornog urednika posle donošenja presude" itd. Zalazilo se u neverovatne pojedinosti regulisane zakonom koji uređuje parnički postupak. Sigurno da je mnogo manji broj članova bio dovoljan da se odredi tip parničkog postupka primeren Zakonu o javnom informisanju. Kaznenih odredbi takođe ima dosta, osam; dobro je što su sve novčane, što nisu zatvorske. Nama se neke kazne čine previsokim i raspon nam se malo čini prevelikim.Ni tu nismo želeli da stavljamo amandmane. Što se tiče odeljka - Načelo jednakosti informacije i odgovora, odnosno ispravke - za DSS nije sporno da svako ko ima osećanje da je neka neistina izrečena o njemu lično ili da je povređena njegova čast ima pravo na ispravku. To je moglo da bude rečeno krajnje jednostavno, možda samo u jednom članu - ima pravo da na istom mestu u listu, u istoj dužini trajanja teksta, u istoj emisiji itd. bude objavljen njegov odgovor. U ovom predlogu zakona se dalje nepotrebno ulazi u pojedinosti kojima se pokušavaju predvideti sve moguće situacije što se u životu mogu javiti: te ako je informacija objavljena u nastavcima, te ako emisija ili glasilo prestanu da izlaze, te ako se promeni glavni urednik itd.Preterano zalaženje u pojedinosti, zapravo, zamagli osnovni smisao. U članu 51. kod objavljivanja odgovora, tu se daje za pravo i da umesto umrlih lica može i njegova rodbina, pa čak i ustanova u kojoj je radio, da daje pristanak da se informacija objavi. Meni se čini da je to malo preterano. U tom obilju situacija kada postoji pravo na tužbu, odnosno na ispravku, pominje se u članu 52: "Ako se posle podnošenja tužbe promeni odgovorni urednik, a tužilac ne preinači tužbu do zaključenja glavne rasprave, sud obacuje tužbu". To je suprotno intenciji zakona; zašto taj čovek, samo zbog činjenice da je promenjen glavni urednik, nema pravo na tužbu? Zašto novi glavni urednik ne snosi odgovornost? Da smo išli u sve te detalje, amandmanima ne bi bilo kraja. Na primer, impresumu, koji naravno mora da postoji, isto je posvećen preveliki prostor. Sve ovo što sam do sada rekla može se smatrati formalnim ili sitnim primedbama. Da se vratimo na suštinu onoga što ovaj zakon treba da uredi, a to je da obezbedi slobodu javnog izražavanja, stvori uslove za iznošenje različitih stavova i mišljenja, omogući novinarima da dođu do svih potrebnih informacija i da zaštiti novinare od hirovitosti urednika ili interesa javnog glasila za koje pišu. Najmanji deo zakona je tome posvećen. Mnogo članova, od 46. do 77, dakle 31 član je posvećen pravima onih koji tvrde da je u javnom glasilu o njima izneta neistina ili da su im povređeni ugled ili čast, dok je pravima novinara posvećen jedan član, kao što je rekao Dejan Mihajlov. U odeljku koji glasi - Pravo novinara da iznosi informacije i mišljenja i da odbije izvršenje naloga - postoji samo član 30, a i taj član, po našem mišljenju, naopako štiti novinara. Pročitaću ga, a već je bilo reči o tom članu. "Novinaru ne može prestati radni odnos zbog mišljenja izraženog u javnom glasilu u kome je zaposlen, ako to mišljenje ne protivreči uređivačkoj koncepciji glasila". Znači, dovoljno je da urednik ili vlasnik tvrdi da mišljenje novinara protivureči njegovoj koncepciji, a jedino urednik je vlasan da kaže šta mu je uređivačka koncepcija, a vlasnik glasila šta mu je interes i novinar će trpeti štetne posledice, čak i kada objavi istinitu informaciju. Tu je DSS-ov prvi suštinski amandman. Mi predlažemo da zakon o javnom informisanju prvenstveno novinarima stvori uslove za nesmetan rad, kako bi novinari nama - građanima omogućili da imamo informacije na osnovu kojih možemo samostalno da rasuđujemo o državnim poslovima i drugim stvarima od javnog interesa. Kada dođe taj amandman obrazložićemo ga detaljnije. Drugi suštinski amandman je ovaj o dostupnosti informacija. Znači, predlažemo da se u odeljku - Informisanje o stvarima od interesa za javnost, posle člana 4. doda član 4a, ako bude usvojen, postaće član 5, a obavezuje državne institucije, organe lokalne samouprave i javna preduzeća da učine novinarima dostupnim sve informacije o svom radu, pod uslovom da nisu državna tajna. Te informacije moraju biti dostupne svim javnim glasilima podjednako. Videla sam da je više narodnih poslanika predložilo sličan ili gotovo istovetan amandman. Veoma nam je stalo i do još jednog amandmana, da se posebnim zakonom dozvoli mogućnost stvaranja novinske agencije kao državnog javnog servisa. "Pravo na osnivanje javnih glasila imaju sva domaća i strana privatna i fizička lica". To pravo jedino nema naša rođena država. Prihvatamo evropske standarde da nema državnih novina, već samo provladinih, ali državne novinske agencije ima 15 evropskih zemalja: Austrija, Španija, Portugalija, Grčka, Rusija, Francuska (AFP je 37% na državnom budžetu), Češka, Mađarska, Rumunija, Bugarska, Albanija i bivše jugoslovenske republike - Slovenija, Hrvatska, Bosna i Hercegovina, Republika Srpska i Makedonija. Tek kada se uz mnogo napora i više puta pročita Predlog zakona o javnom informisanju, a pogotovu kada se pročita njegovo obrazloženje, može se doći do zaključka da je ovo jedan nesavršen, ali moderan zakon i da sadrži nagoveštaj onoga što treba zakon o informisanju da bude. Demokratska stranka Srbije deli opštu postavku ovog zakona, iznetu u obrazloženju: da je javno informisanje slobodno i da ne podleže cenzuri; drugo, da o povredama slobode javnog informisanja odlučuje isključivo sud. Međutim, novinari snose veliku profesionalnu odgovornost za formiranje javnog mnjenja. DSS sa žaljenjem konstatuje da su, srazmerno toj odgovornosti, nedovoljno zaštićena prava novinara. DSS će glasati za u načelu.
Reč ima narodni poslanik Miloš Todorović, a posle njega narodni poslanik Branislav Grubački.
Uvažena gospođo Čomić, poštovana gospodo i dame narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, pre nego što napravim kratak osvrt na Predlog zakona o informisanju, molio bih da me zaista informišete zašto ovoliko vremena gubimo u prepodnevnom i popodnevnom delu sednice i zašto posle toga moramo da nastavimo da radimo u danu kada se ne radi, zašto spajamo tačke koje same po sebi ne mogu da se spajaju, jer nisu od istog predlagača, nemaju nikakvih dodirnih tačaka. Jednostavno, ne dozvoljavate narodnom poslaniku da ima vremena da se valjano spremi za ovako bitan predlog zakona. Molim vas, ako je moguće, da to ispravimo svi zajedno ovde, jer ovo više zaista nema smisla, da svaki dan gubimo najmanje po tri sata. Danas treba manje da razmatramo, a više da usvojimo zakon o javnom informisanju, i to po hitnom postupku. Sve to u ambijentu vanrednog stanja. To bi bilo za ceo svet čudo neviđeno, ali za nas, izgleda, normalno. Jedino se nadam da će se uvaženi Duško Kovačević oglasiti, da će ovaj apsurd biti dostojan njegovog pera i nekog novog balkanskog špijuna ili profesionalca. Po svemu sudeći, neka nova narodna skupština, koja će se konstituisati posle nekih novih izbora, prvih godina moraće samo da poništava zakone i uredbe donesene u vanrednom stanju i da donosi nove normalne zakone. Predlog zakona o javnom informisanju je na početku pun parola o slobodi informisanja bez cenzure, ali već u članu 31. kod formulacije novinarske tajne, nalaže se novinaru obaveza otkrivanja podataka u vezi sa izvorom informacija, ukoliko se ti podaci odnose na krivično delo za koje je zaprećena kazna zatvora od najmanje pet godina. Praktično, novinar će biti dužan da otkrije sve svoje izvore informacija.Kako smo mi obavešteni ovih dana, da je MUP Srbije počeo da radi svoj posao kako treba, zašto bi novinari onda otkrivali svoje izvore o takvim krivičnim delima za koje je predviđena kazna zatvora od pet godina, i to treba MUP da radi, a novinare pustite da rade kao u celom svetu i da imaju tajni izvor informacija kao i do sada i nemojte zadirati u tu odredbu nekog njihovog orijentacionog i profesionalnog obrazovanja. Takvom odredbom će se u praksi zaista ukinuti sloboda javnog informisanja i uvesti cenzura i, što je najgore moguće za novinara, samocenzura na mala vrata. Prenaglašeno poglavlje osam koje reguliše prava lica, a na njih se odnosi informacija, ima čak 48 članova, što je više od pola zakona, sugeriše novinarima veliki oprez u radu koji će nužno prerasti u drastičnu samocenzuru i bitno ograničiti slobodu informisanja. Iako je SSJ opoziciona stranka koja ne podržava Vladu i željno očekuje nove izbore, i novu Narodnu skupštinu i novu Vladu, moram ipak biti objektivan i priznati da se radujem što su iz Predloga zakona izostavljene zloglasne odredbe o narušavanju ugleda pravnih i fizičkih lica, kao i odredbe o drakonskom prekršajnom kažnjavanju po kratkom postupku političkih protivnika, što smo sve imali krajem prošlog veka, pomenulo se, ne povratilo se. Zahvaljujem na pažnji, ali zaista nisam u stanju da govorim o zakonu kad sam imao toliko malo vremena da ga proučim i zaista vas molim da ubuduće omogućite poslanicima da više vremena imaju, pogotovu kada je reč o ovako bitnom zakonu, da obrade to kako treba i da na kvalitetan način iznesu svoje mišljenje.
Reč ima narodni poslanik Branislav Grubački, posle njega narodna poslanica Nataša Jovanović.
Poštovana predsedavajući, poštovani narodni poslanici, poštovani potpredsedniče Korać, želeo bih da započnem rečima da mi iz Lige socijaldemokrata Vojvodine pozdravljamo i podržavamo zakon o javnom informisanju. Smatramo da je regulisani medijski prostor neophodan u Srbiji, ne samo kako bismo se i zakonskim regulativama približili evropskim standardima i samim tim i ulasku u Evropsku uniju, već i stoga što je radi demokratizacije našeg društva neophodno imati regulisane sve sfere javnog i privatnog života, a naročito oblast medija kao jedne od osnovnih karika u funkcionisanju svakog društva. Kao što je već pomenuto, zakon o javnom informisanju pred nama koga treba usvojiti, dugo je očekivan, ali i dugo izrađivan. On nastaje kao plod dve ekspertske grupe, jedna je sačinjena od pravnih, a druga od eksperata iz same oblasti javnog informisanja-NUNS-a, Medija centra, Beogradskog centra i slično. Mi iz LSV podržavamo odlučnost i rešenost da se sfera javnog informisanja definiše i reguliše. Takođe pozdravljamo ovaj predlog zakona o javnom informisanju konkretno, zato što smatramo da je on u visokom stepenu usklađen sa evropskim standardima, a njega su pozitivno ocenili kako inostrani, tako i domaći ekspertski krugovi, OEBS, ANEM i slično. Predlog zakona o javnom informisanju akcenat stavlja kod prava građana na javno informisanje, te su samim tim regulisana prava i obaveze učesnika u javnom informisanju. Javno informisanje je definisano kao slobodno i u interesu javnosti; kao takvo ne podleže cenzuri niti bilo kakvom obliku monopola. Definisan je pojam javnih glasila i uređena njihova distribucija. Čitav Predlog zakona se zasniva na principu slobode javnog informisanja. Naročito pozdravljamo rešenost da se izvrši deetatizacija medijskog prostora u Srbiji, da se uvedu tržišni principi. Kao što ste već primetili, LSV je podnela dva amandmana na Predlog zakona. Jedan se odnosi na dužinu čuvanja zapisa javnog glasila, mi smatramo da bi rokovi za privremeno čuvanje zapisa javnog glasila u cilju kontrole i suzbijanja piraterije sa 30, odnosno 60 dana, trebalo povećati na 90 dana. U našoj zemlji, pored velikog broja pisanih, radi oko 1.000 elektronskih medija. Smatramo da neuhodanost institucija za implementaciju zakona o radiodifuziji, kao i ostalih medijskih zakona, radi efikasnijeg monitoringa, zahteva duži vremenski period čuvanja materijala. Naš drugi amandman odnosi se na organe (član 90) nadležne za sprovođenje ovog zakona. Članom 19. Zakona o utvrđivanju određenih nadležnosti AP iz 2002. godine regulisana je oblast javnog informisanja na teritoriji autonomne pokrajine, te je u cilju usklađivanja postojećeg zakona neophodno dopuniti predloženi član. Samo podsećam, kada je donesen Zakon o radiodifuziji, tražio sam da se veće nadležnosti daju pokrajinskoj administraciji, Pokrajinskom sekretarijatu za informisanje i Izvršnom veću; tada sam upotrebio možda prejak izraz o denacifikaciji medijskog prostora, što bi se bolje uradilo ako bi to potpalo pod kontrolu pokrajine. Ponavljam, tvrdim da se ovakve štete i kontaminacija medijskog prostora ne bi dogodila da je pokrajina imala veće nadležnosti u odnosu na informisanje. Hvala lepo.
Reč ima narodna poslanica Nataša Jovanović, a posle nje narodni poslanik Vukosav Tomašević.
Dame i gospodo narodni poslanici, u istoriji srpskog informisanja, to danas moraju da priznaju i mnogi novinari koji nisu mogli da se slože najpre sa nacrtom, a onda sa zakonom koji je usvojila skupštinska većina sa 4/5 poslanika 1998. godine, nije bilo boljeg zakona o javnom informisanju nego što je to bio zakon predložen u vreme kada je Aleksandar Vučić bio ministar za informisanje u Vladi Republike Srbije. Da je to tako pokazuje činjenica unazad dve i po godine otkako ste vi na vlasti, da je potpuno ukinuta sloboda javnog informisanja koja nije bila na onom stepenu za koji se Srpska radikalna stranka zalaže unazad 12 godina, ni onda kada je usvojen zakon koji je predložio gospodin Vučić, iz prostog razloga što mi kao deo koalicije, njen manjinski partner, nismo bili u prilici da ga potpuno afirmišemo onako kao što on stoji. Međutim, gospodin Korać koji je sad otišao, rekao je da smo mi ozbiljno čitali zakon i na njega podneli, a u tome prednjači naša poslanička grupa, veliki broj amandmana i to je tačno, ali je zakon ne samo neozbiljan, nego on ne samo da neće da unapredi slobodu javnog informisanja, već će da učini da situacija i medijska slika u Srbiji, koja je danas najcrnja moguća, bude još gora, što kaže naš narod - i od crnjeg postoji crnje. Naročito je to došlo do izražaja u okolnostima pod kojima ste uveli tzv. vanredno stanje, gde su i gospodin Korać i Branislav Lečić -odskora ministar, pored nadležnosti za kulturu, i za medije, iako se, uzgred budi rečeno, uopšte u to ne razume, a koliko je to nerazumevanje, shvatićemo već popodne kada bude došao, jer mora da brani svoj stav pred gomilom amandmana;i da je SRS promoter profesionalnog, objektivnog i nezavisnog novinarstva u Srbiji pokazao je ne samo taj zakon iz 1998. godine - naši politički oponenti, bez velikog razloga i argumenata napadali, bez dovoljno znanja, jer sama činjenica da su oni govorili u svojim nastupima da je neki štampani ili elektronski medij tužen, što je potpuno netačno, već je pokrenut optužni predlog, odnosno prekršajna prijava za taj medij, dovoljno govori o njihovom nepoznavanju. Da smo mi želeli i da želimo kao SRS da štitimo slobode i prava čoveka i građanina, govorio je i taj zakon donet, dakle, ogromnom skupštinskom većinom 1998. godine. Ali, mi nikako nismo mogli da se pomirimo sa činjenicom i borićemo se do kraja protiv toga da se politički protivnici na najgori mogući način blate putem sredstava javnog informisanja, da se gomila laži, neistina, najgorih mogućih dezinformacija o pojedincima, o članovima njihovih porodica, iznosi u javnost. Ono što karakteriše period iza nas, najpre dve i po godine od kada je DOS na vlasti, a zatim proteklih mesec dana, kada se na centralnim državnim televizijama iz večeri u veče pojavljuju čelnici iz odavno raspadnutog DOS-a, dovoljno govori o tome da ne samo da neće da bude objektivnog javnog informisanja, već bi oni morali da budu najstrožije sankcionisani po članu 2. Predloga zakona. Taj član 2. kaže da niko ne može da ometa protok informacija. Međutim, ne samo da se to radi, nego se iz dana u dan napadima, pre svega uperenim u SRS i njene čelnike, dezinformiše celokupna srpska javnost. Ono što se desilo prošle nedelje, to je nezabeleženo do sada u vašoj medijskoj diktaturi. Naravno, kroz pritiske od strane čelnika DOS-a i njihovim direktnim upravljanjem informativnim emisijama na centralnim državnim televizijama, javnost se iz godine u godinu pod vašom vlašću obmanjuje. Poziv direktoru TV Trstenik, koji je usledio posle gostovanja gospodina Tomislava Nikolića, a podsetiću vas da šest meseci pre toga SRS i njeni čelnici nisu mogli da gostuju ni na jednoj televiziji, i zahtev od strane ministra Lečića da se dostavi kaseta sa sadržajem te emisije, dovoljno govori u prilog činjenici da je na snazi najgora moguća diktatura. Ne samo to. Gospodin Tomislav Nikolić je u knjizi koju je objavio, a koja se zove "Kroz medijski mrak", najsrdačnije vam je preporučujem, mnogo govori o tome da se SRS unazad 12 godina zalaže za slobodu javnog informisanja. Mi nikada, ni na jednoj centralnoj državnoj televiziji nismo mogli da kažemo, iako i dan danas imamo i uvek smo imali ogromnu podršku biračkog tela, ono što mislimo o javnom informisanju, o slobodi medija i da govorimo na način kako govore istinske i prave demokrate koje znaju šta je duh parlamentarne demokratije. Ovako da govorite vi, da promovišete, a pre svega gospodin Korać, ovakav zakon koji će napraviti potpuni i još crnji medijski mrak, besmisleno je iz prostog razloga što vi, za razliku od nas, iako ste kritikovali zakon usvojen 1998. godine, danas imate falsifikovanu, lažnu skupštinsku većinu, tako da će i ovaj zakon biti nelegitiman, osim što će unazaditi potpuno javno informisanje i celokupnu sferu javnog informisanja u našoj zemlji.
Reč ima narodni poslanik Vukosav Tomašević, a posle njega narodni poslanik Zoran R. Anđelković.
