Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram povredu Poslovnika član 87. Sednice Narodne skupštine, po pravilu, održavaju se utorkom, sredom i četvrtkom od 10,00 do 18,00 časova, sa pauzom od jednog časa. Ako pogledate radno vreme, danas je 10,16 časova. Pitajte ove kamermane, stručne službe, bilo kog zaposlenog kako prođe kada zakasni 15 minuta na posao. Danima vas već upozoravamo da svakoga dana kasnite sa početkom sednice Skupštine. Čekamo akademskih 10 minuta, iako znamo kako kupujete ta akademska zvanja, na primer kod Tomislava Nikolića. Ali, zaista nemamo razumevanja da svakoga dana sednice skupštine kasne sa 15, 20 minuta. Molim vas da od utorka počnemo da radimo od 10 sati. Ovde dolaze opozicije, koji predaju zakone, orni, spremni za rad. Nažalost, vi kvorum ne možete da prikupite. Ne bih voleo da u utorak ponovo sednicu počnemo povredom Poslovnika. Hvala.
Hvala. Po Poslovniku reč ima narodni poslanik Zoran Babić. Izvolite.
Prekršen je Poslovnik član 107. Dame i gospodo narodni poslanici, voleo bih zbog istine, zbog javnosti da se mi saberemo ovde, pa da vidimo zašto se prethodni govornik nije bunio onda kada se nije radilo u utorak. Poslovnički jeste da Narodna skupština zaseda utorkom, sredom i četvrtkom, od 10,00 do 18,00 časova. Narodna skupština Republike Srbije se trudi da poštuje Poslovnik o radu, trudimo se da maksimalno prisustvujemo sednicama. Ovde može da se vidi ova polovina sale, mogu slobodno da kažem i dve trećine sale koja predstavlja većinu u ovom parlamentu, koja učestvuje u radu, a hajde da saberemo poslaničku grupu i prisustvo poslaničkoj grupi prethodnog govornika, pa ako bi te klupe bile pune, pa ako bi te kartice bile u poslaničkim jedinicama, mogao bih da razumem ovakvu kritiku. Ovako zaista ne razumem i mislim da je u najmanju ruku licemerna. Hvala.
Hvala. Gospodin Tošković, povreda Poslovnika.
Povredili ste član 107, s obzirom da je naš šef poslaničkog kluba to rekao, ali ću da ponovim. Nema smisla kritikovati nekoga, a da oni sami ne prave neki kvorum. Zašto gospodin može tako da kritikuje većinu poslanika koji su prisutni, samo nisu mogli u tom trenutku da stave karticu ili elektronska kontrola nije reagovala kako treba? Kašnjenje je oduvek bilo. Kada su oni bili na vlasti, kasnili smo po tri dana da skupština počne da radi, jer nisu imali kvorum uopšte. Prema tome, molim vas predsedavajuća, opomenite poslanika da ne govori nešto što nije u redu. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević, povreda Poslovnika.
Sada je povređen član 108. O radu na sednici Narodne skupštine stara se predsednik Narodne skupštine. Nisam ovde vas kritikovao da biste mi držali predavanja. Ako pogledate u biblioteci zapisnike sa sednice Skupštine dok smo mi bili na vlasti, nikada se nije desilo da skupština kasni tri dana. Nikada se nije desilo da skupština kasni 10 minuta. Vi kasnite 15, 20, 30 minuta svakoga dana.
Gospodine Milivojeviću, počeli ste da replicirate. Molim vas da se držite člana 108. Poslovnika.
Zahvaljujem vam se. Nemojte nama držati predavanja kad mi dolazimo. Mi dolazimo tačno na vreme. To se vidi iz elektronske evidencije, a vas molim da Skupština počne sa radom u 10,00 časova. U opštinama gde vršite vlast zaposleni se kažnjavaju sa 30% plate kad ne dođu u devet na posao.
Hvala. Narodni poslanik Zoran Babić, povreda Poslovnika.
Samo ću jednu rečenicu. Član 107. Taj dolazak na vreme mi liči na neku stelt tehnologiju i stelt poslanike, jer osim prisutnih sedam poslanika DS, svi ostali su izgleda iz nekog domena stelt tehnologije. Pogledajte poslaničku grupu SNS, pogledajte naše partnere iz vlasti. Zaista, stelt tehnologija ne važi u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Glasanje iz Bodruma ne važi u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Prekršaji Poslovnika ne važe više u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Sve ovo kažem zbog javnosti, zbog istine. Molim vas, nemojte da spočitavate Narodnoj skupštini, koja je pokazala i efikasnost i političku hrabrost i to da li u nekim stvarima kasnimo po desetak minuta na dan, ali u političkim odlukama idemo mnogo brže i mnogo unapred u odnosu na sve ono što je radila DS u prethodnom periodu.
Samo ću vas podsetiti da smo već izgubili 10 minuta oko povrede Poslovnika. Molim vas da se vratimo na temu. Gospodin Milivojević, povreda Poslovnika.
Sada je povređen član 104. Poslovnika Narodne skupštine, gde kaže – ako se narodni poslanik u svom izlaganju na sednici Narodne skupštine uvredljivo izrazi o narodnom poslaniku koji nije član iste poslaničke grupe, navodeći njegovo ime i prezime itd, makar ste mogli da ga prekinete, jer je takođe povredu Poslovnika koristio za repliku. Da li vi znate da brojite do sedam ili devet i da li je to Tomislav Nikolić učio kupujući diplomu, ne znam i ne ulazim u to, ali opet vas podsećam, nećemo dozvoliti da nas vređate.
Gospodine Milivojeviću, moram da vas prekinem, pošto zloupotrebljavate upotrebu Poslovnika. Dakle, član 104. koji ste reklamirali utvrđuje pravo na repliku, tako da to o čemu vi govorite ne odnosi se na član 104. Molim vas, da ne bismo gubili vreme, da nastavimo sa dnevnim redom.
Zahvaljujem se. Nadam se da ćete se tako efikasno pokazati u utorak.
Hvala. Nastavljamo zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o pravima pacijenata i Predlogu zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama. Da li se neko od predsednika poslaničkih grupa, odnosno ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Slobodan Veličković. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, uvažena ministarko, dame i gospodo narodni poslanici, oblast prava pacijenata do sada je bila regulisana, da tako kažem, sektorskim zakonima iz oblasti zdravstvene zaštite. Predlogom zakona koji je pred nama po prvi put se na sveobuhvatan način uređuju prava pacijenata, i to u skladu sa savremenim rešenjima prihvaćenim na međunarodnom planu i u brojnim međunarodnim ugovorima i konvencijama svetskih i evropskih organizacija u oblasti prava pacijenata iz zdravstvene zaštite, koje je i naša zemlja ratifikovala. Ujedno, predloženim odredbama u pogledu postupka i načina zaštite prava pacijenata, dosadašnji nefunkcionalni sistem zaštite prava, koji su vršili tzv. zaštitnici prava pacijenata, koji su i sami bili upošljenici zdravstvenih ustanova, izmešta se i spušta na nivo lokalne samouprave. Zakonom se proširuje dosadašnji krug prava pacijenata, koje sadrži Zakon o zdravstvenoj zaštiti, uvođenjem prava pacijenata na preventivne mere, prava na kvalitet pružanja zdravstvene zaštite, prava na bezbednost pacijenta i prava na olakšanje patnji i bola. Takođe, ono što predstavlja značajnu novinu jeste uvođenje prava pacijenta da na sopstvenu odgovornost napusti zdravstvenu ustanovu, prava deteta koje boravi u stacionarnoj zdravstvenoj ustanovi, kao i pravo pacijenta na drugo stručno mišljenje. Ujedno, proširen je i krug dužnosti pacijenata koji je predviđen dosadašnjim rešenjima, na taj način što su na postojeće obaveze pacijenata da snose odgovornost za sopstveno zdravlje dodate i dužnosti poštovanja prava drugih pacijenata i odgovornosti pacijenata za ponašanje prema zdravstvenim radnicima. Ono što smatramo ključnom novinom jeste promena sistema zaštite prava pacijenta. Naime, bez adekvatnog mehanizma zaštite prava sva prava mogu postati mrtvo slovo na papiru, te je sa tim u vezi potrebno stvoriti uslove da pacijent može svoja prava delotvorno zaštititi bilo da to čini sam u sudskom ili drugom postupku, bilo da na zaštiti tih prava angažuje odgovarajuće institucije. Dosadašnji sistem zaštite prava pacijenata podrazumevao je da dužnost zaštitnika prava pacijenata vrši diplomirani pravnik koga odredi rukovodilac zdravstvene ustanove, što je bio paradoks sam po sebi. Jednostavno, nelogično je bilo očekivati da će upošljenik iste zdravstvene ustanove na čiji se kvalitet usluga pacijent žali preduzeti odgovarajuće mere koje bi eventualno imale za posledicu sankcionisanje nekog od zdravstvenih radnika. To je nelogično iz razloga što bi tako nešto imalo za posledicu narušavanje kolegijalnih odnosa, te se i u praksi najčešće dešavalo da pacijenti i te kako svesni toga uopšte i ne podnose predstavke zaštitnicima prava, svesni da takav čin neće proizvesti željenu posledicu čak i u slučajevima kada postoji povreda zakonom zajemčenih prava. Predloženi sistem zaštite prava pacijenata u vidu savetnika pacijenata i saveta za zdravlje koje imenuje jedinica lokalne samouprave tu funkciju izmešta iz okvira zdravstvenih ustanova, te bi mogao predstavljati dobar iskorak u pravu kvalitetnije zaštite njihovih prava. Ovo je iz razloga što se najveći broj zdravstvenih usluga pruži na nivou primarne zdravstvene zaštite, a osnivač ustanova primarne zdravstvene zaštite jeste lokalna samouprava kao organizacija javne vlasti koja je najbliža građanima. Međutim, ono što bi bila moja primedba predloženom rešenju jeste činjenica da nijednoj od predviđenih institucija koje bi se bavile zaštitom prava pacijenata nisu data izvršna ovlašćenja za pokretanje odgovarajućih postupaka pred nadležnim organima i organizacijama. Kada u postupku utvrde da je došlo do povrede prava pacijenata, zakon predviđa visoke prekršajne kazne za zdravstvene ustanove i zdravstvene radnike koji krše prava pacijenata, ali ne utvrđuju ko će taj postupak pokrenuti. Kao što je poznato, sud ne zaseda po službenoj dužnosti, već taj postupak u ovom slučaju prekršajni mora se pokrenuti podnošenjem zahteva. U tom smislu zakon predviđa da nadzor nad primenom odredaba zakona vrši Ministarstvo nadležno za poslove zdravlja, ali ne predviđa ko vrši inspekcijski nadzor na licu mesta, što bi po našem stanovištu svakako bio posao zdravstvenih inspektora, pa smo u tom pravcu intervenisali amandmanima u čl. 41. i 48, gde cenimo da bi mogla da se poprave ova rešenja. Poslanička grupa PUPS će podržati ovaj zakon u danu za glasanje jer na bolji način reguliše materiju zaštite prava pacijenata od ranijeg zakona. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Snežana Stojanović Plavšić.
Poštovane dame i gospodo, danas su pred nama dva izuzetno važna zakona, zakon o zaštiti prava pacijenta i zakon o zaštiti prava osoba sa mentalnim smetnjama. Jedan od njih se tiče svakog stanovnika Srbije, svakog od nas jer smo svi bili ili ćemo biti u situaciji da budemo pacijenti ili da neko od nama dragih osoba se nađe u toj poziciji. Drugi zakon se tiče onih u našem društvu koji su bilo po rođenju, bilo zato što su više osetljivi ili slabije strukture ličnosti podlegli svim iskušenjima života i našli se u situaciji da budu tretirani u ustanovama kao pacijenti sa mentalnim smetnjama. To su često osobe koje nisu u stanju da brinu o svojim pravima i zato je izuzetno važno da društvo i svi mi zajedno brinemo o pravima koja njima moraju biti garantovana. Zašto su još ovi zakoni važni? Zdravlje nacije je jedan od uslova njenog prosperiteta i razvoja pored obrazovanja. To nije samo pitanje svakog od nas individualno, već to jeste pitanje i svih nas zajedno i razvoja čitavog našeg društva. Zdravstveni sistem zavisi od mnogih stvari i sada neću komentarisati kvalitet čitavog zdravstvenog sistema u Srbiji, jer mislim da je to tema za neke druge zakone. Jako je važno da se danas pozabavimo pravima pacijenata i odnosom lekara i pacijenata, jer pored toga što se kvalitet zdravstvenog sistema definiše nekim merljivim rezultatima, kao što je očekivani vek života ili smrtnost odojčadi ili smrtnost u koronarnim jedinicama, obolevanje građana od nezaraznih hroničnih bolesti, on se svakako definiše i zadovoljstvom pacijenata, odnosno odnosom lekar-pacijent. Moramo da priznamo da u našem sistemu taj odnos često nije zadovoljavajući. Ako pogledamo ankete onih ispitivanja zadovoljstva pacijenata koji su boravili u nekim stacionarnim ustanovama, oni su mahom zadovoljni kvalitetom pružanja usluga, ali čitava javnost nije zadovoljna funkcionisanjem zdravstvenog sistema. Verujem da je jedan od značajnih razloga i taj što odnos lekara i pacijenata do sada nije bio partnerski odnos, već se često sticao utisak da je to odnos dveju suprotstavljenih strana. I jedna i druga strana za cilj imaju zdravlje i zbog toga je jako važno da ovaj zakon ih povezuje u jedan partnerski odnos. Lekari i pacijenti procenjuju da je jedan od najvećih problema u zdravstvu administrativne procedure, čekanje na preglede, vreme koje lekar ima na raspolaganju tokom pregleda za razgovor sa pacijentom i motivisanost lekara. Sami lekari priznaju da sa godinama njihova motivisanost opada zbog neadekvatnih uslova rada, zbog nedovoljne zarade, zbog kratkog vremena koje imaju na raspolaganju da bi se bavili pacijentima. To je jedan od uslova da pacijent i lekar imaju bolji odnos. Sigurno da ima i drugih razloga zbog čega ovaj odnos nije idealan. Moramo da potražimo korene u načinu obrazovanja lekara koji po definiciji se bave bolešću, parcijalnim segmentima, telom, a malo se bave čovekom kao celinom. To je često razlog zbog kojeg pacijenti imaju utisak da lekar ne uvažava njihovu ličnost, kapacitete i nažalost često je razlog da dođe i do lošijih rezultata u lečenju, jer moramo priznati da sam pacijent jeste jako važan faktor ozdravljenja i da samo ako on angažuje sve svoje snage i potencijale onda do ozdravljenja može doći. Ovo je zakon koji čini korak napred. Do sada jesmo u mnogim zakonima koji regulišu oblast zdravstva imali regulisana pitanja prava pacijenta na jedan moderan način, ali sada je sa ovim zakonom dobijamo kompletnu sliku o tome šta je sve važno da bi pravo pacijenta u zdravstvenom sistemu bila ostvarena i to svakako jeste, imajući u vidu međunarodne dokumente i konvencije, pravo na prevenciju, pravo na pristup, informisanost, pristanak, sloboda izbora procedura i lekara, privatnost i poverljivost, poštovanje vremena pacijenata, standardi kvaliteta, sigurnost pacijenata u zdravstvenom sistemu, pravo na inovativne metode, pravo na olakšavanje patnji i bola, personalizacija tretmana, pravo na žalbu, pravo na kompenzaciju ukoliko dođe do neželjenih efekata. Izdvojila bih samo neke od njih, pre svega informisanost. Jako često smo imali prilike svi da se kao pacijenti nađemo u zdravstvenom sistemu i da ne dobijemo dovoljno informacija ni o lekaru, ni o zdravstvenoj ustanovi, ali na žalost ni o samoj našoj bolesti ili metodama koje će na nama biti primenjene, koliko će one biti bolne ili neprijatne, kakve će efekte dati, šta ukoliko ne pristanemo na tu metodu, šta se može desiti. Dakle, puna informisanost pacijenata jeste od novina koju ovaj zakon donosi i na koje obavezuje i lekare i zdravstvene ustanove. To je svakako pristanak i sloboda izbora. Polemisala bih sa nekim mišljenjima koja su drugačija i koja smatraju da čovek nema prava da ne pristane na metode, medicinske metode, koje će mu spasiti život. Rekla bih da ima. Verujem da odrasla, odgovorna osoba ima prava da odlučuje o načinu na koji će završiti život. To jeste integralno ljudsko pravo. To jeste pravo da zadržimo svoje dostojanstvo, svoj lični integritet, jer to je ono što nas čini ljudima. Takođe, u zdravstvenom sistemu imamo pravo na olakšavanje patnje i bola, ne samo oni pacijenti koji su u terminalnim fazama najtežih bolesti, već i svi mi kada se nad nama primenjuju određene procedure. Jako često lekari orijentisani na izlečenje ne vode računa baš o tome koliko će neka procedura biti bolna, koliko će ona uzdrmati osobu o kojoj se radi i koliko će joj patnje prouzrokovati. Mislim da je jako važno da ovaj zakon reguliše prava pacijenata i da imaju pravo na najmanje bolnu proceduru, pod najboljim uslovima i uz medikamente koji će olakšati patnju i bol. Ovaj zakon uvodi pravo pacijenata na drugo mišljenje. Znamo da su često pružaoci zdravstvenih usluga skloni nekoj vrsti profesionalne sujete. Svi smo mi u svojim profesijama verovatno tome skloni, ali osnovno pravo pacijenata jeste da potraži i drugo mišljenje i da svoje bolesno stanje ili bolest leči na način za koji smatra da je najbolji. Govorila bih o ovom delu, a koji se tiče prava dece u ovom zakonu. On je izazvao, takođe, brojne polemike. Mislim da pitanje treba da okrenemo. Da li dete od 15 godina ima pravo da samo donosi odluku o nekoj proceduri i da li ono ima pravo na poverljivo savetovanje, da li ima pravo na lečenje? Da, svakako da ima. Znam šta znači biti roditelj, sama sam roditelj i imam ćerku od 22 godine. Često mi se čini da ona ne ume na dobar način da brine o svom zdravlju. Dozvolićete, deca u Srbiji su ponekad i ljudi sa 35 godina i ljudi sa 40 godina. Kao nacija smo skloni da prezaštićujemo i odraslu decu. Da, dete od 15 godina može da donese odluku o svom lečenju, naravno, ukoliko je to lečenje predložio stručnjak. Ukoliko dođe do toga da dete odbije proceduru, koja može da ugrozi njegovo zdravlje ili život, po ovom zakonu, lekar je obavezan da obavesti njegovog roditelja ili staratelja. Znači, nema brige da će doći do narušavanja zdravlja ili života deteta, ukoliko mi kao roditelji o tome nismo obavešteni. Hajde da se pitamo malo drugačije. Zašto bi dete od 15, 16, 17 godina želelo da od nas sakrije neko svoje stanje ili bolest? Mislim da kao društvo treba malo više da se bavimo time i da razvijamo veći odnos poverenja između roditelja i dece. Mislim da je to pravo pitanje u ovom slučaju. Naravno, pravo na poverljivo savetovanje omogućeno je eksplicitno ovim zakonom i mlađoj deci. Mogu da kažem da je to potpuno uobičajeni metod u psihološkom savetovanju i da se terapija dece odvija bez prisustva roditelja. To je nešto što je standard struke već odavno i jako je dobro da ovaj zakon definiše to kako ne bi bilo dileme u takvim slučajevima. Mislim da je jako važno što su regulisana prava dece koja borave u stacionarnim ustanovama. Zaista je bilo jako šaroliko u našim bolnicama. U jednom trenutku bilo je moguće samo da majka ostane sa detetom ukoliko ga doji, što znači da se dešavalo da dete od godinu, godinu i po ili dve godine ostaje samo u bolnici. Kolike to posledice može imati na njegov psihološki rast i razvoj, mislim da je to poznato ne samo stručnoj, već i široj javnosti. Takva separacija u takvim uzrastima je prosto nedopustiva sa stručnog stanovišta. Jako je važno obezbediti deci prisustvo roditelja, u najvećoj mogućoj meri, kada se ono nalazi u stresnoj situaciji, kada je potpuno izolovano od poznate sredine, pri tom je bolesno, dakle, svi njegovi psihološki kapaciteti su sniženi. Deci je omogućeno da, ukoliko duže borave u stacionarnim ustanovama, imaju prava na igru, rekreaciju, učenje, obrazovanje. To je nešto što je neophodno deci i za njihov razvoj, ali isto tako i za jedno dobro osećanje u uslovima u kojima se nalazi. Mislim da je važna još jedna odredba, a to je ona koja definiše da ukoliko roditelj ili staratelj odbije proceduru koja je detetu neophodna ili reši da ga izvede iz stacionarne ustanove, a da lečenje nije završeno, onda je lekar obavezan da obavesti organ starateljstva tj. centar za socijalni rad. Bez obzira što svi mi verujemo da roditelji uvek rade u najboljem interesu deteta, nekada se to i ne dešava. Mislim da je jako dobro što sada postoji savetnik koji će se baviti pravima pacijenata. Jako je dobro što je on izdvojen iz zdravstvenog sistema. Neke su kolege komentarisale da je bolje da on bude u zdravstvenom sistemu. Ne, sigurno nije, jer ukoliko je direktor, pretpostavljeni zdravstvene ustanove pretpostavljeni onome ko treba da se bavi pravima pacijenata, onda je izvesno da tu može doći do izvesnog sukoba interesa i da zastupnik prava pacijenta neće uvek raditi u najboljem interesu pacijenta. Mislim da je dobro da je to osoba koja je u lokalnoj zajednici. Mislim da ste zakonom jako dobro precizirali procedure i načine kako će se ostvarivati prava putem savetnika. Ono što je moja primedba, a to je da smatram da savet nije trebalo da ima mogućnost, odnosno nije bilo potrebe da mu se da u nadležnost rešavanje individualnih primedbi, prigovora. Ako to već radi savetnik, koji ima jasno definisane procedure kako će doći do podataka, kako će ispitati slučaj, jer su zdravstvene ustanove obavezne da mu daju dokumentaciju, da je stave na uvid u roku od pet dana, a on u roku od osam dana piše izveštaj, dostavlja ga, tromesečno izveštava savet i ministarstvo, onda ne vidim zašto lokalni savet ima tu istu ingerenciju. Mislim da će doći do zabune kod pacijenata, da li će podnositi prigovore savetniku ili savetu. Kako će savet, to niste definisali zakonom, koje su njegove metode, da ispita taj slučaj? Ko iz saveta? Da li čitav savet treba da ode u zdravstvenu ustanovu? Mislim da to nije najbolje regulisano i da ta prva dva stava u definisanju nadležnosti saveta nisu potrebna, jer to je posao savetnika. On će izvestiti savet na tri meseca i savet će imati kompletnu sliku o tome i eventualno pozvati savetnika na odgovornost zbog posla koji nije dovoljno dobro radio. Takođe, imam primedbe na član 35. zakona. To je član koji se tiče mogućnosti da zdravstveni radnik odbije pružanje medicinske pomoći onom pacijentu koji je prekršio neku od svojih obaveza. Da se odmah razumemo, zdravstveni sam saradnik i radila sam dugo u zdravstvenom sistemu i nisam imala takvih situacija, ali znam da one postoje i znam da postoje pacijenti koji neadekvatno reaguju kada dođu na pregled. Zašto se to dešava? To mogu da razumem. Pacijent je u stanju stresa, ljudi različito reaguju na takve situacije. Često strah ili ankcioznost se pretvaraju u bes ili agresiju i onda dolazi do tih nemilih situacija. No, to nije opravdanje. Ni jedan lekar ili pružalac zdravstvene usluge ne sme da bude izložen neadekvatnom ponašanju pacijenta. Vi ste jasno rekli u zakonu da je zabranjeno ometanje onog koji pruža zdravstvenu negu u vršenju njegovog posla. Ono što meni malo smeta, to je formulacija koja kaže da je pacijent dužan da se prema lekaru, odnosno zdravstvenom radniku ili saradniku, odnosi sa poštovanjem i uvažavanjem. Malo se bojim da su to termini koji u zakonu mogu biti nejasni i da može doći do različitog tumačenja nekih pružalaca zdravstvenih usluga koji mogu proceniti da ih pacijent nije dovoljno ispoštovao ili uvažio. Pre sam za to da se to jasno definiše, kao što je zabrana ometanja u pružanju zdravstvene usluge, da se zabrani vređanje ili omalovažavanje zdravstvenog radnika. Prosto, formulacija "poštovanje i uvažavanje", to je subjektivna kategorija i čini mi se da može doći do različitog tumačenja. No, ukoliko dođe do takve situacije, lekar, odnosno pružalac pomoći, ima prava da uskrati pružanje pomoći. Molim vas da malo oko ovog člana budemo precizniji. Ovde se navodi da on to može uraditi osim ukoliko se radi o hitnoj medicinskoj meri. Šta, recimo, ako odvedemo dete sa temperaturom 39 kod lekara posle podne i on proceni da nije dovoljno ispoštovan i uvažen i ne želi da pruži lekarsku negu? To nije hitna medicinska pomoć, ali je pomoć koja može dodatno ugroziti zdravlje deteta. Ili kod odraslog, recimo, ima visok pritisak, pa ukoliko nam se ne pruži pomoć, te noći može doći do eskalacije bolesti. Mislim da tu treba staviti – i ukoliko preduzimanje mere može dovesti do neželjenih efekata po bolest, da onda takođe nije moguće da se odbije pružanje medicinske pomoći. O tome ćemo još govoriti kada bude rasprave u pojedinostima. Mislim da je zakon koji se tiče prava osoba sa mentalnim smetnjama takođe dobar. Juče ste govorili o tome da je potrebno da čitava društvena zajednica ima drugačiji odnos prema onima koji imaju mentalne smetnje i da je potrebno da u mnogo većem obimu razvijamo usluge u zajednici, kako bismo bili u stanju da prihvatimo sve one ljude koji mogu da funkcionišu, ne samo u stacionarnim uslovima. Rekli ste da moramo biti pažljivi jer je to dugačak proces. Slažem se sa vama, ali od pojave antipsihijatrije prošle su desetine godina, a mi ništa nismo uradili da to bude drugačije. Mislim da treba intenzivnije raditi na tome i da regulisanje prava u zdravstvenim ustanovama za pacijente sa mentalnim smetnjama jeste nešto čime i dalje treba da se bavimo. Moram da kažem i jednu stručnu dilemu. Ovim zakonom ste zabranili psihohirurgiju, operacije koje pomažu u nekim teškim stanjima, ali se niste odlučili za zabranu elektrokonvulzivne terapije. Vi ste psihijatar, ali sam ja razgovarala sa mnogim psihijatrima. Recimo, u specijalnoj bolnici u Toponici se ta metoda ne primenjuje već 30 godina, ali se na klinici koja je u istom dvorištu ona primenjuje. Kakav je stručni stav? Da li je neophodno da sa takvom invanzivnom, degradirajućom i relativno opasnom metodom baratamo danas u 21. veku, kada je farmakologija napredovala do te mere, da se ista stanja mogu tretirati i na drugačije načine? Da li imamo jedinstven stav o tome i da li je moguće da se izbegne primena jedne takve metode za koju sam rekla da, kada sam ja studirala, verovala sam da se ona dešava samo u "Letu iznad kukavičijeg gnezda" i više nigde u Srbiji, a danas vidimo da se i ovde dešava. Dobro je što ste to regulisali, ali mislim da smo možda mogli da odemo i korak dalje. U nadi da će ovaj zakon zaista doprineti da pacijenti i pružaoci zdravstvenih usluga budu partneri u procesu izlečenja i postizanju većeg zdravlja, ne samo individualnog, nego i zdravlja našeg društva, ja se nadam da ćemo svi zajedno imati snage da ovaj zakon podržimo u broju u kome smo to uradili sa nekim drugim zakonima. Očekujem da sve poslaničke grupe ovakav zakon treba da podrže. Hvala.
Hvala. Srđan Milivojević, povreda Poslovnika. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, ne bih ja sad reklamirao član 128. Poslovnika, da nam onako malo pre nije održano predavanje o odgovornom ponašanju u Skupštini Srbije, pa vidim da se pet kartica u elektronskom sistemu vrlo odgovorno sada ponašaju, iako ne vidim sada ni pet poslanika SNS u sali, a malo pre nam je spočitavano da nas nema u sali. Vaše je legitimno pravo da odete na miting u 12.44, ali molim vas, ponesite kartice.
Hvala. Molim stručne službe da izvade kartice iz sistema gde ne sede narodni poslanici. Reč ima ministarka Đukić Dejanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, želela bih najpre da gospodinu Veličkoviću i gospođi Plavšić zahvalim na više nego konstruktivnom učešću u raspravi i da pojasnim samo neke bitne elemente o kojima će biti više reči kada budemo razgovarali o pojedinim članovima, odnosno amandmanima. Gospodin Veličković je ukazao na razmišljanje da bi bilo bolje da savetnik i savet imaju i mogućnost da sankcionišu eventualno određena ponašanja ili pokreću odgovarajuće postupke. Zakonom je regulisano da to mogu činiti samo organi, a savetnik i savet za zdravlje su medijatori. Postupak pokušaja da se ne pokrene nikakav formalni postupak, nego da se završi u interesu pacijenta je, na najbolji način po njega, procedura koja je u njegovom interesu. Upravo mislimo da vođenje sporova, da ono što treba da radi inspekcijske službe, ne treba da rade ovi medijatori, odnosno savetnik i savet i to je jedna od tendencija zakonodavca. Što se tiče svih sadržaja koje smo mogli da čujemo od vrlo kompetentne poslanice, gospođe Plavšić, prosto tumačenje zakona je takvo da se možda očekivalo da juče ja govorim na taj način u uvodnom delu, ali nije bilo sumnje da u ovoj sali ima toliko kompetentnih osoba da to čine i očekivala sam da ćemo biti u prilici da ne čujemo dva puta slične sadržaje. Imala bih potrebu da intervenišem možda jedino kod komentara gospođe Plavšić oko elektrokonvulzivne terapije. Dame i gospodo, konvulzivna terapija, odnosno elektrokonvulzivna terapija, prema našim saznanjima i saznanjima najvećeg broja naših građana, pošto su se oni sreli sa tom terapijom u "Letu iznad kukavičijeg gnezda", je suverena metoda koja rešava problem života nekih pacijenata. Depresija je jedno od najtežih oboljenja, kad osoba razmišlja o tome da ne vredi živeti, kada osoba nema volju, interesovanje, kad gubi raspoloženje i kad primenite sve farmakološke i nefarmakološke metode koje joj mogu pomoći, a depresivnih pacijenata će do 2020. godine biti neuporedivo više i biće drugi razlog za onesposobljenost, prema podacima Svetske zdravstvene organizacije, na čitavom svetu posle kardiovaskularnih bolesti. Takvim osobama, da ne dignu ruku na sebe, da izađu iz stupora, potpunog prekida komunikacije sa okruženjem, potpunim neinteresovanjem za uzimanjem hrane i uopšte održavanjem vitalnim funkcija, može pomoći jedino elektrokonvulzivna terapija. Ima pacijenata koji, prema savremenim vodičima, počinju da se leče po vrlo savremenoj doktrini elektrokonvulzivnom terapijom, jer je već ranije konstatovano da su teraporezistentni i da je ovo jedina metoda koja njima može pomoći. Danas se ova metoda radi u neuporedivo humanijim uslovima, uz prisustvo anesteziologa i njegovo aktivno učešće, u anesteziji, i to ni malo ne liči na ono što zna većina naših građana iz "Leta iznad kukavičijeg gnezda". Radi se o jednoj suverenoj metodi koja se nikada ne primenjuje kao metoda prvog izbora, kad postoje drugi načini, ni drugog, ni trećeg. Ona je četvrti tzv. nivo terapijskog delovanja za najveći broj onih koji na prethodna tri nisu mogli odgovoriti, ali kada je rizik od suicida veliki, kada je pacijent stuporozan, bez komunikacije, ona može dati i daje izvanredne rezultate i radi se u neuporedivo humanijim uslovima. Prema tome, nismo mogli nijednim zakonom zabraniti nešto što pravilo struke kaže, da je medicinska odobrena procedura i da ima povoljne efekte.
Hvala. Snežana Stojanović Plavšić, replika. Izvolite.
Zahvaljujem vam, poštovana ministarka, na vašem objašnjenju. Vi ste stručnjak u toj oblasti i izneli ste svoj stručni stav. Ja sam samo konstatovala da postoje ustanove koje se bave lečenjem istih bolesti, dakle, depresija, dubokih depresija i dugotrajnih depresija, a da neke od njih, njihov stručni savet, koje čine takođe i vaše kolege psihijatri i psiholozi i mnogi drugi koji rade u toj ustanovi, smatraju zajedno sa svojim kolegama, koliko sam čula iz bolnice u Kovinu i iz bolnice u Vršcu, da takvu metodu nije potrebno da primenjuju i ne primenjuju je već 30 godina. Moje pitanje je bilo da li postoji stručni vodič i jedinstven stručni stav psihijatrijske struke da to jeste metoda koja je neophodna? Ukoliko jeste, zašto je onda ne primenjuju svi, ukoliko ona, kao što vi kažete, jeste metoda izbora? Bez namere da sa vama vodim stručnu polemiku, jer ja nisam psihijatar, samo iznosim kao poslanik jednu dilemu, premda ona nije krucijalna za temu kojom se danas bavimo. Hvala.
Hvala. Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović.
Mislim da je ipak zbog javnosti važno. Jeste, zapravo se radi o visoko stručnom pitanju. Najs preporuke su obavezujuće zapravo za sve stručnjake sveta i u njima upravo elektrokonvulzivna terapija stoji kao vrlo regularna metoda. Ono što jeste činjenica, to je da nisu ni sve institucije osposobljene zbog toga što nema anesteziologa da na savremeni i način sa potpunom bezbednošću obavljaju ovu proceduru i zbog toga se ona sprovodi u vojno-medicinskim akademijama, na klinikama gde zaista postoji mogućnost dobre saradnje sa službom intenzivne nege, odnosno anestezije. Prema tome, potpuno se vodi računa, ne samo o bezbednosti, već sama dramatična slika koju izaziva elektrokonvulzivna terapija je minimizirana tzv. mitigiranim elektro šokovima koji se mogu dobiti kada se na ovaj način primenjuje, ali ono što se vidi zapravo ima svoju suštinu koja je stručna i o kojoj možemo pričati. Sasvim je u redu da deluje drastično na sve one koji ne znaju da se zapravo izazove veliki broj neurona koji reaguje u jednom momentu i koji ponovo dovodi centralni nervni sistem u stanju fiziološkog funkcionisanja. To je smisao primene elektrokonvulzivne terapije, ali dalja polemika bi bila stručna. Dakle, u svakom slučaju svetski vodiči preporučuju ovu metodu tamo gde postoje teraporezistentne, a pojam teraporezistentna depresija je depresija koja ne reaguje na lek i nije identičan hroničnoj depresiji.
Hvala. Reč ima narodni poslanik dr Zoran Radovanović. Izvolite.
