Dame i gospodo poslanici, gospodine predsedniče, posle 24 sata čekanja imam mogućnost da obrazložim amandman na član 243. zakona, koji sam podnela. Moram samo da konstatujem da u toku jučerašnjeg dana za sve ono što se dešavalo imam samo jedan komentar, ako mi dozvolite na početku današnje rasprave, pažljivo sam pratila šta se dešavalo čekajući da dobijem reč i da obrazložim, po meni, najvažniji amandman na Predlog zakona, jer kako je i sam ministar rekao, meni, a i na nacionalnoj televiziji kada je gostovao pre dva dana – ako prihvatite ovaj amandman on će da povuče zakon. Znači, zakon nikako "ne valja", a sa ovim amandmanom i nekoliko pre toga mogao bi da se popravi. Ono što se juče desilo je zaista nešto za šta ja samo imam reči potvrde, ne hvale, naravno, ali konstatujem, s obzirom na to da vas poznajem dugi niz godina, da sve ono što ste rekli jedni o drugima je apsolutno istina. Verujem da ste bili u pravu kada ste jedni o drugima sve ono juče govorili. Što se tiče amandmana na član 243 – radi se o zahtevu Srpske radikalne stranke, a pre toga Socijalističke partije Srbije i Nove Srbije, da se poslanici u danu za glasanje većinom odluče da pomognu građanima Srbije, radnicima. To od vas traže danas prisutni predstavnici sindikata u Skupštini Srbije, svi građani i svi oni koji znaju da bi se njihova prava grubo prekršila neusvajanjem ovog amandmana, odnosno neučestvovanjem i negarantovanjem Vlade Republike Srbije za potpisivanje opšteg kolektivnog ugovora. Gospodine predsedniče, dame i gospodo poslanici, danas najoštrije protestujem, u ime svih građana, a pre svega radnika Srbije, što ovde nije prisutan ministar Lalović. Predsedniče, ja sam vas juče upozorila, odnosno zatražila od vas da mi kažete gde se ministar nalazi, a vi ste u šaljivom tonu rekli da iz te perspektive ne znate da li je on ispred, jer gledate napred u nas. Saznala sam da je popio tri kafe i šetao tri sata po hodniku, toliko da građani znaju. Dakle, potrebno je da Vlada Republike Srbije bude garant za potpisivanje opšteg kolektivnog ugovora. Zbog čega to kažem? Ne zbog ovakvog obrazloženja koje je potpuno neprihvatljivo, nego zbog činjenice da mnogi veliki sistemi u našoj zemlji nisu privatizovani. Ja ću da vam govorim danas, pošto će i druge kolege srpski radikali da iznose mnogobrojne primere, recimo, o sistemu grupe "Zastava automobili" Kragujevac. Potpuno je neprihvatljivo da ministar posle dva dana, ako se setite šta je tada bilo, pošto smo juče imali onaj dan za međusobne optužbe i obračunavanja, ali dan pre toga, ministar je, na moje pozivanje na član 35. Ustava – da je kolektivni ugovor ustavna kategorija, jer član 35. kaže da, zaposlenima može prestati radni odnos protiv njihove volje, pod uslovima i na način utvrđen zakonom i kolektivnim ugovorom, a i posle izlaganja drugih poslanika, ministar je izašao za govornicu u četiri minuta do 18 časova i rekao – sve je ovo bezvezno i besmisleno. Tri sata posle toga u razgovoru sa "Mikom", kako ga on zove, predsednikom Samostalnog sindikata, rekao je da on smatra da radnici "Zastave", odnosno Zavoda za zapošljavanje i obrazovanje, koji, između ostalog, traže potpisivanje i garanciju Vlade za opšti kolektivni ugovor, "u septembru mesecu nemaju više šta da traže". To su reči ministra. Na upozorenje predsednika sindikata da se spremaju veliki talasi štrajkova, odnosno da je to činjenica i da su narasle socijalne tenzije, ministar je rekao da ga "laprdanja" oko štrajka ne zanimaju, da je njemu Predlog zakona odobren od Međunarodnog monetarnog fonda i da on neće da prihvati amandmane koji su zahtev svih zaposlenih u Srbiji. Ja vas pitam, dame i gospodo poslanici, da li je danas, pored svih nedaća koje država Srbija ima, normalno da mi imamo takvog ministra za rad i zapošljavanje? Da li je normalna situacija da ministar najružnijim rečima i pogrdnim izrazima, koje upućuje radnicima Srbije, rešava problem? Da li je taj čovek spreman za tu vrstu socijalnog dijaloga? Da li je moguće da ministar, koji je preuzeo odgovornost da rešava goruća pitanja u zemlji, kaže da su "Srbi narod koji ne voli da radi", to je takođe rekao u toj emisiji i "koji bi najradije sa 18 godina da idu u penziju". Niko do sada na takav način nije uvredio građane Srbije. Posao ministra i ove vlade je da otvara nova radna mesta. To je posao i Borisa Tadića. On je takođe to obećao u predizbornoj kampanji i mi zbog toga ne možemo, i zbog činjenice da radnici gledaju ovaj prenos i u svakog poslanika, pre svega poslanike SRS da zaštite njihove interese i prava, da prihvatimo da se odbije ovaj amandman i po cenu da Lalović više nikada ne uđe u zgradu Vlade, što bih ja najviše volela, jer ne zaslužuje to mesto. Prihvatite u danu za glasanje, dame i gospodo poslanici, ovaj amandman. Kako danas stvari stoje, pa je zbog toga verovatno i indisponiran, da ne kažem deprimiran ministar koji je dobio podršku od MMF-a i zato se možda ne pojavljuje ovde, amandman će biti prihvaćen u danu za glasanje. Mi ćemo bar donekle popraviti onaj zakon koji je DOS doneo krađom i pljačkom u Skupštini i vratiti osnovna prava radnicima, a to je da, u potpisivanju i u garanciji za kolektivni ugovor Vlada preuzme odgovornost. Ako vi to niste spremni, a pre svega se obraćam poslanicima DSS, onda neka Vlada podnese ostavku. Buduća Vlada, u kojoj radikali budu vladali, biće spremna da preuzme ovakvu vrstu odgovornosti.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, želim da pozdravim i prisutne članove Samostalnog sindikata, član 243. Predloga zakona o radu odnosi se na učesnike u zaključivanju kolektivnog ugovora. Ovo je jedan od ključnih članova Predloga zakona o radu, koji je Vlada Republike Srbije podnela Narodnoj skupštini. SRS, odnosno moja koleginica Nataša Jovanović je podnela amandman na član 243. u ime poslaničke grupe SRS, u kome traži da se iza reči "zaključuju" dodaju reči "Vlada Srbije". Suštinski, ovo je amandman koji rešava pitanje zaštite, pre svega, zaposlenih radnika u ovoj državi. Ova vlada je, neprihvatanjem amandmana koleginice Nataše Jovanović, pokazala suštinu i prirodu ovog predloga zakona o radu, ograđujući se od ovog ključnog člana i amandmana SRS na član 243. Izričito se od poslanika SRS zahteva da se ovaj amandman prihvati, apelujem na sve narodne poslanike u Skupštini Srbije da u danu za glasanje glasaju za amandman na član 243. Predloga zakona, koji je podnela Nataša Jovanović u ime poslaničke grupe SRS. Na ovaj način, ono što ste se obavezali građanima Srbije u izbornoj kampanji, ispunićete. Ova vlada se obavezala da bude garant u svim ovim socijalnim dešavanjima u državi, u ekonomskoj situaciji u kojoj se zemlja nalazi, gde je većina građana na rubu socijalne egzistencije. Upravo, ovaj član 243. je veoma važan. Zato SRS insistira da se ovaj amandman prihvati od strane narodnih poslanika, imajući u vidu da je od Vlade Republike Srbije dobila negativan odgovor, a u obrazloženju se jasno naglasilo da Vlada Srbije nije član nijednog udruženja poslodavaca i zato ne treba da bude učesnik u zaključivanju opšteg kolektivnog ugovora. Ova vlada Republike Srbije, pre svega, je Vlada koja je obećala građanima, kada je preuzela da vlada ovom državom, da će ispunjavati svoje obaveze, a pogotovo DSS, koja je nosilac vlasti u Srbiji i koja je nosilac vlasti u Republičkoj vladi, preuzela je na sebe tu odgovornost. Imajući u vidu da je prethodna vlast DS ponizila sve zaposlene u Srbiji, mi iz SRS smo očekivali od vas da ćete ovim predlogom zakona rešiti upravo tu nepravdu koja je učinjena prema zaposlenima i prema radnicima u ovoj zemlji. Imajući to u vidu, očekivali smo predlog zakona koji će zaštiti prava zaposlenih. Međutim, očigledno je da ministar nije tu, pa ne mogu da mu se obraćam indirektno, ali nadam se da će mu neko to preneti. Suština njegovog izlaganja u toku prekjučerašnjeg dana je bila da je Vlada predložila zakon koji ide napred. Mislim da je Vlada predložila Predlog zakona o radu koji će Srbiju vratiti unazad, a nije onako kako je on to rekao, da zakon ide u smeru kretanja kazaljke na satu, nego suprotno od kretanja kazaljke na satu. Ovaj zakon je povoljan za poslodavca.To je ono što se na članu 243. može uočiti. Mi insistiramo i apelujemo na poslanike u Narodnoj skupštini, pogotovo vladajuće većine, koji čine Vladu Republike Srbije i podržavaju Vladu Republike Srbije, da glasaju za ovaj amandman na član 243. koji je podnela Nataša Jovanović, jer, ukoliko ne prihvatite ovaj amandman na član 243, priroda Zakona o radu, koji je sada na snazi, neće se ništa promeniti i nećete ništa bolji biti od ovih vaših prethodnih koalicionih partnera, sa kojima ste juče u ovoj skupštini pravili cirkus, skrećući temu, verovatno namerno, da se ne priča o ovom predlogu zakona o radu. Naša tema je da se priča upravo o ovom predlogu zakona o radu. Mi smo očekivali da će svi poslanici na jučerašnjem toku sednice govoriti o Predlogu zakona i pokušati da, svojim izlaganjem, naravno, svako na svoj način, govori o zakonu, a ne da govori o onome što nije bila tema na jučerašnjoj sednici. (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) Mi insistiramo i apelujemo na poslanike, pogotovo vladajuće većine i DSS, da prihvate i u danu za glasanje glasaju za amandman na član 243. koji je podnela Nataša Jovanović u ime poslaničke grupe SRS.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovim amandmanom se traži da Vlada Republike Srbije bude obavezni učesnik u zaključivanju opšteg kolektivnog ugovora. Da ne bi ponavljao razloge zbog čega to Vlada mora da bude i što je u većini država Vlada obavezni učesnik, samo bih podsetio na obećanja. Znači, prave se institucije, traži se neka sigurnost, država treba da bude garant. To su nam obećale stranke demokratskog bloka kad su napravile ovu vladu. Ako to svedemo na brojeve i na neki značaj, to otprilike izgleda ovako: u socijalno-ekonomskom savetu Vlada ima trećinu, to bi bilo 33%, nečega što želi da napravi da bude institucija. U kolektivnom ugovaranju, kada je u pitanju opšti kolektivni ugovor, Vlada ne želi nikakvo učešće. Znači, opredeljenje stranaka demokratskog bloka da nose odgovornost, da vladaju, svodi se na neverovatnih 18%. U ovoj oblasti vi želite da vladate samo sa 18%. To potvrđuje, čak i matematički, da vi ne želite da imate dodirnih tačaka sa ovom oblašću. Da vas podsetim na legalizam, da vas podsetim na obećanja. Juče smo u onoj bujici emocija, uzrokovanih patološkom potrebom da se istakne istina, saznali da ste i jedni i drugi u pravu kada sebe opisujete ko ste i šta ste. Ali, da vas sad podsetim, da ne smanjim, nego da vas podsetim. U ovoj skupštini je 2003. godine donet jedan zakon. Po tom zakonu građani Srbije treba da plaćaju TV pretplatu. Ili će poštar da ih obavesti ili će onaj potpredsednik Žarko Korać da ide od kuće do kuće, da popiše i da ljudi plaćaju TV pretplatu. Taj zakon se ne primenjuje. Sada ni Vlada neće da učestvuje u zaključivanju opšteg kolektivnog ugovora, a naravno, direktor RTS juče nije hteo ni da izvesti šta se desilo u Narodnoj skupštini. Desilo se razvrgnuće jedne zajednice. Čuli smo da ste jedni druge optuživali. Mene ne bi iznenadilo, ukoliko se ovaj zakon usvoji, da predstavnici DS odu u OEBS i da tuže DSS, kao što je to radila DSS protiv DS, dok je ona bila na vlasti. Jeste tema i to zato što Vlada ne želi da bude u opštem kolektivnom ugovoru i onda ja vas, koji vodite ekonomsku politiku ove zemlje, pitam – na osnovu čega ćete da vodite poresku politiku, na osnovu čega ćete da vodite sve druge sektorske politike koje imaju bilo kakve dodirne tačke sa nečim što se zove utvrditi vrednost, kao ekonomsku kategoriju? Ne, čak, vrednost rada, nego uopšte pojam vrednost, merila, na osnovu čega mislite da merite ako ne želite da budete odgovorni povodom nijedne stvari. Nije ni čudo što se dešava ovo. Protestuju ljudi, štrajku, demonstriraju, Vlada spava, to Vladu ne dotiče. Železničari se pobunili, Vlada nije ispunila svoje obećanje. Šta je Vlada mogla da obeća? Kako Vlada može da zaključuje posebne kolektivne ugovore ukoliko nije jedna od ugovornih strana u opštem kolektivnom ugovoru?! Zar bi onda Vlada svojim posebnim kolektivnim ugovorom koji treba da zaključi kada su u pitanju zaposleni u javnim službama, mogla da krši ono što stoji u opštem kolektivnom ugovoru, a ona ne želi da učestvuje u opštem kolektivnom ugovoru. Kako Vlada misli da izračuna šta je osnovna cena rada?! Ako ste vlast, budite vlast, nosite odgovornost. Vi ste odgovorni za stanje u državi. Koliko ste neodgovorni, verovatno će vam Karić pripremiti demonstracije i štrajkove. Zapamtite, možda po prvi put u istoriji, štrajkovaće i poslodavci i zaposlenici. Razmislite malo o vašim koalicionim partnerima, razmislite malo šta radite, razmislite da li taj vaš koncept "vlasti bez vlasti", odnosno da je to "koncept Vlade organizovane kao nevladine organizacije".
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo, ja sam još uvek pod utiskom onog skeča na državnoj televiziji od pre dva dana, zvao se - "Mika i Lale". Vidim, Lale nije tu, ali je u ulozi ministra u toj TV emisiji rekao toliko ružnih stvari za narodne poslanike, rekao toliko neistina vezano za rad narodnih poslanika po Predlogu zakona o radu, da ja to zaista moram da komentarišem, pogotovo što to ima direktne veze sa članom 243. na koji je amandman podnela koleginica Nataša Jovanović. Reče ministar tog dana, prekjuče, da on nije ni iznenađen na koji način se obrazlažu amandmani i da amandmane zajednički obrazlažu predstavnici SRS i SPS. Moram da kažem da je ministar izrekao veliku neistinu. Mi srpski radikali imamo svoje amandmane, kolege iz SPS i ostale kolege imaju svoje amandmane, svako obrazlaže svoje amandmane; ali, recimo, na član 243, o kojem danas govorimo, ima amandman iz grupe SPS, SPO - Nova Srbija, SRS. Naš amandman se donekle razlikuje, zato što smo samo dodali "Vladu" u ovaj postojeći tekst, a prethodni amandman je bio takav da se postojeći član menjao, ali je suština ista. To je amandman zbog kojeg ministra ni juče ni danas nema u sali. To je amandman zbog kojeg je ministar rekao i u toj emisiji – ako se budu usvojili amandmani, on će da povuče zakon. Pitam vas – ko je ministar, odakle on crpi svoje ovlašćenje da će on da povuče zakon? Zato ste juče sa dva sata zakašnjenja počeli ovu sednicu, što ste ga ubeđivali da to ne uradi na ovoj skupštini! Zato, sa kim god sam razgovarala od kolega, svi kažu da bi ovaj amandman trebalo da prođe i iznenađeni su šta se to dešava u ministrovoj glavi, zašto on ne dozvoljava da ovaj amandman ne bude prihvaćen. Čak on uslovljava povlačenje zakona, ako ovaj amandman bude prihvaćen. Dame i gospodo, nemojte da dozvolite ministru, setite se, nije mnogo davno ni bilo, ko je osnovao stranku ministrovu. Sećate se da je to bio Bogoljub Karić. Neka ministar svoje obaveze prema Bogoljubu Kariću na drugi način reguliše, a ne preko ovog parlamenta, ne preko građana Srbije, ne preko zaposlenih u Srbiji. Dame i gospodo, ministar nije znao da odgovori na pitanja koja smo mu ovde postavljali, pitali su ga gledaoci direktno, šta misli o onih 300.000 zaposlenih koji idu na posao, ne primaju plate, šta misli sa tih 300.000 zaposlenih kojima planira da, po ovom zakonu da otkaz. A ja sam zapisala jedan ministrov biser, rekao je da će u javnim preduzećima otkaze dobiti 300.000 parazita. Ako je i od ministra, previše je. Na taj način da se vređaju zaposleni u javnim preduzećima, Laloviću, neka ti je na čast! (Nataša Jovanović sa mesta: Kakva čast, nema on časti.) Naravno, da ima ne bi to ni rekao. Dakle, mogu da kažem u ime poslaničke grupe SRS da sam veoma ponosna i da smo svi veoma ponosni našim angažovanjem u pokušaju da popravimo ovaj predlog zakona o radu, jer je snaga naših argumenata takva da ministar ne može da se suprotstavi, bez obzira što je mnoge amandmane odbio, očigledno je da se plaši da će skupštinska većina prihvatiti dobar deo ovih amandmana, što bi značilokoliko–toliko bolji položaj zaposlenih u Srbiji. Ovaj amandman koji se odnosi na član 243. je izuzetno značajan i ako ne bude prihvaćen, onda zaista ne znam o čemu se radi. Ako ostavimo na volju zaključivanje kolektivnog ugovora poslodavcima, onda kolektivnih ugovora, drage moje kolege, neće biti. Onda će da radi svako šta mu padne na pamet, onda će otkazi da se dele, onda će ljudi... (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) ... da se proglašavaju viškovima bez mogućnosti naknade za otpremnine itd. Nastaviću o drugom amandmanu, pošto je slično. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, nekoliko rečenica u prilog ovoj raspravi, da Vlada mora da bude učesnik u ovom postupku. Podsetiću vas na nedavno usvojeni Zakon o privrednim društvima. Usvajanjem tog zakona prestao je da važi Zakon o preduzećima, sem nekoliko odredbi koje se odnose na onaj deo posla gde je Vlada odredbama tog zakona zabranila direktorima preduzeća, gde je većinski vlasnik kapitala država ili gde su društvena sredstva u pitanju, raspolaganje sredstvima umanjenja ili uvećanja kapitala, čak, otuđenja osnovnih sredstava; zabranjeno je čak izdavanje i pod zakup poslovnog prostora bez saglasnosti Vlade, odnosno određene Agencije za privatizaciju. Podsetiću vas da je Vlada u preduzećima kao što je RTB "Bor", matično preduzeće koje ima u svom sastavu nekoliko zavisnih preduzeća, suspendovala organe upravljanja, postavila odbore RTB-a, koji je Vladin organ, po liniji rukovođenja direktore preduzeća koji su vladini ljudi. Mi smo praktično u stalnom zasedanju, radnici organizovani u dva sindikata, samostalni i nezavisni, sa direktorima preduzeća koji su, u stvari, vladini činovnici. Zašto bi onda Vlada izbegavala uporno da učestvuje u tom poslu, ako je već u toj priči, ako direktor jednog velikog sistema kao što je RTB "Bor" ne može ništa da uradi, a da pre toga ne dobije saglasnost Vlade, odnosno Agencije za privatizaciju i ne može nijedan posao, u smislu povećanja kapitala ili smanjenja kapitala, restrukturiranja, privatizacije ili bilo čega da uradi bez Vlade. Vlada je u toj priči, htela ne htela, sve do onog momenta dok se ne ukine društvena imovina, odnosno dok se državna preduzeća ne privatizuju i ne reši na drugi način taj višak zaposlenih. I, to je jedina garancija da će taj posao da se uradi dobro, a na drugi način i nije moguće. Onog momenta kada ne bude više bilo društvene imovine, kada sve bude privatna imovina, onda će to biti sasvim druga priča i jasniji odnos poslodavac – zaposleni, gde Vlada samo treba da određenim propisima odredi ambijent, odredi uslove i pravila igre, i onda poslodavac i zaposleni tačno znaju na koja prava mogu da računaju, u kojim okvirima je sve ono što je potrebno da jedno društveno preduzeće funkcioniše i da zapošljava radnike ili da otpušta radnike, u skladu sa propisima koji važe. Ne znam zašto se Vlada toliko brani od obaveze i potrebe da učestvuje u tom poslu kada je to neizbežno, dok se ne završi privatizacija, odnosno priprema za stečaj i likvidaciju preduzeća koja su u društvenoj svojini i preduzeća gde je sada država većinski vlasnik. Toliko, hvala.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas uopšte neću pominjati onu jučerašnju raspravu u kojoj ste bili, i jedni i drugi, u pravu. Mislim da su građani Srbije shvatili da ne valjate ni jedni ni drugi. Danas neću govoriti o tome ko je kada, kome i koliko mandata pokrao. Neću govoriti ni o šteti koju je Demokratska stranka pretrpela sa bivšim poslanikom Demokratske stranke Srbije Đokovićem, da li se tako zove gospodine Aligrudiću? Jer je 50.000 evra, koje je Demokratska stranka isplatila na ruke Đokoviću potrošeno. Đoković je samo član Demokratske stranke, a građani Srbije neka procene da li toliko može da košta jedan član, s obzirom na to da je mandat ostao Demokratskoj stranci Srbije. Dame i gospodo narodni poslanici, evo već više od nedelju dana raspravljamo o ovom zakonu o radu i očigledna je, i građanima Srbije, paranoja ministra Lalovića onog trenutka kada se pojavi neko iz Srpske radikalne stranke za ovom govornicom, da brani svoj amandman ili da obrazlaže ono što smatra da ne valja u zakonu. Predlažem ili Vladi ili vladajućoj garnituri, ili ovom skraćenom DOS-u, sasvim je svejedno, da izvrše edukaciju ministara i da im kaže kako treba da se ponašaju kada dođu pred nas sa zakonskim projektom; da su obavezni da sede na ovom mestu, zato ovo mesto i stoji slobodno, da saslušaju šta imaju narodni poslanici da im kažu, jer narodni poslanici, svojim glasovima ili usvajaju ili ne usvajaju zakonski predlog, ili to postaje zakon ili se vraća u neku arhivu. I, ako postane zakon, građani Srbije jedino preko svoje "grbače" mogu da osete da li zakon valja ili ne valja. Ovo "kukavičje jaje" koje ste vi nazvali zakon o radu, tek kad se razmatra ovaj amandman koji je podnela gospođica Nataša Jovanović na član 243. i reakcije i ministra Lalovića, a i mnogih iz vladajuće strukture jasno ukazuje da Vlada nije spremna nijednog trenutka, od trenutka ako se usvoji ovaj zakon pa nadalje, da štiti radnike. Ostavlja ih na vetrometini da sami sa poslodavcima dogovaraju i ugovaraju koliko će, ne – kolika će, nego - "koliko će jeftina" da bude ta roba koja se zove "radna snaga" i koju on mora da proda tom poslodavcu. S obziromna to da je zakon ponude i potražnje već uveliko, što se radne snage kao robe tiče, prisutan i da je mnogo veća ponuda od potražnje, zahvaljujući vama, jer ste do sada nekoliko stotina hiljada ljudi ostavili bez posla, ovim zakonom, restrukturiranjem javnih preduzeća ostaće bar još trista hiljada ljudi bez posla, a sa generacijama mladih koji završavaju škole i stižu, izračunajte koliko je to. E, država mora da stane iza tih nezaposlenih. Država mora da štiti njihove interese i da pregovara tj. da bude treći član, odnosno mora da pregovara sa poslodavcima. Što se tiče resturkturiranja ovih javnih preduzeća mogu da vam kažem da je na pomolu, odnosno već je u igri velika pljačka imovine javnih preduzeća. Cilj je da se kapital iz tih javnih preduzeća, na raznorazne načine, odlije iz javnih preduzeća, da sutradan preduzeća budu takva da mogu da se prodaju za dva ili tri evra, kako su ovi iz prethodne vlasti prodavali svojim kumovima. Da li je ono, beše, Miki Kostić nekom kum?! Ne sećam se tačno. Prošle godine je, recimo, u NIS-u Vlada Srbije odobrila 7 miliona dinara, direktoru za odnose sa javnošću; u tih 7 miliona dinara su morali da se uklope i svi ručkovi i sve večere i sav štampani materijal. Prošle godine je u NIS-u direktor Nišević potrošio 57 miliona dinara. ... (glasovi - tema) ima, ima još malo, ali potrošićete i to. Sa cifrom koju su potrošili Željko Popović i Smiljka Ničić, od 33 miliona, šetajući širom sveta da vide kako se tamo prodaje nafta, to je preko 100 miliona samo u jednoj godini i samo u jednom delu NIS-a. I, onda će doći vaši tajkuni i kupiti i ta javna preduzeća i radnike otpuštati, šikanirati, maltretirati, davati bedne dnevnice, a vi kao država niste spremni da ih zaštitite!!
Prekoračili ste vreme.
Ministar reče ukoliko se ovaj amandman usvoji da će da povuče zakon. Imam bolji predlog za njega. Neka podnese ostavku. Neka oslobodi mesto. Možda će, mada sumnjam, da dođe neko bolji, sagledavajući kadrovsku strukturu vladajuće garniture može samo gori, ali on ovakav – ne valja, na mestu na kome jeste – nije mu mesto da sedi. Dame i gospodo narodni poslanici u ime svih onih koji su na "biroima", u ime svih onih koji će otići na "biro" u restrukturiranju privrede i sprovođenjem ovog zakona, za koga vidim da ste spremni da ga usvojite, tražim od vas da ovaj amandman usvojite, da naterate državu, da naterate Vladu, da bude treći pregovarač kod svih relacija koje će se sutradan postaviti između radnika i poslodavaca. Bez ovoga je sve besmisleno.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 243. Predloga ovog zakona je izuzetno bitan i to se vidi i po tome da su tri poslaničke grupe uložile tri amandmana na ovaj član zakona. Amandmani su vrlo slični. Svode se na to da se traži učešće Vlade u kolektivnom ugovaranju. Zašto je to bitno? Postoje najmanje dva razloga koja su bitna za uključivanje Vlade u kolektivno ugovaranje. – Prvi razlog bi bio taj što Vlada mora da bude garant makroekonomskih uslova privređivanja i opštih socijalno-ekonomskih uslova da bi poslodavci i sindikat mogli da sklope taj opšti kolektivni ugovor, a Vlada da garantuje svojim makroekonomskim merama da je taj opšti kolektivni ugovor i sprovodiv. Jer, ako ne postoje garancije da će se odredbe opšteg kolektivnog ugovora sprovoditi i da će uopšte biti sprovodive, besmisleno je i potpisivati taj ugovor. Ko može jedino u ovoj zemlji da garantuje kakvi će biti uslovi privređivanja i kakvi će biti socijalno-ekonomski uslovi. Pa, niko drugi sem Vlade. Ako se uzme u obzir da je spoljnotrgovinski deficit bio preko šest milijardi dolara u 2004. godini, da je spoljni dug zemlje preko 11 milijardi dolara, da je stopa nezaposlenosti preko 305, to su izuzetno teški socijalno-ekonomski uslovi u kojima žive svi građani ove zemlje, nezaposleni, zaposleni, penzioneri i omladina i deca. Samo dogovaranje između poslodavaca i sindikata nema nikakvog smisla ako ne postoji garancija od strane Vlade da će se taj dogovor ispoštovati. U pitanju su milioni ljudskih sudbina. Vezano je na najširu moguću populaciju. U razvijenim zemljama gde ne postoji problem nezaposlenosti, gde ne postoji problem spoljnotrgovinskog deficita, gde ne postoji problem zaduženosti zemlje, gde zemlje imaju decenijama stabilan rast društvenog proizvoda tu i nije neophodno učešće Vlade kao garanta potpisivanja opštih kolektivnih ugovora. Međutim, u zemljama u tranziciji, kao što je naša zemlja, koja ima ogromne probleme, koje sam malopre pomenuo, jednostavno, Vlada mora da se pojavi kao garant da će se taj opšti kolektivni ugovor ispoštovati. –Drugi, po nama vrlo bitan razlog, zbog čega bi trebalo da se Vlada uključi u kolektivno ugovaranje i da bude jedan od potpisnika opšteg kolektivnog ugovora je taj da u društvenom sektoru, u sektoru društvenih delatnosti, javnih službi i državnoj upravi radi preko pola miliona ljudi. Poslodavac kod tih ljudi je Vlada Srbije. Samim tim to znači da zaposleni u društvenim delatnostima, javnim preduzećima i državnojupravi nemaju svog poslodavca sa kojim bi sklopili kolektivni ugovor. Znači, oni su isključeni iz ove vrste zaštite. Mislimo da treba usvojiti ovaj amandman, bez obzira na pretnje ministra da će povući zakon iz procedure. To je njegov lični stav i vladajuća većina ne treba da podlegne pritisku jednog ministra koji je i sam bio sindikalni aktivista i sindikalni rukovodilac i tim više čudi njegov otpor prema tom amandmanu i uključivanju Vlade u opšte kolektivno ugovaranje. Mislim da treba usvojiti taj amandman koji je po mišljenju SRS izuzetno bitan za ovaj zakon.
Da li još neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Rankić.