Poštovane kolege, gotovo da je nemoguće započeti bilo kakvu ozbiljnu raspravu o ovoj temi, a da se ne ukaže na značaj prava i sloboda u oblasti javnog informisanja i u medijskoj sferi u odnosu na stepen demokratije u jednom društvu. Pošto je o tome govorilo već nekoliko prethodnika u diskusiji, neću ponavljati ono što je rečeno. Mislim da neću da preteram ako kažem da su u savremenom društvu, u savremenim demokratijama, medijiključni faktor koji artikuliše stepen demokratije u jednom društvu. Dakle, možemo s jedne strane imati sve druge političke i građanske slobode i prava, ako nemamo slobodne medije i ako oblast medijske sfere nije liberalno regulisana, onda se ne mogu ta sva druga prava i slobode u pravoj meri artikulisati iz prostog razloga jer su mediji ti posrednici među ključnim faktorima političkog života; dakle, političkih stranaka sa jedne strane i s druge javnog mnjenja. Zbog toga, nemoguće je da ne ponovim ono što je već rečeno u raspravi, a to je apsurdna situacija da ovaj zakon o javnom informisanju, jedan od ključnih sistemskih zakona koji bi trebalo da podignu ovaj stepen demokratije u našem društvu, donosimo u uslovima vanrednog stanja. Ne toliko formalnog vanrednog stanja, to možda samo po sebi ne bilo nešto što bi predstavljalo smetnju, koliko zaista tvrde cenzure i jednoumlja kakvi u medijima Srbije ne postoje mislim još od Brozovog vremena. Ne može i neće služiti na čast ni ovom parlamentu, ni ovoj vladi, kao predlagaču zakona, što se zakon donosi u takvim okolnostima. Kada smo već čekali dve godine i nešto više na ovaj zakon, mislim da smo mogli sačekati da se ukine vanredno stanje i da onda ovaj zakon donesemo, tim pre što se može desiti da čak neke ključne odredbe ovog zakona, kao što je odredba člana 2. o zabrani cenzure, ne mogu biti primenjene, ukoliko se ovakva praksa, vanredno stanje i ovakav tretman medija u Srbiji, ne ukinu u narednih desetak dana. Potpredsednik Korać je izašao iz sale i žao mi je što nije tu. Ukazao je na jednu veliku istinu. Rekao je da je Vlada stvarni predlagač ovog zakona i to je jako važno. Time je potpredsednik Korać u stvari priznao ko snosi odgovornost za to što Srbija evo nekih 27-28 meseci od promene vlasti nije imala zakon o javnom informisanju. Znamo svi da je jedno od ključnih obećanja sadašnje vlasti u obe kampanje 2000. godine bilo donošenje adekvatnih zakona iz medijske sfere, ali već dugo tih zakona nema. Dakle, smatram da nije bilo potrebno da se čeka od negde januara 2000-2001. do danas da bi se doneo ovaj zakon, kao što nije bilo potrebe da se čeka ni do prošlog leta da bi se doneo Zakon o radiodifuziji, koji se, usput, do dana današnjeg ne primenjuje. Nema razloga da još uvek nemamo zakona o telekomunikacijama. Nema razloga da još uvek nema zakona o dostupnosti javnih informacija. Dakle, taj kompletan paket medijskih zakona je morao biti donet mnogo ranije, već na početku rada ovog parlamenta. Isključivu odgovornost što se to nije desilo snosi Vlada Republike Srbije i to je gospodin Korać časno i korektno maločas priznao. Ne može se tu prebaciti lopta na bilo kakve radne grupe, radna tela, pravne eksperte, novinarske eksperte, koji su u međuvremenu pokušavali da naprave ovakvu ili onakvu verziju zakona. Jednostavno, Vlada je i do sada podnosilac zakona i morala je to ranije da uradi. Ko tehnički zakon piše, to je druga stvar. Naravno, Vlada svesno nije htela da reguliše ovu oblast, upravo da bi medije u Srbiji u jednoj nepravnoj situaciji držala pod svojom kontrolom. A da su na vreme doneti medijski zakoni, između ostalog i zakon o javnom informisanju, ne bi se, na primer, moglo desiti da udarna pesnica propagande režima Slobodana Miloševića postane udarna pesnica propagande sadašnje Vlade Republike Srbije. Naravno, mislim na Pink televiziju. No, uz sve ovo, bolje da se ova oblast ipak reguliše. Dakle, bolji je i ovakav zakon nego nikakav. Kada već razmatramo takav zakon, mislim da treba ukazati na neke mane, odnosno nedostatke ovog zakona, koji su izneti i u javnoj raspravi o predlogu i nacrtu ovog zakona, kako u najširoj javnosti, tako i od stručnih novinarskih krugova. Pre svega, mislim da ovaj zakon daje malo slobode medijima, a previše slobode građanima. Neko je u javnoj raspravi rekao i to ću citirati, da ovaj zakon na neki način predstavlja mali krivični zakonik protiv novinarstva, odnosno da je ovo zakon o pravima građana koji hoće da uđu u novine i progone novinare. To je dosta tačno, obzirom da je više od polovine članova ovog zakona u stvari uputstvo za rad suda kada neki građanin tuži redakciju, odnosno novinara. U zakonu su na dobar način zaštićena prava građana, ali nema suštinske zaštite prava medija i novinara, niti ima suštinske pretpostavke nevinosti novinara. U jednom članu se definiše pretpostavka nevinosti novinara, a 50 članova regulišu isterivanje krivice medija i novinara. Postoji nesrazmera između zaštite prava građana, s jedne strane, u odnosu na jedan mali nivo zaštite novinara, medija i redakcija, sa druge strane. Mislim da nedostaje kompletno poglavlje o pravima i obavezama novinara, urednika i redakcija. Ja sam novinar. Ne znam da li sam jedini u ovom sazivu Skupštine. Znam da se već 10 ili 15 godina, kroz sve rasprave o zakonu o javnom informisanju, ova oblast, prava i obaveze novinara, prepušta regulisanju kroz kodeks novinara, koji treba da uradi udruženje, odnosno udruženja novinara, pošto ih ima više. Za sve ovo vreme tog kodeksa nema. Naša udruženja novinara, nažalost, nisu sposobna da taj i takav kodeks izrade i da on postane društveno validan i u praksi primenjiv. Dok se to ne desi, trebalo bi tu oblast regulisati kroz zakon. Zakon je morao da sadrži i posebno poglavlje o dostupnosti javnih informacija, u situaciji kada nemamo takav zakon. Istina, juče smo na Odboru za kulturu i medije čuli obećanje potpredsednika Vlade da će vrlo brzo pred Skupštinu doći i taj zakon. Mislim da je to sa nekoliko članova, makar poslednjim poglavljem, moralo da se reguliše kroz ovaj zakon, pa makar i oročeno, do onog trenutka do kada se ne donese odgovarajući zakon o dostupnosti javnih informacija. Na kraju, ukazaću još na dva apsurda u ovom zakonu i njih smo mi iz Demokratske stranke Srbije pokušali da otklonimo kroz amandmane. Nadamo se da će prihvatanjem naših amandmana nestati ti apsurdi iz zakona. Jedno je da se ovim zakonom stranoj državi dozvoljava da bude osnivač i vlasnik medija u Srbiji, a da se to ne dozvoljava državi Srbiji. Na ovaj način Srbija postaje jedna od retkih ozbiljnih zemalja u svetu kojoj je zabranjeno da bude osnivač medija. Molim vas, pogledajte zakonodavstva drugih razvijenih demokratskih zemalja, nigde nemate izričitu zabranu državi da bude osnivač medija, kao što ima ovaj zakon. Mislim da to nije dobro i treba promeniti. Demokratska stranka Srbije se zalaže za privatizaciju, za kapitalizam, zalažemo se za ukidanje državne i društvene svojine, ali u svemu tome treba imati neku meru, pa na primeru državne agencije to izmeriti. Zašto da stanemo u red država koje se odriču svoje državne agencije? Na kraju, u zakonu bi trebalo promeniti odredbu da se u roku od jedne godine, od dana usvajanja ovog zakona, svi lokalni mediji koji se većinski finansiraju iz javnih prihoda ugase. Mislim da nije dobro što je kratak rok. Zbog toga smo tražili amandmanom da se produži. Ukoliko se ovo desi, ugasićemo većinu lokalnih novina u Srbiji. Ugasićemo ih iz razloga što u većini lokalnih sredina, u većini opština u Srbiji, ne postoje ekonomski uslovi u ovom trenutku da se mogu štampati novine po tržišnim uslovima. Ako tu nemamo određenu vrstu dotacije iz javnih prihoda, te novine će vrlo brzo biti ukinute. U tim sredinama te novine nisu samo informativno sredstvo u smislu političkog informisanja, u smislu dnevnog informisanja; to su, vrlo često, usuđujem se reći, kulturne institucije u tim sredinama, odnosno jedini hroničari sveukupnog, ne samo političkog, društvenog života. Mislim da se ne bi smelo dozvoliti da se ti mediji ugase. Na neki način bi trebalo malo produžiti ovaj rok, ili napraviti fleksibilniju odredbu o mogućnosti bar delimičnog finansiranja iz javnih prihoda, kako bi sačekali neko bolje ekonomsko vreme za Srbiju i varijantu da lokalne novine prežive pod tržišnim uslovima. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran R. Anđelković, posle njega narodni poslanik Vladimir Andrić.
Dame i gospodo, važno je da zakon iz oblasti informisanja dođe na dnevni red, ali je mnogo važnije da on dođe i pred građane Srbije. Uopšte ne razumem zašto se Vladi Srbije ovoliko žuri, da nekoliko ključnih zakona od interesa za građane Srbije usvaja u vreme vanrednog stanja i bez prisustva javnosti. Nemojte da me ubeđujete, prošli put ste pokušali da me ubedite, da je ovo javna sednica, da je prisutno sve u medijima što se ovde kaže. Naravno, to nije tačno. Uverili ste se i sami u to na televizijskim ekranima i novinarskim stupcima. Prema tome, ovo su objektivno zatvorene sednice, pošto nema televizijskog prenosa. U tom vremenskom periodu se usvaja nekoliko ključnih zakona, nekoliko kapitalnih zakona koji se tiču građana Srbije, koji moraju biti informisani o stavovima različitih političkih opcija, a time i o celini zakona. No, to je pitanje priče, prošli put sam je započeo, o transparentnosti i o potrebi da se ovakva pitanja tretiraju na sednicama Skupštine dok nema televizijskog prenosa. Ovde je potpredsednik Korać, zadužen za informisanje, za tu oblast, a videli smo, poslednjih mesec i po dana bio je najangažovaniji u oblasti informisanja. Bio je informisan o svemu i saopštavao to u javnosti dnevno itd. On se čudi zašto nema televizijskog prenosa, jer on je, bože moj, zainteresovan da ima televizijskog prenosa i da o ovom zakonu sud javnosti kaže svoje političke stavove. Ko drugi to treba da donese? Mi poslanici se nismo pitali da li će biti javnih prenosa Skupštine ili neće biti prenosa. Ko upravlja zemljom, ko upravlja ovim informacijama, ko ima pravo da daje informacije ili ko nema pravo da daje informacije o nekim pitanjima? O tome je reč. Zašto to kažem? Zato što u ovom zakonu postoji nešto što se zove dalja diskriminacija odgovarajućeg broja medija. Apsolutno se slažem, kao i SPS, sa delom Predloga zakona dau narednih 12 meseci prestanu da postoje lokalni mediji u vlasništvu države ili javnih preduzeća, koji se finansiraju iz privrede. Zašto to? Baš zbog činjenice što ti lokalni mediji služe za nekoliko funkcionera opštine, a narod plaća sve. Znači, narod na teritoriji te opštine plaća lokalne medije. Nijedan lokalni medij ne košta ispod 20-30 miliona. Slika se predsednik opštine i predsednik izvršnog odbora, a kad predstavnik ili odbornik političke partije u toj skupštini treba da kaže neki stav mora da plati 30-40 hiljada dinara da bi bio sat vremena na toj televiziji. Prema tome, s jedne strane je medij finansiran od strane građana, a sa druge strane, ako hoće u njemu neko da kaže svoj politički stav, koji je bio na skupštini opštine, on mora da plati 30.000 dinara da dođe i to kaže, ali predsednik opštine zato ima pravo da to jedino kaže. Na osnovu čega? Može javnost medija da postoji. To je trebalo ovde da piše. Naravno, onda mora da se podeli vreme, koliko mogu, na osnovu raspoloženja biračkog tela u toj sredini, da imaju prostora na takvim lokalnim medijima. Vi ćete reći, tako je bilo kada smo mi bili na vlasti - bivši režim. Vi ste već tri godine. Promenite to. Imam obavezu da kritikujem ovo sadašnje vreme, jer vi dovoljno kritikujete prošlo, da ja ne moram time da se bavim. Znači, ovde je sada jedna stvar u kontradiktornosti sa zakonom koji smo usvojili pre par meseci, gde se kaže da će se izvršiti transformacija medija koji su u vlasništvu države, lokalne samouprave, javnih preduzeća u roku od četiri godine. Šta je sada starije? Da li je stariji ovaj zakon ili onaj zakon koji govori o transformaciji, ili se ovih 12 meseci odnose na nova glasila, nove medije, nove novine ili štaznam šta bi se napravilo na teritoriji lokalne sredine. Nije definisano i mislim da je neophodno da se definiše kako ta dva člana u ova dva zakona ne bi bila u kontradiktornosti. Druga stvar, na neki način nije dovoljno dotaknuta, u prethodne dve godinemediji su podeljeni na sledeći način: nekoliko medija se pre svega bave faktički političkim partijama opozicije i nekim pojedinačnim funkcionerima vlasti, ali samo kao pojedincima,ne dirajući vlast, doksvi priznaju, vlast i opozicija, da se značajan broj medija bavi naručenim, plaćenim tekstovima i da znatan broj tekstova spada u takve. To sada država saopštava, govori čak o nekim medijima, o naručiocima, o onima koji su platili. Znači, nije reč o mom političkom stavu, nego o Birou Vlade Republike Srbije, koji saopštava sada da je to tako bilo oko nekih tekstova. Ko može da plati to? Mogu jake političke grupe, jake kriminogene grupe, mogu jaki finansijski lobiji i može da potkupi, uslovno rečeno, vlast. Da li su mediji zaštićeni od toga, da li njima ovaj zakon u tom smislu služi i da li su zaštićeni oni pojedinci od tačnosti informacije? Drugo, da li je novinar zaštićen kod dolaska do informacije? Ovde se govori o tome da je dostupnost informacije za sve ista. Međutim, da li su svi novinari ili svi mediji u istoj ravni, ako Biro Vlade Republike Srbije pravi brifing i poziva samo odgovarajuće novinare ili odgovarajuće medije da saopšte tu informaciju. Da li država ima prava i sme da zaštiti ili bolje reći da bira novinare sa kojima će praviti brifing? Da li država ili Vlada imaju pravo da biraju medije kojima će dati akreditaciju za konferenciju za štampu? Ovde to nije ograničeno i prema tome, i dalje se pravi diskriminacija između novinara, a time i između medija. Ovde mora da se kaže da država nema pravo da sakrije informaciju, da ne može da zabrani nekome ili bolje reći ne može da ne izda akreditaciju za konferenciju za šampu, a kada kažem država mislim i na lokalnu samoupravu, regionalnu i Republiku. Za sada je to moguće i ovih dana imate sijaset informacija gde se kaže na jednom broju medija - iz poverljivih izvora Vlade Republike Srbije. To nije snalažljivost novinara nego je pitanje faktički želje Vlade Srbije da jedan broj medija protežira i time saopštava samo te informacije, a drugi deo medija jednostavno te informacije nema. U tom smislu mediji nisu dovoljno zaštićeni ovde, tačnije rečeno nije obezbeđena ravnopravnost medija. Ovde se sada govori o 19 razloga za neobjavljivanje demanta. Uvek možete naći od tih 19 jedan razlog da ne objavite demant. Međutim, ko je tu opet u teškoj poziciji? Opet su u teškoj situaciji javne ličnosti, jer je njih moguće napadati, a ove druge ne može, mora da se plati, da se potpiše, da se pita. Ali kada je reč o ovim drugima, uzmimo za primer to da li je opet sva informacija dostupna novinarima? Da li postoji obaveznost nas poslanika da saopštimo mediju stav, da saopštimo nekom novinaru kada izađemo politički stav ili imamo pravo da biramo kom ćemo mediju da to kažemo ili ne. Ovde je pre svega reč o onim medijima koji kritikuju vlast i sada ćete mi reći da smo i mi tako radili, pravili smo grešku jer nismo išli na Studio B. Sada je još gora situacija. Sada se na nekim medijima državni funkcioner neće uopšte pojaviti. Da li on to ima pravo? On nema pravo, on je državni funkcioner, država ga je izabrala i kada ga televizija, radio-stanica, novina pozove da da intervju o političkom stavu, o zakonu o informisanju ministra Lečića ili Koraća, mora da se odazove. Da li toga ima u ovom zakonu? Nema i to znači da se pravi dalje protežiranje odgovarajućih sredstava informisanja, koja će odgovarajuću informaciju da saopšte, a koja neće. Drugo, mi smo ovde govorili danima i povodom prošlog zakona o obavezi državnih organa i javnih preduzeća na dostupnost informacija, da novinar kada sazna odgovarajuću informaciju, evo gospodin Đelić je pomenuo naftnu mafiju, pomenuo je čak i neka imena, i sada novinar hoće tragom toga da ode u naftnu industriju, kod tih ljudi koji su pomenuti i da traži dokumentaciju, hoće da ispita šta je to. Po ovom zakonu nema pravo na to i ne omogućuje mu se da to uradi. Kako smo to obezbedili novinarima pravo dostupnosti istinite informacije i da javnost dođe do tih istinitih informacija. O tome je ovde reč i mislim da to fali u ovom zakonu, ako hoćemo stvarno dobar zakon da napravimo. Može da bude stranac vlasnik, to nije sporno, međutim sporno je nešto drugo: mi sada imamo neravnopravnost medija po više osnova i u finansijskom smislu, da li neko živi ili ne živi od tržišta. Koji su to mediji koji sada žive od donatorstva iz inostranstva, od drugih dotacija, od nekih političkih grupa ili slično, a koji su to mediji koji žive od tržišta. Ova skupština ima obavezu da stvori osnove da svi mediji žive samo i isključivo od tržišta, da od toga zavise, a ne od toga da li će ih Vlada pozvati na brifing ili neće, da li će im neka nevladina organizacija dati novac ili neće. To ovaj zakon, kao ni prethodni, nije obezbedio.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Andrić, a posle njega narodna poslanica Dragica Radulović.