Zahvaljujem, uvažena predsedavajuća. Upravo je koleginica iskoristila iz člana 13. stav 2. pravo na stručno mišljenje, na drugo stručno mišljenje, tako da, pošto zakon još uvek nije stupio na snagu, za šest meseci stupa na snagu, neće biti to isporučeno ličnim zahtevom. Šalu na stranu, posle jučerašnjih, odnosno sinoćnih diskusija, koje su bile vrlo inspirativne, neke su za mene bile zbunjujuće i verovatno i za narod koji je slušao sinoćne govornike, stvarno sam razmišljao kako danas da krenem sa pričom, šta je bitno istaći u vezi ova dva zakona. Juče je postavljeno par kvalitetnih pitanja na koje je ministarka dala odgovor, dok je drugi deo pitanja bio totalno ne u skladu sa predlozima ovih zakona, nego sa nečim što stvarno nisam uspeo da shvatim. Da vas podsetim, pominjana je privatna praksa, privatne apoteke. Postavljeno je pitanje skenera u zapadnoj Srbiji, uz formulaciju - šta ako skener u zapadnoj Srbiji, u Loznici ne radi, da li ti lekari trebaju da primaju platu jer u Šapcu skener radi? Inače, razgovaramo o Zakonu o pravima pacijenata. Neko je rekao juče da su svi lekari i sestre korumpirani, što je sa pozicije esnafa, struke, a i mene kao poslanika stvarno vrlo nekorektan stav.Preko 95% ljudi koji rade u bolnicama, koji nose bele mantile, nose ih časno i pošteno i niko nema prava, pa ni poslanici, da celu jednu felu, ceo jedan esnaf nazove korumpiranim. Sve to postoji u stenogramima. Juče je neko rekao da je pacijentu u Vojvodini, i to sam proverio, rečeno da pošto je mnogo star, a magnet se zakazuje za par meseci, da nema potrebe da ga radi jer će verovatno do tada umreti. To nije tačno. Ponovo ću po enti put da ponovim u ovoj sali da samo kod nas u Srbiji i dalje živimo u komunizmu i socijalizmu, a razmišljamo svi valjda na neki zapadni ili evropski način. Magnetna rezonanca se u Švedskoj čeka godinu dana. Magnetna rezonanca nije metod izbora, nije prvi pregled kojim počinje lečenje pacijenta. Ispada da ljudi koji pričaju o medicini, to je ono kao kad su bili ilincincun, eventualno pandorf, na letovanju, pa su pozvali čika doktora, stomatologa ili sestru da im izvadi zub, jer ako ćemo jednog dana usklađivati naše zakone sa američkim zakonima imaćemo problem, pošto oni nemaju hitnu pomoć, imaju paramedik. To su dva tehničara koja prevoze pacijente. Svaki film koji gledate vidite dva tehničara edukovana da pacijenta dovedu do bolnice. To oni rade, a ne lekari. Opet će neko navesti neki treći primer. U tom sijasetu primera juče ostalo mi je samo jedno. Pošto Svetska zdravstvena organizacija kaže da zdravlje nije samo odsustvo bolesti, već stanje potpunog psihičkog, fizičkog i socijalnog blagostanja, očekivao sam da će se neko od naših kolega setiti da, na primer, okrivi ministarku ili Ministarstvo zdravlja i, pošto u osnovnim odredbama ovog zakona piše da je pacijent lice bolesno ili zdravo, da kaže – aha, zdravlje nije odsustvo bolesti, nedostaju mu pare, nedostaje mu novac, krivo je ministarstvo. To je bio vrhunac jučerašnjih diskusija, jednog dela diskusija. Šta je u stvari smisao ovih zakona, pre svega Zakona o pravima pacijenata? To je regulisanje prava pacijenta. Ono što je vrlo važno, to je uvođenje obaveze pacijenta, usklađivanje ovih zakona sa evropskim i svetskim standardima, i zakonom i propisima, i po meni je najbitnije stvaranje tog nekog partnerskog odnosa između pacijenta i zdravstvenog osoblja. Mnogi poslanici iz više saziva se sećaju da je ovaj zakon obećavan još 2000. godine da se usvoji, a usvaja se danas, odnosno usvojićemo ga ovih dana u danu za glasanje na predlog ovog ministarstva, ministarske Slavice Đukić i njenog tima, a neko je 13 godina čekao da taj zakon bude usvojen. Kako je tekla procedura da dođemo do zakona? Ono što karakteriše rad ministarstva i ovih ljudi jeste pre svega sprovođenje velike, široke javne rasprave. Ona je pre svega organizovana u kliničkim centrima, u četiri klinička centra u Srbiji. Ja sam bio domaćin jedne koja je bila u Nišu. Preko 200 ljudi iz svih ustanova sa juga Srbije, iz svih ustanova koje gravitiraju ka našem kliničkom centru, svih ustanova koje šalju pacijente ka nama, svi su dobili zakon pre toga i izneli su brojne primedbe i sugestije. Tu su bili direktori medicinskih škola, ljudi iz lokalne samouprave zaduženi za pitanja iz socijalne politike, ostvarivanje prava građana i svega ostalog. Nakon toga, rasprava je organizovana i u institucijama zdravstva, u fondu, u komorama, u Srpskom lekarskom društvu, da ne nabrajam dalje, to sve imate u tekstu, ali narod treba da zna. Rasprava je takođe sprovedena u UNICEF, OEBS, Centru za prava deteta i drugim institucijama. Ono što je najbitnije, poseban interes i aktivnost su iskazala udruženja građana pacijenata određenih bolesti. Zašto je sve ovo bitno? Pa, pre svega zbog toga što su na svim ovim javnim raspravama, čule su se brojne primedbe, brojni predlozi i poštenu priliku da vidim i nacrt i radnu verziju i ovu finalnu koja je pred vama, kažem finalnu dok je amandmanski možemo da izmenimo. To je značajno promenjeno, ali sve u kvalitativnom smislu. Kada govorimo o ovom zakonu, par stvar sam, što bi se reklo, boldirao, podvukao par termina, koji se često pominju. Prava pacijenta su već brojnim zakonskim aktima uređena, znači nizom propisa Zakon o zaštiti, Zakon o zdravstvenom osiguranju, itd. Ali se uočilo da se negde ta prava preklapaju, zapažaju se problemi i to je bio razlog za donošenje i predlog ovakvog zakona. Bitno je bilo samo da se sve ovo usaglasi, kao što sam malopre rekao sa dokumentima iz Evrope i sveta. Termin koji ću stalno koristi, znači, po prvi put u Srbiji je izričito utvrđeno pravo pacijenta na preventivne mere, pravo na kvalitet pružanja zdravstvene usluge, pravo na bezbednost, pravo na olakšavanje patnje i bola. Sve ću ove stvari objasniti malo kasnije. Osnovna prava su već usaglašena i utvrđena. Po prvi put, ponavljam, po prvi put je utvrđeno pravo pacijenta da napusti zdravstvenu ustanovu na svoju odgovornost, što je regulisano sad, biće regulisano zakonom. Utvrđena su prava deteta, podignuta na nivo koje bolesno dete, skoro svi smo ovde roditelji i znamo kakva je to patnja i duševna i roditelja i ostalog, a i samog deteta, ili dece. Znači, podignuta su prava dece na takav nivo da i roditelji mogu da budu pored njih normalno u uslovima gde to može da bude. Znači, zakon obavezuje poslodavca da obezbedi uslove da deca budu adekvatno zbrinuta. Malopre sam se našalio, po prvi put se uvodi na drugo stručno mišljenje i ako će neko da kaže gde su dva pravnika tu su tri tumačenja dva lekara, tri dijagnoze. Neka bude, ali stoji pravo pacijenta da potraži drugo stručno mišljenje, zakon to kaže. Na kraju u tom delu, tri stvari koje su meni bile važne. Uvodi se kao obavezno pravo dužnost pacijenta da vodi brigu o sopstvenom zdravlju, dužnost svih nas koji smo u nekim zdravstvenim sistema da vršimo edukaciju ljudi i da ukazujemo na preventivu i važnost preventive, utvrđuju se dužnosti i obaveze pacijenta prema zdravstvenom osoblju. Sve one koji su kritikovali ovde,ili evo pozivam svih 249 narodnih poslanika da dođu, budu moji gosti u Nišu i da jedne večeri budemo svi na dežurstvu na bilo kojoj klinici koja prima urgentne pacijente. Tada ćete videti na licu mesta kako izgleda kad donosi roditelj dete koje je povređeno, koje krvari, koji ima veliku ili visoku temperaturu. Kada dođu roditelji po decu, koja su povređena u saobraćajnoj nesreći. Znači, trebate to da vidite. Znači, medicina nije papir ili put koji asfaltiramo, obeležimo i to je put, to je živi organizam. Uvode se na neki novi način i prava pacijenata u smislu savetnika i saveta za zdravlje. Bilo je tu komentara da li će taj neko koga, kao što sam ja kao direktor odredio da bude taj neko koji predstavlja pacijente – da li brani kuću ili prima platu tu ili brani pacijenta? Mislim kada svi pacijenti sada budu u lokalnim samoupravama, nezadovoljnim nečim otišli tamo, kao što je kod nas za lokalnu samoupravu vezana Poreska uprava i sve ostalo bićemo rasterećeniji, biće nama lakše. Tamo će biti veća gužva. Ne u smislu žalbe na pacijente ili žalbe na doktora. Probaću na par primera da kažem nešto i o samom zakonu o pravima pacijenata. Juče je neko od koleginica ili kolega, vezano za drugo poglavlje, znači na član 6. prokomentarisao, normalno dobronamerno – da li svako može u svom mestu stanovanja da dobije adekvatnu uslugu? Normalno da ne može. Nigde u svetu ne postoji u svakom selu u El Dahu ili u malom selu pored Londona kardiohirurški centar pa se oni operišu tu. Ne, postoje veliki centri, manji centri, mora da postoji primarna, sekundarna, tercijalna zaštita. Postoje neki nivoi koji su bitni i zato to kaže i zakon. Znači, ukoliko u tom mestu ima, ali je dužna lokalna bolnica, lokalni dom zdravlja, bilo kakva lokalna zdravstvena ustanova da transportuje pacijenta do mesta gde će mu biti pružena usluga. Član 7, ono što je važno. Uvek kad ste bili u bolnici vi ste slušali ili kada pozovete telefonom, pa se javi neko – dobar dan – dobar dan. Zakonom je regulisano da bude, da ne kažem obeležen, da ima predstavljanje – ja sam doktor taj i taj, ja sam sestra ta i ta, ja sam bolničar taj i taj. Znači, pacijent dobija pravo da zna sa kim komunicira. Bitno je i zbog savetnika, bitno je i zbog dijagnoze, bitno je i zbog kasnije terapije, jer pitam – gde si bio, ko vam se javio, kad neko nešto urgira. On odgovara – pa, jedan malo je mršav, ćelav, proćelav, ima naočare, plavu kosu, šatiran je. Dok ga pronađem u tri i po hiljade radnika izgubim pola dana. Ime i prezime, tako se zovu lekar i sestra, bolničar i to je regulisano zakonom. Preventivne mere u članu 8. znači, osim reklama koje gledamo na televiziji za kaladonte, za peperminte, za ostale stvari koje osvežavaju dah i usta biće verovatno i projekti Ministarstva zdravlja, evropskim projektima priča o preventivnim i značaju preventive za mnoge stvari. Preventiva u lečenju karcinoma dojke, grlića materice, debelog creva. Preventiva mnogo manje košta nego samo lečenje. Naš pokret, pošto u Srbiji imamo dva digitalna mamografa, naš pokret koji je u Nišu uradio je 30 hiljada pacijenata prošle godine. Našli smo 300 i nešto karcinoma u početnoj fazi, spasili 300 žena. Ovaj drugi je uradio tri hiljade. Prevenitvno, pričom idemo, pričamo, hvalimo se. Mi se onda pohvalimo, a onda oni kažu upalićemo i mi kamionče pa ćemo i mi da krenemo po Srbiji malo, a ne samo oko Beograda. Član 10. u stavu 3. – pravo na bezbednost pacijenta, on kaže - pacijent ne može da trpi štetu prouzrokovanu neadekvatnim funkcionisanjem zdravstvene službe. Taj član nisu razumeli kada su čitali. Znači, kaže se – neadekvatnim funkcionisanjem zdravstvene službe, nepreduzetim merama koje preduzima lekar ili terapeut, nego služba. Ako kod mene u Nišu ne radi kombi koji treba pacijenta da preveze negde, to je služba, a mera će biti pružena, odnosno intervencija, odnosno terapija, biće aplikovana doza leka koja je potrebna i to je regulisano drugim zakonom. Pravo na obaveštenje, to je odličan stav u članu 11. Imate stavke šta sve pacijent mora da zna, jer vrlo često i to je dobro, poslodavac sada mora da obavesti svoje lekare, seste i ostale da moraju pacijentu da kažu – vi bolujete od te i te bolesti, prognoze su te, očekuje se takav sled događaja, nudimo takvu varijantu, takvo mesto lečenja i sve ostalo. Sinoć je jedna od koleginica, mislim da je vrlo konstruktivno dala, to je isti član, pomenula je da zdravstveni radnik može prećutati dijagnozu, ali u nastavku piše da dijagnozu mora da da članu porodice. Kaže - zato vas pozivam u goste, da neko od vas ko je pravnik ko je ekonomista, umetnik slikar, voćar, lekar, pekar, da pogleda, kad vidi kad sedne; i kažemo prosto - izvinite gospodine, gospođo vi imate tumor, prognoza za vas je tri meseca. Da vidite reakciju pacijenta. To su bolna stanja. Tu treba lekar da bude dovoljno svestan, korektan, da prećuti, obavesti porodicu, jer po nekim statistikama, analizama, kod žena koje su imale karcinom dojke, koje su prihvatile bolest i koje su borile sa bolešću, prognoza je bila čak preko 50% već u izlečenju. Znači, želja za životom, način saopštenja mora biti adekvatan. Malo pre sam već, evo treći put ponavljam, to je pravo na slobodan izbor, slobodan izbor lekara, odnosno sloboda izbora drugog mišljenja. Juče je takođe neko rekao da se ovim zakonom u članu 14. studenti uvode, odnosno ulaze đacibolnice. Oni su tu već odavno, stotinama godina od kad postoje univerzitetski centri. Ali ovde stoji da pacijentkinja ili pacijent može da kaže -ne, ja ne želim da niko bude pored mene. Znači, ovde pacijent mora da se izjasni i to je dobro. Ranije smo mi kao studenti išli da gledamo sve pacijente svih vrsta, sada ne. Ako pacijent kaže - neću, neće biti niko pored njega i to je dobro što je u zakonu. Vrlo važna stvar, član 25. - pravo pacijenta koji učestvuje u medicinskom istraživanju. Mnoge medicinske kuće, zdravstvene kuće iz plana mreže sprovode neka istraživanja. Ovim se ovo uvodi u regularan redovni tok. Zakon tako kaže. Pristanak pacijenta, potpis, znači sve ono što je neophodno da sutra ne bi spalo da se neko oseti ili čak pomisli ili posumnja, ono što je bitno, čak i da posumnja da je zamorče u nekom eksperimentu, vrlo važno. Oko prava deteta je ministarka već više puta replicirala, odnosno odgovarala koliko su prava deteta ovim zakonom, članom 26, podignuta odgovornost pacijenata prema drugim korisnicima zdravstvenih usluga ili prema zdravstvenim radnicima. Hiljadu puta ste, ovi koji su u Beogradu, slušali i gledali "Beogradsku hroniku", pa izveštaj, ne Nade Macure ona je iz Hitne pomoći, nego iz Urgentnog centra, gospodina Lončara, nekog direktora, kaže da je non stop je interventna policija tu.
Gospodine Radovanoviću, molim vas završite misao, vreme vam je isteklo.
Evo završavam misao, pošto sam došao do urgentnog stanja, idem polako. Iz urgencije ulazimo polako u terapiju. Zašto sam ovo rekao? Zato što se to dešava i u tim većim centrima. Pobiju se dve grupe u gradu, počnu da pucaju pištoljima, prevezena je prva tura ranjenih kod nas, eto je druga tura da spašava braću koja su stigla, stiže treća tura, tu je interventna ekipa, interventna brigada. Znači, tim ljudima koji rade u tim urgentnim centrima, vi to ne možete da razumete, životi su ugroženi, ovde se uvode i ovim zakonom regulišu prava koja imaju, odnosno obaveze koje pacijenti imaju prema zdravstvenom osoblju. Imam još mnogo toga, ali poštovani predsedavajući me je opomenuo, ostaviću za neku drugu priliku. Zahvaljujem.
Tolerisao sam minut vremena. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Lučić. Izvolite.
Hvala. Gospodine predsedavajući, gospođo ministar, kolege poslanici, poslanički klub DS smatra da je veoma važno što su se zakoni o pravima pacijenata i zaštiti lica sa mentalnim smetnjama našli u parlamentu. Posebno smatramo da je važno da parlament usvoji zakon o pravima pacijenata, jer je pravo na korišćenje kvalitetne zdravstvene usluge jedno od osnovnih ljudskih prava koje garantuje i naš Ustav i niz zakona koji regulišu ovu oblast, a navešću samo Zakon o zdravstvenoj zaštiti i Zakon o zdravstvenom osiguranju. U tim i drugim našim važećim zakonima u oblasti zdravstva su svakako garantovana pojedina prava korisnika zdravstvenih usluga, ali ono što je nedostajalo, jeste upravo jedno jasno i sveobuhvatnije definisanje prava pacijenata i implementacija standarda koji su u ovoj oblasti dostignuti u razvijenom svetu, a koji su sadržaj brojnih međunarodnih konvencija i drugih međunarodnih dokumenata. Posebno je važno da su u zakon unete odredbe o pravu pacijenata na preventivne mere, pravo na kvalitet pružanja zdravstvene usluge, pravo na bezbednost pacijenta i pravo na olakšavanje patnji i bola, jer ova prava nisu bila deo postojeće zakonske regulative. Neka od međunarodnih dokumenata mi smo ratifikovali, neka još nismo, ali bih implementaciju onih standarda koje ona sadrže, mislim da je pravo vreme, pravi trenutak da mi implementiramo u naše zakonodavstvo. Mislim tu i na Evropsku povelju o pravima pacijenata, na Deklaraciju o pravima pacijenata Svetske medicinske asocijacije, a posebno je važno kada se radi o deci pacijentima, što su u zakonu inkorporirani i principi Konvencije UN o pravima deteta i Otavske deklaracije Svetske medicinske asocijacije o pravima deteta na zdravstvenu zaštitu. Eto, da pomenem samo neka od najznačajnijih međunarodnih dokumenata. Kao što vam je poznato, poslanički klub DS, odnosno naš kolega Dušan Milisavljević, predsednik skupštinskog Odbora za zdravlje i porodicu je parlamentu pre par meseci uputio jedan ovakav predlog zakona i mi ocenjujemo da je dobro i da je važno, da je Vlada, odnosno nadležno ministarstvo takođe ocenilo da nam je ovakav zakon potreban i mi danas o njemu raspravljamo u parlamentu. Takođe, poslanički klub smatra da je važno što je u pripremi zakona konsultovana stručna javnost. Relevantne nevladine organizacije, udruženja pacijenata, nezavisne institucije, odnosno Zaštitnik prava građana i Poverenik za informacije od javnog značaja, kao i neke međunarodne organizacije i to se posebno vidi kod nekih zakonskih rešenja, naglasila bih da se posebno vidi kada je reč o pravima dece pacijenata. Poslanički klub DS očekuje da će Odbor za zdravlje usvojiti još neke amandmane, koja su upravo uputila nezavisna regulaciona tela, mislim posebno na amandmanPoverenika za informacije od javnog značaja, a koji se odnosi na tajnost medicinske dokumentacije. Posebno želim da istaknem važnost nekih prava koja su utvrđena ovim zakonom, jer ona na najbolji način uređuju odnos korisnika i pružaoca zdravstvenih usluga, humanizuje taj odnos, a pacijentu obezbeđuje dostojanstvo. S druge strane, smatram da ovako definisanje prava pacijenata na svojevrstan način pomaže i pružaocima zdravstvenih usluga, odnosno zdravstvenim radnicima da oni imaju jasniju spoznaju o svojoj ulozi u tom dosta složenom i kompleksnom odnosu koji inače postoji između pacijenta i zdravstvenog radnika. Osnovno pravo je pravo na dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu u skladu sa zdravstvenim stanjem pacijenta. Svakako da ostvarivanje ovog prava zavisi od materijalnih mogućnosti zdravstvenog sistema, to je jasno i očigledno. Zato smatram da je u zakon bilo bolje uneti formulaciju koja ovo pravo, pravo na dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu vezuje za sadržaj i obim zdravstvene zaštite, utvrđene zakonom o zdravstvenom osiguranju. Takav amandmanje podneo poslanik naše poslaničke grupe, Vladimir Gordić, i o njemu će biti više reči u raspravi o pojedinostima. Naime, smatramo da izraz u granicama materijalnih mogućnosti sistema zdravstvene zaštite, kako to inače stoji u članu 6. Predloga zakona, dosta relativizuje ovo pravo i u stvari može biti alibi za različite propuste u sistemu, neorganizovanost.Na primer, za neblagovremeno obavljanje javne nabavke, kada se radi npr. o snabdevanju apoteka, evo danas imamo u medijima da postoje problemi sa insulinom, da apoteke nemaju insulin. Znači, često smo tome svedoci i zato mislimo da pažljivo treba razmotriti amandman koji je predložio kolega Gordić. Znači, u zakonskim rešenjima uvek treba izbeći svako nedefinisano rešenje, a mi smatramo da je to izraz u granicama materijalnih mogućnosti kako upravo to pravo na dostupnu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu ne bi ostalo u nekim slučajevima samo pravo na papiru. Važno je i definisanje prava na informacije, jer ako su zdravstveni radnici imali neke dileme kada, kome, u kojoj meri pacijentu treba dati punu informaciju, pa se to, nažalost, u praksi neki manifestovalo i kroz potpuno neinformisanje pacijenata, sada je ta njihova obaveza da informišu, odnosno pravo pacijenta da bude informisan vrlo jasno uređeno. Inkorporirani su i principi Svetske zdravstvene organizacije da pacijent bude upoznat sa imenima i profesionalnim statusom svih koji učestvuju u postupku njegovog lečenja. U tom kontekstu važno je utvrđivanje prava pacijenta da dobije obaveštenje koje mu je potrebno da bi doneo odluku da pristane ili ne pristane na predloženu medicinsku meru, kao i pravo na slobodan izbor lekara, zdravstvene ustanove i predloženih medicinskih mera. To ne znači da i ovo pravo ne može biti detaljnije definisano, naročito kada se radi o pravima pacijenata na informisanje u vezi sa medicinskim istraživanjima, ali kolege iz poslaničkog kluba DS o tome će detaljnije govoriti kada bude rasprava u pojedinostima. Pravo na privatnost i poverljivost, pored ostalog, podrazumeva i pravo pacijenta da odbije da njegovom pregledu učestvuju učenici i studenti koji obavljaju praktičnu nastavu, zdravstveni radnici, zdravstveni saradnici. Dakle, smatram da je to vrlo važno pravo, jer nažalost neki put zato što su to, naročito na univerzitetskim klinikama, prilike da se mladi zdravstveni kadrovi obučavaju, gde se pacijent često nalazio u ulozi objekta i to zna da bude neugodno i jako je važno da pacijent ima pravo da tako nešto odbije. Veoma je važno i što su standardi Lisabonske deklaracije Svetske medicinske asocijacije, kada se radi o medicinskim merama, protiv volje pacijenata, inkorporirani u zakon i jasno omeđeni i zakonom i lekarskom etikom. Već sam pomenula značaj uključivanja važnih standarda kada se radi o pravima dece pacijenata, uključujući i pravo da je dete od 15 godina sposobno za rasuđivanje da samostalan pristanak na medicinsku meru bez pristanka roditelja. Kao što je poznato, mi ova rešenja već imamo još od Porodičnog zakona od 2005. godine, ali imamo ga i u Zakonu o zdravstvenoj zaštiti. Dakle, to su standardi koje smo, na sreću, već usvojili i po kojima se ponašamo. S druge strane, u skladu sa Konvencijom UN o pravima deteta, ako dete staro 15 godina, sposobnoza rasuđivanje, odbije predloženu meru, zdravstveni radnik je dužan, u skladu sa najboljim interesom deteta, da pristanak zatraži od zakonskog zastupnika. Dobro je i davanje prava detetu na poverljivo savetovanje, bez obzira na uzrast i bez pristanka roditelja, kada je to, opet kažem, u najboljem, kako je to i zakon definisao, interesu deteta. Poslanički klub DS smatra da će pomenuta prava o kojima sam sada malo govorila, ali i druga prava utvrđena ovim zakonom, kao što je, na primer, pravo na olakšavanje patnje i bola, pravo na prigovor ili pravo na nadoknadu štete, istinski doprineti promenama položaja pacijenta u našem zdravstvenom sistemu i dovesti do značajnog unapređenja prava pacijenata. Međutim ono što može dovesti u pitanje ostvarivanje ovako ambiciozno postavljenog koncepta prava pacijenata u zakonu jeste način na koji je uređena uloga savetnika za zaštitu prava pacijenata i Saveta za zdravlje. Naime, Predlogom zakona se ostavlja lokalnim samoupravama da imenuju savetnike za zaštitu prava pacijenata i da ga finansiraju. Samo rešenje o izmeštanju savetnika i zdravstvene ustanove ima svoje dobro strane. Dakle, može savetnika učiniti znatno nezavisnijim u obavljanju ove uloge, to je dobro, ali, s druge strane, prebacivanje svih obaveza na lokalne samouprave, uključujući i finansiranje, može imati negativne posledice. Mi možemo doći u situaciju da u stvari savetnik bude već zaposleni pravnik, koji ima već neke obaveze u lokalnoj administraciji i da mu zaštita prava pacijenata stvarno bude sporedno zanimanje, sporedna funkcija. Mislim da Vlada u ovom mandatu ima manir da lokalnim samoupravama, ne mislim sada konkretno na Ministarstvo zdravlja, ovo je možda samo indikacija tog jednog manira, da na lokalne samouprave prenosi niz ovlašćenja i nadležnosti, nedecentralizujući finansijska sredstva, a s druge strane, prihode lokalnih samouprava centralizuje i povlači na nacionalni nivo. Svedoci smo ovih dana da ćemo imati izmene poreskog sistema, gde je jedna od tih izmena da se smanji porez na zaradi. Direktno će uticati na dramatično smanjenje lokalnih budžeta. Dakle, pitanje je da li je moguće zaposliti na nivou lokalnih samouprava, uz ovakvo osiromašenje lokalnih budžeta, nove, kvalitetne, kvalifikovane ljude da ovu ulogu mogu da obave. Mi smo kao poslanički klub podneli odgovarajuće amandmane kako bi se obezbedila efikasnija kontrola i zaštita prava pacijenata, jer, rekla sam, ako to budu savetnici i pravnici koji su već zaposleni, zaista može doći do ozbiljnog dovođenja u pitanje ove kontrolne uloge savetnika za prava pacijenata. Kada se pak radi o Predlogu zakona o zaštiti lica sa smetnjama u razvoju, moram da kažem da se od ovog zakona mnogo više očekivali. Dobili smo jedan vrlo skroman pokušaj zakonskog uređenja ove oblasti. U zakonu kada ga pogledate ne prepoznaju se nikakve ozbiljnije sistemske i reformske promene i kao da je nedostajalo, rekla bih, profesionalne hrabrosti da se s tim promenama ozbiljnije otpočne. Kažem da se otpočne, jer je jasno da reformisanje ovog sistema jeste jedan jako ozbiljan proces, da zahteva mnogo stvari, pre svega, traži vreme. To je jednavrlo ozbiljna tema. To da još uvek nema spremnosti da se započne jedna ozbiljna reforma u sistemu zaštite lica sa smetnjama u razvoju, vidi se iz prve rečenice obrazloženja zakona. Zaista je čudno da se tako nešto napiše. Navodi se - pravni osnov za donošenje ovog zakona sadržan je u odredbama člana 44. Zakona o zdravstvenoj zaštiti, kojim je predviđeno da se načini postupak, kao i organizacija i uslovi lečenja duševno obolelih lica, odnosno smeštaj ovih lica u stacionarne ustanove, uredi posebnim zakonom. To je kao da se reklo – zaštita ovih lica jednako smeštaj u stacionarne ustanove. Iz ove rečenice se vidi generalna koncepcija zaštita lica sa smetnjama u razvoju. To je smeštaj ovih lica u stacionarne zdravstvene ustanove. Ostajanje pri ovom anahronom i konzervativnom konceptu i to sada u formi da se on kao osnovni pristup ozakonjuje, stvarno je razočaravajuće. Kada predlagač zakona govori o razlozima za donošenje zakona, navodi se da je cilj uspostavljanje višeg nivoa kvaliteta zaštite mentalnog zdravlja u skladu sa savremenim dostignućima. Verujte mi da ni u jednom članu zakona o tome nema ni reči. Inače, Predlog zakona ima vrlo konfuznu strukturu. Predlog sadrži najpre tri kratka uopštena člana o zabrani diskriminacije, zaštiti dostojanstva i zabrani zloupotreba, pa potom odmah prelazi na prava lica sa mentalnim smetnja, navodi niz tih prava. Odmah potom se ide na organizacije koje se time bave. Navode se samo dva tipa zdravstvenih ustanova – psihijatrijske ustanove i domovi zdravlje. Dakle, zakon ne prepoznaje ni jedan drugi oblik pružanja usluga prevencije, lečenja, rehabilitacije lica sa mentalnim smetnjama, kao što su, na primer, različiti dnevni i terapijski rehabilitacioni centri u zajednici i male domske zajednice, stanovanje uz podršku. U nekim usmenim obrazloženjima pominje se da sistem socijalne zaštite razvije usluge zajednice, usluge otvorenog tipa i da je potrebna samo bolja inter resorna saradnja. To je tačno. Takve usluge postoje i dnevni centri ili personalni asistenti, manje domske zajednice i stanovanje uz podršku postoji, ali zdravstveni sistem uopšte nije prepoznao ove forme kao usluge za lica sa mentalnim smetnjama. Čak Predlog zakona ne prepoznaje već postojeće socijalno-zdravstvene ustanove. Nije ih pomenuo u Predlogu zakona, a upravo je sada bila dobra prilika da pokažemo da hoćemo ta dva sistema, gde god je moguće, da uvežemo. Iako se u Strategiji razvoja zaštite mentalnog zdravlja deinstitucionalizacija pominje kao jedan od ciljeva, u Predlogu ovog zakona nema ni naznaka da će se ući u promene postojećeg, kako kažem konzervativnog pristupa, u kojem dominira dugotrajno smeštanje u institucije, odnosno psihijatrijske bolnice. Kao što je poznato u postojećim psihijatrijskim klinikama u Srbiji neopravdano je institucionalizovan ogroman broj ljudi, a zabrinjavajuće je veliki broj njih smešten duže od 10 godina. U takvim uslovima ozbiljno su ugrožena njihova osnovna ljudska prava, a zbog dugotrajne institucionalizacije i njihova sposobnost da se ikada vrate u zajednicu, izađu iz psihijatrijske bolnice i da pokušaju bilo koji oblik socijalne integracije. Dakle, još jednom želim da naglasim, zakon se ne bavi uređenjem oblasti zaštite lica sa mentalnim smetnjama. On se najvećim delom bavi njihovim pravima i kada se radi o unapređenju tih prava svakako da ima ozbiljnog pomaka u odnosu na važeće stanje. Kad bi se ovaj zakon zvao zakon o pravima lica sa mentalnim smetnjama on bi mogao da dobije prelaznu ocenu, ali on je imao mnogo ambiciozniju nameru, to se vidi iz naslova, a od toga u zakonu nažalost nema ni tragova. Već sam istakla da zakon prepoznaje domove zdravlja i psihijatrijske bolnice i sistemu, dakle, da nigde nema čak ni različitih savetovališta, ordinacija koji postoje kako u javnom tako i u privatnom sektoru i onda se postavlja pitanje – da li se sadržaj ovog zakona odnosi na njih? Potpuno smo isključili i te usluge koje se pružaju u tom delu zdravstvenog sektora. Takođe, u ovom zakonu čiju sam veoma nekoherentnu strukturu već komentarisala se našlo mesto za uređenje primene fizičkog sputavanja i izolacije, što bi trebalo da bude predmet nekog podzakonskog akta, protokola itd. Nadam se iskreno da su i do sada postojale vrlo jasne procedure pri primeni fizičkog sputavanja i izolacije u psihijatrijskoj bolnici. Tako da ne vidim razlog zašto se zakonom uređuje samo jedan oblik lečenja lica sa mentalnim smetnjama? Takođe ne vidim razlog zašto se samo jedan oblik lečenja lica sa mentalnim smetnjama ovde nalazi, a to je elektrokonvulzivno lečenje, pri tom se slažem sa gospođom Đukić Dejanović da je to jedan način lečenja verifikovan od Svetske zdravstvene zaštite i vrlo jasan u kojim uslovima se primenjuje. Ovako kako je to u zakonu navedeno neko bi mogao zaključiti da se u zaštiti lica sa mentalnim smetnjama upotrebljava samo fizičko sputavanje i izolacija ili elektrokonvulzivno lečenje. Stvarno nije bilo potrebno ni jednu ni drugu stvar staviti u zakon. Znam da to nije tako i da navođenje ova dva postupka više izraz jedne loše metodologije izrade zakona nego stvarnog stanja u sistemu zaštite lica sa mentalnim smetnjama. Na kraju, ocena poslaničkog kluba DS je da se zakonom o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama ne unapređuje stanje u oblasti i da umesto da zakonska rešenja ohrabre promene i podstaknu reformski proces, u stvari se zakonom konzervira jedan već prevaziđen koncept. Sa druge strane, kada se radi o unapređenju prava lica sa mentalnim smetnjama, u zakonu ima dobrih rešenja i ponoviću, možda je bilo bolje da se zakon bavio samo pravima lica sa mentalnim smetnjama. Ovako kako je predložen, poslanički klub DS ga ne može podržati. Hvala.
Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović.
Uvažena gospođa Lučić, kao dobar poznavalac socijalne problematike i izvrstan poslanik se očigledno, korektno spremila. Međutim, tendencija zakonodavca je bila da donesemo zakon koji neće biti mrtvo slovo na papiru, već ćemo početi da ga primenjujemo nakon šest meseci kada donesemo i određena podzakonska akta, a bez tendencije da drugim predlagačima, drugih ministarstava, drugim predlagačima u Vladi nametnemo ono što proističe iz potrebe da ljudskih prava nikada nije dovoljno, posebno ne ljudskih prava za osobe koje imaju probleme sa mentalnim smetnjama. Zakon o zaštiti prava pacijenta se odnosi i na osobe sa mentalnim smetnjama. Sva delikatna pitanja koja se pominju ovde, a za koje se smatra da nisu obuhvaćena su zapravo sadržana u prvom zakonu. Ne mislimo da osoba sa mentalnim smetnjama treba da čitavog života ima problem. Naučno-istraživački postupci i klinička praksa su pokazali da su mentalne bolesti danas vrlo lečive i veliki broj njih je izlečiv i neko ko je ima mentalni problem u jednom momentu postaje samo pacijent, odnosno građanin na koga se odnose zakoni o kojima govorimo. Mislili smo da treba da regulišemo ono što je zaista sporno i što je najupadljivije ili da kažemo da može biti najproblematičnije kada su u pitanju ljudska prava. To je pre svega način ako neko ko ne želi dobrovoljno da bude bolnički lečen i da se nad njim primeni određena procedura, a ima mentalnih smetnji, ali ne želi to zbog toga što nema uvid u svoje mentalno funkcionisanje i pri tom može biti opasan za sopstveni život i zdravlje, ili živote i zdravlje iz okruženja, mora biti primljen i protiv njegove volje u bolnički tretman i određene procedure. To smo regulisali ovim zakonom i bez obzira što se čini da zakon nije morao obuhvatiti pitanje izolacije i fizičke fiksacije, modeli međunarodnih standarda iz ove oblasti govore da je ipak za svako društvo bolje da u zakonu ima, posebno ako se može sumnjati da nekada postoji i zloupotreba ili nedovoljna briga koji oni inače ipak najviše brinu u ovom društvu u ovoj kategoriji lica, jer se za poslove u funkcionisanju dobrog mentalnog zdravlja opredeljuju stručne, humane i uglavnom kompentente. Nije na odmet predvideti kako se i na koji način organizuje izolacija, a podzakonski akt će detaljno svaki korak izolacije i fizičke fiksacije predvideti i nije ni našao mesto u ovom zakonu. U svakom slučaju, postoji možda jedna kontraverza u želji i pokušaju doprinosa diskusije gospođo Lučić. Sa jedne strane smeta što se uopšte pominju velike psihijatrijske bolnice kao najbitnije ustanove gde imamo često azilante, a ne pacijente. Juče sam nešto juče o tome govorila. Zakon nije moga nikako regulisati šta sa onima koji nemaju gde iz psihijatrijskih bolnica. Deinstitucionalizacija jeste naš cilj, ali gde ćemo te ljude? To moraju uraditi i socijalne institucije, privatnici koji žele time da se bave i naravno zdravstveni sistem ih mora prepoznavati. Ali, u ovako teškim okolnostima ih ne može uzeti na sebe breme rešavanja toga šta sa njima. Mi bismo pre svega voleli da nema psihijatrijskih ustanova, da u zajednici rešavamo sve probleme. Te korake moramo činiti postupno i ovo je prilika da kažem da je dobro što polako idemo sa deinstitucionalizacijom i razvijamo zdravstvene, socijalne i sve druge institucije i istruiramo njihovo povezivanje u lokalnoj zajednici, kao mogućnost da se polako primaju ljudi iz velikih psihijatrijskih bolnica i leče. Nije zdravstveno stanje tih osoba jedini problem, pa i nije problem samo zdravstva gde ćemo njih. Mi forsiramo i hetero porodični smeštaj i razne druge načine. Ovaj zakon je imao tendenciju da unapredi ljudska prava i da reguliše najosetljivija pitanja vezana za deinstitucionalizaciju, ali kroz uslove jednakih prava za svakog čoveka je taj čovek i osoba sa mentalnim smetnjama koja to ima samo kratko, krupne mentalne smetnje kao epizodu koje će se kasnije samo sećati. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ljiljana Lučić, replika.
Hvala. Još jednom hoću da ponovim da kada se radi o ljudskim pravima lica sa mentalnim smetnjama, zakon stvarno jeste ozbiljan iskorak. Posebno imamo jako pozitivan stav o Zakonu o pravima pacijenata. Kada govorimo o Zakonu o licima sa mentalnim smetnjama, upravo sam to akcentovala, dakle, da se Zakon bavio samo pravima, mogli bi smo reći da on jeste ozbiljan iskorak. Normalno, onda bi se postavilo pitanje, ja bih ga barem postavila – zašto poseban zakon o pravima lica sa mentalnim smetnjama, zašto to nije inkorporirano? To bi opet otvorilo tu raspravu, ali da je veliki iskorak urađen kada se radi o ljudskim pravima osoba sa mentalnim smetnjama, to ne dovodim u pitanje. Prosto, ako naslovite zakon, ako ga nazovete - zakon o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama, onda je ovo jako neambiciozno. U oblasti socijalne zaštite proces deinstitualizacije traje godinama, sa manje ili više uspeha, ali vi kroz zakon, vi dajete glavne smernice, vi ohrabrite profesionalce tako što se iz duha zakona vidi u kom pravcu se razvija određena oblast. Biće teško u ovoj oblasti, kada se radi o licima sa metalnim smetnjama, ali trebalo, po mom dubokom mišljenju, ako je ovako ambiciozno nazvan zakon, da se uvedu različiti modaliteti, gde neko sa mentalnim smetnjama može, osim u domu zdravlja, osim u psihijatrijskoj klinici da zatraži podršku. Zahvaljujem.
Reč ima ministarka.
Ovo je još jedna prilika da poslanici i ja pozovemo sve druge resorne ministre i institucije i pojedince koji se bave socijalnom zaštitom da nam se pridruže u želji da mentalno zdravlje unapredimo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Ljubica Mrdaković Todorović. Izvolite.
Hvala. Poštovana gospođo ministar, članovi Ministarstva, koleginice i kolege narodni poslanici, današnja diskusija povodom predloženih zakona o zaštiti prava pacijenta i zaštiti osoba sa mentalnim smetnjama u delu zakonodavnih aktivnosti Ministarstva zdravlja Republike Srbije je vrlo važna karika u realizaciji planiranih aktivnosti, u donošenju sistemskih zakona iz oblasti zdravstvene zaštite. Menadžmentima zdravstvenih ustanova dobro je poznata činjenica da se za kvalitet zdravstvene usluge prema evropskim kriterijumima među 25 rangiranih država nalazimo, nažalost, na poslednjem mestu. Na loš kvalitet pruženih zdravstvenih usluga ukazivali su i zaštitnici prava pacijenata u svojim godišnjim izveštajima upravnim odborima zdravstvenih ustanova, kao i Ministarstvu zdravlja, ali u prošlosti nije bilo dovoljno sluha da se na ukazane nepravilnosti adekvatno reaguje i poboljša kvalitet usluge, kao i odnos prema pacijentu. Donošenje predloženog zakona o zaštiti prava pacijenata neophodno je radi bolje zaštite prava pacijenata, s obzirom da je cilj predlagača posebnog zakona bio otklanjanje sukoba interesa i unapređenje zaštite prava pacijenata na svim nivoima pružanja zdravstvene usluge, kao i usaglašavanje našeg pravnog sistema sa evropskom, odnosnom Rimskom poveljom o pravima pacijenata iz 2002. godine. Sami zaštitnici pacijentovih prava ukazivali su na tri ključna momenta, odnosno problema u svom dosadašnjem radu. Prvi je činjenica da su u radnom odnosu u zdravstvenoj ustanovi, što dovodi u pitanje nezavisnost i objektivnost njihovog postupanja i stvara sukob interesa. Drugi problem, po njima, predstavlja to što se poslovi zaštite pacijenata poveravaju uglavnom pravnicima koji su istovremeno angažovani na svojim primarnim poslovima u zdravstvenoj ustanovi, tako da je zaštita pacijentovih prava u većini slučajeva bila sporedni posao za koji nisu imali dovoljno vremena da bi ga kvalitetno obavljali. Treći problem činila je nepotpuna i nedovoljna zakonska regulativa, kojom bi se preciznije uredila oblast zaštite prava pacijenata i postupanje po prigovoru. Novim Predlogom zakona reguliše se položaj savetnika i Saveta za zdravlje i to na nivou lokalne samouprave kao osnivača za primarno zdravstvo, čime se otklanja sukob interesa, jer kod dosadašnjeg zaštitnika prava pacijenata, koji je u radnom odnosu u zdravstvenoj ustanovi, nije se moglo u dovoljnoj meri otkloniti njegova nepristrasnost u postupanju prilikom rešavanja po prigovoru pacijenata. Takođe, pozitivno je i to što su skraćeni rokovi, tj. postignuta je efikasnost u postupanju prilikom zaštite prava pacijenata, jer ova vrsta postupka podrazumeva i hitnost. Što se tiče pojedinih članova ovog zakona, dala bih i neke sugestije koje ćete vi, ministarka, sa svojim članovima stručnog tima razmotriti, a sve u cilju što bolje praktične primene zakona i razvijanja tog partnerskog odnosa između zdravstvenih radnika i pacijenata. Član 29. Predloga zakona predviđa poštovanje pacijentovog vremena, što je novina i to je jako dobro, jer u prošlosti je dosta prigovora pacijenata bilo upravo u vezi ovog prava pacijenta. Član 30. predviđa pravo na prigovor, tako da je pacijentu ponuđena čitava lepeza mogućnosti da se obrati kako zdravstvenoj ustanovi, tj. rukovodiocu službi, direktoru, tako i savetniku za zaštitu prava. Smatram da bi možda već efikasnost u postupku bila da imamo sistematičnost, jer u 90% slučajeva prigovori pacijenata nisu takve težine da zahtevaju odmah prigovor kod savetnika prava pacijenata, nego smo uglavnom to rešavali na nivou službi, postojeći problem. Članovima 32. do 37. predviđene su dužnosti pacijenata i zaštitnici pacijentovih prava dosta do sada imali primedbi od zdravstvenih radnika da pacijenti smatraju da imaju prava, ali da nemaju nikakve obaveze. U pitanju je taj partnerski odnos, pa ako pacijenti imaju određena prava, moraju da imaju i određene dužnosti. Smatram da je to potrebno na neki način sankcionisati pacijente u slučaju ukoliko se ne pridržavaju opštih normi zdravstvenih ustanova i da za svoje postupke odgovaraju ne samo tako što će lekar to zabeležiti u zdravstvenom kartonu i odbiti da pruži zdravstvenu uslugu, izuzev ukoliko je u pitanju hitna medicinska mera, već i da se na neki drugi način sankcioniše pacijent za svoje ponašanje. Članovima 38. do 41. predviđena je zaštita prava pacijenta. Menja se ta institucija u – savetnik za zaštitu prava. Rečeno je da lokalna samouprava određuje savetnika. Pitam da li će lokalna samouprava savetnika imenovati na svojoj skupštini? Precizira se da savetnik mora imati pet godina rada u struci, da treba da poznaje propise iz oblasti zdravstva. Možda je potrebno da zdravstveni savetnik ima i određeno radno iskustvo i u zdravstvenoj ustanovi. Nije predviđeno da u slučaju grubog kršenja ili postupanja zdravstvenog radnika savetnik može odmah da obavesti zdravstvenu inspekciju ili Ministarstvo zdravlja. Kada je u pitanju kvalitet rada zdravstvenih radnika, da li će baš savetnik biti kompetentan da proceni kvalitet pruženih usluga ili možda u svemu tome da konsultuje i neko drugo telo, recimo da konsultuje komisiju koju imamo za kontrolu kvaliteta rada zdravstvenih radnika u zdravstvenim ustanovama ili neko drugo telo? Članom 41. stav 4. predviđeno je da je direktor u obavezi da u roku od pet dana od dana dobijanja izveštaja od strane savetnika obavesti savetnika šta je preduzeo u vezi prigovora, a istim tim članom stav 6. predviđeno je da savetnik mesečno dostavlja izveštaj direktoru ustanove. Mislim da sve ovo dodatno opterećuje tekst ovog zakona. Savetnik može da dostavi izveštaj Skupštini grada kao organu kome odgovara za svoj radkao i Ministarstvu zdravlja i to je precizirano u članu 41. stav 7. Pitam - da li je predviđeno kakav je postupak i da li savetnik i u kojim slučajevima može da obaveštava javnost i na koji način sarađuje sa medijima u vezi prigovora pacijenata? Članom 42. i 43. predviđen je savet za zdravlje na nivou lokalne samouprave, predviđeno je ko bira savet, ali nije predviđen broj članova i detaljniji izbor ovog tela što se verovatno prepušta lokalnoj samoupravi, ali možda ne bi bilo na odmet da to stoji i u predloženom zakonu. Smatram da je potrebno predvideti i obezbediti bolju saradnju savetnika i sa Republičkim fondom, tako da je SNS uložila amandmane koje ćemo razmotriti. Sve u svemu partnerski odnosi i uzajamno poverenje između lekara i pacijenata treba da predstavlja najvažniji segment ovog zakona. Zakon će doprineti tom partnerstvu jedino ako se i ostali zakoni u zdravstvu promene u skladu sa pravima pacijenata koji su ovde navedena i do kojih nam je svima stalo, zbog toga očekujemo i novi zakon o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju za koji se SNS zalaže i u čijoj izradi će dati puni doprinos. Što se tiče Zakona o zaštiti osoba sa mentalnim smetnjama, dugo očekivani zakon. Konačno smo krenuli u reformu srpske psihijatrije, jer nema zdravlja bez mentalnog zdravlja. Mentalno zdravlje ima centralno mesto u ljudskom, društvenom i ekonomskom kapitalu nacije i s toga bi ga trebalo smatrati suštinskim i sastavnim delom ostalih oblasti javne politike kao što su ljudska prava, društvena zaštita, obrazovanje i zapošljavanje. S tim u vezi SNS ukazuje da je tretman vulnerabilnih populacionih grupa, gde spadaju i duševno obolele osobe, tesno povezan sa poštovanjem ljudskih prava i da smo zbog tog stanja u psihijatrijskim bolnicama i ustanovama socijalne zaštite imali ozbiljne primedbe od institucija Saveta Evrope, UN, međunarodnih nevladinih organizacija. Pomenuću samo izveštaj NDR iz 2007. godine. Nadam se da je predloženi zakon prva karika i nadam se da će se vremenom kada se steknu uslovi zaživeti i koncept zaštite mentalnog zdravlja u zajednici sa svojstvenim gašenjem azila, jer zbog postojanja azilarnih ustanova za dugotrajni boravak psihijatrijskih pacijenata u kojima se oni leče, ne bih komentarisala način na koji se leče, Srbija je u periodu između 2003. i 2007. godine učešćem u jednom od projekata Pakta za stabilnost imala obaveza da i u ovoj oblasti dostigne međunarodno prihvatljive standarde koje promoviše Svetska zdravstvena organizacija i da sprovede psihijatrijsku reformu. Podsećam da je i Nacionalna komisija za mentalno zdravlje u tom projektu 2004. godine pripremila Predlog zakona o zaštiti prava mentalno obolelih lica, da je ministar zdravlja na ministarskoj konferenciji u Helsinkiju potpisao Deklaraciju o mentalnom zdravlju, da je u mom gradu Nišu u opštini Medijana 2005. godine otvoren kao pilot projekat "Prvi srpski centar za zaštitu mentalnog zdravlja u zajednici" i da je napisan u januaru 2007. godine, a usvojen kod Vlade Dokument nacionalne strategije za mentalno zdravlje. Sve pobrojane aktivnosti doprineće pristupanju EU jer težimo evropskim standardima i nadam se da ćemo u bliskoj budućnosti podzakonskim aktima uspeti da pređemo i na taj koncept zaštite mentalnog zdravlja u zajednici, jer rad mobilnih psihijatrijskih službi u zajednici kroz pravljenje individualnih programa lečenja za svakog psihijatrijskog pacijenta na određenoj teritoriji kroz organizovanje kućnih poseta, otvaranjem zaštićenih stanova, stalnim praćenjem stanja pacijenta i kroz mnoge druge aktivnosti na terenu obezbediće sveobuhvatni kontinuirani tretman duševno obolele osobe kako u toku hospitalizacije, tako i nakon otpusta i tako na najmanju moguću meru svesti mogućnost pogoršanja duševnog zdravlja koje bi kod pojedinih pacijenata moglo da dovede do agresivnog ponašanja i izvršenja krivičnog dela. U danu za glasanje SNS će podržati oba predloga zakona. Hvala.
