Molim gospodu iz medija da omoguće rad. Ništa se ne menja, bićete u situaciji još mnogo puta da slikate ovu scenu, tako da ništa ne gubite, molim vas da omogućite rad. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, članovi Vlade, gospodine predsedniče, otvaram Prvu sednicu vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 217 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 185 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Niko nije prijavio odsustvo. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da sam na ovu sednicu, pored narodnih poslanika i predstavnika Vlade, pozvao i gospodina Borisa Tadića, predsednika Republike. Saglasno članu 85. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, obaveštavam vas da sam ovu sednicu, u dogovoru sa predsednicima poslaničkih grupa, izuzetno sazvao za ponedeljak, 27. februar 2006. godine, u 12,00 časova, dakle mimo dana i vremena utvrđenog u stavu 1. pomenutog člana Poslovnika, zbog važnosti redovnog podnošenja izveštaja o toku razgovora o političkom rešenju budućeg statusa Kosova i Metohije, na osnovu tačke 9) Rezolucije Narodne skupštine Republike Srbije o mandatu za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije, koju je Narodna skupština donela 21. novembra 2005. godine. Pre otvaranja jedinstvenog pretresa, obaveštenje o ostavci jednog narodnog poslanika. Primili ste ostavku Đorđa Čukvasa na funkciju narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije i izveštaj Administrativnog odbora Narodne skupštine Republike Srbije povodom razmatranja ove ostavke, sa predlogom da Narodna skupština, na osnovu člana 88. stav 1. tačka 2. i stavovi 2. i 3. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje prestanak mandata narodnom poslaniku Đorđu Čukvasu, danom podnošenja ostavke. Saglasno članu 88. stav 1. tačka 2. i stavovima 2. i 3. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština, na predlog Administrativnog odbora, konstatuje da je prestao mandat pre isteka vremena na koje je izabran narodnom poslaniku Đorđu Čukvasu, izabranom sa izborne liste Demokratska stranka Srbije - Vojislav Koštunica. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika, izvršiće se popunjavanje upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini, koja je sazvano na zahtev Vlade, saglasno članu 79. stav 3. Ustava Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje Prvog vanrednog zasedanja sa utvrđenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za Prvo vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini, utvrđen je sledeći D n e v n i r e d: 1. Izveštaj o toku razgovoru o političkom rešenju budućeg statusa Kosova i Metohije. Rad prema dnevnom redu. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – IZVEŠTAJ O TOKU RAZGOVORA O POLITIČKOM REŠENjU BUDUĆEG STATUSA KOSOVA I METOHIJE Primili ste Izveštaj koji je podnela Vlada. Pre otvaranja pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme za raspravu iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama: SRS jedan sat, 36 minuta; DSS jedan sat, tri minuta, 36 sekundi; DS 43 minuta, 12 sekundi; G17 plus 37 minuta, 12 sekundi; SPS 26 minuta, 24 sekunde; Nova Srbija i samostalni poslanici 9+9 20 minuta, 24 sekunde; pet narodnih poslanika "Za evropsku Srbiju" šest minuta; poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, tri poslanika SPO-a i tri nezavisna poslanika, po pet minuta na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 160. stav 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres. Da li želi reč predsednik Republike, Boris Tadić? (Ne.) Hvala. Da li želi reč predsednik Vlade, dr Vojislav Koštunica? (Da.) Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, u Rezoluciji o mandatu za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije, koju je podsećam Narodna skupština usvojila 21. novembra prošle godine, istaknuta je obaveza da Skupština bude redovno izveštavana o toku ovih razgovora. Tri meseca kasnije Skupština dobija prvi izveštaj. To je prilika da se protekli događaji podrobno razmotre i da se u ovom najvišem predstavničkom telu Srbije iznesu mišljenja poslanika o dosad obavljenom poslu, kao i o nastavku rada na, za Srbiju, najvažnijem državnom i nacionalnom pitanju. Dozvolite da vas najpre sasvim kratko podsetim na najznačajnije političke događaje koji su obeležili protekli period ili koji su mu neposredno prethodili. Sadašnji ciklus događaja u vezi sa Kosovom i Metohijom započeo je izveštajem Kae Eidea Savetu bezbednosti UN o ispunjenosti standarda 24. oktobra prošle godine. Na osnovu tog izveštaja otvoren je proces u okviru kojeg bi trebalo doći do rešenja budućeg statusa Kosova i Metohije. Potom je Kontakt grupa usvojila rukovodeće principe za razgovore, a generalni sekretar UN izneo je svoje preporuke za vođenje razgovora i imenovao specijalnog izaslanika. Naša Narodna skupština usvojila je Rezoluciju o mandatu za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije, posle čega je ubrzo formiran i pregovarački tim. On je na temelju skupštinske Rezolucije usvojio celovitu platformu i obrazovao delegaciju za prvi krug razgovora, koji su bili posvećeni decentralizaciji. Razgovori su obavljeni 20. i 21. februara, a biće nastavljeni u martu. Svi ovi dobro poznati događaji vraćaju nas na osnovno pitanje o ciljevima samih razgovora. Ne treba propustiti priliku da se svugde, a posebno na ovom mestu, ponovi naš osnovni cilj, a samim tim i razlog za ulaženje u političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije. Reč je zapravo o dva cilja koji su do te mere međusobno prožeti da zapravo predstavljaju jedan celovit cilj. To su opstanak Kosova i Metohije u Srbiji i opstanak srpskog naroda na Kosovu i Metohiji. Pošto su odlukom Saveta bezbednosti započeti razgovori o budućem statusu Kosmeta, Srbija je donela odluku da preuzme svoj deo odgovornosti u rešavanju statusnog pitanja, polazeći od temeljnih načela međunarodnog prava i demokratskih vrednosti savremenog sveta. Strpljivo i uporno koristimo svaku priliku da ukažemo čitavoj međunarodnoj zajednici da se stabilan mir i razvoj ovog regiona mogu postići samo putem prava i pravde, a ne jednostranim aktima nametanja ili još gore jednostranim aktima nasilja i otimačine. Podnoseći danas ovaj izveštaj smatram da je izuzetno važno da se osvrnemo i ponovo pogledamo šta je ambasador Eide zapisao u svom izveštaju. Posebno treba imati u vidu da je Savet bezbednosti na osnovu tog dokumenta odlučio da započnu razgovori o budućem statusu Kosova i Metohije. Podsećam da je tada, pre četiri meseca, Eide sliku multietničnosti, odnosno standarda ljudskih prava na Kosovu i Metohiji izrazio jednom teškom rečju. On je, naime, rekao da je stanje u pokrajini u tom pogledu mračno. S tim u vezi jasno je istakao da otvaranje razgovora o budućem statusu nikako ne bi smelo da znači napuštanje politike standarda u međunarodnoj zajednici, već da bi naprotiv trebalo da znači da pregovori pretpostavljaju čak pojačano nadgledanje ispunjenosti standarda, koji moraju pojačano i da se ostvaruju. Ovaj stav deklarativno su prihvatili svi međunarodni činioci i jednako ga ponavljaju, kako u razgovorima sa nama, tako i u drugim prilikama. Naravno, poslednjih šest i po godina učinilo nas je s razlogom skeptičnim u pogledu obećavajućih poruka iz međunarodne zajednice i kao po nekoj zloj zakonitosti sudbina prazne reči počinje da obeležava i ove poslednje poruke u vezi sa standardima. Od izveštaja ambasadora Eidea Savetu bezbednosti UN prošla su naime puna četiri meseca, a da niko ne bi mogao da ukaže ni najmanji napredak u ispunjavanju standarda. Umesto toga položaj srpske zajednice stagnira u postojećem užasnom stanju, apo mnogo čemu se i pogoršava. Širom Kosova i Metohije gde žive Srbi i dalje se dešavaju nekažnjeni akti nasilja, sa porukom koja je suštinski sadržana u svakom od njih i glasi: "Srbi treba da odu sa Kosova i Metohije". Pred prošlu Skupštinu, na kojoj smo usvojili našu Rezoluciju, dogodio se vandalski čin rušenja krova na Bogorodici Ljeviškoj. Neposredno uoči ove skupštine dogodilo se masovno kamenovanje Srba, koji su za zadušnice hteli da posete grobove svojih najbližih. Vidimo da etničkom nasilju, koje albanski ekstremisti sprovode protiv srpske zajednice, nema kraja. To najviše stoga što zaduženi predstavnici međunarodne zajednice jednostavno rečeno ne rade svoj posao. Uprkos sopstvenoj oceni da je stanje multietničnosti u pokrajini zapravo mračno, Eide je preporučio otpočinjanje razgovora o statusu. Time je i formalno napuštena politika standardi pre statusa. Zato i mi danas ovde imamo puno pravo da postavimo neka sasvim jednostavna pitanja. Šta je na planu standarda uopšte učinjeno u prethodna četiri meseca? Da li je nešto urađeno makar na papiru, ako već ništa, ama baš ništa nije urađeno u realnom životu? Šta se desilo sa pojačanim nadgledanjem ispunjavanja standarda u Pokrajini? Ovo je zapravo jedno isto pitanje koje treba istovremeno uputiti na više adresa, i Marti Ahtisariju, i Kontakt grupi, i Jesenu Petersenu. Mi imamo pravo da tražimo odgovor na pitanje šta se to dobro desilo u Pokrajini u poslednja četiri meseca, a vrlo lako ćemo odgovoriti ako bi se neko usudio i da zapita šta se to rđavo desilo u Pokrajini u istom periodu. Da postavim još jedno pitanje na koje sa punim pravom očekujemo odgovor: da li je uopšte neko odgovoran za sve zlo koje se evo ima punih šest godina nanosi Srbima i nealbancima na Kosovu i Metohiji? Vodeći konstruktivnu i razložnu politiku, najmanje što Srbija ima pravo je da očekuje i da dobije odgovore na ova jednostavna pitanja. Vlada Srbije je još od svog formiranja upozoravala da bez valjane decentralizacije Pokrajine jednostavno ne može biti napretka u ispunjavanju standarda. Podsetiću samo da je plan za rešenje sadašnje situacije na Kosovu i Metohiji, koji je ova skupština usvojila na predlog Vlade 29. aprila prošle godine, predstavljao jedan vrlo razvijen, razrađen oblik predloga decentralizacije Pokrajine. Zbog toga se nadamo da početak razgovora o decentralizaciji može predstavljati pokretanje procesa sa mrtve tačke i to na jednoj veoma ozbiljnoj temi. Takvih tema dakako ima još, tako da očekujemo posebne razgovore i o tim drugim temama, o stanju kulturne baštine i posebno zaštiti i obnovi manastira i crkava Srpske pravoslavne crkve; zatim o problemima imovine i privatizacije, o bezbednosti i još drugim pitanjima. Eventualno nalaženje kompromisnih rešenja u regulisanju svih ovih pitanja moglo bi da stvori povoljniju atmosferu i da direktno olakša početak i tok razgovora o samom statusu. Naravno, sve ovo ne može da zameni vođenje takvih razgovora. Mi smo spremni za razgovore o statusu odmah, budući da imamo ne samo jasnu strategiju i ciljeve, nego i konkretne zamisli i koncepciju kako do tih ciljeva stići. Pravo mesto za izlaganje takve zamisli jeste samo pregovarački sto. Naši predlozi koji garantuju punu i suštinsku autonomiju Kosova i Metohije unutar Srbije i Srbije i Crne Gore moraju biti predočeni jedinoj pravoj adresi – kosmetskim Albancima tj. njihovim legitimnim predstavnicima. Sada bih nešto rekao o samim dosadašnjim razgovorima o budućem statusu Pokrajine. Iako su zvanično otvoreni pre gotovo četiri meseca, pravi razgovori o statusu još nisu ni počeli. Kada kažem pravi, mislim na direktne razgovore sa predstavnicima kosmetskih Albanaca, koje po preporukama generalnog sekretara UN Marti Ahtisari treba da obezbedi. To se do sada nije uopšte dogodilo. Štaviše, u međunarodnoj javnosti se još jedno vreme više govorilo o završetku tj. oročavanju, ograničavanju ovih razgovora, nego o njihovom početku. Tome su doprinosili ne samo stavovi iz redova pojedinih članica Kontakt grupe, nego izjave najviših predstavnika međunarodne zajednice zaduženih za te razgovore. Naravno, dok razgovori u pravom smislu još nisu ni počeli, neki su se u nekoliko navrata potrudili da ovu prazninu u stvarnom delovanju nadoknade "kreativnim" tumačenjem principa Kontakt grupe ili tačnije rečeno nalaženjem u njima onoga čega tamo zapravo i nema. Najčešće se tako tvrdilo, da navedem samo jedan, ali najupečatljiviji primer, da princip koji glasi da nema povratka Kosova u situaciju pre marta 1999. godine zapravo znači da nema povratka Kosova u sastav Srbije. Na ovaj način se ne samo grubo falsifikuju principi Kontakt grupe, već i Rezolucija 1244, i to pre nego što su razgovori o statusu zapravo i započeli. Sve te pokušaje netačne i zlonamerne interpretacije međunarodno prihvaćenih stavova i dokumenata u vezi sa razgovorima blagovremeno smo i vrlo čvrsto demantovali, a to su ponekad činili i predstavnici pojedinih članica Kontakt grupe. Želim da vas posebno uverim da smo u gotovo svakodnevnim susretima sa stranim predstavnicima koristili svaku priliku da iznesemo najbolje argumente u prilog sporazumnom i kompromisnom rešavanju pitanja Kosmeta. U tom smislu neprestano i podrobno objašnjavamo da zadatak specijalnog izaslanika i njegovog tima, kao i Kontakt grupe, jeste da stvore uslove da se svi ovi razgovori vode u dobroj veri, da je moguće doći do sporazumnog rešenja, pošto rešenje može biti stvarno i trajno jedino ako je takvo, ako je sporazumno. Svako drugo neminovno će biti nametnuto, a takav pristup ne samo što ne bi vodio miru, već bi posejao novo seme zla na Balkanu, iz kojeg bi se kad-tad razvila nova spirala nasilnih promena granica, po istom uzoru kakav bi bio dopušten na Kosovu i Metohiji. Tu naravno leži smisao naših stalnih upozorenja da se ne sme dopustiti kršenje međunarodnog prava i naših ukazivanja na opasnost ako se to ne spreči. Kao i svako pravo, tako i međunarodno, postoji radi regulisanja pre svega teških, a tek onda i normalnih situacija. Ono ne bi bilo pravo kada ne bi bilo sposobno da svojim opštim i širokim normama obuhvati sve moguće slučajeve, pa i one najteže, specifične. Kada političari nisu u stanju ili nisu voljni da reše neki problem, a posebno težak slučaj, onda se pozivaju na njegovu apsolutnu jedinstvenost, neponovljivost i unikatnost, kako bi svoju odgovornost prebacili na druge. Tosa Kosovom i Metohijom ne sme da se dogodi, jer bi posledice takvog tobože elegantnog izbegavanja odgovornosti bile užasne. Problem Kosova nije bio lagan ni 1999, ni 1981, ni 1968, ni 1945. godine, ni mnogo puta pre. Onaj ko se poduhvatio da ga rešava mora breme te odgovornosti nositi do stvarnog rešenja, a ne do nečeg što na rešenje ne liči. Naša strana nudi rešenje koje ima istorijski kompromisan karakter, odnosno spremni smo za razgovor o rešenju koje bi imalo takav karakter, između opcija nezavisnosti i uobičajene standardne autonomije po evropskim uzorima stoji opcija suštinske, proširene autonomije, koju smo spremni da kompletno definišemo u neposrednim razgovorima sa albanskim predstavnicima. Mi samo jedno ne možemo niti smemo, a to je da dopustimo da se unutar granica naše države stvori druga država, koja bi otcepila deo teritorije i sa njom u bezdan odnela i međunarodno pravo, i ljudska prava, i elementarna načela pravde i morala, i kulturno nasleđe, i duhovnu postojbinu, i imovinu i mnogo šta od čega je sazdan naš istorijski i moderni identitet. Mi ne možemo to dopustiti ni zbog sebe ni zbog drugih suseda, jer bi jednim presedanom bio poremećen čitav i sa toliko muke uspostavljen sistem ravnoteže u području. Znajući šta je danas cilj, Srbija mora da prikupi maksimum snaga, političke racionalnosti i jedinstva kako bismo sačuvali Kosovo i Metohiju. Sa protokom vremena Kosovo i Metohija zaista sve manje biva stranačko pitanje ili pitanje na kojem bi pojedine političke grupacije u državi i društvu smele da prave svoj politički profit. Oko ovog teškog pitanja naše današnjice, pa i naše sutrašnjice, polagano i spontano gradi se politička i šira društvena saglasnost, bez koje bi delovanje bilo koje vlade bilo teško i gotovo nemoguće. Posebnu ulogu, a to hoću ovde posebno da istaknem, dobija Narodna skupština koja je, kako u parlamentarnoj demokratiji treba da bude, postala mesto donošenja najkrupnijih strateških državnih odluka o ovom pitanju. Ona, takođe, treba da zadrži i da pojača svoju kontrolnu funkciju u ovako značajnoj stvari. Odluka da Skupština bude redovno izveštavana o toku ovih političkih razgovora i doneta je zato da bi ona blagovremeno mogla da reaguje u slučaju mogućih većih promena u ponašanju međunarodnih činilaca. Ne postoji bolji način da se izgradi i sprovede vrlo teška politika kao što je ona u vezi sa Kosmetom, nego što je to saradnja svih državnih organa i svih društvenih snaga pod okriljem najvišeg predstavničkog tela. To je ono što poštuju i protivnici u međunarodnim okvirima, koji Kosovo i Metohiju posmatraju pod uticajem inercije prošlosti, a ne u svetlosti novih realnosti i u Pokrajini i u Srbiji. Zato gradeći našu unutrašnju demokratsku politiku, i široku društvenu i državnu saglasnost oko pitanja Kosova i Metohije, možemo realno očekivati mnogo više pozitivnih odjeka u međunarodnoj zajednici, a to može odlučujuće doprineti pravičnom rešenju ovog teškog pitanja. Pored ostalog, poštovani narodni poslanici, trenutak je da se podsetimo da se u samim rukovodećim principima Kontakt grupe za rešenje statusa Kosova ističe da neće biti prihvatljivo nijedno rešenje koje je jednostrano ili proizlazi iz upotrebe sile. Pravi je trenutak, takođe, da Marti Ahtisarija podsetimo na njegovu davnašnju izjavu, a dok je još bio predsednik Finske, da će od razvoja demokratije zavisiti da li će Kosovo ostati u sastavu Srbije ili će postati nezavisno. Srbija danas po svakom merilu jeste demokratska država i to niko nigde ne dovodi u pitanje. Pošto nijedna slobodna i demokratska država nikada ne bi mogla da prihvati da joj se nametnutim rešenjem otima deo njene teritorije i ova skupština je, sećamo se, s punim pravom utvrdila u svojoj rezoluciji da bi svako nametnuto rešenje budućeg statusa Kosova i Metohija proglasila nelegitimnim, protivpravnim i nevažećim. Imamo poverenja u Savet bezbednosti UN, pre svega zato što ne tražimo ništa drugo osim da za našu državu važe ona ista univerzalna načela na koja se pozivaju sve demokratske države u svetu. Ako bi se u našem slučaju učinio izuzetak, napravio bi se prvo alibi, a zatim presedan, kako da se nacionalne manjine širom sveta domognu svojih država. Svetska zajednica mora znati i zna da evropski i svaki drugi standardi i vrednosti nalažu da nacionalne manjine svoja prava, bilo pojedinačna, bilo kolektivna, ostvaruju kroz različite stepene autonomije i sisteme manjinskih prava, a ne kroz razbijanje postojećih državnih celina. Mi smo uvereni u ispravnost načela kojima se rukovodi naša politika, kao što smo uvereni da, postupajući kako postupamo, istovremeno branimo i ona načela i one vrednosti na kojima počiva savremeni međunarodni poredak. Sporazumno i kompromisno rešenje koje mi nudimo je evropsko rešenje u pravom smislu te reči, jer počiva na evropskom iskustvu pronalaženja rešenja, koja su saglasna i međunarodnom pravu i nastojanju da se obezbedi prava mera autonomije za nacionalne manjine. Suštinska autonomija, sa dovoljnim brojem samostalnih nadležnosti i institucionalnih mehanizama Pokrajine da na valjan način upravlja privrednim i socijalnim životom, predstavlja evropsku formulu za sporazumno, trajno i stabilno rešenje. Unutar suštinske autonomije zamora se tražiti i najbolji način uspostavljanja autonomije i za srpsku zajednicu. Verujem, na kraju, da smo jedinstveni i odlučni da branimo ova načela politike, jer nas jedino ona mogu dovesti do kompromisnog i istorijski pravičnog rešenja. Vlada Srbije će sve korake koji se tiču daljih pregovora preduzimati, kao što i sada čini, jedino u okvirima mandata koje je dala ova skupština. Smatramo da interes države u ovom trenutku nalaže da se sa pregovorima u tim okvirima i nastavi. Danas ovde u Skupštini mi ponovo, poštovani poslanici, utvrđujemo da je Srbija za sporazum, za pravedno rešenje, za poštovanje opštevažećih načela međunarodnog prava i uvažavanje univerzalnih vrednosti. Preuzimajući svi zajedno obavezu da od ovih načela ne odustajemo, u ruke dobijamo neoborive argumente zasnovane na pravu, pravdi i istini. Uveren sam, poštovani narodni poslanici, da su naše jedinstvo i te vrednosti najjače uporište koje Srbiji danas stoji na raspolaganju. Hvala na pažnji. [[Aplauz.]]