Dame i gospodo narodni poslanici, zašto insistiramo da potpisnik opšteg kolektivnog ugovora bude i Vlada Republike Srbije. Podsetiću vas da nedavno isti ministar, koji sada nije prisutan ovde, zaklinjao se da je svuda u Evropi i u svetu, u svemu onome što se tiče rada obavezan tripartizam, da se obavezno uključuju u sve vrste pregovaranja i ugovora i Vlada, odnosno izvršne vlasti jedinica lokalnih samouprava i autonomnih pokrajina, reprezentativni sindikati i poslodavci. I kada se donosio zakon o mirnom rešavanju radnih sporova rečeno je da ne može ni proširivanje, ništa, jer isključivo se zahteva tripartizam. Sada kada se donosi zakon o radu može i bez te tripartitnosti, mogu potpisnici opšteg kolektivnog ugovora da budu samo predstavnici reprezentativnog sindikata i reprezentativni poslodavci. Navešću jedan primer zašto Vlada pokušava da izbegne potpisivanje kolektivnog ugovora. Podsetiću vas na štrajk zaposlenih u "Rudarsko – topioničarskom basenu Bor" prošle godine. To je preduzeće čiji je većinski vlasnik država. Ako se Vlada pojavi kao neko ko nije potpisnik opšteg kolektivnog ugovora, a ima ulogu da mirno rešava radne sporove, onda se nalazi u vrlo lagodnom položaju. Tako je bilo moguće da prošle godine da bi obustavili štrajk obećaju 30 miliona dolara, odnosno evra kredita za "Rudarsko-topioničarski basen Bor", od koga naravno ni do danas nema ništa. Čak u kampanji za lokalne izbore bio je u Boru i ministar Bubalo, mislim da je i ministar Lalović, koji su obećali da je pitanje dana ili nedelje kada će tih 30 miliona evra stići. I, naravno da su opet prevareni. Ništa nije stiglo!! Poslovodstvo RTB "Bor" je dve godine unazad tvrdilo da nema nikakvu ekonomsku logiku uslužna prerada koncentrata bakra. Međutim, kada je pre izvesnog vremena gospodin Drakulić 50.000 tona koncentrata bakra dao na uslužnu preradu RTB "Bor", odjednom je postalo ekonomski veoma isplatilo i posle vrlo kratkog vremena prerađen koncentrat u bakar. Bakar je isporučen fabrici lak žice, takođe u Boru, koja se nalazi u sastavu "Rudarsko-topioničarskog basena Bor", ali uloženih 500.000 dolara za koncentrat sada je vredelo 700.000 dolara u obliku bakara i vi možete videti da je, kada je u pitanju gospodin Drakulić vrlo lako bilo da se postigne ekonomska isplativost od 200.000 dolara za kratko vreme, a kada je u pitanju kredit koji bi dobio RTB "Bor" da sam uradi takav posao, onda je to za poslovodstvo RTB "Bor" praktično ekonomski neisplativo. Ovo vam govorim zato što Vlada Republike Srbije postavlja Upravni odbor, odnosno Odbor RTB "Bor", postavlja i razrešava direktore RTB "Bor" i nije bilo moguće ništa od ovoga uraditi da Vlada Republike Srbije nije stala iza toga. Ako Vlada Republike Srbije želi da stoji iza takvih stvari, onda mora da preuzme na sebe i odgovornost da bude potpisnik opšteg kolektivnog ugovora. Da bi konfuzija bila potpuna, pre izvesnog vremena, jedan od lokalnih vođa sindikata u Boru rekao je da zaposleni u RTB "Bor" neće imati pravo na besplatne akcije prilikom menjanja vlasništva zato što su, praktično, učestvovali u štrajku prošle godine. Mi iz SRS državu shvatamo mnogo ozbiljnije i ne možemo da verujemo, a to je taj iz sindikata rekao po nalogu nekih ljudi iz Vlade, da država i državna preduzeća mogu funkcionisati na takav način, što će neko reći kao deca kada igraju fudbal, kao ono dete koje nije u timu, a njegova lopta, pa da neko kaže radnicima - e, sada nećete imati pravo na besplatne akcije, zato što ste učestvovali u štrajku. Da bismo to izbegli u budućnosti, morate u danu za glasanje, odnosno ne morate, ali bi trebalo, da usvojite amandman na član 243. zakona, narodnog poslanika Nataše Jovanović i da, na taj način obavežemo Vladu da mora da bude potpisnik opšteg kolektivnog ugovora.
Da li još neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo par reči da kažem o ovom amandmanu koji je za nas izuzetno bitan. Mislim da je ključna reč u našem društvu uopšte poverenje i da od poverenja zavisi uspeh tranzicije, a pre svega privatizacije koja je najbitnija u samoj tranziciji. Poverenja, nažalost, danas nema dovoljno između institucija: između Vlade s jedne strane i zaposlenih, pa i poslodavaca s druge strane, i razlog zbog čega je SRS podnela ovaj amandman je baš da se to poverenje pospeši. Od poverenja, od međusobnog razumevanja zavisiće ubuduće i uopšte uspeh tranzicije. Mi danas nažalost nemamo udruženja koja su u potpunosti legalna, ta udruženja nisu imala dovoljno vremena da se izgrade, pa i oko sindikata čini mi se da postoje neke nepoznanice. Ukoliko imamo pregovarače koji nisu dovoljno utemeljeni, sasvim je razumljivo da se pojavljuje Vlada kao garant tog ugovora. Imamo dosta primera iz oblasti privatizacije, gde se socijalni programi ne poštuju, gde postoji veliki konflikt između poslodavaca i zaposlenih. Ovo je još jedan dodatni razlog da SRS traži i zahteva da Vlada bude jedan od potpisnika, jer, očigledno, kada, s jedne strane, već imamo jednu instituciju vlasti, Agenciju za privatizaciju, a s druge strane poslodavce, ne postoji dovoljna ozbiljnost kod tih poslodavaca i tu instituciju dovoljno ozbiljno ne shvataju. Nadam se i verujem da bismo potpisivanjem od strane Vlade dobili znatno bolju situaciju i znatno više poverenja između ove dve strane. Hvala.
Izvolite.
Amandman na član 243. koji je podnela gospođica Nataša Jovanović, a bilo je baš dosta diskusije, i vrlo kratko bi da kažem i da se osvrnem na nekoliko članova, na član 155, 158, 189. i 243. Tvrdim da su ta četiri člana najbitnija u celom zakonu, a svi ostali članovi ovog zakona su šminka; član 155, o kome smo dosta govorili, govori o rešavanju viška nezaposlenih (u EPS-u i ostalim javnim preduzećima), član 158, govori o otkupu minulog staža, takođe, i član 189. (gde se radi o otpuštanju radnika) i član 243. govori o učešću Vlade u potpisivanju ugovora. Ti članovi koje sam nabrojao zaista rešavaju kompletnu situaciju i ključni su u ovom zakonu. Ovom prilikom bih hteo da kažem da cenim i uvažavam kolege iz SPS-a, SPO-NS, koji su, takođe, podneli jedan broj pristojnih amandmana o ovom zakonu i treba svi "ozbiljno" da shvatimo da gospodin ministar ne dođe u situaciju da povuče ovaj zakon, jer bi time najveću štetu i kaznu naneo našim radnicima u javnim preduzećima i svim zaposlenim u privatnom sektoru. Zato još jednom apelujem sa ove govornice na sve – ne morate baš ovaj put da čekate gospodina Aligrudića, kako on stisne dugme, tako svi vi ostali. Pokušajte da ga ubedite, pre samog dana glasanja, da podržimo ove amandmane kako bismo došli do jednog veoma korektnog i poštenog zakona. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 255. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević i narodni poslanik Božidar Koprivica. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odborsmatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovane kolege narodni poslanici, u ime SPS kolega Petronijević i ja smo podneli amandman na član 255. zakona. Mislimo da je reč o suštinskom i amandmanu i članu ovog zakona, praktično, koji određuje sudbinu ovog zakona u smislu da li je kvalitetan ili ne. Jer, bez uvrede po predlagača obim promene ovog zakona, odnosno u odnosu na neki postojeći je tolikog stepena tako da ako se ovaj amandman ne bi prihvatio ili ako se ne bi prihvatila neposredna primena kolektivnih ugovora, mislimo da zakon neće imati onaj značaj kakav mu pojedini žele videti. Naime, kolega Petronijević i ja smo predložili da se ovaj član promeni i da stoji odredba da se, opšti i posebni kolektivni ugovor neposredno primenjuju ida obavezuju sve poslodavce. Zašto smatramo da opšti i posebni kolektivni ugovor treba da obavezuju sve poslodavce? Pre svega, iz rešenja koje je predvideo zakonodavac da ti kolektivni ugovori obavezuju samo one poslodavce koji su članovi Unije poslodavaca. U ovom trenutku je broj poslodavaca koji su članovi Unije mali i posledica toga je da ogroman broj zaposlenih ostaje van dejstva ovih kolektivnih ugovora. Samim tim, njihov položaj će biti drugačiji u odnosu na one zaposlene kod poslodavaca koji su članovi Unije. A da postoji kod nas, da kažem, uređeni privredni sistem, da postoji obaveza poslodavaca da budu članovi Unije, onda bi, iskreno rečeno, i ova moja priča bila bez smisla i onda sigurno ne bi trebalo da važi neposredna i opšta primena kolektivnih ugovora. Dok mi ne izgradimo takav privredni sistem, mislim da ovo rešenje apsolutno ima svoj smisao. Drugi razlog zašto mislimo da treba da postoji neposredna primena ovih kolektivnih ugovora i obaveza za sve poslodavce, leži u tome što predviđena zakonska rešenja koja predviđaju hipotetičku mogućnost ministra da može proširiti dejstvo kolektivnih ugovora, praktično su neprimenljiva i iz formalnih i iz stvarnih razloga. Iz formalnih razloga –što se u članu 256. kaže, da ministar može da odluči da se kolektivni ugovor ili pojedine odredbe primenjuju i na poslodavce koji nisu članovi Unije poslodavaca i to na osnovu mišljenja Ekonomsko-socijalnog saveta. Kada se zna sastav Ekonomsko-socijalnog saveta, i da se mišljenje može doneti jedino ako je doneto konsenzusom, onda je logično, realno pretpostaviti da 18 članova Saveta ne mogu postići konsenzus ako jedan od partnera ne želi da se taj konsenzus postigne. U ovom slučaju, ako poslodavci neće, onda konsenzusa nema, nema ni mišljenja, nema ni formalno-pravnog osnova na osnovu kog ministar može primeniti odredbu ovog zakona. To zakonsko rešenje ostaje u sferi lepih želja bez realne podloge. Moram reći da je gospodin ministar obrazlažući član 243. zakona, obrazlažući nemogućnost rešenja da Vlada bude potpisnik kolektivnog ugovora, sam praktično priznao da ovaj član neće biti primenjen. Veoma pažljivo sam pročitao obrazloženje ministra, dato prekjuče, na ovaj član zakona i on je više puta sam rekao da, "Vlada nema i ne želi" da ima išta sa kolektivnim ugovorima. Ministar je Vlada, ako "Vlada nema i ne želi" da ima išta sa kolektivnim ugovorima, onda, naravno, ni ministar ne želi da ima sa kolektivnim ugovorima. Sigurno neće ni primeniti ovu hipotetičku mogućnost da proširi dejstvo kolektivnih ugovora. Zašto? Iz različitih razloga. Mi smo čak, u razgovorima oko ovog zakona, predlagali jedno rešenje – da opšti kolektivni ugovori imaju neposrednu primenu, a da se ministru da mogućnost da oslobodi pojedine oblasti i grane ili poslodavce primene ovog kolektivnog ugovora i da idemo drugom logikom, ne da on može da proširi, nego da može da oslobodi, a da važi za sve. To rešenje se nije prihvatilo i došli smo do ovoga. Pošto smatramo da ovo rešenje nije dobro za zaposlene, a da zakon na način na koji je napisan neće biti primenjen, predložili smo amandman kojim smo predvideli proširenje primene kolektivnog ugovora na sve poslodavce, a ne samo na one koji su članovi Unije. Faktičko stanje je takvo da je malo poslodavaca, još uvek, koji su članovi Unije, mnogo je zaposlenih kod onih poslodavaca koji nisu članovi Unije, i da se odredba kolektivnog ugovora, a samim tim i status, neće poboljšati, dok, ili svi poslodavci ne budu članovi Unije ili se ne proširi dejstvo kolektivnog ugovora da njihova obaveza važi i da ih primenjuju svi poslodavci. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što je već rečeno, podneli smo amandman na član 255. Predloga zakona o radu, koji predviđa da se opšti i posebni kolektivni ugovor neposredno primenjuju i obavezuju sve poslodavce koji su u vreme zaključivanja kolektivnog ugovora članovi udruženja poslodavaca – učesnika kolektivnog ugovora, poslodavce koji naknadno postanu članovi udruženja i one koji iz njega izađu nakon šest meseci. Predložili smo neposrednu primenu i obaveznost za sve poslodavce, odnosno zaposlene. Usvajanjem ovog amandmana, što i mi predlažemo, a ovakva rešenja su prihvaćena i u mnogim zemljama Evrope, smatramo da bi se reafirmisao sistem kolektivnih ugovora, zainteresovali bi sve za pregovore da bi se što bolje došlo do boljeg kolektivnog ugovora, podstakli poslodavce na udruživanje i učešće u kolektivnom ugovoru, doveli ih sve u ravnopravan položaj, obezbedili zaštitu svih zaposlenih, a ne samo jednog i to veoma malog broja. Pogledajte Predlog zakona o radu:intencija Predloga zakona o radu je, da kolektivni ugovori dobijaju prioritet u uređivanju prava i obaveza iz rada u odnosu na pravilnik o radu, što je svakako za pohvalu. Čak veliki broj članova Predloga zakona utvrđuje minimum, a kaže se da se kolektivnim ugovorom mogu utvrditi veća prava. Međutim, problem je u tome što kolektivni ugovori postaju obavezni samo za "reprezentativna udruženja poslodavaca i sindikata" i upravo ta odredba o obaveznosti samo za "reprezentativno udruženje poslodavaca i sindikata" predstavlja najveću manu u ovom predlogu. Kada bi ostalo tako, veliki broj radnika bi ostao bez zaštite. U velikom broju kolektiva nema sindikata ili je samo 10% poslodavaca uključeno u udruženja koja treba da pregovaraju o kolektivnom ugovoru. Znači da će 90% radnika ostati van kolektivnog ugovora. Poslodavci se do današnjeg dana nisu legitimisali, niti dokazali svoju reprezentativnost. Pitanje je da li će to ikada i uraditi, da li su uopšte zainteresovani to da urade, baš zato da ne bi bili obavezni na kolektivni ugovor. Nije logično da radnici zavise od toga i da zbog toga ostanu van zaštite. Kada govorim o zaštiti radnika ne mislim samo na mala preduzeća nego i na velika, jer u njima ili su sindikati posvađani i podeljeni ili pak, ako imaju "jak" sindikat poslodavac kaže da nije reprezentativan. Prema tome, nije obavezan da zaključuje kolektivni ugovor i prema tome nije obavezan ni da ga primenjuje. Dakle, iz tih razloga SPS se zalaže da zakon o radu mora da sadrži rešenje kojim se obaveznost kolektivnih ugovora odnosi na sve zaposlene, a ne samo na one koji rade kod reprezentativnih poslodavaca. Samo još nekoliko reči o veoma važnom kolektivnom ugovoru, posebni kolektivni ugovor i, recimo, granski. Za najveći broj delatnosti ne postoji udruženje reprezentativnih poslodavaca. Dakle, ne postoje ni uslovi za zaključivanje posebnog kolektivnog ugovora, ni za primenu tog kolektivnog ugovora jer nisu zaključeni, ni za proširivanje dejstva koje je predviđeno članom 256. Ako se prihvati da ima reprezentativnih udruženja određenih grupacija pri Uniji poslodavaca, najveći broj zaposlenih u grani i delatnosti opet će ostati van zaštite, jer u tom udruženju poslodavaca veoma je mali broj zaposlenih, a recimo poslodavci sa velikim brojem zaposlenih nisu tu uključeni. Naravno, kada pogledamo proceduru koja je dosta komplikovana, "proširivanje dejstva", gde treba zahtev jednog učesnika kolektivnog ugovora, ministar da hoće to da uradi i treba mišljenje Socijalno-ekonomskog saveta. Ne sumnjam da bi ovaj ministar to uradio, ali ne daj bože da se vrati Dragan Milovanović koji je doneo onaj nakaradni zakon 2001. godine. Njega to ne interesuje, on bi to ukinuo, a kamoli da proširi dejstvo kolektivnog ugovora. Iz navedenih razloga u dužem vremenskom periodu iz sistema kolektivnog ugovaranja bio bi eliminisan posebni kolektivni ugovor kao nezamenjiv pravni akt u ujednačavanju uslova rada, a samim tim i socijalno-ekonomskog položaja zaposlenih u određenoj grani ili delatnosti na nivou Srbije. Iz svih tih razloga i značaja i podrške Predlogu zakona o radu – da se prioritet da kolektivnim ugovorima, smatramo da to treba i zakonskim rešenjem da im omogućimo, odnosno da se kolektivni ugovori neposredno primenjuju i da obavezuju sve poslodavce, a ne samo veoma mali broj zaposlenih. Zato predlažemo da se ovaj amandman prihvati.
Reč ima poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi članovi rukovodstva Samostalnog sindikata Srbije u ime Socijalističke partije Srbije kolege Žarko Obradović i Milisav Petronijević podneli su na član 255. Predloga zakona o radu, amandman koji glasi: "Opšti i posebni kolektivni ugovor neposredno se primenjuju i obavezuju sve poslodavce"... Za nas je jedna od najvažnijih pretpostavki kolektivnog ugovaranja "ujednačavanje" uslova rada za sve zaposlene. Ovaj amandman, ukoliko bi bio prihvaćen, to bi garantovao na onaj način koji je najprihvatljiviji za najveći broj zaposlenih i, usuđujem se reći, za najveći broj poslodavaca. U tome ne vidim ništa loše. Kada bismo pitali predstavnike Privredne komore, jedne i druge, ili regionalnih privrednih komora, one bi se o ovome izjašnjavale šarenoliko, u zavisnosti ko kakav uticaj ima na te komore; imao sam ovih dana prilike da kontaktiram sa predstavnicima dve regionalne privredne komore koji razumeju ovaj amandman i koji ga podržavaju u meri u kojoj je on primenljiv, a ne suprotstavlja Vladu i poslodavce na način kao što smo ovde imali priliku da čujemo. Takođe, ne možemo da prihvatimo da takva iskustva ne postoje. Ona postoje u nekoliko država. Kolege su već nabrojale o čemu se ovde radi. Mene čudi da su neki od učesnika u pisanju ovog zakona, koji su dali svoj potpis na usaglašeni nacrt ili prednacrt ovog zakonskog akta, sada promenili stav. Sinoć sam imao priliku da u jednoj televizijskoj emisiji na TV "Košava" poslušam dijalog između gospodina Čanka i gospodina Ninkovića, predstavnika Unije poslodavaca. Moram da kažem da je on u potpunosti suprotan od onoga što je ranije u medijima bilo ponuđeno kao usaglašen stav u vezi sa ovim pitanjem. Zapravo ne znam u čije ime oni govore, šta je uticalo da oni promene svoj stav. Za mene su ta dvojica učesnika veoma važni zbog toga što su se ranije oglašavali, takođe. Njihovo sinoćnje oglašavanje doživljavam kao javno iznošenje stava koji je, potpuno ili delimično, suprotan od onoga što su u vezi sa ovim rešenjem govorili pre mesec i po ili pre dva meseca. Za nas je takođe važno pitanje koga predstavlja gospodin Ninković. Dakle, bez imalo namere da budem maliciozan, gospodin Ninković je šef masonske lože "Orijent". Sva pošta koja funkcioniše između Unije poslodavaca i ove masonske lože cirkuliše na istu adresu, na isti poštanski pretinac, na isti faks i zaista moram da pitam – da li imaju tajna društva u Srbiji uticaj na određene zakonske projekte, na koji način oni lobiraju, za čiji interes rade i koga zapravo predstavljaju?! Radnici Srbije, poslodavci Srbije zaslužuju da ih predstavlja neko ko nije organizovan u tajna društva. U vezi sa tim postoji jedna mistika koja je interesantna za medije, za jedan broj ljudi koji to prepričavaju itd, ali ja vas podsećam da smo mi imali prošlu Vladu gde je Rotari klub imao većinu u toj vladi: sedam potpredsednika Vlade ili ministara nosilo je značku Rotari kluba. Da ih ne nabrajam, da im ne pravim reklamu, jer to ne činim iz razloga što osporavam njihovo pravo da to budu, ali se suprotstavljam konceptu da u jednoj vladi "takvi" budu ministri. To je za nas veoma važno pitanje i sama činjenica me potpuno uverava da ovaj amandman treba prihvatiti, jer kada ga gospodin Ninković brani na drugi način, potpuno sam siguran da su argumenti koji su izneti u ovom amandmanu takvi da treba da budu prihvaćeni.
Reč ima poslanika Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, ministre Laloviću, mi se jasno zalažemo za neposrednu primenu opšteg i posebnog kolektivnog ugovora na sve poslodavce, znači i na one u privredi. Tvrdnja ministra Lalovića da, ako se usvoji ovaj amandman i amandman gde je Vlada neposredni učesnik u zaključivanju ugovora, da će to odvratiti strane investitore od investicija, jednostavno, ne stoji, bar po našem mišljenju. Najvažnije za strane investicije jeste politička stabilnost, stabilnost institucija i vladavina prava. Uostalom, mi smo imali Zakon o radu, važeći, današnji zakon, gde su poslodavci bili "sve", gde zaposleni nisu imali takoreći nikakva prava, pa nije bilo nikakvih investicija, ako ne računamo jedino ove pare koje su došle i otišle u budžet, od prodatih firmi. Znači, najvažnija je politička stabilnost, stabilnost institucija i vladavina prava. Ali, imali smo situaciju da je prethodna Vlada bila Vlada bez kredibiliteta. Zašto? Kakva politička stabilnost, kakva stabilnost institucija, kakva vladavina prava?! Jedan potpredsednik Vlade je razrešen i smenjen zbog špijunske afere, drugi potpredsednik Vlade je smenjen zbog seks afere, ministar je smenjen zbog gaženja pešaka na ulicama Beograda, pola Vlade se družilo sa kriminalcima, pili viski u Šilerovoj, tako tvrdi Nebojša Čović, puteve je asfaltirala mafija. Kažu da mafija postoji u svim državama. Mafije ima i u Americi, ali nikada nisu Laki Lučano i Al Kapone asfaltirali puteve u Americi!!! (Predsedavajući: Gospodine Bušetiću, molim vas da govorite o amandmanu.) Govorim o amandmanu, potpredsedniče. Govorim o tome da je najvažnije za strane investitore pitanje političke stabilnosti, stabilnosti institucija i vladavine prava, a sve je to izostalo. Govorim i za današnje vreme. Kakva je situacija danas? I danas je situacija veoma teška, nema političke stabilnosti. Ljudi iz prethodne Vlade, iz prethodne vlasti, Čeda Jovanović, Beba Popović, orkestrirano i horski napadaju najvažnije srpske institucije: crkvu, vojsku, Srpsku akademiju, a u svemu tome i debelo potpomažu i političari i mediji. Kako to rade političari? Naši najistaknutiji političari samo govore o međunarodnim obavezama naše zemlje, navodnim. Neka bude i da postoje te obaveze. Da li je iko u Srbiji, od predsednika savezne države, ministara, rekao o međunarodnim obavezama međunarodne zajednice? Zašto Solana ne sprovede neposredne izbore u Crnoj Gori? Svi znamo da Solana to može da naredi za pola minuta. Zašto se ne sprovodi Rezolucija 1244? U tom kursu deluju i svi naši mediji, takoreći svi? Šta oni pišu, šta govore? Na dnevnom redu su samo afere, skandali, laži, u svim novinama, i u Kuriru, u Novostima, i na svim televizijama! Evo i Bogoljub Karić, on je ovih dana preuzeo ovaj "Otvoreni studio", ovo što finansira Soroš, a istovremeno se deklariše da je za srpske domaćine! Zar neko misli da je srpski domaćin za Soroša, za Međunarodnu kriznu grupu?! Prema tome, bez te opšte političke stabilnosti i bez toga da svi budu na tom zadatku, i političari i mediji, nema sreće za Srbiju. Ali, mi se duboko nadamo da u Srbiji postoje političari, tačno da ih je malo, koji ozbiljno misle o ovoj državi, koji dobro misle ovoj državi. Upravo iz tih razloga, ostajemo da se nadamo da nije sve propalo, "kad propalo sve je", kako reče veliki pisac.
Reč ima poslanik Božidar Koprivica.
Poštovani narodni poslanici, u ime SRS podneo sam amandman na član 255. Zakona o radu, koji se odnosi na pitanje primene kolektivnih ugovora. Članovi 254, 255. i 256. predstavljaju esencijalni deo ovog zakona i od njihove primene zavisiće, praktično, uspeh ili neuspeh ovog zakona. Dakle, srpski radikali se zalažu i protiv toga su da se selektivno primenjuje zakon, odnosno opšti kolektivni ugovor na pojedine poslodavce, bez obzira kada je poslodavac potpisao ili pristupio Uniji ili kada je potpisao ugovor. Citiraću moj amandman, ovaj član se ceo briše i kaže: "Opšti i posebni kolektivni ugovor neposredno se primenjuju i obavezuju sve poslodavce". Dakle, ovim biste maksimalno zaštitili zaposlene. Vi ovim zakonom štitite poslodavce, a zaposlene stavljate u inferioran položaj i, praktično, ne štitite ih. U ovom sledećem članu, koji će obrazlagati moj uvaženi kolega Petar Jojić, pokušavate zakonom da izvršite tzv. deregulaciju odnosa, pa da prisvojite nešto što ne bi trebalo da vam zakon da, koji će naložiti ministru da on odlučuje koji će deo kolektivnih ugovora biti obavezan određenom poslodavcu. Mislim da je to zaista neshvatljivo i do sada nikad viđeno. Ovaj amandman SRS je smislen, racionalan i dobar. Vidim da ga podržavaju i drugi. Zato vas molim da u danu za glasanje glasate za njega.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, ovo je jedan od najznačajnijih članova Predloga zakona o radu koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini. Član 255. odnosi se na primenu kolektivnog ugovora: "Opšti i poseban kolektivni ugovor neposredno se primenjuju i obavezuju sve poslodavce koji su u vreme zaključivanja kolektivnog ugovora članovi udruženja poslodavaca – učesnika kolektivnog ugovora". U stavu 2. kaže se sledeće: "Kolektivni ugovor iz stava 1. ovog člana obavezuje i poslodavce koji su naknadno postali članovi udruženja poslodavaca – učesnika kolektivnog ugovora, od dana pristupanja udruženju poslodavaca". U stavu 3. se kaže : "Kolektivni ugovor obavezuje poslodavca iz st. 1. i 2. ovog člana šest meseci nakon istupanja iz udruženja poslodavaca – učesnika kolektivnog ugovora". SRS, odnosno kolega Božidar Koprivica je podneo amandman na član 255. i mi tražimo da se taj član menja i da glasi: "Opšti i poseban kolektivni ugovor neposredno se primenjuju i obavezuju sve poslodavce". Znači, briše se ovaj deo dalje, kako sam pročitao u članu 255. iza ovog zareza, a razlozi za takvo obrazloženje – ovim amandmanom SRS "pojačava se zaštita zaposlenih". U izradi ovog zakona učestvovali su sa Vladom i predstavnici sindikata i oni su, takođe, insistirali da jedan ovakav član koji obuhvata primenu kolektivnog ugovora, upravo bude ovako kako glasi amandman SRS. Ovim amandmanom smo takođe želeli da apelujemo, imajući u vidu da Vlada nije prihvatila amandman kolege Koprivice, odnosno poslaničke grupe SRS, na poslaničku većinu, da, u danu za glasanje ako želi građanima Srbije da uradi ono što je obećala u kampanji, onda, glasa za amandman SRS. Nije suština amandmana kako se stalno poziva ministar u svojim izlaganjima kada brani ovaj zakon, demagoškim pričama, da postoje neke snage u Skupštini koje su nazadne itd. Prvo, sve amandmane koje smo podneli, podneli smo iz tog razloga što ovaj zakon treba popravi, postojeći zakon koji je donela prethodna vlast i unazadila kompletnu privredu Srbije, zavila je u crno. Govoriti na taj način o amandmanima, koje su podnosili poslanici, od strane ministra nije korektno. Možete da branite ovaj predlog zakona, to jeste vaš zadatak kao ministra u Vladi Republike Srbije, ali činjenica je da ovaj zakon nije zakon koji štiti zaposlene. Naravno da treba da štiti i poslodavce, ali pre svega zaposlene. Pošto smo mi zemlja u tranziciji i pozivate se na preporuke Saveta Evrope, na direktive, upravo ovde, na primeru čl. 255. mogli ste da imate u vidu da je jedna od najjačih ekonomskih zemalja EU – Švedska primenila ovakvo rešenje kao što predlaže SRS. Ne možete da kažete da to nije nešto što nije napredno. Kada govorite za ovom govornicom, mislim da koristite reči koje nisu primerene jednom ministru, pre svega imajući u vidu da smo mi ovde birani od strane građana Srbije. Uvažavajući vladajuću većinu i vas kao ministra, poslanici SRS, kao najjače opozicione stranke u Srbiji i najjače pojedinačne stranke u Srbiji, imamo podršku građana i zastupamo interese tih građana u ovom parlamentu. Cilj nam je da ovaj zakon o radu izgleda drugačije nego što ste vi Narodnoj skupštini predložili. Nadam se da će poslanici vladajuće većine, naročito DSS, u danu za glasanje glasati za amandman koji je podneo kolega Božidar Koprivica. Uostalom, u članu 255. i 243. vidi se suština i priroda ovog predloga zakona. On ništa ne menja... (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) ... ne menja prirodu važećeg zakona. Suština ovog predloga zakona je da taj zakon treba da omogući zaposlenima da zaštite njihove interese, a ne da štiti samo interese poslodavaca. Niste se osvrnuli na to da Vlada mora da bude garant zaposlenih radnika. Da li ste vi govorili istinu onda kada ste bili jedan od vođa sindikalnih organizacija ili to sada govorite kao ministar Vlade Republike Srbije? Kada ste govorili istinu, sada ili onda? Vaš zadatak treba da bude da ovde donosite predloge zakona, odnosno da predlažete Narodnoj skupštini kvalitetne zakone koji će biti u interesu svih građana Srbije, a mi smo podneli sve ove amandmane da bi zaštitili, pre svega, zaposlene radnike u Srbiji.
Reč ima narodni poslanik Vučićević.