Pošto su ovlašćeni predstavnici potrošili svoje vreme, sada prelazimo na listu i prvi je narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Gospodine predsedavajući, predložio bih pošto je ministarka ispala vrlo korektna i obavestila me, pošto sam prvi na listi govornika, da odredite pauzu jer ministarka ima kratak sastanak, jer sam hteo u ime poslaničke grupe da iznesem određene stavove. Verovatno je ministarka na neka pitanja trebala da odgovori, ali ja sa stolicom ne mogu da razgovaram. Pošto ministarka ima kratak sastanak predložio bih vam da na osnovu člana 27. odredite pauzu dok se ministarka ne vrati da bismo mogli kvalitetno da radimo i raspravljamo. Uz puno poštovanje prema saradnicima, sigurno da neće imati ovlašćenje ministra da odgovaraju na sva pitanja.
Pretpostavio sam da ćete možda uvažiti obavezu ministarke pošto su tu saradnici. Međutim, vi ste u pravu i moram napraviti pauzu dok ministarka obavi susret sa strankom koju ne može da odloži. Napravićemo pauzu od 20 minuta i počinjemo u 12,20 minuta. [[Posle pauze]] Nastavljamo sa radom. Samo da konstatujem, dogovorio sam se sa poslanicima, pošto još ministar nije stigla, da idem na redosled narodnih poslanika koji žele da govore bez prisustva ministarke, a koja će u međuvremenu stići. Prema tome, dajem reč narodnom poslaniku Radoslavu Komlenoviću. Izvolite.
Hvala. Poštovani predsedavajući, uvaženi članovi ministarstva, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, poslanička grupa JS će podržati odmah u danu za glasanje ova dva zakona. Drago nam je što su ovi zakoni u proceduri i mi smatramo da su oni trebali još pre da dođu na raspravu u ovaj visoki dom. Pošto su se do sada moje kolege, narodni poslanici, opredelile i puno su toga rekli o Zakonu o pravima pacijenata, moje izlaganje biće usresređeno na zakonu o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama. Poslanička grupa JS će podržati ovaj predlog zakona, jer temelji i principi JS, kao političke organizacije, su zaštita svih socijalno ugroženih lica, a u tu grupu, i te kako, spadaju i lica sa mentalnim smetnjama. Razlozi za donošenje zakona o licima sa mentalnim smetnjama su potreba da se oblast mentalnog zdravlja uredi na potpuniji način sa osnovnim ciljem da se uspostavi viši nivo kvaliteta i zaštite mentalnog zdravlja. U Republici Srbiji ne postoji poseban zakon koji uređuje oblast zaštite mentalnog zdravlja. Pitanja vezana za zaštitu prava lica sa mentalnim smetnjama su donekle regulisana, ali poprilično razuđena u posebnim, pozitivnim zakonskim propisima, tako da se pojavilo da su mnoge odrednice nedorečene ili loše uređene. Zbog toga se pristupa izradi strategije zaštite mentalnog zdravlja, "Službeni glasnik RS" br. 8/07. Kako strategija promoviše potrebu za reformom sistema, ovaj zakon predstavlja logičan postupak koji će adekvatno i efikasno da uredi mehanizam zaštite ljudskih prava lica sa mentalnim smetnjama. Donošenje ovog zakona ima za cilj da posebno uredi organizovanje i sprovođenje mentalnog zdravlja, način i postupak, kao i način, postupak, organizaciju i uslove lečenja i smeštaja lica sa mentalnim smetnjama u stacionarnim zdravstvenim ustanovama i drugim zdravstvenim ustanovama. Lica koja pate od mentalnih smetnji nisu izolovani slučajevi, niti zanemarljiva kategorija stanovništva. Mentalne smetnje čine veliku grupu heterogenih poremećaja koje u različitim periodima života ugrožavaju više od 25% ljudi, bez obzira na socijalni status ili poreklo. Prema izveštaju o mentalnom zdravlju Svetske zdravstvene organizacije iz 2003. godine, na svetu samo od depresije pati oko 340 miliona ljudi, 45 miliona ljudi od šizofrenije i 29 miliona ljudi od demencije. Kod oko 20% lica koja posećuju lekare opšte prakse mogu se utvrditi jedna ili više mentalnih smetnji među najčešće i najviše onesposobljavajućih. Prema gore navedenim treba dodati smetnje zloupotrebe psihoaktivnih, psihokontrolisanih supstanci alkohola i droge, epilepsiju i mentalnu retardaciju. Prema procenama iz 2000. godine, mentalne smetnje i poremećaj ponašanja bili su uzrok 12,3% svih gubitaka usred bolesti, povreda i 30,8% godina provedenih sa invalidnošću i predstavljaju tri od 20 vodećih uzroka smrti širom sveta. Lica koja pate od mentalnih smetnji posebno su osetljiva na kršenje ljudskih prava. Zbog sklonosti da se posmatraju kao drugačiji i potencijalno opasne osobe, društvo ih je vodilo ka sve većoj izolaciji, tako da su takva lica bila smeštena u azile, gde su na njima bile primenjivane razne mere ograničenja kretanja, različiti oblici prinudnog tretmana, uključivanje, vezivanje i fizičko kažnjavanje bez nadzora ili kontrole. Zloupotreba prava psihijatrijskih pacijenata postojala je i van azila i ogledala se na različite načine, a često kao neopravdane terapijske procedure. Naučno razumevanje mentalnih smetnji uznapredovalo je poslednjih nekoliko decenija. Nove dijagnostičke metode, nova znanja u oblasti fiziologije mozga i razumevanja individualne psihologije dovele su do značajnog poboljšanja. Zbog toga se pojavila potreba za donošenjem jednog ovakvog zakona koji bi u potpunosti regulisao postupak ponašanja i načina lečenja, ali u prvom redu zaštite ljudskih prava ovih pacijenata. Zakon o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama postoji samo u 20 zemalja Evrope. Njegovo donošenje je obaveza svih zemalja Pakta za stabilnost Balkana jugoistočne Evrope, a postalo je obaveza svih zemalja Evrope koje su članice Svetske zdravstvene organizacije posle decembra meseca 2005. godine u Helsinkiju, tako da su sve vlade, odnosno ministarstva zdravlja obavezni da donesu zakon o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama. U skladu sa unapred iznetim, zakon sadrži odredbe koje se odnose na unapređenje prava lica sa mentalnim smetnjama, predviđanje i formiranje organizacionih jedinica zdravstvenih ustanova za lečenje lica sa mentalnim smetnjama, definisanje individualnog plana lečenja lica sa mentalnim smetnjama, dobrovoljni smeštaj lica sa mentalnim smetnjama u psihijatrijsku ustanovu, razlozi za zadržavanje i smeštaj bez pristanka u psihijatrijsku ustanovu, otpust iz psihijatrijske ustanove, prava i dužnosti lica sa mentalnim smetnjama u psihijatrijskoj ustanovi, primena fizičkog sputavanja i izolacije, posebni oblici lečenja lica sa mentalnim smetnjama i uvođenje kaznene politike za kršenje pojedinih odredbi ovog zakona. Najbitnija stvar u primeni ovog zakona je uloga suda koji odlučuje o načinima prijema, zadržavanja, otpusta i prava lica sa mentalnim smetnjama, rokovi su hitni, strogo prekluzivni. U članu 13. i 14. zakona je jasno propisano kako se vodi zdravstvena evidencija i prevencija i način lečenja koji će da obezbedi najbolji odgovarajući medicinski postupak. U članu 16. je propisano da se ni jedna medicinska mera neće sprovoditi bez prethodne saglasnosti informisanog lica sa mentalnim smetnjama sa zakonom. U članu 18. i 19. propisano je da lice, ukoliko nije sposobno da da svoj pristanak, može biti podvrgnuto lečenju samo uz saglasnost njegovog zakonskog zastupnika, a ukoliko nema zakonskog zastupnika, a lečenje je neophodno, da bi se sprečilo pogoršanje njegovog zdravstvenog stanja. Predlaže da odluku donese konzilijum lekara zdravstvene ustanove. Zbog svega iznesenog u ovom zakonu, poslanička grupa JS podržava donošenje ovog zakona, jer smo mišljenja da će i te kako da poboljša uslove lečenja ovih lica, a svi smo, na žalost, svedoci jezivih slika, u kakvom se stanju nalaze ustanove kao što je specijalna bolnica "Laza Lazarević", specijalna bolnica u Toponici kod Niša ili bolnica u Kovinu. Predlažemo, a potrebno je uložiti znatne napore da i te ustanove se urede i dobiju humano okruženje za sve osetljive pacijente. Još jednom naglašavam da će poslanička grupa JS u danu za glasanje podržati oba zakona. Hvala.
Zahvaljujem se na razumevanju. Pošto je ministarka stigla, prelazimo na redosled. Ujedno se zahvaljujem narodnom poslaniku Dušanu Milosavljeviću koji je prihvatio da govori, ali sada idemo po redosledu. Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz, izvolite.
Gospodine predsedavajući, hteo bih prvo da se zahvalim ministarki na korektnosti, vama zbog toga što poštujete Poslovnik i jedini razlog je nedostatak vremena da izkoordiniramo da govore poslanici koji su želeli da govore bez prisustva ministra. Samo sam želeo da dobijem odgovore, konkretno od gospođe ministra, na neka pitanja koja ću postaviti i koja verujem da su u opštem interesu. Kada pričamo uopšte o zdravstvenom sistemu, mislim da svi treba da se podignemo na taj pijedestal objektivnosti i da vidimo nedostatak novca u zdravstvenom sistemu, da zaista pohvalimo izuzetne stručnjake koje imamo, ne samo poznate u Srbiji, nego poznate i u svetu, ali čini mi se da su svi problemi koji opterećuju naš zdravstveni sistem pre svega sistemske prirode. Zbog toga ćemo u ime naše poslaničke grupe dati neke konkretne predloge. Sve ovo što se tiče prava pacijenata i prava lica sa mentalnim smetnjama su dobra rešenja i to je, u svakom slučaju, korak napred u odnosu na ono što smo do sada imali. Čini nam se da bez temeljne reforme celokupnog zdravstvenog sistema, pre svega bez donošenja novog zakona o zdravstvenoj zaštiti i zakona o zdravstvenom osiguranju, što ste i vi, gospođo ministar rekli, ne možemo u potpunosti u praksi primeniti ovo što je namera zakonodavca. Zbog toga, pošto je za tu vrstu reforme potrebno jako bitno učešće nekoliko ministarstava, čini nam se da bi u interesu i ministarstva i zdravstvenog sistema i svih građana Srbije i svih pacijenata bilo da se u te reforme uđe što pre. Bez pojedinačnog pominjanja izvanrednih stručnjaka koje mi imamo, ja ću pomenuti samo neke ustanove koje su poznate, ne samo kod nas, nego i u svetu, poput bolnice Dedinje ili Očne klinike u Pasterovoj ili Ortopedske klinike Banjica ili ustanove u Sremskoj Kamenici itd. i mnogo dobrih lekara koje mi imamo. Međutim, činjenica je da mi prava pacijenata, koja su dosta korektno nabrojana, nećemo moći u potpunosti da primenimo sutra u praksi. Sadašnjim sistemom su nezadovoljni svi. Nezadovoljni su i zdravstveni radnici, nezadovoljni su lekari, nezadovoljno je nemedicinsko osoblje koje radi u zdravstvenim ustanovama, nezadovoljni su pacijenti. Zbog toga smatramo, da bismo uopšte mogli da dostignemo zadovoljavajući nivo zdravstvene zaštite, a tu smo na neslavnom poslednjem 34. mestu u Evropi, najgori smo i u okruženju, da je neophodno što pre ući u neophodno potrebne reforme. Dobro je što zakon, recimo, omogućava i pravo na drugo mišljenje, što je zakonsko eliminisanje sujete koja je prisutna u svim profesijama, a čini nam se i u lekarskoj profesiji. Zatim, što postoji to pravo na poverljivo savetovanje i na savetnika pacijenta itd. Ono na čemu smo mi stalno potencirali, kao poslanička grupa, ranije a i sada, to su oni dobri primeri koji postoje u svetu. Prvo, mi smo desničari, zalažemo se za konkurenciju, ali konkurenciju na zdravim osnovama. I dalje nemamo u našem zdravstvenom sistemu pravu konkurenciju, ni izbor načina osiguranja zdravstvene zaštite, ni objektivan izbor građana gde će da se leče, jedna dostupnost zdravstvene zaštite, da li će da se leče u privatnoj ili državnoj bolnici i da otvorimo tu utakmicu pozitivnog takmičenja na zdravim osnovama. To je nešto što je verovatno prvi korak koji treba preduzeti. Drugo, što se tiče ponašanja lekara, sigurno je da ljudi koji su završili fakultet, posebno specijalisti, umeju da se ponašaju, ali oni su često nezadovoljni opštim ambijentom u kojem rade, drugačije se ponašaju u državnim ustanovama u odnosu na privatne ustanove. Nebrojeno puta smo svi bili svedoci, ja lično, dobrih primera iz sveta, gde recimo direktor neke ugledne klinike pozove kući na večeru dobrog lekara i članove njegove porodice iz poštovanja prema njegovom radu. Pominjao sam i neke dobre primere, recimo iz Češke, iz državne očne klinike, gde glavna medicinska sestra isprati pacijenta do kapije. Bio sam, kao i svako od nas, svedok i dobrog i lošeg ponašanja medicinskog osoblja. Na jednoj čuvenoj klinici u Beogradu, očigledno pacijent u velikom problemu je pitao lekara samo za jednu kratku informaciju, a dobio je odgovor – danas sam učinio jedno dobro delo, dosta je za danas. Ko sada tu treba da reaguje, da bismo ispoštovali ljudsko dostojanstvo pacijenata koji su sigurno u problemu, čim su u zdravstvenoj ustanovi? Treba da odreaguje ceo sistem i treba kod izbora rukovodilaca zdravstvenih ustanova da se uspotave drugi kriterijumi, ne samo partijsko rukovođenje, i oni jednostavno znaju – ako sam partijski postavljen, dok je moja stranka na vlasti, ja mogu da radim šta hoću, baš me briga i za pacijente i za ponašanje lekara itd. U Sloveniji bolje su plaćeni lekari koji rade na selu, nego lekari koji rade u gradu. Zašto Srbija ne bi krenula tim primerom? Imamo dosta ambulanti, domova zdravlja, prepliću se nadležnosti, lokalne samouprave itd, gde možemo da zaposlimo i da stimulišemo ljude koji nemaju posla i koji bi i te kako rado prihvatili da rade u selu. Pre svega, čini mi se … (Predsedavajući: Molim vas da završite.) … završavam, u sadašnjem teškom ekonomskom stanju da je ipak, to i medicina kaže, dobra, umirujuća, lepa reč, lep prijem, osnova leči. Ako toga nema, ako nema lekova, ako nema aparata, ako je teška ekonomska situacija, ako imate uz to i loš prijem, onda zaista takav sistem ne može da postigne i opravda svrhu svog postojanja. Ministre, ja se vama još jednom zahvaljujem na korektnosti, zahvaljujem se i vama, predsedavajući, i nadam se da je sve ovo što sam rekao u najboljoj nameri. Hvala.
Sledeći govornik bi trebalo da bude Milica Vojić Marković. Moram da konstatujem da nije tu. Reč ima narodni poslanik Dušan Milisavljević. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, poštovana ministarka, prof. Slavice Đukić Dejanović, predstavnici Ministarstva zdravlja, koleginice i kolege narodni poslanici, danas pred nama je jedan jako bitan zakon, po meni jedan od najvažnijih zakona koji tretiraju naša prava. Svako od nas u jednom trenutku može postati pacijent i suočiti se sa problemima koji postoje u sistemu zdravstva Srbije. Nije tajna da sam više nego javno, jasno i puno puta konstatovao da sistem zdravstva u Srbiji zadnjih 20 godina jako loše funkcioniše, da je u jednom stanju, ne nokdauna, nego nokauta, jednog trajnog nokauta iz kog ne može da ustane i da pruži brigu, pažnju i lečenje našim građanima. Trenutno naš sistem zdravstva funkcioniše jedino na entuzijazmu lekara i medicinskih sestara, koji savesno i odgovorno rade svoj posao u želji da pomognu građanima Srbije. Kakva su naša prava kada se razbolimo i kada se suočimo sa stanjem u našem zdravstvu? Jako loša. Nekoliko nedelja unazad pokušavam da skrenem pažnju na ono što se desilo u Srbiji, a to je velika humanitarna akcija građana Srbije i njihova borba za srce male Tijane. Sa čuđenjem mogu da konstatujem da je država bila gluva, slepa, po strani, gledala je borbu roditelja za život svoga deteta, gledala je borbu tog malog deteta koje je moralo da ide i na štandove nekih humanitarnih akcija kako bi se ljudi uverili da je to dete stvarno bolesno. To je za mene jezivo, poražavajuće i mi moramo na ovom primeru, gde su građani Srbije jasno rekli da nešto ne valja u sistemu zdravstva, da nije normalno da sistem zdravstva ne prepozna potrebe male Tijane, male Kristine, da nešto nije dobro i da moramo to da menjamo. Ovaj zakon uvažava prava pacijenata, a ja vam kažem da se svakog dana u mnogim bolnicama krše elementarna ljudska prava, prava pacijenata, osnovno ustavno pravo - pravo na lečenje. Ovu moju diskusiju ću još jedanput usmeriti ka institucionalnom rešavanju problema lečenja dece u inostranstvu. Mogu da vam kažem da sam pre par minuta imao i sastanak sa šefom Kabineta predsednika Narodne skupštine upravo sa ovom temom, da sam pre nedelju dana imao sastanak sa ministarkom zdravlja, Slavicom Đukić Dejanović, sa direktorom Fonda, profesorom Babićem, sa Zaštitnikom građana, Sašom Jankovićem i direktorkom Agencije za borbu protiv korupcije, gde sam dao inicijativu kako da rešimo problem. I ovu priliku ću iskoristiti da kažem da rešenje problema mora biti brzo, mora biti sistemsko, da više ne gledamo jadne roditelje koji se suočavaju sa smrtnom dijagnozom svoga deteta i u tom jednom haosu jure, mole, prose za novac kako bi pokušali da se izbore za život svoga deteta. To je jasno kršenje ljudskih, pacijentovih prava od strane države. Država ne sme više da ćuti i da bude gluva za potrebe naših mladih građana, naših mladih pacijenata i ovu priliku koristim da ukažem na ovaj problem. Dogovor je postignut da se revidira postojeći Pravilnik o slanju dece u inostranstvo Republičkog fonda zdravstvenog osiguranja. Postojeći pravilnik ne prepoznaje potrebe male Tijane, ne prepoznaje potrebe naših sugrađana koji imaju problem sa transplantacijom srca. Koleginice, ako se već ljutite što pričam o ovome, ovo su elementarna prava pacijenata i ovaj zakon apsolutno mora da reguliše i ta prava. Drago mi je da danas pričamo o pravim pacijenata i zakonu koji bi regulisao ta prava. O ovom zakonu moj kolega iz Niša, Zoran Radovanović je rekao da je još 2000. godine bilo ideja da se on stavi u skupštinsku proceduru. Mogu da vam kažem da kada sam izabran za predsednika Odbora za zdravlje i porodicu, prvi moj zadatak je bio da napišem Predlog zakona o zaštiti prava pacijenata. Takav zakon stoji u Skupštini Srbije od 18. septembra i do dan danas je bio tema različitih rasprava. Ministarstvo zdravlja je uradilo sličan predlog zakona. Meni je drago da danas imamo prilike da pričamo o ovom zakonu, da imamo mogućnost da poboljšamo u interesu građana Srbije, u interesu pacijenata njihova prava, da se jasno reguliše taj odnos lekara i pacijenta i sva njihova prava. Želim da vam kažem kao osoba koja je pisala taj zakon, s obzirom da sam se upoznao sa zakonima svih evropskih zemalja koje tretiraju prava pacijenata, sa američkim predloga zakona koji postoji, da je 70% ovog zakona koji predlaže resorno ministarstvo dobro. Međutim, izražavam sumnju u funkcionalnost ovog zakona i zato mi je malo gorak ukus što dobar zakon nećemo biti u mogućnosti da primenimo, što ćemo se saplesti već kroz nekoliko meseci na sprovođenju ovog zakona. Moj predlog zakona je predvideo da Skupština Srbije formira još jedno nezavisno skupštinsko telo koje bi imalo ulogu zaštite prava pacijenata. Zakon koji ćete glasati za nekoliko dana predviđa uvođenje savetnika za prava pacijenta. Kada bi moja ljudska prava i moja prava pacijenta bila ugrožena, meni ne treba neko da me savetuje da li me je neko povredio ili ne, da li je moje dete pretrpelo neku štetu na organu ili ne daj bože da je neko dete egzitiralo, meni treba osoba koja će zaštiti moja prava. Znači, ne da me savetuje, nego da štiti moja prava. Moj predlog je da to budu skupštinsko telo, skroz nezavisno. Imamo nekoliko jako dobrih nezavisnih skupštinskih tela. Ovaj zakon predviđa da lokalne samouprave formiraju savetnika za prava pacijenata, pa vas pitam da li ste sigurni da u Srbiji od 200 opština sve te opštine imaju kapacitet da formiraju savetnika za prava pacijenta? Da li će mnoge opštine, lokalni predsednici opština ili lokalni šerif, lokalni moćnici, koji će birati te savetnike za prava pacijenata, dozvoliti tom savetniku za prava pacijenata, kada dođe do povrede na samom pacijentu koji traži odštetu, koji traži da tuži tu instituciju, da učestvuje u njegovom savetovanju kako da tu instituciju sankcioniše da se to više ne ponovi? Mislim da to neće funkcionisati i da će se tu nešto slično ponavljati kao što se ponavljalo u proteklim godinama kada smo imali zaštitnika prava pacijenata koji su bili radnici kliničkih centara, domova zdravlja. Ne pamtim nijedan slučaj da je takav jedan zaštitnik prava pacijenata, koji je radio u kliničkom centru, domu zdravlja ili bilo kojoj zdravstvenoj ustanovi, stao na stranu građana Srbije, stao na stranu pacijenta. Kada bi to uradio, njegov direktor bi ga otpustio i rekao bi mu – čoveče, ti radiš protiv svoje institucije. Potrebno je da imamo nezavisno skupštinsko telo. Predložio sam nekoliko amandmana koji bi regulisali, koji bi uveli ovo u jednu nezavisnu, sigurnu formu i koji bi dali ovom zakonu vetar u leđa i mogućnost sprovođenja. Ukoliko zakon bude izglasan u ovom obimu, pošto sam već i pisao predlog ovog zakona, već sutradan ću da podnesem predlog izmene ovog zakona i opet ću ga staviti u skupštinsku proceduru. Vreme će pokazati čiji predlog je bio bolji. Mislim da bi Skupština Srbije kao krovna i kontrolna institucija svih državnih organa trebala da ima svoje nezavisno telo koje bi se bavilo zaštitom prava pacijenta. Puno puta smo pričali kakva su naša prava kada se nađemo u sistemu zdravstva. Reći ću vam da sam javno jasan borac za zaštitu prava pacijenata. Mi se u Srbiji danas na svakom koraku susrećemo sa povredom prava pacijenata. Lista za čekanje su po meni potencijalne liste za korupciju. Puno lista za čekanje kod pacijenata u bolnicama se po meni veštački prave. Puno direktora zdravstvenih ustanova ima privatne ordinacije koje se vode na nečije tuđe ime i puno direktora zdravstvenih ustanova namerno ne učestvuje u aktivnom pravljenju tendera, namerno pravi manjak određenih medicinskih aparata i pomagala koja bi trebala da se pacijentima ugrade. Kako da objasnimo da u Srbiji i dalji postoji 20.000 građana Srbije koji čekaju na operaciju katarakte? Kako objasniti da u Srbiji i dalje čekamo na operacije kuka? Kako objasniti da je naša nacija škrbava, da nema mogućnosti da država pokrije našim građanima najelementarnije popravke zuba? Mnogo povreda prava naših građana, naših pacijenata je prisutno. Gde god krenete ta prava se krše. Da ne pričam o pravima pacijenata kada dođu u zdravstvenu ustanovu sa svojom zdravstvenom knjižicom, kada plaćaju to zdravstveno osiguranje, a kada ih presretnu presretači, ja ih nazivam presretačima, ne nazivam ih lekarima ili medicinskim sestrama, koji im kažu – ne možete danas biti pregledani u našoj ordinaciji jer nam instrumenti nisu sterilni, imate veliku gužvu, pređite u privatnu ordinaciju. Dragi moji poslanici, poštovana ministarka, po meni je to zloupotreba položaja, po meni je to krivično delo, da neko koristi muku pacijenata, da ga šalta iz državne institucije u privatnu samo zarad novca. Kažem vam da je lekarska profesija 90% ponosna na ono što radi i da čestito radi svoj posao, ali da imamo desetak posto lekara koji su odavno prešli crvenu Hipokratovu liniju, lekara koji pacijenta ne vide kao bolesnog čoveka, nego ga vide kao 50 ili 100 evra i na njemu gledaju kako da zarade. Mnogo što šta ne valja u ovom sistemu zdravstva. Uporno ću pričati i istrajavati da uđemo ozbiljno u sistem reforme našeg sistema, jer ovako mnogi pacijenti i gube svoj život, mnogi pacijenti dolaze do stanja invaliditeta, a da država nije reagovala. Zalažem se, pored usvajanja jednog dobrog zakona o zaštiti prava pacijenata u ulazak reforme postojećeg Zakona o zdravstvenoj zaštiti i Zdravstvenom osiguranju, zato što su oni već jako zastareli, jako su konzervativni i zato što građani Srbije nisu zadovoljni sa ovakvim zakonima. Reforma ovog sistema je neophodna. Ona je neke 2003. godine, predviđena i po pravilima Svetske zdravstvene organizacije zagovarana, međutim, od tada se ništa nije uradilo. Ako vam spomenem podatak da u Srbiji ima dva puta veća stopa smrtnosti za sve uzroke smrti ili tri puta veća stopa smrtnosti usled bolesti krvi i krvnih sudova, jasna je veličina problema i jasna je poruka o kršenju naših elementarnih ljudskih prava, naših prava da se borimo za život. To znači da nažalost, u Srbiji, nije problem da se razbolite, nažalost u Srbiji je problem da lečite. Zato što mnogi sistemi zdravstva ne funkcionišu na valjani način, na način koji bi omogućio brzo i efikasno zbrinjavanje naših pacijenata. Dao bih jedan osvrt i na, po meni i po DS, nepotrebno trošenje novca, iako smo siromašna država, iako kažemo nemamo para za zdravstvo. Pitaću – zašto smo dali 10 miliona evra za izgradnju gondola na Kopaoniku? Zašto smo dali 300 miliona evra za prugu Valjevo-Loznica? Ko će da se vozi na toj pruzi? Bolesni pacijenti koji umiru svakog dana? Deca koja ne mogu da idu na lečenje? Zašto bacamo pare i ovako siromašne zemlje? Zašto smo dali 11 miliona evra za subvenciju brodogradnje. Kakva brodogradnja? Jer to ovaj kanal koji će ići do Egejskog mora? Stvarno ne znam. Dvadeset miliona evra kredita Republici Srpskoj za nabavku računara, a za zdravstvo Srbije, a za građane Srbije - ništa. Ovi ljudi ovde, mogu oni biti kritikovani, neki mogu da ih hvale, ali oni su ušli u jedan sistem koji je uništen. Potrebno je da ova država shvati ozbiljno da je zdravlje naše nacije najvažnije, ako to ne shvatimo iako bacamo pare za ovakve stvari. Dvadeset pet miliona evra je dato od strane Vlade za subvenciju za turizam. Sto trideset dva miliona evra za izgradnju topionice RTB Boru, koja se popela na 300 milina evra. Ukupno 513 miliona evra protraćeno je na ove projekte. Pitam vas za naše zdravlje, a država nije mogla da da pare da se mala Tijana leči u inostranstvu. Pitam vas drugi put, država Srbija, Republička vlada je ćutala kada se mala Tijana borila za život. Kada su građani Srbije ustali i borili se za nju umesto države. Naš Ustav garantuje pravo na lečenje. Naš Ustav kaže, da svako u Srbiji ima pravo da bude lečen. Ako naša zdravstvena doktrina ne ume da izleči nekog pacijenta, jasno se kaže da Republički fond takvog pacijenta šalje u inostranstvo. Dragi moji prijatelji, članovi parlamenta, mnogo što šta škripi u sistemu zdravstva, iskreno smatram da ovaj zakon je dobar, ali da u primeni će zapasti u ćorsokak. Jako nam je potrebna jedinstvena borba za kvalitetnije zdravstvo. Bez te jedne iskrene borbe za kvalitetnije zdravstvo imaćemo svakodnevno različite humanitarne akcije, i nažalost gledati kako naši građani polako nestaju sa ove planete. Završiću ovo moje izlaganje sa željom da ovaj zakon pokušamo da doteramo, da ga uvedemo, po meni, u jednu funkcionalnu fazu. Ukoliko prihvatite par nekih amandmana koje sam ja podneo, smatram da će ovaj zakon biti funkcionalan. Ukoliko ne, ukoliko ga vladajuća većina usvoji, ja ću sutradan podneti predlog izmene Zakona o zaštiti prava pacijenata, i kroz šest sedam meseci ćemo videti da li je u Babušnici, Crnoj Travi, Bosilegradu, Vlasotincu ili nekim drugim malim sredinama, neki lokalni moćnik, omogućio zaštitu prava pacijenata ili nije. Ukoliko nije, pozivam vas, ukoliko sada nemate hrabrosti da prihvatite amandmane koji dolaze, možda za vas nažalost iz opozicione stranke, i mene kao opozicionog poslanika, ja ću vas onda moliti da kroz šest meseci, da ovo pravo za zaštitu prava pacijenata uredimo na način koji će biti funkcionalan, da ova skupština usvoji jedno nezavisno skupštinsko telo koje bi se bavilo ovom problematikom. Hvala vam puno.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zlata Đerić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovana gospođo ministar, lekar je jedan od tri sveta zanimanja, lekar, učitelj i sudija. Dakle, jedno od tri stuba svake države i lekar nije samo profesija to je na jedan određeni način i misija, tako smo i pristupili kao poslanička grupa, analizirajući predloge zakona koji su pred nama. Dakle, javno zdravlje je svakako najvažniji kapital stanovništva naroda i države. Briga i načini brige o njemu jasno pokazuju odgovornost i zrelost društva, funkcionisanje institucija i kvalitet zakona donetih u smislu regulisanja ove oblasti. Javno zdravlje je zbrinuto sistemu koji sprovodi brigu o njemu kroz prevenciju ili rešavanje zdravstvenih problema stanovništva, ali naravno uz sve one prateće tehničke službe koje su neophodne da bi se jedna moderna zdravstvena politika sprovodila. Strateški pravci javnog zdravlja pored fokusa na promociji zdravlja kao najvažnijeg društvenog interesa usmeravaju se na kvalitetniju organizaciju sistema zdravstvene zaštite i svih onih zakonskih akata i pratećih podzakonskih akata koji su nužni da bi se on sproveo potpuno kvalitetno po građane. Stalni razvoj i unapređenje zdravstvenih politika, njihovo usklađivanje sa svetskim konvencijama je svakako neophodno. Predlog zakona o pravima pacijenata i Predlog zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama su pokušaj da se unapredi naša dosadašnjazdravstvena praksa, unese malo više reda u prilično problematično srpsko zdravstvo, o čemu smo svi do sada govorili i čega smo svi svesni. I da se jasno opredeli podrška države daljem unapređenju zdravlja stanovništva. To je težak zadatak. Posle dugo godina loših navika i pacijenata i lekara, posle jasne korupcije koja postoji, posle mnogo bremenitih situacija o kojima smo svi ovde govorili, posle mnogo neprofesionalizma, posle mnogo zloupotreba, ali svakako i mnogo profesionalnog i mnogo visoko etičkog ponašanja u zdravstvu postoji i koje je sigurno uporište za dalje napredovanje i dalji rad na unapređenju zdravstva. Koristimo izraz zdravstveni sistem jer to sistem zaista i jeste. Svaka promena i pozitivna i negativna u sistemu deluje veoma široko i veoma duboko. Dakle, o tome moramo da razmislimo znajući da svaki ovaj član koji je ovi zakoni predlažu, svaki amandman koji bude usvojen, to uvek naglašavam menja nečiji život. To je ono što treba da nas rukovodi i opredeljuje sve. Dakle, imamo dva predloga zakona i to Zakon o pravima pacijenata koji se tiče i svih nas ovde koji treba svakako da u skladu sa etikom i sa našom etno psihologijom opredeli jednu jasnu zdravstvenu politiku, a mi smo se opredelili, čini mi se za jedan holistički pristup našom nacionalnom strategijom. Imamo zakon koji je trinaest godina stidljivo čekao da dođe pred poslanike, pred bilo koji saziv, mi smo imali sreću da dođe pred naš saziv Republike Srbije. Dakle, zakon koji se bavi jednom jako osetljivom populacijom, vrlo prisutnom u zemlji u tranziciji kakva je Srbija koja je preživela sve one frustracije, koja ima iza sebe raspad, rat, migracije, devastiranje privrede, prisilna preseljenja, ostanak bez posla, razaranje porodice. Dakle, depresivna stanja i mnogo ljudi sa mentalnim zdravstvenim problemima. Mi smo nažalost kao država u visokom vrhu svetskom u ovom trenutku. Dakle, potrošićemo dosta energije obrazlažući za i protivpojedinih rešenja ovim zakonskim predlozima, ali ćemo se svi složiti da su nam ova dva zakona veoma važna i da smo im trebali imati implementiranih u našu zakonodavnu praksu mnogo ranije. Poslanički klub NS nije imao mnogo dileme da li će podržati ova dva predloga. Analizirali smo pojedine stavove, npr. u članu 6. stava 2. Zakona o zaštiti prava pacijenata, navodi se nekoliko vidova diskriminacije koji se isključuju, pa smo smatrali da je tu nepotrebno da se navodi kao vid diskriminacije vreme pristupa zdravstvenoj službi. Znači, niko ne može po tom elementu biti diskriminisan jednostavno, niti da se na to pozove kao diskriminaciju, jer imate radno vreme zdravstvenih službi, imate hitne službe, znači neko ne može biti primljen u svako vreme, tako da to nije vid diskriminacije. Znamo tačno koji su vidovi diskriminacije, to je uređeno jednim drugim zakonom. Takođe, u članu 7. stav 2. smatrali smo da je malo neodređeno kada se kaže – pacijent može da dobije blagovremeno pravo na informacije, blagovremeno i na način koji je u njegovom najboljem interesu. Blagovremenost je vrlo diskutabilna regulativa. Šta može da se podvede pod blagovremenost? Nije nikakva ročna kategorija, pogotovo ne u zdravstvu gde su rokovi vrlo važni, rokovi terapija, efekata, intervencija, znači prateći efekti. Dakle, šta je to njegov najbolji interes? To je pojam koji će biti podređen slobodnoj proceni a slobodna procena zdravstvenog radnika može da bude diskutabilna i ovim se ovako, malo širokim tumačenjem, može dovesti u pitanje jako bitan institut poverenja, uzajamnog poverenja lekara i pacijenta. Ali, opet zakon se donosi u nadi da će na najbolji način biti implementiran i da će najbolji ga shvatiti kao neki svoj etički kodeks. Dilemu značajnu smo imali oko zakonski regulisanog prava na privatnost i dostupnosti informacija, oko čega smo se svi ovde složili. Znači, raspolaganje informacijama zdravstvenog kartona pacijenta, tu smo imali nedoumice posebno u onom članu koji se odnosi na decu i famozne granice od 15 godina. Međutim, član 24. stav 2. je tu dilemu razrešio i mislim da je to dobro urađeno. Smatramo da je ostavio značajnu mogućnost zdravstvenom radniku da postupi visoko profesionalno, visoko etički i u najboljem interesu deteta. Naravno, uvek će biti mogućnost za zloupotrebu, sve što se upotrebljava, zli ili zlonamerni ljudi mogu da zloupotrebe, zato postoje sankcije. Trudimo se da podignemo svest u tome, u najboljem smislu, da nam svaki zakon bude na korist. Dilemu smo imali oko člana 23. stav 3. dostupnosti informacije iz medicinske dokumentacije pojedinim pravnim licima. Smatram da je ovde isto ostavljen prostor za delimičnu zloupotrebu ovog zakona, pa molimo ministra da razmisli o korekciji putem amandmana, ali o tome će kasnije u raspravi u pojedinostima biti više reči. Imali smo takođe, nedoumice oko savetnika za zaštitu prava pacijenta, ali ne u smislu da je njegovo postojanje potrebno, naravno da je potrebno, to svakako smatramo neophodnim, dilema je bila oko godine radnog staža, o čemu je juče govorila moja koleginica Dubravka Filipovski, oko njegovog iskustva. Znači, smatrali smo da može i neko mlađi sa manje radnog staža da se uključi u ovu problematiku, čak možda i sa više entuzijazma i želje, više da se potvrdi oko izmeštanja – da li da ostane u zdravstvenoj ustanovi ili u lokalnoj samoupravi? Smatramo da kako god da zakon odluči pogrešiće, odnosno kako god zakon odluči učiniće pravo. Imate jednaki broj argumenata zašto je potrebno da ostane u zdravstvenoj instituciji i jednaki broj zašto je potrebno da bude u lokalnoj samoupravi, isto toliko protiv, tako da smo i tu dilemu jednostavno prihvatili da ono što bude u zakonskom rešenju, to treba da bude imperativ za sve i da će tu dalje praksa pokazati koje je rešenje bilo potrebno. Predlog zakona o zaštiti pacijenata sa mentalnim smetnjama je posebno osetljiv, rekla sam, i njegova implementacija će verovatno naići na mnogo problema i verovatno će on vrlo brzo pred poslanike Narodne skupštine doći sa potrebom da bude nekih izmena i dopuna, ali je on svakako pravi korak i veliki korak i nužan korak. Naravno da će praksa pokazati i ministarstvu i nama šta možda može u hodu da se promeni, opet za dobrobit svih građana, pre svega ove posebno osetljive grupacije stanovništva. Dakle, ono što smo spremni kao poslanička grupa da pozdravimo, to je značajan iskorak u zdravstvenoj politici. Podržavamo hrabrost ministarstva da se ovakva dva zakona nađu pred poslanicima, podržavamo i spremnost da se to prati u implementaciji. Smatramo da kao zemlja u tranziciji, a tranzicija je revolucija, ona nije oružana, ali ima velike žrtve i svi smo ih svesni i mislimo da upravo ova dva zakonska rešenja treba i sa tim segmentom društva i našeg društvenog života i problema da se bore. Smatramo da možemo kao poslanička grupa podržati donošenje ovih zakona, prateći naravno vrlo kvalitetne amandmane i dobronamerne amandmane svih poslaničkih grupa uz zajedničke želje da sutra naše zdravstvo, ovako devastirano, ovako puno problema, ovako i upotrebljeno i zloupotrebljeno bude bolje, jer nam je svima neophodno i nužno. Hvala.