Pitam da li žele reč koordinatori tima za političke razgovore, Slobodan Samardžić, Leon Kojen? Leon Kojen, savetnik predsednika Republike. Izvolite, gospodine Kojen.
Poštovani narodni poslanici, kao koordinatori državnog pregovaračkog tima za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije, Slobodan Samardžić i ja određeni smo da Narodnoj skupštini Republike Srbije podnesemo izveštaj o radu tima u protekla tri meseca. Naš izveštaj je, radi preglednosti, podeljen u dva dela. Prvi deo, posvećen aktivnosti pregovaračkog tima u vezi sa pitanjem budućeg statusa Pokrajine, podneću vam ja. Drugi deo, posvećen aktivnosti pregovaračkog tima u vezi sa pitanjem centralizacije vlasti u Pokrajini, podneće vam Slobodan Samardžić. U oba slučaja reč je o sažetoj verziji, šira verzija već je dostavljena i nalazi se u materijalu za ovu sednicu. Ni otvaranje statusnog procesa, ni imenovanje Specijalnog izaslanika generalnog sekretara UN za status Kosova i Metohije nisu došli kao iznenađenje, niti ih je političko rukovodstvo zemlje dočekalo nespremno. Na istoj sednici Saveta bezbednosti UN od 24. oktobra 2005. godine, na kojoj je donesena odluka o otpočinjanju statusnih pregovora, Savetu se, u ime naše zemlje, obratio predsednik Vlade Republike Srbije Vojislav Koštunica. On je u svom govoru izneo ključne elemente usvojene državne politike prema Kosovu i Metohiji. Prvo, nepovredivost suvereniteta i teritorijalnog integriteta Srbije i Crne Gore, kao međunarodno priznate države; drugo, neprihvatljivost svakog nametnutog rešenja za budući status Pokrajine; treće, spremnost naše zemlje na politički kompromis, koji bi u potpunosti uvažio legitimne interese albanskog stanovništva Kosova i Metohije, priznajući Pokrajini unutar Srbije veoma široku autonomiju; i četvrto, zalaganje za direktne pregovore dveju strana, uz prisustvo i učešće međunarodnih posrednika, jer oni daju najviše izgleda da se politički razgovori o budućem statusu Kosova i Metohije uspešno završe postizanjem sporazumnog rešenja. Na ovaj način je, u trenutku formalnog otvaranja statusnog procesa, još jednom potvrđena politika koja je smišljeno izgrađivana tokom čitave 2005. godine i koja je bila jasno predočena, kako domaćoj javnosti, tako i svim relevantnim međunarodnim činiocima. Glavni nosioci te politike, predsednik Republike Srbije Boris Tadić i premijer Koštunica, postigli su dogovor o sastavu, načinu rada i konkretnim zadacima državnog pregovaračkog tima i, sprovodeći taj dogovor u delo, Vlada Republike Srbije svojom odlukom od 24. novembra 2005. godine je i zvanično formirala pregovarački tim. Pojedinosti o načinu rada pregovaračkog tima izlaze iz okvira ovog izveštaja, ali treba pomenuti da je za sve važnije odluke koje donosi pregovarački tim neophodan konsenzus dvaju kopredsednika, Borisa Tadića i Vojislava Koštunice. Od formiranja pregovaračkog tima do danas, u središtu njegovog rada neprestano nalazi se osnovno pitanje čitavih pregovora – kakav će biti budući status Kosova i Metohije. Ipak, ono još nije predmet direktnih razgovora dveju strana. Od prve posete specijalnog izaslanika Ahtisarija Beogradu i Prištini krajem novembra 2005. godine pa do danas, to pitanje razmatra se u okviru šatl diplomatije, u kojoj intenzivno učestvuje većina zemalja Kontakt grupe. Nije nikakva tajna da pojedine zemlje Kontakt grupe imaju različite poglede i na to kako bi trebalo da se odvija statusni proces, i na prirodu poželjnog rešenja za budući status Pokrajine, i na važnost okončanja pregovora u određenom vremenskom roku. U isti mah, u Kontakt grupi se odlučuje konsenzusom, tako da njeni dokumenti uvek predstavljaju kompromis, često postignut usvajanjem formulacija koje se mogu tumačiti na više načina. Ova vrsta smišljene dvosmislenosti, dobro poznata u diplomatskoj praksi, bar u ranoj fazi ne ugrožava ozbiljnije pregovarački proces, ali ona traži da se pravovremeno reaguje svaki put kada neko pokuša da nametne jednostrano tumačenje ključnih stavova i tako prejudicira ishod pregovora. Dosad je dva puta bilo prilike da pregovarački tim reaguje na ovakve slučajeve, jednom početkom decembra 2005. i drugi put krajem januara 2006. godine. Oba puta su, po nalogu dvaju kopredsednika, koordinatori pregovaračkog tima predočili ambasadorima zemalja članica Kontakt grupe jasan stav naše strane: svaka promena stava Kontakt grupe, kojom bi se nedvosmisleno prejudicirao ishod pregovora suprotno našim interesima, neminovno bi izazvala promenjen stav naše zemlje prema samom pregovaračkom procesu, sa negativnim posledicama po mogućnost da se on uspešno okonča postizanjem sporazumnog rešenja. Oba puta su dobijena zvanična uveravanja da se stav same Kontakt grupe nije promenio i da može biti po sredi samo stav neke od zemalja članica koji ne obavezuje Kontakt grupu u celini. Značaj ovakvih epizoda ipak ne treba potceniti: one pokazuju da još uvek deluju predubeđenja iz ranijih vremena, na koja sadašnja vlast u Srbiji ne može bitnije da utiče. Politika našeg tima bila bi jednostrana ako bi se isključivo usredsredila na odbranu suvereniteta i teritorijalnog integriteta zemlje, ne nudeći nikakav politički kompromis kao osnovu za postizanje obostrano prihvatljivog rešenja. Zato je ovom pitanju posvećena velika pažnja u platformi koju je pregovarački tim jednoglasno usvojio početkom januara ove godine. Platforma pažljivo razrađuje ustavno-pravne i političke modalitete široke autonomije Kosova i Metohije unutar Srbije, predviđa međunarodne garantije ovakvog sporazumnog rešenja i ukazuje na doprinos regionalnoj stabilnosti i bezbednosti koji bi predstavljalo njegovo prihvatanje. Međutim, ovi delovi platforme biće predočeni javnosti tek pred početak direktnih pregovora o budućem statusu Pokrajine, jer bi njihovo objavljivanje danas samo nepotrebno "otkrilo karte", a ne bi imalo nikakve pozitivne političke posledice. Poslednji sastanak Kontakt grupe, održan samo nekoliko dana posle izjave predsednika Ruske federacije, Vladimira Putina, o načinu rešavanja kosovskog pitanja, završio se donošenjem novog dokumenta, više podložnog različitim tumačenjima nego što su to tzv. rukovodeći principi Kontakt grupe iz novembra 2005. godine. U londonskom saopštenju se kaže da "Rezolucija Saveta bezbednosti UN 1244 ostaje okvir za odvijanje statusnog procesa", obe strane se pozivaju da teže "sporazumnom rešenju" kao najboljem ishodu pregovora. Beograd se upozorava da bi, "pored drugih odlika", rešenje trebalo da bude prihvatljivo i za narod Kosova, dok se privremene institucije samouprave u Prištini opominju da nema "održivog rešenja" za status Kosova bez ispunjavanja standarda koji bi omogućili bezbedan život i razvoj svim zajednicama u Pokrajini. Ako se ovome dodaju poznati i još jednom ponovljeni zahtevi da rešenje ne sme dovesti do "povratka Kosova na situaciju od pre marta 1999. godine", do "podele Kosova" ili do "ujedinjenja Kosova sa nekom drugom državom ili delom države", imamo skup uslova i preporuka koji jasno isključuju neka moguća rešenja, na primer podelu Pokrajine, ali u isti mah mogu da se tumače na prilično različit način. To, razume se, nije samo apstraktna mogućnost. Od 31. januara, kada je održan londonski sastanak Kontakt grupe pa do danas, iz pojedinih zemalja članica dolazila su različita tumačenja i samog londonskog saopštenja i ukupnog stava Kontakt grupe. Kada se uzme u obzir još mnogo širi raspon stavova o budućem statusu Pokrajine koji postoji, jasno je da na rešenje kosovskog pitanja neće presudno uticati samo jedna ili dve zemlje. Nedvosmislenu potvrdu ovog stava pružila je sednica Saveta bezbednosti UN posvećena Kosovu i Metohiji, koja je održana pre dve nedelje, 14. februara 2006. godine. Ako se pogledaju sama izlaganja ambasadora četiri od pet zemalja stalnih članica Saveta bezbednosti, SAD, Ruske Federacije, NR Kine i Velike Britanije, nesaglasnost pogleda na budući status Pokrajine još je očiglednija nego unutar same Kontakt grupe. S obzirom na činjenicu da se nova rezolucija Saveta bezbednosti o Kosovu i Metohiji, koja bi zamenila Rezoluciju 1244, ne može doneti ako za nju ne glasaju ili su bar prilikom glasanja uzdržane sve zemlje stalne članice, lako je zaključiti da u ovom trenutku nema neophodnog konsenzusa u međunarodnoj zajednici koji bi omogućio da se, mimo samih pregovora, nametne neko rešenje. To ne znači da je takav konsenzus isključen u nekom kasnijem trenutku. Ali, nema ni razloga misliti, koliko god nas u to uveravali različiti glasovi iz zemlje i inostranstva, da je nezavisnost Kosova i Metohije "gotova stvar" i da će se pregovori stvarno voditi o zaštiti srpskog stanovništva i srpskih manastira na nekom budućem "nezavisnom Kosovu". Na ovakve tvrdnje, koje ponekad dolaze iz ozbiljnih političkih krugova, odgovorio je u svom izlaganju na pomenutoj sednici Saveta bezbednosti predsednik Republike Srbije, Boris Tadić. "Sve češće se čuje", rekao je on, "kako bi Srbija trebalo da prihvati nezavisnost Kosova i Metohije u zamenu za poboljšanje položaja srpske zajednice u Pokrajini. Ovakvu ciničnu ponudu demokratska Srbija odbija isto onako nedvosmisleno, kao što je odbijaju sami Srbi sa Kosova i Metohije. Naprotiv, prava koja su Srbi u pokrajini izgubili posle 1999. godine, i sa njima normalne uslove života, moraju im biti vraćena. Ta prava, uključujući i pravo na povratak, nisu i ne mogu biti predmet trgovine između Beograda i Prištine", rekao je Tadić, ističući još jednom osnovne elemente naše pregovaračke platforme. Za svakog ko na stvari gleda bez predubeđenja, ti elementi predstavljaju razložan predlog za rešenje srpsko-albanskog konflikta. Prvo, okosnicu rešenja čini "politički kompromis bez jednostrane promene međunarodno priznatih granica i političke destabilizacije koju ona donosi sa sobom." Drugo, "Albanci na Kosovu i Metohiji dobijaju veoma široku autonomiju", ali "pod uslovom da takvu istu autonomiju prihvate za srpski entitet u Pokrajini." Treće, "sporazumno rešenje do kojeg bi se došlo na ovaj način bilo bi međunarodno garantovano i, posle isteka određenog perioda (od, recimo, 20 godina), ponovo bi se našlo za pregovaračkim stolom." Četvrto, "proces saradnje Srbije i Crne Gore, uključujući Kosovo i Metohiju, sa Evropskom unijom, nastavio bi se putem odgovarajućih mehanizama pridurživanja." Na ovaj način su, sa više pojedinosti nego što je to ranije bio slučaj, nagoveštena neka od konkretnih rešenja koja sadrži naša pregovaračka platforma kada je reč o budućem statusu Pokrajine. Poštovani narodni poslanici, svakodnevne političke i diplomatske akcije koje se sa svih strana preduzimaju u vezi sa Kosovom i Metohijom lako nam mogu zakloniti ono što je osnovno sa stanovišta nacionalnih i državnih interesa. Mislim na doslednost zamisli i čvrstinu stava, sa kojima je političko rukovodstvo zemlje, ne samo u protekla tri meseca, nego i poslednjih godinu dana, vodilo državnu politiku prema Kosovu i Metohiji. Kao i svaka druga, i ta se politika može osporavati. Imajući u vidu realne političke okolnosti, uveren sam da bi svaka druga politika već dovela do neuspeha i da je zato sadašnja politika u pogledu budućeg statusa Pokrajine jedina moguća. Hvala vam.