Dame i gospodo poslanici, amandman koji je podnet na član 255. govori o neminovnosti da se usvoji amandman na član 243. – da Vlada bude potpisnik kolektivnih ugovora. Naravno da treba Vlada da bude potpisnik. Amandmanima na član 255. koje su podneli poslanici Nove Srbije, kao i ostalih poslaničkih grupa, tražeda oni koji nisu potpisnici ugovora, moraju poštovati osnovne odredbe kolektivnog ugovora. Zašto to kažem? Zato što u tom kolektivnom ugovoru moraju da postoje osnovni kriterijumi, to je: dužina radnog vremena, minimalni lični dohodak, dužina godišnjeg odmora i možda još neki parametri za koje Vlada mora da garantuje da će ih poslodavci ispuniti. Šta se dešava ako potpisnici kolektivnog ugovora poštuju kolektivni ugovor i ako postoji neobaveznost svih onih poslodavaca koji nisu potpisali kolektivni ugovor? Onda ti poslodavci mogu reći – zbog otežane situacije u preduzeću, minimalni lični dohodak ili lični dohodak koji ćemo mi isplaćivati biće 3.000 ili 4.000 dinara. Zato smatramo da treba ova skupština, mi poslanici, da usvojimo kako amandman na član 243, tako i ovaj amandman na član 255. – da postoji opšta obaveznost svih poslodavaca za osnovne kriterijume koje treba da poseduje jedan kolektivni ugovor. To, da li će neki poslodavac biti član neke unije ili neće, da li će plaćati članarinu ili neće, to je lična stvar poslodavca, ali osnovnih parametara iz kolektivnog ugovora moraju se pridržavati svi poslodavci i time ćemo na jedan vrlo kvalitetan način zaštititi osnovne interese radnika. Zato će Nova Srbija apsolutno podržati ovaj amandman i glasaćemo da se ovaj amandman usvoji.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, izvolite.
Zaista bih volela da čujem koji je to brilijantni um smislio ovaj potpuno besmisleni član 255. Predloga zakona o radu. Radi javnosti ću pročitati ovaj član, kaže: "Opšti i poseban kolektivni ugovor neposredno se primenjuju i obavezuju sve poslodavce koji su u vreme zaključivanja kolektivnog ugovora članovi udruženja poslodavaca – učesnika kolektivnog ugovora". Vrlo prosto i vrlo jednostavno je pitanje - šta je sa onim poslodavcima koji nisu članovi udruženja poslodavaca? Ko će da natera, ministre Laloviću neka vas još malo, niste ovde, čujte štogod... (ministar napušta salu) ko će da natera poslodavce da se udruže u ta udruženja poslodavaca, da bi kao posledicu toga imali obavezu zaključivanja kolektivnog ugovora?! Zamislite šta kaže Vlada i ovaj ministar što ode, odlazeći ministar - da, (odgovara na komentare iz sale), da se amandmani ne prihvataju zbog toga "što kolektivni ugovor obavezuje samo poslodavce koji su članovi udruženja poslodavaca potpisnika kolektivnog ugovora, što je u skladu sa Preporukom MOR-a br.91". E, ovo je zaista jako uvredljivo! Pa, mi ovo tražimo a on nama objašnjava zbog čega ne prihvata ovaj amandman! Pa, to isto stoji i u ovom članu 255. koji je Vlada predložila, u Predlogu ovog zakona! Meni se čini da ministar misli da mi nismo dovoljno pametni, i čini mi se, ali mu ovo nije prvi put, da brutalno vređa inteligenciju srpskog naroda, a to bogami može da košta ministra, a i Vladu koja zastupa ovakvo mišljenje ministra. Pre neki dan čujem iz jedne firme u Rakovici, mada ne smem da kažem ni ime firme ni ime onoga ko mi je to ispričao, jer verovatno kada bih te podatke rekla taj neko već sutra ne bi bio na poslu – prodala se ta firma, došao novi poslodavac, i, žena koja je predsednik sindikata, kada se upoznavala sa novim gazdom, kaže: dobar dan, ja sam predsednik sindikata, a on drvlje i kamenje "kakav sindikat, šta ja imam sa sindikatom, idi radi ako hoćeš, ako nećeš više nemoj da te čujem da si predsednik sindikata, inače letiš iz ove firme". E, to je, drage moje kolege, odnos novih poslodavaca, novih vlasnika u odnosu na zaposlene i na sindikalne organizacije, koje treba da štite prava zaposlenih. A, mi zakonom legalizujemo upravo takvo stanje. Ako ovaj amandman i amandmani vezani za ovu oblast ne budu prihvaćeni onda zaista ništa dobro se ne piše zaposlenima u Srbiji. Ko je taj koji će štititi njihova prava? Ko je taj ko će štititi radnike u Srbiji, ako neće ovaj parlament, ako neće zakoni, ako neće Vlada Srbije? Ministar Lalović kaže da je prilikom izrade Predloga ovog zakona razgovarao sa Svetskom bankom, sa MMF-om, sa svima izgleda osim sa građanima Srbije, i svi su rekli da je ovo idealno rešenje. A, ja se onda prisetim onog prošlog, Dragana Milovanovića, koji je ovde danima pričao da su mu isti taj MMF i ista ta Svetska banka rekli da je njegov Predlog zakona - nikad bolje urađen zakon, valjda u svetu, a i šire?! E, taj njegov katastrofalni zakon je imao katastrofalne posledice; samo hoću da podsetim da je taj zakon u primeni i danas, a da nikada u Parlamentu Srbije nije donet!! Jer, izglasan je onim glasom, iz Soluna, Borislava Novakovića i to je jednostavno nešto što uglavnom ne vole ovde da spominju. Kada se i priča o krađi glasova onda se priča o Bodrumu, a ovaj Solun, koji je neprocenjive štete naneo građanima Srbije, pre svega zaposlenima i onima koji su ostali u međuvremenu nezaposleni, to je tabu – tema!! Zato smo mi srpski radikali još u februaru prošle godine, odnosno 4. februara, tražili zvanično od Skupštine da se stavi van snage taj "nikad doneti" ili "nikad legalno doneti" Zakon o radu. Do danas taj naš predlog nije video svetlo dana. Očekivali smo od ove Vlade, bar onoliko koliko su pričali loše o ovom zakonu, koji je još na snazi, da će predložiti nešto bolje, nešto pametnije, ali ovo što je predloženo je, drage moje kolege, katastrofalno. Obavežite poslodavce na zaključivanje kolektivnih ugovora, inače propadoše nam zaposleni u Srbiji.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Momir Marković, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, očigledno je da građani Srbije ne shvataju i ne prihvataju napredak koji je donela Demokratska stranka, odnosno DOS 2000. godine. Jedan od načina je bio i to glasanje "na daljinu", iz Soluna, a toga sada nema. Očekivao sam da i Radosavljević nestane u ovim izborima 2003. godine, međutim, on se još uvek zadržao, ali pretpostavljam da u sledećim izborima, koji će biti ove godine, neće ni njega biti. Nadam se da neće biti ni ovakvog, ni ovakvih ministara, već posle ovih izbora, jer sve ovo što su do sada predložili bolje da nisu. Doduše, moram da pohvalim ministra, rekao je za vreme otkako raspravljamo o zakonu o radu tri istine. Prva je, da je onaj zakon klatno pomerio prema poslodavcima. I, tu se nekako klatno zaglavilo. Ovaj zakon podupire to klatno prema poslodavcima, tako da će radnici bukvalno ostati nezaštićeni. Ta druga kategorija, o kojoj bi trebalo ministar, zahvaljujući tome što sedi na portfelju koji to reguliše, da radi, ta druga kategorija je ostala nezaštićena. Druga istina koju je rekao, i ja se sa njim potpuno slažem, najmanje 300.000 ljudi će ovim zakonom i restrukturiranjem javnih preduzeća ostati bez posla. Treća istina koju je rekao - različiti su koncepti. Pa, normalno je da su različiti, potpuno različiti koncepti nas iz Srpske radikalne stranke, koji hoćemo da se zaštite radnici, i njega koji štiti poslodavce. Jer, ovaj zakon od prvog do zadnjeg člana upravo štiti poslodavce. Narodni poslanik Božidar Koprivica je podneo ovaj amandman kojim traži da se opšti i poseban kolektivni ugovor neposredno primenjuju i da obavezuju sve poslodavce. To znači: i za poslodavce koji su ušli u raznorazne unije i za poslodavce koji su ušli u raznorazna udruženja poslodavaca, kao što je ovo Karićevo, i za poslodavce koji nisu osetili potrebu ama baš nigde da se učlane. On je vlasnik, kupio je fabriku i pošto je kupio to je sada druga priča. Koliko je radnika bilo zaposleno u njoj, a koliko je ostalo, to je opet neka druga priča. Što bi se on uopšte uključivao u nekakve unije, da ga sutradan nekakvi normativni akti tih unija obavezuju. Čovek je uložio kapital, hoće da izvuče maksimum i izvlači maksimum. Obrazloženje koje je dala Vlada kaže ovako: "Amandmani se ne prihvataju iz razloga što kolektivni ugovor obavezuje samo poslodavce koji su članovi udruženja poslodavaca potpisnika kolektivnog ugovora, što je u skladu sa Preporukom MOR-a br. 91". A, dalje: "Dejstvo primene posebnog kolektivnog ugovora može biti prošireno i na poslodavce koji nisu potpisnici kolektivnog ugovora, što je u skladu sa članom 5. navedene Preporuke. Ovu odluku može doneti ministar, ako postoje razlozi utvrđeni u članu 256". Dakle, Preporuka MOR-a ne kaže da moraju samo članovi Unije poslodavaca, nego će ministar odlučivati. To znači -verujte mi na časnu reč, jer ja sam ministar, mene je moja poslanička grupa predložila, mene je vladajuća koalicija izabrala, i vi morate da mi verujete. A Karić već najavljuje da ima 40 i nešto poslanika, uglavnom iz vladajuće strukture. Sada se vi, gospodo, između sebe raspitajte ko je sklopio pogodbu sa Karićem. Ako može da kupi poslanike, zašto ne bi mogao da kupi i ministra. Doduše, daće malo više, jer ministar je jedan na tom poslu, ali će ga sigurno kupiti, pogotovo ovakvog ministra, koji se pokupi i izađe čim neko ima bilo šta da kaže protiv njega. Njegova narcisoidnost nas iz SRS uopšte ne zanima. On će utvrđivati razloge da li treba i poslodavci koji nisu u Uniji da potpišu kolektivni ugovor. Koliko će zelenih novčanica, doduše sad ima i narandžastih, ovi evri su u pitanju, koliko će narandžastih novčanica moći da ubedi ministra da on utvrdi da ja kao poslodavac ne moram da potpišem kolektivni ugovor. Neka da cenovnik, pa da zna cela Srbija koliko to košta. Ko garantuje da će on pošteno da nastupi. Vidimo koliko pošteno nastupa i koliko pošteno sluša sve predstavnike građana Srbije. Nas su građani Srbije ovde poslali, a i njega su poslali i on je obavezan da ovde sedi.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Počeo je i drugi dan kako traje rasprava povodom suštinski jednog amandmana, koji obuhvata nekoliko članova, i ova današnja rasprava, a pogotovo ona jučerašnja, u suštini predstavlja vremenski tajming da se postigne dogovor oko parlamentarne većine, odnosno stranaka koje su na vlasti i one koje ih podržavaju. Da li će da padne zakon ili nešto drugo da padne? Pošto oni koji prate ovu raspravu mogu biti donekle u zabludi, o čemu se ovde u suštini radi? Radi se o tome što u kolektivnom pregovaranju i ugovaranju učestvuju asocijacije poslodavaca i asocijacije zaposlenih koji su reprezentativni i u toj reprezentativnosti se ogleda njihova moć i snaga da ono što oni potpišu postaje obavezujuće, ima formu i naziv ugovora, a u suštini radi se o jednom opštem aktu. Mi tražimo da i Vlada učestvuje u tome kada je u pitanju opšti kolektivni ugovor, a kada je u pitanju poseban kolektivni ugovor samo taj reprezentativni predstavnik poslodavaca i sindikata. Postavlja se pitanje, kakva je pravna priroda tih pravnih akata? Oni su nastali kao rezultat saglasnosti, pregovaranja, dogovaranja i u formi su ugovora, ali suštinski se radi o opštim aktima. Da podsetim predlagača, verovatno u 50 članova pre ovoga, a naročito u obrazloženjima mišljenja Vlade, kojim odbija naše amandmane, predlagač zakona je jasno na mnogim mestima stavio znak jednakosti ili približno znak jednakosti između ovog zakona kako minimuma prava i opšteg i posebnog kolektivnog ugovora, pa čak i pojedinačnog akata kojima se takođe uređuju pojedina pitanja iz radnih odnosa. Ono što se propiše opštim kolektivnim ugovorom u širem smislu pripada onome što se zove uslovi poslovanja. Valjda svi privredni subjekti na jedinstvenom našem tržištu treba da imaju iste uslove poslovanja. Uslov poslovanja jeste obezbeđenje radne snage i garantovanje prava ljudima koji su zaposleni. Nema nikakvog opravdanja da onaj koji nije bio član Udruženja poslodavaca nema obavezu kao svi drugi poslodavci. Kao što nema nikakvog opravdanja da onaj ko napusti Udruženje poslodavaca može samo šest meseci da ima obavezu u pogledu onoga što je njegova asocijacija, dok je bio član, potpisala. Znači, kolektivni ugovor je pitanje forme i načina kako se došlo do opšteg akata. Taj opšti akt obavezuje sve, jer zalazi u uslove poslovanja i svi privredni subjekti, bez obzira na oblik organizovanja i formu, moraju da imaju iste uslove. S druge strane i zaposleni ne mogu da budu u neravnopravnim uslovima samo zbog toga što su promenili poslodavca. I zato opšti kolektivni ugovor mora da ima obavezujuću snagu prema svima, a autoritet tog akta se dobija na taj način što je prethodnim odredbama Vlada nas ubedila kako dolazi do toga ko je reprezentativni predstavnik poslodavaca i predstavnik zaposlenih. Prosto je pravo čudo kako Vlada ovo nije prihvatila. Razumem da ona beži od toga da bude jedna od strana potpisnica jednog opšteg kolektivnog ugovora, ali zašto ovaj amandman koji se ne tiče tog statusa, već se tiče pravnog položaja tog ugovora kao opšteg akta, nije prihvatila i na taj način ne remeti svoj koncept.
Reč ima narodni poslanik Momčilo Duvnjak.
Dame i gospodo narodni poslanici, diskusijom u načelu kritikovao sam rešenja ovoga zakona i kako je rasprava tekla, a pogotovo obraćanje resornog ministra, još više sam se uverio da sam bio u pravu kada sam rekao da je Predlog ovog zakona korak napred u odnosu na dosadašnji Zakon o radu. Međutim, kada je u pitanju član 255. ovog zakona, sada tek vidim da je ovo pet koraka unazad. Amandman koji je podneo narodni poslanik Božidar Koprivica na član 255, treba prihvatiti, a evo zašto. Primena kolektivnih ugovora po članu 255. ovog zakona određena je Konvencijom Međunarodne organizacije rada, koja je pod brojem 98. Ta Konvencija je jednostavna i jasna, kao što je jasan i amandman koji je predložen od poslanika SRS. U isto vreme on je razumljiv kako za radnike, tako i za poslodavce i kao takav prihvatljiv. Za koga on nije prihvatljiv? Naravno, za predlagača zakona, za Vladu, za nadležnaministarstva. Zakon još nije usvojen a oni se plaše. Od koga? Boje se nezadovoljnih radnika koji će ostati bez posla, bez obzira na kolektivni ugovor, i od nestručnih i neuspešnih poslodavaca. Ministar je slušao svoje neuke savetnike koji sigurno nemaju pojma i "lio krokodilske suze" i ubeđivao ovaj parlament i radnike da je ovo najbolji zakon i da nudi najbolja rešenja za radnike. On tu tezu ne može odbraniti sigurno. Pitam se ko je ovde krokodil, ja koji sam pomenuo radnike "14. oktobra", "Trajala", "Župe" ili ministar koji Predlogom ovoga zakona može progutati i radnike i sindikate i poslodavce, sve zajedno. Gospodo narodni poslanici, Vlada i ministar moraju da znaju jedno, a to je sigurno istina, da se rad u mnogim firmama u Srbiji zasniva na sistemu "pođi–stani". Čas ima posla, čas nema, a naročito u građevinarstvu, preradi šumskih, poljoprivrednih proizvoda, kao i do juče solidnih firmi. Rad se odvija 20-30 dana, pa prekid, pa opet 15 do 20 dana, pa prekid, pa tako u nedogled. To je stvarnost. Za sve je kriv bivši režim od 2000. do 2004. godine, u kome je učestvovao i bivši ministar, a on to vreme i ne spominje. Na kraju, iza udruženja radnika, poslodavaca, sindikata, treba da stoji stabilna vlada i jaka, ali sa SRS na čelu. Pošto ministar nije tu, evo ga ulazi, moram da mu kažem da Srbija nije zemlja čuda, nego da je on čudan čovek, Srbija je zemlja u kojoj Sunce nikada ne zalazi, gospodine ministre.
Hvala. Izvolite, narodni poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo, amandmanom na član 255. Predloga ovog zakona reguliše se situacija proširenog dejstva kolektivnih ugovora. Da li se odredbe kolektivnih ugovora odnose i na one poslodavce koji nisu potpisnici? Tu treba istaći dve stvari: u situaciji gde zaposleni nisu članovi nijednog sindikata obaveze koje je preuzeo sindikat po odredbama opšteg ili posebnih kolektivnih ugovora odnose se i na one zaposlene koji nisu članovi sindikata, s druge strane, daje se mogućnost poslodavcima da se samo odredbe kolektivnih ugovora odnose na one poslodavce koji su članovi reprezentativnog udruženja poslodavaca, a ne odnosi se na one poslodavce koji nisu u tom udruženju. Dolazimo do jedne apsurdne situacije, da se odredbe kolektivnog ugovora odnose na zaposlene koji nisu članovi nijednog sindikata ili su članovi nekog sindikata koji nije reprezentativan, s druge strane, odredbe tog kolektivnog ugovora uopšte se ne odnose na njegovog poslodavca. Doduše, u sledećem članu 256. (koji će sada biti posle rasprave oko ovog člana 255.) ostavlja se mogućnost ministru da donese odluku kojom će proširiti dejstvo kolektivnog ugovora i na poslodavce koji nisu potpisnici tog kolektivnog ugovora. Međutim, tu se javlja jedna vrsta problema, po mom mišljenju nepremostivog za ministra, a to je, da on mora da pribavi mišljenje Socijalno–ekonomskog saveta, i to, pozitivno mišljenje, da bi doneo odluku o tome da ima prošireno dejstvo na ugovor i na poslodavca. Socijalno-ekonomski savet sastavljen je od šest predstavnika Vlade, šest predstavnika reprezentativnih sindikata i šest predstavnika reprezentativnih udruženja poslodavaca. Odluke se donose konsenzusom i u praksi će to biti prosto neizvodljivo. To će biti nepremostiv problem za ministra da dobije pozitivno mišljenje da Socijalno-ekonomski savet da pozitivno mišljenje da bi mogao da donese odluku o proširenom dejstvu kolektivnog ugovaranja. Mislimo da je amandman koji je predložila SRS izuzetno značajan i da ga treba usvojiti, jer će imati negativnih posledica, a pre svega, po zaposlene. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Anđelković.
Sada sam tek shvatio koliko je opasno sedeti u zadnjim redovima, pre pola sata sam se javio za reč. SPS i narodni poslanici Žarko Obradović i Miša Petronijević su podneli amandman na ovaj član i smatramo da je došao trenutak kada ministar mora da kaže da li želi ovaj zakon ili ne, a naročito posle izlaganja gospodina Vukićevića, predstavnika poslaničke grupe NS, koji je rekao da će glasati za ovaj amandman. Faktički, time se stvara uslov da se ovaj amandman usvoji bez obzira šta ministar kaže ili ne. Što se nas tiče u SPS-u, naravno, mi nemamo nikakve dileme da, čak, iako se ovaj amandman ne usvoji, a ukoliko se sindikat ne složi sa tim nećemo onda glasati za zakon. Mislimo da je ovaj zakon mnogo bolji nego onaj "antiradnički" ili kako ga zovu "solunski" zakon, a koji je važio do današnjih dana. Naravno, solunski frontovi i zakoni su uvek stvarali probleme u Srbiji i bilo nam je teško, ali ovaj "solunski" zakon je zagorčao život mnogim radnicima. Ne razumem povod i toliku navalu, i toliko forsiranje po svaku cenu da se zagovara ideja o udruženju poslodavaca, kada je reč o Zagorcu i Ninkoviću i sličnima, kada postoji jednostavna forma da to pitanje rešimo. Privredna komora je snaga koja treba da zastupa poslodavca, naravno, ministar će mi odmah reći, ali možda se ne slaže, jer su oni profesionalno udruženje, a tačnije rečeno, po Zakonu su obavezni a nisu dobrovoljni. Kako da rešimo to? Dajte odmah da usvojimo zakon i da im ukinemo obaveznost. Oni se inače sada bave politikom, pa kada postanu dobrovoljni neće se baviti politikom, baviće se radnicima i privredom. Prema tome, molim da na sledećoj sednici Skupštine predložite da izmenimo Zakon o privrednim komorama, da ukinemo obaveznost njihovog organizovanja i plaćanja članarine i da im samo kaplje "lova" bez veze, kako ne treba, a oni nisu obavezni čak ni da brinu o radnicima. Zašto će nam onda privredna komora? Šta štiti ova privredna komora? Za šta služi? Ni za šta! Ne može da se bavi kolektivnim ugovorima, ne može da zastupa poslodavce, pa koga onda zastupa? Ne zastupa nikog, sem što ubira prihode i drži političke govore, ovaj direktor tamo i predsednik privredne komore. Prema tome, molim vas ministre, ako hoćete stvarno da imate predstavnike poslodavaca onda uzmite one koji imaju snage. Privredna komora ima snagu, a imaće još veću snagu kada budu na dobrovoljnoj bazi i osnovi i kada budu zainteresovani da stvarno vlasnici kapitala i poslodavci budu vezani i ukrupnjeni u privrednoj komori. Ovako, s jedne strane, držimo, ne znam, kao neku ćurku za gojenje, za Božić, Privrednu komoru, a s druge strane hoćemo sa pilićima da pregovaramo i da oni zastupaju radnike. Ne može to tako. To je potpuno imaginarno. Tu ima nešto što vi nama nećete da kažete. Onda vi imate lični interes tamo da budete ili da podržavate privrednu komoru ili da forsirate Zagorca ili ovoga Ninkovića. Kao što je prethodna vlada po svaku cenu forsirala onog Milovanovića, a on imao 10 radnika i četiri upravna odbora.Onda su forsirali Čanka pokušavajući da ukinu Samostalni sindikat. To nije moguće. Ne možete da ukinete nešto što postoji. Pokušavali ste u prošloj vladi da ukinete SPS. Imali smo 700.000 članova, a vi kažete da se stidite kada vas pitaju, kažete nemojte to da me pitate, kaže, to je za mene uvredljivo pitanje da me pitate da li sam bio član SPS. Mi smo vodili računa koga primamo u SPS, gospodine ministre, vodili smo računa o tome, pa tako je i Samostalni sindikat vodio računa koga prima u Savez samostalnih sindikata. Oni koji su išli kod Milovanovića, to je bila jedna potpuno druga struktura i antiradnička struktura. Tako je i kada je reč o privrednoj komori. Dajte, predložite izmenu zakona i da imamo stvarno tri stuba: Samostalni sindikat, Vladu i dobrovoljnu privrednu komoru, a ne profesionalnu koja samo uzima pare. Imaćemo onda zakon koji je sprovodiv. Ovako, bilo kakav zakon da usvojimo, naročito ukoliko se usvoji amandman, a nadam se da će biti usvojen, onda ćemo opet imati problema sa pravima radnika.
Da li još neko želi o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 256. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, a Zakonodavni odborsmatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo narodni poslanici, očigledno je da su poslanici SRS doveli u pitanje odredbe članova 254, 255. i 256. Imali smo priliku da čujemo i narodne poslanike iz drugih partija, a što ide u prilog tvrdnji SRS da je potrebno zaštititi interese radnika i ne praviti nikakvu razliku niti diskriminaciju. Prema odredbi člana 256. u Predlogu ovog zakona, ukoliko bi takav bio usvojen, imali bismo veliku diskriminaciju, ostavili bismo mogućnosti poslodavcima i ministru da oni odlučuju o onome što treba da odlučuju zaposleni. Ukoliko bi se prihvatio ovaj amandman, a ima izgleda da su poslanici shvatili u čemu je ovde stvar, da je suštinska promena u predlogu nužna i bitna, u protivnom, u praksi, naneće velike štete i nastupiće katastrofalne posledice po zaposlene, odnosno radnike. Dakle, ukoliko bi ostalo ovlašćenje da ministar odlučuje o tome to nije ustavna kategorija. Prema tome, dame i gospodo, ima mogućnosti da se popravi ovaj tekst i ministar ima mogućnosti da prihvati ovaj amandman i amandman Koprivice Božidara, jer se na taj način uvodi delotvornost u primeni Zakona o radu u praksi.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Član 256. Predloga zakona o radu je posebno opasan i reći ću vam zašto. Citiraću samo prvi stav: "Ministar može da odluči da se kolektivni ugovor ili pojedine njegove odredbe primenjuju i na poslodavce koji nisu članovi udruženja poslodavaca – učesnika kolektivnog ugovora". Ovakvo ovlašćenje dati ministru Laloviću, nekom drugom ministru, ovo je zaista neverovatno. Zašto se posebno plašimo da se ovakvo ovlašćenje da baš ministru Laloviću? Upravo zbog onog Udruženja industrijalaca, zbog Bogoljuba Karića koji je nekada osnovao stranku čiji je član ministar, zbog verovatno obaveza ministra prema Bogoljubu Kariću. Ima dosta obaveza, ali nemam ništa protiv da on te svoje obaveze prema Kariću i prema tzv. "industrijalcima" ispunjava, ali ponavljam ono što sam rekla malopre, ne kroz zakon, ne preko Narodne skupštine, a najmanje, ne preko zaposlenih u Srbiji. Nedopustivo je, a inače je stav Srpske radikalne stranke o svakom zakonu kada smo govorili, gde god je bilo predviđeno da se ministru pojedinačno daju neka ovlašćenja pored onoga što je predviđeno u Zakonu o Vladi, uvek smo bili protiv toga jer jedan čovek ne sme imati takva ovlašćenja, bez kontrole, a pogotovo što se juče pričalo po kuloarima dok smo čekali da se ministar odluči da li će da povuče ovaj predlog zakona ili će, ipak, da se odobrovolji pa da pusti da se do kraja raspravlja o ovom zakonu, čulo se da je ministar ovaj predlog zakona uradio bez konsultacija sa predstavnicima stranaka koje čine vlast. To je njihova stvar i njihov problem, ali je problem ministrov to što je očigledno da je u ovoj sali većina opredeljenja da se glasa za ovaj amandman SRS i za sve amandmane koji se odnose na obavezno potpisivanje, zaključivanje kolektivnih ugovora. Nadam se da će narodni poslanici, bar oni koji za ovom govornicom podržavaju ovakve amandmane, to pokazati i u danu za glasanje, da će glasati za ove amandmane i na taj način naterati ministra da uradi ono što bi bilo logično, jer ako Narodna skupština, a nadam se da hoće, usvoji ove amandmane onda to znači da se koncept zakona koji je ministar predložio potpuno menja. A svuda u svetu je najnormalnije ako Skupština ne prihvati koncept predloga zakona nekog ministra da taj ministar lepo podnese ostavku, kaže – hvala, doviđenja, ja to ne znam da radim po volji naroda. Ubeđena sam da će to uraditi i ministar Lalović, zato što sam ubeđena da ćete vi, drage kolege, glasati i za ovaj amandman SRS.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Đorđević, pa Momir Marković Zoran Krasić, pa Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, SRS, odnosno poslanička grupa SRS podnela je amandman na član 256, odnosno kolega Petar Jojić, narodni poslanik našeg poslaničkog kluba, gde tražimo da se član 256. Predloga zakona o radu, koji je Vlada Republike Srbije podnela Narodnoj skupštini, briše. Apsolutno je jasno da, iz svega ovoga što smo izlagali za ovom govornicom kada su u pitanju članovi 255. i 256 Predloga zakona o radu, SRS smatra da je Vlada Republike Srbije odbijanjem amandmana SRS pokazala da nema ni želje, ni volje da postojeći, važeći Zakon popravi, odnosno predloži Narodnoj skupštini, koji bi ispravio nepravdu koju je učinila Demokratska stranka kao vladajuća stranka u prethodnoj vlasti; koja je, na kraju–krajeva, sve zaposlene u Srbiji dovela u ponižavajući položaj i učinila sve na jučerašnjoj Skupštini da od ove skupštine napravi cirkus i da skrene temu sa glavnih problema koji tište sve građane Srbije, a to su: socijalni problemi, ekonomska situacija u zemlji i sve ono što ova vlada mora da rešava. Obavezala se kada je prihvatila da vlada Srbijom, da vlada u interesu građana Srbije, a ne na štetu zaposlenih, odnosno svih građana ove zemlje. Suština ovog člana 256. je upravo suština ovog predloga zakona. Tu se može videti da je priroda ovog predloga zakona da neće popraviti mnogo postojeći Zakon koji važi, Zakon o radu koji je donela Demokratska stranka, koja je uništila privredu u Srbiji i dovela Srbiju na rub socijalne bede i sve građane Srbije, a naročito privredu koju je potpuno zavila u crno. Primedbu koju možemo da uputimo Vladi povodom ovoga je, da nije pokazala želju da ovaj predlog zakona napravi na način koji će štititi interese zaposlenih ove države, koji će štititi vitalne interese svih građana u Srbiji. Apsolutno je neprihvatljivo da ministar odlučuje o pojedinačnim pravima i sa tim ne možemo da se složimo, odnosno primena kolektivnog ugovora, o kojoj se govori u članu 255. i u članu 256. Pročitaću član 256. zato što na to javnost treba dobro da obrati pažnju, šta kaže član 256. i šta sve ministar na osnovu ovog predloga koji je Vlada predložila Narodnoj skupštini treba da radi: "Ministar može da odluči da se kolektivni ugovor ili pojedine njegove odredbe primenjuju i na poslodavce koji nisu članovi udruženja poslodavaca –učesnika kolektivnog ugovora". Znači, ministru se daju neka prava koja su apsolutno u koliziji sa interesima zaposlenih. Ministar je trebalo u svakom slučaju da ovoj skupštini predloži daleko bolji zakon koji će rešavati pitanja zaposlenih, odnosno štititi interese zaposlenih i to je cilj naših amandmana koje smo podneli Narodnoj skupštini, a Vlada je većinu amandmana SRS jednostavno odbacila, nije ih prihvatila i nije pokazala želju da popravi postojeći Zakon, koji je donela bivša vlast Demokratske stranke, koja je unazadila Srbiju za 33 godine, a stalno se poziva na to da je ona ta koja vodi Srbiju u Evropu. Dovešćete možda Srbiju u Evropu 2099. godine sa vašom politikom koju vodite, a naročito kako radite na nivoima lokalne samouprave od Beograda, pa gde god ste bili na vlasti, uništili ste da nije ostao ni kamen na kamenu. Na kraju krajeva, ako ne budete prihvatili amandmane SRS, pokazaćete da ste isti kao i prethodna vlast DS.
Narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastaviću sa čitanjem ovog člana, radi građana Srbije. Imamo informaciju da je jedna od najvećih gledanosti juče i danas upravo prenos sednice Skupštine, iz prostog razloga što su građani životno zainteresovani za odlučivanje o ovom zakonu. Kaže ovako: "Odluku iz stava 1. ovog člana ministar može doneti ako postoji opravdani interes, a naročito: 1) radi ostvarenja ekonomske i socijalne politike u Republici Srbiji, u cilju obezbeđivanja jednakih uslova rada koji predstavljaju minimum prava zaposlenih" itd. ... i "2) da bi se ublažile razlike u zaradama u određenoj grani, grupi, podgrupi i delatnosti koje bitno utiču na socijalni i ekonomski položaj zaposlenih što ima za posledicu nelojalnu konkurenciju, pod uslovom da kolektivni ugovor čije se dejstvo proširuje obavezuje poslodavce" itd. Dakle, "nelojalna konkurencija". Dva poslodavca, isti predmet poslovanja, isti proizvod. Jedan je uspeo da svojim radnicima skine platu ispod egzistencijalnog minimuma, njegov proizvod je jeftiniji. Ovaj drugi ima malo veće troškove proizvodnje, njegov proizvod je malo skuplji, a ministar "može odlučiti". Dakle, ministru se ostavlja na pravo da odluči da li će se delovi kolektivnih ugovora, koji obavezuju poslodavce, iako nisu članovi Unije, pogotovo ako nisu članovi Unije, da izjednače primanja zaposlenih. Ministar će odlučiti ili neće odlučiti! Nije li to, dame i gospodo, pogotovo kada se radi o ovom segmentu, nije li to mnogo prava jednom čoveku, pogotovo kada znamo da je većina onih koji danas predstavljaju industrijsku snagu Srbije, kako imaju običaj da kažu, oni koji predstavljaju grupaciju koja je bukvalno kroz privatizaciju u prethodnom periodu opljačkala Srbiju, koji danas imaju neverovatna sredstva, koji su kupovali za tri–četiri eura fabrike i koji mogu sada kupiti i onih 40 poslanika, o kojima sam govorio maločas?! Neće li oni doći u situaciju da pitaju pošto je kilo ministra?
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovaj amandman na član 256. predstavlja logički nastavak prethodnih amandmana, ali utiče i na član 257. te ovo što se amandmanom traži da se član 256. briše, logički znači da se briše i ovo što je navedeno u članu 257. Da ne bi ponavljao argumentaciju i razloge koje su moji prethodnici naveli, iskoristiću samo dva momenta. Prvi momenat je što ne može pojedinac, bez obzira koja je funkcija u pitanju, da bude iznad opšteg akta. To nije primereno našem pravnom sistemu. Onaj ko to forsira na ovaj način, on šalje jednu poruku – da nije bio ozbiljan kada je pričao o socijalno-ekonomskom savetu, da nije bio ozbiljan kada je pričao o ugovoru kao o svetinji. Jednostavno, pokazuje da je laički ušao u ovu operaciju. Onda nije ni čudo što se dva dana priča o nekolicini tih amandmana, dok se u međuvremenu ne postigne dogovor šta će da padne ili šta će da se povuče. Ovo je, očigledno, promašaj. Cela ova operacija zvana Predlog zakona o radu je promašaj. Ukoliko se zakon povuče iz procedure, onda bi neko morao da naknadi štetu zbog ove ujdurme koja traje već pet–šest dana, a ukoliko se na silu izglasa ovakav Predlog zakona i ne uzmu u obzir ovakvi amandmani, onda i većinski i manjinski partneri u ovoj vladi ili oni koju podržavaju ovu vladu, morali bi da izađu i da objasne šta su uradili. Morali bi da objasne šta su uradili, jer je prosto neverovatno da stranke koje slove za levičarske predlože ovakav zakon o radu, pregaze sve ono na šta su se pozivale, ne samo tokom izborne kampanje, nego što je valjda i odlika njihove ideologije, kao političke stranke. Verovatno će to biti problem i one stranke koja podržava ovu manjinsku vladu, koja želi, takođe, kao i DS, da bude član Socijalističke internacionale. Nemojte vi na levici, koji se svađate, da dovodite u pitanju i Vladu i Predlog zakona, a moram da kažem i ovu našu perspektivu. Evo, već 50 godina mi imamo stanje koje se javlja kao posledica svađa levičara. Doduše, ima jedna izreka u Zapadnoj Evropi, koja kaže: "Svađaju se kao socijaldemokrate". To je uobičajena izjava. Nama su potrebna vrlo precizna i jasna rešenja. Ne može niko da stavi van snage nešto što je, putem pregovaranja, dogovaranja, u formi ugovora stvoreno i sačinjeno kao opšti akt. Ako bi se prihvatila ova logika, onda bi to značilo da ugovor i taj sporazum o pridruživanju, kome težite, takođe može neki ministar da stavi van snage i kaže da neće da se primenjuje, pa neće da se primenjuje selektivno, pa neće da se primenjuje ovako ili će se primenjivati ovako. Čemu onda ovakvo ovlašćenje u hijerarhiji vlasti ministra, kada Vlada ne želi da učestvuje u kolektivnom pregovaranju? Odakle prava nekomeda stavi opšti akt van snage ili da selektivno primenjuje, odnosno da dozvoljava da se selektivno nešto ne primenjuje, i to sve sklopljeno pričom da je to tako potrebno jer nam slede investicije. Moram da vas podsetim, vas koji ste izvorni DOS, DOS plus –minus, kako se zove, vi ste zaboravili jedno obećanje 2002. godine. Mi se nalazimo u 2005. godini i sada treba da se krene sa uvozom radne snage. To je obećanje. Pa, predsednička kampanja i 500.000 novih radnih mesta. Nemojte sada da se raspilavite oko ovoga, kako da to sprečite. Samo vas obaveštavam da ste zakoračili duboko u tu fazu.
Da li se još neko javlja za reč o amandmanu? (Ne.) Na član 283. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 283. amandman je podneo poslanik Momir Marković. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Narodni poslanik Momir Marković.
Član 283. glasi: "Izbor organa Fonda, u skladu sa odredbama čl. 129. – 136. ovog zakona, izvršiće se najkasnije do 1. januara 2005. godine". Usvojiće se 1. januara 2005. godine?! Stvarno mislim da bi Vlada, da bi predsednik Koštunica morao da kupi po jedan kalendar u svako ministarstvo da stavi, da ljudi znaju kada je bio 1. januar 2005. godine! Drugo, opet dolazimo u situaciju da se birokratija, zahvaljujući zakonima koje smo donosili, koje donosimo i koje ćemo donositi, širi. Više se neće zvati agencija, jer nije prikladno ime, ali će se zvati fond i opet ćemo imati desetine hiljada zaposlenih u Srbiji u tom fondu i opet će neko vući pare. A ja pitam - gde su do sada bile pare za socijalna davanja, gde su se pare nalazile i šta je falilo da pare i dalje tamo ostanu i šta je falilo da, ukoliko se pare po ovom zakonu budu izdvajale, da se tamo pare i raspodeljuju onima kojima treba da se raspodele?! Šta znači formirati fond, pa direktora fonda koji će imati 200.000 do 300.000 platu, pa će imati svoje pomoćnike, zamenike, savetnike, pa radna tela i tako do onog najnižeg činovnika. Koliko će formiranje administracije koja treba ovaj fond da opslužuje koštati državu i od kojih će se to para nadoknaditi? Upravo od para koje ova država izdvaja za socijalna izdavanja. Smatram da fond ne treba da postoji. Ako ste hteli da ga formirate, prošao je 1. januar 2005. godine, uzmite se u pamet i pogledajte kalendar.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? Izvolite, narodni poslanik Aleksandar Đorđević.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, Momir Marković, poslanik SRS podneo je amandman na član 283. Predloga zakona. Vlada nije prihvatila amandman, ali je dala obrazloženje, iz razloga, "jer je za obrazovanje organa Fonda solidarnosti potrebno određeno vreme, što je i predloženo u Amandmanu II Vlade Republike Srbije na isti član Predloga zakona", što će reći da je Vlada predložila, na neki način, istovetan amandman na član 283. Predloga zakona o radu. Obraćam se sa ove govornice kao narodni poslanik iz SRS i ponovo ću apelovati na sve poslanike Narodne skupštine da su naši amandmani, koje smo podneli na Predlog zakona o radu koji je Vlada podnela Narodnoj skupštini, imali jasan cilj da ovaj predlog zakona, koji nije usklađen i napravljen na onaj način kako je to javnost očekivala, pogotovo zaposleni u Srbiji, popravimo, pokušamo da učinio povoljnijim za zaposlene, a i za poslodavce, na kraju krajeva, za sve nas i građane Srbije. Nadam se da će svi poslanici u ovoj skupštini, vladajuće većine, imajući u vidu da smo u toku ovih nekoliko dana govoreći o amandmanima SRS, branili stavove pre svega, ne samo SRS, nego i svih zaposlenih u Srbiji i svih građana Srbije, glasati za amandmane koji su ključni i koje je podnela SRS. Neću ih ponovo nabrajati po članovima. Mislim da ste imali prilike dobro da čujete. Izlazili smo za ovu govornicu, koristeći pravo po Poslovniku, da ukažemo javnosti i ministru na trenutak u kome se svi nalazimo, u kome se država nalazi. Naš cilj je da, usvajajući ove amandmane u Skupštini, ako budete glasali za njih, učinite ovaj zakon koji nije dobar povoljnijim, a ako ne budete za naše amandmane glasali nećete promeniti prirodu prethodnog zakona, koji je donela prethodna vlast DS, to naglašavam još jednom, koja je građane Srbije i sve zaposlene ponizila, dovela građane Srbije na rub socijalne egzistencije, gde je ostalo nekoliko stotina hiljada ljudi bez posla. Insistiramo da vi iz tog razloga obratite pažnju u danu za glasanje i podržite sve amandmane SRS. Na taj način ćete pokazati da ste drugačiji od prethodne vlasti DS. Ukoliko to ne budete učinili, bićete isti kao i oni. Prema tome, onda taj Predlog zakona neće ništa promeniti.
Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Verovatno će zahvaljujući tom amandmanu Vlade ovaj fond biti formiran u nekom roku koji važi za budućnost, a ne za prošlost, kako je napisano u ovom predlogu zakonu, ali ovaj amandman najbolje pokazuje čime je sve opterećen Predlog zakona. On je namerno aljkav, pravno nedorečen, konfuzan da bi uvek Vlada i nadležni mogli da eskiviraju. Uvek se krivac nalazi što dalje, a ne u Vladi Republike Srbije koja funkcioniše kao nevladina organizacija i tako se izgleda i finansira. Na taj zaključak me navodi ono što je navedeno i napisano u članu 277. – kako se to pokazuje velika briga za zaposlene, a povodom pitanja kako se određuju rokovi i na taj način pokazuje pažnja. U članu 277. je navedeno: "Poslodavac je dužan da sa zaposlenima koji su zasnovali radni odnos do dana stupanja na snagu ovog zakona, a nemaju zaključen ugovor o radu", čudno ali je tačno, "zaključi ugovor o uređivanju međusobnih prava, obaveza i odgovornosti", ne zna se prava prirode tog ugovore i ne otvaram to pitanje i to nije bitno za ovo što ću na kraju da kažem, kaže – "koji sadrži elemente iz člana 33. stav 1. ovog zakona, osim iz tač. 4) – 8)". Stav 2. – "Ugovorom iz stava 1. ovog člana ne zasniva se radni odnos." U kom roku je to poslodavac dužan da uradi? Kako ovde nije važan rok, a ide se u osnovno pitanje zaposlenog koji nema zaključen ugovor o radu. Vlada priznaje – postoje zaposleni koji nemaju zaključen ugovor o radu, ali rade, nalaze se u nekom faktičkom radnom odnosu, ne može sada da se zaključi ugovor o radu jer se samo ugovorom o radu zasniva radni odnos, pošto su oni ranije zasnovali, imamo poseban ugovor o međusobnim pravima, obavezama itd. iz socijalističkog samoupravnog društva itd, ovladavanje radničke klase celinom reprodukcije itd. Ali nema roka u kom poslodavac to mora da uradi. To se nalazi u prelaznim i završnim odredbama. Nema nikakve sankcije, nema roka, ali je "važan rok" u kome će da se formira fond. Znači, tamo gde su pare, to je važno. Tamo gde su prava zaposlenog, to nije važno, to ne interesuje predlagača. Predlagač je imao osnovni koncept da napravi predlog zakona, da napravi otklon od njihove prethodne vlasti, da kaže naš zakon nije idealan, ali je bolji od onog lošeg zakona, tako da je ovde mrtva trka između dva zakona koji je gori. Mediji, vodi se računa o radnicima, RTS ni slova ni slike juče o tome kako ste se gađali ovde, jer to nije bitno, do onog dana kada će vlast da nas obavesti da nemamo državu. To je cela poenta. Onda se prosto javlja kao jedan manir, to ćete videti na sledećoj tački dnevnoj reda, gde se relativno dobri propisi radi diskontinuiteta menjaju, pa čak i po cenu da to što nudi novo budi loše, da bi se ponovo menjalo, možda čak i vratila na ono prethodno. Verovatno građanima Srbije ovakva Vlada, sa ovakvim manirima, nije potrebna. Ma koliko da vi eskivirate svoju obavezu, širite kapilarno po agencijama, fondovima, direkcijama, vladinim, nevladinim, formalnim, neformalnim, ko zna kakvim sve drugim grupama, vaš koncept – "vlast bez Vlade" je, propao. To u Srbiji ne može da zaživi. Vodite računa da Karić, najbogatiji čovek, koji se najviše "brine" za siromašne, pa im deli majice sa svojim likom i natpisom, a verujte da je u mogućnosti, kontroliše medije. Verovatno će doći u situaciju da vas blago ukori i upozori, a onda će da vas pita – gde su njegovi ovde.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Marko Krstin.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo, zaista je ovaj zakon pušten u proceduru, odnosno došao do Skupštine 26.11. prošle godine, znači u novembru, i zaista uopšte nije bilo mogućnosti da prema redovnoj skupštinskoj proceduri bude usvojen i objavljen, pa da se može primeniti ova odredba da od prvog stupi na snagu, i da se izaberu organi fonda. To je bilo nemoguće. To je propust predlagača i predlagač je taj propust ispravio amandmanom. Međutim, imam utisak da se nekako stvara klima da nije dobro to što država preuzima brigu o radnicima čija su preduzeća u stečaju. Mislim da je to veoma dobro. Mislim da do sada država o tome nije brinula i da to nije valjalo. Veoma je dobro to što država brine o radnicima čija su preduzeća u stečaju. Veoma je dobro to što će država platiti 9 plata, 9 zarada onim radnicima čija su preduzeća u stečaju. Mislim da je to veoma dobro za ovaj zakon i da treba da podržimo jednu ovakvu odredbu. Mislim da država ne samo da preuzima obaveze u odnosu na to, već preuzima obavezu da plati naknadu štete, otpremninu, i sve to iz državnih fondova. Znači, država se tu ne oslanja na poslodavca, nego sama preuzima taj rizik i hoće da isplati platu da tim radnicima olakša materijalni položaj. Ne vidim šta je u tome loše. Hvala.
Da li još neko želi reč? Izvolite, reč ima narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u jučerašnjem izlaganju sam pokušao da kažem šta će se desiti ako država odluči da pokrene stečaj u preduzeću gde je država većinski vlasnik, da na taj način reši problem isplate zaostalih zarada, i kako oni u jednoj odredbi zakona kažu – "naknade zarada za devet meseci". Ako to preduzeće nije isplaćivalo zaradu više od devet meseci, i ako se ova zarada isplati u iznosu minimalne zarade, to je prevara. To je pljačka onog broja radnika koji rade u tom preduzeću gde je država poslodavac, i to je ona opasnost koju ja vidim. Ako država koja nije u mogućnosti da na najbolji način ili na željeni način reši problem restrukturiranja preduzeća, gde je država većinski vlasnik ili gde je društveni kapital u pitanju, posegne za ovim rešenjem, u skladu sa ovim zakonom, onda je to jako "nepovoljno rešenje" za sve one koji su imali nesreću da rade poslednjih nekoliko godina u tim preduzećima, a poslodavac – država, vlasnik ili neko društveno preduzeće nije isplaćivalo, nadam se, zaslužene zarade veći broj meseci nego što to sada država nudi kroz ovo rešenje i ovu odredbu zakona. To nije praktično dobro zbog toga što je velika nesrazmera uonome što je država, poslodavac, trebalo da isplati radniku kroz zarade u odnosu na ovo što se nudi ovim zakonom, kroz minimalnu zaradu. Ubrzo ćemo videti da li će se to desiti tj. ako se posegne za takvim rešenjem, jednim od najgorih rešenja, posebno u onom delu ako država ne pokrije staž u onom broju meseci gde se nisu uplaćivali doprinosi za penzijsko i invalidsko osiguranje. To će biti jedna od najgorih situacija za sve zaposlene koji su imali nesreću da poslednjih godinu, dve ili više rade u tim preduzećima, gde im ti odnosi nisu rešavani brže. Nije privatizacija urađena brzo, problem restrukturiranja nije rešen, sporo se ide, mnogo je problema u državi, mnogo je sistema, mnogo je preduzeća, veliki je broj zaposlenih i znam da to ne može da se uradi u nekom roku ili kako bismo mi to voleli i priželjkivali, nego smo u situaciji da je država vlasnik preduzeća, ne ulaže u obrtna sredstva, nema ih, ne pokreće se nikakav ciklus proizvodnje, svi problemi se veoma sporo rešavaju i svi zakoni koji se donose u smislu, a pohvalili smo se kako smo doneli dobar Zakon o stečajnom postupku, da će ovo biti brzo, da se neće dugo čekati, skratiće se postupak, ali to ne ide, zatim, da će licencirani upravnici biti eksperti koji će to da urade bolje, neće biti skupo. Sve je to sporo, nedovoljno i na našu nesreću, nije onako kako bismo mi želeli da bude. Ne vidim ni dobra rešenja, ni brza, ali ako se ovo desi, da pokrenete stečaj nad ovim preduzećima i počne primena, veliki broj radnika će vam biti veoma ogorčen, nezadovoljan i nikada vam to oprostiti neće.
Hvala. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 285. amandman je podnela Vlada Republike Srbije. Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja je prihvatio amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 285. amandman je podneo poslanik Veroljub Arsić. Vlada i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača, Slobodan Lalović, ministar rada, zapošljavanje i socijalne politike, želi završnu reč? Izvolite, reč ima gospodin Lalović.
Zahvaljujem se. Mislim da zaslužuje na kraju ove višednevne rasprave da se, ipak, kaže nekoliko reči o tome šta smo radili ovih dana i šta smo uradili. Prvo bih hteo da ukažem na jednu stvar koja govori o maniru sa kojim se raspravlja u Skupštini o nekim zakonima. Meni se čini da dosta toga što je rečeno, pa više puta ponovljeno isto, ima direktnu vezu sa stepenom gledanosti a ne sa kvalitetom zakona ili sa interesom rada.... [[žagor]] Dakle, ovde .... (glasovi au...)
Molim vas, samo trenutak. Gospodo poslanici, izvinite ministre, molim vas gospodo poslanici - u završnoj reči ministar naravno odgovara i na primedbe koje su date. Izlaganje jednog poslanika se odnosilo na podatke o gledanosti, te razumem da je to spomenuto. Molim vas, omogućite ministru završnu reč. Budite ljubazni i hvala. Izvolite.
Hvala. A, da je to tako, pokazuje, na primer, kada se komentariše amandman Vlade na član npr. 283. ili neki drugi gde govori o tome da je Vlada u Predlogu dala da se određene stvari događaju od 1. januara 2005. godine, pa se onda pominje kalendar, u pokušaju da se stvori takva atmosfera i slika, to je ideja, ostalo je sve nebitno. A radi se o elementarnoj stvari da, kada radite predlog zakona, u toku jeseni prošle godine, i upućujete ga Parlamentu na usvajanje, logično je da utvrdite neke rokove, pa kada vidite da zakon ide kasnije, neće stići, onda da Vlada, što je normalno, svojim amandmanom interveniše i te stvari sredi. Znači, ne radi se ni o kakvim kalendarima nego se radi o tendenciji stvaranja atmosfere i određene slike, koja nema nikakve veze sa realnošću kada je u pitanju ovaj zakon, niti sa realnošću u Srbiji. Na tim sitnim primerima, u stvari, pokazuje se taj pristup, koji, po mom mišljenju, uopšte nema u vidu interese radništva Srbije, o kome se toliko govorilo, nego neke druge interese. Što se tiče ovih konkretnih amandmana, koji su bili ovde poseban predmet pažnje, to je: pitanje učestvovanja Vlade u zaključivanju opšteg kolektivnog ugovora i pitanje neposredne primene opšteg i posebnog kolektivnog ugovora. Više puta sam ukazao u svojim izlaganjima zašto to ne bi trebalo da bude prihvaćeno. A, pošto je to danas bio dosta prisutan predmet rasprave, takođe u pokušaju da se kod građana Srbije i radništva Srbije stvori jedna slika, koja je potpuna zabluda i to ću pokazati, da je usvajanje tako nečega u njihovom interesu, što se ovde pokušava, ipak neuspešno, uraditi. Znači, ponoviću nekoliko razloga ili argumenata zašto je to pogrešno. Između ova dva amandmana koji su važni ovde, gde jedan govori o tome da Vlada bude učesnik opšteg kolektivnog ugovora i drugi, da se obezbedi neposredna primena, silom zakona, opšteg i posebnog kolektivnog ugovora na sve poslodavce u Srbiji, nezavisno od toga da li su članice asocijacije ili nisu. Što se tiče ovog prvog, oko Vlade kao učesnika, on je u suštini jednostavno suvišan. On je, naravno, o tome sam govorio, suprotan Konvenciji broj 98 Međunarodne organizacije rada, ali to je, očigledno, potpuno nebitno za neke poslanike u ovom parlamentu. Naravno da to nije ono što je presudno. Dakle, ako bi ova dva amandmana rangirao, ovaj prvi kada je u pitanju Vlada učesnik, to je jednostavno besmisleno, a kada je u pitanju neposredna primena, to je direktno štetočinsko delovanje. Znači, u pitanju je različiti kvalitet. Ukoliko bi teorijski, a siguran sam da se to neće dogoditi, Skupština usvojila amandman da Vlada bude učesnik opšteg kolektivnog ugovora, ne bi bilo neposredne štete. Tako bi bilo neko stanje ni ovamo, ni onamo, bez ikakvog posebnog trenutnog značaja. Ali, kada se radi o neposrednoj primeni, to je jedan direktno štetočinski amandman, zato što bi kao neposredna posledica usvajanja takvog amandmana u stvari bile opravdane primedbe, koje sam slušao više meseci sa poslodavačke strane, da će ovaj, ovakav Predlog zakona biti smetnja investiranju u Srbiju. Znači, kada bi ovo usvojili poslanici, onda bi ta primedba poslodavaca bila potpuno na mestu i onda bi se ja sa njomsaglasio. Dakle, ukoliko se ovako nešto usvoji, neposredna posledica, neposredne primene jeste da bi se krajnje pogoršalo ionako ne dobro stanje za investiranje u srpsku privredu. Mi smo jako nezadovoljni, kao što znate, nivoom investiranja u srpsku privredu, a pitanje investiranja u srpsku privredu je pitanje života i smrti srpske privrede. Dakle, ako se u takvoj situaciji usvoji nešto što dodatno otežava i bitno pogoršava uslove za investiranje, to je u najdirektnijoj neposrednoj vezi sa bitnim pogoršanjem položaja onih o kojima je danas ovde bilo proliveno i suza i brige. Jednostavno građani Srbije i radnici u Srbiji treba da znaju; ukoliko se dogodi ono što se neće dogoditi, da poslanici ovde usvoje amandman kojim se utvrđuje neposredna primena opšteg i posebnog kolektivnog ugovora, neposredna posledica toga, i kratkoročna i srednjoročna, biće pogoršanje privredne i ekonomske situacije u Srbiji, biće smanjenje broja radnih mesta, biće nemogućnost realna da dođe do otvaranja novih radnih mesta u Srbiji, jer je to direktno povezano sa investiranjem. Naravno, svakom poslaniku se ostavlja na volju i savest da se izjasni u vezi ovog amandmana, ali je moja dužnost da upozorim narodne poslanike na posledice ovakvog jednog stava ili ovakvog ponašanja. Izneto je niz argumenata zašto treba ovako ili onako, da li treba Privredna komora ili ne treba itd, pa da pojednostavimo stvari. Ja sam to već rekao, ali još jednom da se kaže – kada bi Privredna komora Srbije bila organizacija koja ne bi obezbeđivala prihode iz obavezne članarine i svega ostalog, onda bi mogli da Privrednu komoru Srbije uključimo u socijalni dijalog. Ovako to je, jednostavno, potpuno nemoguće. Razgovarao sam, svojevremeno, o tome i sa ljudima iz Komore Srbije, ali to je neka priča posebno. Dakle, mi jednostavno moramo da prihvatimo one poslodavce i ona dobrovoljna udruženja koja postoje. Sada u vezi toga jedna samo mala napomena, mada, naravno, neću silaziti na nivo koji je ovde delimično bio prisutan, gde se ide na ličnost poslanika ili ministra, to je ispod mog nivoa. Dakle, to uopšte neću komentarisati, nego samo jednu činjenicu koja može ukazati na nešto u vezi te primedbe. Dakle, Ministarstvo rada, zapošljavanja i socijalne politike je u procesu utvrđivanja reprezentativnosti poslodavaca i sindikata utvrdilo reprezentativnost Unije poslodavaca Srbije, a nije utvrdilo reprezentativnost Udruženja industrijalaca i preduzetnika, zato što su oni u svojim papirima dostavili nekih 30-tak hiljada "malinara", koje nismo mogli prihvatiti da su poslodavci. To samo istine radi i građana Srbije radi, a svakako neću ići "ad personam", kao što su neki ovde poslanici išli, jer to nije nivo na kome treba da se razgovara. Dakle, kada je u pitanju neposredna primena, više stvari oko toga je rečeno i koncept koji je predložila Vlada Republike Srbije u vezi rešavanja problema koga smo, naravno, svesni i zato što je Vlada Republike Srbije svesna tog problema, mi smo predvideli mehanizam koji poznaje normalan svet, zato što mi verujemo da Srbija treba da pripada normalnom svetu, a ne nenormalnom svetu. Zato što mislimo da Srbija zaslužuje da bude deo normalnog sveta, onda smo i predvideli mehanizam u Predlogu Zakona o radu, kojim se rešava problem koji postoji i na koji je ovde ukazano delimično, ali onse ne može rešiti i ne sme se rešavati neposrednom primenom. To je ključna stvar i to je ključna razlika u koncepcijama. Šta mi kažemo? Naravno da zaključen kolektivni ugovor se odnosi samo na učesnike kolektivnog ugovora, na one koji su u Udruženju poslodavaca, koji su učestvovali u tome, koji su uopšte mogli da se pitaju oko toga. To je prvi stav, svaki kolektivni ugovor, još jednom ponavljam zbog građana Srbije, a i zbog vas da još jednom to čujete, svaki kolektivni ugovor je "ugovor" i on može da obaveže strane koje su ga zaključile. Ne može da obaveže strane koje nisu zaključile ugovor, pa to je elementarna stvar, uostalom iz Građanskog prava. Šta mi onda radimo? Kako da rešimo problem koji postoji realno, da nisu svi poslodavci u Udruženju itd. Znači, poštujući ono što poznaje normalan svet, to je stav 1. (čl.256.) šta kažemo u stavu 2.? U drugoj bitnoj tački? Ali, zato što se može dogoditi, pa je navedeno u zakonu šta se može dogoditi i koji su razlozi da se to dogodi. Pre svega su dva razloga, da sprečimo nelojalnu konkurenciju između poslodavaca na koje se ne primenjuje kolektivni ugovor i one na koje se primenjuje i istovremeno, da izjednačimo položaj zaposlenih koji rade kod poslodavaca na koje se primenjuje i kod onih na koje se ne primenjuje. Da bi to prevazišli rešenje je predviđeno da se može definisati, odluka doneti o proširenom dejstvu takvog zaključenog kolektivnog ugovora. I to na koji način. Tako što prvo smo uslove predvideli, čega nema u sadašnjem zakonu, pa je bila moguća – potpuna proizvoljnost. Uslove pod kojima je to moguće da se dogodi, a onda smo rekli da Ekonomsko – socijalni savet treba da dostavi mišljenje, treba da ministar, odnosno Ministarstvo pribavi mišljenje. Ne kaže pozitivno ili negativno, nego da pribavi mišljenje. Drugo, mišljenje ne obavezuje. I treće najvažnije, obavezuje, ne obavezuje, najvažnije je, ja govorim formalno, sada ću suštinu reći. U Ekonomsko – socijalnom savetu ko se nalazi? Ko su članovi? Predstavnici onih udruženja koji su zaključili kolektivni ugovor. Reprezentativni sindikati, reprezentativni poslodavci i Vlada. Ono što nikada neće ministar dobiti saglasnost. Znači, potpuno neumesna primedba. Logično je da to bude interes, pa ti koji su zaključili ugovor da se prošire na druge. Mislim da će situacija biti obratna, da će oni predlagati što više odluka o proširenom dejstvu, a da će morati ministar da to malo zaustavlja, a ne da ministar neće moći da odluči, zaboga, oni se neće dogovoriti. Znači, elementarna činjenica se ispušta iz vida, ko je u socijalno-ekonomskom savetu. Znači, čitava ta priča je potpuno neumesna kada je ovo u pitanju. Još jednom da ovde ponovim, ili ćemo ličiti na normalne zemlje ili nećemo, i prema tome da izaberu poslanici ove skupštine. Izbor je slobodan, ali posledice su takve kakve su. Još jedna informacija za poslanike, zato što je više puta pomenuto da zbog nečega ne treba ili ne može ministar kao pojedinac da donese odluku o proširenom dejstvu, a to je samo po sebi problem. Dakle, treba da se upoznate da u zemljama kao što je Francuska, Belgija i ostale zemlje, svuda je mehanizam da donosi ministar, ali da se ne bih pozivao na Francusku i Belgiju, uputio bih poslanike Narodne skupštine Republike Srbije, one koje to zanima, da pogledaju malo kako je ova materija bila uređena pre 1941. godine, u gradu Beogradu, pa da ne idemo u Francusku, daleko je. Znači, u gradu Beogradu, da vas informišem, bili su uslovi određeni koliko treba da bude obuhvaćeno poslodavaca kolektivnim ugovorom – 51% i koliko da imaju zaposlenih kod sebe, pa ako je to ispunjeno, upravnik varoši grada Beograda je mogao doneti odluku o proširenom dejstvu kolektivnog ugovora za teritoriju grada Beograda. To samo ravnanja radi, ipak i nešto ovde da se kaže što ima veze sa nekom realnošću i životom. Još jednom bih apelovao na poslanike da ne naprave štetu Srbiji i građanima, kada je u pitanju neposredna primena. Vi ćete glasati kako ćete glasati, a moja je dužnost da vas upozorim da ćete direktno pogoditi građane i radništvo u Srbiji. Sledeće što je ovde rečeno, pomenuto je nekoliko stvari za koje mislim, takođe, da su ovde još važne. U komentarima koji su se ovde kretali, nisu se ticali samo zakona, vrlo često ovde govori, poslanici ne govore o amandmanu na član zakona, nego govore od Kulina Bana do ovdašnjih dana. Dakle, u vezi toga je pomenut "Bor", neko od poslanika je pomenuo, da su neke pare obećane pa nije ispoštovano. Dakle, što se tiče "Bora" i toga šta je dogovoreno i razgovarano: što se tiče Vlade Republike Srbije, obezbeđene su pare. Ono što treba da urade, dogovor sa "Jugopetrolom", a to je, da Upravi odbor "Bora" sa "Jugopetrolom" zaključi ugovor. Te pare su obezbeđene, što se toga tiče. Naravno, neću da ulazim u priču da se ne bih vraćao zašto je "Bor" takav kakav je, u ovom stanju u kome je i zašto je takav "Majdanpek" i da ne pričamo o tome. Više puta smo pričali. Siguran sam i u "Boru" kada sam bio, nekoliko puta, građani Bora, bez obzira na sve, dobro znaju zašto je "Bor" u stanju u kome je, ali neću o tome da govorim. Ima jedna stvar za koju mislim da je važna. Ona je povezana sa ovim zakonom o radu i sa problemima sa kojima živimo. Neko od poslanika je u prethodnoj raspravi, u nekom kontekstu, pomenuo da ministar – zbog neke moje izjave oko građana Srbije, da rado žele da odu u penziju itd, da vređam građane Srbije. Hteo bih samo da kažem dve-tri stvari. Dakle, mislim da građane Srbije vređa, ponižava i potcenjuje onaj koji ih podržava u zabludi, onaj koji ih u stvari vara. Mislim da građane Srbije potcenjuju, a najbolji dokaz toga i mislim da bi ova primedba mogla biti meni upućena, a isto tako bi mogla biti upućena drugom čoveku. Sada ću njega pomenuti, zbog građana Srbije, i da znaju o čemu se ovde radi. Pomenuću gospodina Arčibalda Rajsa, Švajcarca, a vi poslanici ste dobili njegove knjige. On je bio prijatelj srpskog naroda u Prvom svetskom ratu, a njegovo srce je sahranjeno na Kajmakčalanu. Taj veliki prijatelj srpskog naroda u tom tekstu koji ste mogli pročitati, pa bi se onda svi manje bavili demagogijom, a mnogo više interesima tog naroda, napisao je da, "veliki problem srpskog naroda jeste što nije dovoljno radan, vredan,što dovoljno ne radi". To je rekao naš prijatelj. Znači, nije prijateljstvo kada kažete nekome mnogo si lep, mnogo si pametan, to kažite neprijatelju. Arčibald Rajs, koji je bio veliki prijatelj ovog naroda, rekao je u lice ono što treba da se kaže a to i ja kažem. Znači, u Srbiji mora mnogo više da se radi, da bude mnogo veća produktivnost da bi se u Srbiji bolje živelo. Još jednu drugu stvar je rekao gospodin Rajs posmatrajući šta se ovde događa posle Prvog svetskog rata, kaže – veliki problem, moj narode srpski, jeste strančarenje. Onda je lepo čovek napisao o čemu se zapravo radi. Vrlo često kada ovde gledam i slušam raspravu i kada nisam tu, to što je napisao 1928. godine, apsolutno se odnosi na 2004. godinu. Strančarenje koje potpuno zanemaruje opšti interes građana Srbije i sve se svodi na račun kako će moja stranka da profitira, baš me briga za opšti interes. Mislim da je jako važno da građani Srbije znaju da to nije rekao neprijatelj srpskog naroda, da ovaj narod mora mnogo više da radi i da ovaj narod mora mnogo više da poštuje opšti zajednički interes i da mora u velikoj meri da strančarenje zanemari ne bi li svima nama bilo bolje. U tom pogledu, ovaj zakon o radu u celini jeste akt, a to još jednom ponavljam, koji je rezultat izbalansirane ravnoteže između interesa, prava, obaveza poslodavaca i interesa, prava i obaveze radnika. Ono što je bio cilj ove vlade jeste to da poboljšavajući položaj radnika, a jednostavno zato što su slabi, hvala Bogu, zato postoji zakon da zaštiti slabije, ali da istovremeno ne ugrozimo investiranje u srpsku privredu, jer da smo tako nešto uradili, a neki od amandmana koje ste vi pomenuli, proizveo bi to. Onda mi zapravo te slabije uništavamo i dokrajčujemo. Zato bih još jednom pozvao poslanike da nezavisno od političkog opredeljenja imaju to u vidu i da malo smanje doživljaj strančarenja i da malo više imaju doživljaj opšte odgovornosti za opšte stanje u Srbiji. Hvala.