Hvala. Sledeći govornik bi trebao da bude Miloš Aligrudić, konstatujem da nije tu. Reč ima narodni poslanik Ljubica Milošević. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana ministarko sa svojim saradnicima, ja ću danas govoriti o izmeni Zakona, odnosno Predlogu zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama. Zaštita lica sa mentalnim smetnjama na jedan sveobuhvatan način predstavlja novinu, kako u zdravstvenom tako i u pravnom sistemu Republike Srbije. Do sada ova oblast nije bila sveobuhvatno uređena na jedan ovako sistematičan način, već se to činilo pojedinim odredbama sektorskih zakona kojim je uređena zdravstvena zaštita, kao i sudskim procesnim zakonom kojim je uređen vanparnični postupak. Ovakav zakon predstavlja iskorak na polju zaštite, posebno osetljive kategorije lica, koja su u društvu često neprihvaćena, nailaze na nerazumevanje i veoma često na neadekvatno zbrinjavanje i lečenje. Sistematika predloženog zakona je takva da se prvenstveno definišu načela u postupanju prema licima sa mentalnim smetnjama, a potom i prava tih lica. Značajna novina koju zakon uvodi jeste odredba da se lečenje lica sa mentalnim smetnjama, uvek kada je to moguće, sprovodi na nivou primarne zdravstvene zaštite, kao i obaveza zdravstvene ustanove koja ostvaruje zdravstvenu zaštitu lica sa mentalnim smetnjama, da uvek sačini individualni plan lečenja tog lica, kao i obavezu da uvek u toku lečenja uključi članove njegove uže porodice, osim ukoliko bi to moglo imati negativan uticaj na tok lečenja. Na ovaj način omogućava se inkluzija lica sa mentalnim smetnjama i njegova socijalizacija, kao i aktivni doprinos članova njegove porodice izlečenju. Zakon predviđa i moderna rešenja u pogledu prava pacijenata, koji se odnose na lica sa mentalnim smetnjama, predviđajući da je za podvrgavanje takvog lica medicinskom tretmanu, uvek potrebna njegova saglasnost ukoliko je takvo lice sposobno da formira i jasno izrazi svoju volju, tj, ukoliko je sposobno za rasuđivanje i sposobno da shvati prirodu, postupak i rizik predložene medicinske mere. Ujedno, ovim zakonom se utvrđuju i uslovi za lečenje takvog lica i bez njegovog pristanka, ciljevi i svrha takvog lečenja i trajanja lečenja. Zakon u odnosu na prethodna rešenja donosi čitav set novina u domenu lečenja lica sa mentalnim smetnjama u psihijatrijskoj ustanovi. Prvenstveno, proširuju se i dodatno preciziraju odredbe kojim se uređuje smeštaj lica sa mentalnim smetnjama u psihijatrijsku ustanovu na osnovu njegove saglasnosti. Zatim, jasno se i precizno definišu kriterijumi za smeštaj i zadržavanje lica u psihijatrijskoj ustanovi bez njegove saglasnosti i znatno podrobnije regulišu odredbe postupka i to tako što se na jedinstven način uređuju pravila postupka u zdravstvenoj ustanovi i pravila postupka nadležnog suda, što do sada nije bio slučaj. Ujedno u ovom delu Predloga zakona po prvi put se prepoznaje i uređuje postupak zadržavanja lica koje je smešteno u ustanovu na osnovu svoje saglasnosti, a potom je tu saglasnost opozvalo. Predloženim odredbama znatno se skraćuju rokovi za postupanje od strane psihijatrijske ustanove i suda, obzirom da se radi o hitnom postupku za primenu restriktivne mere kojom se ograničava fundamentalno ustavno pravo građana, pravo na slobodu kretanja i nastanjivanja i to u cilju zaštite samog tog lica ili drugih lica kojima ono može naškoditi. Takođe, novinu predstavlja i definisanje prava koja imaju lica zadržana u psihijatrijskoj ustanovi radi lečenja, kao i jasno propisivanje uslova i postupka odobravanja mera fizičkog sputavanja i prinude nad licima sa mentalnim smetnjama kojima se uređuju razlozi za primenu te mere, njeno trajanje i nadležnost za određivanje iste. Zakonom se uvodi i obaveza ovlašćenih službenih lica, policije, da pruže asistenciju zdravstvenim radnicima u savlađivanju otpora, koje takvo lice može pružiti prilikom realizacije mere sputavanja i savlađivanja radi primene odgovarajućeg medicinskog tretmana. Definisani su i uslovi sa obavezom da se tako preduzete radnje posebno evidentiraju. Na kraju, definisani su i uslovi za primenu takozvane elektro-konvulzivne metode lečenja lica sa mentalnim smetnjama kao krajnje medicinske mere, pri čemu ti uslovi moraju kumulativno biti ispunjeni, a posebno uslov da prethodno moraju biti preduzete sve ostale metode lečenja, uz jasnu zabranu da takve metode budu primenjene prilikom lečenja dece. Sve u svemu, radi se o zakonu kojim se po prvi put na sveobuhvatan način uređuje postupak lečenja lica sa mentalnim smetnjama, kao i lica sa posebnim potrebama, utvrđuje njihova prava, definiše postupak za dobrovoljno i prinudno lečenje i zadržavanje u psihijatrijskoj ustanovi, saglasno ustavno-pravnim odredbama o pravima i slobodama građana. Znatno skraćuje donošenje rokova o pravima i slobodama građana. Znatno skraćuje dosadašnje rokove za postupanje zdravstvenih ustanova i sudova i uređuje uslove postupanja zdravstvenih radnika i službenih lica policije u posebnim okolnostima. Članom 32. definiše se sudski postupak za zadržavanje bez pristanka lica sa mentalnim smetnjama u psihijatrijskoj ustanovi. Istovremeno u prelaznim i završnim odredbama predlaže se stavljanje van snage odredaba Zakona o vanparničnom postupku koji uređuje postupak smeštaja u psihijatrijsku ustanovu lica sa mentalnim smetnjama. Samim tim, ovim zakonom na jedinstveni način bi se regulisao čitav postupak koji zdravstvene ustanove, druge organizacije i nadležni sud sprovode kada je u pitanju prinudno zadržavanje i lečenje lica sa mentalnim smetnjama. Odredbama stavova 1. i 2. u članu 32. Predloga zakona predviđeno je da je sud, pre donošenja odluke o zadržavanju lica sa mentalnim smetnjama u psihijatrijskoj ustanovi, bez njegovog pristanka, dužan da pribavi pisani nalaz i mišljenja jednog psihijatra sa liste stalnih sudskih veštaka, odnosno nalazi mišljenje dečijeg psihijatra ukoliko se radi o licu mlađem od 18 godina, o detetu. Svrha ovakve odredbe jeste da se omogući nepristrasno i objektivno odlučivanje suda o neophodnosti prinudnog zadržavanja lica u psihijatrijskoj ustanovi obzirom da se takvom odlukom tom licu ograničava fundamentalno osnovno pravo, pravo na slobodu kretanja i nastanjivanja. Samim tim, ovakve odredbe obavezuju sud, koji inače ne raspolaže odgovarajućim stručnim znanjima iz oblasti medicine, da nalaz i mišljenje psihijatrijske ustanove o neophodnosti zadržavanja lica sa mentalnim smetnjama bez njegove saglasnosti proveri tako što će pribaviti još jedan nalaz i mišljenje psihijatra i to stalnog sudskog veštaka. U tom pravcu se želi dodatno pojasniti intencija predlagača, a ujedno i sudovima olakšati primena zakona u budućnosti. Naime, na ovaj način bi se iz kruga lica koji u sudskom postupku učestvuju u svojstvu veštaka, odstranila lica koja bi bila lično zainteresovana, kod kojih bi se mogla pojaviti sumnja u objektivnost nalaza i mišljenja i sumnja u postupanje saglasno pravilima struke. Inače, svojstva lica u odnosu na lice sa mentalnim smetnjama su osnov za isključenje, izuzeće sudskog veštaka, ali i sudije iz tog postupka, shodno odredbama važećeg Zakona o parničnom postupku, koji se supsidijarno primenjuje i na ovaj postupak. U osnovima za isključenje, odnosno izuzeće, ovde je pridodata i okolnost da sudski veštak ne može biti lice zaposleno u istoj psihijatrijskoj ustanovi zbog sumnje da bi kolegijalni odnos i izbegavanje sukoba stručnih mišljenja mogao biti razlog za neobjektivnost. Shodno napred iznetom smatramo da je zbog same pravno-tehničke redakcije citiranog člana i svrhe, odnosno cilja njegovih odredbi, potrebno da i u tekstu ovog zakona jasno stoji navedeno ograničenje, uzevši u obzir faktičke i pravne posledice koje takva jedna sudska odluka proizvodi. Mi smo kao poslanička grupa PUPS intervenisali amandmanom na član 32. Naglašavam da će naša poslanička grupa u danu za glasanje glasati za ovaj zakon. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nataša Vučković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministarka, govoriću o Zakonu o pravima pacijenata, smatrajući da je ovo izuzetno važan zakon i drago mi je što je posle duge pripreme došao u skupštinsku proceduru i što imamo priliku da o njemu razgovaramo. Mi smo kao opozicioni poslanici s pažnjom pratili javnu raspravu koja je tekla povodom ovog zakona i pratili smo sve primedbe i komentare koje su tokom te javne rasprave iznošene. Sigurno je da je ovo jedan od važnijih zakona, s obzirom da se radi o jednom ljudskom pravu, kao što je pravo na zdravlje. To je jedno moderno ljudsko pravo koje je obezbeđeno i paktovima o ekonomskim i socijalnim pravima, brojnim konvencijama. Vrlo je važno da to ne shvatimo kao neki lekarski zakon. To je upravo zakon koji se tiče svih građana Srbije, jer svi možemo biti pacijenti i bili smo pacijenti i svi naši najbliži mogu biti ili jesu pacijenti. Dakle, samo priznanje ovog pravo na zdravlje podrazumeva u današnje vreme jednu promenu odnosa između pacijenta i zdravstvenih radnika. Ta promena odnosa je nešto što se dobro reflektuje u ovom zakonu i u tom smislu bih pohvalila nameru i način na koji je to u ovom predlogu zakona istaknuto, jer ta promena odnosa podrazumeva da pacijent sve manje biva objektom. Prestaje da bude objekt zaštite. On postaje aktivni učesnik u zaštiti svog zdravlja, preuzima i neke obaveze. Traži se sve više uvođenje jednog dijaloškog odnosa između zdravstvenog radnika, lekara i pacijenta. Dakle, sve više je potrebno da se pacijent uključi u taj terapijski poduhvat. Ovaj predlog zakona zaista uvažava ove zahteve. On vrlo jasno u članu 3. naglašava upravo i taj partnerski odnos i važnost ličnih stavova pacijenata, uzajamno poverenje itd. U tom smislu namere ovog zakona jesu zaista najbolje. Mi kao opozicioni poslanici ne možemo da kritikujemo nikako tu nameru. Mi je u svakom slučaju pohvaljujemo. Činjenica je, takođe, da ovaj zakon ima vrlo velike ambicije, s obzirom na to u kakvom se jadnom stanju nalazi naše zdravstvo koje decenijama trpi posledice i ekonomske krize i jednog velikog javašluka i jedne velike nekompetencije u upravljanju našim i zdravstvenim sistemom i zdravstvenim ustanovama. Ipak bih morala da ukažem i na neke nedorečenosti koje postoje u ovom predlogu zakona, na nešto što može stvoriti jedan prostor za izvesne manipulacije, odnosno zloupotrebe. Mislim da smo kao opozicioni poslanici dužni da na to ukažemo i da pozovemo sve da na što dobronamerniji načinsagledamo sve amandmane koje su podneti na ovaj zakona, jer nama je svima, kao što sam rekla, u interesu da ovaj zakon bude najbolji moguć, jer se tiče zaista svih građana Srbije. Ne bih se ponavljala u onom delu u kome su svi već istakli, što je dobro, da ovaj zakon predviđa neka nova prava pacijenata. Mislim da je dobra njegova namera da na jednom mestu uključi sva prava pacijenata koja su do sada bila predviđena i Zakonom o zaštiti zdravlja i nekim drugim zakonima, o lekovima itd. To je vrlo dobro i to takođe pohvaljujem. Postoji ono što nas mnogo zbunjuje, odnosno postavlja pitanje. Jedno je, naravno pravo pacijenta na privatnost, odnosno poverljivost podataka. To je pravo koje proističe iz prava na privatnost i osnovane su, pre svega sumnje da je ovo pravo u našim uslovima, s obzirom na to kako funkcionišu naše zdravstvene ustanove, s obzirom na preopterećenost naših bolnica da je ovo pravo, zapravo vrlo teško ostvarivo u praksi. To je jedno pitanje. Drugo pitanje je ono na koje je sa pravom ukazao poverenik Šabić u javnoj raspravi, a to je pitanje dostupnosti podataka iz medicinske dokumentacije nekim drugim subjektima koji nisu zdravstveni radnici koji tretiraju pacijenta. To se odnosi na osiguravajuće kuće, odnosi se na druga pravna lica za koja se kaže da u skladu sa zakonom imaju pravo na uvid u medicinsku dokumentaciju. Mislim da je to preširoko dato pravo na uvid u medicinsku dokumentaciju i da se ono na taj način vrlo lako može kršiti i da se na taj način, zapravo ugrožava i pravo na privatnost pacijenta. Mislim da su dobre ove najave koje smo čuli i tokom jučerašnje rasprave, a vidim da postoji neka spremnost da se možda amandmanski na nivou Odbora za zdravstvo pripremi jedan amandman koji će ići u pravcu prihvatanja i primedbi poverenika Šabića. Vidim da postoji možda i spremnost da se takav amandman jedan usvoji. To će biti u svakom slučaju jedan dobar amandman i dobro rešenje. Drugo pitanje, na koje bi htela da ukažem je član 25. i pravo pacijenta u slučaju medicinskog istraživanja. Meni se čini da je ovaj predlog zakona propustio da definiše šta se podrazumeva pod medicinskim istraživanjem? Znam da o ovom pitanju postoje i druge odredbe, da postoji Konvencija saveta Evrope, da postoji Helsinška deklaracija o etičkom kodeksu, sve smo mi to i pročitali itd. Ali, znate naši pacijenti će čitati ovaj zakon i bilo bi dobro da u ovom zakonu imaju informaciju o tome šta se u pravnom smislu podrazumeva pod medicinskim istraživanjem. Da li je to neko epidemiološko istraživanje, komercijalno, nekomercijalno, itd? To su sve važna pitanja koja za jednog pacijenta, koji želi da zaštiti svoja prava. S tim u vezi, ukazala bih i na ovu odredbu za koju mislim da nije dobra, a to je da pacijent treba da bude u dovoljnoj meri, dovoljno obavešten o istraživanju u kojem mu se nudi da učestvuje. Ko će procenjivati da li je dovoljno informacija koja je data pacijentu u tom slučaju? Možda bi bilo bolje da je Predlogom zakona predviđeno da se informacija daje u pisanom obliku koja bi sadržalo osnovne informacije o istraživanju, ko ga sprovodi, ko ga finansira, šta su ciljevi, šta su opasnosti itd. Na taj način ostao bi jedan trag od strane predstavnika zdravstvene ustanove o informaciji koja je data pacijentu i na taj način bi se, čini mi se, pravo pacijenata mnogo bolje u tom slučaju zaštitilo. Dobro je što se predviđa, ide se i dalje od Zakona o zdravstvenoj zaštiti, pa se predviđa da na zahtev pacijenta on tu informaciju može dobiti u pisanom obliku, ali bojim se da to neće biti uvek, da neće pacijenti biti dobro informisani o tom svom pravu i neće u velikom broju slučajeva to svoje pravo na pisanu informaciju iskoristiti. Dakle, bilo bi bolje da je predviđena obaveza da se informacija daje u pisanom obliku. Ne želim da govorim da će ovo po svojoj prirodi dovesti do nekih zloupotreba, apriori mi svi računamo na to da naši zdravstveni radnici postupaju u skladu sa visokim moralnim načelima. Zaista želim u to da verujem. Sa druge strane, u današnjim uslovima velike inkorporativizacije medicine, komercijalizacije medicine i sve većeg uticaja farmaceutskih kuća, naravno na medicinske postupke i terapijske procedure imamo osnovno pravo da sumnjamo da je moguće imati neke zloupotrebe i manipulacije u ovoj sferi, tim pre što smo u velikoj meri decentralizovali davanje odobrenja za sprovođenje medicinskog istraživanja, imajući u vidu da svaka zdravstvena ustanova osim privatne, na osnovu odluke svog etičkog odbora donosi odluku o sprovođenju medicinskog istraživanja. U tom kontekstu, mislim da bi bilo bolje da je predviđena obaveza, naglašavam još jednom, da se informacija o istraživanju dostavlja u pisanom obliku. Na kraju, htela bih da kažem nešto o samoj zaštiti ovih prava. Ovaj deo zakona nas najviše dovodi u zabunu. Smatramo da način na koji je predviđena sama zaštita ovih prava, neće omogućiti efikasnu zaštitu. Sigurno je da je opravdana kritika da je dosadašnje rešenje položaja zaštitnika prava pacijenata bilo loše u tom smislu da zaštitnik prava pacijenata nije imao nezavisnu poziciju u odnosu na direktora zdravstvene ustanove. Mi smo tu saglasni sa mišljenjem ministarstva da je to trebalo na neki način promeniti. Ovo sadašnje rešenje prebacuje odgovornost na jedinice lokalne samouprave na dva načina. Pre svega, kako će se pronaći adekvatni kadrovi za ove pozicije? Čuli smo čak informaciju da će to moći da budu neki postojeći činovnici iz opštine, odnosno grada. To nas onda dovodi u vrlo osnovanu sumnju da li će takav postojeći kadar imati adekvatno znanje, poznavanje propisa iz oblasti zdravstva, jer ako se bavi nekim drugim pitanjima, na primer, imovinsko-pravnim, na koji način će on steći znanje iz oblasti propisa u zaštiti zdravlja? Takođe se postavlja pitanje – da li će to možda biti mogućnost za neko novo stranačko zapošljavanje u velikim brojevima, na nivou jedinice svake lokalne samouprave? To bi bilo vrlo loše rešenje i u značajnoj meri bi onemogućilo ostvarivanje ovih prava. Treće, na ovaj način, dakle, prebacivanjem odgovornosti na lokalni nivo, Ministarstvo zdravlja se lišava obaveze da budžetski obezbedi ostvarivanje ovih prava, stavljajući to u obavezu lokalnih samouprava da svojim budžetima predvide trošak za savetnika za zaštitu zdravlja. Sve ovo nas dovodi do zaključka da će pre svega zaštita ovih prava biti znatno odložena, dok se ne steknu uslovi u svim lokalnim samoupravama da ta zaštita bude obezbeđena, da će budžetski ta zaštita biti neadekvatna i da će standardi, odnosno sama praksa ostvarivanja ove zaštite biti potpuno neujednačena na nivou Republike Srbije. Želim da ukažem na još jedan problem. To je da prebacivanjem savetnika za zaštitu prava pacijenata na lokalni nivo, dovodimo u vrlo neravnopravan položaj one lokalne zajednice koje imaju veliku koncentraciju zdravstvenih ustanova na svojoj teritoriji, na primer kao što je opština Savski venac, ili neke druge velike urbane centre, gde postoji veliki broj zdravstvenih ustanova. Postavlja se pitanje kako će jedan ili dva savetnika za zaštitu prava pacijenata moći efikasno da vrše tu zaštitu u jednom takom visoko urbanizovanom području, sa velikim brojem domova zdravlja, bolnica, itd? Sve u svemu, želimo da pohvalimo i nameru predlagača zakona, želimo da istaknemo da ovaj zakon ima vrlo velike ambicije, da uvodi značajne novine i da to podržavamo, ali da smo jako skeptični da će ovaj zakon doživeti efikasnu primenu. Naše je očekivanje da će u vrlo skoroj budućnosti ovaj zakon u tom smislu morati da se menja, da se obezbedi mehanizam mnogo efikasnije zaštite. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dragana Đuković.
Hvala gospodine predsedavajući. Poštovana gospođo ministarka, dame i gospodo, narodni poslanici, kao što smo već upoznati, a piše i u obrazloženju, zakon o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama postoji samo u 20 zemalja Evrope. Kako član 21. Ustava Republike Srbije kaže da su pred Ustavom i zakonom svi jednaki, red je da Srbija bude i 21 zemlja koja će usvojiti ovaj zakon i u kojoj će početi da se primenjuje. Primena ovog zakona se odnosi na postojeće psihijatrijske bolnice i domove zdravlja, a nedovoljno pažnje se posvećuje podršci lokalnim zajednicama, gde je neophodno da tamo gde je moguće lečenje bude deintitucionalizovalo i da bi se stvorili uslovi za socijalno uključivanje tih lica. Ne vidim zašto u domovima zdravlja u lokalnim samoupravama kada im dovedu osobu sa mentalnim smetnjama ne bi pokušali da započnu lečenje, umesto što moraju hitno da je upute u najbližu specijalizovanu ustanovu? Ovo smo već čuli kada ste obrazlagali predlog ovog zakon i to je jeste predviđeno. To je ono što je po meni dobro i smatram da bi trebalo da se radi na takav način sa osobama sa mentalnim smetnjama. Druga stvar, šta sa pravima i mentalnim problemima osoba smeštenih u ustanovama socijalne zaštite, s obzirom na to da ovaj zakon obuhvata lečenje u zdravstvenim ustanovama? Kada je u pitanju osoba koja boluje od neke fizičke bolesti, ona prilikom odbijanja lečenja zapravo snosi odgovornost i sama utiče na svoj život. Međutim, osoba sa mentalnim smetnjama često ne razaznaje ni svet oko sebe ukoliko su te mentalne smetnje daleko napredovale i po meni u stvari onda nije najbolje rešenje čak prepustiti toj osobi nemogućnost da sama odluči da li će odbiti lečenje ili će ga prihvatiti. Trajna podrška van institucija socijalne zaštite još uvek je u Srbiji alternativni oblik, ali iskustvo postojećeg servisa za samostalno stanovanje pokazuje zapravo da ovakva praksa doprinosi osamostaljivanju i većoj ravnopravnosti. Naime, u Novom Sadu od 2008. godine je počeo proces deinstitucionalizacije i tu uz projekat "Život uz podršku", dakle, u dve kućne zajednice useljene su četiri osobe sa intelektualnim teškoćama. One su živele uz podršku i pokazalo se kao dobra praksa kroz jedan određeni period. U članu 4. predloženog zakona u stavu 2. kaže se da je zabranjena diskriminacija na osnovu mentalnih smetnji. Naravno da jeste, ali praksa ne pokazuje da je to baš tako. Navešću vam samo jedan primer, jednu instituciju i situaciju kojoj sam prisustvovala, s obzirom da dolazim iz sredine koja takođe ima lokalni dom zdravlja, odnosno lokalnu ambulantu, gde se pojavila osoba sa mentalnim smetnjama, koja je pokušala da uđe preko reda ili šta već, nije to sada ni bitno. Uglavnom, prisustvovala sam situaciji u kojoj su se lekar i medicinska sestra tada odnosili prema toj osobi bukvalno kao da se ne radi o ljudskom biću i to samo zbog toga što je mala sredina, znaju svi ko je, šta je, kakav je. Jednostavno, eto, sredina se odnosi prema njemu tako, pa ne mora da mu se izađe u susret, zato što je osoba sa mentalnim smetnjama. Ono što je takođe unelo određenu polemiku kod onih koji su pažljivo pročitali ovaj zakon je to da je u lečenju osoba sa mentalnim smetnjama još uvek prisutno lečenje tzv. elektrošokovima. I to ste danas objašnjavali. Naravno da su navedeni uslovi pod kojima se obavlja ovakav vid lečenja. Navodi se da je to u slučajevima u kojima je to u najboljem interesu u odnosu na njihovo zdravlje, a ako su prethodno preduzete sve ostale metode lečenja i ako lice sa mentalnim smetnjama pristane na takvo lečenje. Dalje, ono što je pitanje, prvo, da li je u modernoj psihijatriji 21. veka neophodno da se oni tako leče? To je ono što sam htela da postavim pre nego što ste dali objašnjenje. Pretpostavljam da ima načina, ne bih se mešala u to, s obzirom da je to poslednji vid lečenja, odnosno ukoliko ne uspeju prethodne metode. Ukoliko sam u pravu, a ispravićete me ako nisam dobro razumela. U članu 56. ovog predloženog zakona kaže se da je primena psihohirurgije i sterilizacije u lečenju lica sa mentalnim smetnjama zabranjena. Dakle, elektrošokovi su zaista poslednja metoda koja se koristi u lečenju. U članu 61. i članu 62. regulisano je na koji način će biti kažnjeni lekari i ustanove koje prekrše prava lica sa mentalnim smetnjama, ali po meni treba imati u vidu da možda takve osobe često nisu u stanju da razaznaju da li su im prekršena ljudska prava, a kamoli da li i kome treba da se žale. Treba napomenuti da je ovaj zakon prošao javnu raspravu koja je sprovedena u Beogradu, Kragujevcu, Novom Sadu i Nišu, dakle u većim gradovima, gde su zainteresovani imali priliku da se upoznaju sa nacrtom zakona i da eventualno predlože neke ideje za njegovo unapređenje. Moje mišljenje je da je možda trebalo sprovesti javnu raspravu u nekoj manjoj sredini, iz jednog praktičnog razloga jer sam mišljenja da se u manjim sredinama odnos i mišljenje prema licima sa mentalnim smetnjama u odnosu na veće sredine i te kako razlikuje. To su nekoliko dilema, zapravo, nisu pitanja, više su dileme, sa kojima sam se susrela u čitanju ovog zakona i u njegovom razumevanju. Konkretno, smatram da je ovaj predlog zakona dobar, a s obzirom na to da se i bavite ovom oblašću, nadam se da ćete se postarati da ono što pre počne i da se primenjuje, da bi se uspostavio viši kvalitet zaštite mentalnog zdravlja. Hvala.
Hvala. Reč ima gospođa ministar.
Htela bih najpre da zaista zahvalim poslanicima koji u ovom delu današnje rasprave učestvuju, zbog ne samo dobre pripremljenosti i sveobuhvatnog razmatranja i pripreme za učešće u diskusiji, već i zbog dobronamernosti koja je očigledno u atmosferi ovde i koja je podsticajna za sve nas da učinimo maksimum koji je moguć. Htela bih da odgovorim na nekoliko pitanja. Prvo od pitanja na koje bih želela da odgovorim, to je – zašto smo regulisali ova osetljiva prava kada je u pitanju zaštita lica sa mentalnim smetnjama samo u institucijama zdravstvenog sistema? Osnovne teme i sadržaj zakona koji obuhvata našu današnju raspravu i zapravo sadržaj zakona su dva segmenta, prinudna hospitalizacija i fizičko fiksiranje, odnosno izolacija. To su dve mere koje se apsolutno ne mogu sprovoditi u institucijama socijalne zaštite. To je takvo kršenje ljudskih prava ako se tamo sprovode. Da smo ih regulisali tamo, mi bismo sami doprineli kršenju ljudskih prava. Ako se već moraju primeniti, onda moraju biti na mestu gde postoje stručni timovi koji mogu vrlo ograničeno lišiti osobu najelementarnijeg prava – prava na slobodno odlučivanje gde će se ono naći. To je osnovni razlog. Druga primedba da možda nismo dovoljno posvetili pažnje manjim sredinama, ne bih mogla da je prihvatim zbog toga što se jesmo locirali fizički kada smo imali javne rasprave u četiri velika grada, ali smo bili vrlo zainteresovani da nam upravo dođu svi subjekti, predstavnici institucija i na moje veliko zadovoljstvo, to se i dogodilo. Gotovo da nema sredine, posebno one koja se bavi problematikom mentalnog zdravlja, da nije bilo ili predstavnika institucije ili pojedinaca koji su bili zainteresovani i aktivno učestvovali. Fizički nije bilo moguće locirati jedan skup u manjoj sredini i tehnički je bilo izvodljivo da se to događa na ovim lokacijama koje je nekoliko poslanika koji su želeli da ukažu na to da je procedura donošenja zakona, odnosno Predloga zakona bila korektna i rekli koje su to lokacije. Pravo na privatnost dostupnost informacija su zaista vrlo osetljiva prava i mislimo da sve ono što se čuje i na odborima i danas ovde u raspravi iziskuje jednu našu izmenu, odnosno prihvatanje amandmana koje ćemo tek razmatrati, ali mi se čini da će oni bitno popraviti zakon. Mislim da je tu zaista parlament već do sada kroz rad odbora dao izvanredan doprinos za popravljanje predloga zakona. U ovoj fazi bih toliko, a onda ćemo i na dalje imati dijalog.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Gordana Čomić. Izvolite.
Dame i gospodo, dva zakona koja su u zajedničkom načelnom pretresu: Predlog zakona o pravima pacijenata i Predlog zakona o zaštiti prava osoba sa mentalnim smetnjama u suštini su zakoni iz oblasti ljudskih prava. Zato su neobično važni. Ljudska prava, kada su primenjena, a jednom zapisana u Ustavu i drugim zakonima, primenjena ljudska prava daju vam definiciju zdravlja društva. Što je više kontrolisanih prirodnih ljudskih prava, rutinski primenjenih bez otpora, bez neznanja o tome kako da primenimo neku zapisano ljudsko pravo, kako da ostvarimo zaštitu nekog ljudskog prava zapisanog u bilo kom dokumentu, što je veći stepen pune primene tih ljudskih prava, to smo kao društvo zdraviji, zato što živimo kvalitetnije. Zakon o pravima pacijenata, pokušaću da podelim sa vama koliko mi je važan kroz žensko zdravlje, kroz jednu ženu sličnu nama ovima koje sedimo u ovoj Narodnoj skupštini. Zove se Marija Marić. O njoj pričamo svi, u stari. Šta je za nju dobro u odredbama zakona o pravima pacijenata? Kako da ona sazna šta je za nju dobro? Kako da ostvari prava o kojima razgovaramo da li su dobro definisana? Ko je nadležan da joj zaštiti prava ako su joj slučajno uskraćena? Kakvog dobra za Mariju Marić ima od odredaba u Zakonu o pravima pacijenata? Manje-više kroz raspravu složili smo da je novo da se ono što bi trebalo da je moć zdravstvenog radnika takva da proističe iz znanja i stručnosti, jer znanje jeste moć, da tu moć ovim zakonom ograničavamo na oblik ponašanja, da je lekar, doktor, saradnik u zdravstvenoj zaštiti dužan da primenjuje odredbe ovog zakona stvarajući odnos uvažavanja, poštovanja, partnerski odnos prema Mariji Marić sa kakvim god tegobama da je došla u zdravstveni centar. Treba da joj omogući punu informaciju o stanju njenog zdravlja, da ima punu savetodavnu ulogu i da joj jasno predoči koliko je tom lekaru, doktoru, zdravstvenom radniku zaista važno ono zbog čega je Marija Marić u zdravstvenom centru, njeno zdravstveno stanje, o čemu god se radilo, da li je došla zbog akutnih tegoba, da li je došla preventivno, da li je došla po savet. Koja god oblast da je, Marija Marić je neko za koga mi ovde vodimo debatu, da ona ima sve informacije o tome. Očekujemo, možda je predrasuda da će zdravstveni radnici po prirodi stvari sami uzeti i pročitati odredbe zakona i videti šta je to što mi narodni poslanici obavezujemo, čime obavezujemo lekare, doktore, zdravstvene radnike ubuduće od trenutka kada budemo počeli da kontrolišemo primenu ovog zakona. Znam da je najlakše, i to smo imali prilike da čujemo ovde, govoriti o tome kako je loše stanje u zdravstvu i navoditi primere nekvalitetnog, nedostojnog, da ne govorim sa kriminalnim aspektima postupanja lekara, doktora i zdravstvenih radnika. Mi donosimo zakon za ubuduće. Mi donosimo zakon da bi promenili onakvo stanje koje možda i Marija Marić ima sa nekim lekarom koji ju je pogledao sa poniženjem, koji ju je diskriminisao zato što se možda nedovoljno jasno obratila lekaru, a on sa pozicije moći rešio da nema nikakvog posla sa njom. O ljudskim pravima pacijenta se radi i radi se o obavezi primene ovako definisanih normi ljudskih prava za sve koji rade u zdravstvu. Kome Marija Marić može da se obrati ako oseti ili posumnja da su joj prava uskraćena? To je isto informacija koju mora od nas da dobije. To nije nešto maglovito. To je neki ponedeljak 11 sati pre podne, kada je njoj neko u zdravstvenom centru od Đale i Subotice do Krive Feje i Bujanovca uskratio njeno ljudsko pravo. Ona mora znati da ako je došla po preventivu da joj je zaposleni u zdravstvenom centru dužan da joj da informaciju, da joj da preventivu ili da zna da negde u njenoj opštini ima neko ko je takođe plaćen iz budžeta, ko je dužan da njena prava obezbedi. Svaki zakon koji dođe u ovu Skupštinu, svaki predlog zakona pokušam da proanaliziram, da pogledam kako će da se odnosi na neko živo biće u našoj državi, koji god da je sektor, da li je Ustav pa smo svi porodični zakon kao mali Ustav pa se odnosi na sve ili je u ovom slučaju potencijalno za sve jer svi možemo da budemo pacijenti, kako je izvanredno primetila moja koleginica Nataša Vučković i da objasnimo da smo mi ne samo ovde da kontrolišemo primenu zakona, nego da šaljemo jasnu poruku o tome kako ćemo proceniti koliko nam je zdravlje društva, ne u smislu medicinskih nalaza, sa ljudske tačke gledišta. Zdravlje društva postižemo ako ono što zapišemo u Ustavu i zakonima jasno objasnimo svima na koji se zakon odnosi i onda jasnije još kontrolišemo da li se primenjuje. Nema jednostavnije definicije pravne države da onako kako je napisano mora biti jasno, ne može biti tumačeno. Upravo zato što smatram da oko ovoga što govorim nemamo spora jer se zalažemo za pravnu državu, zalažemo se za vladavinu prava i zalažemo se za to da je naš posao da Mariji Marić objasnimo da će se kvalitet njenog života promeniti na bolje zato što u ministarstvu neko o tome razmišlja, zato što mi ovde detaljno pregledamo analizu i razmatramo analizu uticaja svakog člana zakona. Zato me zanima odgovor od ministarke zdravlja koji se tiče moje obaveze da objasnim svakome sa kojom budem razgovaralao ovoj primeni zakona, ako bude usvojen u ovom obliku ili srećom sa amandmanima koji su podneti, a prvi se tiče savetnika. Taj savetnik treba da pomogne Mariji Marić. Kakvo znanje on ima? Kakav je sektor medicinskog prava i čime ja garantujem Mariji Marić da će osoba koja radi u samoj lokalnoj samoupravi ili je delegirana negde da ima znanje kojim može da joj pomogne? Da li postoji garancija da sa pravilnikom, govoriću grubo ali mislim da će me ministarka razumeti, licencom, kako god, da osiguramo da ima ko da kontroliše, da onaj koji je zadužen poseduje pravničko znanje jer mora da ga poseduje, da će posedovati ta posebna znanja iz medicinskog prava da bi mogao da pomogne jednoj od žena koja bi mu se obratila. Drugo pitanje se tiče možda nekoliko samih odredaba zakona, ali mene zanima, pošto kao i svi mi želim da vidim da je naš zakon nekome nekakva dobra učinio, o tehnikama kojima savetnik uspeva da na prijavu, obraćanje pacijentkinje ili sam od sebe, kako postiže da zaštiti pravo, kako se izbori? Znam da je jedna od tehnika, meni se čini najboljom, medijacija. Da li postoji način da Ministarstvo zdravlja vodi računa, da otvori neki poseban sektor, da pomognemo i mi ako treba nekakvim javnim slušanjem o tome na koji način da savetnici medijacijom ostvare da jednom uskraćena, oštećena prava budu pacijentkinji vraćena? Govoreći o pravima pacijenata i ponavljajući da je primena ljudskih prava ono čime se meri zdravlje jednog društva u ljudskom smislu, u pravnom smislu, u sigurnosnom smislu. Zakon o pravima pacijenata je nedovoljno… Da zamolim ministarku i sve nas, znajući unapred da nije odredba ovog zakona, da ponovo ozbiljno porazgovaramo o uvođenju zdravstvenog vaspitanja i obrazovanja u škole. Kratko ću da komentarišem jer za mene nije sporan član koji definiše da dete od 15 godina ima pravo i na uvid i na savet i na odluke, ali da biste vi imali dete od 15 godina ima neka osnovna znanja o zdravlju i da bi napravili neku opštu korist, potreban je vrlo mali napor u saradnji dva ili tri ministarstva da se našom odlukom uvede zdravstveno vaspitanje i obrazovanje. Siguran sam da su tu najmanji problem kadrovi i sigurna sam da među zdravstvenim radnicima ima neverovatan broj onih koji, prvo, ove odredbe zakona o pravima pacijenata i inače primenjuju, koji su etični i koji zaista ozbiljno shvataju kada polože etičke zakletve o svom neverovatnom poslu. Znam da oni to pretoče u moralno ponašanje u svom poslu. Ne bi imali toliko dobrih rezultata u medicini da to nije tako. To mi je razlog da poverujem da bi u zdravstvenom vaspitanju i obrazovanju, na uvedenu odluku ministarstava i na inicijativu ovog ministarstva, čak i dobrovoljno učestvovali. Ako ne dobrovoljno, tu smo mi da pomognemo i da počnemo jedan dobar proces koji neće možda dati rezultat za godinu dana ili dve godine, ali već za pet ili sedam imaćemo promenjenu atmosferu teme u školama u kojima se govori o zdravstvenom vaspitanju i obrazovanju. Posavetovaćete dete dok je zdravo i pravo i njegovom uzrastu shodno o elementarnim znanjima, pa do onoga kada stupa u razvojni period da ga upozorite i da mu pružite informacije koje se tiču bolesti i odraslosti života kao zdrave jedinke u društvu. Kažem, ne očekujem da ministarka na bilo koji način niti se složi, niti kaže da je moguće da Ministarstvo zdravlja utiče na uvođenje zdravstvenog vaspitanja i obrazovanja u škole, ali garantujem vam da u nama, u narodnim poslanicima, bez obzira u kojoj stranci bili, da u tome imate saveznike. Zašto sve to vezujem za Zakon o pravima pacijenata? Zato što je naš posao da Mariji Marić, o kojoj razgovaram, ja pružim informacije, zato što sam obavezna da tu informaciju pružim i nekoj drugoj ženi koja me pita šta da radi sa svojim dvanaestogodišnjim detetom kome su izazov narkotici, izazov mu je neko društvo, ona ne zna ništa o tome, zato što smo mi u obavezi da objašnjavamo šta se u ovoj sali dešava, tako da ljudi jasno razumeju kakve posledice zakoni koje donosimo imaju na njihove živote. To su zakoni svi. Kad su zakoni o ljudskim pravima u pitanju, onda je to naročito osetljivo. Sasvim kratko ću komentarisati Zakon o zaštiti prava osoba sa metalnim smetnjama, slažući se sa opaskama koje je ovlašćena predstavnica poslaničke grupe DS Ljiljana Lučić dala u uvodu. Voleli bismo da vidimo sistemski zakon. Imam razumevanje da je ovo međukorak ili možda rešenje za koje ministarstvo smatra da ga je moguće primeniti, ali je to tek osetljiva oblast ljudskih prava. Znajući kroz kakvu stigmu prolazi sama osoba, bila svesna ili ne, ali pogotovo porodica, znajući za priče o tome da se krije stanje neke osobe sa mentalnim smetnjama, jer naša mrziteljska lokalna zajednica ima stav da je to sramota, a ne da je stvar za lečenje, nivo predrasuda koji imamo u ljudima koji imaju mentalne smetnje znam da ne može biti razbijen ni zakonom sa šest članova, niti sistemskim, ali možemo bar pokušati da neki popravak u ovom zakonu uradimo i da se zajedno obavežemo, da pokušamo da napravimo atmosferu jer, ponavljam, primena ljudskih prava vam određuje koliko je zdravlje u društvu, koliko je društvo zdravo. Prosto da podelimo sa ljudima svest o tome da je imati mentalne smetnje isto bolest, kao što je imati temperaturu od 40 stepeni ili upalu pluća ili posekotinu koju hirurg treba da radi. Dug je put pred nama, verovatno dok ne budemo zaista razumeli kolikog dobra možemo imati ako sami sebe promenimo, kada je u pitanju naše znanje o obavezama lekara, kad smo pacijenti, kada je u pitanju naša moć koja je u znanju i struci, kada smo lekari, a naročito kada je u pitanju to da smo članovi neke zajednice u kojoj postoji osoba sa mentalnim smetnjama. Primena ljudskih prava svima podiže kvalitet života. Uz nadu da ćemo čuti odgovor na pitanje o medicinskom pravu i o načinima kontrole - da li postoji mogućnost tehnike medijacije? Volela bih bar komentar podrške, ako ne ništa drugo, za uvođenje zdravstvenog obrazovanja i vaspitanja škole. Hvala vam.