Poštovano predsedništvo, uvaženi narodni poslanici, Predlog zakona o javnom informisanju, koji je danas pred nama, predstavlja korak ka zavođenju reda u medijskoj sferi. Garantuje slobodu saopštavanja informacija bez mešanja države, stvara uslove za profesionalno novinarstvo, u značajnoj meri usklađeno sa evropskom konvencijom. Načela javnog informisanja, kao što su sloboda javnog informisanja, obaveza profesionalne pažnje, zabrana svakog monopola, posebna podrška invalidima, kao i glasilima na jezicima nacionalnih manjina, predstavljaju rešenja o kojima su govorili i predstavnici Saveta Evrope. Demokratska stranka Srbije će glasati za ovaj predlog u načelu, mada nismo saglasni sa svim rešenjima i zato smo podneli određene amandmane. Zakon je mogao biti kraći i manje detaljan. Mnoga od ovih rešenja mogla su da se regulišu kodeksom. Kazne za medije su visoke. Sadašnja vlast dve godine izbegava da donese osnovne medijske zakone uprkos pritiscima Evropske unije i međunarodnih faktora. Zakon o radiodifuziji godinu i po dana je usaglašavan, a sedam meseci po usvajanju trebalo je da se formira Republička radiodifuzna agencija, odnosno njen saveta. Zakon o telekomunikacijama, kao i zakon o slobodnom pristupu informacijama od javnog značaja, kada će biti doneti ne znamo. U ovakvom haosu, bez zakonske kontrole sfere javnog informisanja, političari kao u prethodnoj deceniji olako izriču optužbe, recimo umešanost u organizovanje atentata, a mediji objavljuju takve izjave kao da nisu i oni odgovorni za takvo prenošenje. U mnogim demokratskim zemljama doneti su posebni zakoni o kleveti. Na taj način obezbeđuje se kultura i etičnost javnog govora. Onemogućeno je iznošenje teških optužbi bez dokaza i provere. Pravno neuređena oblast javnog informisanja odgovara onoj vlasti koja nastoji da novinare i medije kontroliše i uvuče u svoje političke igre. U razvijenim zemljama mediji služe kao kontrolori institucija, a u Srbiji deo medija menja stranu i opet postaje najtvrđe propagandno sredstvo. Režimski mediji dakle opet ostaju režimski. Naravno, mediji nisu više nemoćni koliko su bili pre dve i po godine, ali još uvek teško mogu da obavljaju svoju funkciju kontrole vlasti.
Reč ima narodna poslanica Dragica Radulović, a posle nje narodni poslanik Milorad Mirčić.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, SSJ neće podržati ovaj predlog zakona iz sledećih razloga - čekali smo dve i po godine da se promeni važeći Zakon o javnom informisanju iz 1998. godine. Za to vreme, ono nije bilo smešteno u bilo kakve normativne okvire. Imali smo sve i svašta, haos, a najviše političkog dodvoravanja ili nastojanja da se političkom neistomišljeniku pričini što veće šteta. Za sve to vreme smo pozivali na demokratiju i evropske konvencije, a činili suprotno. Načela javnog informisanja su dobro postavljena, ali dalja konkretizacija i razrada kroz celinu zakona nije zadovoljavajuća. Ima se osećaj da je dobar deo urađen namenski. Ako je tako, onda ovaj zakon neće dugo trajati. Evo samo nekih pojedinosti, radi čega ovo tvrdimo:novinarima nije zagarantovana sloboda mišljenja, samim tim što se rigorozno moraju potčiniti uređivačkoj politici, a ako je pokorno ne slede, gube posao; informacije iz privatnog života građana nisu dovoljno zaštićene, u slučaju povrede privatnosti, povređeni svoja prava mora da ostvari tužbom; velika verovatnoća je da će se to pravo ostvariti u parničnom postupku. Ovim predlogom zakona pravo na objavljivanje odgovora ili ispravke skoro se ne može ostvariti bez suda, a velika mogućnost je da se i ovo pravo ostvari parničnim postupkom, čime se gubi svaki smisao. Na odgovor povređenog dopušteno je, uz minimalnu novčanu kaznu, ako se uopšte ostvari, da urednik da komentar, što će umanjiti značaj odgovora, odnosno ispravke. To znači da odgovorni urednik javnog glasila može, uz minimalnu novčanu kaznu od 5.000 do 60.000 dinara, da degradira ciljnu ličnost, sračunato i planirano. Samo donošenjezakona po hitnom postupku u vanrednom stanju u Republici Srbiji onemogućava njegovu kvalitetnu izradu i učešće svih zainteresovanih političkih i drugih subjekata u tom radu. Zato SSJ neće glasati za predlog ovog zakona. Hvala na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić.
Dame i gospodo narodni poslanici, iskrenost predlagača se vidi iz obrazloženja. Predlagač kaže da su razlozi za donošenje ovog zakona to što je prethodni zakon bio loš, kako to predlagač objasni - bio je katastrofalan, pa je nova vlast dolaskom 5. oktobra, odnosno decembra 2000. godine, napravila nadljudske napore, stavila taj zakon van snage, a onda u obrazloženju za hitni postupak vlast sama priznade da je stavljanjem van snage tog zakona uvela haos u Srbiju, kad je u pitanju informisanje, a neposredni razlog za hitan postupak je vanredno stanje. Ovo se još u istoriji parlamenta nije desilo. Ovakav razlog da neko navede, to se još nije desilo. Ne kažem, bilo je možda i gorih, bilo je i boljih vlasti, ali ovakve vlasti Srbija nikada nije imala. Bio sam ubeđen da je onaj zakon, donet 1998. godine, u nekim svojim segmentima imao nedostatke, prosto rečeno, u nekim delovima je bio loš. Ali, da se nije ovaj pojavio, možda bi bilo najlošiji, ali ovo je najlošiji zakon. Da li je sve jasno iz obrazloženja potpredsednika, čovek je političar opšteg smera, svezna, iz njegovog obrazloženja sve nam je jasno. Gledajte,čovek izađe ovde i sa punom odgovornošću kaže - nema monopola. Prvo, osnovno polazište je da nad informacijama uvek ima država monopol, to je osnovno polazište. Svaka država ima monopol nad informacijama. Informacije se u principu dele na tajne i javne. Koje su tajne - one koje država svojim zakonima, uređujući te informacije, predočava nekim državnim organima, nekim pojedincima, i one nisu, što bi rekli, za širu upotrebu; znači, samom činjenicom da su tajne, već se pravi neka odstupnica ili neka zabrana za sredstva javnog informisanja. Javne informacije su dostupne javnosti, država pravi selekciju koje su to informacije i na koji način ih treba plasirati u javnost; i umesto da potpredsednik Vlade to malo prouči, da to ima neko realno uporište, to njegovo objašnjenje, on izađe ovde, pa ako izgovori pet ili šest rečenica koje hvale Evropsku zajednicu, OEBS i međunarodne institucije, očekuje da će to nas srpske radikale da fascinira i da ćemo reći - evo demokratije kroz ovaj zakon. Ne, ovaj zakon je upravo kazneni zakon za one ljude koji rade u sredstvima javnog informisanja. Šta je najgore u ovom zakonu - što i zaštita novinara nije jasno definisana i nemojte sada da nam pričate da niste to namerno uradili. Jeste, gospodo, znate vi dobro, imate vi iskustva iz prethodnih perioda, da sve ono što nije do detalja definisano,može da se zloupotrebljava onako kako to u pojedinim trenucima odgovara vlasti ilidržavi. Šta je ovde ostalo kad je u pitanju zaštita novinara - novinari su prepušteni odluci Ministarstva za kulturu i medije. Pa gospodo, na pretprošloj sednici, koliko se sećam, usvojili smo izmene i dopune Zakona o ministarstvima, gde se uz Ministarstvo kulture dodaju i mediji, i u opisu delatnosti tog ministarstva je, između ostalog, kontrola medija. Znači, ministar će direktno ili indirektno odlučivati šta je to proverena informacija, za koju informaciju je javnostzainteresovana, za koju nije, a na osnovu toga donosiće odluku i kaznene mere kad su u pitanju novinari. Druga stvar gde novinari nisu zaštićeni - vi tvrdite gospodo da novinar "može da objavljuje samo istinu i proverenu informaciju i zaštićen je zakonski". Nije gospodo, može da objavi najveću istinu, ali zbog te istine, zbog neslaganja sa uređivačkom politikom, može da dobije otkaz taj isti novinar. Jer, u ovom zakonu to nije definisano. Definisano je samo u članu koji kaže - ako seuklapa u uređivačku politiku sredstava javnog informisanja. Što se tiče javnih ličnosti, pa suština i dobrobit zakona je upravo da zaštiti ličnost, a u ovom zakonu štiti samo one ličnosti koje su u vlasti, koje trenutno drže polugu vlasti, ali onog trenutka kada odu sa vlasti, a pogotovu ako su opozicija, kao mi radikali, nisu zaštićeni, o njima može sve da se objavljuje, o njima može sve da se piše. Pa najbolji primer je upravo (vi ga pokazujete) što već mesec dana vodite kampanju, vezano za poslednje događaje, licitirate ko je sve od političara bio umešan, na prvom mestu je u svakom slučaju kod nas bio Vojislav Šešelj. Ali gospodo, nemojte da se brinete, istina će isplivati i proći će i ovo vanredno stanje, realni razlog za donošenje ovog zakona, a onda ćete vi biti pod udarom javnosti.
Određujem pauzu i nastavljamo rad u 15,00 časova. Prvi prijavljeni govornik je narodni poslanik Tomislav Kitanović. [[Posle pauze - 15,35]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu. Molim da utvrdimo da li postoji kvorum za rad. Konstatujem da imamo kvorum za rad. Nastavljamo raspravu po prijavama za reč narodnih poslanika u načelnoj raspravi o Predlogu zakona o javnom informisanju. Reč ima narodni poslanik Tomislav Kitanović, a posle njega narodni poslanik Branko Ružić.
Postoji posebna zainteresovanost kod nas iz DSS-a za ovaj zakon. Vi znate da kruži ona priča o našoj neobaveštenosti, tako da smo, prilikom izrade i stavljanja u proceduru ovog zakona, obratili pažnju i hteli smo da damo neki svoj doprinos i da vidimo da li će ta neobaveštenost da ostane i dalje ili neće. Na primer,jedan sam od ljudi koji je prilično neobavešten, to moram da priznam, kao jedan od ljudi koji je učestvovao u osnivanju Demokratske stranke i možda prvog odbora u unutrašnjosti Srbije. U to vreme sam mislio da učestvujem u osnivanju stranke centra, međutim, kasnije se ispostavilo da je to stranka levice. Toliko o sopstvenoj informisanosti, a sada ću nešto i ovom zakonu. Već je rečeno da je informisanje ogledalo demokraktičnosti i stanja društva, ta stvar stoji. Međutim, jako je bitno da ceo taj sistem informisanja ima povratno dejstvo na društvene tokove i na društvene odnose. Zato se, uostalom, vodi ta borba za upliv u medije, za ostvarenje što većeg uticaja u medijima, za to da se preko medija ostvari uticaj na društvo. Imali smo nasleđeno stanje koje nije bilo nešto pozitivno. Zamenik ministra je govorio o zakonu iz 1998. godine. Mislim da je možda racionalnije da se vratimo duži period unazad, praktično da se vratimo u period zadnje decenije, gde je i počelo da se formira višestranačko društvo i gde su mediji poprimili veći značaj nego što su imali u onom prethodnom jednopartijskom sistemu. Sva dešavanja i oslobađanje medijskog prostora, oslobađanje ljudske misli u tom periodu, desila su se iz nužde. Sam režim nije prihvatio neke stvari zbog toga što je to želeo, već zbog toga što je morao, i taj višepartijski sistem i taj podeljeni medijski prostor. Znači, bilo je jasno da više onakvog monopola na medijima kao ranije ne može biti. Tu se čak javlja jedna paradoksalna situacija u samom tom početku; na osnovu svoje snage i uticaja na glasačko telo, režim je imao više lufta i mogao je da da više prostora ostalim strankama, tako da se ta višestranačka borba na neki način i prividno odvijala u tom periodu. Međutim, kako se ekonomska situacija zatezala, kako je zemlja ulazila u sve dublju krizu, tako je i granica tog medijskog prostora snižavana, tako da smo i došli do tog zakona iz 1998. godine, koji nije neki primer demokratičnosti u toj medijskoj sferi. Utom periodu smo imali situaciju naglog rasta tih medijskih kuća, privatnih televizija, listova, radija. Imali smo neuređenost i situaciju medijske džungle. Svi gradovi, retko koji grad u Srbiji nije dobio neku od televizija, kao i radio. Sa povećanjem broja medija se snižavao kriterijum kvaliteta. Na tim medijima radili su sve manje spremni i kvalitetni ljudi, sve manje ljudi sposobni da odgovore zahtevima novinarske profesije, tako da smo dolazili i do toga da nam srednjoškolci vode neke emisije na televiziji. Nije ni čudo da je taj kvalitet spušten na najnižu moguću meru. Zato su se javili problemi, nesporazumi, konflikti, što je dovelo do toga da kad-tad mora da se reguliše nekim zakonom. Mi smo imali stanje koje, praktično, nije bilo u ovoj oblasti uređeno zakonom, od dana ukidanja onog prethodnog zakona do, nadam se, donošenja ovog novog zakona. Mislim da je nužda da se jedan zakon takve vrste donese.Tu je bilo priče o vanrednom stanju. Uglavnom je bilo primedbi da je šteta što se zakon o javnom informisanju donosi u vreme vanrednog stanja. Kao da je vanredno stanje produkt dešavanja u zemlji, kao da je to neka kolateralna šteta koja se dešava zbog toga da bi se neke bitnije stvari završile, pa hajde, sada ćemo medijsku blokadu, da završimo te stvari, i onda više nema medijske blokade. Ipak mislim da je ta medijska blokada bila sama sebi cilj, da je bila iznad drugih stvari, da je bila primarna, na prvom mestu, da je mnogo bitnije bilo tu zatvoriti i regulisati neke stvari, nego u ovoj drugoj oblasti, tako da, eto, čim ovamo budu stvari rešene, onda i blokade više nema. Čak mislim, kada bi režim bio u situaciji da svojom voljom može da bira od tih stvari koje su uvedene tim vanrednim stanjem da jednu stvar može da ostavi i dalje da bi upravo ostavio tu vanrednu blokadu do daljnjeg, što njemu u ovoj situaciji prilično odgovara. Sam zakon, za koga jedan broj ljudi ovde kaže da nije loš, ima neke pozitivne stvari, neka je vrsta usklađivanja propisa sa evropskim propisima i on je praktično u neku ruku i zakon koji je bio potreban. Forma u kojoj je ovaj zakon pisan daje utisak demokratičnosti i uvodi niz možda pozitivnih normi koje bi trebalo da daju neke pozitivne efekte u ovoj oblasti. Ono što vidim kao skrivene namere i ono što bi možda moglo da se pokaže lošim jeste to što mi se čini da u ovom zakonu na neki način ostaju otvorena vrata za neke proizvoljnosti, za neka proizvoljna tumačenja, za neke stvari gde će moći neki članovi ovog zakona i neke oblasti da se regulišu po nečijem nahođenju, da to bude nečije diskreciono pravo, pa recimo on u jednom slučaju primenjuje jedne, a u drugom druge aršine. Uz neku, tu i tamo, delimičnu nepreciznost, mislim da su to slabije strane ovog zakona. Možda je trebalo više jasnoće i preciznosti u nekim odredbama. Tu je bilo reči i oko toga da ovim zakonom nije dovoljno zaštićena novinarska profesija. Tu se javljaju nepreciznosti, u nekim članovima to postoji, ali ako se čita između redova. Sada je pitanje da li oni što primenjuju to hoće da čitaju između redova ili će se ponašati po svojim interesima. Sve u svemu, mislim da je uz doradu ovog predloga zakona, uz neke male izmene, moguće doći do dobrog zakona za trajniju upotrebu.
Reč ima narodni poslanik Branko Ružić, a posle njega narodni poslanik Željko Tomić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, sfera informisanja i zakonska regulativa vezana za tu sferu bilo je jedno od polja na kome je koalicija DOS zgrtala politički profit tokom predizborne kampanje 2000. godine, uz gromoglasna obećanja o novom tzv. demokratskom zakonu o informisanju i to odmah nakon izborne pobede. Sada je april 2003. godine, a na snazi je vanredno stanje i ne postoji ministarstvo informisanja, ukinuti su TV prenosi skupštinskih zasedanja, a pred nama se nalazi Predlog zakona o javnom informisanju. Ovaj zakonski predlog nije konzistentan, bremenit je kontradiktornostima, voluntaristički i ideološki je napisan. Predlagač, pored toga što je u zaostatku uređivanja sfere informisanja, ne pokazuje ni dobru volju da se ova problematika uredi u skladu sa standardima koji važe u demokratskom svetu i obavezuju nas na usklađivanje nacionalne zakonske regulative. Predlagač je preuzeo pojedina rešenja iz zakonodavstava pojedinih evropskih država, međutim to je učinio vrlo selektivno i nemušto, uglavnom preovlađuju rešenja koja predstavljaju mešavinu nemačkog i ruskog modela. Postoji mnogo negativnih karakteristika u ovom zakonu. Odredbama ovog zakona ne definišu se koje instance imaju obavezu da štite opšti društveni interes i da prezentuje javnosti kulturne vrednosti, tradiciju našeg naroda, obrazovne programe koji prate proces kvalitetnog odgajanja mlade populacije. Na samom početku zakona smatram da je potrebno utvrditi kategorijalni aparat i dati jasnu definiciju vrlo problematičnih pojmova i termina kao što su - podobnost, govor mržnje, podesna informacija, novinarska pažnja primerena okolnostima i opravdani interes javnosti. Izgleda da je vrhovni trend, intencija ovog zakonskog predloga, da se zaštiti pravo vlasti da prezentuje svoju istinu, da se zaštite vlasnici javnih glasila, spreče oponentska gledišta i da se do sramnih granica marginalizuje novinarska profesija. U članu 2. u drugom stavu kaže se da javno informisanje ne podleže cenzuri, što verovatno implicira da cenzura postoji i da neko treba da brani javno informisanje od cenzure. Mnogo je lakše reći da u ovoj sferi nema cenzure, ali je to izgleda za predlagača izuzetno teško. U članu 5. se definiše pravo posebnih kategorija lica i u isti koš se stavljaju pripadnici nacionalnih manjina i etničkih zajednica sa invalidima i hendikepiranim licima, što je naravno nedopustivo, jer pripadnici nacionalnih manjina i etničkih zajednica nikako ne mogu biti definisani kao posebna kategorija lica. Član 7. samo govori o zabrani monopola u oblasti javnog informisanja, ali se nigde odredbama ne limitira procenat vlasništva u javnom glasilu ili u javnim glasilima, mislim na druge, čime se otvara prostor za stvaranje monopola. Član 10, definišući pojam javnog glasila, ne govori o kablovskim televizija i satelitskim programima, koji takođe mogu da podpadnu pod jedan vid javnih glasila. Kod osnivanja javnog glasila favorizuju se strana fizička i pravna lica, samim tim što imaju ista prava i obaveze kao i domaća fizička i pravna lica. Oblast javnog informisanja može se slobodno tretirati i kao resurs koji onda po odredbama ovog zakona strani investitori koriste za sticanje profita, a drugo pitanje koje je vrlo važno, ko će biti na taj način nosilac formiranja javnog mnjenja. Članovi 16. do 24. govore o zabrani distribucije informacije koja može da naruši demokratski nastrojeno društvo, ali poučeni sadašnjom praksom, u najvećem broju slučajeva ove odredbe predstavljaju posledicu pre svega htenja i legalizovanja vanrednog stanja u sferi javnog informisanja i nemaju nažalost mnogo veze sa demokratskim vrednostima i načelima, već se svode na voluntarističko i selektivno tumačenje koje će se odslikati u restriktivnosti i rigidnosti. Član 36. govori o prezumpciji nevinosti kojom se zabranjuje da neko lice bude označeno počiniocem krivičnog dela i krivcem pre pravosnažne odluke suda. To, naravno, vrlo lepo zvuči, ali sam predlagač je u prethodne tri godine u praksi najbrutalnije kršio ovaj princip prezumpcije nevinosti u sferi javnog informisanja i to bez ikakvih konsekvenci. Član 37. u odnosu na raniji zakon u sebi ne sadrži neke suštinske novine, osim floskule govor mržnje, na kojoj predlagač jaše već tri godine, optužujući uglavnom neosnovano svoje političke protivnike. Trenutna dešavanja u državi, u kojoj je na snazi vanredno stanje, govore o nasušnoj potrebi da se u članu 37. pored svih definisanih pripadnosti i opredeljenosti - naravno, seksualne opredeljenosti, koja je, uzgred budi rečeno, ovako prezentirana i tumačena, devijantna, ali naravno u pogledu ostvarenja ljudskih prava, nesporna - da se obavezno doda i pripadanje političkoj i profesionalnoj organizaciji. To pre svega iz razloga uvođenja većeg stepena demokratičnosti i sprečavanja satanizovanja političkih protivnika preko sredstava javnog informisanja, što se sada svakodnevno čini. Kontradiktornost ovog zakona najbolje se oslikava na članu 44. koji relativizira, potire i praktično svojom primenom krši pravo iz sfere esencijalnih ljudksih prava, definisano u članu 42, a odnosi se na informacije iz privatnog života i lični zapis. Takođe, ovim zakonom nije predviđena čvrsta, eksplicitna obaveza objavljivanja demantija. Odredbe ovog zakona ne definišu obavezu dokazivanja porekla novca osnivača javnih glasila, što je inače evropski i svetski standard. O tome govori i evrovizijski zakon o privatnim televizijama. Podsećam, naravno, da se Vlada trenutno bori sa organizovanim kriminalom. Pored toga, postoji opasnost, obzirom da ne postoje odredbe koje tu problematiku regulišu, da privatne televizije ili druga javna glasila postanu propagandno sredstvo pravnog ili fizičkog, stranog ili domaćeg lica koje stoji iza osnivačkih prava javnog glasila. Na kraju, kaznene odredbe eventualno učinjenih prekršaja su u ovom zakonu drakonske, neprimerene, i predstavljaju radikalan paradoksalan napredak u odnosu na Zakon o informisanju iz 1998. godine, koji se možda ne može nazvati baš demokratskom tekovinom, ali je u mnogome jasniji i koncizniji po definisanim pravima i obavezama, mnogo korektniji i demokratskiji u odnosu na ovaj predlog zakona. Prelaznim i završnim odredbama niste pojasnili kako će se, na koji način i po kojoj zakonskoj regulativi javno glasilo upisivati u registar javnih glasila, obzirom da usvajanjem ovog zakona nastaje pravni vakuum, a što naravno otvara prostor za manipulacije. Iz svega navedenog, jasno je da SPS ne može da podrži ovakav predlog zakona o javnom informisanju. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Željko Tomić, a posle njega narodni poslanik Dragoljub Stamenković.