Hvala vama. Poslanici imaju osećaj odgovornosti, a budući da nije u ovom izlaganju, pored povremenih negodovanja, pažljivo sam pratio, niti povrede Poslovnika, niti vređanje ma koje grupe. Gospodin Krasić se kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS javio za repliku, zbog pogrešnog tumačenja u komentarisanju nekih amandmana. Izvolite.
Ovo se sve odnosilo na amandmane SRS, a Nova Srbija i SPS koji su, takođe, imali slične amandmane dođu kao kolateralna šteta. Znači, kada budete razmatrali o ovom predlogu zakona, imajte u vidu i ovo, mislio sam da nije potrebna neka bogzna kakva replika posle ovog izuzetno skromnog mišljenja Vlade Republike Srbije. Ne zaslužuje komentar nesuvislo ili ono kako rekoše ovde štetočinsko delovanje naših amandmana. Samo bih skrenuo pažnju na jedan misaoni proces koji smo imali prilike da budemo svedoci ovde i da se primeti da postoji neka rupa u tom stručnom mišljenju Vlade Republike Srbije. Kaže, ugovor obavezuje one koji su zaključili taj ugovor i oni koji su pripadnici ili članovi te jedne od ugovornih strana. To je direktan poziv poslodavcima da ne idu ni u jednu asocijaciju, jer onda se neće primenjivati nijedan kolektivni ugovor prema njima i to je direktan poziv da nijedan zaposleni ne ide ni u jedan sindikat, jer neće da ga obavezuje kolektivni ugovor. Nije nesuvislo ukoliko ugovor može da promeni u realizaciji pojedinac – ministar, a ne sud. Kada se ugovor menja, raskida itd, onda se javlja kao nadležni organ sud. Ne, ovde je ministar. To je vrhunsko mišljenje. To je, verovatno, u skladu sa onim propisom iz skupštine, odnosno grada, varoši, Beograda iz 1941. godine. Sreća naša što je ovo ipak malo ograničeno trajanje diskusije, pa nismo čuli kako je bilo u vreme Mehmed Paše Sokolović, verovatno je i tada bila neka ugovorna obaveza, nešto je bilo postignuto i nešto je zaključeno. Molim vas, ovde se izvrće ono što je abeceda. Krivi su poslanici što podnose amandmane, krivi su poslanici što se pozivaju na Ustav, krivi su poslanici što se pozivaju na konvencije Međunarodne organizacije rada, svi su krivi, ali nema onog glavnog krivca. Nema onog koji ne sme da se uhvati sa problemom, nego jedna jeftina demagogija, demagogija koja treba da zavara i one koji eventualno prate i one druge koji se nalaze u ovoj prostoriji ovde. Ako je ovo stav i skromno stručno mišljenje Vlade, onda vi koji tvorite tu Vladu razmislite da li je ovo vaše mišljenje. Ako je ovo vaše mišljenje i vaš stav imate većinu pa ćete da glasate. Ukoliko to nije vaše mišljenje i vaš stav kažite sada, jer sutra možda bude i kasno. Vi ranije koji ste pali sa vlasti, nije ni čudo ko je bio sa vama u koaliciji. Morali ste zbog njih da padnete.
Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Dajem pauzu od sat vremena, do 14,30 časova, pa nastavljamo pretresom porodičnog zakona. (Sednica je nastavljena u 15,30 časova.) Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad prema dnevnom redu. Prelazimo na 8. tačku dnevnog reda: – PREDLOG PORODIČNOG ZAKONA (načela) Molim da na početku utvrdimo kvorum. Molim poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema utvrđeno da su prisutna 94 poslanika, od 145, po službenoj evidenciji. Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Leila Ruždić-Trifunović, Anita Beretić, zajedno Ljiljana Nestorović i Meho Omerović, Momir Marković, Nataša Jovanović, Milovan Radovanović, Petar Jojić, Božidar Koprivica, Vjerica Radeta, Branislav Blažić, Sreto Perić, Zlatan Jovanović, Paja Momčilov, Zoran Krasić, Mileta Poskurica, Miroslav Nedeljković, Nemanja Šarović, Dragoljub Stamenković, Goran Cvetanović, Vojislav Milajić, Ivan Radić, Miljko Četrović, Milan Stevović, zajedno Bojan Kekić, Milan Janković i Zvonimir Stević, zajedno Branče Stojanović i Živodarka Dacin, zajedno Bojan Kekić i Milisav Petronijević, zajedno Branče Stojanović i Toma Bušetić, zajedno Bojan Kekić i Hranislav Perić, zajedno Bojan Kekić i Živodarka Dacin, zajedno Branče Stojanović i Zoran Anđelković, zajedno Rajko Baralić, Toma Bušetić i Milisav Petronijević i zajedno Branče Stojanović i Rajko Baralić. Primili ste izveštaje Odbora za zdravlje i porodicu, Zakonodavnog odbora i Odbora za ravnopravnost polova. Primili ste mišljenje Vlade Republike Srbije o podnetim amandmanima. Narodni poslanici Branče Stojanović i Živodarka Dacin, pisanim putem, 1. februara 2005. godine, povukli su amandman koji su zajedno podneli na član 2. Predloga zakona. Takođe, pisanim putem, 3. februara 2005. godine, amandmane su povukli narodni poslanici: Branče Stojanović i Toma Bušetić na član 66, Bojan Kekić i Hranislav Perić na član 68, Branče Stojanović i Zoran Anđelković amandman kojim predlažu dodavanje novog člana 84a i Branče Stojanović i Rajko Baralić na član 139. Predloga zakona. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 136. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Obaveštavam vas da su ovlašćeni predstavnici za ovu tačku dnevnog reda po poslaničkim grupama sledeći: za poslaničku grupu SRS Miroslav Nedeljković, za poslaničku grupu DSS Svetlana Stojanović, za poslaničku grupu DS - Boris Tadić Anita Beretić, za poslaničku grupu SPO-NS Nikola Jovanović i za poslaničku grupu SPS Živodarka Dacin. Da li predstavnik predlagača Slobodan Lalović, ministar rada, zapošljavanja i socijalne politike, želi reč? Izvolite, gospodine Laloviću.
Prvo, hteo bih da izrazim zadovoljstvo što konačno, posle četvrt veka primene zakona koji je sada na snazi, imamo priliku da u Skupštini Srbije danas razmatramo Predlog porodičnog zakona, koji se, prema mojim informacijama, već godinama unazad spremao, jer je postojala društvena i realna potreba da se naše zakonodavstvo u toj oblasti uskladi sa svim onim promenama koje su se događale u tih 20 i kusur godina. Međutim, iz ovih ili onih razloga je to izostalo, tako da će posle četvrt veka Srbija, siguran sam, dobiti novi porodični zakon, koji je potpuno moderan zakon, sa modernim pristupom. Nekoliko bitnih stvari bih želeo da kažem. U ovaj zakonski tekst su unete odredbe, na prvom mestu, kojima se vrši usklađivanje našeg zakonodavstva u ovoj oblasti sa ratifikovanim međunarodnim ugovorima. Neke od tih ugovora smo mi potpisali, neke nismo; u suštini, vrši se jedna vrsta harmonizacije i usklađivanja sa svim onim što se u svetu u ovoj oblasti promenilo za ovih četvrt veka. Druga bitna stvar je da su, u skladu sa međunarodnim ugovorima, kreirani pojedini potpuno novi pravni instituti. Treće pitanje - reformisani su u određenoj meri neki od postojećih instituta porodičnog prava i promenjena je zakonska sistematika, stil i terminologija. Kada je u pitanju usklađivanje sa odredbama ratifikovanih međunarodnih ugovora, ukazao bih, samo primera radi, šta se sve u međuvremenu dogodilo u ovoj materiji, a gde mi nismo izvršili usklađivanje sa tim. Evo samo nekoliko vrlo bitnih međunarodnih ugovora ili konvencija. To su: Konvencija Ujedinjenih nacija o pravima deteta, Haška konvencija o zaštiti dece i saradnji kod međudržavnog usvojenja, Evropska konvencija o ostvarivanju dečijih prava, Evropska konvencija o usvojenju, Evropska konvencija o pravnom statusu dece rođene van braka itd. Ima puno takvih konvencija i međunarodnih ugovora, sa kojima mi nismo u ovom periodu naše zakonodavstvo uskladili. Sada ću upoznati narodne poslanike, u nekoliko segmenata, koji su novi pravni instituti koje sadrži ovaj porodični zakon, a koje do sada naše porodično zakonodavstvo nije sadržavalo. Prvo ću ukazati na onaj deo koji se odnosi na prava deteta. To je pravo deteta da živi sa roditeljima. To pravo može biti ograničeno samo sudskom odlukom kada je to u najboljem interesu deteta. Mi ćemo imati u ovom zakonu ovaj novi pravni standard – u najboljem interesu deteta, koji će se često ponavljati. Zapravo, to je uvođenje jednog od tih novih pravnih standarda. Drugo, kada su u pitanju prava deteta, dete ima pravo na održavanje ličnih odnosa ne samo sa roditeljem sa kojim ne živi, već i sa drugim srodnicima sa kojima ga vezuje posebna bliskost. Potpuno je jasna motivacija jednog takvog rešenja. Sasvim je moguće da dete ima posebnu bliskost sa dedom, babom, ujakom, stricem itd. Mi sada ovde to pravo definišemo i konstituišemo, kada je u pitanju dete. Zatim, vrlo je važno definisanje prava deteta na slobodno izražavanje mišljenja. Uopšte, u čitavom tom segmentu ovog zakona, kada se radi o pravima deteta, ideja jeste - daleko veće uvažavanje ličnosti deteta. To je centralna ideja ovog zakona u ovom delu. Ovaj stav o pravu deteta na slobodno izražavanje mišljenja izražava se kroz rešenje i definisanje prava deteta da samo ili preko posrednika može da se obrati sudu ili organu uprave i zatraži pomoć u ostvarivanju nekog svog prava. To je potpuno nov pristup. Zatim, obaveza je suda da obrati posebnu pažnju na mišljenje deteta, uvek kada je ono u mogućnosti da svoje mišljenje formira i iznese. Zatim, ustanovljava se pravo deteta koje ima 15 godina života da odluči kod kog će roditelja da živi, kako i na koji način će održavati kontakte sa roditeljem sa kojim ne živi, dakle, pravo deteta da i u tom pogledu definiše svoju poziciju. Zatim, pravo deteta koje je navršilo 15 godina života i koje je sposobno za rasuđivanje da može dati pristanak za preduzimanje medicinskog zahvata; pravo deteta da odluči koju školu će pohađati. Ako je dete sposobno da formira svoje mišljenje ima pravo slobodnog izražavanja svog mišljenja. Pored ovog dela ili poglavlja gde se govori o pravima deteta, a vidite iz onoga što sam nabrojao da se radi o jednom potpunom novom pristupu kada je u pitanju dete i kada su u pitanju njegova prava, ono što je takođe novo u ovom zakonu, a na šta bih takođe želeo da ukažem, jeste, na prvom mestu, zajedničko vršenje roditeljskog prava. Dakle, polazeći u suštini od najboljeg interesa deteta (rekao sam da taj standard sada uvodimo u naš pravni sistem), mi po prvi put u naše zakonodavstvo unosimo odredbu da roditelji mogu nastaviti da zajednički vrše roditeljsko pravo i kada prestanu da vode zajednički život, pod uslovom da zaključe pismeni sporazum o zajedničkom vršenju tog prava i ako sud proceni da je takav sporazum, opet ponavljam, u najboljem interesu deteta. Potpuno je jasan ratio legis ovakvog novog rešenja. Uvek se, i pre svega, vodi računa o interesima deteta i svakako da je za dete bolje da, ako je to moguće, roditelji zajedničke vrše roditeljsko pravo, čak i kada su se razišli, nego da ne mogu to da rade. Ono što je potpuno novo u našem porodičnom zakonodavstvu i što može izazvati određene reakcije i kontroverze, ali mislim da je bilo krajnje vreme i trebalo je davno to da unesemo, to je pitanje zaštite od nasilja u porodici. Dakle, ovaj zakon sada čini to da zaštita od nasilja u porodici nije više privatna ili lična stvar nekog pojedinca, nije više porodična stvar. Ovo postaje društvena stvar. Ovo postaje stvar koja se tiče celog društva i svih nas. Polazeći od takvog pristupa u ovom delu, kada govorimo o zaštiti od nasilja u porodici, naravno teško je da utvrdimo ili definišemo kolike su stvarne razmere nasilja u porodici u Srbiji, ali su one sigurno velike, nažalost. Mi samo vidimo, po pojedinim novinskim naslovima, vrh ledenog brega, kada se nešto strašno dogodi, a ispod vrha ledenog brega je ogroman prostor gde se u tišini, svakodnevno, vrši nasilje u porodici, i to prema kome – pa, svakako prema slabima, prema ženi, prema deci. To je nešto što je veliki problem u Srbiji i mi zapravo na ovaj način želimo da konačno srpsko društvo uđe u obračun sa tom pojavom. Znamo kakve su posledice nasilja u porodici i naša ideja i namera je da srpsko društvo koje je to guralo stalno pod tepih konačno skloni taj tepih i da počne da čisti sobu. Koje su mere koje ovaj zakon predviđa kada je u pitanju zaštita od nasilja u porodici? Imamo pet bitnih mera. Prva mera je izdavanje naloga za iseljenje iz porodičnog stana ili kuće, bez obzira na pravo svojine, odnosno zakupa nepokretnosti. Ovo je jedna od ključnih stvari. Naime, svi mi dobro znamo da su u Srbiji, kada je u pitanju vlasništvo nad nepokretnostima, kućama i stanovima, u 90%, ako ne i više, verovatno u blizu 100% slučajeva, vlasnici zapravo muškarci. I, šta se u suštini događa? Taj nasilnik, ta bitanga koja vrši nasilje, on je vlasnik kuće ili stana, i žrtve, znači žena i deca, ne mogu da se zaštite. Ili će izaći iz kuće ili stana i ostati bez krova nad glavom, ili će biti prinuđeni da trpe neograničeno dugo to nasilje, do teških telesnih povreda, da ne kažem do gorih ishoda. Dakle, ovim našim predlogom (siguran sam da će to podržati svi poslanici u ovoj skupštini) mi kažemo da će, nezavisno od prava svojine nad nepokretnostima, u toj kući ili u tom stanu ostati žrtva nasilja, a da onaj ko je nasilnik, ko vrši nasilje neće biti tu dalje zadržan. Znači, radi se o jednoj od ključnih stvari, imajući u vidu realnu situaciju u Srbiji kada je u pitanju vlasništvo nad nepokretnostima. Druga bitna mera jeste izdavanje naloga za useljenje u porodični stan ili kuću, bez obzira na pravo svojine. Znači, to je povezano – pravo da se izbaci nasilnik napolje i pravo da se žrtva useli unutra. Mislim da će to biti ključna stvar u praksi i da će i kod nas početi da razmišljaju šta rade. Samo to može da ih opameti, a ne apeli, kojima smo često skloni i koje često govorimo. Sledeće mere su: zabrana približavanja članu porodice na određenoj udaljenosti; zabrana pristupa u prostor oko mesta stanovanja ili rada člana porodice i zabrana daljeg uznemiravanja člana porodice. Dakle, ovo je set od pet mera, nezavisno od komentara ili dobacivanja prisutnih u sali, kojima će biti stavljena tačka na ponašanje hohštaplera, bitangi i nasilnika, koji su se u Srbiji namnožili do neverovatnih razmera. Ove mere o kojima govorimo izriču se u trajanju do godinu dana. Ono što je jako bitno, a da ne bi ostalo lepo zamišljeno a nikad realizovano, što je u ovoj zemlji tradicija bar poslednjih 60 godina, to je da ovde predviđamo poseban parnični postupak, i to je jedna od ključnih stvari kada je u pitanju zaštita od nasilja u porodici, koja omogućava da se to realno i ostvari. To je jedna nova stvar,kada govorimo o tome šta radimo. Pored mera zaštite od nasilja u porodici, predviđa se postupak posredovanja ili medijacije, što je u stvari jedan alternativan mehanizam za rešavanje sporova u odnosu na sudski ili ustavni postupak. Ideja je potpuno jasna: ukoliko mogu da se dogovore, bolje je da se dogovore, nego da se vode beskonačni sudski ili upravni postupci, ali je potpuno jasno da je to samo alternativni mehanizam, time se ne uskraćuje pravo onome ko ne može da se dogovori, da se sudi i tuži ili već da radi šta misli da treba da radi. Ono što je takođe novina u ovom porodičnom zakonu jeste predviđanje bračnog ugovora. Vrlo dobro znate da imamo propise koji regulišu raspolaganje imovinom, raspolaganje svojinom. To zakon reguliše određenim propisima. I, šta se zapravo sada ovde kaže? Kaže se da se bračnim ugovorom to može i drugačije regulisati od prinudnih propisa i svega ostalog. Znači, možemo se dogovoriti na početku kako će biti na kraju. U suštini, ovaj institut i jeste zamišljen za to da zaštiti slabijeg, a to je po pravilu žena ili supruga. Takođe, nova su i rešenja o ugovoru o poklonu, o pravu stanovanja, ali bih skrenuo pažnju na jednu novinu koja je od šireg značaja, a to je emancipacija ili sticanje potpune poslovne sposobnosti pre punoletstva. To je u sklopu onoga kada govorimo o posebnom regulisanju ili davanju na značaju pravima deteta. Da bi se ostvarilo sticanje poslovne sposobnosti pre punoletstva, što je emancipacija, predviđena su tri uslova: da je maloletno lice navršilo 16 godina, a to je minimum, da je postalo roditelj i da je dostiglo telesnu i duševnu zrelost potrebnu za samostalno staranje o sopstvenoj ličnosti. Dakle, to bi bio korpus potpuno novih instituta, potpuno novih pitanja koja mi regulišemo sada u porodičnom zakonodavstvu. Drugi korpus novina koji se donosi ovim porodičnim zakonom jesu oni instituti koji su pretrpeli značajne promene. Znači, oni i sada postoje u našem porodičnom zakonodavstvu, ali mi sada ovim zakonom predviđamo značajne promene. One se odnose na nekoliko bitnih instituta. Na prvom mestu to je usvojenje. Promene koje su predviđene u Predlogu zakona tiču se pre svega starosti usvojenika. Određene promene izvršene su i kad je u pitanju razlika u godinama između usvojenika i usvojitelja. Novinu predstavlja i mogućnost usvajanja deteta od strane vanbračnih partnera, pod istim uslovima koji važe za supružnike. Zatim, centralizacija podataka o potencijalnim usvojiteljima i potencijalnim usvojenicima kroz jedinstveni lični registar usvojenja koji se vodi kod ministarstva nadležnog za porodičnu zaštitu. Dakle, uvođenjem ovog jedinstvenog ličnog registra mi ćemo imati, na jednoj strani, sve one u Srbiji koji žele da usvoje dete, a na drugoj strani svu potencijalnu decu koja mogu biti usvojena. Verujem da ćemo uspostavljanjem ovog jedinstvenog registra učiniti usvojenje mnogo efikasnijim nego što je to do sada bio slučaj, a naravno da je najbolja solucija za dete ako nema roditelje da bude usvojeno i da odraste u porodici. Dakle, čitava ideja ovih promena u toj oblasti jeste da se stvore optimalni uslovi da se kroz postupak usvojenja što većem broju naše dece bez roditelja ili roditeljskog staranja omogući da odrastu u porodici. I, ono što je takođe novina, upravo zbog toga što sam rekao, jeste uvođenje posebnog programa pripreme budućih usvojitelja za usvojenje. Dakle, podižemo standarde koje zahtevamo od onih koji žele da usvoje dete. To je takođe, da ponovim tu frazu, pravni standard koji će i te kako imati kao posledice ono što je u najboljem interesu deteta. Sledeće što je bitno da se ovde pomene jeste novo tretiranje vanbračne zajednice. Tu pre svega mislim na okolnosti da se sada ocenjuje kakva je namera partnera, da li je njihova namera da zajednica bude trajna, a ne koliko to godina traje. Prosto, ide se na kvalitet, na suštinu, a ne na kvantitet. Novine su izvršene i kod sporazuma o razvodu braka; kod utvrđivanja i osporavanja očinstva i materinstva; utvrđivanja i osporavanja materinstva i očinstva u slučaju začeća uz biomedicinsku pomoć. Znači, u svim tim institutima su učinjene bitne promene. Iako su oni i do sada kod nas postojali, sada su modernizovani i učinjene su bitne promene. Kada se radi o izdržavanju, mislim da je to veoma važan institut. Kod izdržavanja smo uneli sledeće bitne novine, samo njih naglašavam: na prvom mestu je uvođenje pravnog standarda "očigledne nepravde" za dužnika izdržavanja, u svim slučajevima kada se stiču razlozi za uskraćivanje prava poveriocu zakonskog izdržavanja. O čemu se radi? Vi znate da po pravilu onaj ko treba da plaća izdržavanje izbegava da to plaća na ovaj, onaj ili ko zna kakav način, uvek ima i papira i dokaza i sve živo, samo što laže, samo je to problem. Dakle, uvođenjem standarda očigledna nepravda za dužnika, mi u suštini stvaramo uslove u kojima će sud (i uopšte organ koji odlučuje), nezavisno od ovakve ili onakve papirologije, proceniti realno stanje i doneti pravednu odluku. Radi se o kvalitativnom pomaku u odnosu na sadašnje stanje. Takođe, ono što je bitno kao novina, to je proširivanje prava na izdržavanje majke deteta, zatim, ograničavanje prava na izdržavanje supružnika posle prestanka braka na najviše pet godina i niz drugih prava koja sva zajedno, kada je u pitanju izdržavanje, treba da otklone jednu od ponižavajućih situacija u Srbiji. Opet kažem, po pravilu, žena je ta koja je ponižena kada neko na sve moguće načine i uz marifetluke izbegava da odgovori svojoj obavezi, i kada su tu i deca onda sav teret pada na ženu sa decom, dok ekipa prevaranata gleda kako će da izbegne svoje obaveze. Na kraju bih još jednu stvar rekao. Da bi ovaj zakon bio valjano primenjen neophodno je, i to ćemo uraditi čim bude bio usvojen, kreće se u taj postupak (svakako će biti usvojen, mada znam da vam je krivo, ali će biti usvojen), da sudije iz redovnih sudova osposobimo da mogu da sude u ovim sporovima. Za to su im potrebna posebna znanja, tako da nas posle usvajanja zakona očekuje jedan period u kome će se sudije iz redovnih sudova posebno osposobljavati da mogu da vode ove postupke, i to je veoma značajna stvar. Sve u svemu, čini mi se da je potpuno jasno da je ovaj porodični zakon jedan veoma kvalitetan tekst koji na moderan način uređuje porodične odnose u Srbiji. Očekujem da će poslanici kroz raspravu donekle unaprediti tekst, pod uslovom da su amandmani mudri, i da će na kraju i usvojiti ovaj predlog zakona.
Da li žele reč izvestioci nadležnih odbora, Odbora za zdravlje i porodicu, dr Paja Momčilov? (Ne.) Predsednik Zakonodavnog odbora Miloš Aligrudić? (Ne.) Da li predsednici odnosno predstavnici poslaničkih klubova žele reč? (Da.) Ovlašćeni predstavnik SRS Miroslav Nedeljković, a posle njega narodni poslanik Živodarka Dacin, pa potom Anita Beretić.