Reč ima ministar Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Dame i gospodo, uvaženi potpredsedniče, na ovako konkretna pitanja koja ujedno sadrže i ključne reči samog zakona, samog teksta zakona, a to su medijacija, edukacija, medicinsko pravo, ne mogu da odmah ne odgovorim. Naravno da je suština da se savetnik mora i treba da razlikuje od onih koji rade inspekcijske poslove u zdravstvu, od onih koji pokreću prekršajne i krivične prijave zbog toga što ima elemenata za to i samim tim naravno da je najbolje da funkcija savetnika bude pre svega medijatorska. On to ne ume da čini, jer malo je onih koji su informisani iz sfere medicinskog prava. Izvanredni studenti pravnog fakulteta, kada dođu u tzv. opšte ili pravne službe zdravstvenih ustanova, malo znaju o zakonu i podzakonskim aktima koji regulišu ovu složenu problematiku. Zbog toga je zaista važno i ministarstvo će podzakonskim aktima veliku pažnju posvetiti upravo duhu medijacije koju treba da ima savetnik. Da bi mogao taj duh da bude realizovan, mora da bude dobro edukovan. Biće edukovan od svih onih koji će prosto, već sada prave jedan plan, jer pretpostavljamo da će zakon, već sada osećamo, ipak biti u danu za glasanje usvojen i u vrlo kratkim rokovima, a da bi se za šest meseci primenjivao, potrebno je da donesemo podzakonska akta koja će precizirati na koji način ćemo postići duh medijacije, duh dobre informisanosti pacijentu. Tu je ujedno i možda objašnjenje – zašto mislimo da će neko ko ima pet godina radnog iskustva kao pravnik i ko se već susretao tamo gde radi, u jedinici lokalne samouprave, a funkcioniše u domu svih građana svoje lokalne sredine, brže ući u postupak edukacije i brže savladati upravo suštinu, da pacijent treba da zna šta su njegova prava i obaveze u skladu sa ovim zakonom, da treba da zna šta to znače neki termini, mi govorimo uglavnom latinskim terminima, da treba da zna šta znači i to dostojanstvo i čast koja se dovela pod znak pitanja kada smo rekli da i pacijent treba, u skladu sa životnim dobom, stepenom obrazovanja i socijalnim statusom, da ispolji ova svojstva i dostojanstvo i čast u relaciji ka terapeutu, ka stručnim timovima, a podrazumeva se, naravno, da ovaj, pre svega na drugoj strani, mora imati kao sastavni deo i profesionalne komunikacije. Nameravamo, napravili smo pilot program, već smo krenuli sa tim. U deset sredina smo pokušali da vidimo kako nam to. Čini mi se da taj korak moramo napraviti, jer bez dobre edukacije, zaista su u pravu svi oni koji su skeptici i postoji mogućnost da se kompromituju, inače izuzetno dobra ideja, da savetnik uči sve nas koja su naša prava. Ministarstvo će morati pred vama da položi račun o primeni ovog zakona, jer se samo obavezuje da organizuje u najbržem roku edukaciju. Da li će ona biti podjednako uspešna svuda? Neće. Da li će nam dobri primeri i oni koji su potpuno suprotni biti modeli da nešto menjamo u samom programu edukacije? Hoće. To je ono što jeste naša namera. Kada je u pitanju dete od 15 godina i vrlo korektno razmišljanje o tome da je dobro da u obrazovnom sistemu do 15 godina, već njegov stepen informacija o tome šta kad je ono i pacijent, treba da zna. Ta dobra primedba verovatno je ujedno stimulativna za sve poslanike i sve nas, da nekoliko ministarstava kroz određene programe radi više na medicinskom obrazovanju od predškolskog perioda, od obdaništa, pa do tih 15 godina. Ali i celoživotno obrazovanje je izuzetno važno. U našem sistemu imamo vrlo bitne institucije koje bi morale opštu populaciju da informišu. To su institucije za javno zdravlje. Ako bismo zaista elemente ovoga o čemu svi mi ovde pričamo uneli u ova dva segmenta, u školski i predškolski sistem s jedne strane i u programe celoživotnog obrazovanja kroz programe institucija za javno zdravlje, mi bismo zaista pokrili Srbiju i onda bi ovaj zakon u praksi bio nešto što bi zaista značilo unapređenje zdravlja. Zaista zahvaljujem na ovakvom načinu razmišljanja, jer ovo jeste duh zakona. Hvala vam.
Poštovani narodni poslanici, verujem da ćemo mi završiti načelnu raspravu do 18,00 časova. Međutim, ukoliko to ne uradimo, saglasno članu 27. i članu 87. stav 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18,00 časova i to do završetka zajedničkog načelnog pretresa koji je u toku, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda sednice. Sada u skladu sa članom 87. stav 1. Poslovnika određujem redovnu pauzu u trajanju od jednog sata i sa radom nastavljamo u 15,00 časova. Hvala.
Dame i gospodo, nastavljamo sa radom. Reč ima narodna poslanica Mirjana Dragaš. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovana gospođo ministar, predstavnici Vlade, poštovani uvaženi poslanici, danas se pred nama nalaze dva nova zakona iz oblasti zdravstva koja zavređuju našu pažnju, ne samo po tome kako uređuju ovu oblast, već ovaj prvi - Zakon o pravima pacijenata po tome što prvi kao takav na celovit način uređuje prava pacijenata korisnika zdravstvenih usluga, a drugi - Zakon o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama jer se opet po prvi put na jednom mestu posebnim zakonom uređuje način, postupak, organizacija i uslovi lečenja lica sa mentalnim smetnjama. Ovde je od posebne važnosti, bar se to meni tako čini, to što se ovim bolestima i licima sa mentalnim smetnjama prilazi bez stigmatizacije i naročito se potencira učešće lokalne zajednice, lokalne sredine, porodice i širih vrsta službi. U procesu donošenja ovih predloga zakona istakla bih nekoliko važnih stvari, a to je jedna izražena odgovornost ministarstva i aktuelnog tima sadašnjeg ministra da uoči potrebu da posebnim zakonom reguliše prava pacijenata, da ih napiše, pretvori u normu i pred sve nas, organe državne uprave, pred Skupštinu, odnosno ministarstvo, lekarske komore, Fond za zdravstvo, medicinske ustanove, stručne i zdravstvene radnike i saradnike, pred lokalne samouprave, udruženja građana itd, u celini pred sve nas građane postavi zadatak da se sistem zdravstvene zaštite i njegova politika moraju razvijati kroz partnerski odnos lekara i pacijenata i da oba ta subjekta imaju svoja prava i svoju odgovornosti. Smatram da je to veoma važno sa stanovišta struke, etike, odgovornosti, a važno je i sa stanovišta stepena razvoja demokratskog društva i odgovornosti svih nas u tom društvu za ono u čemu danas živimo i kakvo društvo imamo. Povodom ova dva zakona, kako smo čuli u izlaganju gospođe ministarke prof. Slavice Đukić Dejanović, organizovana je, na šta želim posebno ovom prilikom da skrenem pažnju, široka javna rasprava u kojoj je, kako je rečeno, učestvovalo 330 subjekata, preko 40 institucija i preko 1000 učesnika. To je bio citat. U ovom predlogu zakona ostalo je, kako je istaknuto, 12 starih prava koja su sadržana u raznim drugim zakonima koja regulišu oba zdravstva različite teme. Znači, prava koja su kod nas već prepoznatljiva, koja su ozakonjena, koja su postojala, prava na koja smo navikli. Isto tako uvedeno je i sedam novih prava, za šta smatram da treba imati i posebnu odlučnost, tako da u suštini dobijamo zakone sa mnogo većim pravima pacijenata. Takođe, želim da istaknem da je poznato da je javnu raspravu povodom ova dva zakona neprekidno pratila organizacija OEBS. Učestvovali su u toj javnoj raspravi i u završnom skupu ili završnoj sesiji koja je održana krajem prošle godine. Koliko se sećam, predstavnica ove organizacije, tada prisutna, gospođa Poli Tidi, na završnom skupu krajem prošle godine je istakla da je predlogom ovih zakona ostvareno i otvoreno novo poglavlje u oblasti zdravstva, u oblasti zaštite prava pacijenata i da su ostvareni uslovi za efikasnost i otvorenost za saradnju i da su ovde ugrađeni evropski standardi u oko 50 članova jednog, odnosno 68 članova drugog zakona. S obzirom da sam bila i neposredni učesnik te završne sesije i tog razgovora i bila prisutna tada, ovo je citat, odnosno rečenica koju je predstavnica OEBS tada rekla. Kada je reč o ovim zakonima, želim da istaknem značaj ovakve javne rasprave sa stanovišta potrebe da se čuje struka, da se čuju udruženja građana, nevladine organizacije i slično, što smo inače u praksi donošenja zakona kod nas zaboravili, odbacili, valjda kao suvišno, prevaziđeno, sa populističkim pristupom, u svakom slučaju i istorijski odbačeno. Umesto toga, u poslednjoj deceniji smo bili očevici i robovali smo tuđim modelima koji su se teško i nekad besmisleno ili nasilno navlačili na našu glavu, uvodili smo neke kriterijume i zakone bez reda u naš sistem, tako da sada ne treba da vas čudi masa donetih zakona koji međusobno nisu usklađeni ili su čak potpuno suprotni i sa tog stanovišta neprimenjivi i neodrživi. Ti zakoni su donošeni u ovoj Skupštini i nisam videla toliku brigu poslanika da se u vreme njihovog donošenja obezbedi upravo nešto što se kod donošenja ova dva zakona, osobito u raspravi koja je juče i danas prisutna, ovde potencira. Naravno, ne smeta mi potenciranje i istrajavanje na tome da zakon bude jasan, precizan i primenjiv, ali mislim da bi takav pristup i princip morali da imamo kada govorimo o svim zakonima. Takođe, želim sada da izrazim uverenje da će se to u narednom periodu ipak i događati. Isto tako, apsolutno je raširena pojava da se usvoje zakoni čija se primena odgađa za jednu godinu, dve ili više i zakoni za čiju primenjivost, odnosno uređenost mora da se donese niz podzakonskih akata koji se ili zaborave, ne donesu ili se donesu mnogo kasno. Kao posledicu toga imamo činjenicu da zakoni često nisu sa tog stanovišta adekvatno primenjivi. U ovom slučaju kod nas se u životu u primeni još nalaze i zakoni iz doba SFRJ, koji nisu u međuvremenu promenjeni. Htela bih ovom prilikom da skrenem pažnju na njih. Mnogi od njih su dobri, a neki čak bolji od ovih novih, jer su celovitiji i možda bolje uređuju neku struku, nude pravila, ali i traže odgovornost. Međutim, njima je trebalo promeniti bar naslov ili preambulu, odnosno ukinuti delove koji su prevaziđeni, jer za 30 ili više godina život je otišao mnogo daleko i struka takođe. Zato je važno u ovom slučaju pohvaliti ove zakone, metod rada u ovom slučaju samog ministra i ministarskog tima, proučiti ih potpuno sa namerom da i sebe promenimo, odnosno poboljšamo, jer ćemo tako poboljšati i društvo i državu. Dakle, imamo i sopstvenu odgovornost za to. To neće uraditi niko sem nas samih. Ovi zakoni koje danas razmatramo za nas nisu novina, jer su mnoga dobra pravila i praksa bili prisutni na osnovu potpisanih mnogih evropskih i svetskih konvencija i deklaracija, čime smo mi već od ranije bili deo svetske, odnosno evropske dobre prakse. Naše zdravstvo, odnosno naši zdravstveni stručnjaci su inače ocenjivani u Evropi visokim ocenama. Dakle, Zakonom o zaštiti prava pacijenata po prvi put se na jednom mestu govori koja su to prava koja kao pacijenti svi imamo, ali i koje su naše odgovornosti. U ovom zakonu srećemo se sa pravom i odgovornošću za sopstveno zdravlje, za preduzimanje preventivnih pregleda i kontrola. Ti preventivni pregledi i kontrole su u jednom periodu takođe bili zanemareni, ali oni su značajni sa stanovišta upravo i smanjenja troškova, sa stanovišta efikasnosti zdravstva, ali i, što je najvažnije, sa stanovišta zaštite zdravlja pacijenata, za šta postoji jednaka odgovornost i zdravstvenog sistema, ali i svakog od nas pojedinca koji pre svega mora da ima odgovarajuću zdravstvenu kulturu. Takođe je u ovom delu važno istaći da postoji dostupnost zdravstvene zaštite, pravo na drugo stručno mišljenje, pravo da se napusti zdravstvena ustanova, pravo dece na humanije lečenje i prisustvo roditelja u zdravstvenoj ustanovi, pravo na olakšavanje patnji i bola, na poštovanje nas kao ličnosti i našeg vremena, ali istovremeno i ličnosti lekara i medicinskog osoblja, i to upravo u tom partnerskom i uzajamnom odnosu. Posebno o svim ovim pravima ne bih govorila, jer je o njima već dosta govoreno u prethodnoj raspravi, ja ih sada ovde prosto podvlačim, jer smatram da su ta prava značajna i upravo skretanjem pažnje javnosti na to šta je to novo što donose ovi zakoni skreće svima nama pažnju na to da sami sebe moramo postaviti da kažem, u taj aktivni odnos u čitavom ovo procesu. Otvara se pitanje i prava svakog pacijenta na prigovor. Gde on daje taj prigovor? U samoj zdravstvenoj instituciji, kako je to do sada bilo u praksi, ali u ovom slučaju i po sadašnjem modelu u lokalnoj zajednici koja je i osnivač te zdravstvene ustanove. Dakle, formira se poseban tim, znači pre svega stručno lice, koje je savetnik odnosno zaštitnik prava pacijenata, odnosno formira se savet za zdravlje koje smatram da je jedan reprezentativni širi organ koji može da okupi odgovorne, izabrane odbornike lokalne samouprave, stručnjake, predstavnike fonda, koji upravo pretpostavka, treba da budu pozitivna, treba da vode pozitivnu politiku, da zdravstveni centri u toj lokalnoj zajednici treba da funkcionišu dobro, da funkcionišu organizovano, da budu bolji, da se u njima pokaže elementarna stručnost, znanje i međusobno visoki nivo kvaliteta i efikasnosti. Šta je ovde posebno važno i novo? Naglašavanje upravo toga, da je dužnost pacijenta da bude odgovoran za sebe, da bude odgovoran za druge, da bude odgovoran i za zdravstvene radnike i saradnike i sve one ljude koji u zdravstvenim institucijama rade i pružaju određene usluge. Odnosi da se razvijaju sa poštovanjem i uvažavanjem, kao što ih uostalom, u odnosu na sve institucije razvija i ministarstvo. Mnogi se plaše, kao što smo čuli u ovoj raspravi juče i danas, da je zakon mrtvo slovo na papiru, da je nesinhron sa našim zapuštenim sistemom, to je citat, i vrlo osiromašenim kako se ono danas ocenjuje, i da zato kažu da ovaj zakon ne valja. Zdravstvo jeste sve siromašnije, mi smo sve bolesniji, mnogo ima administriranja, ima mnogo čekanja, ima pojave i korupcije. Nije to međutim, jedino zdravstvena bolest, odnosno nije to samo zdravstveni sistem na takav način ugrožen, ovo je nama očigledno, ovo je nama više smeta, upravo iz tog razloga, jer je u pitanju zdravlje građana, na šta smo svi osetljivi. Ali, na drugim mestima problema sa korupcijom, problema sa neefikasnošću u svakom segmentu društvenog sistema mi danas srećemo, i nažalost, moramo da ga konstatujemo. To je prisutno i kada je reč o dobijanju posla i mogućnosti za zapošljavanje, za školovanje, za suđenje, za pravo na rad, itd. Zato, ne bih se složila sa onom ocenom da je naše zdravstvo potpuno urušeno sa zastarelom mrežom infrastrukturom i lošim kadrovima. Rekla bih da je ovde, i pored svih problema koje zdravstvo ima, i zanemarivanja kojima je on bio izložen prethodnih godina, i otvorenog čak politizovanja, da je zdravstvo očuvano, da je ogroman broj dobrih lekara i stručnjaka u njemu i dalje opstao i da radi, koji kada odu u penziju, to je za nas jedna upozoravajuća stvar, neće imati ko da zameni, i pored ogromnog broja mladih lekara koji su bez posla i koji čekaju svoju priliku ovde u zemlji, ili su nažalost, prinuđeni da odu u inostranstvo. Dobre stvari prethodnog sistema smo odbacili u prethodnom vremenu, a da nove nismo usvojili, ili smo ih usvajali stihijski, po modelu divljeg liberalnog kapitalizma koji je grabio za sebe, koji je za narod razvijao demagošku priču, citiram – kad još samo ovo, još ovo, i ovo završimo, onda za nas dolaze bolji dani, i to oni bolji dani koji su bez rada i truda i sopstvene odgovornosti. Kad su se obećanja izlizala, progledali smo i videli stvarnost sa urušenim sistemima, prodatim fabrikama, otpuštenim radnicima, obespravljenim, onih koji rade sve više i za sve više manje nadnice, kao da smo svih ovih godina do sada razvijali model ili ideal skoro besplatnog rada. Nadam se da je tome došao kraj, da svaki rad mora da zna da ima svoju cenu, isto tako da u budućem vremenu i medicinski rad, rad stručnjaka u medicini mora takođe, da ima svoju cenu, jer čini mi se, da ćemo tada usluge zdravstvenih radnika i lekara i stručnjaka koji tu rade, mnogo više ceniti i uvažavati sami. Čini mi se da su tako mnoge stvari došle do apsurda iz ovog prethodnog perioda, zato smatram, da što pre moramo početi da sami budemo odgovorni za ono što stvaramo, za ono što imamo i ono u čemu živimo. Zato je i ovaj zakon značajan, baš sad, da bi u životu postavio kao odgovorne i pojedinca i porodicu i lokalnu zajednicu i zdravstvenu ustanovu, sve od primarne zdravstvene zaštite gde mi se posebno dopada ideja koju je ministarka, gospođa Slavica Đukić Dejanović od prvog svog dana mandata u ministarstvu isticala u ovom parlamentu i uporno ih brani kod svih predloga zakona koji kod nas dolaze, da domovi zdravlja pre svega moraju da budu institucije u lokalnoj sredini koji će biti posebno uvaženi, gde će ljudi na primarnom nivou zdravstvene zaštite moći da dobiju svoju prvu negu, pomoć i stručno uputstvo za svoje dalje lečenje. Mi samim tim razvijamo jednu kulturu da dom zdravlja koji se nalazi u neposrednoj blizini treba da posećujemo, u njega da odlazimo i da tražimo u suštini i preventivne pregleda da bi svoje zdravlje zaštitili.Dakle, iz tog razvijamo jednu lokalnu takođe zajednicu koja je odgovorna za stanje stanovništva u svojoj lokalnoj sredini. Time se takođe prekida jedna drugi nivo ponašanja, a to je da je samo država odgovorna koja treba da nam daje, a mi da pasivno čekamo njena rešenja, ili da ih ne sprovodimo ili kritikujemo. Istina je da je ovo samo deo puta i sada postavljamo pitanje pred zdravstvom, ono što nas interesuje, ono što je najavljeno i ono što će nadam se pokazati svoju pravu efektivnu ulogu i date rešenja na mnoga i ovde postavljena pitanja, a to je – kakav nam je plan mreže, plan kadrova, plan potrebnih sredstava,plan potrebnih prioriteta i stepeni i nivoi zdravstvene zaštite koji se razvijaju u skladu sa potrebama stanovništva? Ovde ono što je važno kod Predloga zakona o zaštiti prava pacijenata što mislim da nije posebno istaknuto do sada u raspravi jeste da jeste inkorporirana privatna praksa i ono što je važno da jednaka prava imaju i stranci u okviru našeg sistema zdravstvene zaštite. Naravno, zna se na odgovarajući način. Dakle, kada pogledamo koja to nova rešenja je ponudio ovaj zakon vidimo da se tu razvija dostupnost zdravstva, stručnost, odgovornost, etika, ali isti ti zahtevi su i prema nama samima, odnosno prema lekarima. Kada je reč o Zakonu o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama kao što je do sada rečeno ovaj zakon je po prvi put na celovit način na jednom mestu regulisao metode lečenja bolesnika sa mentalnim smetnjama. Ovim se u ovoj oblasti postiže više nivo kvaliteta zaštite mentalnog zdravlja i primenu savremenih metoda i novih savremenih medicinskih znanja. Promovisanje dostupnosti, jednakosti i posebno, što je već istaknuto, bestigmatizacije. Broj lica sa mentalnim smetnjama u društvu kod nas i u svetu nažalost nije mali. Poremećaj su različiti, heterogeni. Nekad se u porodici ili lokalnoj sredini ne prepoznaju ili se o njima ćuti, ali zato je važno da dostupnost lekara psihijatara bude ostvarena bilo preko domova zdravlja ili drugih odgovornih službi u lokalnoj sredini. Ovo je značajno za nas, posebno i sa stanovišta stanja zdravlja u našem društvu, jer smo proteklih godina kao građani, na najrazličitije načine bili ugroženi i moram reći ispovređivani, bilo da je to bilo bombardovanjem ili ratnim traumama, socijalnim problemima, gubitkom posla, osećajem nesigurnosti bezperspektivnosti, pojavom ili razvojem širenjem sa socijalnim problemima i teških pojava alkoholizma, razvoja droge, posebno kod mlade generacije koja na najrazorniji mogući način utiče na mladi organizam, sa pojavom novih bolesti, bilo da su u pitanju mladi ili sa pojavom bolesti starog dela populacije, posebno imajući u vidu da smo mi nacija koja sve više stari. U skladu s tim, mislim da se mora razvijati i nova ideja o tome u kom pravcu zaštita zdravlja stanovništva mora da bude i da se razvija upravo zbog toga da bi obezbedili zaštitu dece i mladih na odgovarajući način, razvijanjem njihove perspektive time i zaštite zdravlja, stvaranjem socijalne sigurnosti, što je naravno zadatak drugih delova našeg društva i drugih ministarstava, ali, istovremeno i razvoja onih metoda zdravstvene zaštite sve starije populacije. Velike su posledice ovakvih stanja i zato je dobro da ministarstvo ide u susret problemima, da razvija svest o potrebi zaštite, da obezbeđuje dostupnost, kvalitet. Za lečenje ovih bolesti je važno zaštita opštih ljudskih prava, pravo protiv zloupotreba materijalnih, seksualnih, prisilnog rada, omalovažavanja itd. Naučno znanje i razumevanje mentalnih smetnji uznapredovao je i ona mora da primenjuje nove dijagnostičke metode. Dakle, u svakom slučaju, moje mišljenje je da iznošenje sa ovako dva celovita koncepta zakona dolazimo do novih rešenja, da ona ide u susret rešavanju mnogih pojava i problema koje postoje u zdravstvu, da je dosta hrabar potez i da u svakom slučaju je primer i za druge oblasti koje treba da preduzimaju, pre svega prava na rad, koje je naše osnovno pravo, pa ono treba da bude zadovoljeno, a u svakom slučaju želim da istaknem da će SPS u danu za glasanje podržati oba ova zakona. Oprostite na produženju vremena i hvala vam.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Radoslav Milovanović. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvažena gospođo ministarka, koleginice i kolege narodni poslanici, DS nije upravljala resorom zdravstva od prvih višestranačkih izbora u Srbiji, tako da su mnogi poslanici i poslanice govorili o problemima zdravstva i tu se DS ne može prepoznati. Ono što je bitno, bitno je da se i na to pitanje konačno odgovori – ko je odgovoran za ovakvo stanje u zdravstvu? Najpre ću se kratko osvrnuti na Predlog zakona o pravima pacijenata, tačnije na pravo na dostupnost zdravstvene zaštite, član 6. stav 2. koji kaže – u postupku ostvarivanja zdravstvene zaštite pacijent ima pravo na jednak pristup zdravstvenoj službi bez diskriminacije u odnosu na finansijske mogućnosti, mesto stanovanja, ponavljam – mesto stanovanja, vrstu oboljenja i vreme pristupa zdravstvenoj službi. Pre više meseci sam postavio poslaničko pitanje, a vezano je za opštinu odakle ja dolazim, opštinu Kučevo, gde pacijenti upute overavaju u Petrovcu na Mlavi? Ne sumnjam u stručnost komisije, tamo nadležne, u Petrovcu na Mlavi, ali prosto je neprimereno da pacijenti iz moje opštine idu i tamo overavaju upute pored dobrog rada doma zdravlja i vrlo kvalitetnih lekara koji se nalaze u mom mestu i molim vas da se oko toga angažujete da se bar ta komisija vrati u moje mesto. Ono što je za mene sporno jeste član 42. ovog zakona, koji precizira savet za zdravlje u lokalnoj samoupravi. Savetnik koji bi radio na ovim poslovima bio bi sigurno zavistan od nekog predsednika opštine ili od vladajuće koalicije u kojoj se nalazi, s obzirom da je sve tako u našem društvu i mislim da bi neki centralizovaniji organ po ovom pitanju bio mnogo funkcionalniji i mogao bi ovo pitanje da reši na pravi način. Druga stvar, drugi zakon kojim ću se ja baviti je Predlog zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama. Ne postoji tačan podatak o broju ovih lica a statistički podaci pokazuju da ih ima oko 3% u populaciji. Broj ovih lica je znatno veći i u stalnom je porastu. Ono što nije obuhvaćeno ovim zakonom, a po meni je vrlo važno, jedan problem koji se malo i skriva, malo su se neke ustanove i bavile time, jeste postratni sindrom ili tzv. "vijetnamski sindrom". Prema procenama stručnjaka sa VMA u Beogradu oko 400.000 je bilo učesnika rata iz Srbije na prostoru bivše Jugoslavije. Procenjuje se da je su skoro 35.000 ovih ljudi žrtve posttraumatskog stresnog poremećaja. Ova populacija ljudi ima strašno osećanje krivice zbog onoga što su radili na ratištu, kao i da se osećaju odbačeno, izmanipulisano, a svoju mirnodopsku okolinu doživljavaju otuđeno. Ovaj predlog zakona nažalost, iako je bilo dobre volje da se ovakva jedna stvar odradi, nije reformski jer se njegovom primenom isključuje veliki broj ljudi. Zakon tretira, po meni isključivo osobe koje se nalaze u zdravstvenim ustanovama, a isključuje osobe koje se ne nalaze. Zakon se oslanja na postojeće institucije sistema – azilarne ustanove koje su loše rešenje u tretmanu ovakvih osoba. Dobra volja Ministarstva zdravlja je pitanje prinudne hospitalizacije i primene fiksacije i izolacije. Dobro rešenje je pojačanje uloge suda i pojednostavljenje procesa smeštaja, pojačavaju se ovlašćenja psihijatra. Loše rešenje, po meni je, što je do sada bilo potrebno mišljenje dva veštaka psihijatra, a sada je potrebno mišljenje samo jednog. Primer dobre prakse je centar za mentalno zdravlje u zajednici u Nišu, gde se ovakve osobe nalaze u prirodnom okruženju. Drugi dobar primer je saradnja Vlade AP Vojvodine sa psihijatrijskim službama italijanskog grada Trento, sa ciljem deinstitualizacije i transformacije psihijatrijskih ustanova u Vojvodini. Dom zdravlja u Inđiji se uključio u ovaj projekat. Cilj ovog projekta je da se život osoba sa mentalnim smetnjama ne odvija u četiri zida. Uostalom, treba uvažiti sugestije Zaštitnika građana u ovoj tematici. Dakle Nacrt zakona se bavi, po meni, isključivo medicinskim aspektima a zanemareni su ili su manje tretirani aspekti zaštite ljudskih prava. Da bi se ove primedbe otklonile, potrebno je angažovanje drugih ministarstava, pre svega Ministarstva rada, zapošljavanja i socijalne politike. S obzirom da bi i centre za mentalno zdravlje preuzeli domovi zdravlja, smatram da se tu ne bi odvijala adekvatna zaštita mentalno obolelih lica, pogotovo teških hroničnih i psihijatrijskih pacijenata. Prepreka je i ta što se po sadašnjim normativima na 30 do 40.000 stanovnika organizuje delatnost doma zdravlja u oblasti psihijatrije. To je veliki problem za opštine sa manjim brojem stanovnika. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo, gospođo ministar, pred nama su dva zakona za koje bih hteo u uvodu uopšte da kažem da me na neodoljivi način podsećaju na vremena koja su davno iza nas, kada se ostvarivala demokratija i kada smo mogli da vidimo taj kurs promena demokratije, koji nas je valjda 2000. godine učio šta ne treba raditi u haustoru i kako se treba ponašati na ulici, neki osnovni elementi reda i poretka. Onda su nas učili drugim stvarima, otvarali su radionice za koje smo znali da su radionice namenjene da se deca tehnički obrazuju, pa su onda tu decapočela da dobijaju ovakva ili onakva usmerenja, da se obrazuju. Danas na ekskurzijama ta deca ginu, jer nastavnici ne mogu da ih sačuvaju i obezbede upravo zbog količine prava koja su dobili u toj neprekidnoj borbi za dobijanje više prava, za poštovanje prava nekog ko je maloletan, nedovoljno zreo i kritičan da odlučuje. Zašto govorim o ovome? To bi bilo vrlo ozbiljno što pričam, kada bi uopšte upoređivao te događaje sa onim što kao lekar treba da predstavljam, kada se govori o Zakonu o zaštiti pacijenata, zato što mi već imamo zakonske norme koje su više različitih, tzv. "krovni zakon", obuhvatile ova prava i što istovremeno mislim da je možda bilo logičnije prirediti izmene tih zakona, i one bi dovele do suštinskog boljitka za građane Srbije, kojima možda ovde, u formi pacijenata, kada bi se anketirali, većina njih bi se setila da većinu ovih prava može da ostvari, a da njihov suštinski problem nije to. Njima je kako doći na red i kako taj koji ih prima da ih ne uceni, ne traži novac, ne traži uslugu, ne traži mito, nešto čega u ovim pravima zapravo i nema, te osnovne. Mogla je jedna rečenica da bude negde od ovih dvadesetak prava - pacijentu za ostvarenje njegovih prava nije potrebno ne znam ni ja… ili pacijentu se ne treba tražiti novac, mito, korupcija, iako u Krivičnom zakoniku postoji odrednice te vrste. Zašto još govorim na ovaj način o ovome? Oba ova zakona su mogla biti u jednom ako već idemo na to demokratsko razrađivanje prava do najsitnijih detalja. Ako tako nastavimo, bojim se da ćemo jednog dana imati zakon o, recimo, načinu korišćenja javnog prevoza. Ništa me ne bi iznenadilo. Ako idemo toliko više u detalje, toliko ćemo više otvoriti novih slabih tačaka, novih nejasnoća i novih mogućnosti da oni pacijenti kojima je nekada, nažalost, to profesija, da traže slabe tačke u tome ili oni koji ih tome podučavaju, ima i toga, zašto ne biti svestan, pa da onda i u ovakvom strogo namenjenom zakonu da oni ostvare svoja prava, nađu slabe tačke i pokrenu proces za koji baš ne vidim kakav će biti konačan ishod. Kada govorimo o savetniku, do nekog doba savetnik se pita. Kada stranka prigovorom nije zadovoljna šta će savetnik da uradi ili ne dobije odgovarajući odgovor, nema roka u kome će Savet odgovoriti na način na koji će pacijenta zadovoljiti ili ga neće zadovoljiti. Konačno, zašto mora da je pacijent uvek u pravu? Ostaje, naravno, u zadnjem stavu toga člana da će ministar proraditi akta, bliža uputstva kako bi se mnogi rokovi definisali. Dakle, jedna uzgredna opaska o toj činjenici. Hteo bih da, analizirajući članove pojedinačno, kažem, ta mesta koja će možda biti hipotetička u ovom zakonu. Ne kažem, naravno, da diskutujući ovako mi iz SNS, protiv tog zakona i uopšte protiv šanse da pacijentu bude bolje, ako je ovo neka šansa da nešto bude bolje u odnosu na primedbe koji vazdan ovde svi danas iznosimo i ono što mesecima i godinama znamo unazad, onda je to sjajna vest, ali mislim da nije. Da li će svi imati jednako pravo na kvalitetnu zaštitu nezavisno od mesta stanovanja i ostalog, pitanje je. Uvek će malo biti privilegovaniji bolesnici koji se leče u većim gradovima i većim kliničkim centrima. Ima načina, zakonski regulisani, kako neko može potražiti pomoć, ali često je ta pomoć na višem institucionom nivou, vezana sa nekim prethodnim događajima i dolaženje na mala vrata do uglednog doktora koji mogu da operišu. Otvara se i to pitanje zašto smo negovali kult pojedine veličine pojedinih doktora, zašto nismo imali više specijalista, a ne jednu "personu non gratu" koja je uočila pri tome u svome stručnom razvoju stasavanje drugih mlađih lekara? Moramo da imamo 10, 15, 20 kompetentnih lekara koji jednu istu oblast mogu da rade vrlo efikasno. Velike su gužve kod uglednih lekara, to jest sposobnih, stručnih, koje vrlo brzo od određenih bolesti koji boluju, znaju ko je taj koji najbolje može da učini. Tu je stvarno pravo realizacije. Tehnički, taj čovek radi 24 sata ili dvojica ili trojica. To ne mogu da postignu, posebno u sferi masovnih bolesti, kakve su maligne bolesti, kardiohiruške itd. Dakle, na to tom planu mislim da Ministarstvo treba da nešto preduzme, da broj specijalizacija povećava. Treba prosto rasteretiti ljude u službama i dati im šansu da mogu da avanzuju, da dođu u prvi plan, da mogu da se uključe u struku. Kako nešto reći o pitanju kvalitetu? Ovde se u zakonu pominje kvalitet. Mi smo o tome i na Odboru diskutovali, šta to zapravo po pitanju kvaliteta otvara. Mi smo imali dosta nekvalitetnu zdravstvenu zaštitu. Prosto, ne bismo smeli da je definišemo i da jeste, jer su sve naše ustanove i lekari dobili licence. To znači da zadati nivo stručne pomoći, zadati nivo organizacione celine mora da radi po kvalitetnim normama. Znamo da čak iz kliničkih centara žele da odu ljudi u neki drugi, viši klinički centar da se leče. Ta prava će im teško biti realizovana, uprkos ovom zakonu. Oni mogu da krenu da se žale savetniku. To je tri, pet, osam dana, a onda Savetu, a Savet nema rok kada će i kako da odluči i na koga da se žali. Dobiće uput, gore neće moći na višoj instanci da završi. Dakle, nismo mogli ovim zakonom da rešimo te detalje. Možda je krovni zakon bio u stanju da bolje to reši, da pacijent ne treba da trpi štetu zbog nefunkcionisanja ustanove. Tu se potpuno slažem. Razumeo sam šta ta poruka znači. U članu 11. stoji jedna vrlo čudna sintagma – u postupku ostvarivanja zdravstvene zaštite, dete koje je sposobno za rasuđivanje, bez obzira na godine života, ima pravo na poverljivo savetovanje bez pristanka roditelja kada je to u najboljem interesu deteta. Imam par pitanja. Otkud je taj koga savetuje njemu veći prijatelj od roditelja? Otkud je 15 godina kompetentnost da traži da bude bez roditelja? O čemu će da priča? Kakav će taj savet koje ono čuje, da neće preneti roditeljima da je bilo kod lekara i šta mu je lekar rekao? Ko to zapravo ceni da je to poseban interes deteta? Da li se tu pretapa odgovornost ako se imejlom poveri drugarici – bio sam i rekao mi je doktor da je to "in" što ja radim, i sutra se nešto naopako desi? Prosto treba uvažiti sugestiju oko tog limita kada pustiti dete da samostalno donosi odluke. Ipak su to nezrela deca – 15 godina. Vidite i sami šta se dešava u mnogo manje benevolentnim stvarima kao što su đačke ekskurzije, a ne kada je u pitanju bolest ili druge vrste poremećaja koje tu decu mogu u adolescenciji da sretnu. Članovi 12. i 13. pravo na slobodan izbor i pravo na drugo stručno mišljenje, mislim da su donekle u koaliziji. Nisu oni možda u koaliziji na nivou primarne zdravstvene zaštite. Ta kategorija slobodno izabranog lekara, zapravo si obavezan da izabereš jednog, ti možeš na zakonom regulisan način da ga promeniš, ali u nekoj instituciji višeg ranga, a ovde ne piše decidno na koga se odnosi. Ako se sada sa kolegijumomod pet ilišest lekara ti sa jednim ne slažeš, platiš za drugo stručno mišljenje, jer to mora da se plati, i on ti da i bude drugačije od lečećeg lekara do tada, u kolektivu je nastala kolizija. Kud će taj pacijent kasnije da se leči u dežurstvu lekara koga je on izbegao drugim stručnim mišljenjem? Zar to nije moglo komisijski konzilijarno da se to reši, da ne bude to pravo na stručno mišljenje, da, ali ga daje konzilijum, recimo. Mislim da bi bilo logično da i konzilijum u članu 17. kada nekom ko odbija meru i o čemu treba da da pisanu izjavu, dakle, svesna osoba, pokretna, može da piše, daje izjavu da odbija meru, ne piše terapijsku ili dijagnostičku, makar i ugrožavala njegov život. Da li je to sve u redu s pacijentom, vi najbolje znate. Vas smo i vaše kolege zvali kada na dijalizi bolesnici odbijaju da se leče dijalizom bojeći se tehnologije, metode. Mi smo zvali psihijatra da vidi šta je to, jer takva pravila su važila i ranije. I ranije dete ako legne u bolnici, ranije u stacionarima za tuberkulozu, moglo je da pohađa neku vrstu škole, mogao je roditelj da ide sa detetom u pedijatrijsku kliniku da bude itd. Nije to sada nešto spektakularno novo čega nije bilo. Ovo je taj primer da bolesnik u strahu, psihički izmenjen, uremični bolesnik, odbija lečenje dijalizom i on će umreti ako to negde napiše ili pred svedocima da izjavu. Možda bi trebalo konzilijarno doneti odluku upravo tu, a ne onim bolesnikom bez svesti, kome moraš da pomogneš, gde febriliraš da ga vratiš u život, pa da konzilijum odlučuje posle da li to jeste ili nije razlog za njegov nastavak ili prekid lečenja. Oko kliničkih istraživanja, mi smo tamo raščistili na Odboru. Pretpostavljam da će to podzakonskim biti rešeno, uredbom. Ne može ustanova da reguliše osiguranje. To radi naručilac kliničkog istraživanja, sponzor prava osiguranja i prava troškova. Treba definisati i na putne troškove. Mislim da bi to bio najjednostavniji način kako bismo to rešili. Poštovanje radnog vremena je dobra stvar. Masovno se danas zakazuje čak i u opštim praksama. U domovima zdravlja se to pravilo koristi. Ako se pacijent u članu 36. ne pridržava ponašanja regulisanim članovima 32. do 35. on može da napusti bolnicu, ali mislim da nije morao stav 2. da ide u priču. Zašto? Ako on već želi da napusti bolnicu, izvređao je ovog ili onoga, nepoštovanje prema lekarima, imate to, mnogi bolesnici na dijalizi u nekim nastupima svašta mogu da kažu lekarima, to se oprosti, ali nikada ne izraze želju da prekinu lečenje, ali ako to neko uradi, da mu ustanova sada obezbeđuje mesto, a gde? Pa ne može da mu obezbedi u istoj instituciji, jer on tu neće da se leči. Znači, mora na nekom višem nivou. Ovo može da važi za opštu praksu i može da važi za neki rad gde može u ambulanti da promeni lekara, ali u stacionarnim uslovima, u hiruškim granama, u timskom radu, teško da bi ovo, ako je neko nekim nezadovoljan, potraži pravo da napusti ustanovu, a onda mu vi obezbeđujete uput da mora da ode u neku drugu ustanovu, najmanje sličnog ili istog ranga. Ne možete ga poslati u ustanovu nižeg ranga. Ovo oko saveta, što sam pomenuo u članu 41. stav 6. mi nije jasan, 5. – kada je taj termin u kome će se izjasniti podnosioci prigovora savetu na to što nije zadovoljan odlukama direktora? Ko će na kraju krajeva rešavati po tom pitanju, šta je konačna odluka? Inspekcija, ko pokreće postupak inspekcijom? Nezavisno pokreće pacijent, ili njegov savetnik, ili pokreće savet. On redovno daje izveštaje savetniku i Savetu za zdravlje, daje redovno izveštaje nadležnim organima. Ali, odgovornost savetnika čini mi se da je naglo sasečena. Ako sam dobro razumeo u zakonu, u članu 41. stav 6. drugog zakona, verovatno je to pravilo da sud dolazi u ustanovu i da toga ima i u drugim prilikama da sudije vrše ročište u samoj ustanovi, možda zarad uvida u te smetnje ili u tu fizičku fiksaciju pacijenta. To ipak treba neko da plati, dolaženje suda u bolnicu. Mislim da se to ne čitajući u prvom iščitavanju zakona do detalja, mislim da se to dešava u sudu. Znači, on dolazi u bolnicu da tamo vidi bolesnika i da se sprovede prvo ročište, i naravno pravo na koje može da pozove osobu koja se ponaša na način koji je suspektan da može biti violentna, i to je poslodavac, a on zove i miliciju i sanitet. Možda bi bilo bolje da taj ko misli da se neko ponaša čudno, i da mora biti prinudno hospitalizovan, ipak zovne prvo lekara, ne i policiju, jer obično sanitet, hitna pomoć pozove policiju za asistenciju, tako je do sada bilo. Možda taj red radnji malo promeniti, jer ima nakaradnih poslodavaca, proglasiće nekog ovakvim i onakvim. Stigmatisaće ga, zatim će zvati policiju i sanitet da dođu da ga pokupe u radnu jedinicu, neku ustanovu, ili neku u firmu, pa da posle proceni lekar u hitnoj službi da on nije za to, ali defakto ostaje stigmat. Otprilike to je neki nivo primedbi koje sam imao u vazi sa ovim zakonom. Hvala.
Hvala. Narodna poslanica Teodora Vlahović. Izvolite.