Da li gospodin Slobodan Samardžić, savetnik predsednika Vlade, želi reč? (Da.) Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, prvi neposredni razgovori dveju delegacija, u okviru političkih razgovora o budućem statusu Kosova i Metohije, ticali su se pitanja decentralizacije i održani su u Beču 20. i 21. februara ove godine. Prvobitno planirani datum ovih razgovora bio je 25. januar, ali su bili u dva maha odlagani. Otpočinjanje neposrednih političkih razgovora o budućem statusu Kosova i Metohije pitanjem decentralizacije bilo je inicirano na prvom sastanku predsednika Republike i Vlade Srbije sa Specijalnim izaslanikom generalnog sekretara UN Marti Ahtisarijem 24. novembra prošle godine. Tom prilikom bilo je dogovoreno da neposredni razgovori krenu najpre od pitanja čije bi rešavanje moglo da doprinese poboljšanju položaja Srba i drugih nealbanskih zajednica u Pokrajini. Bilo je ocenjeno da bi napredak u ovim pitanjima olakšao kasnije razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije. Ovakav zaključak bio je u skladu sa dugoročnim stavom naše strane da se samo ozbiljnom decentralizacijom vlasti mogu stvoriti novi institucionalni preduslovi za opstanak Srba i ostalih nealbanaca u Pokrajini i održanje njenog sigurnog i trajnog višeetničkog karaktera. To, drugim rečima, znači da je za normalan život Srba, za njihovu elementarnu bezbednost i posebno za njihov povratak u Pokrajinu, neophodno stvoriti odgovarajuće uslove i pouzdane garancije. Samim tim, isto onoliko koliko je u razgovorima o statusu Pokrajine važan modalitet njenog reintegrisanja u Srbiju, toliko je važno, a vremenski još urgentnije, obezbediti novi položaj Srba koji žive u pokrajini i onih koji treba da se vrate. Decentralizacija nije bila slučajno odabrana tema za otpočinjanje razgovora o budućem statusu Pokrajine. O ovom pitanju ne samo da su vođene teški politički razgovori gotovo dve godine unazad, već je ono postalo predmet velikih sporova između predstavnika naših državnih organa i Srba sa Kosova i Metohije, sa jedne strane, i predstavnika međunarodne uprave i kosmetskih Albanaca, sa druge strane. Posle masovnog nasilja marta 2004. godine, Narodna skupština Srbije usvojila je Rezoluciju kojom je obavezala Vladu da pripremi predlog za političko rešenje postojećeg stanja na Kosovu i Metohiji. U tom dokumentu, između ostalog, bile su navedene tri tačke koje je takav predlog morao da uzme u obzir. Prvo, Kosovo i Metohija neotuđivi je deo Srbije i državne zajednice Srbija i Crna Gora. Drugo, Srbi na Kosovu i Metohiji moraju da imaju nove institucionalne garancije svog položaja i bolju zaštitu svojih prava. Treće, Srbija mora da osigura opstanak i brz povratak Srba na Kosovu i Metohiji. Iz ovako formulisane obaveze proistekao je plan za političko rešenje sadašnje situacije na Kosovu i Metohiji, koji je Narodna skupština prihvatila krajem aprila 2004. godine. Taj plan je na detaljan i konzistentan način predložio autonomiju za srpsku zajednicu unutar Pokrajine kao neophodno rešenje u cilju zaštite osnovnih prava njenih pripadnika, računajući i pravo na povratak. Umesto da ovu inicijativu Srbije uzmu u obzir, odgovorni predstavnici UNMIK-a, zajedno sa predstavnicima privremenih institucija na Kosmetu, sačinili su svoj koncept decentralizacije, koji je u Skupštini Kosova usvojen jula 2004. godine, tzv. Okvir za reformu lokalne samouprave na Kosovu. Bez obzira što je ovaj okvir po svojim rešenjima bio krajnje nedovoljan da bi u konkretnim uslovima Pokrajine garantovao opstanak, bezbednost i povratak Srba, naša strana prihvatila je ponudu UNMIK-a da se povedu razgovoru o mogućem saglasnom rešenju koje bi proisteklo iz ova dva dokumenta. Takvu mogućnost potvrdila je Kontakt grupa u saopštenju posle svog sastanka u Njujorku 22. septembra 2004. godine. Posle ovog sastanka Kontakt grupe, sa jasnim preporukama o započinjanju razgovora o decentralizaciji uz ravnopravno učešće Beograda, prošlo je gotovo godinu dana bez ikakvog rezultata. Suočen sa praktičnim neuspehom, s jedne, i misijom specijalnog izaslanika generalnog sekretara gospodinom Kai Eideom za ocenu ispunjenosti standarda, sa druge strane, specijalni predstavnik Jesen Petersen, krajem avgusta 2005. godine prvi put je zatražio od predstavnika Srba sa Kosova i Metohije da izlože svoje zahteve u pogledu decentralizacije. To je učinjeno u vidu pisma koje su mu predstavnici Srba poslali 31. avgusta 2005. godine. Treba reći da je ovo pismo bilo sastavljeno u punoj koordinaciji sa kabinetima predsednika Republike i Vlade Srbije. Samim tim, u pismu su bili izloženi zahtevi koji su proistekli iz više radnih dokumenta o Kosovu i Metohiji pripremljenih od strane naših državnih organa. Ukratko, ti zahtevi su bili sledeći: prvo, povećan broj nadležnosti za opštine, sa konkretnonavedenim nadležnostima; drugo, osnivanje većeg broja opština, sa jasnom srpskom većinom, u konkretno naznačenim oblastima, područjima Kosova i Metohije; treće, omogućavanje uspostavljanja horizontalnih veza između srpskih opština, uz osnivanje posebnih tela koja bi koordinisala njihovu politiku u različitim oblastima, četvrto, sprovođenje ove forme decentralizacije do kraja 2006. godine. Ove stavove naša strana imala je priliku da izloži i na sastanku sa albanskim predstavnicima u Beču 15. septembra 2005. godine. Taj sastanak je inicirao i vodio specijalni izaslanik za ispunjavanje standarda gospodin Kai Eide. U to vreme su vođeni intenzivni razgovori sa ambasadorom, na kojima je tema decentralizacija bila znatno zastupljena. Ishodom ovih razgovora možemo biti prilično zadovoljni budući da je specijalni izvestilac u svoj izveštaj o ispunjenosti standarda uvrstio veći deo naših zahteva u pogledu decentralizacije. U okviru pregnantno izloženih preporuka za decentralizaciju, on se založio za povećane nadležnosti na lokalnom nivou u oblasti policije, pravosuđa, obrazovanja, kulture, medija, ekonomije, uključujući i izbor opštinskih funkcionera. Predložio je, takođe, osnivanje većeg broja novih opština sa, kako on kaže, komotnom srpskom većinom. Predvideo je horizontalno povezivanje opština i založio se za posebne i veće nadležnosti srpskih opština u odnosu na ostale. Predložio je, takođe, da se razmotre posebne veze ovih opština sa Beogradom i dao još nekoliko vrlo korisnih predloga i preporuka. Budući da je ovaj izveštaj bio bez primedbi usvojen na sednici Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija 24. oktobra prošle godine i s obzirom na to da je na ovoj sednici dato zeleno svetlo za otpočinjanje političkih razgovora o budućem statusu Kosova i Metohije, navedene preporuke specijalnog izvestioca se mogu pouzdano tumačiti kao prag budućeg dogovora o decentralizaciji ispod kojeg je nemoguće ići. Naš predlog o decentralizaciji na Kosovu i Metohiji, posredstvom koje se zasniva samouprava tj. autonomija za Srbe u Pokrajini, posle gotovo dve godine dobio je, može se slobodno reći, status prihvatljivog rešenja i za međunarodnu zajednicu. U ovakvim okolnostima upravo je decentralizacija određena kao početna tema za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije. Naša pregovaračka pozicija oko decentralizacije bila je utvrđenai usvojena na sastanku pregovaračkog tima 5. januara ove godine, kao četvrti deo opšte pregovaračke platforme. Budući da ovaj deo opšte platforme predstavlja sintezu više prethodnih dokumenata o decentralizaciji, koji su poznati našoj javnosti, taj deo je neposredno po usvajanju bio objavljen u više dnevnih listova. Stoga nije potrebno da se ovde, na ovom mestu, zadržavam na rezimiranju tog našeg dela pregovaračke platforme. Ubrzo po usvajanju te platforme imenovani su članovi naše delegacije za razgovore o decentralizaciji, koji su već bili najavljeni za 25. januar u Beču. Razgovori tada nisu započeti zbog smrti Ibrahima Rugove, već gotovo mesec dana kasnije, dakle 21. februara. Ovo neshvatljivo dugo odlaganje bilo je rezultat taktiziranja albanske strane, koja je i same razgovore o decentralizacije nevoljno prihvatila. Ipak, neočekivanu pauzu od gotovo mesec dana naša strana iskoristila je da obezbedi celovitiji i realističniji dnevni red sastanka od onog koji je bio prvobitno predviđen za 25. januar. Naša strana je na razgovorima zastupala generalni stav da je decentralizacija u Pokrajini i stvaranje srpske autonomije u tom kontekstu jedini način na koji je danas, posle šest i po godina, moguće sprovesti Rezoluciju Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija 1244. Pošto su ciljevi ove rezolucije operativno pretočeni u standarde, a standardi su praktično neostvarivi bez suštinskog poboljšanja položaja srpske zajednice, ovi ciljevi se mogu postići samo primenom proširene i produbljene decentralizacije. Na osnovu ovakve opšte argumentacije, članovi delegacije izlagali su principe i rešenja nove raspodele nadležnosti i decentralizovanog upravljanja u oblastima zdravstva i socijalne politike, obrazovanja i kulture, policije i pravosuđa. Dogovoreno je da se razgovor nastavi 17. marta takođe u Beču, i određene su teme ovog nastavka –finansije na nivou lokalne samouprave, horizontalne veze među opštinama i posebne veze između srpskih opština, veze srpskih opština sa Beogradom, sa Srbijom. Poštovani poslanici, jedinstveni utisakčlanova naše delegacije je da se prvi krug razgovora u Beču može smatrati dobrim početkom, pod jednim sasvim jasnim uslovom. Taj uslovpredstavlja intenziviranje, a ne ekstenziviranje i odugovlačenje razgovora. Već na osnovu toka ovih razgovora, koji su obavljeni za jedan i po dan, očigledno je ono na šta smo organizatore od početka priprema upozoravali. Reč je o složenoj problematici, kako u političkom tako i u stručno-tehničkom pogledu, pa samim tim tome treba posvetiti dosta pažnje i vremena. Ovo ističem stoga što je bilo očigledno da albanska strana ove razgovore doživljava kao spoljnu obavezu, koju joj je neko drugi nametnuo i treba je što pre završiti. Preostaje nam da vreme pred nama, do 17. marta, kada je zakazan drugi krug razgovora o decentralizaciji, iskoristimo u pravcu osiguranja nastavka procesa koji treba da donese opipljiv rezultat u pogledu osnovnog unutrašnjeg problema na današnjem Kosovu i Metohiji, a to je ostanak i bezbednost srpskog naroda, uključujući i povratak prognanih. Decentralizacija je bitan korak u rešavanju ovog problema, ali njegovo puno rešenje podrazumeva reintegraciju Pokrajine u Srbiju. Hvala na pažnji.
Reč ima predsednik poslaničke grupe Srpske radikalne stranke, gospodin Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, sada vam je verovatno jasno zašto smo insistirali na tome da pregovarački tim poštuje Rezoluciju Narodne skupštine Republike Srbije i obavezu da podnosi izveštaj o toku pregovora. Dobro je što je predsednik Skupštine pozvao predsednika Republike, predsednika Vlade naravno poziva na svaku sednicu. Nije dobro što ovde nema predstavnika verskih zajednica, predstavnika univerziteta, predstavnika Srpske akademije nauka i umetnosti, i nije dobro što nam se ne obrati predsednik Republike, i nije dobro što najavljujete koordinatore tima kao savetnike predsednika Republike i predsednika Vlade. Predsednik Vlade je bar iskoristio priliku da govori, iako je savetnik govorio, a čini mi se da je predsednik Republike prepustio svom savetniku da iznosi njegove stavove, što nije dobro, zato što ne znam kako bih mogao da pohvalim ili da kritikujem delove iz njegovog izlaganja, kao što ću se truditi da konstatujem neke činjenice iz izlaganja predsednika Vlade. Izveštaj je pisan u dva dela. Prvi deo pisao je gospodin Leon Kojen, vidi se to iz stila i iz stila predsednika čiji je savetnik, iz stila stranke koju propagira, zato što nije pomenuo da je on postao to što je postao zahvaljujući Rezoluciji Narodne skupštine. Za njega život potiče od momenta formiranja našeg tima za pregovore, a mislim da sve to počinje odavde i da smo mi doneli Rezoluciju kojom smo naložili Vladi ili odobrili Vladi formiranje pregovaračkog tima. Omakla se, pretpostavljam, jedna konstatacija koja kada meni zasmeta verovatno zvuči veoma smešno na zapadu kod ljudi koji odlučuju o našoj sudbini, a to je da sada treba ozbiljno pregovarati sa Srbijom zato što je Srbija sada demokratska zemlja. Podsećam vas da Demokratska stranka ne učestvuje u radu Narodne skupštine pod tvrdnjom da Srbija nije demokratska zemlja i da Narodna skupština svoje poslove ne obavlja na demokratski način, pa bih voleo da znam da li je to postala jutros Narodna skupština demokratska, da li je Srbija postala demokratska zemlja i da li će ovo od sada biti stav pregovarača, a posebno onih koji zastupaju Demokratsku stranku u tom timu. Pominju se u ovom delu izveštaja neke članice Kontakt grupe koje su, ne kaže se ovde, otvoreno za rešavanje sudbine Kosova i Metohije kao nezavisne države, za brzo rešavanje ovog problema i onda se navodi kako druge članice nisu za to, kako se balansira, kako to diplomate uvek rade. Želim otvoreno da vam kažem šta je mene rukovodilo da reagujem drugačije i otvorenije nego što to čini Vlada ili pregovarački tim ovim izveštajem. Dakle, imenujte one koji su za nezavisnost Kosova, tako se predstavlja srpskoj javnosti Ahtisari, Sojers, Vizner, hajde da ne govorimo o Albancima, nisu to tek tako predstavnici nekih država članica Kontakt grupe. Vizner je predstavnik Džordža Buša za Kosovo i Metohiju, za rešavanje krize. Sojers predstavlja Englesku. Ahtisari je doveden da razreši Gordijev čvor. To deluje veoma upozoravajuće, uz činjenicu da ruski stav možete da tumačite i ovako i onako, insistiranje na principima. To može da znači da bi Rusiji odgovaralo i nezavisno Kosovo ako bi gledala samo svoje interese, pretpostavljam da bi znatno uvećala svoju teritoriju i povećala broj stanovnika federacije. Onda smo došli do dela u kome se kaže da ne treba potceniti značaj ovih epizoda, ali najteže je dokazati da "još uvek deluju predubeđenja iz ranijih vremena, na koja sadašnja vlast u Srbiji ne može bitnije da utiče." Zašto niste otvoreni? Da li su ta ranija vremena od 2000. godine naovamo ili vremena do 2000. godine, ili od 1990. do 1992. godine, od 1992. do 1995. godine, kakva su to vremena koja utiču na Zapad, na Englesku, Ameriku i na Ahtisarija, koji predstavlja u širini međunarodnu zajednicu. Kakva su to predubeđenja iz ranijih vremena koja vi za šest godina niste uspeli da otklonite, čak ni tako što je Srbija konačno demokratska zemlja. Neko će i kroz sto godina da dođe i da kaže: da, ali naša predubeđenja iz ranijih vremena nas rukovode da vam otimamo parče po parče teritorije, a naša ubeđenja iz sadašnjih vremena govore da vi protiv toga nećete imati ništa. Tajni deo platforme o tome šta je naš stav o konačnom rešenju statusa Kosova i Metohije zaista mi zvuči kao priča za malu decu. Ako svi vi istupate – predsednik Vlade je rekao da ne smemo da dopustimo formiranje države na teritoriji Srbije, predsednik Republike je rekao da je nedopustivo formiranje teritorije na teritoriji Republike Srbije – sa jednim jasnim stavom, kakav nam to deo platforme krijete, i to onaj najvažniji deo, kako će da izgleda vaše reagovanje u slučaju nepovoljnog rešenja. A u slučaju povoljnog rešenja, ma nemojte ni da nam podnosite izveštaj, niti smo vas pozvali zato što smo ubeđeni da će rešenje biti pozitivno i povoljno, pa hoćemo da vam aplauzom odamo priznanje. Imaćete i ordenje, garantujem vam, pošto ovo sve čeka SRS i vi to vrlo dobro znate. Znači, bićete uvaženi građani Republike Srbije, svi odlikovani, ako bude pozitivno rešenje. Želim da vam pomognem, da se pripremimo za negativno rešenje. Kada upozorim, dakle, na ono na šta i vi upozoravate, da li ćemo prihvatiti negativno rešenje, kada upotrebim termine iz Ustava Republike Srbije, javi se neka prozapadna balavurdija da me napada. Stariji se kriju iza njih, ne žele da ispute u javnosti, a pošalju nekakvu mladu decu da napadaju Tomislava Nikolića zašto kaže da će to biti