Poštovani narodni poslanici, evo pred nama je taj dugo čekani porodični zakon. Sticajem okolnosti imamo istog ministra koji je branio Zakon o radu, do današnje prepodnevne rasprave, i zaista nisam očekivao da će ministar pasti u vatru već prilikom obrazlaganja porodičnog zakona. Prilikom odbrane Zakona o radu slušali smo teške reči, izraze – krokodili i krokodilske suze, demagozi, a evo sad smo čuli o bitangama, hohštaplerima, prevarantima. Zaista mislim da apsolutno nije primereno da prilikom obrazlaganja, ne repliciranja, nego obrazlaganja Predloga zakona već na taj način diskvalifikujemo sve one građane Srbije kojih se porodični zakon tiče, a tiče se svih građana. Dok se Zakon o radu ticao velikog broja građana, porodični zakon se tiče bukvalno svih građana Srbije. Pre puštanja u skupštinsku proceduru porodični zakon je skrenuo pažnju šire javnosti zbog toga što se Ministarstvo, pretpostavljam, potrudilo da dosta agresivno medijski promoviše ovaj zakon. Unazad nekoliko meseci skoro da nema dana a da neka televizija ili dnevne ili periodične novine ne prezentiraju pojedina poglavlja ovog zakona, uglavnom u afirmativnom tonu. Vrlo često se za ovaj zakon kaže da će uneti krupne, revolucionarne promene u porodične odnose. Čak se govori da ćemo pomoću ovog zakona ući među moderne evropske civilizovane narode. Pri tom se najčešće kaže – sadašnji porodični zakon donet je davne 1980. godine, život ga je pregazio, vreme ga je pregazilo itd. Međutim, ko god je uporedio, čitao Zakon o braku i porodičnim odnosima koji je donet 1980. godine i Predlog porodičnog zakona koji danas razmatramo, doći će do jednog frapantnog zaključka – da su to vrlo slični zakoni; verovatno je više od 90% odredaba prepisano, ne doslovno, a izbačeni su neki prevaziđeni termini: socijalistički moral, samoupravljanje, samoupravne interesne zajednice itd. Te su promene čisto terminološke, redakcijske prirode. Što se tiče suštinskih promena, jedina suštinska promena je što porodični zakon sada ima jedno novo poglavlje, a to je poglavlje - zaštita od nasilja u porodici, na šta ćemo se i ja i drugi poslanici SRS kasnije osvrnuti. Dakle, ovaj zakon nas, srpski narod, ne uvodi u civilizovanu Evropu. Srpski narod je stari evropski narod i mi smo tamo oduvek. I, stari Zakon o braku i porodičnim odnosima apsolutno nije odudarao od visokih evropskih standarda. Mi ne sporimo potrebu da se donese novi zakon. Tu potrebu najviše diktira naša želja, potreba da naše zakonodavstvo što više prilagodimo zakonodavstvu EU, ali te promene su više kozmetičke prirode, terminološke prirode i više je to potreba da se eksplicitno navede ono što se u starom zakonu podrazumevalo. Ne treba mistifikovati sve te silne konvencije. Konvencije nisu nešto što je nama palo sa neba, pa sada treba to da usvojimo i da se priviknemo na ono što one predviđaju. Konvencije su rezultat jednog kulturnog civilizacijskog razvoja naroda, država, društava, a srpski narod je odavno među civilizovanim narodima. Što se tiče konkretne analize zakona, ići ću približno onim redom kojim je i ministar išao; naravno, sada ću pokušati malo iz drugog ugla osvetliti sve ono što je on nama ovde prezentovao. Prava deteta, to su sada kao neki novi pravni instituti, jer mi u starom zakonu navodno nismo štitili prava deteta. Ovo poglavlje - Prava deteta, vrvi od uopštenih, deklarativnih formulacija koje apsolutno ništa ne znače i ne obavezuju nas. Tipičan je član 65. koji kaže: "Mišljenju deteta mora se posvetiti dužna pažnja u svim pitanjima koja ga se tiču i u svim postupcima u kojima se odlučuje o njegovim pravima, a u skladu sa godinama i zrelošću deteta". Niko ne može imati ništa protiv toga, takva je odredba postojala i ranije i to nije ništa novo. Što se tiče novih odredaba, da sada to sve pokušamo da osvetlimo iz nekog drugog ugla. Kaže ministar da je krupna promena što će dete sa 15 godina samo odlučiti sa kojim će roditeljem živeti. U praksi, to je manje-više tako i funkcionisalo. Dete sa 15 godina može samo odlučiti o načinu održavanja ličnih odnosa sa roditeljem sa kojim ne živi i sa njegovom rodbinom. Šta tu može biti sporno? Može biti sporno to što dete sa 15 godina može suvereno odlučiti da neće održavati nikakve kontakte sa roditeljem sa kojim ne živi. Da li je to u redu? Da li treba pravo deteta da bude apsolutno suvereno 100%, da li roditelj s kojim dete ne živi ne može nikako ostvariti pravo da ima bilo kakve lične odnose sa detetom, ako znamo da je dete vrlo često instrument, oruđe u rukama roditelja sa kojim dete živi i vrlo često bivši bračni partneri nastavljaju međusobni rat pomoću deteta kao oruđa. Roditelj sa kojim dete živi, kome je povereno, ima taj snažan instrument u borbi protiv drugog roditelja. Znači, ovo pravo ne mora da bude takvo da dete, navodno, svojom slobodnom voljom odluči da neće da se viđa sa ocem ili majkom. Ne bi trebalo to tako eksplicitno navoditi. Što se tiče održavanja ličnih odnosa sa porodicom roditelja sa kojim ne živi, do sada zakonom nije bilo uređeno da porodica roditelja sa kojim dete više ne živi može po sili zakona da ostvari pravo da komunicira sa detetom, sa unukom pretežno. Sada je zakonodavac uveo tu promenu, ali da nije bilo našeg amandmana, to bi ostala deklarativna odredba. Vlada, odnosno ministar je taj amandman prihvatio, pa će ta odredba zaista da bude garantovana, a ne samo deklarativno nabrojana. Što se tiče suverenog prava deteta od 15 godina da samo izabere srednju školu koju će učiti, mislim da zakon ne treba da zadire u normalne porodice. Zakon treba da interveniše tamo gde su porodični odnosi poremećeni. Zašto sada instruisati decu od 15 godina da njihov roditelj, otac, majka nemaju prava da mu sugerišu i da se mešaju u izbor buduće profesije. To apsolutno nije mesto da tu zakon interveniše. Ionako je porodica, ne samo kod nas, nego i u svetu, u fazi dezintegracije. Roditelj ima sve manje autoriteta, kako kod koga, slažem se, ali u globalu je to jedan svetski trend. Ne treba to zakonom cementirati i dati vetar u jedra takvim procesima. Ima tu još prava deteta sa 15 godina, recimo, da samo odlučuje o medicinskim zahvatima, a to je vrlo diskutabilno, kasnije ćemo o tome, verovatno u pojedinostima još. Što se tiče zajedničkog vršenja roditeljskog prava, to je navedeno kao krupna promena. Dobro je ako razvedeni roditelji nastave da žive, sticajem okolnosti, pod jednim krovom i onda sud ne mora da donese presudu da se dete poverava jednom roditelju, ako već roditelji žive pod jednim krovom. Ovde je jedna čista manipulacija, ako roditelji više ne žive zajedno, sud neće doneti odluku da se dete poveri jednom roditelju. Šta je to onda? To znači da se neće sudskom odlukom ni precizirati visina novčane naknade, način održavanja ličnih odnosa i to je, ovako, šarena laža. Postupak posredovanja - medijacija, to je jedna duplirana odredba; u članovima koji regulišu postupak razvoda braka i mirenje i nagodba su već sadržani u svemu tome, a ovde je data jedna novotarija, kobajagi je to sada nešto novo, neka nova garancija. Bračni ugovor, ugovor o poklonu, to su novotarije i to je danak vremenu u kome živimo. To se neće odnositi na normalne ljude, na normalne, prosečne bračne parove. To će se odnositi na one brakove o kojima čitamo u novinama, koji po pravilu kratko traju i koji se sklapaju ne zbog zajedničkog života, nego zbog nekakve medijske halabuke. Zaštita od nasilja u porodici – niko normalan nije protiv toga da se stane na put nasilju u porodici. Međutim, SRS već sada izražava veliku rezervu i bojazan... (Predsedavajući: Gospodine Nedeljkoviću, da li koristite...) Nastavljam ... zato što će se institut zaštite od nasilja u porodici sigurno zloupotrebljavati. Ne kažemo da će se možda zloupotrebljavati, sigurno će biti pokušaja zloupotrebe. Jedan bračni partner može imati i te kako motiva da ostane da živi u kući, stanu čiji je vlasnik onaj drugi bračni partner, a da se samo liši tog bračnog partnera. Nasilje u porodici može biti namerno isprovocirano, može biti inscenirano. Doduše, tu je srećom predviđen parnični postupak, ali je velika bojazan da će do zloupotreba dolaziti i možda da će neka od mera, a pogotovo mera udaljenja iz stana, tek isprovocirati nasilje. Znači, bračni partner kome je izrečena mera udaljenja iz vlastite kuće, ako intimno to doživljava kao nepravdu, može tek onda biti motivisan da izvrši nasilje nad bračnim partnerom koji mu je naneo tu nepravdu. Mislim da će primena ovog instituta tek otvoriti probleme, ali, da ne budemo shvaćeni pogrešno, mi smo energično za suzbijanje nasilja u porodici. Što se tiče pravnih instituta koji su pretrpeli promene, to je u oblasti sporazumnog razvoda braka. Evo konačno nekog predstavnika ministarstva da čuje i ove primedbe. Što se tiče sporazumnog razvoda braka, vidite u čemu je stvar - po sadašnjem zakonu sporazumni razvod braka podrazumeva dogovor o razvodu, dogovor o poveravanju deteta, visinu novčanih izdvajanja za izdržavanje deteta i model nastavka ličnih kontakata roditelja sa kojim dete ne živi. Sve to ostaje po novom zakonu, ali da bi taj razvod bio sporazumni moraju bračni partneri da se sporazumeju o deobi zajedničke imovine pre razvoda braka. Može se braniti ovakva ideja. Naravno da je mnogo bolje da sva sporna pitanja regulišu, pa da se kao ljudi raziđu, ali je sigurno da će biti mnogo manje sporazumnih razvoda braka, a mnogo više brakova će se razvesti po tužbi za razvod braka. Zašto? Mnogo je teže da se bivši bračni partneri sporazumeju o deobi zajedničke imovine i sada je dilema da li je bolje da se u miru dogovore oko vršenja roditeljskog prava nad detetom, pa da se posle posvađaju oko imovine ili da se odmah posvađaju oko imovine i onda ne mogu da se dogovore ni oko vršenja roditeljskog prava nad detetom. Moje je mišljenje da je trebalo da ostane stara odredba da sporazumni razvod braka ne uključuje i sporazum o podeli zajedničke imovine. Institut usvojenja je bolna tačka i starog zakona i ostaće bolna tačka i posle ovog zakona. U Srbiji ima otprilike tri puta više bračnih parova koji su zainteresovani za usvojenje, nego dece bez roditeljskog staranja koja su u postupku usvojenja, a domovi za nezbrinutu decu su puni. Zbog čega je to tako? Između ostalog, zbog zakonskih odredbi. Dete koje je za usvojenje praktično je "vlasništvo" Centra za socijalni rad. Direktor Centra za socijalni rad ima diskreciono pravo, mogućnost da li će ili neće da krene u postupak usvojenja i da ga dovede do kraja. Centar za socijalni rad često neće dete da pusti u postupak usvojenja, iako mogu da se izaberu izvanredni usvojitelji; ne želim da povredim veliku većinu poštenih, ali postoji kupoprodaja dece koja su za usvojenje. Kada smo bili u Vladi žestoko smo se borili da napravimo neke zakonske izmene, međutim zbog izmešane nadležnosti između savezne države i Republike to nismo stigli da uradimo. Imali smo ideju da taj postupak centralizujemo, da se nadležnost što više izmesti iz centara za socijalni rad i centralno sve to obavlja. Predlagač je uradio jednu stvar koja je samo prvi korak ili preduslov - uvođenje jedinstvenog ličnog registra, i tu je stao. Videćete kasnije kada budemo govorili o amandmanima, tu smo na član 317. uložili jedan amandman. Nažalost, nije usvojen. To što će postojati centralna evidencija ništa ne može da pomogne ako neko u Centru za socijalni rad nije motivisan da centralni registar iskoristi i da krene u institut usvojenja. Inače, te promene u smislu da sada postoji samo potpuno usvojenje, to je sasvim u redu i za to smo se svojevremeno i mi zalagali. Ovaj zakon je dobar u onoj meri u kojoj se ne razlikuje od starog zakona. Sve novine su manje ili više sporne. Neke nisu sporne, neke jesu, a za neke unapred tvrdimo da će više proizvesti problema nego što će stvari poboljšati. Inače, kada se počelo govoriti o tome da će se krenuti u proceduru izmene porodičnog zakona svi smo se malo bojali da će ova vlada, sve žureći u Evropu, možda već sada predvideti mogućnost sklapanja braka između pripadnika istog pola ili homoseksualnih brakova. Srećom, to se nije dogodilo, a znam da su se mnogi poslanici spremali da dostojno dočekaju takve predloge. Ona bivša vlada se ozbiljno nosila tom idejom. Ako se sećate, čak je bila organizovana jedna probna javna rasprava na ulicama Beograda, na trgovima Beograda. To je bila javna rasprava pod radnim nazivom "Gej parada". Tu su argumente ukrstili pobornici i protivnici te ideje. Protivnici te ideje su bili daleko nadmoćniji, kao što su nadmoćniji i u normalnom srpskom narodu. Imali su mnogo jače, oštrije i čvršće argumente, tako da se prva runda te javne rasprave završila kako se završila i nadam se da će neka druga runda da se završi na isti način. Srpska radikalna stranka je podnela 33 amandmana na Predlog ovog zakona. Usvojeno je šest amandmana i u meri u kojoj su ti amandmani usvojeni zakon je nešto poboljšan, ali najveći deo amandmana nažalost nije usvojen. Neki veoma bitni amandmani nisu usvojeni, a da čak nije dato nikakvo obrazloženje. Ne da je nezadovoljavajuće, nego baš nikakvo obrazloženje, tako da ćemo se zavisno od toga kako se predlagač bude odnosio prema našim amandmanima u Skupštini opredeliti što se tiče našeg konačnog stava o ovom zakonu.
Reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Socijalistička partija Srbije.
Poštovane kolege narodni poslanici, moram nešto da primetim. U ovom sazivu Skupštine Srbije ovo je sigurno do sada jedini predlog zakona koji je praktično na sednici Odbora za zdravlje i porodicu postigao politički konsenzus, odnosno, bolje rečeno, u načelu niko nije glasao protiv. Naravno, to ne znači da će svi poslanici glasati za usvajanje ovog zakona, ali prosto govori o svesti svih nas da nam je sigurno i te kako potreban jedan ovakav zakon. Naravno da su sve parlamentarne stranke uložile amandmane na ovaj zakon i moram da kažem, pošto sam član tog odbora i bila sam prisutna, da su svi amandmani zaista imali jednu pozitivnu želju, a to je da ovako dobar zakon još više poprave. Svesni smo činjenice da idealnog zakona nema, kao što ne postoji ništa idealno u životu, ali zato dajte da zaista učinimo jedan pomak nabolje i da jedan ovakav zakon na ovoj skupštini usvojimo. Moram da kažem da ovo nije prvo pisanje porodičnog zakona. Prvo pisanje porodičnog zakona novijeg datuma bilo je 1994. godine, kada su socijalisti bili na vlasti, ali taj predlog zakona nije ugledao svetlost dana i nije ušao u skupštinsku proceduru iz jednog jedinog razloga, jer su tada brak i porodični odnosi bili u ingerenciji savezne države. Danas mi imamo više razloga koji nas obavezuju da jedan ovakav zakon usvojimo. Pre svega, tu je Ustavna povelja, koja, praktično, obavezuje države članice da svaka ima svoje zakone. Zatim, tu je niz ratifikovanih konvencija, od kojih bih naročito izdvojila Konvenciju Ujedinjenih nacija o pravima deteta, koja nas, verovatno, kao potpisnike, bar na neki način obavezuje. Ono čemu, rekla bih, svi ovde težimo, ma kojoj političkoj opciji pripadali, jeste da uđemo u međunarodno zakonodavstvo i da bar sa jednim ovakvim zakonom, ako ništa drugo, usklađivanjem sa međunarodnim pravom, možemo da odškrinemo vrata Evropske unije. Ovaj zakon ima sigurno niz dobrih i kvalitetnih novina, zbog kojih će poslanička grupa SPS glasati za ovaj zakon, ali rekla bih da ima i pojedinih manjkavosti. Zakon je vrlo obiman, ima 360 i nešto članova. Naravno, ako bismo hteli zaista studiozno da raspravljamo o ovom zakonu, bilo bi suviše malo vremena da popričamo o njemu, s obzirom na poslaničko vreme koje svaka od naših parlamentarnih grupa ima. Zato bih izdvojila samo par stvari koje, čini mi se, imaju vrlo velikog značaja. Pre svega, tu su prava dece, jer naravno da je dete, bez obzira imali ga ili ne, centar ne samo svih nas, nego centar sveta i centar svih normalnih ljudi. Možda se odaje utisak da su ta prava deteta ovde više povećana deklarativno, samim tim što ne vidimo nikakvu podlogu, eventualno, sankcija, ukoliko se ona kao takva dosledno ne sprovedu, ali rekla bih da je vrlo važno ono što se daje detetu, neka povećana samostalnost, posle navršene 15. godine života. Do sada smo imali slučaj da centri za socijalni rad i sudovi... u zavisnosti od toga kome dete pripadne, dete ostaje uz tog roditelja, a sada dete ima pravo glasa da posle 15. godine kaže sa kojim od roditelja želi da živi, ukoliko je došlo do razvoda braka čak i ranije. Posle 15. godine života, naravno, dete ima pravo da samo razmišlja i odlučuje o svom daljem školovanju, znači o upisivanju u srednju školu. Dete, čak, posle 15. godine života može samostalno da odluči i, recimo, ukoliko želi da se izloži nekom medicinskom zahvatu, a do sada apsolutno nije moglo da se razmišlja o tome. Ali, ono što je jako važno, to je da dete posle 15. godine života ima pravo da ima kompletan uvid, prvo, u matičnu knjigu rođenih, a zatim i u svu kompletnu dokumentaciju koja govori o poreklu deteta. Ovde se stalno postavlja pitanje reći ili ne reći. Ovde je veoma važno, ukoliko se radi o deci koja su usvojena (i bez obzira usvojena ili ne), da tu proveru mogu izvršiti u matičnim knjigama, naravno, nakon navršene 15. godine života. Ono što je jako važno, a jeste novo, verovatno će to svi podvući u svojim izlaganjima, to je da postoji zakonski omogućeno roditeljsko staranje kod dece i nakon razvoda braka, naravno, ugovorom koji se potpisuje u sudu i ako sud opredeli da je to najpovoljnije za dete. U jednoj našoj normalnoj porodici, u normalnim uslovima, da li postoji neko ko može bolje od roditelja da vaspitava dete? Rekla bih ne, jer za vaspitanje svakog deteta je potrebno prisustvo oba roditelja. Ukoliko ste imali kontakte, a sigurno je da jeste, sa decom iz razvedenih brakova i sa onim roditeljima kojima dete nije pripalo, znate da jedan vikend u toku meseca, koji je do sada centar za socijalni rad opredeljivao da se dete viđa sa onim drugim roditeljem, sa kojim ne živi, ne može da bude dovoljan niti za normalan psihofizički razvoj deteta, ali ni za bilo šta drugo. U svakom slučaju, ovo je zdravija kombinacija, jer ja sam jedna od prvih zagovornika stava da je bolji zdrav razvod, jer u zdravom razvodu, uz normalne roditelje, posvećene svojoj deci, deca će sigurno imati normalan psihofizički razvoj, nego da, recimo, ostanu u bolesnom braku, što iza sebe povlači sve ono što je ponovo obuhvaćeno ovim zakonom. Ovde bih istakla još jednu stvar. Ona se tiče više emancipacije, jer ovde više ne govorimo o deci koja su navršila 15. godinu života, nego govorimo o licima koja posle 16. godine života, ukoliko su psihofizički zdrava i ukoliko su u međuvremenu postala roditelji, uz dozvolu suda mogu imati pravo na samostalno zapošljenje. Na taj način postoji neko ko će moći da obezbedi materijalnu egzistenciju porodice. To je dobro. Sada da kažem nešto o čemu do sada nismo dovoljno rekli. Ono što je vrlo važno u ovom zakonu jeste regulativa koja govori o sprečavanju ili bar o smanjivanju nasilja u porodici. Nažalost, nasilje u porodici je vrlo prisutno. Bez obzira koliko smo spremni o tome u javnosti da govorimo, ipak postoje neki statistički podaci koji kažu da uglavnom svaka četvrta žena trpi nasilje u porodici. Naravno da se podrazumeva da ne mora to, kao po pravilu, uvek da bude žena. To mogu da budu i deca. Budite sigurni da često nasilje u porodici trpe i stari. Zapravo, postavlja se pitanje kakav je društveni milje u kome mi živimo i šta za nas uopšte znači porodica, ta osnovna ćelija društva. Nažalost, sve je više razorenih porodica i sve više dolazi do smanjivanja sklapanja brakova. Daću vam jedan egzaktan primer. Dolazim iz opštine Kikinda, gde je 2003. godine bilo više razorenih nego sklopljenih brakova. To je grad u kome, praktično, institucija porodice, kao i u svim drugim sredinama u našoj državi, gubi u onom tradicionalnom smislu, što mi smatramo i kako smo vaspitani, šta je to porodica. S jedne strane, ako bismo rekli da porodica nema tu težinu jer je ekonomska situacija u kojoj se nalazi naša zemlja loša, standard življenja nam je loš, uglavnom u porodicama jedan član radi ili nijedan ne radi i da su sve to situacije u kojima porodica nema svoju egzistenciju, rekla bih da možda i nije tako. Jer egzaktni podaci govore da je čak kod nas u porodicama gde je viši standard življenja manji broj dece, a tamo gde su porodice sa nižim materijalnim statusom rađa se mnogo više dece i, praktično, oni su ti koji produžavaju našu vrstu. Ili, da ne posmatramo samo našu zemlju, koja zbilja živi u teškim materijalnim okolnostima. Ako pogledamo zemlje Zapadne Evrope, pa ako hoćete i Amerike, gde je vrlo visok standard življenja, i tamo dolazi do smanjivanja broja porodica u kojima se rađaju deca. Mi smo u prošlom sazivu imali na dnevnom redu Krivični zakon. Tamo je po prvi put, zahvaljujući našoj koleginici Leili Ruždić, amandmanom usvojenim od strane Skupštine u prošlom sazivu, uvedeno da postoji krivično delo - nasilje u porodici. To krivično delo kažnjava se zatvorom do tri godine; rekla bih, vrlo drastično, ne zbog toga što bih želela bilo koga ko tiraniše bilo koje lice, a ne člana svoje porodice, da zaštitim, nego prosto, postavlja se osnovno pitanje - koja će to majka osuditi na tri godine zatvora oca svoga deteta. Rekla bih, vrlo teška odluka, ukoliko to nije zaista neko preveliko nasilje. U tim unesrećenim situacijama i sredinama, u našoj zemlji razvile su se raznorazne nevladine organizacije koje su pružale utočište žrtvama nasilja u porodici, bez obzira da li su žene ili deca. Ili, imamo raznorazne SOS telefone na koja se ugrožena lica, odnosno žrtve tog nasilja mogu javljati, ali postavlja se pitanje da li je zaista realno očekivati pomoć od takvih organizacija. Postavlja se pitanje ko stoji iza takvih organizacija i koliko su ti ljudi stručni i kompetentni. Ne želim da sumnjam ni u čiju dobru volju da zaštiti svakog ugroženog, ali mislim da je sva ta regulativa mnogo povoljnija sa ovim porodičnim zakonom, nego da pribegavamo ovoj drugoj nužnoj potrebi koja se iznedrila u ovim godinama tranzicije svuda, pa i u našoj zemlji. Čuli smo, da ne ponavljam, na koje sve načine može da se zaštiti žrtva u porodici, npr. nasilnik ne može da prilazi niti mestu rada, niti mestu gde živi; tako će se, bez obzira ko je ta žrtva, maksimalno zaštititi, jer na jedan bezbedniji način dolazi do zaštite i duševnog i telesnog integriteta svake ugrožene ličnosti. Mislim da je to nešto što je dobro u ovom zakonu. U ovom zakonu postoji još jedna novina, a to je - bračni ugovor, mada bih ja pre rekla da me to asocira na predbračni ugovor. Do sada smo to uglavnom mogli da vidimo u filmovima sa Zapada i čitajući o sklapanju brakova javnih i vrlo bogatih poznatih ličnosti koje su te predbračne ugovore pravile isključivo iz materijalnih razloga, jer svako ko je uneo veliko bogatstvo u porodicu, a ukoliko dođe do razilaženja, ne želi da ostane oštećen. Rekla bih da je kod nas zaista mali broj porodica koje bi zbog toga pravile predbračni ugovor, ali čini mi se da je on i te kako važan zato što, ukoliko dođe do razvoda braka, postoji neka mogućnost da se i ona ugroženija strana iz razvedenog braka zaštiti. Da ne ulazimo u detalje, tu postoji još niz članova koji vrlo dobro regulišu i neke druge bračne odnose. Što se tiče usvajanja, mislim da je dobro, bez obzira što ćemo možda polemisati oko toga, pre svega to što će postojati jedinstveni registar u ministarstvu, što će postojati evidencija svih potencijalnih usvojenika i svih potencijalnih usvojitelja; u svakom momentu moći će da se prati dete koje je usvojeno, i tu će se jedni sa drugima najbolje prepoznati. Više ne postoji limit, granica za usvajanje; dosadašnji zakon je predviđao do pet godina, a sada postoji limit donje granice, da se ne može usvojiti dete mlađe od tri meseca, ali zato je gornja granica povećana, pa se može dete usvajati i do punoletstva, do 18. godine starosti. Čak postoji klauzula da može i posle 18. godine, ukoliko se radi o licu kome je potrebno usvojenje, a pri tom psihofizički, iz medicinskih razloga, nije u mogućnosti da samostalno živi. Ono što je jako dobro, da bismo eliminisali neke društvene anomalije koje su u savremenom društvu prisutne, pa i kod nas, i da bi se uspostavili korektni odnosi između roditelja i deteta, jeste da je napravljena jedna razumna granica između usvojitelja i usvojenika. Ta razlika između usvojenika i usvojitelja ne može da bude manje od 18 godina, ali isto tako ne može da bude ni veća od 45 godina. Rekla bih da su sve ovo argumenti zbog kojih će poslanička grupa SPS glasati za usvajanje ovakvog porodičnog zakona i naravno, primenom na delu, videti da, ukoliko je u mogućnosti, on što češće istrpi korekciju u ovom parlamentu. Ovo su razlozi za, ali ima i onih razloga protiv. Pre svega, to je u zakon uneto, zašto se posle usvajanja ovaj porodični zakon ne može odmah primenjivati. Čuli smo i od samog ministra da je potrebna neka edukacija sudija, a svi smo upoznati sa tim i bila je vrlo široka rasprava o ovom zakonu, zašto onda paralelno, ako znamo da je to kvalitetan zakon i da će naići na podršku u ovom parlamentu, nije išla i edukacija svih tih sudija koje će, usvajanjem ovog zakona, imati da rade nove poslove. Postavlja se pitanje kompetentnostii opremljenosti, i kadrovski i tehnički, centara za socijalni rad, što će i te kako biti potrebno. Potrebna je finansijska podrška od strane Vlade da bi sve ovo o čemu smo pričali, jedinstveni registri i sve ostalo, zaista zaživelo i na ostalim nivoima. Konačno, ako je već sve to tako, a jeste, postavljam jedno otvoreno pitanje svima nama, poslanicima Narodne skupštine Republike Srbije - šta će nama porodični zakon ako više ne budemo imali porodicu i ako više ne budemo imali dece? Da li je ovaj porodični zakon, a sigurna sam da jeste, prvi i osnovni motiv da svi veoma ozbiljno razmislimo o tome šta je svima nama činiti da Srbi, kao narod, ne izumiru. Mi postajemo sve stariji. Moramo nešto da učinimo na poboljšanju nataliteta. Reći ću samo neke podatke. Ako uzimamo neke zaista relevantne podatke, zato ću ih i citirati iz poslednjeg popisa i u odnosu na 1991. godinu, bez obzira na sve ono što nam se dešavalo između (ratovi, veliki broj izbeglica, raseljenih lica itd.), na poslednjem popisu broj stanovništva je mnogo manji. Jedna trećina brakova je bez dece. Razmislite, govorimo o porodici, odnosu roditelja i dece, o svemu tome, afirmativno, a nama je jedna trećina brakova bez dece! Zatim, na jedan bračni par dolazi 0,9 dece. Dugo godina unazad bela kuga je bila karakteristična za Autonomnu Pokrajinu Vojvodinu, odakle ja dolazim. Danas je bela kuga zavladala Srbijom i mi svi zajednički zaista moramo da učinimo nešto na tome. Ako je na nivou cele Srbije 0,9 dece na jednu porodicu, u Vojvodini je 0,6, a pri tom, ako gledamo drugu populaciju, recimo kod Albanaca je 6,9 dece na jednu porodicu. Šta mi doživljavamo? Do sada smo imali prilike da gledamo raznorazne reportaže i da vidimo kako nam neka sela ostaju sa jednim detetom koje pohađa školu, pa učitelj drži redovnu nastavu, ili dvoje i troje, i svi smo bili iznenađeni, zgražavali smo se, ali danas nam se to dešava i u gradovima. U Kikindi se svake godine upiše jedno odeljenje manje. Em što nemamo dece, em će nam se stvarati i suficit prosvetnih kadrova, što do sada nikada nije bilo, jer smo uvek pričali da smo deficitarni u tome. Citirala bih po Alojzu Fišeru fon Egeru - od početka 20. veka do danas svi balkanski narodi su se uvećavali, Turci za 400%, Rumuni za 45%, Bugari za 38%, Albanci 700%, Grci 35%, samo se broj Srba smanjio za 10%. Prema tome, da li zaista ne smatramo da je ovo poslednji trenutak da povedemo brigu o obnavljanju stanovništva u Srbiji? Verujem da ćemo uskoro na novom zasedanju imati i tako nešto, o čemu bi zaista trebalo dobro da popričamo. Inače, još jednom za kraj, poslanička grupa SPS glasaće za usvajanje ovakvog predloga porodičnog zakona. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Anita Beretić, izvolite.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, već posle nekoliko uvodnih izlaganja vidljivo je nesporna (i to u najmanju ruku neće biti tema) potreba donošenja novog zakona kojim će se regulisati tematika iz oblasti porodice i porodičnih odnosa. Već sama činjenica da važeći zakon datira još iz 1980. godine kazuje da se društvena realnost bitno promenila, da se ne prisećamo sada svih događaja, da nam se desilo mnogo toga, a i od svih već pomenutih međunarodnih dokumenata dovoljno je podsećanje samo na Konvenciju Ujedinjenih nacija o pravima deteta, što nam i formalno nameće obavezu usklađivanja svih relevantnih domaćih propisa sa ovim i ostalim međunarodnim dokumentima. Nakon prvog čitanja teksta ovog zakona stekla sam jedan utisak, podvlačim - utisak, pošto volim da čitam, pa kao najobičniji čitalac u prvom susretu sa zakonom ja tako doživljavam i taj zakonski tekst. Dakle, prvi utisak mi je bio šturost jezika, i ondami se nametnulo pitanje da li je to, s obzirom na tematiku, dobro ili loše. Pravnici će naravno reći da je jezik prava takav, i to uopšte nije sporno. Pravni stil jeste jedan specifičan, poseban stil, koji teži preciznosti u definisanju situacija, radnji, učesnika, uzroka, posledica itd., kao i samih činilaca kod određenih radnji. Razumem da je uvek teško definisati i urediti međuljudske odnose kada je u pitanju emocija, a ona je u osnovi svih relacija koje su predmet ovog zakona, verujem da je onda to još teže, pa nekako laički smatram da je ta šturost i prostor za određene slobode za ustanovljavanje svih nebrojanih mogućih životnih situacija u kojima se praktično možemo naći, a mogu postati predmet ovog zakona. Ono što je već istaknuto želim da ponovim, jer i po našem mišljenju neki od novih pravnih instituta koji su uvedeni ovim zakonom veoma su važni. Tu na prvo mesto stavljam članove od 59. do 66. koji se tiču prava deteta. To jeste kvalitativan pomak, jer se praktično pravo deteta definiše i garantuje zakonom, odnosno prosto se pomera ugao gledanja društvene zajednice prema tom biću. Iskreno verujem da je potpuno otvorena namera ka tome da dete ne bude samo objekt deklarativne društvene brige o njemu samom, nego da se doživi i uključi praktično u društvene procese kao aktivan subjekt. To je apsolutno ispravno. Dakle, dete, po nekim od ovih članova, naravno, ima pravo da zna ko su mu roditelji, ima pravo da živi sa roditeljima, pravo da održava lične kontakte sa roditeljem sa kojim ne živi, ima pravo na obezbeđenje najboljih mogućih životnih i zdravstvenih uslova za svoj razvoj, pravo na obrazovanje u skladu sa svojim sposobnostima, željama i sklonostima. Naročito mi je važan, i istakla bih ga po značaju, član 65. koji praktično u šest tačaka razvija i određuje pravo deteta da formira i slobodno izrazi svoje mišljenje, a čak se tim članom predviđaju i neki mehanizmi kojima mu se to osigurava. Sledeća dobra stvar je zajedničko vršenje roditeljskog prava. Dobro je da se u našem zakonodavstvu našla odredba po kojoj roditelji mogu nastaviti da zajednički vrše ovo pravo i ako prestanu da žive zajedno, bilo praktično u bračnoj zajednici, ili ako se razvedu, pod uslovom da o tome sačine kvalitetan sporazum, čiji će kvalitet proceniti sud. Tema koja će očigledno biti vrlo zastupljena u našoj raspravi u narednim danima je sigurno nasilje u porodici. Taj pravni institut u ovom zakonu takođe je veoma važan. Nasilje u porodici, nažalost, jeste naša realnost, ali često u rasponu od ponekad licemernog ili lažnog veličanja vrednosti porodičnih odnosa, pa do kritike, ali opet često samo na teoretskom nivou, ovaj društveni problem, koji nije lični, nije porodični problem, nije problem pojedinca, to je društveni problem, prečesto ostaje nevidljiv, uprkos brojnim statističkim pokazateljima o zlostavljanju u porodici, koji nisu nimalo ružičasti. Članovima od 197. do 200. definiše se nasilje u porodici i mere zaštite. Sa tim u važnoj i tesnoj vezi treba posmatrati i članove 81, 82. i 83, kojima se određuju uslovi za lišavanje roditeljskog prava. Članom 81. definišu se uzroci za potpuno lišenje roditeljskog prava, a članom 82. delimično lišenje roditeljskog prava. Treba razmisliti o tome, i verovatno ćemo se kroz debatu toga dotaći, da li se može vratiti roditeljsko pravo roditelju koji je bio potpuno lišen roditeljskog prava, a počinio je krivično delo, jer smo malopre čuli čitav niz dela koje je već definisao i Krivični zakon, dakle počinio je npr. krivično delo iz člana 81. stav 2. tačka 1. Podsećanja radi, taj član 81. u stavu 2. definiše šta je to zloupotreba prava iz sadržine roditeljskog prava, pa sledi tačka 1: "ako fizički, seksualno ili emocionalno zlostavlja dete", tačka 2: "ako izrabljuje dete sileći ga na preterani rad ili na rad koji ugrožava moral, zdravlje" itd. Ovim zakonom dopušta se vraćanje roditeljskog prava kada isteknu uzroci zbog kojih je lišavanje, delimično ili potpuno, nastalo. Smatram da postoje takva dela nakon čijih izvršenja treba razmisliti o tome da se više ne vrati roditeljsko pravo, jer nikada npr. ne može prestati uzrok ako je dete seksualno zlostavljano. To je trauma za ceo život. Ono što je za nas suštinska stvar, ali i političko pitanje u ovom zakonu jeste član 5. U Predlogu zakona član 5. glasi: "Svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju". Da krenemo opet malo od jezika. Reč "svako" je opšta imenička zamenica. Ona se upotrebljava kada se njome ne imenuju pojedinačna bića, nego mnoštvo, često vrlo raznorodnih, bića. Opet će pravnici reći da je to uobičajena pravnička terminologija i znam da jeste, ali istovremeno smatram da je svaka zakonska odredba i svaki zakon u celini dobar onoliko koliko odslikava i definiše ili pak predviđa životnu situaciju. Moram postaviti pitanje - da li uopšte ima životnije situacije od samog rađanja? U nadnaslovu ovog člana stoji - Rađanje, majka i dete. I, tu je samo taj jedan član sa ta dva stava. Dakle, prvi stav – da svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju i drugi stav: "Majka i dete uživaju posebnu zaštitu države". Na volšeban način iz imeničke zamenice iz prvog stava u drugom stavu pojavljuje se vrlo konkretna imenica "majka". Smatramo da se upotrebom ove zamenice izbegava zakonsko definisanje prirodnog ljudskog prava žene da slobodno odluči da li će, kada, koliko i u kom vremenskom razmaku imati dece. Zato predlažemo da ovaj stav u potpunosti odrazi to prirodno ljudsko pravo i da glasi - žena slobodno odlučuje o rađanju. Nema potrebe za doživljajem agresivnosti, nema agresije nikakve u ovom članu, ukoliko bismo ga ovako preformulisali, niti je partner pri donošenju odluke isključen. Naprotiv, za to ćemo vam izneti niz dokaza i argumenata. (Predsedavajući: Izvinite, da li koristite ....) Ne, evo završavam. S obzirom da sam citirala tekst zakona, molim vas da mi ne računate tri minuta. (Predsedavajući: Dogovoreno, izvolite.) Mislim da je važno da napravimo jedan važan civilizacijski iskorak i za početak bar da priznamo da su žene retko u situaciji da potpuno slobodno donesu odluku o rađanju, da je ta odluka često ograničena društvenim, kulturnim, ekonomskim, tradicionalnim i drugim faktorima. One obično ne mogu da odlučuju o tome šta žele, nego odlučuju na način na koji se od njih očekuje ili, vrlo često, kako moraju da odluče. Kontrola ili smanjenje tog prirodnog prava žene jeste jedna opasna vrsta diskriminacije i važno je da se kao društvo odredimo prema toj temi. Ženama je potrebno to pravo ne samo da bi ravnopravno učestvovale u društvu i društvenim procesima, već pre svega na pošten način, koji bi im dozvolio njihovu sopstvenu prirodnu različitost. Demokratska stranka ume i hoće da doprinese razvoju porodičnih odnosa i vrednosnog sistema našeg društva prema porodici i porodičnim odnosima, da učestvuje u svim procesima koji će unaprediti kvalitet života naše porodice. Ali insistiramo i želimo da deo tog procesa poštuje pojedinca, odnosno pojedinku, i njegov, odnosno njen opus prirodnih prava i stečenih prava, jer osnova svakog slobodnog demokratskog društva je, pre svega, slobodan pojedinac.