Dame i gospodo narodni poslanici, pošto je dosta toga već rečeno, pokušaću samo ukratko da ukažem na nekoliko najbitnijih stvari, a u vezi zakona o javnom informisanju. Prvo i osnovno pitanje poslanici DSS danas postavljaju: zbog čega se ovaj predlog zakona nije ranije našao na dnevnom redu našeg zasedanja. Nad ovim današnjim diskusijama ostaje tamna senka, imajući u vidu da se Predlog zakona o informisanju izglasava u trenutku dok Srbijom vladaju vanredne mere. Novinari i definitivno nisu zaštićeni ovim predlogom zakona, a što svedoče brojna reagovanja naših najeminentnijih novinarskih imena. Kao da se prepoznaje namera da predlagač zakona, prema ovoj profesiji, želi da produži vanredne mere i kada one budu prestale da važe. Nisu regulisana prava i obaveze onih koji pružaju informacije, pod izgovorom da će to biti razmotreno u zakonu o dostupnosti informacija, pa nije jasno kako će se tretirati ovo pitanje do donošenja tog zakona, odnosno kako će se novinari osloboditi balasta koji im ovaj današnji predlog zakona nameće. Podsećam, kaznene odredbe čine veliku većinu teksta Predloga zakona, kao da samo postojanje novinarske profesije nekom smeta, odnosno da se novinari bave svojom strukom na način koji, po meni, vladajućoj eliti ne odgovara. Sindrom sujete vladajućih struktura je očigledan kada je u pitanju javna reč, što ne sme da utiče na slobodu štampe, na slobodu informisanja. S druge strane, mora se reći, kako forma, tako i većina sadržaja ovog zakona zaista nije loša. Veći deo teksta čak i doslovce prepisan je iz nekih drugih zakona, tako da u kvalitativnom smislu zakon u načelu ima podršku poslanika DSS, jer prati standarde Evrope. Takođe, smatram da je nekorektan sadržaj člana 5. koji pod pojam - posebne kategorije lica, svrstava nacionalne manjine i etičke zajednice, ali i invalide i hendikepirana lica. Zakon o javnom informiranju Republike Hrvatske, koji je potpisao Franjo Tuđman, a danas mu je tačno 11 godina, na današnji datum je donet, za nacionalne manjine ostavlja više prostora, kao i za, kako se navodi, druge društvene i kulturne grupe koje nisu ovim predlogom zakona ni spomenute, a ni obuhvaćene. Predstavnik Vlade, gospodin Žarko Korać je juče na sednici Odbora za kulturu i informisanje, protiveći se pritiscima da se TANjUG i "Borba" i dalje finansiraju iz budžeta, pitao: ko "Borbu" još kupuje, ko "Borbu" još čita. Uzvratio bih pitanjem, da li je upućen u remitendu novina kao što su "Hlas ludu", "Libertate", "Rusko slovo" i druge, koje se takođe finansiraju iz budžeta države, odnosno Pokrajine Vojvodine. Bilo bi korektno otvoriti tržišnu utakmicu za sve medije, u istom trenutku pod istim uslovima, bez upuštanja u procenu ko šta i koliko kupuje i čita, gleda ili sluša. Kao što smo predložili amandmanom na član 13, smatramo da državni organi treba da imaju način da objektivno i nepristrasno upoznaju javno mnjenje preko nacionalne novinske agencije, koja ne bi imala nikakav monopol i prednost u objavljivanju navedenih informacija, a što bi se regulisalo posebnim zakonom, kako smo amandmanom predvideli. Dakle, DSS će podržati ovaj predlog zakona u načelu, uz nekoliko principijelnih primedbi koje smo pretočili u amandmane i o kojima su moje kolege već govorile. Na kraju, da bih u najkraćem obrazložio naš stav, citirao bih naslov iz jednih današnjih novina: "Bolje ga imati, nego nemati". Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragoljub Stamenković, a posle njega narodni poslanik Dragan Lazić.
Dame i gospodo, neka bude pravde, pa neka svet propadne, često kaže ovde ministar Batić. Mi radikali kažemo, neka bude slobode u Srbiji, a onda će biti i pravde i blagostanja i zadovoljstva kod građana, a svet propasti neće. Ovo ovde što smo dobili kao materijal treba da predstavlja zakon koji će regulisati neke odnose u javnom informisanju u Srbiji. Nema slobodnog i demokratskog društva bez slobode informisanja. Zaista ovo što piše u uvodnim odredbama, u prvih nekoliko članova ovog zakona, svim srcem podržava većina poslanika, a sigurno i poslanici SRS. Ovaj deo teksta kao da je prepisan iz programa SRS. Pravo na javno informisanje, slobodno informisanje i informisanje u interesu javnosti, da javno informisanje ne podleže cenzuri, naravno sve je to želja i srpskih radikala. Da li je tako danas? Da li se uopšte tako nešto u ovoj Srbiji može desiti? Nikakav zakon neće pomoći u ovoj oblasti, dok oni koji su na vlasti ne izbiju sebi iz glave da televizija nije zbog toga da bi se oni slikali i da svojoj mami kažu kako su lepi i pametni, da novine nisu da se samo oni čuju, već da prenesu stavove svih onih građana Srbije koje su oni preko svojih predstavnika u Skupštini Srbije poslali da u njihovo ime govore i zastupaju njihove stavove i interese. Zakon ukinut posle posle crvene revolucije, sankcionisao je neka ponašanja u oblasti javnog informisanja. Nije se moglo klevetati bez razloga, bez dokaza, nije se moglo iznositi nešto iz života građana, pre svega, pa onda i političara i onih koji su u državnim organima, ukoliko nije za to postojalo dokaza. Bilo je zabranjeno emitovati i reemitovati programe nekih obaveštajnih službi zemalja koje su bombardovale Srbiju i učestvovale u agresiji na Srbiju. To je bio zakon po kome je radilo sigurno stotinak, a možda i više, dvesta privatnih TV stanica, a samo ih u Nišu ima petnaestak. Radile su mnoge radio stanice, izlazile su mnoge novine. U tim novinama i na tim televizijama mogli ste čuti najgore napade na Vladu Republike Srbije, na političare iz partija koje su činile Vladu Republike Srbije, a samo mali broj je kažnjen, ne zbog toga što su kritikovali Vladu, već što su iznosili neistinu, laži i klevete koje se nisu mogle dokazati. Čitam u novinama izjavu predsednika Vlade i nekih ministara, poželjno je kritikovati Vladu ali to mora da bude umereno, sa dozom neke umerenosti, ne smeju to biti oštri napadi, jer Vlada mora da vodi računa o svima nama. Kažem, osnovni posao i dužnost poslanika opozicionih poslaničkih partija je da što oštrije, što jače kritikuju Vladu, ne bi li je doveli u red da radi onako kako odgovara interesima svih građana Srbije. Čitam član 36. Predloga zakona, koji kaže, mora postojati pretpostavka nevinosti. Slažem se, niko nije kriv dok se drugačije ne dokaže, a teret dokazivanja krivice nije na onome koga optužuju, nego na onome koji optužuje. Evo, imamo slučajeva, ministar poljoprivrede umesto da se brine o cenama đubriva, o niskoj otkupnoj ceni žive stoke, on pronalazi ubice, on unapred osuđuje, ovi su to uradili, ovaj je toliko para zamenio, Nenad Čanak takođe, Vladan Batić takođe; onomad se javi Orlić pa i on donosi zaključke, čekajte; gospodo, neka ti sudski organi urade svoje, a onda neka sredstva javnog informisanja potpišu ime i prezime onoga ko je to uradio, a ne da kažu neko je uradio, nešto je uradio, mora da se zna ime i prezime. Sumnja se da će ovaj zakon doneti nešto novo u oblasti medija. Mislim da će i dalje postojati dve strane. Jednu čini Vladu Republike Srbije, ona će biti apsolutno privilegovana, njeniljudi će reći - nemoj ovo da objaviš, nemoj ovo. Biro za informacije Vlade Republike Srbije će raditi svoj posao u oblasti informisanja, a novinari će morati, nažalost, da pišu i protiv svoje savesti. Ali, neka bude slobode u Srbiji i neće svet propasti, a slobode će biti vrlo brzo, biće novih izbora. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Lazić, posle njega narodni poslanik Đura Lazić.
Dame i gospodo, što se tiče zakona o informisanju dosta toga je rečeno od strane šefa našeg poslaničkog kluba i kolega iz Demokratske stranke Srbije. Ono što od uvodničara nisam mogao da čujem, nažalost on nije trenutno prisutan, jeste kakav je status dela državne televizije na Kosovu i Metohiji i kakav je status Novinsko-izdavačke kuće "Jedinstvo". Oni jesu važan i bitan detalj kao jedini segment naše države na prostoru Kosova i Metohije i treba povesti računa o njihovom statusu. Naime, kuća RTS na Kosovu i Metohiji do 1999. godine imala je negde oko hiljadu radnika, oni su bili uposleni u različitim sektorima radija i televizije. Oni su sada diljem po Srbiji, ne zna se gde je ko. Jedino se skupljaju u Zvečanu i u Prokuplju. Tamo radi Radio-televizija "Toplica", ona na neki način reemituje ili emituje program interesantan za živalj na Kosovu i Metohiji, koliko je vidljivost moguća, i za živalj koji gravitira tim krajevima. Mi od Vlade Republike Srbije do sada nismo dobili nikakvo uverenje, sem onoga što postoji preko Koordinacionog centra za Kosovo i Metohiju. Mislim da je potrebno da se njihov status u dogledno vreme reši, da se ne bi lutalo kakav oni status imaju. Potpuno razumem činjenicu da je potrebna racionalizacija i neka vrsta profesionalizacije unutar RTS-a. Kada je ta kuća rađena i građena u svoje vreme, građena je po sasvim drugačijim kriterijumima i za sasvim drugačiji prostor koji je trebalo da pokriva. Međutim, sada je situacija drugačija i trebalo bi njihov status da se reši. Mnogo ima samohranih majki, čiji su muževi poginuli na ratištima diljem bivše Jugoslavije i na području Kosova i Metohije, u vreme oružane intervencije NATO-a, tako da ni njihov status nije rešen. Njima treba da se pomogne. Što se tiče Novinsko-izdavačke kuće "Jedinstvo", ta je kuća i sada zastupljena, nažalost, sa jednonedeljnim izdanjem. Naime, list izlazi jednom nedeljno - ponedeljkom. To je jedina informacija koja može da dopre sa područja Kosova i Metohije. Smatram da ta ekipa ljudi ubedljivo najbolje zna šta se dešava dole, na koji način treba obaveštavati javnost i kako javnost treba da bude usmerena određenim informacijama. Međutim, oni su doživeli u jednom trenutku i neku vrstu transformacije, koliko se sećam, negde pred sam rat 1998. godine. Naime, Novinsko-izdavačka kuća "Jedinstvo" je bila na neki način privatizovana. Preko "Službenog lista SRJ" ili preko "Službenog glasnika" Srbije moglo je da se pročita da je petoro ljudi iz Novinsko-izdavačke kuće "Jedinstvo" privatizovalo taj list za ne više od pet hiljada dolara. Međutim, u međuvremenu izašao je demanti u "Službenom glasniku", gde se vidi da oni više nisu vlasnici. Iza te kuće, kao jedini organizator, stoji Skupština Republike Srbije, ona treba da se pozabavi tim listom, da se reši njihov status. Do danas nemam obedljiva saznanja da se status Novinsko-izdavačke kuće "Jedinstvo" iz Prištine do sada rešavao na pravi način. Stižu obećanja iz Koordinacionog centra i iz Vlade Republike Srbije. Nažalost, sve se svodi samo na to. Očekujem da u dogledno vreme Vlada Republike Srbije konačno reši njihov status, jer je u interesu i države Srbije, i kompletnog građanstva, i ljudi sa Kosova i Metohije da taj list izlazi ne samo jednom nedeljno, nego da izlazi najmanje tri ili četiri puta nedeljno, što bi otprilike moglo da zadovolji neke potrebe informisanja našeg građanstva. Ono čime sam hteo da se pozabavim nekoliko trenutaka, jeste način uređivanja u našim listovima. Očigledno da nije problem u informisanju i u zakonu. Zakon može da bude dobar, može da bude bolji i može da se dopunjuje, i da nikad ne bude savršen, ali uvek ostaje suštinski problem, a to je problem uređivačke politike. Naime, i dalje robujemo tome da uređivačka politika umnogome zavisi od vladajuće nomenklature. To se dešavalo ranije, nažalost to se dešava i sada, i ako neko pokušava da se sakrije iza svega, iza vanrednog stanja, mislim da to nije pravo rešenje. Podsetiću vas šta se dešavalo na području Kosova i Metohije i koliko smo u tom uređivačkom smislu lutali pri izboru termina kako treba jednu pojavu nazvati. Recimo 1981. godine, kada su izbile demonstracije na Kosovu i Metohiji, tada su ih nazvali kontrarevolucijom. Kada je Zapad čuo za termin "kontrarevolucija", naravno da su se svi oduševili; kako da ne, pa to je kontrarevolucija protiv komunističke nomenklature. Znači, da je njima išla u prilog. Umesto da se nazove pravim imenom, kao što se to nazvalo mnogo kasnije, i bojim se da je bilo stvarno kasno, to je bila oružana pobuna, koja je kasnije prerasla u čist i klasičan terorizam, teroristički nasrtaj na državni integritet tadašnje SFRJ, pa kasnije Savezne Republike Jugoslavije i Srbije. Drugi termin prihvaćen u tom trenutku je "iredentizam". Iredentizam suštinski znači prisajedinjenje svih Albanaca matici zemlji. Mi smo prihvatili tadašnji termin Albanske akademije nauka, zatim Kosovske akademije nauka i sve se to godinama koristilo. Nekome je to prijalo. Trebalo je da se upotrebi pravi termin, a to je secesionizam. Mi to opet koristimo 20 godina kasnije. Uvek smo tapkali u mestu, umesto da pravim terminom nazovemo bilo koju pojavu. Nešto bliže, 1996. godine, kada je došlo do "Bljeska" i "Oluje" u Hrvatskoj, tada sam živeo u Prištini i dobio sam poziv sa releja Goliš, gde su mi javili da gledaju direktan prenos ulaska hrvatskih snaga, odnosno Zbora nacionalne garde u Knin. Kad je istaknuta hrvatska šahovnica i zastava na Kninskoj tvrđavi, niko od naših ljudi, niko iz zvanične televizije, iz svih listova nije objavio pravu vest na pravi način. I dok su svi gledali šahovnicu na Kninskoj tvrđavi, verovali ili ne, sećam se do dana današnjeg da je "Politika" sutradan krupnim slovima na prvoj stranici objavila vest, umesto da je Knin pao, "da je Vrhovna komanda Vojske Republike Srpske Krajine prešla na rezervni položaj". Mi stalno robujemo nekoj vrsti eufemizma. Posle toga se čudimo zbog čega je tako. To se dešava i sada u vanrednoj situaciji. Svedoci smo da su neki listovi zbog nekih napisa zabranjeni. To je opravdano - vanrednom situacijom. Podsetiću vas, 1999. godine, kad je uvedeno vanredno stanje na području Kosova i Metohije, nijedan jedini albanski list nije bio zabranjen. Svi su u isto vreme izlazili, sve je moglo da se pročita, svi su mogli da saznaju. Kod nas se dešava ovo. Dobro ljudi, da li je moguće da naši građani treba da saznaju istinu preko zagrebačkog "Nacionala" ili preko nekog drugog lista iz Slovenije, a da ne može da se objavi ovde bilo šta u nekim našim novinama.
Reč ima narodni poslanik Đura Lazić, posle njega narodni poslanik Branislav Blažić.