okupacija teritorije Republike Srbije. Naravno, ne možete me napasti, niti se osećam napadnutim, niti se osećam ugroženim, zato što vi reagujete na moj termin, a ne znate kako ćete, ili ćete priznati tu državu, tuđu vojsku i policiju koja će da zaposedne granice prema Srbiji ili nećete da je priznate. Ako nećete da je priznate, kao što kaže predsednik Vlade, da vas onda podsetim na ustavne obaveze koje ste preuzeli. Član 2. Ustava: "Suverenost pripada svim građanima Republike Srbije. Član 4: "Teritorija Republike Srbije je jedinstvena i neotuđiva. O promeni granica Republike Srbije odlučuju građani referendumom." Član 51: "Odbrana Republike Srbije je pravo i dužnost svakog građanina. Niko nema pravo da prizna i potpiše kapitulaciju, niti da prihvati ili prizna okupaciju Republike Srbije ili bilo kojeg njenog dela. Izdaja Republike Srbije je zločin prema narodu i kažnjava se kao teško krivično delo." Zašto ne osudite Ustav Republike Srbije po kome ste svi izabrani na funkcije? Narodna skupština odlučuje o ratu i miru. Vi kažete, Tomislav Nikolić vodi u rat. Narodna skupština odlučuje o ratu i miru. Član 86 - prilikom stupanja na dužnost, predsednik Republike pred Narodnom skupštinom polaže zakletvu čiji deo glasi - zaklinjem se da ću sve svoje snage posvetiti očuvanju suverenosti i celine teritorije Republike Srbije. Član 16. Zakona o Vladi - mandat Vlade teče od polaganja zakletve pred Narodnom skupštinom. Zakletva glasi - zaklinjem se na odanost Republici Srbiji i svojom čašću obavezujem da ću poštovati Ustav i zakon. Odakle vam pravo da me prozivate u medijima za reči koje vam upućujem, u želji da vam pomognem i u želji da vas podsetim šta su vam prava, ali i dužnosti, koja ste preuzeli položivši zakletvu. Ali, kako ne cenite zakletve koje drugi polažu, izgleda da pojedinci ne cene ni zakletve koje polažu sami. Ujedinjene nacije nisu ispunile svoje obaveze prema Srbiji i Crnoj Gori na Kosovu i Metohiji. Angažovanjem Ahtisarija ubeđen sam da ne planiraju da ih ispune. Mi moramo da se pripremamo i za dobra i za loša rešenja. Vi kažete, taj deo naše strategije je tajni. Zašto ga onda iznosite pojedinačno u javnosti, svako na svoj način. Zašto predsednik Republike i dalje govori o entitetima, zašto Vuk Drašković govori o rešenjima primenjenim u nekim drugim državama, zašto ako je to tajna i da li je to što pojedinačno iznosite ta strategija koju krijete od nas? Ne možete da pred Skupštinom Srbije budete jedna tajna organizacija, a kada dolaze zapadni pregovarači i otvoreno pitaju, za šta se vi zalažete, zašto njima ne kažete, to je tajni deo našeg plana koji od vas krijemo. Da li im tako kažete? Mislim da im ne kažete. Zašto da bude tajna kada Albanci kažu, razgovaramo isključivo o nezavisnosti Kosova i Metohije, i zašto onda da ne kažemo, ne razgovaramo o nezavisnosti Kosova i Metohije. Možda će neko da natera i nas i njih da se nađemo na pola puta, a ako oni otvoreno govore da hoće samo nezavisnost, a mi krijemo ono za šta se mi zalažemo, ko je tu u prednosti? Oni govore da žele nezavisnost i dolaze na pregovore, i niko ih zbog toga ne opominje, niko im ne kaže, vratite se i dođite sa nekom drugom strategijom, jer ta je neprihvatljiva po Povelji UN, po Rezoluciji 1244, po našim sadašnjim shvatanjima. Šta je okupacija? Da li je Kušner zaveo sve to na Kosovu i Metohiji? Jeste, njegov prvi zakon je bio da se suspenduju zakoni Republike Srbije na teritoriji Kosova i Metohije, a okupator prihvata po međunarodnom pravu zakone zemlje koju je okupirao. Ujedinjene nacije su otišle dalje, i to sve pred našim očima, i niko od nas nije na to reagovao. Da vas podsetim na Halštajnovu doktrinu u međunarodnom pravu, na ponašanje Savezne Republike Nemačke u slučaju Demokratske Republike Nemačke. Nemačka je usvojila princip, ko god prizna Istočnu Nemačku, Savezna Republika Nemačka sa njim prekida diplomatske odnose. Prekinuli su sa nama kada smo mi priznali Istočnu Nemačku. Da vas podsetim kako to radi Kina sa Makedonijom kada je Makedonija priznala Tajvan. Da vas podsetim kako je Maroko prekinuo diplomatske odnose sa nama kada smo priznali front Polisario. Da vas podsetim na slučaj Indonezije i Zapadnog Irijana. Mnogo je primera u svetskoj političkoj diplomatskoj istoriji kako se država brani. Samo vas upućujem kako i vi treba da branite ovu našu malu, siromašnu, ali lepu državu. Podsećam vas na treće pravilo, na pravilo retorzije u međunarodnim odnosima. Svako ko prizna Kosovo i Metohiju, mi sa njim moramo da prekinemo diplomatske odnose. To je valjda osnovno načelo. Ako nam Ujedinjene nacije otmu teritoriju, šta ćemo mi, kao članica, u toj međunarodnoj organizaciji? Da im pružimo priliku da nam otmu posle toga i Vojvodinu, da nam posle toga otmu Rašku oblast, sve pod patronatom UN i priznavanja suvereniteta, teritorijalnog integriteta, celovitosti, nedeljivosti itd. Da vas podsetim da imate mnogo načina da na diplomatski, politički, demokratski način, na koji se sav razvijeni svet brani, da branite Republiku Srbiju. Da vas podsetim da vi ovde u ovoj skupštini imate podršku pretpostavljam svih poslanika da odbranite Republiku Srbiju, ali mi je dužnost da vas pitam, ako je nedopustivo formiranje države Kosova, ako nećemo dozvoliti formiranje države Kosovo, šta to znači? To pitam ove koji su položili zakletvu. Šta to znači za predsednika Republike, šta to znači za predsednika Vlade? Koji vid borbe za svoju državu? Koji vid da sprečimo izdaju? Koji vid nedopuštanja stvaranja države Kosova i Metohije? I ko će nam u tome pomoći? Da vas upozorim na izjave ministra spoljnih poslova, Vuka Draškovića, koji je bezmalo barabar sa vama, bezmalo ravnopravan sa vama dvojicom. Da vas podsetim da taj čovek ima tešku anatemu haške optužnice i da su svi njegovi potezi korigovani, motivisani, ograničeni, vođeni strahom od izručivanja Haškom tribunalu, i strahom od podizanja optužnice pred Haškim tribunalom. U dokumentaciji koju je predočila Karla del Ponte, na mnogim optužnicama koje su podignute protiv Srba, ima mnogo zločina koje možete odmah da vežete za angažovanje Vuka Draškovića. Da vas podsetim, a njega takođe, da nisam ja uveo Srbiju u rat protiv NATO pakta, jer sam ga tada gledao kao potpredsednika Savezne vlade, koja je posle toga prihvatila njegovu odluku iz ove skupštine o sporazumu Ahtisari–Černomirdin, Savezne vlade koja je posle toga sklopila Kumanovski sporazum. Da ne prebacuju na vas iz Srbije bilo kakav teret, da ste nasledili bilo kakav teret. Vi nikakav teret oko Kosova i Metohije niste imali po vašim izjavama. Nasledili ste teritoriju koju su čuvale UN i najdemokratskije zemlje na svetu. Gde smo danas? Samo za ovih pet godina koliko ste na vlasti povucite paralelu između 2000. godine 5. oktobra i današnjeg datuma: je li situacija na Kosovu i Metohiji bolja i povoljnija ili nije? Da li vam je neko priznao da je to demokratska Srbija koja brine o Kosovu i Metohiji. Da li je jednim gestom bilo koji visoki predstavnik, a promenilo se mnogo odonda, do danas priznao da mi imamo demokratsku zemlju kojoj ne treba uzimati teritoriju? Da naš narod ne sme niko da proteruje, da nas ne sme niko da ubija. I sam sam u dilemi da li pregovori treba da traju kraće ili duže. Sve mi se čini da je nekima u interesu da pregovori traju dugo, da bi teritorija ostala bez Srba. Da vas podsetim na Republiku Srpsku Krajinu. Bila je problem samo dok su tamo živeli Srbi. Imala je bolju zaštitu nego Kosovo i Metohija, a onda kada su nestali Srbi, Hrvati su izašli na Dunav. Jednostavno, nestaje problem. Nemojte da Srbi na Kosovu i Metohiju budu zatočenici toga da Srba mora da bude na Kosovu da bi bio problem. Obezbedite im plate, uslove za život. Ne možete vi bezbednost, ali možete materijalno da im pomognete. Ima bogatijih ljudi koji ostvaruju profit isključivo zahvaljuju poslovima sa Vladom Srbije ili sa Narodnom kancelarijom. Neka deo profita odvoje za Srbe na Kosovu i Metohiji, da odvojimo svi od cene struje da ima struje na Kosovu i Metohiji za Srbe, da imaju radni staž, da im školujemo decu. Nemojte da budu u getu, a da nam čuvaju Kosovo i Metohiju, neće izdržati. Ne bi niko od vas. Neka digne ruku ko bi od vas sa svojom decom i unucima danas živeo na Kosovu i Metohiji kao Srbin. Neka digne jedan od 250. Imate lak zadatak, da uz podršku Narodne skupštine poštujete Ustav i branite Republiku Srbiju. Ko nije dorastao tom lakom zadatku, neće moći da rešava ni teške. Naravno, kontakti sa zapadom vam otežavaju taj zadatak, jer niste još uspeli da mi pokažete ko je sa zapada došao da nam kaže da će ostati Kosovo i Metohija u sastavu Srbije. Onaj ko ne želi da kaže da će biti nezavisno, on kaže - poštovaće se ovo ili ono. Niko još nije rekao sa zapada da će Kosovo i Metohija biti u sastavu Srbije, sa najširom mogućom autonomijom. To je za vas opterećenje. Ali, recite to javno. Recite nam javno kakav je stav Rusije i da li je neko naljutio Rusiju u Srbiji time što ruski dolar ili ruski evro ne vredi ništa? Što nema nikakvu zaštitu, i što za njih nema nikakvih uslova za privatizaciju, i što bismo možda da damo komplekse, koji zavise od ruske sirovine i energenata, tome zapadu? Recite, ako Rusija nema razloga, a nema, da nas zaštiti kao braću, ovakve, onakve, imala bi razloga da nas zaštiti kao država koja ovde ima svoje investicije. Recite da li neko sprečava Rusiju, zašto se ruski ambasador javno izjašnjava kao ambasador prijateljske države kojoj su ovde uskraćena prava koji imaju druge države? Ne igrajte se sa Rusijom. Mi drugi oslonac danas nemamo. Evropa drhti kada Rusija ne može dva dana gas da isporuči. Nije ovo 2001. godina da se podsmešljivo gurkate kada neko govori o Rusiji, ovo je 2006. godina. Pričamo o ekonomskom, privrednom džinu, o energetskom sirovinskom džinu, o vojnom džinu, o političkom džinu. Treba nam njihova podrška, znate i sami, ako Rusi ne budu na našoj strani, uz uzdržane Kineze, mi ćemo izgubiti Kosovo i Metohiju. (Predsedavajući: Prekoračili ste vreme.) Završavam, izvinjavam se. Mi ćemo ovaj izveštaj naravno prihvatiti, zato što nam govori o nekim beznačajnim stvarima. Mi tražimo da nam ovde jasno i otvoreno kažete - niste za nezavisnost Kosova i Metohije. Za šta ste? Najlakše je reći za šta ste. Pitam vas šta ćete da branite i kako ćete to da branite, i odmah ću dići ruku da kažem - podržaćemo vas, ili da kažem - nećemo vas podržati, odmah bez razmišljanja. Sve drugo, naravno, poštujem tim koji tamo ide na razgovore, sve druge priče su za savetnike, saradnike, ali mene interesuju stavovi predsednika Vlade i predsednika Republike. Pozdravljam to što ih konačno negde vidim zajedno, mada razdvojene jednim redom.
Reč ima predsednik poslaničke grupe DSS Miloš Aligrudić.
Poštovani predsedavajući, predsedniče Vlade, predsedniče države, poštovani poslanici, dame i gospodo, ovaj dom je usvojio politiku Kosova i Metohije i okviri te politike su dati u dokumentima ovog doma. Dokumenti ovog doma su poznati javnosti, i oni služe kao okvir za ovlašćenja i okvir za vođenje pregovora pregovaračkog tima, kome je dat mandat od strane ovog doma da pregovore vrši. Strašno je dobro, i danas je prilika da tome posvedočimo, da se pregovori vrše u skladu sa okvirima koji su zadati od strane ovog doma i da se ovom domu podnose, kao što vidimo, redovni izveštaji, a biće ih još, jer će pregovori još trajati. Pred nama se nalazi očigledno veoma težak zadatak i svako ko misli da pregovarački tim ima laku poziciju, on se vara, niti je to bilo ko ikad rekao. To je ono što mi očekujemo, zahvaljujući sticaju niza nepovoljnih okolnosti koje su do sada postojale i veoma su teške, ali postoji nekoliko stvari na našoj strani, a da li je to dovoljno za uspeh, ne znam, ali da može dati nadu za uspeh, može svakako, a pre svega to je međunarodno pravo, i ono jeste na našoj strani, i pravda je na našoj strani kada je o ovome reč. Smernice koje su date pregovaračkom timu, one su istovremeno dovoljno jasne, a s druge strane su dovoljno fleksibilne da bi pregovarački tim mogao na neometan način da pristupi svom poslu. Jasnost tih smernica, između ostalog, kao odgovor na neka pitanja koja se u javnosti postavljaju, dat je u samoj Rezoluciji, u tački 3, kada je reč o nekim stvarima koje smo ovde pominjali, ili koje ćemo pominjati, ili koje su pominjane u javnosti. To je nepristajanje ovog doma, a nije u pitanju pregovarački tim, nije u pitanju ni predsednik države, ni predsednik Vlade, nego nepristajanje ovog doma na nametnuta rešenja. Ako pogledate Rezoluciju koju smo usvojili u ovom domu, bar je za nju glasala ogromna većina narodnih poslanika, ona veoma jasno sadrži nepristajanje na nametnuto rešenje. To nepristajanje čak je definisano kao neprihvatanje legitimiteta nametnute odluke i nametnutog rešenja. Prema tome, pregovarački tim ima jasne odrednice, a prema izveštaju koji smo imali priliku da čujemo o toku pregovora, i o onome što je neposredno pregovorima prethodilo od momenta kada je Savet bezbednosti doneo odluku za započinjanje pregovora, videli smo na sažet i vrlo jednostavan način hronologiju šta se sve dešavalo i krajnje nesebično i pošteno izloženo sve ono što može biti relevantno za dalji tok pregovora i za ono što će se dalje dešavati. Duboko sam uveren da će pregovarački tim dati sve što je u njegovoj moći, a u skladu sa politikom ovog doma, Republike Srbije i njenih građana, a na kraju krajeva, u skladu sa Ustavom, da se zaštite oba cilja zaštite, i Srbi i drugo nealbansko stanovništvo na Kosovu i Metohiji, jer je njima zaštita u ovom trenutku neophodna, i da se zaštiti teritorijalni integritet i suverenitet Srbije na celini svoje teritorije. Modaliteti podrazumevaju razgovor o širokoj autonomiji, i to je ono što naš pregovarački tim želi da ima za predmet razgovora, i to je očigledno iz ovog izveštaja koji smo danas imali prilike da vidimo. Naravno, očigledne su bile teškoće na koje je ukazano, a naravno, šta bi imao pregovarački tim, ukoliko se on ne bi trudio, sa mandatom ovog doma, da pokuša sve te teškoće koje predstoje da otkloni. Naravno, ne treba podsećati da je taj okvir o kome govorimo danas i koji je potvrđen ovim izveštajem i pravac u kome treba da se krećemo na nivou sporazumnog rešenja problema Kosova i Metohije, uz ostvarivanje procesa decentralizacije, nažalost, istovremeno sa rešavanjem pitanja statusa, jer je ranije ukazano da to jeste suštinska i funkcionalna greška. Naravno, uz pokušaj da se dokaže da su predlozi koji dolaze sa srpske strane, sa strane Srbije, oni predlozi koji će koristiti i stanovništvu Kosova i Metohije u celini, stanovništvu Srbije, zemalja regiona, stabilnosti u regionu, i na kraju, evropskim integracijama celog regiona u kome živimo. Sve drugo bi bilo udaljavanje od ovih ciljeva. Drugačiji mandat od ovog mandata koji je bio dat Rezolucijom mi ne možemo dati, niti može doći do bilo kakve izmene Rezolucije koju je ova skupština donela. Prema tome, ovaj izveštaj ukazuje na početak jednog procesa koji je tek započeo kao razgovor o decentralizaciji, i čuli smo i u kojoj meri se to ozbiljno shvatilo, i do koje mere će naša pregovaračka strana pokušati da ovo pitanje, kao jedno od dva vrlo značajna pitanja, uzdigne na nivo koji zaslužuje respekt da bi se postigli određeni valjani rezultati. Naravno, zbog toga treba podržati napore Vlade i pregovaračkog tima, predsednika države i pregovaračkog tima, da ovaj pregovarački proces nastavi u ovom pravcu kako je započet i da se ponadamo da će biti dovoljno sluha, dovoljno energije, dovoljno upornosti sa naše strane, a u šta ne treba sumnjati, ali dovoljno sluha i dovoljno takta od strane onih koji posreduju u pregovorima i onih sa kojima pregovaramo da dobijemo onaj rezultat koji je za Srbiju jedino prihvatljiv, i koji je moguće i dobro rešenje za kosovske Albance i Srbe i druge nealbance na Kosovu i Metohiji, i za ceo region uopšte. Hvala.
Reč ima predsednik poslaničke grupe G17 plus, gospodin Miloljub Albijanić, izvolite.