Zahvaljujem se potpredsednice. Uvažena ministarka, uvaženi predstavnici Vlade, uvažene kolege narodni poslanici, pred nama su dva izuzetno važna zakona i interesovanje narodnih poslanika, nadam se i interesovanje javnosti je veliko za ovu temu, s obzirom da se radi o ljudskim pravima, a to je o pravima pacijenta i postavljeno i sa druge strane o pravima, osobama koje imaju problema sa mentalnim zdravljem. Znači, radi se o mentalnom zdravlju. Ove oblasti su izuzetno bitne, jer teško da možemo da se sporimo i ako neko preferira jedan način rešavanja ovog pitanja, nego drugi preferira na drugi način, ali ono gde se niko ne može sporiti, a to je koliko je važno zdravlje naše nacije i koliko je važno da se u određenim zakonima ova oblast do kraja reguliše. Kao narodni poslanik rekla bih da mi je veliko zadovoljstvo da ispred sebe imam zakon o pravima pacijenata, koji je na izuzetno temeljan, celovit način regulisao ovu oblast uvođenjem ovih novih prava. Posebno je dopunjeno ono što je već u ovoj oblasti učinjeno u drugim zakonima u oblasti zdravstva. Smatram da je veoma dobro i podržavam diskusiju u onom delu gde su veoma dobro obrađena pitanja koja se odnose na prava deteta, kao pacijenta s jedne strane, da je veoma bitno da je uvedeno pravo i mogućnost da se traži drugo mišljenje. Od izuzetne važnosti jeste i pravo na preventivne mere, jer upravo zdravlje nacije zavisi od dobre preventive.S obzirom da smo u nekim oblastima, imamo neslavan rekord po broju smrtnosti, a znamo da ranim otkrivanjem određenih bolesti, posebno bolesti kod žena, kada se radi o karcinomima, možemo da smanjimo broj smrtnosti. Ono što defakto je veoma bitno, i u ovo malo vremena što je ostalo mojoj poslaničkoj grupi bih rekla da je ovo zakon koji je dobro došao u bilo kom stanju da se nalazi naše zdravstvo. Svakako bih rekla da bi i zakon bilo mnogo lakše primeniti da je naše zdravstvo organizovano na bolji način i da imamo bogatije društvo u kome možemo da pružimo u potpunosti adekvatne medicinske usluge. Izuzetno je važno da zakon koji tretira na ovako human način ljudska prava, koji uvodi jedan drugačiji način, partnerski odnos, odnosno da shvatimo da mi odlazimo kod lekara zato što je nama nužno, a istovremeno da lekar shvati da ako mi ne odlazimo kod njega, on nije nužan, odnosno taj partnerski odnos bi trebalo da kompletno sistem prihvatanja pacijenata bude na drugačiji način i da to međusobno poverenje i taj odnos na taj način i postavimo u ovoj oblasti. Ono na šta bih ukazala, jeste jedno od prava koje čini mi se da u našem siromašnom i loše organizovanom društvu često ne možemo u potpunosti da ostvarimo, a i tu treba da vodimo računa upravo o ostvarivanju i suočavamo se, sada upravo je faza nabavke lekova. Imamo pravo na slobodan izbor, pacijent ima pravo na slobodan izbor, uz to ima pravo na slobodan izbor, ne samo lekara, nego i predloženih medicinskih mera. Pacijent dobija određenu terapiju koja mu odgovara, onda u sred terapije se ustanovi da tog leka više nema, a često drugi lekovi ne odgovaraju. Smatram da je izuzetno važno da se napravi jedan kontinuitet nabavke lekova u kome određena medicinska terapija ima svoju konstantu, upravo da ne bi otežali usred perioda lečenja stanje pacijenata. S obzirom da danas govorimo i o mentalnom zdravlju, posebno, bez obzira što nisam iz ove struke i nisam medicinski radnik, ali sam imala prilike da vidim da velike tegobe trpe upravo ljudi koji koriste lekove koji su propisani, upravo za osobe sa problemima u mentalnom zdravlju. Znamo da ta vrsta lekova na neki način vezuje pacijenta za te lekove. Veliki su problemi kada dolaze do ovakvih načina gde na tržištu nema odgovarajućih lekova. Ono što je bitno jeste da ovaj zakon pomogne u oblasti ljudskih prava pacijenata i kada nisu uslovi najbolji, i kada nam organizovanje nije najbolje, da praktično olakšamo i da svi budemo na neki način humanije i ravnopravnije tretirani u ovim institucijama. Rekla bih nekoliko stvari o ovome novom institutu, odnosno institutu koji je sada izvučen na nivou lokalne samouprave o savetnicima. Strašno je bitno da pripremimo dobro savetnike. U jednom delu izlaganja, gospođo ministarka,spominjali ste da ćete u prvoj godini dobro pratiti ovaj tok, kako će se oni uklopiti i koliko će oni moći odgovoriti zadacima. To jesu pravnici, medicinska oblast je veoma široka i trebaće dosta pomoći. (Predsedavajuća: Vreme.) Izvinjavam se, ali smatram da ovaj zakon da bi se implementirao do kraja će trebati mnogo više vremena od jedne godine, pa mislim da zajedno bi trebali, Ministarstvo u funkciji nadzora, a praktično i parlament u funkciji kontrole da posvetimo pažnje ovom zakonu. Zahvaljujem se.
Hvala. Narodna poslanica Vesna Jovicki.
Hvala poštovana predsedavajuća, uvažena ministarka i predstavnici Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, ono na šta bih želela da se osvrnem u svom izlaganju jeste zakon o pravima pacijenata, koji je u skladu sa nizom međunarodnih dokumenata i u kom je posebna pažnja posvećena deci, koja su navršila 15 godina, koja su sposobna da razumeju prirodu svog zdravstvenog stanja i svrhu medicinske mere koja se predlaže. Međutim, dokumentima i Konvencija o pravima deteta, koja govori o pravu deteta, da izrazi svoje mišljenje, da učestvuje u unapređenju zdravlja i dobrobiti dece, kako kroz individualne odluke o zdravstvenoj zaštiti, tako i kroz uključivanje dece u razvoj zdravstvenih propisa i usluga. Takođe, uvažena je i Otavska deklaracija Svetske medicinske asocijacije o pravima deteta na zdravstvenu zaštitu. 39.30 U javnoj raspravi i pojedinim amandmanima dovodi se u pitanje stav 4. člana 19. Zakona kojim se uređuje pravo deteta koje je navršilo 15 godina života i koje je sposobno za rasuđivanje, da može samostalno dati pristanak na medicinsku meru predloženu od strane zdravstvenih radnika, uz prethodno obaveštavanje iz člana 11. ovog predloga. Po članu 11. pacijent, u ovom slučaju dete, ima pravo da od zdravstvenog radnika blagovremeno dobije obaveštenje koje mu je potrebno da donese odluku o pristanku ili odbijanju mere. To obaveštenje obuhvata: dijagnozu i prognozu bolesti, opis mere, njeno vreme trajanja i moguće posledice preduzimanja ili nepreduzimanja. Zdravstveni radnik je dužan da obaveštenje da bez traženja. Ova odredba postojala je i u važećem Zakonu o zdravstvenoj zaštiti od 2005. godine. Polazeći od komentara broj 12 Komiteta za prava deteta na Konvenciju o pravima deteta, država treba da odredi starosnu granicu sposobnosti deteta za samostalno odlučivanje o pristanku. U tom smislu, porodični zakon Republike Srbije, koji je matični za uređivanje ovog pitanja, utvrdio je da dete koje je navršilo 15 godina života i koje je sposobno za rasuđivanje može odlučiti sa kojim roditeljem će živeti, o održavanju ličnih odnosa sa roditeljem sa kojim ne živi, koju školu će pohađati, može preduzimati pravne poslove kojima upravlja i raspolaže svojom zaradom ili imovinom, pravo na promenu ličnog imena, pa i da da pristanak za preduzimanje medicinskih zahvata. Zakon o maloletnim učiniocima krivičnih dela i krivično-pravnoj zaštiti maloletnih lica daje detetu sa 14 godina krivičnu odgovornost. U Zakonu o radu stoji da radni odnos može da se zasnuje sa licem koje ima najmanje 15 godina života i ispunjava druge uslove za rad na određenim poslovima utvrđenim zakonom. Odredbom Zakona o zdravstvenoj zaštiti utvrđena starosna granica od 15 godina i sposobnost za rasuđivanje bili su uslovi za sposobnost deteta da može samostalno pristati na predloženu meru, a ovo rešenje je preuzeto i u Predlogu zakona o pravima pacijenata. Istovremeno, u članu 2. Predloga zakona definisana je medicinska mera kao zdravstvena usluga koja se pruža u preventivne, dijagnostičke, terapeutske i rehabilitacione svrhe, što do sada nije bilo uređeno. Medicinsku meru definisanu ovim zakonom predlaže nadležni zdravstveni radnik kao meru koja je u interesu pacijenata, dok pacijent meru ne zahteva, već odlučuje o njenom prihvatanju ili odbijanju. Ova odredba garantuje minimalan stepen ostvarivanja prava deteta uzrasta preko 15 godina da odlučuje i učestvuje u svojoj zdravstvenoj zaštiti shodno svojim razvojnim sposobnostima. Najbolji interes deteta stavljen je ispred prava kad se proceni da dete ne odlučuje o svom najboljem interesu, odnosno u situacijama opasnim po zdravlje deteta, kada se obavezno uključuje roditelj. Omogućuje poverljivost između lekara i pacijenata u rešavanju osetljivih problema, koje mogu imati značajne posledice po njihovo zdravlje – seksualni odnosi, seksualna orijentacija, problemi u sferi mentalnog zdravlja, eksperimentisanje sa psihoaktivnim supstancama, slučajevi zlostavljanja i zanemarivanja, oko kojih se dete teško odlučuje na razgovor sa roditeljima. Dopuštaju lekarima da budu oslonac ne samo adolescentima, nego i roditeljima, jer ohrabruju adolescenta da u procesu odlučivanja uključi i roditelja, što je deo dobre prakse, osim ako nije suprotno najboljem interesu adolescenta. Ovim zakonom se povećava odgovornost zdravstvenih radnika u predlaganju medicinskih mera, ali i procene sposobnosti deteta za rasuđivanje. U stručno-metodološkom uputstvu za sprovođenje Uredbe o nacionalnom programu zdravstvene zaštite žena, dece i omladine, koju je usvojila Republička stručna komisija za zdravstvenu zaštitu žena, dece i omladine 2010. godine, na osnovu Uredbe o nacionalnom programu zdravstvene zaštite žena, dece i omladine iz 2009. godine, navode se načini i instrumenti kako za psihosocijalnu anamnezu, fizički pregled, tako i procedure donošenja odluke o pristanku na medicinsku meru kod maloletnog pacijenta. Ono što je u velikoj meri uznemirilo roditelje je starosna granica od koje adolescent može sam da odlučuje o pristanku na prekid trudnoće. Ovo je pitanje koje se ne reguliše ovim zakonom, već je regulisano Zakonom o postupku prekida trudnoće u zdravstvenim ustanovama, koji je na snazi od 2005. godine i u članu 2. ovog zakona stoji da je za prekid trudnoće kod lica mlađeg od 16 godina i lica potpuno lišenog poslovne sposobnosti potrebna i pismena saglasnost roditelja, odnosno staratelja. Takođe, važno je istaći da je i kod zahvata plastične hirurgije obavezna saglasnost roditelja kod dece do 18 godina, čime se sprečava donošenje odluka i sprovođenje medicinskih procedura koje nisu u stvarnom interesu deteta. Ono što treba naglasiti, a što ovaj zakon donosi, je da je interes deteta ispred prava da odlučuje i davanjem prava da učestvuje u donošenju odluka, kada je u pitanju lična zdravstvena zaštita, dajemo mu mogućnost da se razvija u zdravu ličnost. Time razvijamo i zdravo društvo, u čemu je lekar saveznik i deteta i roditelja. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Jelena Mijatović. Izvolite.
Poštovana gospođo ministarka, poštovane kolege narodni poslanici, Vlada Republike Srbije predložila je Narodnoj skupštini za usvajanje dva zakona koja predstavljaju po meni potpunu novinu u pravnom sistemu Republike Srbije. Sastavljač oba zakona je Ministarstvo zdravlja. Radi se o Predlogu zakona o pravima pacijenata i Predlogu zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama. Oba se odnose na pacijente i njihova prava. U čemu je razlika između ova dva zakona? Predlog zakona o pravima pacijenata u najširem smislu reči odnosi se na sve one pacijente koji koriste zdravstvene usluge, bilo da je reč o javnom, bilo da je reč o privatnom sektoru. Međutim, Zakon o pravima lica sa mentalnim smetnjama odnosi se samo na jednu posebnu grupaciju pacijenata, na pacijente sa mentalnim smetnjama, odnosno na lica koja su nedovoljno mentalno razvijena, na lica koja imaju različite poremećaje mentalnog zdravlja i na lica koja boluju od bolesti zavisnosti. Predlog zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama pokriva samo one situacije kada ova lica koriste zdravstvene usluge u psihijatrijskim ustanovama, domovima zdravlja, koji obavljaju i delatnost lečenja lica sa mentalnim smetnjama. Zbog toga ovaj predlog zakona zavređuje posebnu pažnju nas narodnih poslanika. Mi ćemo podržati Predlog zakona o pravima pacijenata iz razloga što se ovim zakonom prvi put na jedinstven način uređuju prava pacijenata, a što je u skladu sa mnogim međunarodnim dokumentima, pre svega sa Rimskom poveljom. Podržaćemo ga i zbog toga što se njime uspostavlja jedan nov, kvalitetan partnerski odnos između davalaca zdravstvenih usluga, u ovom slučaju zdravstvenih radnika i primaoca zdravstvenih usluga, pacijenata. Takođe, verujem da će se njime na jedan potpuniji, bolji i kvalitetniji način ostvariti jedno od osnovnih ljudskih prava, a to je pravo na kvalitetnu zdravstvenu zaštitu. Kada su u pitanju lica sa mentalnim smetnjama i ceo korpus njihovih prava i sloboda, pa i pravo na zaštitu mentalnog zdravlja, razvojem ljudskih prava i sloboda razvija se i svest za poštovanjem prava i sloboda ovih lica, a i naša osetljivost na adekvatan odgovor za njihove potrebe. Zagovornici ljudskih prava i sloboda sve više insistiraju za apsolutno poštovanje svih ljudskih prava i sloboda lica sa mentalnim smetnjama, bez bilo kakvih ograničenja i diskriminacija. Međutim, svima nama su vrlo sveža sećanja na događaj u selu Jabukovac i u selu Velika Ivanča. Svi smo mi tada, svi građani Srbije i mediji, postavili jedno isto pitanje – kako država Srbija može da stane na put ovom problemu, da reši problem i da se ovakvi zločini više nikada i nigde ne dogode? Mislim da je ovaj predlog zakona veliki korak usmeren u tom pravcu. Postoji puno razloga zbog kojih ovaj zakon treba da postoji, zbog čega ćemo ga podržati. Navešću samo par razloga. Zato što predstavlja obavezu ove države, na koju u svojim redovnim izveštajima ukazuje Evropska komisija kada izveštava o napretku Republike Srbije u procesu prilagođavanja svojih propisa sa propisima i standardima EU, zato što predstavlja garanciju da će se oblast zaštite mentalnog zdravlja urediti na potpuniji način, sa osnovnim ciljem da se uspostavi viši nivo kvaliteta zaštite mentalnog zdravlja, u skladu sa savremenim dostignućima u ovoj oblasti i sa ciljem da se promoviše dostupnost i jednakost, kao i zaštita ljudskih prava i destigmatizacija. Zato što predviđa i garantuje prava licu sa mentalnim smetnjama, i to: pravo na unapređenje mentalnog zdravlja, pravo na jednake uslove lečenja, pravo na privatnost, pravo na ostvarivanje građanskih i drugih prava, na zaštitu i unapređenje mentalnog zdravlja kroz prevenciju, negu, lečenje i psihosocijalnu rehabilitaciju u odgovarajućim zdravstvenim i drugim ustanovama, oporavak i uključenje u porodičnu, radnu i društvenu sredinu, uz puno uvažavanje izbora ovog lica. Zato što garantuje da se ni jedna medicinska mera neće sprovoditi bez saglasnosti prethodno informisanog lica sa mentalnim smetnjama. Zato što je Predlog zakona posvetio posebnu pažnju zaštiti lica koje nije sposobno da da svoj pristanak na lečenje, a nema zakonskog zastupnika ili nema uslova da se pristanak zakonskog zastupnika pribavi a potrebna je saglasnost za preduzimanje medicinske mere. Predviđeno je da se takvo lice može podvrgnuti medicinskoj meri bez pristanka u slučajevima ako je lečenje neophodno da bi se sprečilo značajno pogoršanje njegovog zdravstvenog stanja ili ako je medicinska mera usmerena ka ponovnom uspostavljanju sposobnosti donošenja odluke o pristanku ili ukoliko je neophodno da se spreči ugrožavanje života i sigurnosti samog lica ili života i sigurnosti drugog lica. Zato što pruža garancije da ni jedno mentalno bolesno lice neće biti zadržano u psihijatrijskoj ustanovi na lečenju protiv svoje volje jer su detaljno propisani razlozi zadržavanja bez pristanka u psihijatrijsku ustanovu. Definisano je pokretanje postupka za zadržavanje bez pristanka i smeštaj bez pristanka ovog lica. Utvrđeni su razlozi za donošenje takve odluke, organizovanje hitnog konzilijarnog pregleda zadržanog lica i obaveštavanje nadležnog suda o tome. Utvrđena je nadležnost suda, kao i hitnost sudskog postupka uz obavezu održavanja ročišta u psihijatrijskog ustanovi. Zato što o svakom smeštaju punoletnog lica sa mentalnim smetnjama bez njegovog pristanka, odnosno dece i maloletnih lica sa mentalnim smetnjama i lica lišenih poslovnih sposobnosti bez pristanka njihovih zakonskih zastupnika odlučuje sud. Zato što je propisano kada i pod kojim uslovima se mogu primeniti mere fizičko sputavanja i izolacije ovih lica. Mogu se primeniti samo izuzetno kada je to jedino sredstvo da se lice sa mentalnim smetnjama spreči da svojim ponašanjem ozbiljno ugrozi sopstveni život ili zdravlje i bezbednost ili život i zdravlje i bezbednost drugih lica. Zato će SNS u danu za glasanje podržati oba ova zakona. Hvala.
Narodni poslanik Igor Bečić.
Dame i gospodo, poštovani građani, pred nama su dva važna zakona, Zakon o zaštiti prava pacijenata i Zakon o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama. Ovi zakoni će po prvi put regulisati pojedine oblasti u zdravstvu, što će doprineti rešavanje problema i uređenje odnosa u specifičnim oblastima u zdravstvu. U Srbiji poslednjih godina je znatno povećan broj osoba sa mentalnim poremećajima, ali za razliku od zemalja u regionu koje uveliko rade na reformi sistema socijalne zaštite i unapređenju mentalnog zdravlja Srbija je na samom početku ovog obimnog i kompleksnog posla. Donošenje ovog zakona, koji je predložila Vlada, a čije donošenje pozdravljamo, svakako predstavlja dobar korak u tom pravcu. Predlagač je istakao da je mentalno zdravlje nacionalni kapital i jedno od osnovnih resursa nacije, ali mentalno zdravlje naše nacije nije na zavidnom nivou. U Srbiji je zabeležen porast psihoaktivnih poremećaja, povećan broj samoubistava, a veoma zabrinjava i podatak da se godišnje popije oko sedam miliona lekova za smirenje. Iz budžeta zdravstvenih potreba izdvaja se svega oko 2% za mentalno zdravlje, što je najmanje u okruženju, a savremeni lekovi u Srbiji dolaze sa pet do 15 godina zakašnjenja. Da ovakva statistika i dalje ne bi bila naša realnost borba za očuvanje našeg mentalnog zdravlja je zadatak svih nas. U tome moraju koorinisano delovati ministarstva, službe za socijalni rad, zdravstvene ustanove, kao i pojedinci i to na svim nivoima jer je to borba za zdravo društvo. Na žalost, mi mentalno zdravlje pominjemo samo kada se nešto desi. Posebno treba istaći da je prevencija u ovoj oblasti veoma važna. Čini se da većina ljudi svoje mentalno blagostanje ne shvata ozbiljno. Oblici prevencije raznih fizičkih oboljenja su opšte prihvaćeni. Ali, kada se radi o traženoj pomoći stručnjaka u oblasti mentalne higijene predrasude su i dalje velike, ljudi se stide da zatraže pomoć. Kada se odluče da je potraže jave se kasno jer je problem tada teže rešiv. Izglasavanje ovog zakona je zato veoma važno jer se njime ova oblast zdravstva po prvi put uređuje celovito. Zakonom se između ostalog uređuje pravo lica sa mentalnim smetnjama i ističe se lečenje lica sa mentalnim smetnjama da se prvenstveno obavlja u primarnoj zdravstvenoj zaštiti, uvek kada je to moguće, a u zdravstvenoj ustanovi kada je to jedini ili najbolji način, što je u skladu sa tendencijom u svetu da se lečenje osoba sa mentalnim smetnjama ne distancira, a ne da se ovakve osobe uklone iz socijalne sredine u zdravstvene ustanove koje postaju za njih neka vrsta azila. Tako da treba skrenuti pažnju da su uslovi života i rada u psihijatrijskim bolnicama ne samo za pacijente već i za zdravstvene radnike na niskom nivou. Vladaju loši higijenski uslovi. Medicinski aparati su zastareli, a inovativne terapije nisu zastupljene. Mnogi od njih nakon izlečenja ostaju u zdravstvenoj ustanovi jer su za vreme lečenja izgubili socijalni kontakt, budući da u toku lečenja nedostaju programi po kojima su mogli da izgrade sposobnost za samostalan život i rad i ono što je potrebno za povratak u zajednicu. U dosadašnjoj praksi se često dešavalo da lica sa mentalnim smetnjama nisu bila obaveštena o posledicama i riziku medicinskih mera koje se prema njima primenjuju, niti je tražen njihov pristanak što ovaj zakon izričito propisuje kada su u mogućnosti da ih daju. Zakon reguliše tzv. prisilnu hospitalizaciju osoba sa mentalnim smetnjama, precizno propisujući u kojim slučajevima se takva osoba može smestiti u zdravstvenu ustanovu i u kom postupku, što je veoma važno kako bi se sprečile zloupotrebe koje su do sada postojale u praksi. Budući da je to akt koji zadire u lični integritet čoveka zakonom se garantuje poštovanje ljudskih prava prilikom prisilne hospitalizacije. Društvo treba da pošalje jasnu poruku da nije sramota imati problem, a još manje potražiti pomoć stručnog lica. Još sa nekoliko rečenica ću se osvrnuti na Zakon o pravima pacijenata. To je zakon koji oblast prava pacijenata i njihove zaštite potpuno uređuje, čije je donošenje važno jer je Srbija jedna od zemalja u regionu koja ovakav poseban zakon još nema, kao i zbog nastojanja Srbije da u ovoj oblasti pravni sistem uskladi sa evropskim i međunarodnim standardima. Prema njemu pacijent svoja prava ostvaruje na partnerskom odnosu sa zdravstvenim radnikom, odnosno saradnikom, a zaštita prava se ostvaruje kroz organizovanje savetnika za zaštitu prava pacijenata i obrazovanje saveta za zdravlje. Posebno je važno istaći da savetnik nije finansijski povezan sa zdravstvenom ustanovom, što je preduslov za njegovu nezavisnost u radu. Dobra zakonska rešenja su i pravo pacijenta na drugo mišljenje, kao i poštovanje njegovog vremena. Poslanička grupa SNS će glasati za ove zakone koji su neophodni i za čije je donošenje krajnje vreme. Hvala.
Narodni poslanik Ninoslav Girić.
Poštovana predsedavajuća, poštovana gospođo ministar, koleginice i kolege dosta je rečeno o ovim zakonima. Trudiću se da budem koliko mogu kraći i krenuću od Zakona o pravima pacijenata. Predlog zakona o pravima pacijenata predstavlja u svojoj suštini pokušaj da se problem u ovoj sferi ljudskih prava reši na lokalnom nivou tako što će se u to uključiti i lokalna samouprava. Formiranje saveta za zdravlje i prebacivanje savetnika pacijenata na nivo gradova Ministarstvo zdravlja ovim formira još jednu ovog puta lokalno političko pravno regulatorno telo koje će nadzirati rad lekara. Zakon sugeriše da kršenje prava pacijenata nije sistemski nego personalni problem i da će visoke novčane kazne koje su zaprećene naterati lekare da unapred partnerski odnos sa pacijentima. Međutim, jasno je da pravo pacijenata na dostupnu, kontinuiranu i kvalitetnu zdravstvenu zaštitu ne krši neodgovorni zdravstveni radnik nego pre svega loše uređen sistem. Do toga je došlo jer se usklađivanje propisa sa propisima EU posle 2002. godine uglavnom svodilo na prepisivanje zakona a da nisu uzete u obzir specifičnosti postojećeg stanja. Vremenom takvi zakoni doveli su do velikih problema u oblasti zdravstvene zaštite. Kada se pokazalo da Zakon o zdravstvenoj zaštiti iz 2005. godine nije primenjiv, tada su izabrani lekari, zaštitnici pacijenata, dopunski rad, komore, akreditacije i ostale novotarije ovog zakona funkcionisale su čestim izmenama i dopunama zakona. Kada i to nije pomoglo, onda je legalizovana njihova selektivna primena, odnosno kršenje zakona. Tako nastalo nepoštovanje zakona na kraju nas je zvanično dovelo do nezavidnog poslednjeg mesta u Evropi po kvalitetu zdravstvenih usluga. Zdravstveni savet, kao udruženje građana iz redova pacijenata, zajedno sa predstavnicima zdravstvenih ustanova i predstavnicima Fonda za zdravstveno osiguranje u saradnji sa Zaštitnikom pacijenata iz redova pravnika, koji već rade u lokalnoj samoupravi, po predlogu zakona treba da se staraju o pravima pacijenata. Međutim, oni neće unaprediti kvalitet zdravstvenih usluga ako ovaj zakon u većoj meri ne afirmiše, pre svega, partnerski odnos lekara i pacijenata. Vraćanje dostojanstva medicinskoj struci i uspostavljanje novog poverenja i međusobnog uvažavanja zdravstvenih radnika i građana predstavlja važan, veoma važan programski cilj SNS. Zato nećemo dozvoliti da se krivica za kršenje prava pacijenata svaljuje samo na lekare. Naime, sam naslov ovog zakona, zatim i veliki broj kaznenih odredbi sa visokim novčanim iznosima, zdravstvenu službu predstavljaju kao potencijalnu društvenu opasnost. Da bi se taj utisak izbegao potrebno je u ovom zakonu uravnotežiti, za šta se i vi zalažete, prava pacijenata sa njihovim obavezama i naglasiti potrebu razvijanja partnerskih odnosa sa zdravstvenim radnicima. Lekari već trpe preveliki pritisak u javnosti, jer su bezrazložno izvedeni na stub srama kao najkorumpiraniji službenici. Međutim, za korupciju kao i kršenje prava pacijenata nisu najodgovorniji zdravstveni radnici, nego loše uređen sistem. U obrazloženju predloga zakona, na primer, stoji da donošenje zakona o pravima pacijenata treba da, citiram, "usaglasi postojeće propise koji na direktan ili indirektan način uređuju oblast prava pacijenata." Kako će se usklađivati odredbe već postojećih zakona sa pravima pacijenata u ovom predlogu zakona kada se vrlo često postojeći zakoni ili ne primenjuju u praksi, ili su sami po sebi uzrok kršenja prava pacijenata. Primera radi, kako ćemo obezbediti pravo na jednak pristup zdravstvenoj službi bez diskriminacije u odnosu na finansijske mogućnosti, ako pacijenti kod privatnika plaćaju usluge koje su već pokrivene zdravstvenim osiguranjem, i to plaćaju lekara koji iste te usluge pruža i u državnim ustanovama. Na neki način, kroz lošu organizaciju rada u državnim zdravstvenim ustanovama, pacijenti su prinuđeni da te usluge ponovo plate. Tako u eri bele kuge, na primer, kod nas, kontrola trudnoće postaje dodatni trošak, a u eri povećanja broja obolelih od karcinoma grlića materice, papa test postaje pouzdani privatni biznis. To se ne može promeniti zakonom o pravima pacijenata, a još manje olako dati obećanjima. Potrebna je korenita promena zdravstvene politike i čitavog seta zdravstvenih zakona, a zatim i povratak na običaj njihovog poštovanja. Kako pacijentima može da pomogne deklarativno pravo preventivne mere bez diskriminacije u odnosu na finansijske mogućnosti u ovako uređenom dopunskom radu? Sada i vrapci na grani znaju da dopunski rad, pod znacima navoda, državnih lekara u privatnoj praksi, klasičan primer sukoba interesa, čak i kada je legalan. Međutim, uglavnom je nelegalan, jer retko je koji lekar skratio radno vreme u državnoj ustanovi da bi mogao da radi privatno, a kako je predviđeno zakonom. Izveštaji lekara koji ovako rade izdaju se sa potpisom penzionera na čije ime je ambulanta registrovana. Neki od tih penzionera su već toliko stari da im se diplome licenciraju na stručnim sastancima na kojima nisu u stanju da prisustvuju. Sve je organizovano pod patronatom vlasnika privatnih poliklinika koji jedini imaju koristi. Pitanje je samo – kakva bi uloga trebala da bude u svemu tome Ministarstva zdravlja, zdravstvenih inspektora, lekarske komore, koji bi naravno trebalo da štite ovaj zakon i da obezbede njegovu primenu? Sam po sebi Predlog zakona o zaštiti pacijenata bez pratećeg seta zakona koji bi suštinski korigovali zdravstvenu politiku Srbije, pacijenti će i dalje prepustiti zakonu tržišta. Ako želimo da se po kvalitetu zdravstvene zaštite pomerimo sa nezavidnog zadnjeg mesta u Evropi, moraćemo ozbiljnije i opsežnije da se pozabavimo zakonskom regulativom u ovoj oblasti. Prvi korak na putuozdravljenja srpskog zdravstva bila bi temeljna revizija svih dokumenata vezanih za definisanje i sprovođenje zdravstvene politike Srbije iz 2002. godine. Politike koja je, između ostalog, doživela krah iz zbog potpune improvizacije na dnevnoj političkoj bazi, preovlađivanje stranačkih umesto nacionalnih interesa. Pojedini direktori zdravstvenih ustanova su postavljani i zaštićeni, a da mnogi od njih nisu imali nikakav koncept razvoja, ni elementarno poznavanje ustanove kojom treba da rukovode, a i dalje su na tom mestu. Zar nije jasno da oni koji su bili deo problema, ne mogu biti deo rešenja. Mnogi su se upustili u brojne nezakonite radnje i kriminal koji mora biti istražen isto onako revnosno i brzo kao što je istraženo uzimanje mita od 50 evra od strane jednog doktora. Danas su hitno potrebni novi zakoni, novi ljudi u ovoj oblasti, a ne dorada postojećih. Kada donesemo zakone koji neće obmanjivati pacijente, kao na primer da imaju svog sopstvenog lekara koga sami biraju tzv. izabranog lekara, a u stvari samo se ograničava pravo na drugo stručno mišljenje ili da će imati pravo na kvalitetnu zdravstvenu zaštitu dok u praksi imaju besplatno samo pregled kod lekara opšte prakse. Dakle, kada se oslobodimo ovakve štednje, pod znacima navoda, koja je došla iz nekih drugih sistema gde je situacija sasvim drugačija u odnosu na našu, tek ćemo onda našim pacijentima moći da obezbedimo prava koja se pominju u ovom zakonu. Partnerski odnos i uzajamno poverenje između lekara i pacijenata treba da predstavlja njegov najvažniji segment. Međutim, zakon će doprinositi tom partnerstvu jedino ako se i ostali zakoni u zdravstvu promene, a u skladu sa pravima pacijenata koji su ovde navedena i do kojih nam je, naravno, svima stalo. Zbog toga očekujemo što pre novi zakon o zdravstvenoj zaštiti i zdravstvenom osiguranju, a za koje se SNS zalaže i čijoj će izradi dati puni doprinos. Osvrnuo bih se na Predlog zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama, uz nekoliko sugestija. Najpre da kažem da Predlog zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama predstavlja značajni, dugo očekivani i hrabar korak u zakonodavnom rešavanju problema lica sa mentalnim smetnjama. Obzirom da je većina mera vezana za lica sa mentalnim smetnjama do sada funkcionisala šarenoliko, najvećim delom regulisana je ukazima i uredbama iz 1995. godine. Problem prisilne hospitalizacije lica sa mentalnim smetnjama je ujedno veliki pravni i etički problem u delu potrebe da se zaštite prava lica sa mentalnim smetnjama, a ujedno da se obezbedi zaštita socijalne i materijalne okoline koja mogu biti bitno kompromitovane i ugrožene u pomenutom kontekstu. Moja sugestija se odnosi na član 22. koji reguliše pokretanje postupka za zadržavanje lica sa mentalnim smetnjama, gde se kaže, citiram, "postupak za zadržavanje bez pristanka i smeštaj bez pristanka lica sa mentalnim smetnjama mogu pokrenuti članovi njegove uže porodice, organ starateljstva, poslodavac i zdravstveni radnici obaveštavanjem MUP i hitne medicinske pomoći o ugrožavajućem ponašanju takvog lica". Obzirom da lica sa mentalnim smetnjama često nisu u radnom odnosu, nemaju ili imaju fragmentisane ili mentalno poremećene porodice bez pravog uvida u njihovo zdravstveno stanje, da su staraoci često neodgovorni ili odsutni u tom trenutku, a zajednica trpi posledice maladaptivnog ponašanja osobe sa mentalnim smetnjama, smatram da bi trebalo proširiti član 22. ili naći neki modus da, osim navedenih, postupak za zadržavanje bez pristanka i smeštaj bez pristanka lica sa mentalnim smetnjama mogu pokrenuti članovi njegove uže porodice, organ starateljstva, poslodavac, zdravstveni radnici, kao i da se mogu dodati predstavnici mesne zajednice ili skupštine stanara gde lice živi obaveštavanjem MUP i hitne medicinske pomoći o ugrožavajućem ponašanju takvog lica. To je moja sugestija. Mi ćemo, svakako, u danu za glasanje, odnosno poslanička grupa SNS, podržati oba zakona uz par amandmana koje smo podneli. Nadam se da ćete ih prihvatiti. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Branislav Blažić. Izvolite.
Hvala lepo, poštovana predsedavajuća. Gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, kada ovako pred nama postoje neki parcijalni zakoni uvek su nam osećanja pomalo pomešana. Sa jedne strane, svesni smo da ovakvi zakoni unapređuju, pogotovo kada se radi o zakonima o pravima pacijenata, posebno o pravima pacijenata sa mentalnim smetnjama. Sa druge strane, svesni smo i toga da je ovom zdravstvu koje danas imamo i organizaciji zdravstvene službe potrebna jedna ozbiljna i temeljna reforma. Oduvek smo u dilemi da li je trebalo ranije krenuti u reformu sa donošenjem čitavog seta zakona o zdravstvu ili ovako parcijalno rešavati korak po korak određeni problem koji postoji. Više sam sklon da se krene hrabrije u te reforme, ali svestan sam toga da će se često puta doći u situaciju da se razmišlja o našim mogućnostima i našim željama. U tom nekom raskoraku između materijalnih mogućnosti i želja kakvo zdravstvo da imamo dolazimo u jednu situaciju da nacionalna strategija koja je doneta u zdravstvu ne prati i zakonodavstvo. Zbog toga mislim da bi možda bila dobra praksa da, ne samo kod ovakvih zakona, nego i kod svih drugih zakona, donosimo zakone duplo, zakone koji će početi da se primenjuju od danas i zakone koji će početi da se primenjuju recimo za tri godine. Tada bi mogli ono što nacionalna strategija od nas očekuje, a to znači da definišemo neki pravac razvoja, put, naše namere, naše želje, nešto što će za neki broj godina da se dogodi, da postavimo u zakonsku formu. To je jedna ideja pošto se stalno na neki način suočavamo sa tim šta su naše prave mogućnosti, gde smo u reformama, da li krečimo neke trošne kuće i samo nešto farbamo, a u suštini ne ulazimo uopšte u dubinu problema koje imamo. Zdravstvo je danas preopterećeno mnogim problemima. Nabrojaću samo neke. Na prvom mestu je korupcija koja izjeda zdravstvo i protiv koje se uopšte nismo sistematski na nivou zdravstva počeli boriti. Tu je i poremećaj u odnosu lekara i pacijenata, dehumanizovan odnos. Tu je i preterana i ogromna administracija i nedostatak prioriteta. Ne prate se dovoljno svetski trendovi. Zdravstvo je preskupo zato što je nekvalitetno, aparati itd, itd, da ne nabrajam. Ogroman je taj broj i sve to treba staviti pod jednu lupu i krenuti u ozbiljnu stratešku raspravu kako postaviti operativni plan koji će za tri godine trebati da dođe na dnevni red i da taj zakon tada počne i da postoji. Međutim, šta je, tu je, imamo ovo što imamo i svakako to treba podržati zato što je veliki korak samim tim što smo imali hrabrosti da se suočimo sa tim i da donesemo zakon o zaštiti prava pacijenata s mentalnim smetnjama, pre svega. Kakva je danas situacija u tim velikim psihijatrijskim bolnicama? Jad, tuga i užas. Ti ljudi su osuđeni tamo na jedno kazamatsko boravljenje. To su ljudi koji nemaju gde da odu, a kada odu dolaze u neku sredinu u kojoj nisu dobro primljeni. Odbačeni od svih, dešava se ili da se vrate, a to svesno da pobede bolest i praktično slobodu zamene neslobodom, što je tragično da im je bolje u toj neslobodi nego na slobodi, ili, s obzirom da organizacija uopšte ne postoji, da tek kada bolnica posle nekog vremena pita gde su ti ljudi, njima samo jave – on se ubio davno, samo vama to nije javljeno. Taj pacijent, da je podržan i prihvaćen, mogao je u nekom normalnom društvu da živi, ali se jednostavno ubio zato što u nekoj sredini naše društvene zajednice za njega nije bilo mesta. Treća grupa ljudi u tim velikim bolnicama je ona koja nema gde da ode jer više nema kome da ode. To su ljudi koji praktično tamo žive i po 20 i po 30 godina. Tada se ta velika psihijatrijska bolnica pretvorila u socijalnu ustanovu. Postoje na sreću i neki ljudi koji, pored te svoje nesreće i bolesti u kojoj su se našli, imaju mogućnost da izađu i onda da u nekom svom okruženju, svoje porodice uspeju da se nekako snađu pod velikim teretom te porodice da može to sve da podnese i sve da izdrži. Sada smo u dilemi da razmišljamo za jedan sistem koji je davno trebao da bude prevaziđen, tog azila, tog lečenja koje i nije neko veliko lečenje, ali tu je, kada prođe i kada uđe u jednu readmisiju ili jednu stabilnu readmisiju, sada psiho-socijalna rehabilitacija u stvari najvažnija. Nje, nažalost, kasnije nema i ako se sprovodi u tim uslovima velikih bolnica rezultati obično nisu nikakvi. Zbog toga smo govorili, ali sa jedne strane smo svesni da u ovom momentu društvo ne može da izorganizuje do kraja tu neku psiho-socijalnu rehabilitaciju u zajednici, ali ona je neophodna. Zato kada bi doneli jedan zakon koji će stupiti na snagu za tri godine, mi bi u procesu mogli da se pripremamo kao ljudi da budemo više ljudi i da našu sredinu u kojoj živimo naučimo da shvati da postoje neki ljudi kojima su potrebe veće, a koji jako mogu da budu zahvalni, koji jako mogu da budu korisni i koji jako mnogo mogu da učine da izleče upravo ove ljude koji sebe smatraju potpuno normalnim. Ono što se nažalost ne dešava, a nadam se da će se desiti i osećam da postoji to razmišljanje u ministarstvu, samim tim što je dom zdravlja pripremljen za tako nešto i onda bi možda mogli u domu zdravlja da pripremimo ono što se na početku zove ta dnevna bolnica, taj ambulantski tretman, da pripremimo tu vezu između doma zdravlja i te neke velike psihijatrijske ustanove i da postoji nekako jedna organizacija u kojoj će se možda u nekom sledećem koraku uključiti civilno društvo, uključiti razne nevladine organizacije, a njih već danas imamo dosta u Srbiji, četiri-pet, koje mogu da predstavljaju oslonac državi za početak jedne takve psiho-socijalne rehabilitacije u zajednici. Ono što je stravično, to su te neuropsihijatrijske bolnice unutar kazneno-popravnih domova. To je tek tuga velika. To je Aušvic, samo bez gasnih komora i bez gasnih peći. Strašno je to što psihijatri tamo pripadaju Ministarstvu pravde. Oni su odvojeni od svoje struke. Oni su više tužioci i sudije i policajci, nego što su pravi psihijatri koji trebaju nekom tamo da pomognu. Tamo nikad niko nikome nije pomogao i ti ljudi ostaju tamo blokirani, neizlečeni, pritisnuti i prepuni strahova, pod strašnim pritiskom neke policije. To je nešto na šta društvo mora jako dobro da obrati pažnju, pogotovo što su psihijatrijski veštaci najviše korumpirani, to je činjenica, zato što tu može i ovako i onako i teško je uopšte dokazati istinu o nekom pacijentu, da li on treba da ostane ili treba da izađe. Prema tome, mnogo je tu problema i molio bih ministarku zdravlja da te psihijatre kolege vrati pod Ministarstvo zdravlja, kako bi oni mogli da se bave definitivno svojim poslom, a ne da budu pod pritiskom policije ili suda i da rade nešto drugo što nije njihov osnovni posao, to treba da rade neki drugi ljudi i to treba da rade neke druge institucije. Ono što za te ljude treba uraditi, mislim da je to obavezna tuđa nega i pomoć. Jer, ako imate neku babu koja je nepokretna, ima i penziju i ima neku tuđu pomoć, a ti ljudi to nemaju, to je stvarno za društvo pomalo neobjašnjivo. Ono što bih još želeo da kažem, s obzirom da ima još dosta govornika, vezano je za Zakon o zaštiti prava pacijenata. Mislim da je taj zakon trebao da prati Zakon o lekarima, jer teško je govoriti o pravima pacijenata a da zaboravimo lekare koji su danas treći na udaru prisile na njih, da se čak fizički pacijenti sa njima obračunavaju. Prema tome, ako već govorimo o nekom partnerskom odnosu, trebalo je uspostaviti tu neku ravnotežu između onoga šta su prava pacijenata i šta su prava lekara. Osvrnuću se samo na par članova, koliko sam kratko zabeležio. To je član, recimo, 17. koji govori da se uvodi pravo da pacijent može da odbije medicinsku pomoć čak i onda kada to direktno ugrožava njegovo zdravlje i njegov život. To je praktično uvođenje u eutanaziju na mala vrata, ali lično nemam ništa protiv toga, to je jedno pravo koje čovek može da ima i koje mu ne treba uskraćivati. Ono što je tu bitno i gde je bilo mnogo rasprave i dileme, to su deca od 15 godina, da li mogu da sami odlučuju o svom zdravlju, normalno na predlog lekara. Mislim da tu možemo govoriti "za" i "protiv", treba osetljivo ući u tu priču, sigurno treba tu malo, kada su u pitanju operativni zahvati ili neke invazivne metode, dijagnostičke, tu treba malo obratiti pažnju, da baš ne može dete sa 15 godina toliko da bude svesno svog stanja da može baš sve da procenjuje. Ali, sa druge strane, često puta dete od 15 godina može daleko bolje da procenjuje nego njegovi roditelji. Mislim da ovo može da se prihvati sa nekim određenim izmenama, pogotovo što je bilo primera u životu, lično sam bio u situaciji da vidim, da kod određenih sekti, roditelji su zbranjivali da se nekom detetu da krv ili da se uradi operativni zahvat i došlo je do smrtnog ishoda. Znači, radi se o tome da možda dete sa 15 godina bi moglo da proceni svoje zdravlje i da kaže – da, ja hoću to, bez obzira što moji roditelji pripadaju nekoj sekti koja mi to brani, ili neki slični primeri, sada se ne upuštam u pojedinačne primere, nećemo ni stići. Ali, činjenica je da fleksibilno treba postaviti tu priču i videti da li dati za pravo toj deci da mogu o nekim stvarima da odlučuju, a u nekim u tome ih ograničiti. Na kraju samo oko saveta i tih savetnika. Saveti me malo podsećaju na nekadašnji SIZ, to je bila institucija koja je imala neko veće – davalac usluga i veće – primalaca usluga. Imali ste davaoce usluga koji su bili lekari i domovi zdravlja i medicinski centri, a primaoci usluga su bili privreda i bili su građani. Tada se u skupštini raspravljalo o tome koje su mogućnosti privrede i šta to treba za njih da obezbedi za te pare zdravstvo i to je funkcionisalo u tom vremenu, a ovo je nešto slično, možda malo modernije, malo drugačije ali u svakom slučaju može da predstavlja jedan pomak u smislu neke bolje komunikacije i bolje obaveštenosti i na kraju krajeva u korist pacijenta na nekim prostorima, nekim lokalnim samoupravama. Kada su u pitanju ovi savetnici, tu samo treba biti jako oprezan, često puta se dešava da izaberemo te ljude, biramo ih kako ih biramo po partijskim i koje kakvim nekim drugim linijama ali onda ti ljudi niti su stručni, ima dosta ni ličnih, ljudskih, ni stručnih kvaliteta da mogu jedan tako odgovoran posao da rade. Ako napravimo neki kurs i ako pripremimo te ljude dobro, mislim da to može dati dobre rezultate, ali to treba stvarno, stvarno uraditi vrlo oprezno i vrlo organizovano, a sa druge strane mislim da bi bilo dobro imati za ljude sa mentalnim smetnjama takođe neke savetnike, posebno zato što je to ozbiljan prostor i tu je daleko složeniji sistem, kada su u pitanju prava i šta sve može da se dogodi, i ne treba se plašiti da će to biti teret za zaposlene, da će više njih zapošljavati, zato što u lokalnim samoupravama imate zaposlenih da kipi iz svih vrata, da ima bar jedno 30% viška koji ništa ne rade i koji bi jako korisno mogli da budu zaposleni. Hvala vam lepo.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Vesna Rakonjac. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, kolege poslanici, ponuđenim Zakonom o pravima pacijenta definišu se mnoga pitanja, a sada i pravo na preventivne mere. Znamo da su preventivne mere veoma bitne za sprečavanje nastanka mnogih ozbiljnih oboljenja koja, ako nisu na vreme prepoznata ili prevenirana kroz prepoznavanje rizika za nastanak oboljenja mogu dovesti do ozbiljnog narušavanja zdravlja, a shodno tome i povećanju troškova lečenja i neizvesnosti ishoda lečenja. Po prvi put pacijent nije samo bolesno lice, to je i zdrava osoba koja želi da se primanjem zdravstvenih usluga sačuva njeno zdravlje, unapredi njeno zdravstveno stanje i spreči ili suzbije ili rano otkrije neko oboljenje. Jako mi je drago, jer kao preventivac, 20 godina sam radnik Zavoda za javno zdravlje, vidim pozitivne pomake u vraćanju preventivnih grana medicine na ono mesto koje im pripada i mislim da je to jako korisno. Preventiva je najjeftinija i pokazalo se veoma delotvorna i veoma efikasna kada su mnoga hronična masovna oboljenja u pitanju. Preveniranje rizika bi na taj način bilo jedan najjefikasniji i najjeftiniji način rešavanja zdravstvenih problema. Istovremeno, ovim zakonom su jasno definisane i dužnosti pacijenta koji u vidu preuzimanja odgovornosti za sopstveno zdravlje, a kroz promenu i poprimanje pozitivnih stilova života poboljšava svoje zdravstveno stanje i smanjuje rizik za mnoga oboljenja, a takođe su tu i dužnosti pacijenta da poštuju prava, kako drugih pacijenata, tako da budu odgovorni i da se odnose sa poštovanjem i prema zdravstvenim radnicima i saradnicima i tako ostvare jedan kvalitetan partnerski odnos. Članom 13. obezbeđeno je i pravo na druga stručna mišljenja, tako da pacijenti ne samo da su oslobođeni onog straha od poznate doktorske sujete, sada imaju puno pravo da potraže i drugo stručno mišljenje od drugog zdravstvenog radnika, bez straha, ako se i to stručno mišljenje razlikuje od onog prvobitnog jer znamo da dva para očiju mnogo bolje vide nego samo jedan par. Jako je bitno da i to što zdravstvena ustanova mora da istakne i spisak zdravstvenih radnika koji će pružati ovaj vid usluge, a sve u skladu sa odredbama Svetske zdravstvene organizacije i Lisabonske povelje. U članu 25. utvrđena su prava pacijenta koja učestvuju u medicinskim istraživanjima i ona su pooštrena, pa tako se sada tražii pisani pristanak i za medicinska istraživanja u oblasti javnog zdravlja. Jasno je definisano da istraživanja ne smeju da snose ni minimalni rizik kada su ispitanici deca, a istraživanja imaju za cilj da doprinesu boljem razumevanju stanja zdravlja u opštoj populaciji ili pojedinih populacionih grupa. Istraživanja bi uglavnom bila u formi anketnih upitnika koji se prevashodno bave istraživanjima stilova života i ponašanja u cilju preveniranja oboljenja i poboljšanja zdravlja opšte populacije ili pojedinih populacionih grupa. U poglavlju četiri koje se odnosi na zaštitu prava pacijenata veoma je dobro što je savetnik za zaštitu prava pacijenata u jedinici lokalne samouprave. Na ovaj način obezbeđuje se potpuna nezavisnost u radu savetnika za zaštitu prava pacijenata. Dobro je da je rok koji ima zdravstvena ustanova da dostavi savetniku tražene podatke, a u vezi podnetog prigovora ograniče i iznosi pet dana. Sve u svemu ovi predlozi zakona su predlozi zakona koje treba podržati i Danu za glasanje poslanici SNS će to i učiniti. Hvala.