Poštovano predsedništvo, uvažene kolege i koleginice narodni poslanici, pre nego što krenem sa izlaganjem o Predlogu zakona, samo da ispravim mog prezimenjaka, kolegu Dragana Lazića, da 1999. godine na Kosovu i Metohiji nije bilo vanredno stanje, nego je bilo ratno stanje u celoj zemlji zbog agresije NATO-a na našu zemlju, a ne NATO intervencije. Svedoci smo svi da nam skoro dve godine nedostaje zakon o javnom informisanju što prouzrokuje dosta teškoćai problema u oblasti informisanja. Dugo se govorilo o ovom zakonu, dugo se radilo na pripremama ovog zakona i prirodno je bilo očekivati da dobijemo valjan i sveobuhvatan tekst, koji će regulisati sve u oblasti javnog informisanja. Dobili smo, po meni, samo ideološki zakon koji može sadržati elemente podobnosti informacije. Međutim, zna se da informacija može da bude istinita ili neistinita, ali ne može nikako da bude podobna i nepodobna. To je bilo u vreme Broza i komunista, pa kada se pojavila neka informacija koja nije odgovarala, nepodobna, onda su se komiteti angažovali da tu novinu ili taj list građevinskim kolicima pokupe samo da ne stignu informacije do građana. Valjda nećemo nekim odredbama u ovom zakonu uvoditi podobne i nepodobne informacije. Na ovakvo razmišljanje naveo me je član 3. u stavu 1. odnosno jedna sintagma - sa pažnjom primerenom okolnostima. Šta se podrazumeva ovim rečima? Znači, to su posebne okolnosti o kojima novinar i urednik moraju da vode računa. Potpredsednik Vlade Korać je nešto o tome govorio, da su to neke posebne okolnosti kada novinari žure da napišu informaciju, da predaju tekst i tome slično. Pošto sam dugo godina radio ovaj posao, jeo novinarski hleb, mogu da kažem da se odgovornost novinara i glavnog urednika u izvesnoj meri razlikuje. Glavni i odgovorni urednik ne mogu da proveravaju informacije. Novinar je taj koji sazna informaciju, proverava, utvrđuje činjenice i plasira informaciju, tako da moramo da razlučimo pitanje odgovornosti novinara i urednika. Što se tiče ove sintagme - primereno okolnostima, ako zbog posebno hitnih okolnosti novinar mora da objavi vest ili izveštaj, te okolnosti ga ne mogu sprečiti da da kasnije osvrt, analitički tekst, komentar ili slično. Po meni je takođe apsolutno neprihvatljiv stav 2. člana 13. koji se odnosi na pitanje osnivača javnog glasila. Po ovome svi imaju pravo da osnuju javno glasilo, čak i stranci, osim države i državnih institucija. Mislim da mora negde da se zaštiti državni interes. Posebno pitanje je tzv. zabrana govora mržnje. U ovoj odredbi mislim da nema ništa novo osim teksta - "zbog njihove seksualne opredeljenosti." Ali istovremeno nije ovim predlogom zabranjen govor mržnje prema pripadnicima drugih političkih stranaka. Dakle, prema Predlogu ovog zakona više su od govora mržnje zaštićeni homoseksualci ili lezbijke nego pripadnici nekih drugih stranaka. Oblast koja reguliše pravo na odgovor i pravo na ispravku mislim da je daleko sažetije i konciznije data u ranijem zakonu i zato mislim da je ovo obrazloženje mnogo rastrzano, mnogo neprecizno i treba zadržati odredbu iz ranijih zakona. Što se tiče člana 32, tu se reguliše pravo da novinari mogu slobodno organizovati profesionalna udruženja i to je sasvim u redu. Međutim, mislim da je neophondo dodati novi stav i obavezati udruženja novinara da sačine, odnosno da imaju svoj kodeks koji će sadržati pravila i ponašanja rada. Čak mislim da te odredbe u novinarskom kodeksu mnogo više obavezuju i moralnije utiču na novinare kao profesionalnce nego pojedine odredbe zakona. Zato mislim da bi trebalo prihvatiti amandman SPS-a, koji smo podneli na ovaj član, da bi dopunili tekst ovog zakona. Poslednje što bi hteo da sugerišem i iznesem, to je član 100. Predloga zakona. Ovim članom pobrojani su svi zakoni koji prestaju da važe stupanjem na snagu ovog zakona. Dakle, ovaj zakon pokušava da zameni i preuzme kompletnu materiju iz čitavog sistema javnog informisanja, a s obzirom da je manjkav u nekim oblastima, neće biti zakona po kome će se moći osnivati novo glasilo. Dakle, stvara se vremenski vakuum i eliminiše pravo registrovanja novih glasila. Mislim da moramo naći modus da ovaj vakuum eliminišemo.
Reč ima narodni poslanik Branislav Blažić, a posle njega Miloš Nešović.
Dame i gospodi, pred nama je zakon o javnom informisanju, koji bi trebalo da pokaže stepen demokratizacije društva, ljudskih sloboda, građanskih prava i što je najkomičnije ili tragičnije, kako već hoćete, donosimo ga u uslovima potpune blokade građanskih prava i sloboda - u uslovima vanrednog stanja. Donosimo ga kada nema prenosa skupštinskih zasedanja, kada je potpuni mrak u medijima u Srbiji. Ovde je neko rekao da je bolji bilo kakav zakon nego nikakav. Mi smo imali u suštini vrlo dobar zakon o javnom inormisanju. On je kritikovan kao represivan od onih koji su želeli da dobijanjem para iz inostranstva mogu da plate i pričaju šta hoće i pišu o sopstvenoj državi, sopstvenom narodu, u uslovima preteće agresije NATO-pakta. Imali smo taj zakon i ukinuli smo ga početkom 2000. godine. Dve godine mi nemamo nikakav zakon. Danas nam se ovde nudi drugi zakon, ali u suštini javno informisanje, koje danas imamo u Srbiji, pre svega se zasniva na medijskoj i političkoj manipulaciji masa. Da li će ovaj zakon to promeniti? Svakako da neće, zato što su dva razloga koja tu postoje. Jedan je što ovaj zakon očigledno Vladu previše ne interesuje, evo gospodin Korać je sada stigao, a gospodin ministar ima Odbor za zaštitu Sremskih Karlovaca. Važniji je Odbor za zaštitu Sremskih Karlovaca od zakona o javnom informisanju, a potpisao ga je zakon Dušan Mihajlović, ministar policije. Nešto o slobodi tu veliko ne može biti reči. Dva su razloga zbog čega je javno informisanje na neki način politička manipulacija masama u našoj zemlji. Jedan razlog je što su novinari, pre svega zbog para, često skloni da svoje mišljenje podrede tuđem mišljenju i za svoje mišljenje da idu u centre političke moći. Ti nvinari svakako pljuju na svoj novinarski kodeks, ne zaslužuju da se bave ovom profesijom. Drugi razlog što mislim da je danas na delu medijska manipulacijajeste to što imamo vrlo velike pritiske političkih moćnika na medije. Situacija je apsurdna, privatni mediji su najviše režimski u našoj zemlji. Mi imamo Pink i BK televiziju koji su fantastično režimski. Imamo Pink koji snima rušenje mafijaškog tržnog centra u Šilerovoj ulici, pokazujući da se on ruši zbog toga što je bespravno građen, a koliko nam je poznato i Pink je bespravno građen. Međutim, kada je u pitanju manipulacija i korišćenje tog medija u političke svrhe onda nije bitno da li je bespravno ili pravno izgrađen. Prema tome, suština u ovom poređenju i merenju da li ćemo doneti zakon, jeste da merimo da li su prava o javnom informisanju važnija od prava ličnosti da se zaštiti od klevete, od dezinformacija i mi sada omogućavamo prevagu na tu stranu da je važnije imati informisanje. Sve bi to bilo u redu, kada bi to javno informisanje stvarno bilo istinito i pravovremeno. Međutim, mi to u Srbiji, s obzirom na potpunu politizaciju prostora, ne samo medijskog, nego ukupnog prostora Srbije, još dugo, dugo nećemo imati.
Reč ima narodni poslanik Miloš Nešović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine potpredsedniče Vlade Republike Srbije, svoju diskusiju o zakonu o javnom informisanju počeo bih od razloga za njegovo donošenje po hitnom postupku, koje je predlagač ponudio, navodeći u prvom redu aktuelni trenutak u kome se Republika Srbija našla nakon ubistva predsednika Vlade i uvođenja vanrednog stanja, kojim su propisana i određena ograničenja i u sferi javnog informisanja. Namera je, kako stoji u pomenutim razlozima, da bez odlaganja otpočne oblikovanje demokratskog pravnog ambijenta, kako bi se predupredilo dalje produbljivanje haosa u medijskog sferi i sprečilo nastajanje daljih štetnih posledica po građane. Ovakva konstatacija upućuje nazaključak da upravo aktuelna vlast, Vlada i resorno ministarstvo, snose ogromnu odgovornost zahaotičnu medijsku sferu, kao i za nepobitnu činjenicu da smo uovom trenutku, najblaže rečeno, na minimumu uslova u našem javnom informisanju, koji bi mogli da podstiču i demokratske procese. Sve što je u ovoj iznetoj važnoj oblasti društvenog života aktuelna vlast do sada učinila jeste donošenje Zakona o prestanku Zakona o javnom informisanju iz 1998. godine, što znači da je vlast za više od polovine svog mandata u ovoj oblasti učinila malo čega vrednog. I kada se konačno pristupilo pravnom uređenju ove oblasti, najavljenom još pre dve godine, za koje je SPSapsolutno - za, čini se to u uslovima vanrednog stanja, po hitnom postupku, i na sednici bez TV prenosa. Ta činjenica, hteli mi to da priznamo ili ne, u znatnoj meri devalvira namere za uspostavljanjem pretpostavki stvaranja i razvoja demokratskog i otvorenog društva. No, to je samo segment naše jednostrane medijske sfere, gde je pluralizam ideja, mišljenja i interesa zamro, a bez široke demokratizacije odnosa, nju teško može da promeni i mnogo kvalitetniji zakon nego što je ovaj, ponuđen narodnim poslanicima na usvajanje. Jasno je u vezi sa tim da je aktuelna vlast, odnosno tesna većina u ovom parlamentu, pred velikom odgovornošću i kad je javno informisanje u pitanju. Očigledno je da će tek buduće vreme, da ne kažem prvi dani posle ukidanja vanrednog stanja, pokazati koliko je istinski privržena članu 10. Evropske konvencije o zaštiti ljudskih prava i osnovnih sloboda, na njega se u Predlogu zakona poziva, a on predviđa pravo svakoga na slobodu informisanja. Pitanje je koliko je vlast spremna za takav zaokret, ako je ogroman broj medija, zbog velikih pritisaka, odustao od borbe za otvoreno i konkretno tržište i bez otpora prihvatio cenzuru i autocenzuru. Ili na primer, može li se zamisliti naša realnost uz primenu člana 36. Predloga zakona o javnom informisanju, da se u javnom glasilu niko ne sme označiti učiniocem kakvog kažnjivog dela, odnosno oglasiti krivim ili odgovornim pre pravosnažne odluke suda ili nekog nadležnog organa. Neko će reći - ko bude kršio zakon, biće kažnjen. To bi bilo u redu da je realnost danas (ne mislim samo na uslove vanrednog stanja) sasvim drugačija, zbog činjenice da je postala praksa da mediji, skoro bez izuzetka, unapred presuđuju, stavljajući se otvoreno u službu vlasti, odnosno partija i stranaka koje u njoj participiraju. Posebno je učestala i zabrinjavajuća pojava da u tome prednjače najviši državni funkcioneri, ministri i drugi članovi Vlade, partijski portparoli, što mediji bez ikakve selekcije objavljuju. Zato sam skeptik da će ovaj zakon u uslovima otvorenih pritisaka na medije biti značajniji podsticaj razvoju demokratskih procesa, kao i visokoprofesionalnog i odgovornog novinarstva. Moje mišljenje je da je trenutna pozicija medija mnogo lošija nego npr. 5. oktobra 2000. godine. O pluralizmu interesa u prilozima koji se štampaju iemituju, da i ne govorim. Argumente za takvu tvrdnju nalazim i u sve učestalijim izjavama naših najviših predstavnika Vlade, da je stanje u medijima dobro, odnosno konačno dobro, čime sehoće valjda reći po meri i u interesu vlasti, odnosno nacionalnih i državnih interesa. Rekao bih da stanje nije dobro i zbog činjenice da vlast preterano hvali medije,naravno ne samo zbog toga. Ako je pre 5. oktobra bilo državnih, odnosno režimskih medija, a bilo ih je, i tu se obično pominju RTS, "Politika", "Borba", Pink Televizija, BK i možda još poneki, u to vreme je bilo mnogo više tzv. opozicionih i samozvanih slobodnih. To je svima dobro poznato. Kakvo je stanje danas; što se tiče informativnih emisija državnih i lokalnih radio i TV stanica, kao i priloga u štampi, kao da ih pravi urednik i nekoliko novinara. Autorske tekstove zamenila su saopštenja, gosti na lokalnim i državnim TV stanicama su isti, potpredsednici Vlade i ministri, ista pitanja, isti odgovori, sve je uniformisano i strogo kontrolisano. Drugo, različito političko mišljenje je sve ređe, i kada se i čuje, prezentira se tako da se njime ne kaže ništa značajno, ili da se potpuno dezavuiše i kompromituje politika suprotna vladajućoj. Neretko se stiče utisak da su i uslovi ratnog stanja 1999. godine, u vreme NATO agresije na našu zemlju, bili liberalniji od sadašnjih, što nije samo posledica vanrednog stanja, već opštih uslova i trendova u svim oblastima. Naravno, i u sferi javnog informisanja. U takvoj atmosferi, lični stavovi i interesi poistovećuju se sa nacionalnim i državnim, što većina medija, naročito onih najuticajnijih, podržava i afirmiše. Upravo zato bi bilo u interesu svih da se ovim zakonom i suštinski obezbede uslovi da nikone može imati monopol na objavljivanje ideje, informacije i mišljenja u javnom glasilu. Kao i drugi poslanici SPS-a, pokušaću da amandmanima ovaj zakon učinim kvalitetnijim, ali u načelnoj raspravi želim da istaknem da onemogućavanje raznih vidova političkih pritisaka i progona političkih protivnika mora da nađe svoje mesto u zakonu o javnom informisanju, da upravo mediji ne bi bili instrument obračuna vlasti sa političkim neistomišljenicima, da zakon u grupe lica protiv kojih je zabranjeno objavljivanje različitih informativnih sadržaja što podstiču diskriminaciju, mržnju ili nasilje zbog pripadanja nekoj rasi, veri, naciji itd,uvrste i pripadnike političkih organizacija. Smatram to neophodnim, jer je obračun sa političkim neistomišljenicima u medijima prisutan u izuzetno visokom stepenu i obimu. Ako ništa drugo, vlast to treba da prihvati zbog sebe same, da sutra, kada bude opozicija, bude u boljoj poziciji. Mislim da se možemo složiti sa činjenicom da su novinari nedovoljnozaštićeni u Predlogu zakona o javnom informisanju. Na primer, naglašena su prava tužioca da traži zabranu lista, zaštićeni su oni o kojima se piše, ali ne i novinari, poslodavci i drugi koji prave novine i emisije. Takođe se bojim da je ova izuzetno važna oblast prenormirana, tako da će nam trebati specijalni tužioci da rade po novom zakonu o informisanju, kao što imamo i sudije i tužioca zbog organizovanog kriminala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Ljubojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, postavlja se pitanje zašto Vlada u ovom momentu, kada je u Srbiji uvedeno vanredno stanje, predlaže Narodnoj skupštini usvajanje zakona o javnom informisanju, kada pred polupraznom salom i bez TV kamera raspravljamo o jednom izuzetno važnom zakonu koji reguliše oblast javnog informisanja. U savremenom društvu je to izuzetno značajna oblast i moćno oružje, pre svega u političkoj borbi. Vlada u obrazloženju kaže da je od ukidanja prethodnog zakona, u februaru 2001. godine, u ovoj oblasti vladao haos. Postavlja se pitanje zašto se čekalo preko dve godine da u skupštinsku proceduru uđe zakon o javnom informisanju. Kada se pažljivo pročita i pogleda ovaj zakon, on ne sadrži ništa novo. Jedan deo odredbi ovog zakona je preuzet iz starog zakona, nešto je prepisano iz nekih međunarodnih konvencija, neki članovi su sklepani s brdas dola, tako da ni na šta ne liče. Dve godine bez regulative u ovoj oblasti bilo je dovoljno da izvršna vlast disciplinuje gotovo sve medijske kuće u Srbiji, prvenstveno elektronske, TV i radio stanice, a potom i štampane medije. Ono što nije uspela da uradi u periodu haosa, odnosno bezakonja, bilo je nekoliko medija koje nije držala pod svojom kontrolom i koji su imali snage da povremeno, periodično objave nešto što ne ide u prilog aktuelnoj vlasti, uspela je da disciplinuje u ovom periodu vanrednog stanja, tako što je neke novine i televizije zabranila, a neki mediji su podlegli pritiscima i počeli su i oni da pišu, objavljuju i informišu javnost na onaj način na koji su to radili svi mediji 2001. i 2002. godine disciplinovani od strane Biroa za komunikacije, odnosno od strane izvršne vlasti. Vi u članu 2. zakona kažete da "niko ne sme, ni na posredan način, da ograničava slobodu javnog informisanja". U daljem tekstu zakona ne predviđate nikakvu sankciju za onoga ko prekrši ovu odredbu zakona. Postavlja se pitanje koja je svrha ovog člana? Suština je da je on deklarativan i da je pitanje da li će se i na koji način primenjivati, odnosno kako će biti sankcionisani prekršitelji člana 2. stav 3. ovog zakona. Imali smo prilike do sada u praksi da vidimo da se to radilo, pre svega od strane izvršne vlasti. Urednicima gotovo svih značajnijih medija je poznato šta je 12. marta na sastanku u Vladi Srbije, kada su pozvani povodom potpisivanja Naredbe o vanrednom stanju, glavnim i odgovornim urednicima najznačajnijih medija, pre svega u Beogradu, rekao, ne znam u kom svojstvu, Vladimir - Beba Popović. Zatim, postavlja se pitanje na koga se odnosi član 9, koji kaže: "Nosiocima državnih i političkih funkcija su ograničena prava na zaštitu privatnosti". Šta podrazumevate pod državnim i političkim funkcionerima? I suviše je širok termin. Da li se to odnosi samo na izvršnu vlast, na direktore javnih preduzeća, na članove upravnih odbora javnih preduzeća, na narodne poslanike, da li su oni državni funkcioneri, da li se odnosi i u kom stepenu na funkcionere političkih stranaka, da li se odnosi na predsednike parlamentarnih stranaka ili svih stranaka u Srbiji, da li se odnosi na članove nekih organa političkih stranaka?Ovim zakonom, praktično, vi dajete mogućnost sredstvima javnog informisanja da pišu šta god hoće o opozicionim političarima, jer ste nekim ranijim izmenama zakona, pre svega o ministarstvima, dali velika ovlašćenja Ministarstvu za kulturu i medije, kako ste ga nazvali, zabranili i suzili mogućnost da pišu o aktuelnoj vlasti, a i sama činjenica da ste najavili formiranje, ne znam da li je formirana, komisije da ispita pisanje o bivšem premijeru Zoranu Đinđiću unazad dve godine, praktično je signal svim medijima u Srbiji da ništa, apsolutno ništa ne smeju da pišu ni o jednom prdstavniku vlasti u Srbiji, jer danas, sutra, prekosutra, može neko da ispituje njihov rad, njihovo pisanje i njihovo ponašanje u periodu od unazad jednu, dve, tri, pet, deset godina.