Gospodo predsednici, gospodine potpredsedniče, gospodo ministri, članovi pregovaračkog tima, dame i gospodo narodni poslanici, počeću od pitanja - šta je donela Rezolucija 1244 Saveta bezbednosti od 10. juna 1999. godine. Složićemo se svakako da postoji formalni suverenitet Srbije na Kosovu i Metohiji. Kakva je stvarnost? Danas Srbija brine nad 220 varoši i sela u kojima je ostala jedna trećina predratnog srpskog življa u pokrajini. Tokom šest godina u terorističkim napadima ubijeno 927 Srba. Srbija izdvaja kosovski dodatak, formirala je Koordinacioni centar i poseban fond. Na taj način uspeli smo da održimo privid postojanja autonomije pod suverenitetom Beograda. Pod upravom UN oblast nije integrisana u pravni i finansijski sistem države. Nabrojaću nekoliko stvari: nerešen teret otplate dugova, porezi se ne plaćaju, nejasna situacija oko pasoša, isključenje struje Srbima, privatizacija mimo Beograda i zakona, a da ne govorimo da zločinci od 17. marta 2004. godine nisu kažnjeni, kao što ni sudbina 1.400 nestalih nije rasvetljena. Posle pogroma od 17. marta 2004. godine, setite se ubijanja Srba, progoni, paljenje kuća, paljenje manastira i crkava, a nakon toga Vlada Republike Srbije, dakle Vlada Koštunica-Labus predlaže parlamentu Srbije Rezoluciju i plan koji ovde jednoglasno usvajamo. Plan predstavlja model kantonizacije i decentralizacije Pokrajine. Naravno, odmah se pojavljuje problem primene plana, koji podrazumeva da Kosovo i Metohija jeste autonomija u okviru Srbije i da Srbija svojim mehanizmima može da sprovede taj plan. Stranka G17 plus zalagala se za otvaranje pregovora o konačnom statusu, za razgraničenje, uspostavljanje entiteta, a reč je o Labusovom planu. Podsetiću vas da je ovaj dokument zapravo predviđao buduće događaje, jer se politika međunarodne zajednice menjala, pa se od teze "standardi pre statusa" prešlo na "standarde i status", iako svi znamo, a i međunarodni izveštaji govore o neispunjavanju standarda. Nakon ovoga dolazi formula koja dobija popularni naziv "više od autonomije, manje od nezavisnosti", što uz državno opredeljenje za evropske integracije daje kao rezultat određene pozitivne signale iz EU. Međutim, ova formula je u nekim naznakama dobila praktično objašnjenje da zakonodavna, izvršna i sudska vlast pripada Pokrajini. Nakon toga dolazi Tadićev plan, koji je zapravo nastao iz plana Vlade Srbije i Labusovog plana o entitetima, ali ima i svoje osobenosti. On podrazumeva horizontalno povezivanje srpskih opština i specijalne veze sa Beogradom. Ali, šta je važno reći: bilo je više stvari, bilo je više ideja, ali svi ovi planovi imaju jedinstvenu matricu, imaju u sebi osnovnu istu ideju za rešavanje budućeg statusa Kosova i Metohije. Danas, posle svih ovih aktivnosti i napora da Srbija dobije jedinstven nastup, koji i imamo, formirali smo državni pregovarački tim, koji je doneo zajedničku platformu i, na osnovu ovlašćenja Narodne skupštine i Vlade, započeo pregovore u Beču. Izveštaj pred nama u prvom delu govori o tome šta smo u prethodnom periodu kao država radili na donošenju zajedničkih dokumenata i na koji način je izbalansiran zajednički stav u Srbiji, ali imamo i određene stavove međunarodne zajednice. Videli smo da pojedinačne izjave mogu da izazovu velike političke reakcije u domaćoj javnosti, a da početak razgovora znači prizemljenje i spuštanje tenzija. Jedan deo izveštaja posvećen je decentralizaciji i valja napomenuti da zaista sadrži značajne elemente koje ću sada i citirati. Recimo, na strani 13, jasno se govori o tome da su zahtevi sledeći: povećan broj nadležnosti za opštine, sa konkretno navedenim nadležnostima; osnivanje većeg broja opština, sa jasnom srpskom većinom u konkretno naznačenim oblastima Kosova i Metohije; omogućavanje uspostavljanja horizontalnih veza među srpskim opštinama, uz osnivanje posebnih tela koja bi koordinisala njihovu politiku u različitim oblastima; sprovođenje ove forme decentralizacije do sredine 2006. godine. Na strani 16. citiraju se delovi iz Platforme pregovaračkog tima, to su određena jemstva, i govori se o teritoriji srpskog entiteta, koji treba da obuhvati, pored postojećih opština sa srpskom većinom, i veći broj novostvorenih opština, kao i najvažnije pravoslavne crkve i manastire sa okolnom teritorijom. Ovde se predviđaju direktne funkcionalne veze među srpskim opštinama. Govori se o ovlašćenjima, pominje se lokalna policija i pravosuđe i, naravno, institucionalne veze sa Srbijom. Dakle, naš državni pregovarački tim bio je na visini zadatka i otvorio pitanje decentralizacije na najbolji mogući način. Na temi koja deluje vrlo prizemno i otvara mogućnost dijaloga zapravo se lome koplja. Postavlja se pitanje zašto. Zato što pitanje decentralizacije podrazumeva stvaranje srpskih opština, predlog da bezbednost u opštinama garantuje lokalna policija, da pravdu sprovode lokalni sudovi u tim opštinama, da srpske opštine budu povezane u entitet, a entitet da ima specijalne veze sa Beogradom. Kada pogledamo suštinu, vidimo sledeće: na početku sam nabrajao šta se dešavalo u Srbiji, dakle od stava "autonomija u okviru Kosova i Metohije", pa zatim predlog o entitetima, zatim "više od autonomije, manje od nezavisnosti", i na neki način postavlja se pitanje da li se lestvica zahteva iz Beograda spušta? Ali, to otvara najvažnije pitanje: kakav status imaju Srbi na Kosovu i Metohiji? Odgovor je jasan, tražimo za Srbe na Kosovu i Metohiji isto što i za Albance na Kosovu i Metohiji. Dakle, ako s jedne strane na bilo koji način spuštamo kriterijum iz Beograda, podižemo kriterijum za Srbe na Kosovu i Metohiji. U proteklih deset godina nacionalni pokret Albanaca započeo je rat i na Kosovu i Metohiji, i u Republici Makedoniji. U oba slučaja Albanci su nagrađeni posebnim statusom. U isto vreme Srbi na Kosovu i Metohiji još uvek nemaju pravo ni na lokalnu samoupravu, ni na slobodu kretanja, dok je utamničenje arhiepiskopa ohridskog, gospodina Jovana, pokazalo da Srbi u Makedoniji nemaju ni slobodu veroispovesti. To nas dovodi na pomisao da Srbija nema aktivnu ulogu na Balkanu i da se ne bi bavila Srbima na Kosovu i Metohiji da Albanci ne žele nezavisnost. Napravićemo poređenje sa Republikom Srpskom i Bosnom i Hercegovinom. Dejton je za Republiku Srpsku doneo mir, prestanak ubijanja na etničkom principu, povratak ljudi svojim kućama, slobodno kretanje ljudi i roba. A na Kosovu i Metohiji došao je kraj rata, ali nažalost sve suprotno od ovog što sam rekao: nije prestalo ubijanje, nema bezbednosti i slobodnog kretanja, nema povratka izbeglih. Jasno se vidi šta je donela Rezolucija 1244. Možemo i da zaključimo da je donela kraj rata, ali ne i trajan mir, i zato ključno pitanje ću da ponovim: kakav je status Srba na Kosovu i Metohiji? Mislim da bi naše prijatelje iz međunarodne zajednice valjalo podsećati na dobra iskustva Dejtonskog sporazuma i takođe insistirati na stavu da obaveze iz Rezolucije 1244 nisu ispunjene, i valja da budu ispunjene. Tako bismo bolje zaštitili naše pregovarače o budućem statusu Kosova i Metohije. Završiću rečima vladike Nikolaja: "Mi imamo pravo da živimo na ovom svetu, ali i obavezu da isto tako dozvolimo i drugima da žive. Mi imamo pravo da budemo slobodni, ali i obavezu da priznajemo slobodu i drugima. Mi imamo prava na naš nasušni hleb, ali i obavezu da se staramo o svojim gladnim susedima. Mi imamo pravo da zahtevamo zaštitu svoje ličnosti, ali i obavezu da štitimo druge u opasnosti". I, da ne zaboravim, kako vidim današnju sednicu Skupštine. Činjenica je da je ovo početak pregovora i ne treba preuranjeno i brzo donositi konačne sudove. Naš zadatak danas jeste da ohrabrimo državni pregovarački tim, da im ulijemo novu snagu da konstruktivnim predlozima pregovaračka platforma bude još sadržajnija, a mudrost, odgovornost, snaga i hrabrost svima nama će biti potrebne. Predlažem da poslanici glasaju za izveštaj, kao što će učiniti poslanici G17 plus. Hvala vam.
Da li još neko želi reč? Ivica Dačić. Samo momenat, pre toga je narodni poslanik Sanja Čeković, čini mi se, tražila reč, repliku. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, poštovani premijeru i ministri Vlade, meni je jako žao što po Poslovniku nisam dobila odmah reč za repliku, jer dogovor kod predsednika Markovića juče je bio da će se sednica voditi isključivo po Poslovniku. Tomislav Nikolić je rekao da je Vuk Drašković neko ko se nalazi na optužnici Haškog tribunala, da on ima saznanja da je sve ono što gospodin Vuk Drašković vodi s pozicije ministra spoljnih poslova nešto što je prinuda, sila, ucena, jer postoji neko iz Haškog tribunala, poznat gospodinu Nikoliću, ko na taj način ucenjuje gospodina Vuka Draškovića. Tako sam shvatila izlaganje gospodina Nikolića. Imam obavezu, kao poslanik SPO-a i kao potpredsednik stranke, da kažem da mi ta saznanja nemamo, da ta saznanja nema ni gospodin Vuk Drašković, da sam sasvim sigurna da to saznanje nemaju ni gospoda iz Vlade, ni predsednik države, jer u tom slučaju ne bi našli mesto u pregovaračkom timu gospodinu Vuku Draškoviću. Vi znate da je Vuk Drašković jedan od tri kopredsednika, dva kopredsednika, gospodin Drašković je treći u tom timu. Na kraju, gospodin Drašković je danas u Briselu sa ministrima iz Evropske unije i sa njima razgovara, a predsednik Srpske radikalne stranke je u Haškom tribunalu. Šta je tu razlika, zaključite sami; da li postoje razlike i da li ceo svet, Evropska unija i svi ljudi sa kojima je Vuk Drašković razgovarao o Srbiji, o Kosovu, zaista misle da postoji to o čemu vi govorite. Odlučno tvrdim, u ime SPO-a, da je Vuk Drašković 15 godina proveo boreći se protiv režima Slobodana Miloševića i najiskrenije protiv ideologije Srpske radikalne stranke. U tom smislu, možemo da budemo politički različiti, jer jesmo. To je naš stav. Vaš je stav da branite ideje svoje stranke, ali je nedopustivo da danas na ovoj sednici, sa ovakvom temom, izgovarate takve neistine. Hvala vam.
Po Poslovniku, narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Ovde je u više navrata povređeno dostojanstvo Narodne skupštine, pa bih vas zamolio da i vi reagujete, da ne moram ja da izlazim. Nije mi bila želja da izađem za govornicu. Naime, gospodin Vuk Drašković nije kopredsednik. Ne verujem da bi iko ovde u sali glasao da Vuk Drašković ima ista prava odlučivanja u pregovaračkom timu kao što imaju Boris Tadić i Vojislav Koštunica, a svi znate zašto. Ako kažete da je 15 godina Vuk Drašković proveo boreći se protiv ideologije SRS, to je on, jadnik, samog sebe ubijao. To je njegova ideologija. Svi koji su sa njim 1990. godine počeli da se bave politikom bavili su se politikom zato što je imao ideologiju koju sad zastupa SRS. Unekoliko bi trebalo da podsetim i mog prijatelja Omerovića, mog prijatelja Bajru i još neke tu da bi bez ruke dolazili na sednice Narodne skupštine da je Vuk Drašković odlučivao kako će oni da žive i da se bave politikom. Da vas podsetim da je Vuk Drašković u intervjuu CNN za vreme bombardovanja, kao funkcioner u Saveznoj vladi, izjavio: "Pomažite, braćo, ovo je rat između muslimana i hrišćanstva". Ne verujem da vi sledite takvog Vuka Draškovića zbog ideologije. Pre mislim da su u pitanju mali položaji koje ćete da zauzimate. Ovde otvoreno kažem predsedniku Vlade Vojislavu Koštunici – Vuk Drašković je njegov kadar, takav kakav jeste. To je kadar Vojislava Koštunice i saradnika Vojislava Koštunice koji otvoreno u novinama izjavljuju da je Srpska radikalna stranka nedemokratska stranka, da sa njom nema saradnje, da samo liči na demokratsku stranku, da na populistički način ostvaruje glasove kod birača, ali joj treba tutor koji će da je vodi. Znači, mi smo baš narod, u pravom smislu te reči, a potražićemo od vas, koji ste pametni, nekog ko će da nas vodi i ko će da zauzima ministarska mesta, a vi ćete reći – evo vam Vuka Draškovića da vas zastupa. Hvala lepo. Nisam rekao da je Vuk Drašković optužen pred Haškim tribunalom. Rekao sam da svakog časa može da bude podignuta optužnica protiv njega, sa mnogo više dokaza nego protiv Vojislava Šešelja. Ne junačite se time. To je naš ponos što je Vojislav Šešelj u Hagu. Ne preuzimajte nam taj ponos. Znam jedno mesto na kome bi mogli mnogo da pomognu Vuku Draškoviću, a znate ga i vi dobro.
Replika, narodni poslanik Sanja Čeković.
Neprimereno je da kažete za predsednika moje stranke i ministra spoljnih poslova da je jadnik. Gospodin Vuk Drašković nije jadnik. On je predsednik stranke i ministar spoljnih poslova. On je čovek koji je 15 godina na političkoj sceni, čovek koji je prošao najveću golgotu režima u kome ste i vi učestvovali. On je čovek koji najiskrenije radi ono što radi. Mi nismo kadrovi DSS-a ni Vojislava Koštunice, mi smo koalicioni partneri, mi smo SPO, mi smo stranka koja ima identitet i mi smo spremni, kao i uvek od 90-tih do sada, da radimo isključivo za dobrobit ove države. Da li se to uklapa sa vašim viđenjem Srbije, o tome će odlučiti Evropa i svet. Građani Srbije glasaju na izborima, a nakon tih izbora stranke koje dobiju glasove prave vladajuću koaliciju. Mi nismo uticali na izbor vladajuće koalicije. Mi smo, kao stranka kojoj je to bilo ponuđeno, ušli u vladajuću koaliciju. Imali smo određenu želju, ali tu želju nismo mogli uslovljavati, jer nismo bili najveća stranka u toj koaliciji. Želja i odluka SPO-a je da se vladajuća koalicija napravi sa DSS, G17 plus, SPO i DS. Mi nismo odgovorni što do te koalicije nije došlo, ali smo vrlo odgovorno ušli u tu koaliciju i u ministarstvima u kojima učestvujemo radimo onako kako treba raditi za dobrobit Srbije i za čast ljudi koji su predstavnici SPO-a. To što su napustili poslanici, gospodine Nikoliću, to je stvar poslanika i ljudi koji su otišli iz Srpskog pokreta obnove. Još jedanput da ponovim, to sam već jedanput rekla, svako ko je bio u SPO-u ikada u ovih 15 godina za mene je veliki čovek i cenim ga jer je podržavao ideju SPO-a, demokratsku ideju, ideju koja vodi Srbiju u Evropu. Molim vas, ne vređajte gospodina Vuka Draškovića. Možete da mu zavidite, možete da želite njegove kvalitete, možete da razmišljate o čoveku koji se pokazao kao izuzetan čovek, možete politički da nam se suprotstavljate, ali nemojte tražiti mesto i aludirati na neke ružne stvari, na neke ružne institucije, jer Vuk Drašković je čovek kome je mesto u Srbiji, Vuk Drašković je predsednik moje stranke i Vuk Drašković je ministar inostranih poslova, koji danas ima izuzetno težak zadatak da brani Srbiju i da pokuša da je odbrani. Kada je Vuk Drašković u pitanju, imam veliko poverenje i nadam se da će se vratiti iz Brisela sa pozitivnim rezultatom. Molim vas još jedanput, kao predstavnika velike stranke, kao predstavnika najveće opozicione stranke, kako to glasači kažu, imajte poštovanja prema drugim strankama i ne vređajte mog predsednika stranke gospodina Vuka Draškovića.