Hvala. Reč ima narodna poslanica Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite.
Poštovan predsedavajuća, uvažena ministarka, kolege poslanici i poslanice, pred nama su dva zakona i to zakona o pravima pacijenata i zakon o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama. Ova dva zakona međusobno su povezana, a ono što je bio cilj kod donošenja ovih zakona to je svakako na jedan sistemski način uređena zaštita prava i zaštita najboljeg interesa pacijenata u skladu sa Ustavom i sa Ustavom zagarantovanim pravom na nepovredljivost fizičkog i psihičkog integriteta svakog čoveka. Što se tiče Zakona o pravima pacijenata on je svakako usaglašen i sa Evropskom poveljom o pravima pacijenata. Usaglašen je sa Konvencijom o pravima dece UN. Usaglašen je sa preporukom Kometa o pravima deteta i sa njihovim komentarima u odnosu na Deklaraciju o pravima dece UN. Usaglašen je sa Otavskom deklaracijom i mnogim drugim međunarodnim dokumentima. Ono na čemu bih posebno želela da se fokusiram i na šta bih želela da skrenem pažnju, a tiče se Zakona o pravima pacijenata, to je član 3 koji se odnosi na stvaranje partnerskog odnosa između pacijenta i zdravstvenog radnika. Zašto je važno uspostavljanja adekvatnog partnerskog odnosa? Upravo iz razloga poverenja, sticanje poverenja i gradnja poverenja između pacijenta i zdravstvenog radnika je osnov kako za preventivu tako za lečenje i rehabilitaciju svakog pacijenta. Takođe, bih želela da skrenem pažnju i na član 11. koji se odnosi na obaveštenje, a čini mi se, dosada na obaveštenje pacijenata, a čini mi se da dosada niko nije pomenuo da osobe sa posebnim potrebama, odnosno gluvoneme osobe u skladu sa članom 11. ovog zakona imaju pravo da im zdravstvena ustanova kada im se pruža obaveštenje imaju tumača. Takođe, ovaj član zakona je i te kako značajan sa aspekta poverljivog savetovanja deteta, odnosno obraćanja deteta zdravstvenom radniku i to posebno u slučajevima kada ima potrebu za to, a lično kao socijalnom radniku su mi poznata i te kako pozitivna iskustva koja su imala za cilj pre svega preveriranje nasilja u porodici. Poznata su mi iskustva kada je zahvaljujući odgovornim pedijatrima i njihovim povezivanjem sa drugim službama u sistemu lokalne zajednice došlo do čupanja iz kandži fizičkog, psihičkog i drugog porodičnog nasilja dece u porodicama. Takođe član 19. zakona koji se odnosi na pristanak deteta koje je starije od 15 godina i ovo nije neka novina. Članom 62. porodičnog zakona koji je stupio na snagu još jula meseca 2005. godine u stavu 2. koji tretira razvoj deteta data je mogućnost detetu koje ima 15 godina da može da odluči o medicinskoj uslugi. Naravno, o medicinskoj usluzi odlučuje stručni tim, odlučuje lekar ali dete svakako može da da pristanak i to je u skladu sa Konvencijom UN o pravima dece. Takođe član zakona 26. koji se odnosi na smeštaj deteta u stacionarnu ustanovu, takođe je usaglašen sa Konvencijom UN o pravima deteta, gde se kaže da dete do 15 godina starosti može da bude smešteno u stacionarnu ustanovu, zajedno sa roditeljem, odnosno staratelje. Naravno, dete smešteno u zdravstvenu ustanovu ima pravo i na obrazovanje, ima pravo i na igru, ima pravo i na rekreaciju, a sve u skladu sa zdravstvenim stanjem deteta. Što se tiče Zakona o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama, on je jedan novi i ja se nadam prvi iskorak, ali vrlo značajan iskorak u smislu donošenja pravne regulative i zaštite lica sa mentalnim smetnjama, koja spadaju u kategoriju posebno osetljivih lica. Ovde bih posebno želela da naglasim član 3. ovog zakona, koji se odnosi na prevenciju. Potreba da se ode kod lekara, kada je u pitanju neko organsko oboljenje, gotovo da nije strana nikome od nas. Potreba da se zatraži pomoć od psihijatra, psihoterapeuta ili drugog stručnog radnika, kada su u pitanju mentalne smetnje i mentalne poteškoće, još uvek je nažalost tabu tema. Da bi prevazišli tu tabu temu, svakako da zdravstvena ustanova, kao okosnica sistema u zaštiti lica sa mentalnim smetnjama, treba da radi na podizanju svesti svih nas, odnosno naših građana, da bi ti slab nije sramota i da potražiti savet i pomoć psihijatra, takođe nije sramota. Osim prevencije, kod ovog zakona posebno bih htela da istaknem član 15. koji se odnosi na donošenje individualnog plana lečenja. Individualni plan lečenja donosi stručni tim, znači psihijatar i drugi zdravstveni radnici koji su uključeni, ali uz aktivnu participaciju i aktivno učešće i lica sa mentalnim smetnjama. Čak i lice koje je potpuno lišeno poslovne sposobnosti i deca svakako, treba da budu pitana za mišljenje. Mišljenju dece i mišljenju lica lišenih poslovnih sposobnosti i mišljenju lica sa mentalnim smetnjama, svakako da mora da se da dužna pažnja. Takođe, ovaj Zakon o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama, htela bih da pohvalim u delu koji se odnosi na zadržavanje lica sa mentalnim smetnjama, bez njihove date saglasnosti, to su članovi zakona od 22. do 37. Kao socijalnom radniku, i te kako su mi poznata lutanja mnogih porodica, jer mentalna smetnja nije samo bolest pojedinca, mentalne smetnje i lica obolela od mentalnih smetnji, nažalost te porodice vrlo često dolaze u stanje disfunkcije, vrlo često su izložene dugogodišnje trpljenju i u toj potrazi, kada su u tim situacijama, kada su od ponašanja člana svoje porodice, kada su i njima ugroženi život i zdravlje, oni često lutaju od institucije do institucije. Ovim članovima zakona tačno se precizira ko može da podnese obaveštenje, a to su organ starateljstva, to je poslodavac, to je zdravstvena služba. Kome se podnosi? Ministarstvu unutrašnjih poslova i Službi hitne medicinske pomoći. Kako se postupa? Tako što neodložno MUP i Služba hitne pomoći to lice dovode na pregled kod lekara, a nadležni lekar, naravno, ukoliko utvrdi da postoji potreba, upućuje u psihijatrijsku ustanovu. Ono što je i te kako važno kod ovakvog zadržavanja lica, to je naročito hitno postupanje suda, obaveze suda da dođe u psihijatrijsku ustanovu, obaveza suda da pre svega sasluša lice koje je protiv njegove volje zadržano u psihijatrijskoj ustanovi, obaveza suda da pribavi nalaz veštaka, psihijatra ako je u pitanju dete, veštaka dečijeg psihijatra, kao i dužnost suda da može da zatraži mišljenje od organa starateljstva ili od članova uže porodice o razlozima zadržavanja i uopšte o ponašanju tog lica u porodici. To traženje mišljenja od organa starateljstva smatram takođe i te kako važnim, jer organi starateljstva su ustanove koje u skladu sa porodičnim zakonom odlaze u mnoge porodice, odlaze na teren, imaju uvida. Nažalost, kod lica sa mentalnim smetnjama, najčešće se dešava da posle dugogodišnjeg i kontinuiranog trpljenja, porodice se odlučuju da prijave člana svoje porodice za ovakav vid lečenja. Takođe, ovim zakonom, članom 58, na precizan način su regulisane obaveze radnika MUP, kod počinioca krivičnih i prekršajnih dela, kada su u pitanju lica sa mentalnim smetnjama, gde je tačno propisano da je obaveza ovih lica da kada posumnjaju da se radi o licima sa mentalnim smetnjama, lice odvedu u najbližu zdravstvenu ustanovu radi pregleda. S obzirom da je Zakon o zaštiti prava pacijenata, da je osnovni duh ovog zakona zaštita najboljeg interesa pacijenta, odnosno zaštita svih naših građana, jer svi smo potencijalno pacijenti. Sa druge strane, što se drugog zakona tiče, da je zaštita mentalnog zdravlja od nacionalnog značaja, da je pitanje odnosa države prema mentalnom zdravlju, u stvari pitanje njene zrelosti i njene demokratičnosti, SNS u danu za glasanje podržaće oba ova zakonska rešenja. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radojević. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, gospođo ministar, koleginice i kolege, pošto je isteklo jako puno vremena, zamolio bih vas da kažete koliko je našoj grupi ostalo vremena?
Ostalo je još 14 minuta i 30 sekundi.
Zaista ću se truditi zbog kolega da budem jako kratak i koncizan, mada je tema ogromna i ključna za ovaj narod i za pacijente u ovoj državi. Mislim da je ovo spisak lepih želja, kakve bi svi mi želeli da budu ostvarive i moguće izvodljive. Čini mi se da ključeve ovih želja ne drži naše Ministarstvo, pošto sam ja lekar, Ministarstvo zdravlja, nego da te ključeve drži Ministarstvo finansija. Čini mi se da sve ono što mi kao lekari sa terena signaliziramo i trpimo ili radimo sa pacijentima i signaliziramo, naše ministarstvo bude petostruko filtrirano i na mnogo mesta isečeno i na neisfinansirano. Naime, ova prava koja su ovde ovako lepo sinhronizovana i smeštena na jedno mesto su i ranije poštovana i primenjivana kao doktrina kojoj nas uče naši profesori na fakultetu i cela medicinska nauka. Ipak, od 2000. godine do sada ta prava su značajno redukovana, možda da kažem i katastrofalno redukovana, zbog toga što nema sredstava za osnovne medicinske procedure, odnosno za lekove koji se koriste bar u mom zdravstvenom centru. Kako je moguće lečiti ljude po članu 3. u kome se kaže da se pacijentu garantuje pravo na kvalitetnu i kontinuiranu zdravstvenu zaštitu u skladu sa njegovim zdravstvenim stanjem, opšteprihvaćenim stručnim standardima i etičkim načelima, u najboljem interesu pacijenata i uz poštovanje njegovih ličnih stavova kada je, recimo, Zdravstveni centar Čačak 2007. godine, pre onog prvog socijalnog programa imao 2.140 zaposlenih, a sada ima 1.680? Znači, 450 ljudi je manje. Nedavno je prema kadrovskoj listi na kojoj je 1.850 ljudi upućeno i Ministarstvu zdravlja, koje je, po mojim informacijama, odobrilo, ta lista je prosleđena Ministarstvu finansija koje će na osnovu nekih svojih parametara tu listu, pretpostavljam, iseći. Dakle, pitanje je kako su svim centrima, ima ih četrdesetak u Srbiji, koliko ja znam, značajno je smanjen broj, time su ušteđene ogromne pare, ako je prosečna plata tih ljudi oko 500 evra, onda je to 10 miliona evra mesečno, što je užasno velika svota. Čini mi se da bi iz tih para moglo da se finansira sve ovo što se pacijenti ponižavaju i prikupljaju neki novac za operacije u inostranstvu. Obzirom na takvo stanje u kadrovima i na ono što je neko jako lepo smislio, da se zdravstveni radnici bave sporednim stvarima, da broje igle, da broje osoblje, da broje sve intervencije i da reckaju po ceo dan neke stvari koje su potpuno nebitne, pa, recimo, na primer, imate situaciju da svako odeljenje u bolnici u Čačku, verujem i u svakom zdravstvenom centru u Srbiji, ima one specijalne kofice da se u njih odlažu iglice, da se one recikliraju. Ima nalepnice koje ponižavaju sve one koji su unutra o načinu pranja ruku koje se lepe pored svake česme, ali zato nema spremačica koje su ranije bile edukovaneda paze na higijenu, naročito infektivnih odeljenja, kao što je recimo moje, gde ima tuberkuloznih bolesnika, kada čistačice koje rade u nekim servisima jedva čekaju da napuste to teško odeljenje i onda prljavim rukavicama, kojima peru odeljenje, hvataju za brave, jer jednostavno sutra tu neće raditi, jer nemaju interesa da se edukuju i da paze na ostale ljude koji tu borave. Kako u tim uslovima kada se na to obraća pažnja, a recimo godinu dana ili više od godinu dana na našem odeljenju nema "lasiksa"? Mislim da je tako u celoj državi. Uvozi se "furosemid" koji je paralela. "Lasiks" je naš, a "furosemid" je uvezen iz Hrvatske. Gde je tu logika za ekonomičnost? Zaštita pacijenata u smislu da se poštuju najbolji stručni standardi, a recimo antibiotike, kojima treba da lečite bilo koju upalu, morate da zamenite sutradan, jer sutradan u vašoj bolničkoj apoteci nemate antibiotik sa kojim ste započeli lečenje, a za prekosutra dan vam kažu – razmislite pa pozovite da vidite koji ćete antibiotik dobiti. Znam da se time generišu multirezistentni sojevi bakterija i da to predstavlja užasno visoku cenu koju plaćamo i koju ćemo plaćati ako to tako i ostane. Isto to Ministarstvo finansija traži strateškog partnera za "Galeniku" koja je naš poslednji preostali domaći proizvođač lekova. Ako se to dogodi, onda će lekovi koji su sada deset dinara biti puta deset, tako da će onda biti iluzorno boriti se za neka prava pacijenata u situaciji ako nemamo lekova, ako nemamo lekara i nemamo medicinskog osoblja. Tu su nekoliko glavnih stvari koje su bile vezane za ono čime se može obezbediti poslovanje prava pacijenata. Dodaću još samo nešto što mislim da je teško izvodljivo. U članu 18. ste napisali da se pacijentima bez svesti ili iz drugih razloga nisu u stanju da saopšte svoj pristanak, hitna medicinska mera može primeniti i bez njegovog pristanka, o čemu će se obavestiti članovi uže porodice uvek kada je to moguće. Medicinska mera iz stava 1. ovog člana u zdravstvenoj ustanovi preduzima se na osnovu konzilijarnog nalaza. Vi nemate vremena da napravite konzilijum ako imate čoveka koji je, kao u mom slučaju, na respiratornoj medicini, koji ima minut, dva, tri vremena da se krene u lečenje hronične respiratorne insuficijencije u aukutizaciji, kada su kiseonik i ugljen dioksid zamenili svoje vrednosti, kada se on ponaša potpuno nekritično, kao pijan. Nemate vremena ni ako je strano telo u dušniku. Nemate vremena da sazivate konzilijume i da donosite odluku o tome. Šta ako preduzmete medicinsku meru, a ta medicinska mera ne uspe, recimo, na vađenju stranog tela iz dušnika, niste se uspeli okupiti u konzilijumu, pustili ste dete, čoveka, svejedno koga, da umre, što se dešava u zadnjih par meseci? Nekoliko ljudi, čak i dece, je izgubilo život. Mislim da se Ministarstvo zdravlja nalazi između čekića i nakovnja, između lekara, između pacijenata i onoga što se zove RFZO i Ministarstvo finansija koje u velikoj meri diriguje onim što ćemo mi kao lekari moći da uradimo i vi kao Ministarstvo zdravlja, da pružite lekarima i našim pacijentima. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Saša Maksimović. Izvolite.
Hvala. Gospođo ministre, biću vrlo kratak, jer mislim da je svrsishodnije da svoje vreme prepustim kolegama lekarima, s obzirom da medicina nije moja struka. Gospođi ministar bih uputio jedno kratko pitanje, pa se iskreno nadam tom odgovoru. Biću zaista vrlo kratak. Ono što smatram kao moguć nedostatak zakona je što se on bavi pravima osoba sa mentalnim smetnjama, znači, o tom zakonu ću govoriti, neću o pravima pacijenata, isključivo sa medicinskog stanovišta i mislim da bi bilo poželjno da se u okviru zaštite ljudskih prava uključi i pravo na socijalno uključivanje i pravo na uslove lečenja u najmanje restriktivnoj okolini. U zakonu je predviđeno da se lečenje osoba sa mentalnim smetnjama, među kojima se ubrajaju i bolesti zavisnosti, obavlja i u lokalnoj sredini, u domovima zdravlja, ali nije preciznije definisan način na koji bi oni, pored te medicinske pomoći, mogliračunati i na neki vid drugačije podrške u toj sredini, kako bi lečenje imalo pun efekat, pa ako možete kratko da mi odgovorite da li ste razmišljali o tome na koji način bi to moglo, da li nekim pravilnikom ili na neki drugi način pomoći tim ljudima?
Hvala. Reč ima ministarka Slavica Đukić Dejanović. Izvolite.
Svetska zdravstvena organizacija je donela dokument "Zdravlje u svim politikama 2020" Dakle, "Health 2020", tako se zove taj dokument koji podrazumeva jedan integrativni pristup i rešavanje zdravstvenih problema i u zajednici i sa Ministarstvom za socijalna pitanja, rad itd, već kako u kojoj zemlji su ti resori podeljeni. Praktično, jedan savremeni stav je da nema rešavanja, posebno ne uspešnih puteva za podizanje zdravstvene zaštite i tog nivoa bez toga da svi segmenti društva zaista učestvuju u procedurama prevencije, rane dijagnoze pre svega, a naravno čak i dijagnoze i rehabilitacionih tretmana i lečenja. Ono što jeste suština to je da mi možemo donositi zakonska akta za one segmente za koje smo neposredno zaduženi od ove države, odnosno u domenima onih zadataka koje nam je država poverila. Na taj način želimo malo biti model drugima koji komplementarno sa nama treba da sarađuju. Bilo bi pretenciozno da smo predlagali regulisanje zakonskih da kažem postupaka iz oblasti socijalne zaštite, a koji se i te kako prepliću sa mnogim pitanjima uključujući i zavisnost na psihoaktivne supstance, a što je bio povod da vrlo ispravno razmišlja naš prethodnik u diskusiji, poslanik SNS. Naravno da ćemo podzakonskim aktima predvideti da dom zdravlja jeste jedno mesto koje i u okviru deinstitucionalizacije, ali nezavisno od nje u okviru preventivnih i dijagnostičkih procedura treba da bude mesto okupljanja članova tima. Ne može se zamisliti ni jedan tim u kome je psihijatar zaista jedna od bitnih karika, a da nema psihologa, defektologa, socijalnog radnika, pravnika, zavisi već od pitanja koje se konkretno rešava. Kada su u pitanju bolesti zavisnosti preko 20 tzv. metadonskih centara upravo prerasta u centre za probleme vezane za psihoaktivne supstance. Republička stručna komisija koja se bavi ovim pitanjima učinila je vrlo korektne predloge, gde na način kako vi razmišljate nudi ministarstvu mogućnost da na bolji način podzakonskim aktima, mislim na podzakonska akta koja proističu iz ovog zakona reši ovu problematiku, te će to u narednih šest meseci biti naš zadatak. Hvala vam na tom pitanju.
Hvala. Saša Maksimović, replika.
Hvala vama gospođo ministar. S obzirom da je zakon o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama, zakon koji se prvi put donosi u Republici Srbiji zaista verujem da će biti stvorena mogućnost poboljšanja rehabilitacije lica sa hroničnim mentalnim smetnjama, kako ste govorili kroz prevođenje bolničkog azilantskog lečenja u psihosocijalne programe lečenja u zajednici. Iz tog razloga ja i poslanici SNS, iskreno se nadam i ostale kolege narodni poslanici, će u danu za glasanje glasati za oba predloga zakona. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Predrag Mijatović. Izvolite.
Zahvaljujem gospođo predsedavajuća, gospođo ministar, dame i gospodo, zbog izuzetno kratkog vremena koje nam je ostalo samo ću se skoncentrisati na par članova ovog zakona da bi ostalim kolegama ostavio vreme, koji su izazvali određenu nedoumicu kod mene i neslaganje sa ovim zakonom što sam izrazio i na Odboru za zdravlje koji smo imali pre dva dana. Prvenstveno u članu 3. se navodi da se pacijentima garantuje jednako pravo na kvalitetnu, kontinuiranu zdravstvenu zaštitu u skladu sa njegovim zdravstvenim stanjem. Lepo rečeno. Međutim, znamo da mi u okviru sadašnjih materijalnih mogućnosti i opremljenosti nismo u stanju da odgovorimo na ovaj zakonski zahtev, pogotovo nismo u mogućnosti da obezbedimo kontinuitet u lečenju, kao što je zračna terapija, kao nastavak hirurške intervencije kod malignih oboljenja, kod rehabilitacije, posle kardioloških i traumatoloških oboljenja. To je poznato i nažalost tako je. Znači, to je samo lepa želja koju ste vi stavili u zakon. Član 6. koji je takođe izazvao određenu nedoumicu kaže – da pravo na kvalitet zdravstvene usluge podrazumeva odgovarajući nivo pružanja zdravstvenih usluga. Lep član, ali u sadašnjoj organizaciji zdravstva nemoguće je uvek ostvariti ovu lepu želju. Prvo svi znamo da zbog nažalost prisutne korupcije zdravstveno stanje pacijenata često zavisi od njegovog materijalnog stanja, odnosno koliko je u mogućnosti da plati da bi se određena procedura ubrzala, da bi se brže došlo na red na hiruršku intervenciju, da bi se skratilo vreme na listi čekanja ili da bi se ta lista čekanja izbegla. Ovo je sve domen korupcije koji mi ne možemo da stavimo pod tepih i znamo da to apsolutno postoji kao takvo. Mesto stanovanja koje ste takođe naveli je nekada nepremostiva prepreka za pacijente, jer pacijenti koji stanuju u sedištu kliničkih centara su privilegovani, jer im je olakšan pristup vrhunskim ustanovama, dok je pacijentima iz unutrašnjosti potrebna saglasnost regionalnih filijala Republičkog fonda za zdravstveno osiguranje. Zbog ogromnih zakonskih ovlašćenja koja smo upravo dali ovoj organizaciji i navodne štednje taj filter je čestonemoguć i pacijenti ne mogu da prođu taj filter. Kvalitet koji zahtevaju u nekoj vrhunskoj instituciji nisu u stanju da ostvare upravo zbog tog filtera i zbog filijale Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje. Član 11. stav 2. kaže – u postupku ostvarivanja zdravstvene zaštite, dete koje je sposobno za rasuđivanje bez obzira na godine života ima pravo na poverljivo savetovanje i bez pristanka roditelja kada je to u najboljem interesu deteta. Ko odlučuje kada je dete sposobno za rasuđivanje? Ko će doneti taj zaključak? Neke granice u uzrastu bi ipak morale da budu preciznije definisane. Kakvo je to poverljivo savetovanje, koje vi kažete, bez prisustva i pristanka roditelja sa detetom od na primer, deset godina? Takođe smo suočeni da imamo i zavisnike od opojnih droga, dece i od 13, 14, 15 i 16 godina, kako ćemo obezbediti učešće porodice u tom lečenju, ako ona imaju pravo da roditelji u tome ne učestvuju, nego ima pravo na poverljivost, jer ste ovde rekli – bez obzira na godine. Znači može da bude i dete od deset godina. U članu 14. stav 6. kaže – po pravilu pregledu pacijenta..itd, da ne čitam sve jer nema dovoljno vremena, dakle, pacijent može da odbije da prisustvuju studenti, učenici, lekari na specijalizaciji itd. Mislim da bi ovom članu trebalo da se pristupi mnogo studioznije, jer ako tako uopšteno dajemo pravo pacijentu da odbije prisustvo učenika, studenata medicine i stomatologije i lekarima na specijalizaciji, kako će se odvijati praktična nastava? Znamo da se ne može sve naučiti iz knjige bez praktične primene. Za razliku od zapadnih školskih sistema, naši učenici i studenti izlaze iz škole i sa fakulteta sa vrlo oskudnim praktičnim znanjem i savladanim veštinama. Naši učenici imaju izuzetno bogato teoretsko znanje na koje smo stavili akcenat, ali stoji da imaju vrlo malo praktičnog znanja, jer nisu savladali praktične veštine. Na osnovu ovakvog zakonskog rešenja i ono malo što bi mogli da savladaju biće još manje, a to će se sigurno odraziti na buduće samostalno pružanje zdravstvenih usluga pacijentima. Prema tome to je dosta široko, da pacijent može da odbije i to bi ipak trebalo da se na neki način preciznije reguliše. Sada dolazimo na član 19. u kome smo učestvovali, pogotovo u Odboru za zdravlje i ovde se mnogo o tome diskutovalo. Ponovo vam postavljam pitanje, nadam se da ćete mi odgovoriti. Po kojim parametrima i ko odlučuje da je dete od 15 godina sposobno za samostalno rasuđivanje? Zašto spuštamo granicu sa 18 na 15 godina, ako znamo da je u svim zakonskim propisima osoba sa navršenih 18 godina sposobna za samostalno rasuđivanje i odlučivanje, osim u izuzetnim slučajevima, pojedinih psihičkih i ugrađenih mentalnih oboljenja. Ovo znači da u ekstremnim slučajevima dajemo pravo detetu i na medicinsko kozmetičke procedure, čijih stvarnih posledica dete još nije svesno, ali ima pravo da ih traži, čak i da pokrene postupak pred zaštitnikom pacijentovih prava ukoliko bude odbijeno, što je sadržano u članu 46. stav 6. Podsećam vas da je dete od 15 godina u osmom razredu osnovne škole. (Predsedavajuća: Vreme.) Mogu li da postavim samo jednom pitanje ministarki? Neću dalje čitati. U ime ginekologa Srbije postavljam pitanje. Dolazi devojčica od 15 godina koja je u drugom stanju. Pošto predlažemo proceduru. Predlažemo prekid trudnoće. Ono što ste nam rekli – imate jedan zakon, a to je Zakon o prekidu trudnoće koji kaže od 16 godina može sama da odluči. Imate drugi zakon koji kaže da od 15 godina može sama da odluči o proceduri. Šta god da ginekolog uradi u ovom slučaju će prekršiti jedan od zakona. koji je zakon stariji? Da li onaj zakon koji kaže da ispod 16-e godine mora da ima pristanak roditelja ili drugi zakon koji kaže da ona od 15 godina može sama da odlučuje? Koji zakon će lekar prekršiti? Hvala.
Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović, povreda Poslovnika.
Poštovana predsedavajuća, reklamiram član 27. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, po kome piše da predsednik Narodne skupštine predstavlja Narodnu skupštinu itd. Danas je jedan crkveni velikodostojnik služio liturgiju za upokojenje Vlade i Skupštine Republike Srbije. Svakako da Srpska Pravoslavna crkva ima svoje kanone i smatram da to nije u skladu sa tim kanonima, ali ja u te kanone ne bih ulazio. Narodna skupština ima svoj kanon, odnosno svoj poslovnik koji moram da reklamiram i smatram da bi predsednik Narodne skupštine morao da reaguje na ovakvu kvalifikaciju i ovakvu uvredu i moglo bi se reći pretnju Narodnoj skupštini i poslanicima Narodne skupštine Republike Srbije i trebalo bi da zaštiti ugled Narodne skupštine, ovog visokog doma. Trebalo je da uđe u salu i da iskaže svoj stav povodom tog pitanja. Koliko znam, on to nije učinio. Smatram da je time povredio Poslovnik, član 27, iako se po mnogim pitanjima, mnogo nevažnijim, oglašavao i znao da koristi skupštinsku salu i skupštinski hol za oglašavanje po mnogo manje bitnim pitanjima. Hvala.
Pretpostavljam da će predsednik Narodne skupštine da se oglasi povodom ovog pitanja. Reč ima ministarka.
Poštovani narodni poslanici, medicinska mera u smislu ovog zakona nije prekid trudnoće. Pitanja prekida trudnoće su regulisana posebnim zakonom, o čemu smo juče razgovarali. Mislim da smo u dijalogu čak i došli do zaključka da postoji poseban zakon koji to reguliše. Medicinska mera u duhu ovog zakona je preventivna, dijagnostička, terapijska ili rehabilitaciona mera koju predlažu stručni timovi. U konkretnom slučaju, kada je u pitanju maloletna osoba koja ima 15, 16 godina i eventualno je tema ili, da kažem, dilema da li prekid trudnoće ili ne. To nije mera koju predlažu timovi stručnjaka iz domena ovog zakona i ove materije. S druge strane, termin odnosno vremenski period od 15 godina je određen našim porodičnim zakonom, koji je ovaj parlament usvojio još 2005. godine. Nama je data mogućnost da razmišljamo da li je za našu zemlju u skladu sa onim što mi procenjujemo taj limit ili je nešto viši ili nešto niži. Ima zemalja kod kojih je i 15 i 16 godina i niže i više. Dakle, možemo to, ali ne u okviru ovog zakona, nego u okviru promena, odnosno izmena porodičnog zakona, pokrenuti i o tome razgovarati. Ko je taj ko procenjuje psihofizičku zrelost? Svi koji su u postupku zdravstvenih procedura, preventivnih, dijagnostičkih, terapijskih i rehabilitacionih. Dakle, svi lekari su kao obavezan predmet imali medicinsku psihologiju sa psihijatrijom. To je u našem visokoobrazovnom sistemu obavezni predmet, gde se procenjuje psihička zrelost, pošto ona može biti ovde možda spornija od psihičke, fizička je jednostavnija i onaj ko završi medicinski fakultet, on je u obavezi da proceni da li je u skladu sa životnim dobom, stepenom obrazovanja, socijalnim statusom osobe, odnosno maloletnog deteta, devojke, devojčice od 15 godina, osoba zaista i psihički i fizički zrela. Postoje vrlo jasni parametri. To je već domen struke i ne bih vas time zamarala, ali lekari dobro znaju. Često konsultuju psihologe i psihijatre svojih ili drugih zdravstvenih ustanova, ako nemaju unutar svojih zdravstvenih ustanova ove stručne profile i najčešće se timski procenjuje ako lekar pojedinac ima bilo kakvu dilemu. Dakle, u sredinama gde ginekolog treba da proceni psihičku zrelost, a oseća sopstvenu nesigurnost, sasvim je korektno da uključi psihologa i psihijatra i da oni to urade timski, što se inače i čini u praksi. Htela bih da kažem da ovo nije novina ovog zakona. Ovo je nešto što već živi u praksi. Nije kompromitovalo samu sebe, te možda zbog toga nije bilo ideja da se promeni ovaj limit od 15 godina, ali jeste u toku javne rasprave bilo vrlo značajnog broja onih koji su se pitali da li je to 15 godina. Još jednom kažem, ovaj zakon reguliše procedure koje stručnjaci predlažu detetu od 15 godina. Ne predlaže dete stručnjaku neku meru, nego medicinsku meru uvek stručni timovi i stručnjaci predlažu detetu u najboljem stručnom i svakom drugom interesu deteta. To bi bio moj odgovor kolegi Mijatoviću.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Bojan Đurić, povreda Poslovnika.
Poštovana potpredsednice, reklamiram povredu člana 27. Poslovnika. Nismo hteli ranije na tome da insistiramo, ali otvorila se polemika. Mislim da nemate pravo da tako lakonski pređete preko ove primedbe gospodina Veselinovića i očekivanja, mislim, svih normalnih ljudi u ovoj sali da kao Skupština ili vi kao neko ko u ovom trenutku u svemu zamenjujete predsednika Narodne skupštine date vrlo jasnu političku reakciju Skupštine, ljudsku, moralnu, kako god hoćete, na zaista nedopustive, strašne, terorističke pretnje dela klera SPC. Kao i obično, u ovom slučaju su prednjačili vladika Amfilohije i vladika Atanasije. Nemamo pravo da se ovde ponašamo kao neko ko ne vidi šta se dešava izvan ove sale. Hiljadu puta smo o tome govorili. Poslanicima u ovoj sali neprestano zvone telefoni. Novinari traže reakcije. Javnost je potpuno uznemirena. Počinje otvoreni rat. Vladika SPC, koji pri tom živi u drugoj zemlji, nam je svima poželeo smrt. Rekao je da se moli za upokojenje Skupštine, svih 250 poslanika u ovoj skupštini i regularno izabrane Vlade Srbije. Nas su izabrali građani na izborima. Ne znam ko je izabrao Amfilohija – Bog ili Udba, niti me to zanima, to je pitanje za crkvu, ali u ovoj zemlji niko ne može da preti smrću narodnim poslanicima i članovima Vlade. Kada se to prošli put desilo, pa su neki rekli da svako protestvuje u svojoj radnoj odeći, poginuo je predsednik Vlade ove zemlje godinu i po dana nakon toga. Dakle ili neka Skupština reaguje ili nas dovodite u situaciju da živimo u društvu koje nije iz 21. veka, nego iz 18. veka ili 19, vreme Divljeg Zapada. Hoćemo li se svi braniti od mantijaša na ulici sutra ako ovo prođe nekažnjeno?
Gospodine Đuriću, za razliku od vas, sve vreme sedim u ovoj sali. Nemam ispred sebe ništa od medija. Nisam dobila nikakvu poruku na mobilnom telefonu, koji mi je sve vreme isključen, da bih mogla da pratim sednicu. Zaista ne mogu da odreagujem za nešto u šta nisam upućena. Da li još neko traži povredu Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, povreda Poslovnika.
Zahvaljujem. Delim mučan utisak posle današnjih izgovorenih reči i mučan utisak kada se služi upokojenje živim ljudima. Međutim, ono što bih kao odgovor dao kolegi koji ne pripada stranci neobaveštenih, a izgleda da je neobavešten ili se trudi da bude neobavešten, predsednik Narodne skupštine Republike Srbije danas posle tog dešavanja i posle tog mitinga, ili kako već može da se nazove, je dao jednu izjavu. Citiram tu izjavu - Predsednik Narodne skupštine Republike Srbije istakao je danas da ne podržava udar ni na parlament, ni na Vladu, ni na državu i da se zna u zemlji kako se iznose politički stavovi, kako se organizuje politički život, kroz kakve organizacije i na kakav način i dodao da današnje ponašanje nije u interesu ni građana, ni Republike Srbije. Predsednik Narodne skupštine Republike Srbije, gospodin Nebojša Stefanović je izašao sa svojim jasno izrečenim stavom. Imputacije da ne postoji stav po pitanju tih pretnji koje su iznešene i zbog kojih se i ja kao čovek i kao pripadnik SNS, kao neko ko je jedan od 250 ljudi kome je danas služeno opelo za života, ali mislim da sve te izrečene reči danas dovoljno govore i o onima koji su ih izneli, ali i o onima koji su na takve reči aplaudirali. Ali, siguran sam da je većinskoj Srbiji utisak kao što je utisak u ovoj sali, kao što je gorak ukus u ustima, kao što je nama koji predstavljamo Narodnu skupštinu Republike Srbije. Ono što ne mogu da dozvolim je da je parlament ostao nem na takve izrečene stavove i ovo je govor i stav gospodina Nebojše Stefanovića.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević, povreda Poslovnika.
Dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram član 103. koji u prvom stavu kaže – narodni poslanik ima pravo da usmeno ukaže na povredu u postupanju predsednika Narodne skupštine, podvlačim predsednika Narodne skupštine, ako smatra da nije u skladu sa odredbama Poslovnika, a učinjeno je na sednici Narodne skupštine koja je u toku i to neposredno po učinjenoj povredi. Dakle, ja smatram da je predsedavajući povredio Poslovnik kada je dozvolio reklamaciju člana 27. i dopustio da se reklamira povreda Poslovnika od sveštenika na Trgu Republike, ukoliko je to stvarno učinjeno. To nije bilo na sednici, a Poslovnik jasno kaže da to treba da bude učinjeno na sednici Narodne skupštine koja je u toku i to neposredno po učinjenoj povredi. Povredu može da učini predsednik Narodne skupštine. Dakle, predsednik Narodne skupštine nije na Trgu Republike držao opelo Skupštini, pa prema tome, ako je Poslovnik povređen, njega ne može da povredi vladika na nekom mitingu na Trgu Republike, ma koliko to nekom čudno izgledalo. Takođe, bilo bi smešno kada bih ja rekao da se određeni narodni poslanik popeo na neku planinu, na neko zimovanje i tamo je loše pričao o Skupštini Republike Srbije i time je povredio Poslovnik. Dakle, nikada mi nije palo na pamet da kažem da je neko otišao na zimovanje, na letovanje, da ga je ubila visinska razlika, da je tamo vrlo loše govorio o Narodnoj skupštini i o Republici Srbiji i da je time povredio Poslovnik, jer to je uradio negde u nekoj belosvetskoj zemlji, daleko od nas i samim tim, predsednik Skupštine nije mogao povrediti Poslovnik, kao što ni vladika, ma šta da je uradio, nije mogao povrediti Poslovnik, a kamo li predsednik Narodne skupštine koji nije bio na Trgu Republike. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović, povreda Poslovnika.