Reč ima narodni poslanik Svetlana Stojanović, a neka se pripremi za reč Snežana Stojanović-Plavšić, ovlašćeni predstavnik G17 plus.
Poštovani narodni poslanici, predloženim porodičnim zakonom uređuju se porodični odnosi, prava članova porodica koja proističu iz porodičnih odnosa, štiti se porodični život, a pre svega štiti se dete, dete u porodici i dete bez porodice. Ovaj zakon prvenstveno štiti fizički najslabije članove porodice – ženu i dete. Štiti ih od nasilja u porodici, a to znači od fizičkog i seksualnog zlostavljanja, ali i od emocionalnog zlostavljanja, od nanošenja duševne boli. Ja bih istakla da od duševne boli nisu zaštićeni ni muškarci. To najbolje znaju razvedeni muškarci, kojima su žene odvele decu u druge gradove ili druge države. Zakonom se zabranjuje izazivanje straha kod deta, ograničavanje detetove slobode, vređanje deteta. Daje mu se pravo da odlučuje o stvarima koje ga se neposredno tiču – gde će živeti, s kim će živeti, s kim će se viđati, koju će školu pohađati. Najslabijeg člana porodice, dete, zakon štiti i od roditelja. Predviđa nadzor nad roditeljskim staranjem, kada roditelj svoja prava zloupotrebljava, a dužnosti zanemaruje. U takvim slučajevima organ starateljstva može da uvede preventivni ili korektivni nadzor. Sud može roditelje i potpuno lišiti roditeljskog prava. Odnos deteta i roditelja definiše se kao odnos zasnovan na ljubavi, poverenju i uzajamnom poštovanju. Ljubav, poverenje i uzajamno poštovanje ne mogu se propisati zakonom, ali zakon može zaštititi dete koje umesto ljubavi, poverenja i poštovanja biva izloženo nasilju, zlostavljanju, fizičkom ili emocionalnom povređivanju. Meni je izuzetno stalo do ovog aspekta zakona, jer od fizičkog i seksualnog zlostavljanja štiti i Krivični zakonik, a od emocionalnog zlostavljanja do sada, čini mi se, slabiji član porodice nije bio adekvatno zaštićen. Od mučnih razvoda braka dete je, posle ovog porodičnog zakona, zaštićeno jednim novim pravnim institutom, a to je zajedničko vršenje roditeljskog prava. Znači, roditelji ne moraju nastaviti da žive zajedno, ali mogu, ako i dalje vole zajednički dete, da se dogovore pred sudom da tu svoju obavezu izvršavaju potpuno ravnopravno. Dete nije više u situaciji da bira između mame i tate koje podjednako voli. Zaštita od posledica poremećenih porodičnih odnosa može se zatražiti pred sudom. Vrlo je važno da je sud dužan da takve tužbe rešava po hitnom postupku. Dete pred sudom može da se štiti samo ili preko odrasle osobe u koje ima poverenje. Štiti ga organ starateljstva, ali i javni tužilac. Sud, po predloženom zakonu, kao što smo već čuli, može da izda nalog za iseljenje iz porodičnog stana, bez obzira ko je vlasnik tog stana, nalog za useljenje, kada je dete ili žena, odnosno bilo koji član porodice ugrožen. O svemu tome sud odlučuje u najboljem detetovom interesu. Može da izrekne i zabranu fizičkog približavanja ugroženoj ženi ili detetu, što smo do sada gledali samo u američkim filmovima. Ovde vidimo koliko je zapravo porodični zakon delikatan. Zakon s jedne strane zadire u nešto što je domen čovekove privatnosti koja za svaku državu mora da bude sveta, a s druge strane s pravom obavezuje državu da zaštiti one članove porodice koji se osećaju ugroženim. Znači, ugroženost u porodici nije više ničija privatna stvar. Najbolji interes deteta definisan je kroz sve članove zakona, u skladu sa normama koje propisuju međunarodne konvencije. I u ovom slučaju, kao i u svim drugim slučajevima kada uvodimo međunarodne standarde u naš pravni sistem, preporučila bih obazrivost – da ne trčimo pred rudu, da ne propisujemo nešto što je u suprotnosti sa našom kulturom. Ako se u primeni o tome ne bude vodilo računa i najbolji porodični zakon može da se izokrene u svoju suprotnost. Imam u vidu i slučaj jedne porodice našeg porekla koja je živela u Americi i kojoj je, po zapadnim standardima, oduzeto dvoje dece, od tri i pet godina, zato što su imala modrice, a nije na vreme otkriveno da su modrice posledica jedne retke krvne bolesti. Kada je to otkriveno, majka je stekla pravo da se podvrgava transfuziji svaka dva meseca da bi njena deca opstala u životu. Predloženi porodični zakon, po mom osećanju, nije najbolje definisao uzrast deteta kada dete stiče određena prava. Recimo, meni se čini da je kasno 15 godina da se detetu da pravo da odlučuje sa kojim će roditeljem živeti, jer već sa 16 mu se daje pravo da se udaje, ženi i ima poslovnu sposobnost. Znači, samo godinu dana deli pravo da izabere roditelje i pravo da samo zarađuje. Usvojenom detetu, čini mi se, prerano je dati pravo da sa 15 godina stekne uvid u svoje biološko poreklo, kada mu je ionako psiha uzburkana pubertetom. Mislim da je zato trebalo sačekati punu zrelost, punoletstvo. Posebno me brine kada uzrast deteta nije uopšte određen i kada se "kolizijskom staratelju" ili "privremenom zastupniku" detetovih interesa ostavlja pravo da određuje sposobnost deteta da samostalno formira svoje mišljenje na osnovu relevantnih podataka koji mu se moraju pružiti. Po meni bi bilo bolje da je zakon odredio kada je normalno, zdravo dete sposobno da formira svoje mišljenje – da li je to sa šest, sedam, devet godina. Što se tiče usvojenja, država je obavezna da detetu bez roditeljskog staranja omogući da odrasta u porodici. Takvom detetu ustanova zaštite će pomoći da bude usvojeno, da dobije starateljsku ili hraniteljsku porodicu. Zakon dozvoljava usvojenje deteta koje nema žive roditelje, čiji roditelji nisu poznati ili je nepoznato njihovo prebivalište, deteta čiji su roditelji lišeni roditeljskog prava ili poslovne sposobnosti i deteta čiji su roditelji saglasni sa usvojenjem. Nedostaje kategorija napuštenog deteta, deteta o kome se biološki roditelji ne staraju, a neće da potpišu saglasnost za usvojenje. U praksi se događa da se ti isti roditelji, kada dete odraste, počne da zarađuje i nešto stekne, pojave sa potraživanjima prava na stan, izdržavanje, negovanje itd. Sud bi roditeljima koji napuste dete, a ne žele da ga daju na usvojenje, morao, po najkraćem postupku, oduzeti roditeljsko pravo. U suprotnom, država neće moći da ispuni svoju obavezu i napuštenom detetu obezbedi zdravu porodicu u kojoj će rasti. U novom zakonu postoji samo potpuno usvojenje. Nepotpuno usvojenje koje je važilo za dete starije od pet godina više ne postoji. Propisuje se da razlika između usvojenika i usvojitelja ne može da bude manja od 18 ni veća od 45 godina, što je normalno ako se želi očuvati roditeljski odnos. Međutim, nisam ubeđena da je dobro što se dete može usvojiti tek nakon što navrši treći mesec života. Znam da je to kraći period nego u prethodnom zakonu, kada se usvojenje dozvoljavalo tek sa šest meseci, ali je time dete koje nema žive roditelje i čiji se roditelji ne znaju, ili im se ne zna prebivalište, osuđeno na tri meseca života u bolnici ili sirotištu. Čak i kada živi i poznati roditelji hoće da daju saglasnost za usvojenje, to pravo po zakonu nemaju pre nego što dete navrši dva meseca života i daje im se rok od 30 dana da tu svoju saglasnost povuku. Opet je dete osuđeno da živi van porodice, što je suprotno duhu porodičnog zakona. Kao što znamo, dete ima i prenatalna iskustva, a prva tri meseca života su od izuzetne važnosti za njegov razvoj u zdravu ličnost. Koga ovakve odredbe zakona štite? Pretpostavljam biološku majku, ali ako je u pitanju neki njen psihijatrijski problem, ako boluje od postpartalne depresije, ona se može zaštititi nalazom psihijatra da li je zdrava ili bolesna, da je bolesna od bolesti koja će proći, pa bi mogla drugačije da razmišlja. Ako se majka na takav korak odlučuje iz socijalnih razloga, opet bi bilo bolje da je to rešeno nalazom i mišljenjem socijalnog radnika koji će da ustanovi da li su njeni problemi otklonjivi i kako. Nema nikakve sumnje da je detetu po pravilu najbolje uz biološke roditelje... (Predsednik: Izvinite, gospođo Stojanović, hoćete da koristite i drugih 10 minuta?) Dok ne završim, još sasvim malo. Detetu je po pravilu najbolje uz biološke roditelje. Međutim, smisao ovog zakona jeste u tome da zaštiti dete onda kada mu nije najbolje uz biološke roditelje ili kada je bez roditelja. U odeljku - Bračni status usvojitelja, po meni je napravljena nepravedna diskriminacija žena ili muškaraca, mada su to po pravilu žene, koji ne žive u partnerskom odnosu. Ako su bračna i vanbračna zajednica zakonom potpuno izjednačene, ako se prava iz vanbračne zajednice ne stiču na osnovu trajanja zajednice, već na osnovu namere da zajednica bude trajna, zašto zakon propisuje da žene (jer u praksi su to pre svega žene) koje trenutno nisu, a sutra već mogu biti, u bračnoj ili vanbračnoj zajednici, imaju pravo na usvojenje deteta samo na osnovu diskrecionog prava nadležnog ministra. Žene koje nisu u partnerskom odnosu, same žene, imaju biološku porodicu koja bi prihvatila usvojeno dete, imaju krvne srodnike s kojima žive, roditelje – babu i dedu usvojenog deteta, braću i sestre – buduće stričeve i tetke usvojenom detetu. Među samim ženama imali bismo sjajnih majki usvojene dece. Nadam se da će nadležni ministar svoje diskreciono pravo često koristiti. S druge strane, gajim nadu da ministar neće često koristiti svoje diskreciono pravo da dozvoli usvojenje naše dece stranim državljanima i da će ustanove zaštite u veoma retkim, zaista izuzetnim, slučajevima odobravati stranim državljanima usvojenje. Mislim da imamo dovoljno naših porodica koje željno čekaju da usvoje dete. Veoma važnim smatram uspostavljanje "jedinstvenog ličnog registra usvojenja", koliko god da je to obiman i zahtevan posao. Nadam se da će ministarstvo brzo načiniti takav registar, dakle centralizovanu banku podataka o potencijalnim usvojenicima i usvojiteljima, i da će podzakonskim aktima definisati jasne i pravične kriterijume za dodeljivanje usvojenika usvojiteljima, jer upravo zbog manjkavosti prethodnog zakona usvojenje dece je bilo i crno tržište i područje korupcije. Na kraju, mislim da bi trebalo usvojiti amandman kojim se predlaže izmena naslova "porodični zakon" u "zakon o porodici". Ne mislim da je naslov zakona naročito značajan. Važno je šta u zakonu piše. Pisanje zakona je često propuštena prilika da negujemo svoj jezik. DSS će glasati za porodični zakon ili za zakon o porodici, ako se usvoji predloženi amandman. Hvala.
Reč ima zamenik predsednika poslaničke grupe G17 plus narodni poslanik Snežana Stojanović-Plavšić. Izvolite.
Poštovane dame i gospodo, mi smo u ovom parlamentu usvojili zaista rekordan broj zakona u pokušaju da stabilizujemo institucije naše države, da stabilizujemo pravni i ekonomski sistem naše države. Poslanička grupa G17 plus glasala je za ove zakone sa dubokim uverenjem da je svaki od njih podjednako važan, jer predstavlja jednu važnu kariku u čvrstom lancu. Svaki od njih predstavlja korak koji našu državu čini stabilnom i jedan korak koji nas vodi ka Evropi. Zaista, jako je teško reći za neki zakon da je više ili manje važan, ali ću sebi dozvoliti slobodu da, delom i sa ličnog aspekta, kažem da ovaj zakon o kome danas raspravljamo smatram jednim od najvažnijih zakona. Zašto? Pre svega, iz ličnih razloga, jer da je ovo jedini razlog koji je usvojila Vlada koju podržavam, za vreme svoje političke aktivnosti, smatrala bih da je moja politička misija uspešna, jer bih mogla da se vratim svom osnovnom poslu, a to je takođe zaštita dece. Drugi je razlog što svako od nas ima porodicu i što je svakom od nas važno da ova oblast bude detaljno i dobro uređena. Dame i gospodo, složiću se i sa onima koji kažu da se zakonom ne regulišu porodični odnosi, jer su oni izvan zakona, jer su oni pre svega u emotivnoj sferi. Podsetiću vas na reči velikog pisca koji je rekao – sve srećne porodice liče jedna na drugu, ali nažalost sve su nesrećne na svoj način. Naravno, srećnim porodicama ni ovaj naš ni prethodni zakon možda nije bio važan i možda nikada nije bilo važno da znaju nijedno slovo ovog zakona. Nesrećnim porodicama, onima koje su nesrećne svaka na svoj način i koje se svakog dana suočavaju sa delom te svoje nesreće, u jednom trenutku njihovog života može postati važno svako slovo i svaki zarez ovog zakona. Zato je jako važno da bude precizno i jasno definisan. Zato bih rekla da je jako važno što ovaj zakon, za razliku od prethodnog, jasno definiše neke oblasti, neke stvari i neke pojmove koji nisu bili definisani prethodnim zakonom. Koleginice i kolege iz poslaničke grupe G17 plus govoriće tokom ove rasprave o raznim aspektima ovog zakona, zbog kojih G17 plus ovaj zakon podržava, ali ja ću reći one koje smatram najvažnijim i probaću da to zaista bude u kraćem vremenskom periodu. Naravno, neću reći ništa posebno novo ako kažem da je ovaj deo koji je vezan za korpus dečijih prava jedan od najvažnijih delova ovog zakona, ne samo zato što se njime definišu neka dečija prava, već zato što je ovo prvi zakon u našem zakonodavstvu koji jasno uvodi ovu definiciju, koji jasno govori o dečijim pravima. Zašto dečija prava? Da li je to zato da bismo razmazili našu decu? Da li dečija prava postoje zato da bi vaspitni postupci roditelja bili marginalizovani? Da li je to zato da bi se smanjio autoritet roditelja i porodice? Ne, upravo suprotno. To je zato što svi znamo da je dete otac čoveka, to je zato da bismo pokazali da su nam deca važna zaista suštinski, ne samo zato što smo za njih emocionalno vezani, nego i zbog toga što smo svesni da zdrav razvoj jednog društva zavisi zaista od zdravog razvoja dece. Zašto je uopšte došlo do potpisivanja Konvencije o dečijim pravima? Ne iz luksuza i zbog toga što deca treba da ostvare neka prava koja možda nisu toliko važna, nego zbog toga što se širom sveta i danas u svim zemljama sveta dečija prava flagrantno krše, od toga da se deca zloupotrebljavaju u oblasti rada, nezakonitog rada, u oblasti pornografske industrije, u oblasti zlostavljanja dece, već i zbog toga što su ona zaista korišćena u ratovima i zloupotrebljavana na razne druge načine. Naravno, naša država je potpisnica ove konvencije i Konvencija bi trebalo da se automatski primenjuje, ali nažalost moram da vam kažem da iz svoje dugogodišnje prakse znam da to nije tako. Želim da kažem da posebno važnim delom ovog zakona smatram i onaj deo koji govori o stručnom usavršavanju sudija koje se bave zaštitom dečijih prava i koje sude u ovim procesima, zbog toga što sam zaista imala prilike da učestvujem u jednom istraživanju koje je, nažalost, pokazalo da veliki broj sudija u Srbiji nije dovoljno informisan o Konvenciji o dečijim pravima, bez obzira što bi ona, kako sam već rekla, trebalo da se automatski primenjuje. Zbog toga je ova oblast posebno važna, ali takođe se slažem sa koleginicama koje su govorile da je jedan posebno važan deo ovog zakona i onaj koji govori o zloupotrebi roditeljskog prava i koji tačno definiše šta to zloupotreba roditeljskog prava jeste. Slažem se sa onima koji će reći da u normalnim porodicama normalni ljudi ne rade takve stvari, da normalni roditelji imaju prirodan poriv da se o svojoj deci brinu, staraju i štite ih na svaki mogući način, ali reći ću vam, verujem ne veliku istinu, da nažalost nije tako u svim porodicama i da svi ljudi nemaju takve stavove. Naravno, ovo mogu da potkrepim brojnim podacima iz prakse, života, naučne literature. Reći ću vam da, nažalost, u situacijama kada roditelji nisu sposobni ili nisu u stanju da zaštite svoju decu država i društvo jesu odgovorni da preuzmu na sebe tu zaštitu. Moram da kažem da je to ono što je do sada u našem društvu škripalo. Zaista poznajem porodice koje nisu u stanju da se o svojoj deci staraju. Poznajem majke koje su teški psihijatrijski bolesnici, koje su samohrane majke, čija su deca prepuštena njihovoj brzi, koja naravno nije dovoljno kompetentna. Poznajem nažalost i slučajeve porodica u kojima su deca umirala zbog nebrige ili su dobijala teške telesne povrede zbog nebrige roditelja ili zbog fizičkog zlostavljanja. Mi često volimo da ćutimo pred tom istinom ili da pak na drugi način, senzacionalistički, o njoj govorimo, ali naravno podaci su neumoljivi. Reći ću vam da u svetu 57.000 dece godišnje umre od posledica fizičkog zlostavljanja u porodici; 93% ovih teških fizičkih zlostavljanja dešava se, nažalost, u porodici. Šta je sa seksualnim zlostavljanjem? Potpuno ista situacija: od četiri prijavljena slučaja tri su devojčice, od pet zlostavljača četiri su muškarca. Od svih prijavljenih slučajeva u 39,12% zlostavljač je otac, a u 53,22% figura oca, znači neko ko oca zamenjuje, a sve skupa 98,25% onih koji seksualno zlostavljaju decu su poznati, poznate muške figure. Dakle, za devojčice u Srbiji nisu najopasnije nepoznate čike, već porodica. Isti je slučaj i sa fizičkim zlostavljanjem. U Srbiji su 2002. godine prijavljena samo 52 slučaja fizičkog zlostavljanja, da bi u 2003. godini bilo prijavljeno 199 slučajeva. To nije zato što je došlo do porasta fizičkog zlostavljanja dece, nego zbog toga što je došlo do povećane senzibilnosti, do povećanog broja prijavljivanja ovih slučajeva. Zato je jako važno da svi građani u Srbiji prepoznaju fizičko zlostavljanje dece, da se zlostavljanje dece prijavljuje i da se u našem društvu o njemu govori. Ovde, nažalost, imam članak koji o tome govori, ali neću ga sada citirati ni u jednom delu, pošto shvatam da bi to možda u ovom trenutku bilo previše, ali želim da vam kažem da je zbog toga važno to što ovaj zakon jasno definiše da fizičko, seksualno i emocionalno zlostavljanje dece, izrabljivanje dece, podsticanje dece na vršenje krivičnih dela, navikavanje dece na odavanje rđavim sklonostima, napuštanje deteta jeste grubi prekršaj i grubo zanemarivanje roditeljskih prava i da zbog toga u takvim slučajevima država mora da reaguje. To je obaveza svih nas. Želim da vas podsetim na to da je samo u Beogradu u proteklih nekoliko meseci nažalost došlo do tragičnih slučajeva, čiji smo svedoci svi mi zajedno. Želim da vam kažem da sam evo i danas u jednom članku potpuno slučajno, što samo govori o tome da je to svakodnevna pojava, naišla na informaciju o porodičnom nasilju. Naime, ovde piše da kada je patrola policije ušla u kuću, nakon što se iz nje čula velika buka i zapomaganje, zatekla je pretučenu ženu i dvoje dece, od četiri i osam godina. Možda će, dame i gospodo, zato što se preduzimaju mere da bi se zaštitile porodice od porodičnog nasilja, u izvesnim slučajevima doći i do neke zloupotrebe, ali ja apsolutno smatram da je mnogo veća zloupotreba ukoliko takve slučajeve ne otkrijemo na vreme. Želim da vam kažem da ona naša "batina je iz raja izašla" apsolutno ne stoji, zbog toga što fizičko nasilje nad decom nije incidentan čin, zbog toga što se ono uvek ponavlja, zbog toga što ako jedno pretučeno dete vratimo u njegovu porodicu ima 60% šanse da bude ponovo teško pretučeno i izloženo najtežim povredama i ima 10% šanse da od tih povreda umre. Reći ću vam da sam bila u prilici, nažalost, da vidim snimke sa obdukcije ovakve dece koja su završila sa smrtnim ishodom i sasvim pouzdano mogu da vam kažem da je batina nad decom iz pakla izašla i da je ona najgori deo nas i našeg društva. Zbog toga vas pozivam da glasamo za ovaj zakon. Zbog toga vas pozivam da predložimo i usvojimo zakon o deci, koji će decu posebno štititi, i zalagaću se naravno i za to da u ovoj skupštini bude formiran odbor koji će se posebno baviti decom. Mislim da je to obaveza svih nas, jer kada na ovakav način jedno dete ode iz naše države sa njim odlazi deo svih nas, kao što kaže veliki pisac - ne pitaj za kim zvono zvoni, ono uvek zvoni za tobom, jer niko od nas nije sam, svi smo mi deo kontinenta i deo zemlje. Zbog toga, dame i gospodo, sa tom decom odlazi najbolji deo nas, ali nama ostaje najveća obaveza i srazmerno našoj obavezi koju imamo u ovoj državi ostaje i obaveza da o deci brinemo. Zato vas G17 plus i ja pozivamo da ovaj zakon podržite.