Reč ima predsednik poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije gospodin Ivica Dačić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedniče Vlade, poštovani predsedniče Republike, uvaženi ministri, poštovani građani Srbije, tema o kojoj danas govorimo i sednica koju danas održavamo svakako nije jedna od uobičajenih tema. Ovo je srpski arhetip. Tema o kojoj danas govorimo vezana je za srpske korene, za srpske seobe, ali nažalost, kao što se možda vidi iz same ove sednice, i za srpske deobe. Da je u Srbiji stanje drugačije, ne bi trebalo da zakazujemo ovakve sednice. Da u Srbiji postoji političko jedinstvo ne bi trebalo ni da oko ove najvažnije nacionalne i državne teme postavljamo međusobne partijske plotove. Nažalost, čini mi se da smo suviše mnogo vremena u našoj istoriji, i to ne samo u ovih 15 godina, iako možda neko misli da istorija počinje od 5. oktobra i do danas, i decenija u našoj istoriji potrošili optužujući jedni druge, ne shvatajući da se boreći sami protiv sebe ujedno ne borimo dovoljno protiv onoga što jeste konstanta politike na Kosovu i Metohiji svih ovih decenija i vekova. Ta konstanta jeste stalna, jedinstvena i uporna želja Albanaca na Kosovu i Metohiji ka stvaranju nezavisnog Kosova i Metohije. Ovde ima mnogo političkih stranaka koje se nalaze u Skupštini Srbije, koje predstavljaju ne samo građane Srbije nego i Srbe. Među nama postoje ozbiljne političke razlike, kao što se vidi, u tome kako vidimo budućnost Kosova i Metohije. Da li neko od nas sumnja da li postoje bilo kakve razlike o budućnosti Kosova među albanskim političkim partijama? Da li postoji jedna politička partija na Kosovu i Metohiji koja je trenutno u parlamentu Kosova, gde se mogu čuti ovakvi tonovi kao npr. što se mogu čuti na srpskoj političkoj sceni ili u srpskoj Skupštini? Ne, zato što oni znaju šta hoće, oni hoće nezavisno, samostalno i od Srba etnički očišćeno Kosovo. Da li mi to vidimo ili ne vidimo? Da li mi to čujemo ili ne želimo da čujemo i da li i dalje stalno gubimo vreme optužujući jedni druge? Zato danas mislim da kao narodni poslanici koje je narod birao, pa i naš narod koji živi na Kosovu i Metohiji, treba da odamo priznanje i zahvalnost svim Srbima koji su, i pored terorizma i etničkog čišćenja, ostali da žive na Kosovu i Metohiji, svesni da to može biti opasno po njihov život. Jeste Kosovo deo naše istorije, jeste Kosovo deo naše budućnosti, ali je Kosovo deo naše sadašnjosti i tamo i danas živi naš narod i on zaslužuje da zna šta vodeći srpski političari misle o budućnosti Kosova i Metohije. Zato treba odati priznanje svima koji su ostali da žive i posle 1999. godine na Kosovu i Metohiji. Možemo se mi ovde boriti koliko god hoćemo za Kosovo i Metohiju, ali ako nema Srba na Kosovu i Metohiji onda nema ni Kosova u Srbiji. Smatram da treba sećanjem da odamo poštovanje i priznanje svima onima koji su dali živote za odbranu svog naroda i svoje države u svim borbama za slobodu srpskog naroda i za opstanak Srba na Kosovu i Metohiji, i to se ne odnosi samo na poslednjih deset, petnaest godina, to se odnosi na poslednjih nekoliko vekova, pa i svima onima koji su dali svoje živote i branili Kosovo i Metohiju onda kada smo bili izloženi bombardovanju. Oni su branili svoju zemlju i svoj narod, a slušajući i ono što smo danas ovde govorili i zapisali, oni su branili osnove srpske politike, politike Srbije, branili su osnove politike srpskog naroda, a to je da je Kosovo sastavni deo Srbije. Zato su dali svoje živote i oni, osim retkih izuzetaka, nisu ratni zločinci, na Kosovu nije bilo kolektivnog, organizovanog i sistematskog genocida od srpske države i srpskog naroda. Naprotiv, bilo je organizovanog etničkog čišćenja Srba od strane Albanaca na Kosovu i Metohiji. Nadam se da je krajnje vreme da doživimo otrežnjenje; svi oni koji su deset, petnaest godina govorili o tome da je na Kosovu glavni problem nedostatak ljudskih prava Albanaca ili tzv. demokratsko pitanje imali su dovoljno prilike, nažalost, da se uvere posle 2000. godine da to apsolutno nikada nije bila tema dnevnog reda, nego da je tema na Kosovu i Metohiji uvek i isključivo bila stvaranje nezavisnog Kosova i Metohije. Uostalom, podsetio bih da je u vreme nekadašnje SFRJ naša država uložila 12 milijardi dolara na teritoriji Kosova, da je naša Republika Srbija Kosovu predložila i u samom Rambujeu najviši stepen autonomije koji na svetu postoji, da je prihvaćeno čak i međunarodno prisustvo ako bi se potpisao taj politički sporazum o Kosovu i Metohiji. Jedino na šta država nije bila spremna da pristane, a mislim da niste spremni ni vi koji danas vodite ovu državu, to je da se raspiše referendum koji je bio predviđen sporazumom iz Rambujea. Bilo je predviđeno, kao što znate, tzv. pravo Kosovarima da posle tri godine od održavanja međunarodne konferencije u Rambujeu održe referendum. Dame i gospodo, da je to prihvaćeno 1999. godine taj referendum bi bio održan 2002. godine, danas na Kosovu ne bi bilo Srba, danas bi Kosovo bilo nezavisna država. Nadam se da kod bilo koga od vas i od nas ovde ne postoji ni gram sumnje da Albanci znaju šta hoće i da bi unapred bio poznat ishod takvog referenduma. Nažalost, tragovi takve logike vide se i u stavovima Kontakt grupe gde se u jednom delu zaključaka sa londonskog sastanka Kontakt grupe govori da Srbija treba da prihvati da rešenje treba da bude prihvatljivo za narod Kosova. Takođe, ne bih se sada vraćao na sve ono što se odnosi na lažnu sliku koja je stvarana o Srbiji u vreme kada je trebalo stvoriti predstavu i uvertiru za bombardovanje naše zemlje; da li se u Račku zaista desio masakr, što je bio povod za bombardovanje naše zemlje. Takođe, da li su, kao što je i sama gospođa Ranta, koja je bila patolog u tom slučaju, priznala da je slučaj Račak bio isfabrikovan, isto kao i Markale, kao alibi za bombardovanje Republike Srpske i za bombardovanje SRJ. Po našem mišljenju greška je bila i amnestija albanskih terorista i separatista iz srpskih zatvora, jer oni nisu bili u srpskim zatvorima zato što su bili politički zatvorenici, oni su bili u zatvorima zato što su ubijali srpsku decu i Srbe na Kosovu i Metohiji. Takođe smatramo da je bila greška učešće u privremenim institucijama, takozvanim, na Kosovu i Metohiji, jer je ova ista skupština proglasila tzv. Hekerupov Ustav nelegitimnim i nelegalnim. Takođe, bili smo protiv učešća Srba na izborima na Kosovu i Metohiji, jer bi se time legalizovale te tzv. privremene institucije na Kosovu i Metohiji. Koji su to standardi danas ispunjeni na Kosovu i Metohiji? Govorilo se o politici standardi pre statusa; sada se više ne govori o tome, sada se govori o politici standarda i statusa u isto vreme. Uskoro će se govoriti – prvo status, pa onda standardi. Jednostavno, nema multietničkog Kosmeta, zbog toga što Albanci ne žele da žive u miru sa Srbima. Rešenje za Kosovo i Metohiju, što se tiče Albanaca, jeste da na Kosmetu više nema Srba i to je valjda svima jasno posle nekoliko vekova. Ono što se danas dešava na Kosovu i Metohiji jeste direktna posledica nesprovođenja Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti UN. Ta rezolucija, kao što znate, kao i sve druge rezolucije Saveta bezbednosti, ima obavezujući karakter, ona je doneta na osnovu Glave VII Povelje UN. Ona je bila rezultat, posledica bombardovanja naše zemlje i našeg naroda. Ona nije idealna, ali vi je i danas spominjete kao nešto što je jedina slamka spasa, koja i danas drži Kosovo i Metohiju u okviru teritorijalnog integriteta i suvereniteta naše države i našeg naroda. Oni koji su insistirali da se ta rezolucija donese, a između ostalog, tu je bio i čuveni Ahtisari, oni danas ne poštuju tu rezoluciju. Podsetio bih da u toj rezoluciji piše – mir i bezbednost za sve građane, razoružanje terorista, povratak izbeglica i raseljenih lica, povratak jugoslovenskog osoblja, vojske i policije, po određenim namenama i suštinska autonomija za Kosovo i Metohiju. Od 280.000 raseljenih lica sa Kosova i Metohije svega se 2% vratilo u tu našu pokrajinu. Ostalo je da živi još oko 215.000 nealbanaca, a od toga oko 150.000 Srba. Od dolaska KFOR-a i UNMIK-a bilo je više od 7.500 terorističkih napada na Kosovu, ubijeno je više od 1.200 Srba, povređeno je i ranjeno više od 1.500 ljudi, uništeno i oštećeno više od 150 crkava i manastira. Na Kosovu vladaju terorističke bande, ne sama Al kaida i mudžahedini, ne treba ići tako daleko. Pripadnici OVK i Albanske nacionalne armije su i pripadnici zvaničnih kosovskih struktura, Zaštitnog korpusa, Kosovske policijske službe, Vlade i Skupštine Kosova i Metohije i naravno, političkih partija. Tek pokoji Albanac se nađe na spisku Karle del Ponte, da se nađe pred Haškim tribunalom. Dakle, ako se i tamo nađe, ubrzo se pušta da se brani sa slobode, da se malo bavi politikom, dok mu se ne izrekne konačna presuda. Oni su sprovodili politiku etničkog čišćenja, a ne samo da se i dalje nalaze na slobodi, nego se i puštaju kada se uhapse na osnovu poternice Interpola, a u tome je i prethodna Vlada Srbije učestvovala, šaljući poruke da su to poternice bivšeg režima koje sada ne važe u nekom novom režimu. To su bile poternice, dame i gospodo, za terorizam, protiv onih ljudi koji su ubijali ne samo Srbe, nego i druge lojalne građane države Srbije. Nažalost, danas između Srbije i Kosmeta, iako je Kosmet i dalje formalno deo Srbije, čak i po Rezoluciji Saveta bezbednosti, postoji carina, a ne postoji carina između Kosmeta i Albanije. Danas se građani Srbije koji žive na Kosovu, kada pređu u Srbiju ili kada žele da ostvare određena prava unutar Srbije, van Kosova i Metohije, često tretiraju kao građani drugog reda. Nema jedinstvenog informativnog prostora. To sam govorio sto puta i ponoviću ponovo. Kada je bio 17. mart, kada se desilo etničko čišćenje na Kosovu i Metohiji, RTS i drugi srpski mediji su imali direktne izveštače i snimak ulaska američkih trupa u Bagdad, Avganistan i druge gradove u svetu, a celu noć se vrtela slika zapaljene džamije iz Beograda, dok su se na Kosovu i Metohiji palile srpske svetinje i ubijali ljudi. Smatramo li mi da je Kosovo i dalje deo srpskog nacionalnog i državnog prostora? Ako naši mediji ne smeju da idu tamo, ako naši političari ne idu tamo, ako naši biznismeni više vole da razvijaju biznis u Tirani, a ne u Kosovskoj Mitrovici ili u Gračanici, kako mi onda imao pravo da tražimo od tih Srba koji tamo žive da ostanu da tamo žive, a da mi ne smemo ni da odemo, da ne smatramo Kosovo i Metohiju kao sastavni deo naše države? Ekonomska pomoć Srbima na Kosovu i Metohiji, ekonomski razvoj srpskih delova Kosova i Metohije je ključan, jer bez toga Srbi neće moći da ostanu tamo da žive. Naravno, evidentno je, i to je ono što je najvažnije, pošto danas govorimo o toku pregovaračkog procesa, i svima je vidljivo da se odvija jedan proces laganog klizanja Kosova ka nezavisnosti. To se dešavalo u nekoliko navrata i pokazivalo se da je i u Evropskoj komisiji u više navrata razgovarano o tome, kao da je to neki poseban mehanizam, dakle, nezavisno od Srbije i Crne Gore, da se ostvari pitanje učešća Kosova i Metohije u procesu stabilizacije i asocijacije. Takođe je bilo najavljeno i evropsko partnerstvo za Kosovo. Dakle, kao što znate, svakodnevno možete čuti od Kontakt grupe da navodno oni ne znaju šta će predložiti, ali nikako neće biti dozvoljen, kako oni kažu, povratak na stanje pre 1999. godine, neće biti dozvoljeno priključenje drugoj državi ili delu druge države i neće biti dozvoljena podela Kosova i Metohije. Svako ko je politički inteligentan ili ko ima prirodnu logiku, ako isključi sve tri mogućnosti koje su navedene, ne treba mnogo da igra političkih skrivalica i da razmišlja o tome šta je jedino ostalo kao mogućnost. Ne treba to skrivati, ne treba skrivati da postoje veliki centri moći, između ostalog, i među članicama Kontakt grupe i među onima koji vodi ove pregovore, kao što je Ahtisari, koji se zalažu za nezavisnost Kosova i Metohije. Smatram da odgovor naše države na takvu najavu prejudiciranja konačnog rešenja treba da bude jak, odlučan i jedinstven. Dakle, napustiti pregovore i prekinuti diplomatske odnose sa tim zemljama koje se zalažu za nezavisnost Kosova i Metohije. To radi jedna ozbiljna država. Ako je formula "više od autonomije, manje od nezavisnosti" zagonetna, mislim da je ona prepisana iz Rezolucije 1244, a to je suštinska autonomija i značajna samouprava za Kosovo i Metohiju u okviru teritorijalnog integriteta i suvereniteta naše države, baš onako kako je zapisano u Rezoluciji 1244 SB UN. Tu rezoluciju smo mi izglasali ovde; da bi ta rezolucija bila prihvaćena u ovoj skupštini Srbija je bila bombardovana nekoliko meseci. Ona je bila prihvaćena kao uslov za završetak rata. Ko danas u miru ima pravo da menja uslove pod kojima je završen rat? Takođe, smatramo da je međunarodna misija, vojna i civilna, odgovorna za sprovođenje Rezolucije 1244. To znači da dok se ne završe razgovori o konačnom statusu Kosova i Metohije, mora se učiniti sve da se Rezolucija koja je na snazi poštuje, mora se zaustaviti pokušaj rešenja pre konačnog rešenja, mora se zaustaviti politika svršenog čina. Ako na Kosovu i Metohiji ne bude više Srba, stigli smo do politike svršenog čina. Što se tiče samog ekspozea i izveštaja, što se tiče SPS-a, za nas je to prihvatljivo. Dakle, između ostalog, zato što je za nas prihvatljivo sve što sadrži nekoliko ključnih pitanja. Prvo, polazi se od suverenosti i teritorijalnog integriteta Srbije. Ako se odstupi od ovog pravila i od ovog principa, naša država ima potpuno legitimno i moralno pravo da traži da se od tog principa odstupi i na nekim drugim teritorijama. Nisam čovek koji se nalazi na visokim državnim funkcijama. Imam slobodu da to kažem, možda slobodnije od vas koji te funkcije obavljate: kako je moguće da na celoj teritoriji bivše SFRJ važi princip nepovredivosti granica, pa onda nije moguće formirati ni autonomne ni bilo kakve druge republike, Republiku Srpsku Krajinu ili Republiku Srpsku, a kada se dođe do pitanja Srbije, onda je ipak moguće da se malo odstupi od principa. Ako se odstupi od tog principa na primeru Srbije, Republika Srbija treba da postavi pitanje Republike Srpske. Kako je moguće da postoje različiti slučajevi? Moguće je sve dok mi ne postavimo pitanje zašto i kako je to moguće. Takođe, za nas su ovaj izveštaj i ekspoze prihvatljivi i zato što se polazi od suštinske autonomije i značajne samouprave Kosova i Metohije, kao oblika političkog rešenja krize iz raznih rezolucija Saveta bezbednosti UN. Veoma je bitna i spremnost za mirno i sporazumno rešenje, ali da konačnu verifikaciju da Narodna skupština i građani. Ono što je najznačajnije, i možemo ga zvati kako god hoćete, jeste odrednica koju smo usvojili na prošloj sednici Narodne skupštine Republike Srbije, koja glasi – svako nametnuto rešenje budućeg statusa Kosova i Metohije se mora proglasiti nelegitimnim, protivpravnim i nevažećim. To je ključna stvar. Želim ovde da se veoma oštro i javno suprotstavim svima onima koji unapred kažu da je bitka koju vodimo i koju vi vodite izgubljena. Kosovo i Metohija nije izgubljen slučaj. Tako su neki govorili ranije u svim vlastima i opozicionim partijama, u svim ovim godinama za nama, da je izgubljeno i pitanje Republike Srpske Krajine i da se ne vredi za to boriti, da je izgubljeno i pitanje Republike Srpske i da se ne vredi i za to boriti, da je izgubljeno i pitanje Kosova i Metohije i da se ne vredi ni za to boriti. Za šta se onda vredi boriti? Samo se treba boriti za svoje fotelje. Mi nemamo razlog da smatramo da je pitanje Kosova i Metohije pitanje svršenog čina, već smatramo da se namerno stvara javno mnjenje u Srbiji, gde će to izgledati potpuno normalno. Tome pregovarački tim, Vlada Srbije i predsednik Republike, koji je izabran od strane građana, moraju da se oštro suprotstave. Svaka srpska vlada i svaki srpski predsednik će se naći samo pred jednim pitanjem – hoće li potpisati nezavisnost Kosova i Metohije, hoće li svojim potpisom priznati nezavisnost Kosova i Metohije. Zato se svih ovih godina traže Srbi, i u Srbiji i na Kosovu i Metohiji, koji će staviti potpis na takav dokument. Dame i gospodo poslanici, uvaženi predsedniče, uvaženi ministri, poštovani građani, ubeđen sam da nema tog političara u Srbiji, u bilo kojoj stranci da se nalazi, koji će potpisati nezavisnost Kosova i Metohije. Svim silama moramo sprečiti da se ponovi Rambuje. Želeo bih da upozorim pregovarače – u Rambujeu su se direktni pregovori vodili svega 20 minuta. Dvadeset minuta su strane direktno razgovarale i pregovarale, sve ostalo je bila šatl diplomatija. To će se sigurno ponavljati i u ovim razgovorima. Što se tiče SPS-a, na kraju još jednom kažem, nema potrebe da bilo ko postavlja pitanje kako ćemo mi oko Kosova i Metohije glasati. Mi ćemo uvek glasati za svaki tekst u kojem piše da je Kosovo deo Srbije, jer ćemo se svim silama boriti da ne prihvatimo bilo kakvo nametnuto rešenje, jer bez države, bez Kosova, bez Srbije nema ni SPS-a, nema ni DS-a, neme ni DSS-a ni SRS-a, bez naše otadžbine nema nijedne političke partije. Hvala vam.
Gospodine Stevanoviću, pre vas se javio gospodin Petrović. Ima reč predsednik poslaničke grupe DS - Boris Tadić gospodin Dušan Petrović.