Reč ima narodni poslanik Sreten Mitrović. Poslanička grupa SPS ima na raspolaganju šest minuta.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, nakon dve godine od ukidanja, konačno je pred nama novi zakonski tekst koji je predložila Vlada Republike Srbije po hitnom postupku. Predlog zakona o javnom informisanju je vrlo loš, autokratski. Pojedine odredbe su toliko kontradiktorne da se ni amandmanima ne mogu popraviti, za šta je dokaz veliki broj amandmana. Ovako ozbiljan zakon, u kome treba da se reguliše veoma važna oblast društvenog života, nikako ne bi smeo da se nađe na dnevnom redu za vreme trajanja vanrednog stanja u zemlji. Predlog zakona ne reguliše čitavu paletu medijskih činilaca koji su sastavni deo medijskog prostora, nije do kraja razrađen i ne sadrži sve elemente koji treba da regulišu odnose u medijskoj sferi. Zakon se ne bavi javnim glasilima i novinarima, već zaštitom onoga ko je na vlasti. Polazeći od principa da su otvorenost i transparentnost poseban vid pružanja javnih usluga, nigde nije navedena obaveza da rad državnog organa mora da bude javan, odnosno ovim predlogom zakona se ne obezbeđuje javnost rada kao jedna od osnovnih demokratskih obaveza i prava. Demokratske i odgovorne vlasti imaju dužnost da svim građanima omoguće da ostvare pristup pravim informacijama i zaštitu njihovih ličnih podataka. Građani treba da u sredstvima javnog obaveštavanja izražavaju i objavljuju svoja mišljenja, jamči se sloboda štampe i drugih vidova javnog obaveštavanja. Izdavanje novina i javno obaveštavanje drugim sredstvimatreba da bude dostupno svima. Zakon ne štiti novinare i novinarsku profesiju. Nigde ne postoji šta je novinar, njegova uloga i njegova prava, da li je ovim zakonom svim novinarima obezbeđeno pravo da dođu do istinitih informacija i pravovremeno, argumentovano i efikasno ih proslede građanima. Zaštita podataka o ličnosti, kao deo zaštite osnovnih prava i sloboda pojedinaca, naročito prava na privatnost, u članu 42. reguliše se kao zaštita informacija iz privatnog života, ali se zaštita privatnosti negira i eliminiše u članu 44, a posebno u tačkama 2) i 3), gde se otvara mogućnost za povredu privatnosti po nečijem nahođenju. Jer ako je lice svojim ponašanjem dalo povoda za objavljivanje informacija, postavlja se pitanje koje je to ponašanje, ko procenjuje povod za objavljivanje informacije koja povređuje privatnost. U kontekstu zabrane govora mržnje, moram da naglasim da smo mi na Kosovu i Metohiji suočeni sa nezamislivim stepenom govora mržnje u medijima na albanskom jeziku prema Srbiji i srpskom narodu. S obzirom da se vi deklarišete kao demokratska vlast koja ima veliku podršku međunarodne zajednice, neophodno je da zatražite doslednu primenu evropskih standarda radi suzbijanja te mržnje u albanskim medijima. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Garčević, a posle njega narodni poslanik Toma Bušetić.
Poštovano predsedništvo, poštovane kolege poslanici, poštovani potpredsedniče Vlade gospodine Korać, imam opštu zamerku predsedništvu Skupštine što Skupštinu ne zakazuje na vreme, što bez razloga dovodi poslanike u situaciju da ne budu pripremljeni, što se sve više telegramom zakazuje i molim da ubuduće vodite računa o tome, da se pridržavamo osnovnih pravila Poslovnika bez obzira na vanredno stanje. Poslednje dve godine nudi se zakon o informisanju koji po proceni narodnih socijalista nije u dovoljnoj meri odgovorio na sva pitanja savremenog novinarstva. Jedno od pitanja gde možemo i trebalo bi razmišljati ko je tajko donosi odluke da ne bude ni jednog državnog medija, ko je taj ko će da štiti školski program, koji ste vi nekada savršeno i sjajno vodili, gospodine Korać, kao urednik, ko je taj ko će da ponudi vaspitanje u duhu naroda koji živi na ovom području? Da li će to investitor iz Nemačke, iz Amerike ili iz neke druge zemlje? Dalje, ako gledamo lokalnu autonomiju, što nekome smetaju "Sremske novine", koje objedinjuju sve opštine Srema, gde imamo informacije nedeljne, zašto se to brani i kome to smeta? Dajte, dozvolite ravnopravnost, da postoji i jedna državna televizija, da postoje mediji da zaštite neka osnovna, u krajnjem slučaju, i nacionalna prava ovih građana koji žive na ovom području. Nisam siguran, niti mogu prihvatiti da će to najbolje uraditi mediji pod onima koji imaju najviše para, bilo da su stekli nelegalno ili da su došli iz inostranstva, pa će otkupiti akcije u tome. U članu 9. govorite o privatnosti i neprivatnosti lica. Mislim da tu mora biti tačno razdvojeno šta je to opšti interes i da nema ni jednog sudije ili javnog tužioca koji bi mogao na osnovu ovog člana izvesti šta je opšti interes koji treba novinar da objavi kod pojedinca. Bilo bi dobro da ste našli nešto što bi pobrojali i gde bi tačno bila vodilja šta je to od opšteg interesa kod političara, bilo stranaka, bilo državnih službenika. Dalje, u članovima, mislim da su u pitanju 35. i 36, kaže se da niko ne sme unapred biti proglašen krivim. Molim vas, stalno vi iz Vlade Srbije proglašavate dok ne utvrdite; dajte da se onda ponašamo shodno ovom zakonu, da ne sme niti državni službenik niti predsednik partije, niti potpredsednik, oglasiti nikoga krivim dok se ne dokaže, ali onda moramo svojim stavovima u medijima svakodnevno tako se i ponašati. Kad sud osudi onda je neko kriv. U članu 37. kaže - zabranjuje se objavljivanje ideja, informacija itd. kojima se podstiče diskriminacija. Kako planirate, potpredsedniče, da zaštite srpski narod u području Bujanovca, Preševa, da ne nabrajam druga područja, gde on u Preševu čini možda 2 ili 3% stanovništva, a nije nacionalna manjina, jer se ne može tretirati kao da nije teritorija Srbije, kako ćete u medijima na tom područjuobezbediti njegovu zaštitu? Iz ovog člana se to ne vidi. Molim vas, postoji nešto što je u prirodi, a tu imamo i biologa, a to znači, kada se radi o lezbijkama, kada se radi o homoseksualcima, imaju oni pravo da postoje, ali ima pravo i da se biološki, ono što je normalno, tretira sa naučne strane i da ne podleže pod ove kaznene odredbe. Nije to jezik mržnje, postoji nešto što je biološki, postoji nešto što je normalno za to područje i to ne bi smelo doći pod udar toga. Znači, može on slobodno da se bavi, ali naučno se mogu dokazivati određene stvari šta to nije biološki shodno tome normalno, a mi idemo sada, ako neko kaže da to nije normalno, odmah ćemo ga proglasiti i kažnjavati, iako to nije jezik mržnje. Kako ćete tretirati, da li je jezik mržnje - Vučo i kompanija oko nje, koja svaki dan na područjima Srbije radi ono što radi. Da li ćete sankcionisati, vi kao Vlada Srbije, takvu nevladinu organizaciju ili njeno postojanje. Mislim da treba tome stati na put. Prema tome, ne nudi ovaj zakon sve, a od četrdesetog člana naovamo, mogao je biti jedan član - kažnjava se na osnovu toga i toga, taj i taj, zbog toga i toga, a u drugim krivičnim zakonima postoji regulativa, a ne ovolika pisanija radi pisanja. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić, vreme na raspolaganju dva minuta i to je poslednji prijavljeni govornik.
Dame i gospodo narodni poslanici, neprihvatljivo je da se ovako važan zakon, zakon o javnom informisanju, usvaja i donosi u uslovima vanrednog stanja i u uslovima kada nema TV prenosa. Doduše, potpredsednik Vlade Žarko Korać reče da javnost nije isključena, bez obzira što nema televizije. Međutim, sasvim je jasno da je javnost isključena i da ćemo veoma brzo to videti, koliko već sutra u sredstvima informisanja pojaviće se i potpuno izlaganje potpredsednika Vlade Žarka Koraća, predsednika Bojana Pajtića, delimično Mihajlova, a kada je reč o kompletnoj opoziciji, biće jedna polurečenica - opozicija se po ko zna koji put nije složila sa Predlogom zakona. Pošto imam samo malo vremena, osvrnuo bih se samo na dva pitanja. Prvo, to je faktički grupa članova o zabrani distribucije informacije, smatramo da je ovo na neki način preventivna cenzura, jer ove odredbe nemaju nikakve veze ili, bolje reći, u dubokoj su suprotnosti sa evropskim modelima i standardima, jer po modelu Evrope nema zabrane novina, već ima samo konkretnih odgovornosti za konkretne pojedince i konkretne krivice. Ne mogu se zabranjivati novine odokativno i bez valjanih dokaza. Primera radi, ovih dana je zabranjen možda jedini list koji nije bio provladin list, kažu zbog saradnje sa kriminalnim grupama. Možda je to istina, a možda i nije. Šta ako se vremenom dokaže da to nije bila istina. Ko će odgovarati za to? Zato što su građani uskraćeni za određene informacije. Ili, kada je reč o odredbama člana 30. u kome se kaže da novinaru ne može prestati radni odnos zbog mišljenja izraženog u javnom glasilu, izuzev ako je to mišljenje u protivrečenosti sa uređivačkom koncepcijom. Kako se definiše uređivačka koncepcija? Na koji način? Da li to znači da ako novinar podnese određeni tekst sa kojim se urednik ne slaže, može da dobije otkaz, nezavisno da li je taj tekst i objavljen. Da li ove odredbe znače da urednik može naterati novinara da objavi tekstove koji nemaju nikakvo uporište i nemaju nikakve veze sa istinama? (Predsedavajuća:Dva minuta.) Primera radi, mi smo negde 2000. godine u listu "Danas", 24. marta ili možda dan ranije, imali sledeći tekst - Sa NATO bombama dolazi demokratija u Srbiju. Šta će biti ako dođe do sličnih zahteva od strane urednika prema novinarima. Znamo da sa NATO bombama nije došla demokratija, došlo je do uništenja ljudi, materijalnih resursa. Znači, sve su te solucije moguće i po ovom zakonu. Mislim da je zakon neprihvatljiv za nas, jer je u funkciji apsolutne kontrole vlasti nad sredstvima informisanja.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? (Da.) Reč ima narodni poslanik Dejan Mihajlov, predsednik poslaničke grupe DSS.
Evo samo još jednom da iznesemo argumente vezane za ovaj zakon. Prvo, generalna primedba je što se dve godine čekalo na ovo, na jedan zakon koji se tiče medija i definisanja oblasti javnog informisanja. Sada kada se radi na donošenju ovog zakona i raspravlja se u ovoj skupštini, to radimo bez prisustva kamera, odnosno direktnog prenosa. Smatram da ova rasprava jeste jedan vid i prilog javnoj raspravi o ovom zakonu, koji je izuzetno važan i može da se kaže jedan od ključnih sistemskih zakona za izgradnju demokratskih institucija. Zato je toliko važno da građani budu direktno upoznati sa tim kako pojedine stranke gledaju na sistem javnog informisanja u Srbiji. Na ovaj način, izbegavanjem javne rasprave, mislim da se ne dobija i neće se dobiti na kvalitetu zakona. Naprotiv, mislim da će odsustvo javne rasprave doprineti da pojedina zakonska rešenja budu na štetu upravo medija i novinara, koji će u dobroj meri biti sankcionisani ovim zakonom. Za nas je izuzetno važno, to smo i pomenuli, da zakon ima celo poglavlje gde reguliše prava ličnosti u slučaju da jednom informacijom ili nizom vesti budu ugrožena, a samo jednim članom štiti novinara. Član 30. reguliše mogućnost prestanka radnog odnosa novinara, što je za nas prilično sporno, jer se uvodi delikt mišljenja. Delikt mišljenja u toj meri da ukoliko se neko ne slaže ili nečije mišljenje ne slaže sa mišljenjem u redakciji, taj može da ostane bez radnog odnosa. Smatramo da je to prilično sporno i da se na taj način uvodi neki vid autocenzure u medijske kuće i međunovinarima, sputava se njegovo pravo na različito razmišljanje, sloboda govora i sve ostalo što je Ustavom zagarantovano. Uvođenjem ove odredbe, mislim da smo se vratili korak unazad od onih drugih odredbi koje su u ovom zakonu dobre i ostavljaju mogućnost novinarima da pravovremeno, istinito informišu. Ako je nama svima cilj istina, da li do istine možemo da dođemo ako uvodimo delikt mišljenja, odnosno mogućnost da neko bude izbačen sa posla zato što drugačije misli. Da li je to pravi put da se dođe do istine, ako nam je svima ona cilj. Naravno da nije. Naravno da se suzbijanjem različitih mišljenja putemmogućnosti ili pretnje otkazom udaljavamo od istine i idemo ka cenzuri. Ovaj zakon ne treba da uvede permanentno vanredno stanje, već slobodu u sistem javnog informisanja i da omogući pravovremeno, istinito informisanje građana. Na ovaj način, ovom odredbom, sve to se sputava. Tražim od Vlade i pozivam je da malom izmenom puno učini na kvalitetu ovog zakona. Govorimo o jednom stavu, to je stav 1. člana 30, gde bi se tom izmenom doprinelo dovoljno da se ovaj zakon kvalitativno popravi. Drugi deo člana 30. je sasvim korektan i on je upravo ta neophodna zaštita novinara koji žele da se bave istraživačkim novinarstvom i objavljivanjem istinitih informacija. Ovde deo stavova dopušta voluntarističko tumačenje ugroženosti države, javnog interesa i svega ostalog, ukoliko ima spremnosti da budu zloupotrebljeni. Ostavljaju nekome ko je vlast ili nekom drugom da utvrđuje šta je javni interes. Mislim da to nije dobro i da je to regulisano drugim zakonima, šta je država, šta je interes države, koje su institucije države, šta je poredak i treba ići od tih tumačenja ovih odredbi. Samim tim što ova rasprava ide ovako kako ide i bez prisustva javnosti, mi gubimo kontakt sa novinarima i novinarskim udruženjima, koji su istakle niz primedbi. Govori se o nekih sedam, osam, devet primedbi na ovaj tekst predloga zakona. A da je ova rasprava javna, odnosno da ima direktnog prenosa, mi bismo imali komunikaciju, jer smatram da ovaj zakon nećemo samo mi da primenjujemo, već će se najviše odnositi na novinare, pa treba do kraja sve iskonsultovati i doneti zakon koji će biti opšteprihvaćen i zadovoljavajući. Naravno ne mogu svi uvek da budu zadovoljni. Kao što kaže potpredsednik Vlade Žarko Korać, nemamo nameru niti možemo da donesemo idealan zakon. Ovaj zakon još uvek može da se prepravi, nažalost sada samo amandmanima od strane Vlade i Vlada kao predlagač da reaguje u tom delu. Smatram da bi to bilo dobro i doprinelo bi da ovaj zakon bude sa mnogo kvalifikovanijom većinom usvojen. Samim tim da dobije pečat sistemskog zakona sa velikim autoritetom da uredi oblast javnog informisanja u Srbiji. U suprotnom, opet ćemo ići putem političkih pogodbi i preglasavanja, što neće doprineti stvarnom uređenju sfere informisanja i opet će otvoriti jaz između zakonodavne vlasti i novinara koji su učestvovali u pisanju ovog zakona, ali u tom poslednjem koraku nekako su preskočeni. Doprinelo se tome da oni opet imaju primedbe. Znači, to je jedan od ključnih članova ovog zakona i svakako ga treba izmeniti. Ne sumnjam da mora da postoji spremnost, jer u suprotnom nismo ništa uradili i napravili smo nešto komotno u odnosu na neka ranija vremena. Ovaj zakon ostavlja mogućnost da sam urednik tumači šta je mišljenje, nije mišljenje, da li je izraženo ili nije izraženo, šta je uređivačka politika, da li svaki medij, da li svaka novina objavljuje na prvoj strani ili jednom mesečno, ovo je naša uređivačka politika, da bi svi znali da se u skladu sa tom uređivačkom politikom odnose. Kako neki novinar može da bude odgovoran za izneto mišljenje, ako je urednik taj koji uređuje novine i to objavljuje, kako može da iznese neko svoje mišljenje, ako urednik to ne pusti u novinama. Znači, odgovornost je i na uredniku i na onome ko uređuje. Tako je ovaj prvi stav člana 30.malo kontradiktoran sa stavom drugim takođe člana 30. Treba ga jednostavno kao takvog izbrisati i ostaviti samo stav 2. da to bude ceo član. Na taj način bismo najviše doprineli slobodi informisanja. Inače, informisanje bi trebalo da bude u Srbiji slobodno i da postoje samo neki posebni uslovi kada se to može promeniti. Očekujem da Vlada ovo usvoji i time doprinese da ovaj zakon bude prihvaćen u ovoj skupštini.
Da li se još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, predsednik poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije.