Članovi Odbora za kulturu i informisanje, večeras u 18,00 časova, na četvrtom spratu, kratka sednica, samo da bi se pomerila sutrašnja sednica i razgovor koji je bio zakazan. Dakle, neophodno je prisustvo. Obaveštavam vas da su, saglasno članu 89. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele sve poslaničke grupe. Dajem reč narodnom poslaniku dr Žarku Obradoviću, a neka se pripremi narodni poslanik Vladan Vučićević, pa potom narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, poštovani narodni poslanici, u raspravi koja se do sada čula o Predlogu porodičnog zakona više puta i od strane više govornika se čula reč "porodica". Mislim da bi razgovor o Predlogu porodičnog zakona mogao biti potpun, svrsishodan ako bismo pokušali da damo i jedan odgovor – šta je, u stvari, porodica. Porodica je najstarija i najuniverzalnija društvena ustanova, u kojoj žena i muškarac na najbolji način ostvaruju svoje biološke i socijalne potrebe, a društvena zajednica rađanjem i podizanjem dece unutar takve porodice obezbeđuje svoj demografski i ekonomski opstanak. Namerno pominjem ovu temu i ovaj pojam i njegov sadržaj, jer je to suština i ovog zakona i stanja koje imamo u Srbiji. Mislim da razgovor o ovom predlogu zakona zahteva da čujemo i kakve su posledice razgradnje porodice u savremenoj kulturi u evropskim zemljama i Americi. Ako je rađanje i podizanje dece osnovni kriterijum validnosti porodice, onda se, prema poslednjim podacima Odeljenja za stanovništvo Ujedinjenih nacija, može konstatovati da 60 najrazvijenijih zemalja sveta ima nedovoljnu stopu rađanja dece. U dokumentu koji sam nabavio za ovu sednicu, dokumentu američkog udruženja demografa, sa skupa održanog u Bostonu 2004. godine, u aprilu, gde su saopšteni ovi podaci, jasno se konstatuje ovo što sam sada rekao - da 60 najrazvijenijih zemalja sveta ima nedovoljnu stopu. Pored toga, u ovom dokumentu se konstatuje i sledeće: da su mnoge vlade država u kojima je plodnost stanovništva ili stopa rađanja dece ispod praga obnavljanja generacija sve više zabrinute zbog ekonomskih, socijalnih, kulturnih i geopolitičkih posledica smanjenja i starenja stanovništva. Rastući broj zemalja posmatra svoje niske stope rađanja dece i opadanje stanovništva i njegovo starenje kao ozbiljnu krizu koja ugrožava osnovne temelje nacije i njen opstanak. Ekonomski razvoj, odbrana, penzioni i zdravstveni fondovi za odrasle, primera radi, oblasti su koje su pogođene ovim činjenicama. U pokušaju da podignu stopu rađanja dece, vlade pokušavaju da, u odnosu na osnovne uzroke niske plodnosti, nađu odgovarajuće programe koji će ohrabriti parove, a posebno žene, da podignu stopu rađanja dece. To su neki od zaključaka ovog cenjenog skupa. Mislim da razgovor o ovom predlogu zakona zahteva i da čujemo kakvo je stanje porodice u Srbiji danas, kakva je demografska situacija. U prilog tome nabavio sam jedan časopis, "Demografski pregled" Instituta društvenih nauka u Beogradu, u kome se konstatuju za Srbiju frapantni podaci. Citiram: "Početkom 21. veka stanovništvo Srbije spada u grupu najstarijih populacija Evrope i sveta. Srbija je, prema medijalnoj starosti stanovništva, među deset najstarijih zemalja sveta". Kada se ova konstatacija razvije u konkretne ocene, naravno, koje su potkrepljene i činjeničnim podacima, dolazimo do sledećeg: da je sve veći broj starijih ljudi među starijima u Srbiji; da je sve manji broj mladih ljudi među mladima; da je sve manji broj bračnih parova u Srbiji; da je sve veći broj bračnih parova bez dece; da opada broj bračnih parova koji imaju dvoje ili više dece, i još jedna konstatacija – da raste broj zajednica bez jednog roditelja, po pravilu bez oca. Šta ovaj predlog zakona nudi? Moram reći da on sadrži dosta instituta, dosta rešenja koja predstavljaju u ovoj oblasti nešto što se zove međunarodni standard. Ima i nekih stvari koje, po mom dubokom mišljenju i mišljenju poslanika SPS, predstavljaju samo puko prepisivanje i, u odnosu na ovo što sam sada rekao, neće bitno popraviti demografsku sliku Srbije. Predlagač je u obrazloženju zakona naveo nekoliko razloga zašto se donosi ovaj zakon. Citirao je četiri glavne grupe razloga. Naš stav je da takav pristup, odnosno poimanje značaja porodice ne odražava složenost različitih društvenih, istorijskih, religijskih i kulturnih uticaja, koji poređenje ili pokušaj naglog i radikalnog izjednačavanja statusa porodice u evropskim zemljama i Srbiji čine potpuno neprimerenim. Stavovi o napretku civilizacije, kako stoji u obrazloženju ovog zakona, sa ovim standardima ili uslovima koje zahteva tržišna privreda, kao i drugi koji su pomenuti, kojima se opravdavaju takve promene u porodičnom zakonodavstvu i praksi kod nas objektivno nisu prihvatljivi, pogotovo ako se imaju u vidu pokazatelji vitalne statistike koji se odnose na brak, porodicu i rađanje dece. Naime, tradicionalna porodica, kao najstarija i najuniverzalnija društvena ustanova koja na najbolji način zadovoljava biološke i socijalne potrebe individua suprotnog pola, a rađanjem i podizanjem dece obezbeđuje demografski i ekonomski opstanak zajednice, ozbiljno je ugrožena u savremenoj kulturi. Pitanje je koliko akti, kao i ovaj, vode računa o tim stvarima i koliko oni objektivno mogu promeniti ovo stanje. Poziv na primenu evropskog zakonodavstva u ovoj oblasti, ako se imaju relevantni i uporedivi podaci u evropskim zemljama u Srbiji, stope sklapanja i razvoda braka, procenat dece rođene van braka, stope rađanja dece i drugo, kao i činjenica da je Srbija izložena jednom od najtežih oblika otvorene depopulacije (bela kuga), suprotan je nacionalnim i državnim interesima. Stoga se može zaključiti da i Predlog ovog zakona ne ispunjava osnovni društveni cilj, a to je potreba jačanja porodice i odnosa među polovima i generacijama, kao preduslova biološkog i ekonomskog opstanka naše zajednice. Šta mi predlažemo? Moram reći da će SPS pokušati da predloži Narodnoj skupštini u prolećnom zasedanju jednu rezoluciju o obnavljanju stanovništva, koja će, pored drugih vrlo jasnih i konkretnih mera, sadržati i predlog o raspisivanju referenduma o populacionoj politici u Srbiji. Mislimo da je referendumsko izjašnjavanje jako bitno, jer se radi o sudbinskom pitanju koje se ne može rešavati na dosadašnji način. Ovakav pristup ističe jedan od vodećih demografa savremenog sveta Pol Demenji. Na opisanom skupu u dokumentu koji sam ponudio Demenji konstatuje, citiram: "Uvid u napore vlada razvijenih zemalja koje se nalaze u stanju depopulacije pokazuje da su mogućnosti podizanja stope rađanja dece ili plodnosti stanovništva do sada primenjenim metodama finansijske i druge socijalne podrške porodici i zaposlenoj ženi neuspešni, odnosno ne ostavljaju nikakvu nadu da se njima može postići prosto obnavljanje stanovništva. Po svim dokazima nema nade da se nepovoljni demografski tokovi mogu spontano popraviti, odnosno dovesti do praga obnavljanja generacija. Razvijena društva, suočena sa depopulacijom, verovatno će odbaciti domen ekonomističkog proračunavanja tzv. cene deteta i preći u domen političke ekonomije, tj. umesto", kako on kaže, "redistributivnog mangupluka, tj. prebacivanja sredstava prema generacijama od starijih ka mlađim i obrnuto, mora se preći na fundamentalne promene ustava i zakona koji postavljaju pravila društvenih odnosa." Ovo su reči čoveka koji važi za jednog od najpoznatijih i najuticajnijih demografa sveta. Moram reći, istine radi, da ovaj zakon sadrži dosta instituta koji su apsolutno, po našem mišljenju, primenljivi, koji će rešiti sijaset problema u Srbiji, ali ovaj osnovni - opadanje stanovništva u Srbiji, odnosno njegovo starenje, neće. Mislim da treba reći još dve stvari. Ako je ovaj predlog zakona usaglašen sa osnovnim međunarodnim dokumentima koji regulišu ovu oblast, mislim da je bilo potrebno ta rešenja primeniti i u članu zakona koji se odnosi na rađanje, majku i dete. U članu 5. Predloga ovog zakona u stavu 1. stoji da svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju. Znam da je ovo rešenje koje je usvojeno kao i u sadašnjem Ustavu i da je to rešenje koje je bilo preneto iz prethodnog ustava, ali pošto imamo Ustavnu povelju koja jasno kaže da međunarodna dokumenta imaju primat nad domaćim, mislim da postoji ili je bar postojala osnova da se primene rešenja koja postoje u dokumentima koja se odnose na ovo pitanje. U osnovnim dokumentima iz ove oblasti, Opšta deklaracija o pravima čoveka UN iz 1948. godine, Treća populaciona konferencija - Bukurešt 1976. godine, Strategija za unapređenje položaja žene - Najrobi 1985. godine, Međunarodna konferencija o stanovništvu - Meksiko 1984. godine, preporuke 19 usvojenih deklaracija o stanovništvu, a posebno najznačajniji motiv dokumenata - u programu akcije Pete svetske konferencije o stanovništvu i razvoju (Kairo, 1994. godine) izričito se navodi, citiram: "Svi parovi i pojedinci imaju osnovno pravo da slobodno i odgovorno odlučuju o broju i razmaku rađanja dece, kao i pravo na informaciju, obrazovanje i sredstva da to učine". Reč - odgovornonedostaje ovom predlogu zakona i moglo je učiniti to rešenje apsolutno boljim. Osećam obavezu da pomenem, po mom mišljenju još jedan nedostatak ovog zakona. Reč je o članu 4. koji se odnosi na vanbračnu zajednicu. Znam da to reguliše jedno stanje, ali stanovište SPS-a je da je porodica osnovni nukleus koji treba da donese unapređenje i razvoj društva i mislim da rešenja koja su ovde predviđena nisu dobra. I ne možda u članu 4, koliko u članu 101. koji podrazumeva usvajanje deteta od strane vanbračnih partnera. Mislim da je to duboko nehumano, protivprirodno i tuđe našoj kulturi. Sam ministar, čini mi se, pažljivo sam ga slušao kada je pomenuo taj deo zakona i mogućnost da vanbračni partneri usvoje dete, rekao je - porodica. Nije rekao – vanbračna zajednica. Mislim da je na taj način ministar, svesno ili nesvesno, rekao suštinu ovog pitanja, da usvajanje dece ipak treba da bude u porodicama, jer to jeste jedno okruženje koje će doprineti zdravom rastu i razvoju tog deteta. Na kraju, ukoliko želimo da opstanemo kao narod, moraćemo usvojiti populacionu politiku na drugačijem sistemu vrednosti od onog koji nam se nudi, ne u ovom zakonu, nego generalno. Mislim da je ovaj predlog koji ćemo saopštiti u rezoluciji, o unošenju ovih instituta u Ustav i zakone, nešto što može Srbiji doneti poboljšanje u demografskoj slici i da je ono potpuno u skladu sa vodećim demografima sveta. Dok to ne učinimo, problem nismo objektivno počeli da rešavamo, on će postojati. Siguran sam da ćemo usvajanjem ovog zakona rešiti sijaset problema u Srbiji, ali nećemo rešiti osnovni problem Srbije, a to je smanjenje stanovništva. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladan Vučićević, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo poslanici, poštovani predsedavajući, temelj i stub svake države jeste zdrava i srećna porodica. Naravno da je ovaj zakon o porodici jedan od najbitnijih zakona za svaku državu, a naročito za državu kao što je Srbija. Ovim zakonom poštuju se svi oni zakoni EU. Srbija dobija jedan moderan zakon o porodici, koji će omogućiti u nekom kasnijem periodu da Srbija uđe u EU. Naravno da su prethodni govornici mnogo toga rekli o ovom zakonu. Mnogo toga iz starog zakona je ostalo u ovom zakonu i normalno je da određene odredbe ostanu, ali sigurno je i to da su mnoge odredbe dopunjene i mnogi novi članovi prepisani iz evropskih zakona, što će omogućiti da sutra Srbija lakše uđe u EU i da porodica bude onaj zdrav temelj društva i uzdanica svake normalne države. Ono što treba posebno naglasiti u ovom zakonu, to je da je bitno promenjen odnos prema nasilju u porodici, a ne možemo se pohvaliti da u Srbiji toga nije bilo. Bilo je, naravno da će biti i ubuduće, ali u svakom slučaju, zakonski je to regulisano na drugačiji način i omogućiće se da to bude u manjoj meri i da porodica značajnije bude zaštićena. Ono što bih posebno naglasio jeste izdržavanje deteta samohrane majke ili drugog roditelja. To je u prethodnom periodu bilo devalvirano, pa i u odnosu na neke sudske odluke i presude bilo je smešno šta je jedna samohrana majka dobila, ili šta je sve trebalo da preživi i pretrpi da bi došla do onoga što je sudskim rešenjem odlučeno i na neki način izdržavala svoje dete, tj. zajedničko dete sa nekadašnjim supružnikom. Međutim, ne bih mnogo pričao o detaljima ovog zakona, biće sigurno u kasnijoj diskusiji i kritike određenih članova; i najbolji zakon na svetu se može kritikovati, ali mislim da je ovaj zakon, u odnosu na prethodni, dopunjen puno kvalitetnije i Nova Srbija će sigurno glasati za jedan ovakav zakon. Ali, želim da kažem nešto drugo. To je da Srbija ima svojih specifičnosti. Srbija je danas, kao što je prethodni govornik rekao, zemlja starih i iznemoglih ljudi, i naravno postavlja se pitanje, kada budemo došli u situaciju da uđemo u Evropsku uniju, sa čim i kako ćemo ući u Evropsku uniju. Da li ćemo ući sa mladom populacijom ili sa starim ljudima koji su biološki svoj radni vek odradili. Mladi danas traže spas, traže oglase, traže mogućnost da izađu iz zemlje Srbije; traže brak. Umesto da se sklapaju brakovi u Srbiji, a u Srbiji ih je sve manje, traže mogućnost da bračnu zajednicu osnuju van granica ove zemlje i da tamo nastave da žive svoj život. Naravno, za to sigurno postoje razlozi. Smatram da je možda ovim zakonom trebalo obuhvatiti upravo populacionu politiku, koja je na neki način uvek sa strane i ostane zaboravljena. Nama u budućnosti sigurno preti bela kuga. O beloj kugi se mnogo priča, ali se malo vodi računa na koji način je sprečiti. Preko 170 škola u Srbiji je zatvoreno. Nema osnovaca. Nema dece. Nema mladih naraštaja. Država koja ostane bez mladih ljudi nema budućnost i nema perspektive. Ako se ovakav način razmišljanja o sklapanju braka i odnos prema braku bude nastavio, Srbija će biti bez mladih ljudi i neće imati budućnost ni perspektivu. Nekada je možda položaj mladih ljudi bio bolji no što je danas. Nekada je postojala mogućnost dobijanja, po automatizmu, radnog mesta, dobijanja stana. Danas su mladi ljudi oslonjeni upravo na svoje stare roditelje, koji su završili svoj radni vek. Tužno je da jedan mlad čovek živi i zavisi od roditelja koji imaju 60, 70, pa možda i više godina. Naravno, ne preti nama bela kuga samo zbog toga. Na neki način i mladi ljudi se ponašaju komotno, pa i razmaženo. Ja sam porodičan čovek, oženjen sam i imam troje dece. Ništa mi to treće dete nije posebno oduzelo od kućnog budžeta, jer je, naravno, mnogo toga ostalo od prvog i drugog deteta. Jednostavno, želeo sam da imam troje dece. Nova Srbija je stranka u kojoj većina porodica ima troje, pa evo naš predsednik ima petoro dece. U Srbiji danas ima veliki broj neudatih devojaka preko 30 godina starosti. Biološki, žena je najzrelija da rodi od 20. do 40. godine. Plašim se da će ih u Srbiji, ako ostane stanje ovakvo kakvo jeste, biti još više. Stav i briga države su vrlo bitni za razvoj porodice. Mislim da je ova populaciona politika trebalo da bude ugrađena i u ovaj zakon, da kao narod u budućnosti ne bismo bili izgubljeni, izgubljeni u smislu da nemamo mladih, zdravih, pametnih i kreativnih naraštaja, da ostanemo zemlja starih, bolesnih i iznemoglih. Nadam se da će, uz ovaj zakon, u vrlo bliskoj budućnosti biti donet i zakon o populacionoj politici Srbije, koji će garantovati mladim bračnim parovima, i naravno budućem naraštaju, da ima nade da se u ovoj zemlji živi i radi, i da svaka porodica i svaki mladi bračni par bude stimulisan od strane države ne da ima jedno dete, da bi samo rekli - da, ja imam porodicu, imam sina, imam ćerku, već da imamo dvoje, troje pa možda i, kao nekada naši stari, desetoro dece. Onaj ko je sa jednim detetom... Sećam se jednog Albanca koji mi je pre 15 godina rekao, to je neka njihova filozofija, "jedan deca loša deca, mnoga deca dobra deca, malo dece", hoće reći da onaj ko ima jedno dete a nije mu dobro ima mnogo problema. Ali, ako znate da očuvate i vaspitate decu, ni desetoro dece ne predstavlja za porodicu nikakav problem. Naravno da to stoji pred nama kao jedan veliki zadatak, ako želimo da očuvamo Srbiju, jer u mnogim krajevima Srbije danas se znatno smanjio broj stanovnika, i ako želimo da sačuvamo državu onda ćemo morati da napravimo jedan zakon. Nova Srbija podržava ovaj zakon, glasaće za njega. Smatramo da je ovo jedan kvalitetan zakon, neophodan za budući razvoj ovog društva, ali priželjkujemo da dođe i onaj drugi zakon, koji će na neki način stimulisati mlade da dođe do sklapanja što većeg broja brakova i, naravno, da isti ti mladi bračni parovi žele da imaju što više dece. Hvala.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Neka se pripremi narodni poslanik Miroljub Marić. Po Poslovniku? (Obraća se narodnom poslaniku Leili Ruždić-Trifunović.) Istovremeno koristim priliku da izreknem "najoštrije upozorenje" narodnom poslaniku Stanimiroviću koji je tek 38. trebalo da da doprinos ovom zakonu, a dao je među prvima, odnosno dobio je četvrto dete pre 15 minuta. Čestitam. Nadam se da povlači diskusiju. [[Aplauz.]] Izvolite po Poslovniku, narodni poslanik Leila Ruždić-Trifunović.
Moram priznati da sam izašla da reklamiram član 99. Poslovnika, da prigovorim da nam nije na dnevnom redu populaciona politika, nego porodični zakon. I, htela sam da kažem da je u smislu populacione politike Demokratska stranka dala danas svoj doprinos, preko jednog oca, četvrto dete, i da mu u svoje ime i u ime naše poslaničke grupe, a nadam se i svih prisutnih, i majci koja je malopre rodila, čestitam.
Hvala vama, ali ja vam se izvinjavam, zbilja nije korektno, molim vas, vređati dostojanstvo narodnih poslanika. Ja sam tačno rekao, ne daj Bože Demokratska stranka, nego Milan Stanimirović i njegova supruga. [[Smeh.]] Molim vas, izvolite.
U našoj poslaničkoj grupi se samo demokrate rađaju.
Nisam govorio o rađanju nego o stvaranju. Izvolite, reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Neka se pripremi, ako ostane vremena, narodni poslanik Miroljub Marić, a još jednom čestitamo gospodinu Stanimiroviću i njegovoj supruzi. Izvolite.
Pa, evo, povodom ovog predloga zakona, on verovatno ima pogrešan naziv, jer ovo baš nije porodični zakon, već bi morao da bude možda zakon o porodici, zakon o braku i porodičnim odnosima, ili neka druga varijacija na tu temu, što bi odrazilo sadržaj ovog zakona. Ali, na početku moramo da raspravimo neke stvari. Postojeći Zakon o braku i porodičnim odnosima donet je 1980. godine. Ovo ističem zbog toga što godina donošenja tog zakona i sve rasprave koje su vođene tom prilikom, počevši od prednacrta, nacrta predloga, pa do samog teksta koji je usvojen u ovoj Narodnoj skupštini, ukazuju da taj zakon sadrži sve ono što je bilo propisano međunarodnim konvencijama koje je bivša SFRJ ratifikovala, pa verovatno i tu iz 1959. godine o pravima deteta. Ukoliko je ova vlada istinski htela da uredi ovu oblast (moram da podsetim da je postojeći zakon trpeo promene od 1980. godine, poslednja promena je bila 2001. godine), mislim da je pravilnije bilo da se putem izmena i dopuna postojećeg zakona izvrši ta neophodna intervencija. U kom smislu? Pre svega da se postojeći zakon oslobodi nepotrebnih termina koji danas apsolutno ništa ne znače, poput interesne zajednice, radni ljudi, građani, a što predstavlja ideološki predznak nekog davno prošlog vremena. Verovatno bi drugi deo intervencija na postojećem zakonu bilo nešto što se pojavilo kao neki novi standard od 1980. godine do danas. I, treći krug tih izmena bi morao da obuhvati nešto u ovim procesnim odredbama koje se tiču činjenice da smo nedavno dobili Zakon o parničnom postupku, pa Zakon o medijaciji, tako da bi ti posebni propisi trebalo da sadrže i ove odredbe koje se ovde tretiraju, a koje se tiču postupka u kome se odlučuje o pravima i obavezama na osnovu ovog zakona. Ovako, Vlada je krenula potpuno drugim putem i toliko je to unakazila da praktično mi nemamo definiciju porodice. U ovom zakonu se ne zna šta je porodica. U ovom zakonu je bledo dato šta je to brak. Pa evo, da malo podsetim šta je to načelno sporno kada je u pitanju ovaj zakon. Verovatno ćemo svi da se složimo da je porodica jedna životna zajednica roditelja, dece i drugih srodnika, koji imaju međusobna prava i obaveze koje uređuje ovaj zakon. Verovatno ćemo da se složimo i da nije dovoljno brak definisati jednom prostom rečenicom, već da je potrebno potencirati da se u braku ostvaruju istovremeno i interesi bračnih drugova, porodice. Ja bih rekao da tu mora da stoji i društvo, jer ako ovaj zakon samo prevalimo na relaciju dva lica različitog pola – zajednica života, jer ovde ispada da je glavna svrha braka zajednica života, onda smo pokušali da na pogrešan način definišemo nešto što nije suština i sadržina bračnog odnosa, koji i rezultira jednom porodicom. Verovatno da se brak zasniva na nekoj slobodnoj odluci žene i muškarca (naravno, potencira se - žene i muškarca, da ne bi to neko pogrešno protumačio) da zaključe brak, na njihovoj ravnopravnosti, obostranoj naklonosti, pa verovatno nije zgoreg da se u ovom zakonu kaže i potencira ta reč ljubav, jer nje nema ovde, mada nije posao zakona da reguliše emotivne odnose. Verovatno je tu mesto i rečima poput poštovanja, razumevanja, poverenja, jer je brak društveno verifikovana, društveno poželjna pojava. Sve ovo pričam zbog toga što kada se pročita ovaj predlog zakona ovde se dešava potpuno obrnuto. Ovde se kategorija zakonom uređenog odnosa muškarca i žene koja se zove brak svodi na vanbračnu zajednicu; kao nešto slučajno, desilo se da dva lica različitog pola žele zajednički da žive. Možda se neko smeje, ali se to odražava kasnije i na odredbe o odnosima roditelja i dece, odredbe o izdržavanju, pa i na ovo što je ovdenovotarija – zlostavljanje u porodici i na neke druge stvari. Znači, kompletna inverzija je izvršena. Problematični član 5. bi mogao da glasi možda i ovako: "Pravo na slobodno odlučivanje o rađanju dece imaju sva lica koja su sposobna za rasuđivanje. Pravo iz stava 1. ovog člana može se ograničiti u skladu sa zakonom samo radi zaštite zdravlja." Ali ne, ovde je primenjen koncept, čujete po našim kritikama, odavno prepoznatljiv. Ne bih hteo da se dohvatim ovih amandmana, o njima ćemo posebno, od 40-tak amandmana osam je prihvaćeno, 36 Vlada nije mogla da prihvati, mi ćemo to da obrazlažemo, da vam kažemo zašto je to potrebno, ali bez obzira na ideološko opredeljenje. Član 203. tiče se sastava sudskog veća koje učestvuje u tim bračnim sporovima. Kaže: "Sudije iz stava 1. ovog člana moraju biti lica koja su stekla posebna znanja iz oblasti prava deteta." Uslove za izbor nekog lica za sudiju i šta ono sve mora da ispunjava može da uredi samo Zakon o sudijama. Ne mogu posebnim zakonom da se propisuju dodatne obaveze, dodatni uslovi, već pre svega onim zakonom koji reguliše tu oblast. Taj zakon je Zakon o sudijama. Ovde se čak i to ubacuje, a ne znamo zbog čega, ne znamo zašto ima potrebe da se ovakvim odredbama menja nešto što je ovde nesporno da predstavlja standard, bar standard ove većine. Zadržavam pravo da po amandmanima konkretno ispričamo i da ubedimo narodne poslanike zašto nije dobro usvojiti ovakav predlog zakona.
Reč ima ministar Lalović. Izvolite.
Samo nekoliko napomena u vezi sa bitnim primedbama koje su iznete. Bila je primedba u vezi sa sporazumom o razvodu, gde se obuhvata imovina tim sporazumom, da će to iskomplikovati celu priču. Naše mišljenje, nas koji smo radili ovaj predlog zakona, jeste da se neće smanjiti mogućnost sporazuma o razvodu, da su posebni imovinski sporovi koji su dugo trajali bili problem sam po sebi, zbog čega se ta cela situacija nije mogla okončati. Smatrali smo da to treba da budu dve stvari o kojima ljudi grubo treba da se dogovore. Naše je mišljenje da ako mogu da se dogovore oko deteta, pa valjda mogu i oko njive i kola, tako pretpostavljam. Mislimo da ovo neće dovesti do smanjivanja, već do lakšeg rešavanja tog problema i to u kraćem roku. Što se tiče primene zakona od 1. jula, a što je stavljeno kao primedba, morali smo staviti taj rok, imajući u vidu kada će se eventualno zakon usvojiti zbog dve stvari. Jedno je što moramo doneti oko 15 podzakonskih akata za primenu ovog zakona. Drugo, jednako važno, što se mora obaviti specijalizacija, osposobljavanje sudija baš za ove sporove. To su dva razloga ili uslova zbog kojih smo pomerili početak primene ovog zakona na 1. jul. Što se tiče člana 5, čuvenog člana o kome svi govore, formulacija u zakonu jeste da "svako ima pravo da slobodno odlučuje o rađanju". Takva je formulacija. Ova formulacija u suštini jeste deo opšteg korpusa ljudskih prava. Ovo je uobičajena formulacija – svako. Ovde je pojam rađanje širi od pojma porođaja. Ova odredba obuhvata i pitanje planiranja porodice i druga pitanja koja su ovde pomenuta. Zbog nerazumevanja toga se insistira da se stavi reč "žena" umesto "svako"; prosto, ovde nije mesto, sasvim je druga materija u pitanju, ili druga priča. Što se tiče nekoliko drugih primedaba koje su stavljene, a posebno kod usvajanja od strane stranih državljana kod nas, moramo videti sledeće – kada su u pitanju zemlje koje su ratifikovale Konvenciju, one imaju obavezu da omoguće usvajanje dece kod sebe od strane stranih državljana; pa i naši građani mogu da usvoje dete u toj nekoj drugoj zemlji, potpisniku Konvencije. Ono što je bitno, rekli smo – ukoliko u periodu od godinu dana nema interesa da naš državljanin usvoji to dete, ako godinu dana nema interesa za dete, onda može strani državljanin. Postavljen je restriktivan postupak, ali nije zatvorena mogućnost, jer i to je u najboljem interesu deteta, kada ovo drugo ne može, pa da živi makar u inostranstvu u porodici a ne u domovima. To je ideja. Takođe, ono što je ovde rečeno o pravima i položaju deteta, kada je u pitanju dete starosti od 15 godina, postoji obaveza da ono što ono kaže to je to. Istovremeno, rečeno je da je možda previsoka granica. Sud je uvek dužan da uzme u obzir mišljenje deteta i mlađeg od 15 godina, gde procenjuje zrelost tog deteta da li je moglo da formira mišljenje itd. U vezi sa tim nemamo tu vrstu problema. Što se tiče primedbe da je trebalo da se ide sa izmenama zakona, moram reći da bismo u tom slučaju skoro u svakom članu morali da vršimo izmene. Potpuno je besmisleno ići sa izmenama zakona ako u svakom članu vršite izmene. Zato je ovde predlog novog zakona. Ono što je ovde bilo posebno prisutno, a ne tiče se ovog zakona, to je pitanje demografske politike u Srbiji, bele kuge i ostalo. Nije ovaj zakon mesto rešavanja tog problema, to je Zakon o finansijskoj podršci porodici, pored ostalog, čije izmene se u Vladi razmatraju i koje treba da daju određeni doprinos tome. U principu mislim da je problem bele kuge širi problem, o kome svakako ova skupština treba da raspravlja, ali kao o posebnoj temi, jer je to jedna od najozbiljnijih tema, po mom mišljenju, koje sada u Srbiji postoje. Ne bih to vezivao usput za porodični zakon, nego sačekajmo izmene Zakona o finansijskoj podršci porodici i takođe akt, kojiradim u okviru Ministarstva, o populacionoj politici u Srbiji, koji će biti predmet razgovora i onda ćemo ozbiljnije razgovarati o zaista najvećem problemu u Srbiji. Toliko i hvala.
Po članu 81. stav 4, sutra će se raditi od 10,00 sati, jer se neće raditi u ponedeljak, a na redu su važni zakoni. Nastavljamo rad sutra u 10,00 časova.