Gospodine predsedavajući, gospodine predsedniče, gospodine predsedniče Vlade, poštovane kolege poslanici, izveštaj koji smo dobili danas je nešto širi i sveobuhvatniji, i sadrži jedan deo istorijskog prikaza, od onoga što je pregovarački tim od trenutka svog formiranja radio. Demokratska stranka će glasati za izveštaj o tome šta je pregovarački tim činio. U istoriji ovog pitanja u ovoj skupštini i van ove skupštine postojali su različiti pogledi o različitim pitanjima. Demokratska stranka ostaje pri svojim stavovima koje je imala, ali mislim da smo ušli u fazu da je od neprocenjive važnosti da budemo u stanju kao država, kao političko biće, da vodimo politiku koja će imati mogućnost da upregne, artikuliše i ovom pitanju posveti najveću snagu koju možemo u ovom trenutku, posle teške istorije koju smo proživeli, da damo i da pružimo. Pregovarački tim je imao jedan deo aktivnosti koji se odnosio na opšta pitanja, jedan začetak aktivnosti koja su otvorila pitanja statusa, ali ono što se tehnički važno i bitno zbilo jesu pregovori i prva runda pregovora koja je u toku prošle nedelje održana u Beču. Smatram, i to je neko ovde rekao, da nema suviše smisla baviti se ovim pitanjem ukoliko nema Srba na Kosovu. Dragoceno je da je početak aktivnosti koje Srbija ima posvećen pitanjima koja bi trebalo da olakšaju život našim ljudima koji na Kosovu danas žive i koji u stvari predstavljaju nas, Srbiju na Kosovu. Vrlo je važno da je izložena naša pozicija o tome kako bi trebalo da izgleda policija u opštinama gde su Srbi većina, kako bi trebalo da izgleda pravosuđe, u kakve bi škole Srbi i drugi nealbanci trebalo da idu kada budu organizovane kulturne ustanove, u kakvim bi bolnicama trebalo da bude organizovana zdravstvena zaštita, kako da se organizuje sistem socijalnog staranja za naše ljude koji se nalaze na Kosovu i Metohiji. Mislim da je ovo tačka gde u stvari treba proceniti i kako se opšte prilike razvijaju. Žao mi je što o tome niko nije govorio. Znam da je ovo tema koja je izazovna za sve koji se bave politikom, jer je lako u parolama govoriti o Kosovu i Metohiji. Poštovane dame i gospodo poslanici, držim da nije sporno da smo svi patriote. Siguran sam da i oni sa kojima se najdublje ne slažem iskreno žele da mi na dobar način ovo pitanje rešimo, samo što mislim da oni sa kojima se ja najdublje ne slažem to ne čine na dobar način. Ali, tu smo da debatujemo i da razgovaramo kako ko gleda na rešenje ovog velikog, teškog, važnog državnog pitanja. Nisu kosovski Albanci želeli da pregovori otpočnu ovako. Srpska strana je tražila da decentralizacija bude tema na početku ovih pregovora. Tražili su kosovski Albanci da se sve rešava u paketu, da se ne govori o decentralizaciji dok se ne reši pitanje statusa, a oni o statusu imaju vrlo jasan i jednostavan stav – žele nezavisnost. Nije baš bilo kako su albanski političari želeli. Održana je ova runda pregovora i DS drži da je pregovarački tim uradio dobar posao. Želim da podvučem i nešto što nije dovoljnu pažnju ovde izazvalo. Sledeća runda razgovora o decentralizaciji je zakazana za 17. mart, na dan pogroma koji je počinjen nad našim sunarodnicima, ali i trenutak kada mislim da je država Srbija uspela da spreči taj proces koji je zaista vodio iseljavanju naših sunarodnika sa Kosova i Metohije. Sedamnaestog marta govoriće se o tri vrlo važne teme. Prva tema jeste finansijska politika za područja gde su i opštine gde su Srbi većina. Nema nikakve samouprave, kao što nema države, ukoliko ona nema od čega da se izdržava. Važno je da izložimo svoj stav o tome kako bi trebalo Srbi na Kosovu i Metohiji da finansiraju one funkcije koje budu predstavljale rezultat dogovora u ovom procesu koji sada vodimo. Druga važna stvar su horizontalne veze među sadašnjim srpskim opštinama i srpskim opštinama za koje sam siguran da će biti formirane na Kosovu i Metohiji. To će biti suština onoga što na ovaj ili onaj način zovemo entitetom koji će Srbi imati na Kosovu i Metohiji. Treća tema jesu veze lokalnih samouprava na Kosovu i Metohiji sa Beogradom. Nisu, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, Albanci želeli da ovi pregovori ovako idu. Mislim da je to vrlo važna stvar koja se sada dešava. Da li je ona odlučujuća? Da li je velika? Videćemo na kraju. Kao što je neodgovorno i loše reći da naša država stoji dobro po ovom pitanju, a svako od nas zna da to nije tako, danas neću da govorim o uzrocima stanja u kome se danas nalazimo, jer nije vreme da govorimo o tome, nije vreme da rasipamo našu nacionalnu energiju. Srbija danas zahteva od svakoga ko se bavi politikom posvećenost i mudrost, da bismo spasli što se spasti može od naših državnih i nacionalnih interesa na Kosovu i Metohiji. Što se tiče statusa, prošle su brojne diplomate kroz Beograd; jedni su rekli jedno, drugi su rekli drugo. Tačno, gospodin Sojers je rekao u jednom trenutku da njegova vlada drži da bi nezavisnost bila dobro rešenje, pa koliko sam video, reterirao je brzo posle toga, isto ovde u Beogradu. To nije dobro. Nisam nigde ni čuo ni video da je gospodin Vizner, koji je predstavnik predsednika SAD, rekao u javnosti u Srbiji da Vlada SAD deli takvo mišljenje. Možda je to neko video i čuo, ja ne. Čitam i novine i gledam elektronske medije sve vreme. Mislim da je vrlo bitno da se jedna od velikih sila oglasila i u saopštenju i u izjavi predsednika Putina definisala jednu principijelnu i mislim za naše pozicije i za naše prilike vrlo važnu poziciju koju Rusija sada ima. Ne vidim razlog zbog čega bilo ko poziva na predanost i pažnju kada su odnosi između Srbije i Rusije u pitanju. Znam sigurno da Rusija iskazuje puno razumevanje za politiku koju Srbija vodi o Kosovu i Metohiji. To razumevanje je pokazao predsednik Putin kada je sa predsednikom Tadićem imao sastanak u Moskvi. To razumevanje je pre nekoliko dana specijalni izaslanik predsednika Rusije, gospodin Poltavčenko, ovde u Beogradu ponovio i mislim da je to vrlo dobro i vrlo važno i da to pomaže poziciji koju naša zemlja ima. Šta nam je činiti? Demokratska stranka smatra, i to će podržavati kao što je podržavala i do sada, da Srbija vodi odgovornu politiku. Odgovorna politika je borba, diplomatska borba. Ukoliko budemo imali razložnije i suvislije predloge za to kako da Albanci organizuju svoj politički sveukupni javni život, kako da Srbi i drugi nealbanci na Kosovu i Metohiji organizuju svoj politički i ukupni javni život, utoliko se izgledi da sačuvamo najveću meru svojih nacionalnih i državnih interesa povećavaju. Demokratska stranka podržava ono što je do sada činio pregovarački tim i pružiće snažnu podršku politici o kojoj sam govorio i ubuduće. Otvorena su ovde neka pitanja koja ne zadiru u temu Kosova i Metohije. Upućena su neka pitanja DS-u. Svakome ću odgovoriti, ali ne danas. Nije ovo ni vreme ni mesto da o svojim podelama i o različitim političkim stavovima govorimo. Spreman sam na dijalog i na političku borbu sa svakim, i sa onima koji dobacuju u ovoj skupštini dok govorimo o Kosovu i Metohiji, sa onima sa kojima se može voditi civilizovan dijalog, ali to, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nije tema današnje sednice. Uveren sam da imamo snage i da imamo moći da se za zaštitu svojih interesa borimo. Ko sam sebi pomaže i Bog mu pomaže. Hvala najlepše.
Reč ima predsednik poslaničke grupe Nova Srbija i samostalni poslanici 9+9, gospodin Veroljub Stevanović. Izvolite.
Poštovani predsedniče Vlade, poštovani predsedniče Republike, potpredsedniče, gospodo ministri, dame i gospodo poslanici, očekivao sam da se ova skupština malo drugačije odvija. Očekivao sam da nam danas nisu važni politički poeni, da nam je to sporedno. Očekivao sam malo drugačiju atmosferu. Danas je poseban dan, rekao bih, važna tema, važan dan i, čini mi se, dan kada moramo da vodimo računa o svakoj reči koju izgovorimo. Očekivao sam da se danas na mnoge stvari ukaže, da se upozori, da se kaže da je stanje alarmantno, ali da se kaže i od kada je alarmantno i kako se iz toga izlazi. Dakle, očekivao sam da se drugačije danas stvari u ovoj skupštini odvijaju. O ovoj temi, najvažnijoj i jednoj od najvažnijih, govorili smo i danas mnogo i govorićemo danas, i unazad godinama je bilo reči o tome, ali nekako smo uvek, pa i na ovoj temi, koristili neke reči koje ne smemo da koristimo i, najkraće rečeno, nadgovarali smo se. Ne znam zašto nam to treba. Danas i repliciramo, a ne znam zašto nam to treba. Dakle, samo smo se spoticali o sopstvene noge, jedni druge smo spoticali i evo upravo zbog toga tu smo gde jesmo. Nekako smo se ili se pomalo i danas zaklanjamo u svoje rovove, pa iz tih pozicija, čini mi se, pomalo govorimo, namerno kažem pomalo, a mi bismo, recimo, monarhisti mogli sada da kažemo – da, nije, evo nećemo, i čini mi se da sve to moramo ostaviti po strani. Naravno da treba ukazivati, da treba upozoravati, naravno da se treba pozivati na Ustav, na minimume. A koga mi to, gospodo, upozoravamo? Koštunicu i Tadića? Pobogu, valjda treba upozoriti one sa kojima oni pregovaraju. To je neki pristup, čini mi se, koji je morao da bude prisutan ovde i koji smo morali do kraja jasno izreći i morali smo, rekao sam, da nešto zaključimo i da se iz ove atmosfere nešto vidi. Konačno, šta treba da bude rezultat, šta treba da bude doprinos ove sednice, i neke buduće kada opet budemo imali neki naredni izveštaj – dakle, po meni i po nama, potpuna i apsolutna podrška pregovaračkom timu, poverenje u pregovarački tim i apsolutno jedinstvo na ovoj temi. To sam upravo želeo da kažem, naša poslanička grupa insistira na jedinstvu i ima puno poverenje i u predsednika Republike i u predsednika Vlade kao pregovarače po ovoj temi. Zahvaljujem.
Da li još neko želi reč? Šef poslaničke grupe Za evropsku Srbiju Ljiljana Nestorović.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Uvažene kolege poslanici, gospodo predsedniče Republike i predsedniče Vlade, gospodo ministri, odmah na početku želim da naglasim da je velika šteta što se rasprava o prvom izveštaju pregovaračkog tima Narodnoj skupštini o toku pregovora o konačnom statusu Kosova i Metohije odvija u atmosferi velikih animoziteta i unutar političkog sukobljavanja. To se dešava uprkos činjenici da je osnovni ton koji je preovladavao i na kom se insistiralo upravo na ovom mestu, u ovoj Narodnoj skupštini kada se vodila rasprava o Rezoluciji o Kosovu i Metohiji bio – postići jedinstvo. Taj ton je bio i previše naglašen, s obzirom da je tada bilo i svrsishodno čuti i oštrija neslaganja i prigovore na predloženu Rezoluciju, pa i korigovati njene određene delove, jer je argumentacija pojedinih stranaka i poslanika koji su predlagali izmene bila čvrsta, a pristup konstruktivan. Umesto takvog odnosa, svako drugačije mišljenje, moram da podsetim, bilo je etiketirano maltene kao izdaja i nebriga za državne interese Srbije. Sada je proces pregovaranja počeo i potpuno je jasno da demonstracija dubokih podela, čak i insistiranje na podelama među političarima u Srbiji oko pitanja Kosova i Metohije, baš kao i projektovanje budućih odluka, uz insistiranje da se unapred definiše i naš odnos i stav prema tim, za sada još uvek hipotetičkim, odlukama, može presudno da oslabi i oteža nimalo laku poziciju koju imamo, imajući pre svega u vidu teška pitanja sa kojima se suočavamo kao država i činjenicu da nam politička klima ne ide naruku. Moram da konstatujem nekoliko činjenica. Pre svega, proces gubitka Kosova i Metohije počeo je potpisivanjem Kumanovskog sporazuma, nakon kapitulacije u ratu sa snagama NATO pakta. Povlačenjem vojske i policije sa Kosova i Metohije Srbija se suštinski odrekla suvereniteta na tom delu teritorije, a Narodna skupština, podsećam, to je izglasala. I to je, kolege narodni poslanici, bila cena za izgubljeni rat. Već šest godina na Kosovu i Metohiji ne važe srpski zakoni, vlast vrše privremene institucije, Kosovom i Metohijom upravlja međunarodna zajednica, a pri tome ne postoji mesto u civilizovanom svetu na kome građani toliko teško žive kao što je danas to situacija sa Srbima na Kosovu i Metohiji. Dakle, pitanje Kosova i Metohije u svetlu svega ovoga predstavlja najznačajnije i najkomplikovanije državno i nacionalno pitanje Srbije, kao što je to ovde u svom uvodnom govoru konstatovao i predsednik Vlade. I upravo zbog toga još jednom podvlačim da je hladna glava ono što nam je neophodno za suočavanje sa tim problemom. Pitanje našeg pristupa rešavanju kosovskog pitanja mora biti u saglasnosti, i to u nedvosmislenoj i iskrenoj saglasnosti, sa proklamovanim državnim ciljem, a to je da postanemo punopravna članica EU. To znači da na našim granicama u budućnosti budu i zastave EU, a da nam politički i svaki drugi prioriteti budu bezbednost i kvalitet života naših građana, pre svega naših sunarodnika na Kosovu koji sada žive u nepodnošljivim uslovima. Zato, pored činjenice da Kosovo i Metohija predstavlja najznačajnije državno i nacionalno pitanje, mora se istaći da je za Srbiju rešavanje pitanja o Kosovu i Metohiji pre svega i demokratsko pitanje i pitanje poštovanja ljudskih prava. Beskompromisno i uporno nametanje od strane našeg tima upravo pitanja kvaliteta i uslova života za srpsku i druge nealbanske manjine na Kosovu i Metohiji predstavlja osnovni i najsnažniji potencijal, jer je neosporno i surovo vidljivo koliko je težak položaj Srba na Kosovu, koliko je daleko od elementarnih civilizacijskih normi, i to ne samo evropskih. Situacija u kojoj albanska većina ne samo da nije doprinela boljem položaju Srba i ostalih nealbanaca, već je sprovodila i otvoreno etničko čišćenje, kao 17. marta 2004. godine, pa i dan-danas to čini na manje vidljiv način, ostavljajući većinu srpskih enklava bez struje, predstavlja više nego jasan dokaz da je za Albance na Kosovu pitanje statusa pokrajine isključivo nacionalno pitanje, a ne demokratsko, niti pitanje poštovanja ljudskih prava, kao što oni to žele da predstave. Dakle, pitanje decentralizacije o kojem se diskutuje na početku pregovora jeste prilika da na velika vrata vratimo priču na koncept – standardi pre statusa. Način i uslovi u kojima danas, u 21. veku, na prostoru koji je pod direktnom kontrolom međunarodne zajednice, žive Srbi, predstavlja poraz upravo onih vrednosti na kojima se zasniva koncept moderne Evrope koji je, sa izuzetkom Kosova, u ostalom njenom delu sproveden i na prihvatljivom nivou. Kako se da zaključiti iz ovog izveštaja, naš pregovarački tim zastupa stav o decentralizaciji vlasti u Pokrajini koja za rezultat treba da ima organizovanje srpskog entiteta, koji pored postojećih opština sa srpskom većinom treba da obuhvati i veći broj novostvorenih opština. Za opštine se traži puna autonomija u oblasti kulture, zdravstva, socijalne politike, finansija i privrede, lokalne policije i pravosuđa. Takođe, naša platforma predviđa horizontalne veze među opštinama i posebne veze sa Beogradom, odnosno sa Srbijom. Verujem da je ovakav pristup decentralizaciji dobra osnova za početak pregovora i da strateški taj koncept autonomije u okviru autonomije, kako ga ja prepoznajem, našem timu ostavlja manevarski prostor kada se bude razgovaralo konkretno i direktno o budućem statusu Kosova. Međutim, smatram da ovakav pristup krije i ozbiljne zamke. Pre svega, jedan prihvaćen model može se doživeti i kao princip na koji će se u budućnosti moći pozivati nacionalne manjine u Srbiji na onim prostorima na kojima čine većinsko stanovništvo, kao recimo na jugu Srbije ili u Vojvodini. Drugo, kada je o samom Kosovu i Metohiji reč, i ako se uspostavi takva decentralizacija, može da se dogodi da ona u budućnosti dovede do izolovanosti, jer je nemoguće isključiti mogućnost daljih međunacionalnih tenzija, a upravo je to ono što u političkom smislu uništava politički život Srba na Kosovu. Ne smemo zaboraviti da je danas na Kosovu Srba 150 hiljada, a Albanaca dva miliona. Nepotrebno je, prema tome, tragati za mehanizmima zaštite u okviru multietničkih zajedničkih institucija, kao što su pravo veta ili pravo da se odluke koje se tiču Pokrajine donose kvalifikovanom dvostrukom većinom, kao što je to slučaj, recimo, u Severnoj Irskoj. To bi značilo da nijedan zakon niti odluka ne mogu biti doneti bez dve većine, albanske i srpske. Za Srbe se mora tražiti uticajnija uloga u zajedničkim institucijama. Postizanje takvih ciljeva najviše bi doprinelo ne samo opstanku Srba na Kosovu i Metohiji, već bi ohrabrilo povratak onih koji su prognani i trenutno raseljeni. Ono sa čime se danas suočavaju Srbi u Pokrajini jesu strah i obeshrabrenost, kao i utisak da su ostavljeni na cedilu. Malo ko ih obilazi, niko iskreno ne sagledava probleme običnog čoveka. Ove godine je u škole upisano mnogo manje dece nego prethodnih godina, što govori o trendu daljeg iseljavanja. Taj strah pojačavaju sukobi u Beogradu oko rešavanja kosovskih problema. Naša je obaveza da, pre svega, vodimo računa o životu našeg naroda na Kosovu, da ga ohrabrimo da preuzme sopstvenu odgovornost i aktivnu ulogu u rešavanju sopstvenih životnih pitanja, da ne učinimo ništa što će ih dovesti u još gori položaj od onoga u kome jesu i time sprečimo dalje iseljavanje. Teritorije su važne, naravno da su važne, ali o suverenitetu se može govoriti samo ukoliko Srbi ostanu da žive na Kosovu i Metohiji. Oni će na Kosovu ostati i opstati samo ukoliko kroz ove pregovore budu izdejstvovani uslovi za njihov bezbedan i kvalitetan život. Opstanak našeg naroda na Kosovu je osnovna mera uspeha ovih pregovora. Ključ uspeha u vezi sa problemom o kome danas govorimo, ali ne samo njega, to želim da podvučem, jeste u partnerskom odnosu koji moramo da uspostavimo prema onima koji danas imaju presudnu ulogu u EU i u međunarodnoj zajednici. Prekomerno konfrontiranje sa međunarodnom zajednicom pogubno je za naše interese. Otvoreni sukob i, ne daj bože, rat, bio bi u stvari tragičan kraj za sve nas. Iako verujem da se to neće dogoditi, tu činjenicu stalno moramo da imamo na umu. Srbija – partner međunarodne zajednice na Balkanu, nikako Srbija – problem međunarodne zajednice na Balkanu. Nažalost, i danas nas određeni uticajni međunarodni činioci doživljavaju kao problem. Naša je šansa da iskoristimo sve svoje demokratske potencijale, naša je slabost u tom smislu što još uvek nismo ispunili sve svoje međunarodne obaveze, čime slabimo sopstveni demokratski kapacitet. Izvršenje naših obaveza prema Hagu, nastavak pregovora o asocijaciji i stabilizaciji, rešenje pitanja državne zajednice, ulazak u Partnerstvo za mir, donošenje novog ustava, to je put ka punom partnerskom odnosu. Često i uznemiravajuće izjave, koje stižu čak i sa najviših mesta, u vezi sa prejudiciranjem konačnog statusa Kosova i Metohije, o tome su kolege poslanici ovde detaljno govorili, te izjave ne smemo ignorisati, niti se tome može parirati tako što će u Beogradu biti održane dve-tri konferencije za novinare. Jedini put je da uporno i argumentovano razgovaramo baš sa onima koji potenciraju takve stavove. Naš se tim legitimno poziva na međunarodno pravo, kao polazište u pregovorima, ali krajnja odluka, to svi znamo, biće politika. Upravo u političkom smislu najspornija odluka jeste da se u ovom trenutku donosi odluka o konačnom statusu Kosova i Metohije. Nijedan referentni uslov za kvalitetnu promenu statusa Pokrajine nije se stekao. Pitanja kao što su stepen demokratičnosti, poštovanje ljudskih prava i bezbednosti, širom su otvorena i za njihovo ispunjenje potrebno je vreme. Zato smatram da predlog koji je u svom nastupu pred Savetom bezbednosti UN izneo predsednik Boris Tadić, da se ta odluka prolongira dok navedena prethodna pitanja ne budu rešena, jeste pristup vredan maksimalne pažnje, koji zahteva najaktivniji diplomatski pristup i aktivnost. Kosovo apsolutno nije demokratski organizovano društvo. Srbija se još uvek demokratski izgrađuje. Balkan je bezbednosno osetljiv za nagle promene. Da zaključim: Srbija sa Kosovom u Evropskoj uniji, u njenim političkim i bezbednosnim strukturama. To je politika koja nam je svojevrsni garant i stabilnosti i napretka. Sve što se dešava u pregovorima oko Kosova i Metohije u neraskidivoj je vezi sa tim proklamovanim državnim ciljem.