Poštovano predsedništvo, kolege narodni poslanici, gospodine Korać, nekoliko sati vodimo raspravu o ovom predlogu zakona. Čini mi se da su poslanici SPS i drugi poslanici opozicije, ali i poslanici koji podržavaju predlog zakona, kazali dosta onoga što nedostaje ovom zakonu. Ima puno primedaba, puno stavova, puno vrlo konkretnih predloga za izmenu i dopunu određenih članova. Dosta diskutanata je reklo da ovaj zakon nije dobar. Međutim, mi danas nismo ni od vas, a nismo ni proteklih dana od drugih ljudi, koji su pokušavali u javnosti da brane ovaj zakon, čuli odgovor na jedno vrlo prosto pitanje: zašto se ovaj zakon donosi u uslovima vanrednog stanja? Šta je to što ovaj zakon sadrži i što izaziva toliku društvenu potrebu da se donosi u uslovima vanrednog stanja? Dve godine Vlada nije mogla da pripremi predlog zakona. Čuli smo da je bilo više predloga, više nacrta, da je više puta o tome otvarana rasprava na različitim mestima. Sinoć smo preko RTS-a imali priliku da čujemo da predstavnici, da kažem, esnafskih udruženja smatraju da ovaj zakon ima svoje manjkavosti. Šta je to što je uslovilo da Vlada u vreme vanrednog stanja predlaže Skupštini Republike Srbije da usvoji ovaj zakon? Videlo se, u vreme kada zakona nije bilo medijski prostor se koristio u funkciji interesa i politike Vlade i DOS-a. To nije nepoznato. Smatram da je novinarstvo prethodne dve godine, pogotovo kod nekih slučajeva, palo na vrlo niske grane, da od obećanih stavova, principa, pozivanja na načela, gotovo da ništa nije učinjeno. Moram reći da je doprinos tome dala i Vlada, baš iz razloga što nije donela zakon. Setite se samo medijskih hajki, napisa, neproverenih informacija, osuda, sve je činjeno, a zakona nije bilo. Znači, nemamo odgovor. Molio bih vas, ako možete, recite nam zašto se ovaj zakon donosi u uslovima vanrednog stanja? I u ovim uslovima ne postoji sloboda informisanja. postoje brojna ograničenja. Zašto se zakon mora doneti danas, sutra, prekosutra, dok traje vanredno stanje? Druga stvar, za koju takođe nismo čuli odgovor, zašto se zakon o javnom informisanju usvaja bez mogućnosti da građani Republike Srbije čuju šta poslanici o njemu misle? I vi i mi znamo da priča, da je sednica dostupna javnosti preko novinara, nema svoju suštinu. Novinari mogu, da bi demantovali nas, predstavnike opozicije, da sutra daju širi izveštaj sa današnjeg skupa. Proteklih mesec dana oni to nisu učinili. Bilo bi licemerno i sa njihove strane da povodom ovog zakona promene svoj pristup. Mi smo rekli puno toga što mislimo da ovaj zakon sadrži a što ne bi tu trebalo da bude i zašto ovaj zakon treba promeniti. Član 31. - Novinarska tajna; možda bi bilo bolje da se zove: "Zaštita izvora informisanja". Tu se navodi da novinar nije dužan da otkrije podatke u vezi sa izvorom informacije, osim ako se podaci odnose na krivično delo, odnosno učinioca krivičnog dela za koje je zaprećena kazna zatvora od najmanje pet godina. Znamo da su to teška krivična dela. Ali, šta ćemo sa onim informacijama koje ne potpadaju pod ta krivična dela, a za politiku su bitna. Govorim o informacijama od značaja za ljude u sferi politike, u sferi ovog društvenog života. Takve informacije, koje ne spadaju u teško krivično delo, mogu proizvesti negativne posledice. To je činjenica. Da li će te osobe moći na relevantan način da odbrane svoj integritet, lični, profesionalni, politički i neki drugi? Mislim da neće. Zakon daje mnogo osnova za voluntaristička tumačenja. Urednik, vlasnik lista biće onaj ko konačno odlučuje o sudbini mnogo toga, pre svega informacija. Oni odgovaraju, ali ta odgovornost je na vrlo dugom štapu. Dok se dođe do te vrste odgovornosti, proteći će mnogo vode Savom i Dunavom. Danas sam pomenuo jedan član zakona koji govori o pretpostavci nevinosti. Moram reći da je to dobar član zakona. Dobar, ako bi se zakon primenjivao. Ako se ovaj zakon bude primenjivao u odnosu na ovo što se dešavalo tokom vanrednog stanja, onda, verujte mi, biće mnogo tužbi, jer mislim da su mediji u vreme vanrednog stanja jednostavno iskočili iz okvira koje je postavila Uredba o uvođenju vanrednog stanja. Jednostavno su napravili iskorak u desno, na još gore i radili mnogo toga čega će se i urednici stideti. Danas sam žurio pa nisam imao vremena u potpunosti da kažem, za nas članove SPS-a najbolji pokazatelj koliko se ne poštuje ili zloupotrebljava vanredno stanje vezano za taj odnos prema političkim protivnicima jeste naslov jednih novina. Kada je bilo saopštenje Ministarstva unutrašnjih poslova - inače ga je pisao neko ko se bavi politikom, a ne pripadnik Ministarstva unutrašnjih poslova, a mi socijalisti smo ga odbacili kao tendenciozno i nešto što nema veze sa nama - naslov na prvoj stranici je glasio: "Ubijali za potrebe Socijalističke partije Srbije". Priznaćete, nema većeg primera kršenja ovog člana ili zloupotrebe medija, javnog informisanja i prava na neku slobodnu informaciju i na prenošenje informacija. Moram reći da smo mi povodom toga i povodom drugih stvari tražili vrlo jasno da mediji prenesu stav Socijalističke partije Srbije, da kažu građanima Srbije da mi tražimo istinu, istinu i samo istinu i povodom toga i povodom drugih stvari. Mislimo da je Srbiji potrebna istina, ma koliko ta istina nekome može biti gorka, inače kao društvo ne možemo napraviti korak napred. Tražili smo da se utvrdi istina povodom svih događaja, povodom svih zločina, povodom svih ubistava i pre i posle 5. oktobra. Da se mi kao politički činioci i kao građani suočimo sa posledicama toga, pa kako kome bude. U svakom slučaju, nijedan od medija nije našao za shodno da prenese taj stav. Oko govora mržnje; apsurdno da ovaj član u okviru zabrane objavljivanja ideja, informacija i mišljenja kojima se podstiče diskriminacija, mržnja ili nasilje protiv lica ili grupe lica zbog njihovog pripadanja grupi, rasi i veri, nije obuhvatio i pripadnost političkoj organizaciji. Moje kolege socijalisti su više puta ponovili da je možda ovo vanredno stanje pokazalo potrebu da takva formulacija bude sadržana u članu 37. Zakona. Još uvek se mi u Srbiji najviše zanimamo politikom i ona neosporno dominira svim sferama društvenog života. Mislimo da je ova odredba trebalo da bude sastavni deo ovog člana. Nije kapitalni napredak Vlade Republike Srbije i ovog predloga zakona u tome što je zabranjena diskriminacija zbog seksualne opredeljenosti. Gledali smo prethodni zakon, on se u ovom članu u odnosu na sadašnji razlikuje samo u pogledu diskriminacije zbog seksualne opredeljenosti. Smatramo da je jednostavno ovo trebalo da bude dodato. Inače, u suprotnom, za političkog protivnika možete reći sve i svašta, ali niko od toga neće ništa objaviti. Članovi o objavljivanju informacija iz privatnog života i ličnih zapisa potiru jedni druge. Praktično ne obezbeđuju nikakvu zaštitu ličnog i privatnog života i uvode arbitrarnost nedefinisanih grupa, koje treba da procenjuju da li je izvršena povreda prava na privatni život ili lični zapis. Možda pravi karakter ovog zakona i njegovu suštinu pokazuje član 57. koji sadrži tačno 19 stavki, razloga zašto neki odgovor ne treba da bude objavljen. Mislim da ovde ima formulacija koje se apsolutno mogu tumačiti arbitrarno kako kome odgovara i da neće biti moguće dobiti uvek adekvatan odgovor. Tačka 4) - pravosnažna parnica. U onim delovima koje sam pomenuo, vezano za krivična dela ispod pet godina, a nisu teška krivična dela, pitanje je koliko vremena treba sudu da presudi, a u političkom životu, društvenom životu to će biti zakasnela reakcija i neće satisfakciju dobiti ni onaj ko je u pitanju, niti će biti u situaciji daodgovori. U svakom slučaju, mislim da je ovaj zakon dugo najavljivan i da nije opravdao onoliku priču koja ga je pratila, da jednostavno zakon nema onaj sadržaj da bi se mogao kvalifikovati kao moderan, transparentan itd. Mislimo da se ovim zakonom jednostavno neće unaprediti cela oblast javnog informisanja u Srbiji. Poslanici Socijalističke partije Srbije ovakav zakon ne mogu podržati.
Da li još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima narodni poslanik Zoran Ćirković, predsednik poslaničke grupe Nova Srbija.
Gospođo predsedavajuća, gospodine potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, u pogledu ovog zakona biću kratak i neke ću stvari telegrafski da saopštim. Dakle, navešću šta su dobre strane ovog zakona. 1. Zakon je konačno podnet, a odavno je najavljivan i on zaista uređuje važnu oblast odnosa u sedmoj sili. 2. Zakon je većim delom podržan od novinarske branše i to znači da je dobar, ukoliko ga većina novinara i ljudi od zanata podržavaju. 3. Zakon je u priličnoj meri liberalan i mislim da će ispuniti svoj cilj da širi prostor medijskih sloboda, a naravno i zahteva veću odgovornost za javno izgovorenu reč. Sada ću navesti dve osnovne, krucijalne primedbe na ovaj zakon. Nije dobro što se zakon donosi u vreme vanrednog stanja. To nije dobro za afirmaciju ovog zakona, dobrih odnosa u novinarskoj branši i u sferi javnog informisanja. Druga stvar, takođe veoma značajna, a u svom prethodnom izlaganju sam propustio da je istaknem, pa to sada činim, jeste da zakon nije uredio pitanja procedure osnivanja medija i to je njegova velika manjkavost. Smatramo da je to ozbiljna mana ovog zakona, jer zakon treba da bude celovit tako da celu materiju informisanja uredi na jednom mestu. Držaću se obećanja da ću biti kratak, završavam ovo i saopštavam da će poslanička grupa Nova Srbija podržati u načelnoj raspravi donošenje ovog zakona.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Zaključujem načelni pretres i, saglasno članu 136. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Obaveštavam vas da su do početka pretresa Predloga zakona amandmane podneli narodni poslanici: Zoran Krasić, Nataša Jovanović, Vjerica Radeta, Milorad Mirčić, Dragoljub Stamenković, Stevan Kesejić, Veroljub Arsić, Branislav Blažić, Zlatan Jovanović, Goran Cvetanović, Dragan Čolić, Ljubomir Kragović, Milovan Radovanović, Vitomir Plužarević, Dragan Slavka Pavlović, Lazar Marjanski, Petar Jojić, Slobodan Janjić, Dragan Ljubojević, Branislav Vakić, Srboljub Živanović, Dragor Hiber, Golub Rajić, zajedno Dušan Cvetković i Đura Lazić, zajedno Đura Lazić, Dušan Cvetković i Živodarka Dacin, zajedno Sreten Mitrović i Đura Lazić, zajedno Rade Bajić i Nebojša Jović, zajedno Radojko Petrić i Joca Arsić, Rajko Baralić, zajedno Miloš Nešović, Dušan Cvetković i Radojko Petrić, Bora Stanimirović, Joca Arsić, Miroslav Hristodulo i zajedno Dragan Marković, Petar Petrović, Adam Urošević i Miloš Lukić. Reč traži zamenik predsednika poslaničke grupe DOS - Reforma Srbije, narodni poslanik Siniša Mitrović.
Poštovana gospođo Čomić, uvažene kolege narodni poslanici, na osnovu člana 137. predlažem da rasprava u pojedinostima traje najduže tri minuta i predlažem da se Skupština o tome izjasni. Molim da pre glasanja pristupimo utvrđivanju kvoruma.
Molim vas da utvrdimo kvorum za glasanje o predlogu narodnog poslanika Siniše Mitrovića. Konstatujem da imamo kvorum za glasanje i stavljam na glasanje predlog da rasprava o amandmanima traje najviše tri minuta. Za 94, protiv 84, od ukupno 178 prisutnih narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila predlog narodnog poslanika Siniše Mitrovića, te će rasprava o amandmanima trajati najviše tri minuta. Amandman na član 1. podneo je narodni poslanik Zoran Krasić. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovim amandmanom Srpska radikalna stranka želi da precizira predmet ovog zakona polazeći od Ustavom garantovane informacione slobode. Tražimo da se ovim zakonom uredi sloboda informisanja koja omogućava slobodno formiranje i ispoljavanje mišljenja i prava i dužnosti u obavljanju poslova javnog informisanja. Prvim delom ove uvodne rečenice pokušavamo da bliže odredimo šta bi to trebalo da znači - informaciona sloboda. Naravno, uvažavamo nastojanje predlagača da ispravi ono što je u Povelji o ljudskim i manjinskim pravima povodom slobode informisanja i medija loše napisano, ali predlagač očigledno stavom 1. člana 1. nije uspeo taj nedostatak da otkloni, dok mi praktično, ako se usvoji ovaj amandman, promovišemo neke standarde koji prate ovaj deo slobode mišljenja svakog pojedinca. Naravno, mi tražimo da se u okviru te promene stava 1. praktično doda i novi stav: "Svako ima pravo na slobodu mišljenja i slobodu dobijanja i saopštavanja informacija i ideja". Ovde smo stavili reč "ideja", mada mislim daEvropska konvencija u jednom drugom kontekstu koristi pojam ideje i da to sve može da se obuhvati mišljenjem i informacijom. Mi tražimo da se, kao zamena za prvi, ubaci još jedan stav, da se svakome garantuje sloboda štampanja i rasturanja novina i drugih javnih glasila, sloboda proizvodnje i emitovanja radio i TV programa i osnivanje pravnih lica koja se bave javnim informisanjem. Ova intervencija je neophodna iz prostog razloga što i naš Ustav, i Povelja i sva međunarodna dokumenta o ljudskim pravima kažu da se svakome garantuje sloboda štampe. Fizičko lice može da izdaje novinei zbog toga je potrebno da se u članu 1. izvrši ova izmena, jer ona praktično do krajnjih konsekvenci uvodi sve do sada priznate standarde, poput unutrašnje slobode štampe, slobode izražavanja i kreiranja itd.
Da li se neko od ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Ima reč narodni poslanik Gordana Pop-Lazić.
Dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom da se nalazimo u vanrednom stanju i da je to opravdanje za večiti hitni postupak svih ovih sednica Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine, zaista je neprimereno da se predlaže skraćivanje rasprave od pet minuta po amandmanima, ako se uzme u obzir da su poslanici jutros videli dnevni red, kad su došli u Skupštinu Srbije, a došli su zbog toga što su ih kolege iz Beograda pozvale. Predsednik Skupštine nije našla za shodno ni telegrame da pošalje narodnim poslanicima, da znaju da treba da dođu na sednicu, a da ne govorim o tome šta je na dnevnom redu, pa smo zbog toga za ovu drugu tačku i propustitli rok za podnošenje amandmana. Ali, to već neka ide na dušu ovoj demokratskoj vlasti i predsedniku Narodne skupštine, a što se tiče amandmana na član 1. on je pre svega išao u pravcu preciziranja - šta je to što ovaj zakon treba da reguliše na primereniji način, uvažavajući i ustavne odredbe o javnom informisanju. Samo ću u prilog ovome što je gospodin Krasić rekao da dodam onaj deo iz Ustava, koji garantuje svima osnivanje sredstava javnog informisanja, pa je u tom smislu dat ispravljen onaj treći stav amandmana, da se svakome garantuje sloboda štampanja i rasturanja novina i drugih javnih glasila, sloboda proizvodnje i emitovnja radio i TV programa i osnivanje pravnih lica koja se bave javnim informisanjem. Kad su u pitanjuradio i TV stanice, imamo Zakon o radiodifuziji koji nas obavezuje na to da osnivači budu pravna lica, ali kad su u pitanju štampani mediji, zakon bi morao, uvažavajući i ustavne odredbe, da omogući da fizička lica budu osnivači javnih glasila. Hvala.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika javlja za reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Da li podnosilac amandmana želi reč? Ima reč narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, nije neka velika šteta, osim još jedna u nizu bruka za aktuelnu Vladu, što ministar Lečić nije tu, jer on se čovek uopšte u ovu oblast ne razume. On je išao nekoliko puta na nekakve "okrugle stolove", na državnu TV, na centralne TV, na neke emisije, pokušavajući da obrazloži zašto baš ovakav predlog zakona. Međutim, nije uspeo da nas ubedi u valjanost ovako definisanog drugog člana i zbog toga sam, u ime poslaničke grupe SRS, podnela amandman kojim mi tražimo da se prvi stav, kao i drugi stav, u zakonu menjaju. Vi ste rekli: "Javno informisanje je slobodno i u interesu javnosti". Niste uspeli da nam dokažete, naročito za vreme vanrednog stanja, da je u interesujavnosti, jer da je tako, ne bi mogao ni Branislav Lečić, kao ni mnogi ministri iz aktuelne vlasti, da gostuju po 50 puta na raznoraznim informativnim emisijama, da iznose podatke iz istrage vezane za ubistvo premijera Zorana Đinđića, i ne bi mogli na takav način, zloupotrebljavajući javna glasila, što štampane, što elektronske medije, da vrše obračun sa političkim neistomišljenicima, da iznose gomile laži i besmislica. Pa mi tražimo da se taj stav promeni i da se kaže: "Javno informisanje je slobodno, a svaka vrsta cenzure jezabranjena". Ta cenzura postoji od dolaska DOS-a na vlast i vaš prvi čovek, što Demokratske stranke, što čitavog tog bloka koji sebe naziva DOS, Beba Popović, poznat je po tome što nastoji da skoro svaku sekundu, naročito na Pink televiziji, ali i na drugim medijima sa državnom frekvencijom, uređuje što se tiče informativnog prostora i plasiranja gomile izmišljotina i neistina, naročito kad je upitanju dr Vojislav Šešelj i SRS. Mi tražimo da se stav 3. promeni, kako bi i taj izvesni gospodin Beba Popović, i Branislav Lečić, i Nebojša Čović, i Dušan Mihajlović, i svi ostali mogli da se propisno kazne zbog iznošenja neistina i da snosepolitičku i svaku druguzakonsku odgovornost. Jer, ako je neko predstavnik vlasti i ako se na takav način eksponira i iznosi sve te izmišljotine u javnost, stvara zabunu među građanima, normalno je da zbog toga odgovara. Zato se lepo u ovom stavu koji predlažemo kaže: "Niko ne sme da ograničava slobodu informisanja, a naročito su zabranjene: zloupotrebe ovlašćenja, prava, uticaja (i te kako uticaja) i kontrole nad sredstvima za štampanje i rasturanje javnih glasila, nad uređajima za emitovanje i radiofrekvencijama, i svaki drugi način kojim se ograničava sloboda primanja i saopštavanja informacija". Pošto vam nije došao vaš mlađani kolega, gospodin Lečić,evo, gospodine Korać, moći ćete vi da mu poručite ono što mu preko mene, kao poslanika SRS, poručuje gospodin Tomislav Nikolić, koga ste protivposlovnički udaljili na 90 dana iz skupštinske sale, koji je inače ekepert i za medije i za mnoga druga pitanja. Gospodin Tomislav Nikolić je prozvan od strane Branislava Lečića, kao čovek koji se bavi određenim predskazanjima. On nije od Tarabića, i to mu on poručuje, on je samo iskusan političar, mnogo togazna, ozbiljno analizira situaciju, ko je s kim povezan, ko ima veze sa kojim kriminalnim klanom, pa pošto nije od Tarabića, on kaže da su Tarabići predvideli da će možda jednoga dana doći do propasti sveta, ali preživeće samo oni sa Gledićkih planina, a upravo odatle je gospodin Tomislav Nikolić, iz sela Bajčetina, sa Gledića.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Reč ima narodni poslanik poslanik Gordana Pop-Lazić.