Reklamiram čl. 106. i 107. Smatram da su dva prethodna govornika povredili dostojanstvo Narodne skupštine Republike Srbije, ali ne želim dalje da o ovoj temi ovde polemišemo. Izjava Amfilohija dovoljno govori o njemu. Saopštenje predsednika Skupštine, takođe, dovoljno govori o njemu. Ono je vrlo izričito, jasno, na vreme saopšteno, u pravo vreme, na pravi način. Ovo što su sada rekli poslanici SNS dovoljno govori o njima i čini se da njih izjava Amfilohija uopšte ne potresa. Njima su cilj politički poeni, njima nije cilj ugled Narodne skupštine Republike Srbije koji sam pokušao da sada zaštitim kroz reklamiranje Poslovnika. To je bio moj cilj. Hvala.
Pozvali ste se na čl. 106. i 107. Poslovnika da su povređena i da su ih prethodna dva govornika povredila. Dakle, podsećam vas na to da Poslovnik može da povredi samo predsedavajući. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić, replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, pošto vidim da su pripadnici bivšeg režima vrlo poslovnički raspoloženi, evo sada negoduju što sam dobio pravo na repliku, a više puta je spomenuta SNS i njeni poslanici. Prethodna dva govornika koja su govorila za ovom govornicom pre kolege koji se javio iz DS takođe su poslanici SNS ili su izabrani sa liste SNS. Kada se reaguje, onda je dobar predsednik Narodne skupštine koji je takođe iz SNS i pripada poslaničkom klubu SNS, ali nisu dobri poslanici SNS. Odlučite se više šta hoćete. Ili hoćete, kako vi kažete, najvažniji su politički poeni, pa da vama nisu važni politički poeni, ovih reklamiranja Poslovnika koji ne postoje, vi ne biste ni radili, bavili biste se politikom. Ovako, najvažnije je bilo, ne daju nam naše zakone, vaše zakone smo usvajali. Recimo, to je napad. Ili SNS je kriva za ekonomsku situaciju u zemlji. Kažete, pad životnog standarda. Hajde malo razmislite. Ako jedna porodica ima kredit kod banke od 1.000 evra, danas treba da vrati 8.000 dinara manje. Da ste vi ostali na vlasti možda bi evro bio veći. Kako je to gora politička i ekonomska situacija u zemlji? Mnogo je bolja, samo vi to ne želite da priznate, i rešavamo probleme i sa korupcijom, koju niste smeli, i sa političkom situacijom i problem Kosova, od koga ste bežali, neki javno, kao oni koji danas nisu došli u ovu salu, a neki tajno, koji se sada boje reči izgovorenih na mitingu. To je politika koju vodite.
Reč ima narodni poslanik Borislav Stefanović, replika.
Prvi deo, uvaženi kolega Arsiću, nismo razumeli. Drugi deo smo razumeli, ali mi nije jasno kako ste otišli u to polje. Ovde raspravljamo faktički ni o čemu. Čini mi se da smo dobronamerno iskazali jedan problem, ne samo mi iz DS, već i druge kolege koje jednako tišti sve, jer svi smo na tom spisku. Ovo ste pokušali da stavite u ravan da li je neko u SNS ili nije. To je nebitno u ovoj situaciji, zaista je nebitno. (Veroljub Arsić, sa mesta: Zašto je spomenuto?) Nije spominjan SNS, spominjan je predsednik Skupštine, a to što je član SNS, to je za ovu konkretnu stvar pitanje relevantno za instituciju koju predstavlja. Pokušajte jednom da shvatite da stvari koje dolaze od DS prema vama nisu i neće biti maliciozne, a naročito u ovakvim situacijama. One su napravljene sa ciljem da se zaštiti interes građana. Ako smo mi krivi za ekonomsku situaciju, gospodine Arsiću, zbog toga što smo mi dali Mlađanu Dinkiću da radi to što radi, onda ste i vi sada deset puta krivlji, jer je situacija ekonomski i u smislu životnog standarda deset puta gora. Znači, vi ste deset puta krivlji, nego što je DS, jer ste vi to dali Mlađanu Dinkiću što smo i mi dali, ali mi smo cenu platili, a vi još niste. To smo govorili u julu prošle godine i niste nas poslušali. Znači, kada vi ustanete i kažete – živi se bolje, ljudi manje plaćaju, to je lepo, ali problem je što samo vi u to verujete u Srbiji, jer i oni koji glasaju za vas znaju da su im novčanici prazni. To je problem. Nemojte praviti greške onih koje kritikujete iz prošlosti. Pokušajte da se dignete iznad toga i da shvatite da predstavljate građane koji su danas ugroženi, ne samo ekonomskom katastrofalnom situacijom, koju tražimo da se raspravi, već i ovakvim povampirenjem najcrnjih stvari i ideologije u našoj zemlji, a koja se danas desila na trgu.
Reč ima narodni poslanik Olgica Batić, povreda Poslovnika.
Poštovana predsedavajuća, reklamiram povredu člana 106. koji kaže da govornik može da govori samo o tački dnevnog reda o kojoj se vodi pretres, kao i član 108. gde ste upravo vi taj koji u odsustvu predsednika Narodne skupštine predsedavate ovom sednicom Narodne skupštine. Naravno, ovo se uvek na kraju pretvori u prepucavanje najveće opozicione i pozicione stranke, a budući da vidim da je postala tema dnevnog reda i Mlađan Dinkić, mislim da je on trebao da bude tema dnevnog reda poslednjih deset godina, u najmanju ruku. Što se tiče toga da li je predsednik Narodne skupštine trebao da se oglasi ili ne, mislim da su sve poslaničke grupe zajedno sa predsednikom Narodne skupštine trebale da se oglase, i to povodom svih onih bljuvotina koje je rekao, ne jedan vladika, jer on nije vladika, već otvarač kioska u Crnoj Gori. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Ispade da se neke stvari nisu ni desile, a maločas smo bili svedoci. Hteo sam da kažem da se svaki povod koristi u ovoj Skupštini da se napadne ili predsednik Skupštine ili vladajuća većina. Nemam ništa protiv, to je vaše političko pravo, ali kada se taj napad pokaže kao neosnovan, onda su vam krivi pojedinci kao narodni poslanici. O tome je pričao vaš poslanik, gospodine Stefanoviću, ni o čemu drugom. Tražili ste da se oglasi, oglasio se, niste ni znali, niste ni krivi za to. To ne zameram. Pokušali ste da napravite politički poen, iskreno, verujem da su i vaše želje bile iskrene, ali niste uspeli da valorizujete kroz neki politički rezultat. Nismo mi za to krivi. Onda kreću te priče oko toga kakvi su narodni poslanici. Nemojte tu priču više oko Mlađana Dinkića. Mi smo spremni svaku cenu da platimo i za svaku političku odluku da odgovaramo, to stoji. Da li je Mlađan Dinkić dobar ili loš ministar, to će reći o njemu narod na izborima. Reći će i o nama i kakva je ovo Vlada bila, pošto smo mi najveća stranka koja sačinjava vladajuću većinu. Ne bežimo mi od toga, gospodine Stefanoviću. Isto tako, problem su mnogi ljudi koje je vaša stranka, ako ne podržavala, zašto ih nije procesuirala pred nadležnim državnim organima za pljačku i države i građana? Upropašćivana je država i privreda. To je odgovornost Demokratske stranke. Imala je svoju priliku, vršila je vlast neprekidno skoro šest godina direktno. Pričate o Mlađanu Dinkiću... (Predsedavajuća: Vreme!) Završavam. Pa, za vreme vaše vlade ministar finansija je bio iz vaše političke stranke, predsednik Vlade iz vaše političke stranke i na kraju i predsednik Vlade i ministar finansija iz vaše političke stranke. Eto, to je to.
Hvala. Molim vas da ne dobacujete sa mesta. Da li neko želi od prijavljenih povredu Poslovnika da reklamira? (Da.) Reč ima gospodin Petronijević, povreda Poslovnika. Izvolite.
Želim da zatražim da se ispoštuje član 106. i da govorimo o onome što je na dnevnom redu, ali to tražim iz protesta, zato što dolazim do zaključka - nemojte više kao narodnog poslanika da me branite ovako. Oko jedne skandalozne izjave, to je skandalozna izjava koju je uputio jedan crkveni velikodostojnik, Skupština treba da se digne i da energično to osudi i zatraži intervenciju državnih organa, inače odosmo u anarhiju. Navikli smo svaki dan da slušamo kako kriminalci i huligani prete državnom vrhu ubistvima itd, a danas smo to čuli iz usta crkvenog velikodostojnika. Šta je to nego u najmanju ruku skandalozno? Treba sa ogorčenjem to da osudimo i zatražimo intervenciju državnih organa. Ako to nismo spremni da uradimo, hajde da se vratimo na dnevni red, takvi smo kakvi smo.
Hvala. Slažem se sa vama da treba da se vratimo na dnevni red, ali se gospođa Plavšić prethodno javila za repliku. (Predrag Mijatović, s mesta: Ja sam se javio pre svih.) Da, vi ste se javili u vezi sa tačkom dnevnog reda, nego smo malo otišli van tačke dnevnog reda. Potpuno ste u pravu, vi ste hteli da replicirate ministarki Đukić Dejanović, ali vas molim samo da završimo sa ovim povredama Poslovnika, pa ćemo nastaviti. Reč ima narodni poslanik Bojan Đurić, povreda Poslovnika. Izvolite.
Nažalost, javljam se po član 27. Ne možemo tako olako da pređemo preko toga. Vi ste, gospođo Kovač, dopustili da ovo ponovo pređe u raspravu dve političke partije. Iz onoga što je govorio gospodin Arsić ispalo je da svi koji smo danas ukazali na povredu Poslovnika, nakon toga i gospodin Petronijević, zapravo želimo da ostvarimo političke poene. Zaista ne razumem tu monstruoznu tvrdnju i zašto ste to uopšte dopustili da se izgovara u ovom parlamentu. Ko normalan uopšte ima ambiciju da izvuče političku korist iz toga što ukazuje da nam je vladika Srpske pravoslavne crkve praktično pretio smrću? Sada im dozvoljavate i da viču. Možda danas ne bismo ovako oštro reagovali, da neko nije platio glavom nakon što se na mitinzima govorila poruka Zoranu Đinđići da je i Tito pred smrt imao problema sa nogom. Reči su užasno zapaljiva stvar i imaju političke partije pravo da promene svoje mišljenje i da se danas prave kao da takve reči nikada nisu izgovarale, ali nemaju pravo da zatvaraju oči i uši pred činjenicom da se oni što su napravili u ovom društvu tu negativnu energiju, mržnju i pretnje i dalje valjaju ovim ulicama, samo više ne nose majice sa printom, nego nose mantije.
Hvala. Molim vas da se vratimo na raspravu o tački dnevnog reda. Reč ima narodni poslanik Predrag Mijatović, replika. Izvolite.
Hvala lepo, gospođo predsedavajuća. Pošto nisam dobio odgovor od ministarke, nismo završili, ali hteo sam u ime ginekologa Srbije da dobijem jedan vrlo decidan odgovor na pitanje koje sam postavio. Dobio sam politički odgovor, a hteo sam da joj skrenem pažnju. Prema tome, mislim da je to sada izgubilo svaku svrhu. Isto tako, dozvolićete mi, pošto sam ovoliko čekao, čemu ovo sujeverje i ova politička burleska da li nam neko drži opelo ili ne drži opelo? Čemu to sujeverje? Ako nam drži opelo, neka drži za sebe opelo, ali nije u Skupštini mesto sada o tome da diskutujemo kao o povredi Poslovnika. To je jedna besmislica. Pravimo političku burlesku, odnosno određene stranke hoće od toga da izvuku određene poene. Hvala lepo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović, po povredi Poslovnika.
Javljam se po članu 107. Smatram da ste povredili Poslovnik tako što niste opomenuli narodnog poslanika koji je govorio neistinu. Moguće je da tu neistinu niste u tom momentu znali, pa vam stoga neću uzeti za zlo. Međutim, moram da reklamiram povredu Poslovnika. Naime, predsednik Narodne skupštine Republike Srbije, na pitanje šta misli o opelu, rekao je – ne volim udar ni na parlament, ni na državu, zna se kako se iznose politički stavovi i kako se organizuje politički život.
Gospodine Veselinoviću, reklamirali ste povredu Poslovnika član 107. To o čemu vi govorite sada nema veze sa povredom Poslovnika.
Hteo sam da kažem da je gospodin Stefanović rekao samo da ne voli to što je gospodin Amfilohije uradio.
Zaista molim sve narodne poslanike da se vratimo na temu dnevnog reda. Gospođo Plavšić, molim vas da odustanete od replike da bismo se vratili na tačku dnevnog reda, već smo i zaboravili o čemu smo raspravljali. Reč ima narodna poslanica Jelena Travar Miljević. Izvolite.
Zahvaljujem, poštovana predsedavajuća. Poštovani predstavnici ministarstva, podsetila bih nas da je reforma zdravstvenog sistema u Srbiji počela 2002. godine i da je tada uključila sva tri nivoa zaštite, što je dovelo do veće dostupnosti zdravstvene zaštite, ali to svakako nije nešto što je dovoljno. Ono o čemu ću ja danas govoriti, a ne preterano dugo, jeste zaštita prava pacijenata. Danas se jako puno govorilo o Rimskoj povelji i zaista verujem, a i vidi se da je kompletan segment Rimske povelje, odnosno njeno drugo poglavlje implementirano upravo u zakon o zaštiti prava pacijenata. Ono što jeste posebno meni dalo razlog da govorim, jeste činjenica da je, recimo, u nekim zdravstvenim ustanovama čak 72% prigovora označavano kao neosnovano u dosadašnjem sistemu zdravstvene zaštite. Kada sam počela da razmišljam o tom procentu, to mi je ukazivalo na to da ili pacijenti nisu dovoljno ukazivali na to kada su im prava povređena ili da ne poznaju dovoljno metodologiju ili da čak i sam zaštitnik prava pacijenata u okviru određene zdravstvene ustanove nije imao mogućnosti da reaguje na adekvatan način. Sama institucija uvođenja zaštitnika prava pacijenata bila je i te kako jedan dobar korak, ali isto tako se pokazalo da je nemoguće da pravnik koji je zaposlen u jednoj zdravstvenoj ustanovi istovremeno štiti i prava pacijenata i prava te ustanove. Isto tako, veoma neretko su se ti pravnici bavili i kadrovsko-pravnim poslovima u okviru zdravstvenih ustanova, tako da mislim da jeste dobro izmeštanje zaštitnika, odnosno savetnika u okviru lokalne samouprave. Mislim da je lokalna samouprava jedan od najjavnijih organa i trebao bida bude jedan od najbližih građanima, i mislim da će to dovesti do određenog pojačanog, hajde da kažemo, kako samo podizanja svesti pacijenata o tome šta su njihova prava, tako i u jednoj reakciji. Ali, paralelno sa tim ono što mene raduje, jeste i sama edukacija, šta su to prava pacijenata i kako se to stvara partnerski odnos između lekara i pacijenata, na šta smo u stvari zaboravili. Zaista verujem da je to nekada postojalo. Mi u manjim sredinama to znamo da osetimo, jer mene je lečio lekar koji je lečio moju majku i vodio računa o njenom zdravstvenom stanju, a čak u jednom periodu i o mojoj baki. Mislim da je to ona puna podrška kada govorimo o odnosu pacijent i lekar, jer je to neko ko je jako dobro poznavao moju porodičnu anamnezu i ko može da pruži sutra najbolji savet za moje dete. Ono što svakako jeste pohvalno je pravo na dostupnost zdravstvene zaštite, pravo na informacije, pravo na preventivne mere. Kada govorimo o informacijama, da pohvalno je što će svaki pacijent znati ime i prezime svog lekara. Da pohvalno jer lični odnosi su ti koji stvaraju poverenje. Naravno, da kroz sve ovo mi kroz reformu želimo da stvorimo nezavisnu i efikasnu instituciju, koja u stari, garantuje zaštitu prava pacijenata. Samo nezavisna i efikasna institucija može da pruži u potpunosti ostvarivanje svakog ljudskog prava, bilo da se radi o zdravstvenoj ustanovi, bilo da se radi o organu državne ustanove, bilo da se radi o parlamentu. Samo onog trenutka kada smo nezavisni i efikasni mi dajemo svoj pun doprinos ovom društvu. Ono što jeste kod mene, kad govorim o pravu na informacije, malo stvorilo dilemu jeste, da pacijent ima prvo da dobije blagovremeno informacije i na način u njegovom najboljem interesu. Ali, svakako da je veoma često, upravo ta procena, šta je to što pacijent može da podnese i na koji način. Zamolila bih svoje kolege za budu malo tiši, ako je ikako moguće. Hvala. S obzirom da pokušavam da se skoncentrišem, pokušavam i da nadglasam 20 i nešto ljudi, pa mine ide najbolje, hvala kolege. Isto tako kada je u pitanju pravo na obaveštenje jeste nešto što je jako dobro kao i pravo na slobodan izbor, ali i pravo na drugo stručno mišljenje, što do sada nije bilo na određen način regulisano u našem zdravstvenom sistemu. Ono čemu bih ja takođe, volela da posvetim pažnju, je pravo na uvid u medicinsku dokumentaciju, ali i uvođenje samog savetnika za zdravstvo i saveta na lokalnom nivou. Meni je jasno da na lokalnom nivou u određenim lokalnim samoupravama već postoje saveti, da oni već na određeni način funkcionišu. Ali, isto tako, mislim da bi bilo dobro da je negde ovaj savet definisan kao drugostepeni organ u odnosu na savetnika za zaštitu. Prosto se postavlja pitanje, ko će onda reagovati ukoliko, ili ko će biti taj ko će proceniti da li je savetnik dobro obavio svoj posao. Isto tako, ovde svi spominju odbornike, nisam primetila da je u zakonu definisano da je to odbornik, nego su to predstavnici lokalne samouprave, i to nije nužno da budu odbornici. Tako da bih ja volela da tu ne bude nesuglasica ubuduće. Pored toga, ono što jeste svakako dobro je što se zaštitnik prava pacijenata po starom, odnosno savetnik, uvodi i u privatnu praksu. Mislim da je to nešto što do sada nismo imali u našem sistemu. S obzirom, da dobar deo sredstava ide i kroz javnu praksu, kada je u pitanju zdravstvena zaštita, mislim da je upravo to stvaranje jednakih mogućnosti i zaštite prava u svim oblastima i svim nivoima ono što mi treba da pružimo pacijentima. Da li imamo dosta toga da uradimo? Imamo. Da li ima stvari koje mogu da se urade nekada bez novca, svakako postoje. Kada sam gledala ove pritužbe građana koje su do sada podnošene, jedan deo se odnosio na neljubaznost zdravstvenih radnika. Jedan deo na pravo na vreme i mogućnost zakazivanja. Isto tako, moram da istaknem da pored prava pacijenata, žao mi je što jako retko čitamo u novinama o onim sjajnim medicinskim radnicima koji rade jedan human posao, a vrlo četo onaj manji broj koji se ogluši o ono što mu je posao bude istaknut negde u medijima. To je upravo jedna od slika koja urušava sam institut zdravstvene zaštite. Želela bih da podsetim da smo mi izmenama ovog zakona o zdravstvenoj zaštiti pružili lokalnim samoupravama mogućnost da dopune onaj segment primarne zdravstvene zaštite koji nije jednako dostupan svim građanima kroz svoje budžete. Iskoristiću ovu priliku da apelujem na sve lokalne samouprave da u okviru svojih mogućnosti pokušaju da pruže svim svojim sugrađanima adekvatnu primarnu zdravstvenu zaštitu, ali isto tako ću apelovati na sve nas da radimo zajedno u cilju izgradnje nezavisnih i efikasnih institucija kao garanta zaštite prava kako pacijenata tako i svih građana. Zahvaljujem se.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno pretstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Reč ima doktor Žarko Korać. Izvolite.
Hvala lepo. Gospođo predsedavajuća, poštovani predstavnici ministarstva zdravlja i poštovane narodne poslanice i poslanici, ovo su dva zakona iz oblasti zdravstva koja su vrlo važna, ali su oni u suštini prilično različiti po svom karakteru. Ovaj prvi koji se tiče zakona o pravima pacijenata on je neophodan bio Srbiji jer on u stvari predstavlja deo korpusa ljudskih prava. Kao što znate ne izgleda tako u prvi mah, ali mnogi ljudi su bili pacijenti u životu. Praktično se može reći da je svaki čovek kada tad u životu, ako ne onda kada je bio beba, a većina se u modernom društvu rađa u bolnici, imao neki kontakt sa zdravstvenom ustanovom, zdravstvenim radnikom, a svakako će imati još mnogo puta u životu. Znači, bili smo u poziciji pacijenta, neki su nažalost dugo u toj poziciji i to je u stvari zakon koji se baš tiče fundamenta ljudskih prava. Ovde su, samo bih istakao šta mislim da je u ovom zakonu zanimljivo, on je garantovao neka prava koja su neophodna u savremenom društvu, a realizacija i ostvarenje tih prava je posao ovog društva u vremenu koje dolazi. Ovde je bilo nekih primedbi koja u suštini pokazuju nerazumevanje ovog. Kaže – ovaj zakon garantuje to, ali da li to sada imamo? Pa, nemamo i naravno zato i služi ovaj zakon da će pozivajući se na ovaj zakon, ostvarujući primenu ovog zakona, zapravo neka od tih prava moći biti realizovana. Ako sam precizan ovde je nekih dvanaest pojedinačnih prva garantovano, a počevši od prvog i osnovnog prava koje nije ni malo za potcenjivanje koje se naravno već pojavljuje u drugim zakonima, pre svega zakonima o osnovama zdravstvenog sistema, to je pravo na dostupnost zdravstvene zaštite i neka druga. Sada nema moja pitanja će biti nekoliko primedbi. Čini mi se da u nekim stvarima, bez obzira što je zakon naravno prihvatljiv možda je trebalo biti konkretniji, za nijansu možda otići malo dalje nego što je ovaj zakon velikim delom i načelan i konkretan. Kada govorimo o pravu na informisanje mi imamo jedan problem u našoj zemlji, meni se čini, a to je stvar sad zdravstvene prakse, da kod nas zdravstveni radnici pre svega lekari imaju dosta velika prava u pogledu toga šta će vam i kako saopštiti u vezi vaše bolesti. Ovde član 7. kaže na jednom mestu – pacijent ima pravo da informacije iz stava 1. ovog člana dobije blagovremeno na način koje je u njegovom najboljem interesu. Ipak, bih voleo da pored ovih formulacija stoji još jedna da se pacijentu ne može uskratiti pravo na informaciju o njegovom zdravstvenom stanju. Da li sam jasan? Nemojte me pogrešno shvatiti, ja sam psiholog. Nekada je kontraproduktivno pacijentu reći, ali mislim da niko nema prava da uskrati od vas informaciju koja se tiče vašeg tela i vašeg zdravstvenog stanja. Time lekar, zdravstveni sistem preuzima na sebe. Jedno pravo koje ne pripada zdravstvenom sistemu ili zdravstvenom radniku i pored toga što radi u najboljem interesu pacijenta, nego pripada isključivo vama. Dakle, meni lično, mislim da bi proširili korpus ljudskih prava niko ne može da zataji informaciju moga zdravlja od mene, iako sigurno je nekada kontraproduktivno to reći pacijentu, čak uopšte mu reći, možda će srećnije imati tok bolesti, ali prosto, to je jedno načelno, moja primedba. Dakle, meni smeta što to u ovom delu nedostaje. Pored toga, ovde se jako insistira na član 21. – pravo na poverljivost podataka o zdravstvenom stanju pacijenta. Kod nas je pomalo tragično to što informacije o zdravstvenom stanju ljudi se zaista vrlo često pojavljuju u medijima i u javnosti. Pogledajte naše tabloide, pa nekad i ozbiljne novine, one vrlo često ekstezivno pišu o nečijem zdravstvenom stanju i potpuno vam je jasno da to nije samo rekla – kazala negde iz bolnice, nego neko doslovno ima uvid u karton pacijenta. Setićete se svi da se ti kartoni čuvaju u nekakvim neobezbeđenim prostorijama, u nekakvim prostorijama gde nema nikakvih mogućnosti da se oni faktički zaštite. Meni je žao, što kada je potpuno opravdano iznesen ovaj član 21, što nije rečeno, u okviru tog člana jedna obaveza zakona da će u roku od šest meseci ili godinu dana nekim podzakonskim aktom, to je ministarstvo reklo na Odboru za zdravlje da će uraditi, ja to uvažavam, ali da je to ipak ušlo u zakon, period vremena u kojem će biti obavezne zdravstvene ustanove da na takav i takav način vode računa o kartonima, da kažem, podacima pacijenata koji su sada često u elektronskoj formi, pa je to dodatni problem, kako zaštititi te podatke. Verujte mi, ti podaci se zloupotrebljavaju, tim podacima se ljudi ucenjuju, na primer koliko je puta neko imao prekid trudnoće, od čega je neko bolovao, kod bolesti koje su polno prenosive, znači ima jako mnogo situacija u kojima se može karijera čoveku uništiti, njegov život, tako što će u javnosti izaći podaci koji su zaista potpuno njegovi i privatni i stvar su zdravstvene ustanove i njega, odnosno lekara i njega. Tako da nedostaje jedna obaveza, rečeno je, verujem da će ministarstvo to uraditi, ali da je ministarstvo trebalo možda ovde da unese obavezu u kom vremenskom periodu će doneti podzakonski akt kako će se to regulisati? Prosto moraće ovako elektronski, ovako ovi drugi i to je obaveza da se čuva, ko ima ključ, posebna prostorija itd, ko može uopšte da uđe u tu prostoriju i slično. Ovde je, po mom mišljenju, najveći deo nerazumevanja je bila ova odredba koja je uvela nešto što postoji u onom ranijem zakonu, to je ministarka, koleginica profesor Đukić već rekla, to je taj uzrast od 15 godina. Samo bih hteo da vas zamolim da kažem, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, to je verujem ipak nerazumevanje, ne vaša zla volja onih koji su protiv toga. Danas u svetu, u kojem mi živimo, ovaj u kojem je Srbija danas, taj deo sveta, mladi ljudi imaju mnoga znanja, ne mogu da kažem da brže sazrevaju, a neko tvrdi da su u mnogi težim uslovima deca, to je sada za raspravu – šta znači brže sazrevanje; ali, svakako neka mlada osoba iznad 15 godina, od 15 godine zaista mora biti pitana, mora biti deo procesa koji se tiče njenog sopstvenog zdravlja. Godine 1924. je doneta prva Deklaracija o pravima deteta. Ujedinjene nacije su donele tu deklaraciju čini mi se 1989. godine, potpisala je i tadašnja Jugoslavija. Sada imamo i Konvenciju o pravima deteta. Ta konvencija je nešto što ovde u Skupštini, neki ljudi su dosta olako govorili da se deca mogu tući itd, to apsolutno nije tačno. Postoje odluke UN, mi smo potpisnik tih odluka da dete ima neka neotuđiva prava. Jedno od tih prava se danas smatra da već od uzrasta od 15 godina dete mora dati saglasnost na medicinski tretman. Molim vas, dete ne odlučuje o tome nego lekar njemu predlaže, a neko ko ima 15 godina daje saglasnost ili ne daje. Ne možemo smatrati da neko ko ima 17 godina ili skoro 18 godina da ga niko ne pita o tome koji zdravstveni tretman će prema njemu biti primenjen. Samo bih hteo da zamolim, kada govorimo o ovom zakonu, UNICEF kancelarija u Beogradu je imala nekoliko primedbi koje se nisu pojavile, znam da ih vi imate, ne znam koji je tehnički razlog, na Odboru za zdravlje i porodicu, oni su predložili, ja sam saglasan sa tim lično, prvo da ova formulacija ako dete ima sposobnost prosuđivanja, ta koleginica Đukić Dejanović je u pravu, ta formulacija postoji u psihijatriji i u psihologiji, ona nije sporna, ali zašto se ona uvodi samo za dete od 15 godina? Po toj logici ja mogu da kažem – punoletan čovek ako ima sposobnost rasuđivanja, da mu se saopšti od čega je bolestan, to ne može biti uslov. Pod dva, tamo je rečeno da kod nekih podataka koje dete daje, dete i od tri godine, neko je ovde rekao da li od tri ili od pet godina, i od pet godina, da ima pravo na privatnost jer je moguće da dođe do teških zloupotreba deteta. Vi morate da date šansu detetu da ono nekome kaže, verujući u poverljivost podatka, možda ga seksualno zlostavlja roditelj, možda ga divljački tuče pa to nažalost niko nije primetio u sredini u kojoj dete živi. Dakle, treba dati pravo bez obzira na uzrast, može biti gotovo apsurdno mali, rani predškolski uzrast, da dete ima pravo na privatnost, da može nešto u sebi šta mu se zbiva da taji. Ovde su ljudi rekli - da roditelji znaju; šta ćete da radite ako su roditelji vinovnici tog zlostavljanja i svega? Molim vas, vodite računa, to je češće nego što mislimo. Sve u svemu, mislim da je zakon koristan, meni nedostaje samo što nema nekih, kako bih rekao, drugih stvari. Samo još da kažem, što se tiče ovog Saveta za zdravlje, to je jedna potpuno nova institucija, mi je do sada nismo imali, inače, taj Ombudsman se zove u svetu za zdravlje, on je obično u zdravstvenoj ustanovi. Nama je rečeno, možda je to opravdano u našem društvu da je loše da on bude u zdravstvenoj ustanovi, da će trpeti pritisak lekara, da će biti malo suviše familijaran sa zdravstvenim osobljem. Hajde da prihvatim to, ovako sam neodlučan ovde, doneta odluka da bude na nivou lokalne samouprave. Rečeno nam je, ja sam postavio to pitanje i sad ponovo postavljam za javnost, kaže – pravnik sa medicinskim znanjem, pitao sam, šta znači medicinsko znanje? Rečeno je da će biti posebna obuka tih ljudi, da će organizovati Ministarstvo zdravlja obuku za pravnike koji će štititi, vezani biti za probleme zaštite zdravlja građana. Oni će imati neke legitimacije, ovde su predviđene legitimacije. Oni će imati prava da dođu u zdravstvenu ustanovu, da se pojave kao zaštitnici građana na lokalnom nivou. Mi ovo nismo imali, ovo je, da kažem, uvek rizik novog zakona, uvodi se jedna institucija. Evo, da otvoreno kažemo, mi intenzivno razvijamo neki naš sistem demokratske Srbije, recimo intenzivno od 2000. godine, uz sve uspone i padove. Neke institucije, to najviše zavisi od sposobnosti ljudi, kao što je recimo Zaštitnik građana, vidim da mu se građani sve više obraćaju. Znači, neke institucije su uspele u Srbiji da funkcionišu, nadam se da će ovo uspeti, jer ja često čujem jako mnogo pritužbi na situaciju u zdravstvenim ustanovama, ali moram da kažem da često čujem, što mene pogađa i iznenađuje, odnosi se često na neljubaznost i to su stvari koje sam siguran da se vrlo lako mogu ispraviti, znači kada dođe neko ko je zaštitnik ustanove, onda će moći da sasvim realno reaguje. Stavljaju se ovi saveti, koji su meni nejasni. Kako će biti konstituisani, a koji će kao voditi računa. Daj bože da u što više opština u Srbiji počne da funkcioniše. Verovatno će u početku samo u nekim, ali hajde da kažemo da će u nekom vremenu videti da li je ovo uspelo ili nije. Navijam da uspe. Da li će uspeti u Srbiji, nikada niste načisto i kod dobrih ideja da li će one, nemojte da upotrebim onaj katastrofalan izraz koji nema veze sa srpskim jezikom, zaživeti u praksi. To je katastrofalan srpski jezik. Da li će to uspeti da bude funkcionalno ili da postoji na pravi način u društvu? Ovaj drugi zakon je meni bliži. Većina zemalja nema ovaj zakon. Ovaj zakon o zaštiti lica sa mentalnim smetnjama, pretpostavljam da je drag našoj ministarki. Ona je sama neuropsihijatar. Mislim da treba imati ovaj zakon. Problem ovog zakona je nešto drugo. Ovaj zakon je ograničen strukom. Znači, ako se ovaj prvi tiče ljudskih prava, konvencija i Deklaracije o ljudskim pravima, ovaj zakon je velikim delom ograničen onim što je danas psihijatrija, klinička psihologija. Ne možete mnogo ići izvan njega. Naravno, u ovom zakonu se vrlo precizno regulišu stvari koje su u stvari najsloženije u psihijatrijsko-psihološkoj praksi i on, pre svega, ako preskoči uvodne odredbe, on jako precizno definiše dve stvari, o kojoj prvo je bilo govora u parlamentu, a druga nije, koliko sam pratio raspravu, a nažalost nisam mogao jutros, imao sam druge obaveze, nije pomenuta. Prva je prisilna hospitalizacija. Savest mi nalaže da kažem da ima zemalja koje ovo nemaju. Hajde da razgovaramo otvoreno. Bivša Jugoslavija je imala. Srbija je to nasledila i ima i Srbija. To u Srbiji decenijama postoji. Ima zemalja koje ovo nemaju. Smatraju da je to kršenje osnovnih ljudskih prava da sa lekarskim nalogom neko može da vas strpa u psihijatrijsku ustanovu. Tamo, nažalost, država reaguje tek kada neko napravi neki prekršaj, ali onda imate i problem da neko ko je u nekom vrlo lošem mentalnom stanju, agresivan, paranoidan, da napravi neko ozbiljno krivično delo i tek onda može policija da reaguje. Ima i to svoje opasnosti, ta potpuna zaštita ljudskih prava. Mi ovde ograničavamo ljudsko pravo na slobodu i to je vrlo opasno i taj deo je ovde zakon pokušao da reguliše. Vi ste videli da se u roku od 24 časa mora dati mišljenje kada se privede to lice, kad ga policija i hitna pomoć dovedu u psihijatrijsku ustanovu. U roku od tri dana mora da se donese sudska odluka, što će biti vrlo interesantno, jer to može da se dogodi za vreme praznika, može da se dogodi vikendom i stvar može da bude interesantna. To je vezano za ovaj zakon o mreži sudova. Mesto gde se o tome sudi može da bude udaljeno. Koliko sam ja video, nema suda u svakom mestu gde se nalazi psihijatrijska ustanova, tako da je to problem, ali ta tri dana su zaista po meni maksimalan rok, jer neko zaista može da bude strpan u psihijatrijsku ustanovu, a da se utvrdi, bilo stručnjak, bilo što je sad pravna procedura, da smatra da mu tu nije mesto. Koleginice i kolege, samo vas na nešto upozoravam - biti u psihijatrijskoj ustanovi nije kao biti na onkologiji ili na ginekologiji. To nosi stigmu i celoga života tu osobu može da prati to da je bio u psihijatrijskoj bolnici; što je tragično, ali realnost većine društava u kojem živimo. Znači, to nisu neozbiljne stvari. To može da ima konsekvence za životnu karijeru. Kao što je on čuveni američki sociolog rekao - to je karijera duševnog bolesnika. Kad jednom zalepe etiketu da se duševni bolesnik, nikad više ne možeš to da skineš, uvek će neko da šapće iza tebe, nećeš dobiti posao, nećeš moći da stvaraš baš prijateljstva, neće ti dozvoliti da budeš roditelj i mnogo što šta. Drugim rečima, to nije za igru. Ako smo tu praksu nasledili, onda je koleginica Đukić Dejanović u pravu, to treba smanjiti i time izbeći mogućnost da zaista neko protiv svoje volje bude u psihijatrijskoj ustanovi. Druga stvar koja se ovde detaljnije definiše je elektrokonvulzivna, nekad se zvala elektro šok terapija. Da ne otvaramo sada temu te terapije, ona svakako u nekim slučajevima pomaže, pre svega kod depresija. Uzgred bude rečeno, pošto su žene češće depresivne nego muškarci, 70% osoba koje se tretiraju elektrokonvulzivnom terapijom su žene, tako da se ovo tiče i ženskih prava, čakviše nego samo ljudskih prava, nego i prava žene. One su mnogo češće podvrgnute ovoj terapiji. To je terapija koja pomaže, nekada ostavlja ili ostavlja izvesne posledice. To je pre svega stručno pitanje. Ovde je decidirano donet stav, i to je član 55, ja se nadam da ga dobro interpretiram, da ta osoba mora da da pismenu saglasnost. Znači, ne može nikom da bude primenjena elektrokonvulzivna terapija da nije dao saglasnost. To je vrlo važno. Znači pismena saglasnost, ne usmena saglasnost osobe nad kojom će se ona izvršiti, s tim što su potrebna tri prethodna uslova da budu zadovoljna, a prvi je da je to u najboljem interesu itd, da je zaista neophodno. Ovde su izvršeni primeri. Neke kolege su rekle potpuno tačne podatke, da su kod nas neke psihijatrijske ustanove praktično postale ne stacionarne ustanove,nego azili. Meni nedostaje ovde, to je moja primedba, ja nisam amandman pravio, jer očigledno vidim da nema spremnosti Ministarstva, ne mislim nešto negativno time, nego ne vidim trenutnu spremnost da se tako daleko ide u zakonu. Zaista mislim, to je moje profesionalno mišljenje, da treba zakonom ograničiti dužinu vremena koje neko može da provede u psihijatrijskoj ustanovi. Kada je neko deset godina u psihijatrijskoj ustanovi, molim vas, to više nema veze ni sa lečenjem, to je socijalni slučaj, porodica ga neće nazad, nema gde da se vrati. To je degradiranje psihijatrijske, psihološke pomoći. To je degradiranje te ustanove. Ona nije kriva za to. Društvo ono što ne može da reši, gurne tamo i to nije u redu ni prema toj osobi, ali nije ni prema onima koji treba da se staraju o toj osobi. Mislim da treba zakonom ograničiti koliko se može provesti u takvoj ustanovi. Treba obavezu imati. Doduše, ovde u zakonu ima revizije. Ona mora da bude češća i treba apsolutno posle nekog perioda vremena, recimo, dve godine, godinu dana, otežati uslove kako u reviziji ta osoba može da ostane. Ljudi, čuli ste ovde na dva mesta da imate pacijente koji sede deset godina u bolnici u Kovinu ili ne znam gde. Kao student sam to prvi put video i bio sam u šoku. To je potpuno besmisleno. Niko ne može da bude deset godina u bolnici, jer time društvo saopštava da mi ne znamo s njim šta da radimo. To nije nikakav odgovor. Ta ustanova ne služi tome da nekoga drži. To je sada socijalni slučaj. Na drugi način je to trebalo rešiti. Trebalo je rešiti tako da je ta osoba pod nadzorom, da bi dobio adekvatnu medikamentoznu terapiju, da ima neko da se brine. Ono što iz toga proističe i za mene je to vrlo važno, s tim završavam, potrebno je da, ne samo ograničiti… Odmah da vam kažem da ne bude da nisam rekao – nema u svim zemljama ni elektrokonvulzivne terapije. Koliko je meni poznato, Slovenija je to zabranila. Da ne budete vi u zabuni. Slovenija je zabranila. Od 1995. godine Slovenija nema tu terapiju. Znači, ista je stvar ovde. Vi morate dužinu hospitalizacije ograničiti, otežati, onemogućiti praktično da bude preduga. Mislim da je u zakon trebalo, a znam da nema para, znam da će svi skočiti, neke nove institucije. Svi su ovde govorili o socijalnoj psihijatriji. Govorila je čak i koleginica koja je protiv zakona i njena poslanička grupa neće glasati, koleginica iz DSS, takođe psihijatar, Sanda Rašković Ivić i ona je rekla nešto o toj socijalnoj psihijatriji. Samo u tom delu se slažem s njom. Možda je trebalo u ovaj zakon uneti upravo obavezu formiranja, ne znam, to verovatno u mreži zdravstvenih ustanova, to treba na drugim mestima, ali možda ovde naglasiti da su potrebne upravo te institucije koje bi uspele da resocijalizuju onoliko koliko je to moguće i polako vraćati ljude u sredinu iz koje su oni iščupani pre devet, deset, pet ili sedam godina. Jednom davno sam radio jedan film, nije bitno, čak je dobio i neku nagradu, ekipa koja je radila sa mnom, u jednoj psihijatrijskoj ustanovi u Jugoslaviji, to je danas u jednoj drugoj republici. Tamo se desila jedna neobična stvar, s tim da završim, optimistički. Tamo je za direktora po onom socijalističko-komunističkom ključu došao jedan čovek koji nikakve veze sa psihijatrijom nema. Onda je on primetio, pošto je dobar čovek, da tamo sede mnogi pacijenti koji u stvari više nisu pacijenti, nisu za tu bolnicu. On je iznajmio autobus, potrpao ih unutra i krenuo je od kuće do kuće da ih vraća kući. Mi smo snimili sa kamerom šta se dešavalo. To je užasno potresno. Išli smo sa njima i on je vraćao te ljude kući. Došao je i rekao – evo, vraćamo vam ga, nema potrebe, on više nije bolestan i, naravno, taj film je najbolje pokazao da su većina tih ljudi samo socijalni slučajevi, da neće da ih prime porodica i sredina. To moramo da sprečimo. Mislim da je ovaj zakon prvi važan korak ka tome da regulišemo, zaštitimo mentalno zdravlje građana ove zemlje na način koji, kako bih rekao, precizira ne samo mogućnost zloupotrebe, nego pre svega prava tih ljudi koji su često strašno ugroženi u svakom društvu. Hvala.
Hvala. Pošto više nema prijavljenih za reč, zaključujem zajednički načelni pretres. Sa radom nastavljamo u utorak 14. maja u 10.00 časova.