U članu 2. nespretno kažete da je cenzura zabranjena, tvrdeći da je javno informisanje slobodno i u interesu javnosti. Postavljamo pitanje - šta je to u interesujavnosti, valjda samo javnost zna šta je u njenom interesu. Uvek postoji neka grupa ljudi zainteresovana za određenu informaciju. Evo jednog primera - 330.000 članova SRS ima potrebu da sazna o radu poslaničke grupe SRS u ovom parlamentu, milion i 100 hiljada ljudi je zainateresovano za aktivnosti SRS, svi oni koji su glasali za našeg predsedničkog kandidata, a javnost ne može ama baš ništa da sazna o nama, jer je uvedena potpuna cenzura. I kako ćete vi sada mene ili bilo koga da ubedite da cenzura ne postoji ili da će sve da se promeni od onoga dana kada ukinete vanredno stanje, ako ga uopšte ikada ukinete. Toliko ste zastrašili medije, glavne urednike, vlasnike medija... (Milka Marinković neprestano dobacuje.) Mogu li ovde da se obezbede uslovi za rad ili da prekinemo sednicu, pa da nastavimo ujutru. Molila bih sve one koji žele da polemišu da se jave za reč i da sa govornice polemišu, a ne iz klupa. Stvarno ne mogu tako da razgovaram.
Da li se još neko od ovlašćenih predstavnika javlja za reč? (Ne.) Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Golub Rajić. Reč ima narodni poslanik Golub Rajić. S obzirom da je na zakon o javnom informisanju podneto 92 amandmana, molim narodne poslanike da se držimo vremena koje smo utvrdili.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine podpredsedniče, Predlog zakona o javnom informisanju je Vlada Republike Srbije po hitnom postupku i za vreme trajanja vanrednog stanja predložila na usvajanje Narodnoj skupštini. Na član 2. sam predložio amandman da bi ovaj član bio jasniji, jer zadržavanje postojeće formulacije podrazumeva da ipak postoji određena cenzura kojom se sputava i ograničava plasiranje istine u javnost. Inače, već smo čuli da je, po socijalistima, ovo potpuno ideološki zakon, vrlo restriktivan, a treba da legalizuje postojeće vanredno stanje. On ne štiti novinare i tu profesiju. Umesto da se zalaže za istinito, pravovremeno, argumentovano i efikasno novinarstvo, on novinare obavezuje da su dužni da sa pažnjom primerenom okolnostima provere svoje informacije. Inače, član 2. ovog zakona reguliše načela i slobodu javnog informisanja, gde je javno informisanje slobodno, u interesu javnosti i ne podleže cenzuri. Predložio sam da stav 2.glasi: "Cenzura u javnom informisanju je zabranjena". Mislim da je na ovaj način zabrana cenzure bolje precizirana nego u Predlogu zakona i da je bolje reći da je nešto zabranjeno, nego da ne podleže cenzuri. Isto tako, u stavu 4. istog člana je bolje i preciznije reći "nikakav", nego "bilo kakav". Taj stav bi glasio: "Niko ne sme da vrši nikakav fizički ili drugi pritisak na javno glasilo i njegovo osoblje, kao i uticaj podesan da ih omete u obavljanju posla". Takođe, u zadnjem stavu ovog člana je regulisano da "o povredama slobode javnog informisanja odlučuje sud po hitnom postupku",što isključuje mogućnost mešanja u ovu oblast bilo kog drugog državnog ili paradržavnog organa. Predlažem vam da prihvatite ovaj amandman i da ovaj zakon bar malo popravite, a on se ne bavi javnim glasilima i novinarima, već zaštitom vladajuće garniture od njih. Nigde se čak i ne kaže da je rad državnih organa javan i da je potrebna javnost u radu.
Reč ima potpredsednik Vlade prof. dr Žarko Korać.
Poštovani narodni poslanici, razumem potrebu da se kritikuje zakon. Bio sam u opoziciji deset godina, sedeo ovde u klupi. Imam nešto duži opozicioni staž nego neki koji sede ovde. Taj hleb sam takođe jeo. Ipak je nelogično da se citira sve što piše u zakonu, pa se onda promeni redosled reči i ponudi druga formulacija, a isto se kaže što i ovde stoji. Ovde je bilo amandmana i jedan broj smo usvojili. Kao predstavnik Vlade sam usvojio, a vi ćete se glasanjem sa tim složiti ili ne. Mislim da je time zakon poboljšan. Ne mogu da shvatim da se ovde predloži: "O povredama slobode javnog informisanja odlučuje sud po hitnom postupku". Pa, to već piše ovde. Onda se ovde predloži da se kaže da je cenzura zabranjena. Može,ali ovde piše: "Javno informisanje ne podleže cenzuri". To je isto. Znači, nema cenzure, nije podložno cenzuri. Može jedna formulacija, može i druga, ali ne menja se suština. Kolege poslanici, priroda mog odgovora vama je da treba, kada se podnose amandmani, voditi računa da to bude neka suštinska primedba u odnosu na ovo; neka ne mora biti suštinska, ali ne da se izmeni redosled reči, a da se onda napadne moj zakon. Moram da kažem, ako ćemo logički ovo da dovedemo do kraja, onaj ko kaže da zakon ne valja, a u stvari nema drugi predlog nego da promeni redosled reči ili neku sitnu izmenu, onda on odaje priznanje meni, ovom zakonu i onima koji su ga pisali. Drugim rečima, pravi amandman je kada se predloži nešto sasvim suprotno od onoga što ovde piše ili bitno drugačije. Uvažavam potrebu da se izađe, da se kritikuje, da se govori o vanrednom stanju. Mislim da sam odgovorio ovde, što se mene lično kao čoveka tiče, voleo bih da ovo direktno prenosi televizija. Kažem u ime Vlade. Rekao sam zbog kojih okolnosti je zavedeno vanredno stanje i vi svi znate to jako dobro. Naravno, to su okolnosti pod kojima se sada ovo zbiva. Na pitanje, više puta ponovljeno, zašto sada zakon o informisanju: ovaj zakon je upućen Skupštini Srbije pre uvođenja vanrednog stanja. (Glas iz sale: Upućen je 27. marta.) Kada ste ga vi kao poslanici dobili, to nije moje, ali upućen je ranije. Na sajtu Vlade Republike Srbije se ovaj zakon nalazi jako dugo. Vlada je ovaj zakon uputila znatno pre vanrednog stanja. Taj zakon je dovršen pre vanrednog stanja, znatno pre toga, bio je u javnoj raspravi i ništa se bitno nije promenilo u odnosu na što je došlo ovde. Jedno je sigurno, ako je neko nezadovoljan načinom kako se govori o njegovoj stranci, o njenom predsedniku, o političkim stavovima te stranke, upravo treba da glasa za ovaj zakon. U ovom zakonu se prvi put daje jasan zakonski okvir koji sankcioniše zloupotrebu informisanja, bilo u smislu davanja netačnih, nepotpunih informacija ili davanja informacija uopšte. Moramo biti dosledni. Da li želimo da kritikujemo sve što daje Vlada načelno, pa onda je zaista potpuno svejedno šta dajemo; ili smatramo da ponekada, čak i ono što nama predloži Vlada, koja nam je politički neprihvatljiva, koju ne podržavamo, u suštini može biti u interesu te opozicione političke stranke. (Predsedavajući: Vreme.) To sam u uvodnom izlaganju rekao, ostajem pri tome da treba pažljivo pogledati ovaj zakon i izvagati da li bi on koristio i nekima koji toliko protestuju ovde na stanje informisanja u Srbiji. (Nataša Jovanović, sa mesta: Replika. Moj amandman je pogrešno protumačen.)
Prvo se za reč javio narodni poslanik dr Žarko Obradović.
Gospodine potpredsedniče Vlade, verovatno i ranije, kao i sada, vlast i opozicija gledaju različito na neke stvari. Ne možete očekivati od nas da mi govorimo sve pozitivno o ovom zakonu. I kada ima, opozicija meri šta će i kako da kaže. Mi smo više puta pomenuli da ima članova u ovom zakonu koji imaju svoj kvalitet, ali moram vam reći da smo duboko razočarani onim što se zbiva na medijskom prostoru Srbije, u javnom informisanju u protekle dve godine. Bilo je reči da se zakon ukida, da je restriktivan, diktatorski itd, da bi se doneo novi, bolji, transparentan. Dve i nešto godine toga nije bilo. Poučeni tim lošim iskustvom, mi kritikujemo sve one pojave, zato što, nažalost, ne verujemo ni da će ove odredbe biti primenjene u praksi. Kolega Golub Rajić je pomenuo, mi mislimo da je možda jezički ovako bolje, mislim, ne znači da sam u pravu, ali mi mislimo i kolega je obrazložio. Tako ćemo činiti i sa drugim amandmanima, bez uvrede, za neke od ovih članova mi mislimo da je najbolje da se brišu, ali onda imamo onu situaciju da nam se ne dozvoljava da komentarišemo takav amandman, jer će onda Zakonodavni ili neki drugi odbor da nađe formalno-pravni osnov, odnosno poslovnički osnov da ga ukine. Verujte, vi ste pomenuli, mi smo ovaj materijal dobili 27. marta, znači posle uvođenja ili u toku uvođenja vanrednog stanja. Ne znam kako je izgledao ranije, ali uvek se zadnja verzija uzima kao nešto što je merodavno. Na kraju, povodom ovog amandmana kolege Goluba Rajića, ali i povodom zakona, kakav god da je, može biti najbolji, ali je hendikep što se donosi bez direktnog prenosa, potpredsedniče Vlade, shvatite, činjenica da se donosi u vreme vanrednog stanja i bez direktnog prenosa, to je a priori loše. Evo, sada treba da citiram član 2. ovog zakona gde kaže - protok informacija, sloboda prenošenja i slično. Uzmete zadnji broj "Nina" ili nekih drugih novina i pročitate - svakog dana u Vladi Republike Srbije se održavaju brifinzi, gde dolaze glavni i odgovorni urednici, dogovaraju se šta će da objave, kako se izvorno prenose informacije, MUP, urednici biraju šta će da objave, i o čemu mi onda ovde pričamo? Kažem, zakon ovakav kakav je, jednostavno po nama ima određenih slabosti, ali ima i kvaliteta. To nije pomenuto u amandmanima, šta računamo u kvalitet, a za ono što mislimo da ne valja, to smo predložili da se menja. Mislimo da ovakav zakon daje suviše osnova za arbitrarnost, da će novinar i glavni odgovorni urednik imati teško breme na leđima. Pojedini novinari u skladu sa svojim etičkim principima, a trebalo bi da ih se pridržavaju, i sa profesionalnim imidžom, koji treba da poseduju, jednostavno će biti onaj odlučujući činilac koji će preneti ili neće preneti pitanje, odgovor i kvalifikaciju, kao i sve ostalo što ide uz ovu priču.
Pravo na repliku, narodna poslanica Nataša Jovanović.
Izašla sam da repliciram gospodinu Koraću. Gospođo Čomić, sada ste se vratili, sa leve strane od mene i govornice imate neke prozore koji lupaju, doduše izanđano je dosta, ali pogledajte da se zatvore, da bismo nastavili normalno da radimo. Što se tiče, gospodine Korać, amandmana koji sam podnela u ime poslaničke grupe SRS, da biste vi kao predlagač - rekli ste da je zakon vaš u najvećem delu, da ste ga vi predložili u ime Vlade i učestvovali u njegovoj izradi - bili dosledni kod zloupotrebe, što se cenzure tiče, ovde nije stvar u pukoj zameni reči, jer stav se menja tako da se kaže - javno informisanje je slobodno, a svaka vrsta cenzure je zabranjena. Dakle, ne stoji kao kod vas u vašem članu konstatacija, već se radi o zabrani koja ima konkretne zakonske i posledice koje se zakonom kažnjavaju, jer da bismo ostali dosledni tome mi smatramo, bez obzira ko je na vlasti, a naročito u situaciji kada najviši i najodgovorniji predstavnici vlasti zloupotrebljavaju svoj položaj vršeći uticaj i pritisak na medije, da to treba da se sankcioniše zakonom i o tome govori amandman koji sam podnela kod kaznenih odredbi. Mislim da je član 91. gde se jasno precizira koja je kazna u pitanju, od 100.000 dinara do milion dinara za onoga ko zloupotrebljava svoj položaj kao ministar, kao potpredsednik Vlade, kao poslanik vladajuće koalicije itd. Tada ne bismo došli u situaciju u kojoj se sada nalazi veliki broj, naročito lokalnih medija u Srbiji, da u svakom gradu u Srbiji u situaciji vanrednog stanja postoje neki lokalni komiteti koji određuju koje će ekipe da idu, kod kojih političkih stranaka na konferencije za novinare, pa se dešava u svakom gradu da određenog dana u nedelji, pored centralne konferencije koju u Beogradu gospodin Tomislav Nikolić drži u ime SRS, to rade ipredsednici okružnih, opštinskih odbora i naravno niko ne sme da dođe, jer postoji lokalni komitet koji kaže - a šta je to, nego cenzura - da ne može tamo da se ide, da će tamo radikali da govore ovo ili ono, a budite sigurni, to smo radili i proteklih 13 godina i to ćemo raditi ubuduće, iznosićemo i govorićemo istinu. Zato je potrebno da se ovaj amandman usvoji, kako bi svako snosio odgovornost i kod kaznenih odredbi lepo zbog toga i novčano bio kažnjen zato što vrši takav pritisak, zato što se bavi cenzurom, a to je pored najtežih krivičnih dela, u smislu promovisanja demokratskih načela, najgore moguće delo da vršite pritisak na nekog novinara i da se bavite time, da ga terate na to i da vršite cenzuru, da radi onako kako mu vi nalažete, a ne njegova profesionalna dužnost i njegovi moralni i profesionalni kodeksi.
Da li se još neko od ovlašćenih učesnika u raspravi javlja za reč o amandmanu na član 2. narodnog poslanika Goluba Rajića? (Ne.) Na član 3. amandman je podnela narodna poslanica Vjerica Radeta. Podnosilac amandmana želi reč.
Moj amandman na član 3, i na prvi i na drugi stav, gospodine Korać, složićete se, nadam se, zaista je suštinski. Predložila sam da se u prvom stavu člana 3. brišu reči "sa pažnjom primerenom okolnostima, provere njeno poreklo, istinitost i potpunost". Umesto toga, trebalo bi da stoji - "potpuno i pouzdano utvrde poreklo i provere istinitost informacije". Nisam bila u stanju da sebi objasnim šta je to posebna pažnja primerena okolnostima, da li je pisac, odnosno autor ovog teksta mislio na ovo vanredno stanje ili je to nešto generalno. Predvideli ste, pretpostavljam, da će primenom ovog zakona i primenom paketa pravosudnih zakona koje ste prošle nedelje doneli vanredno stanje biti nastavljeno dokle god ovi zakoni budu na snazi. Čak sam razmišljala da je moguće da je ovaj član posledica zabrane lista "Nacional". Zaključak sam donela na osnovu izjave ministra Lečića, koji je u jednoj televizijskoj emisiji izjavio da je "Nacional" 12. marta objavio horoskop, gde je za horoskopski znak, čini mi se lav, ali u svakom slučaju horoskopski znak bivšeg premijera Đinđića, pisalo dačlanovi tog znaka treba da vode računa, da im prete opasnosti, nešto u tom smislu, nešto u svakom slučaju što nije imalo nikakve potpore ni u zakonu, a niste ni imali zakon. Tada sam se zapitala šta bi se desilo da je toga dana ispred premijerovog automobila pretrčala nečija crna mačka? Da li biste onda, u skladu sa vašim zakonima, uhapsili čoveka koji je vlasnik te mačke? U drugom stavu člana 3. predložila sam amandmansko rešenje da se na kraju teksta tačka zamenjuje zapetom i doda tekst - "i snose potpunu odgovornost za prenete informacije". Ovaj deo amandmana odnosi se na informacije koje jedna novina objavi iz neke druge novine, a da prethodno ne potvrdi istinitost i tačnost tih informacija. Primera radi, hronika za Zemun, glasilo koje se pojavljuje dva puta mesečno sa tiražom od 2000 primeraka, ako mogu da završim rečenicu, tekst iz hronike za Zemun prenese "Blic nenjs" koji ima mnogo veći tiraž. Naravno, posledice su, nažalost, nemam vremena da završim; drastičnije je kada se to objavi u ovim novinama bez provere, a nadam se da će to koleginica Pop-Lazić da završi.
Da li još neko od ovlašćenih učesnika u raspravi želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Gordana Pop-Lazić, zamenik predsednika poslanička grupa SRS.
Dame i gospodo, ova osnovna načela sadržana i u članu 2. i članu 3. su deklarativnog karaktera. Predlagač bi hteo da se stekne utisak da je javno informisanje slobodno, novinari imaju odgovarajuće obaveze i dužnosti i da se štite interesi ličnosti o kojima se piše. U stvari nije tako, jer ima dosta nejasnih pojmova, pa bih htela, gospodine Korać, da vas uputim da i zarez u pravnoj normi ima svoju težinu. Zato nemojte da se ljutite ako u amandmanima postoji obrnut red reči ili tome slično. Sve to ima i te kakav značaj. Time bi, naravno, trebalo da se bavi neko stručan u Sekretarijatu za zakonodavstvo, ali vama zakoni izgleda prolaze van Sekretarijata za zakonodavstvo. Samo su jako loši prevodi nekih tekstova koje koristite prilikom izrade zakona. Tražite od novinara da sa pažnjom primerenom okolnostima provere poreklo informacije. Mislite da je dovoljno da informacija potiče iz Vlade, pa da je to onda primereno okolnostima i da je informacija istinita. Recimo, sada razni humanitarci obilaze zatvore. Kažu da će svoj zapisnik o stanju koje su zatekli, da li su pretučeni, da li su zlostavljani, neću da govorim da li jesu ili nisu, dostaviti samo Vladi Srbije. Znači, novinari će moći samo od Vlade Srbije da se o tome informišu. Kao građanin otvoreno sumnjam u to, jer ima ljudi koji su pušteni iz pritvora i koji mogu da kažu bilo kome na ulici šta se tamo dešava. Obuku čoveka u pancir, pretuku ga preko pancira, stradaju unutrašnji organi, a nigde plavo nije. Nemojte da govorite o tome, da koristite neke termine koji ne mogu da se protumače, da se provere, da se samo stiče utisak da je nešto demokratski, a u stvari je sve kvazidemokratski. Ne znam da li sam uspela da vas ubedim, ali kada tražimo izbacivanje ili promenu nekih termina u cilju konkretizacije, znajte da je u najboljoj nameri. Kažem vam da smo se zaista veoma, veoma trudili radeći na ovom zakonu da ga popravimo. Molim vas da tako posmatrate sve naše amandmane koje smo podneli na ovaj zakon.
Da li još neko od ovlašćenih učesnika u raspravi želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Ako ne, završavamo rad za današnji dan, utorak 15. april. Nastavljamo sutra, u 10,00 časova, raspravom o amandmanu na član 3. koji su zajedno podneli narodni poslanici Dušan Cvetković i Đura Lazić. Dva obaveštenja. Sednica Zakonodavnog odbora Narodne skupštine Republike Srbije održaće se danas u 18,00 časova u sali u prizemlju, a sutra u 10,00 časova u Kabinetu predsednice Skupštine zakazan je sastanak predsednika poslaničkih grupa sa predsednikom Skupštine. Hvala vam.