Povreda Poslovnika, narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, gospodine predsedniče Vlade, gospodo ministri, narodni poslanici, povređeno je dostojanstvo Narodne skupštine. Nije tačno da je Narodna skupština prihvatila bilo kakvu kapitulaciju. Kumanovski tehnički sporazum nije kapitulacija. Danas to ovde tvrditi je opasno i to je voda na vodenicu albanskim pregovaračima. Niti je vojska ovog časnog naroda kapitulirala na Kosovu. Ne pomažimo onima koji tu pomoć od nas ne traže. Dve stvari su veoma važne da zapamtimo. Vi danas kažete moderno da ova država ili ova vlast ima demokratski kapacitet za ovo ili ono. Upravo u nekim godinama ranije tvrdili ste da pitanje Kosova i Metohije jeste demokratsko pitanje, kao i odnosi Srbije sa Crnom Gorom, i da će to pitanje biti elegantno rešeno onog trenutka kada u Srbiji na vlast dođu demokratske političke stranke. Zahvaljujem se premijeru koji je nabrojao u svom obraćanju sve godine koje su ključne za problem odnosa u Srbiji između srpskog i albanskog naroda. Nije samo pomenuo Prizrensku ligu. Mi smo dužni, obavezni da sa ozbiljnošću i sa punom odgovornošću svaku od ovih činjenica razmatramo, da joj damo onaj značaj koji ima. Zato ne odmažimo, već pomozimo, ukoliko to jeste moguće. Parlament ove države ni po Ustavu nema pravo da prihvati bilo kakvu kapitulaciju, pa je ta tvrdnja, izrečena za ovom govornicom, u najmanju ruku neozbiljna. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Sanja Čeković.
Poštovana gospodo, dame i gospodo poslanici, svakako da SPO podržava aktivnosti pregovaračkog tima i da ćemo danas glasati za taj izveštaj. To je početak pregovora. Ako budemo ozbiljni, sigurno ćemo i do samog pregovora doći sa željenim rezultatom. SPO-u je veoma važno da je gospodin Ahtisari prihvatio izveštaj Kai Eidea da razgovori budu neposredni, što se u Beču i pokazalo kako izuzetno korisno i kvalitetno, jer u neposrednim razgovorima ljudi shvate šta su im suprotnosti na direktan način. Za SPO u ovoj fazi pregovora je najvažnije da se izborimo za formiranje lanca novih opština na Kosovu i Metohiji, sa srpskom ili srpsko-nealbanskom većinom, pri čemu bi te opštine imale finansijsku, kulturnu, zdravstvenu samostalnost, kao i svoju lokalnu policiju. Opštine bi između sebe bile povezane, svakako, i u ekonomskom i kulturnom smislu sa Srbijom. Moramo se izboriti da pravo Srba proteranih sa Kosova 1999. godine bude povratak, da se ti ljudi vrate, da li u ove srpske opštine ili u ove zaštićene zone koje smo predlagali da se naprave oko manastira i crkava kojih na Kosovu ima dosta. Svakako da se Srbima na Kosovu i Metohiji mora zagarantovati i državljanstvo. Srpski pokret obnove smatra da mora doći do povraćaja kompletne imovine koja je našim ljudima oteta, da li je ona u vidu zemlje, stanova, poslovnog prostora, preduzeća. Tek po postizanju svega ovoga možemo početi razgovore o budućem statusu Pokrajine. Svakako će se naš pregovarački tim zalagati za kompromisno rešenje. Mi moramo sva legalna prava albanske većine da budu zadovoljena, a prava srpskog naroda da budu maksimalno zaštićena. Osnovu za to imamo u međunarodnom pravu i u Povelji UN. Ako budemo išli ovim putem, ovim postupkom, sasvim sam sigurna da u Srbiji ne može doći do drugog rasporeda i događaja ovog zaista teškog pitanja.
Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: SRS, DSS, DS-Boris Tadić, SPS. Dajem reč narodnom poslaniku Zvonimiru Steviću, a neka se pripremi narodni poslanik Dušan Proroković.
Uvaženo predsedništvo, poštovani predsedniče Vlade, gospodo ministri, predsedniče Koordinacionog centra, poštovani narodni poslanici, zbog problema koje imamo naša Skupština je 2005. godine, kao što vam je poznato, usvojila Rezoluciju o mandatu za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije i predloge te platforme za pregovore koje je tada ponudila Vlada i kasnije rasprava koja je o tome vođena u Skupštini, kada smo izrazili visok stepen jedinstva, posebno u potrebi da se teritorijalni integritet naše države, uz očekivanje da se o potrebu očuvanja i poštovanja principa suvereniteta i teritorijalnog integriteta ne može oglušiti ni Savet bezbednosti UN. Uostalom, na to nas u više prilika obavezuje i Rezolucija 1244 o Kosovu, od 10. juna 1999. godine. Poznato nam je šta se od tada događalo i kako smo se u svemu ponašali. Ukoliko bismo izneli hronologiju toga, bojim se da bismo se nepotrebno iscrpljivali i trošili suviše energije. Zato bih to sveo na jednu rečenicu. I pored svih muka i brojnih teškoća i sa izvesnim oklevanjem napravljen je tim za razgovore sa albanskom stranom, pa je sada kada su otpočeli ti pregovori, a pred nama je izveštaj o početku tih razgovora, nužno da se u ovom sudbinski važnom trenutku za Srbiju i njen narod ponašamo krajnje odgovorno. To znači da je nužan pravi timski rad, odlučnost, racionalno i promišljeno delovanje, kako bismo uspeli da odbacimo sve pokušaje, koji nisu tako zanemarljivi, da se proglasi nezavisnost Kosova i da Albanci dobiju još jednu državu na Balkanu. Ishitrene izjave koje dolaze ovih dana od nekih engleskih i američkih zvaničnika, pa i od samog Ahtisarija, o tome da Kosovu treba dati nezavisnost, više su od probnog balona, kako smo skloni to često da komentarišemo. Zato sam mišljenja da sve naše institucije, državni organi, lideri političkih stranaka i posebno naš pregovarački tim i naša diplomatija moraju znatno brže i odlučnije reagovati na te krajnje drske i pretenciozne nagoveštaje. Odmah da kažem kako na to gledaju Srbi na Kosovu – naime, smatramo da ukoliko nema energične osude i reagovanja na te izjave, nešto drugo se iza brda valja i postoji nešto što se krije od domaće javnosti i kroji se negde u svetskim kuhinjama,među svetskim moćnicima. Smatram da su brojni argumenti za to da naši zvaničnici žustro i argumentovano reaguju na sve te zlokobne signale koji dolaze iz pojedinih centara, a koje prilično blago odbacujemo. Dvostruki aršini u međunarodnoj politici u odnosu na Srbe i dalje su na sceni. Šta drugo znače nagoveštaji da pored krizne grupe i Grupa osam zemalja smatra da Kosovo može, u pogledu očuvanja teritorijalnog integriteta, predstavljati međunarodni presedan. Zašto se olako preko toga prelazi? Još kada se neki naši političari pridruže tim i takvim razmišljanjima, u nameri da po hiljaditi put optuže Miloševića i, kako kažu, njegov režim zbog navodnog ugrožavanja Albanaca, Srbima preostalim na Kosovu i Metohiji i onima koji su otuda proterani diže se kosa na glavi i u srca usađuje nova zebnja da nam nema života na Kosovu. Kako i ne bi tako bilo kada su prvo bile tvrdnje – najpre standardi, pa status, a sada se zahteva nezavisnost za Kosovo, pa primena nekih standarda u budućoj albanskoj državi. Kako bi tek izgledao život u toj otcepljenoj državi kada sada, kada je Kosmet pod međunarodnim protektoratom, Srbi danima nemaju struju i na temperaturi od minus 20 stepeni, kada od milosti Albanaca zavisi da li će srpska naselja dobiti vodu, da li će im biti obezbeđeni elementarni uslovi za bezbedno kretanje i normalan život. Zato se i meni, kao i svim Srbima na Kosmetu, nameće pitanje – kakva je sudbina preostalog dela našeg naroda u ovoj pokrajini ukoliko se desi ono što je večiti san Albanaca, stvaranje nezavisnog Kosova? Da li država, uključujući sve njene institucije i tela, ima u tom slučaju neku izlaznu strategiju i na čemu bi bila zasnovana? Ukoliko se sada, za vreme započinjanja pregovora o statusu Kosmeta, dešavaju mnoge pojave koje vode utiranju puta ka nezavisnosti, šta sutra treba da očekuju Srbi kada bude definisan budući status Kosova? Za ilustraciju ću spomenuti ukidanje saobraćajnih veza srpskih sredina i centralnog dela sa severnim delom Kosmeta i Srbijom, što je samo novi udar na ionako nepodnošljive uslove za život preostalih Srba na tim prostorima. Od kombi prevoznika, što je najčešće jedina mogućnost veze sa centralnim delom Srbije, kosovska policijska služba zahteva na ime taksi za obavljanje ovog posla 5.000 evra. Ovaj korak nije ništa drugo, već nova pretnja kojom se šalje poruka Srbima šta ih očekuje ako žele da se bave nekim ozbiljnijim poslom. Na putevima policija oduzima vozačima dokumenta, naplaćuje kazne na licu mesta po 300 evra. Druga ilustracija je ukidanje veza mobilne telefonije koje zavise isključivo od volje kosovskih operatera. Niz je drugih primera, poput pretnji Srbima i napada na njih u Cernici, Kosovskom Pomoravlju, pljački Srba, njihovih kuća u Svinjaru, na severu Kosmeta itd. Socijalistička partija Srbije smatra da je nužno, upravo u fazi vođenja pregovora, da nadležne institucije naše države sada pokažu mnogo više brige za Srbe na Kosmetu, jer svaka neažurnost, neosmišljenost institucija i njenih pojedinaca doživljava se kao odbacivanje dela stanovništva koje je nezaštićeno na ovim prostorima. Zato se veoma nepovoljno tumači višemesečno kašnjenje u isplatama naknada, inače minimalnih, za radnike koji su na Kosovu ostali bez radnog mesta, isplata dečijih dodataka, socijala i mnogi drugi problemi. Srbi sa Kosova i Metohije svesni su teškoća sa kojima se suočava naša država u međunarodnim relacijama i posebno pretnji i ucena, diktata i upozorenja koja dolaze od albanskih lobista u nekim zapadnim centrima, ali žele od najviših predstavnika svoje države da dobiju snažno uverenje da ne mogu prihvatiti bilo koje rešenje koje bi nam bilo nametnuto u rešavanju konačnog statusa Kosova. Drugim rečima, Srbi sa Kosmeta od svoje države i njenih zvaničnika očekuju krajnje odgovornu bitku za povoljan ishod u rešavanju pitanja statusa, jer nedoumice i kolebanja mogli bi dovesti do krajnje pesimističkog razmišljanja, u slučaju da se rešenja kreću u nepovoljnom smeru, da se u srpskim zemljama donesu odluke i istaknu natpisi o kolektivnom odlasku sa Kosmeta, što bi bio korak nezabeležen u istoriji savremenog sveta, o napuštanju dela naroda i svoje prapostojbine, kolevke državnosti i duhovnosti. Sasvim na kraju, gospodine predsedniče države, predsedniče Vlade, s obzirom da nije radio parlament, da sam razgovarao s ljudima, primio brojne delegacije, silna pisma, traže odgovor od najviših državnih zvaničnika da se kaže istina o Kosovu i Metohiji i kakva je sudbina Srba na Kosovu i Metohiji. Sve je više ona hamletovska dilema – ostati ili otići. Ostati, prihvatiti albanski režim i asimilaciju, ili otići, ugasiti i iskoreniti korene srpstva na Kosovu i Metohiji za sva vremena.
Reč ima narodni poslanik Dušan Proroković, a neka se pripremi narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Poštovana gospodo narodni poslanici, predsedniče Vlade Republike Srbije, predsedniče Republike Srbije, iskoristiću svoje vreme prosto da podelim sa vama neka razmišljanja i da uđem u polemiku sa ljudima koji su zagovornici nezavisnosti Kosova. To su, pre svega, ljudi okupljeni u nekim uticajnim inostranim nevladinim organizacijama. Četiri su razloga obično navodili zašto Kosovo treba da bude nezavisno: prvi, da na Kosovu i Metohiji živi blizu dva miliona Albanaca; drugi, da oni ne prihvataju režim Republike Srbije ni u jednom segmentu; treći, da prete nasiljem i četvrti argument, koji se pojavio pre nekoliko nedelja, jeste da Srbija mora biti kažnjena zbog svega što je Miloševićev režim u protekloj deceniji uradio. Prva tri argumenta lako je osporiti. Prvo, ne želim da ulazim u to da li na Kosovu živi dva miliona ljudi ili manje, ali i u Republici Srpskoj živi milion Srba, nikako oduševljenih činjenicom što su građani Bosne i Hercegovine. Albanci ne žele da prihvate režim Srbije, ali ni režim Igora Smirnova u Pridnjestrovlju ne prihvata režim zvaničnog Kišinjeva, niti južna Osetija, niti Abhazija ne prihvataju zvaničan režim Tbilisija ni u jednom segmentu, pa opet ne vidim da su Moldavija i Gruzija rasturene. Zašto samo Srbiju rasturati? Treće, pretiti nasiljem u eri evropskih integracija, u eri brisanja nacionalnog, definisanja nadnacionalnih ciljeva, i nije toliko pametno, tako da se ovaj argument sve manje pominje. Dakle, ostaje ovo četvrto, a to je da Srbija mora biti kažnjena. Sam termin kažnjena govori o tome da Srbija ne želi da prihvati ovakvo rešenje. Često su me neki strani političari, novinari pitali zašto Srbija ne želi da prihvati ovo rešenje i kakav je interes Srbije da zadrži Kosovo i Metohiju u svom sastavu. U svakoj državi postoje dve vrste ciljeva, dve vrste interesa. Jedno su nacionalni ciljevi, nacionalni interesi, a drugi su strateški ciljevi i strateški interesi. Nije patetika govoriti o nacionalnim ciljevima i nacionalnim interesima Srbije na Kosovu i Metohiji. Bilo je govora sa naše strane o duhovnoj vertikali i o tome da Srbe mnogo toga u kulturnom, državotvornom i verskom smislu vezuje za Kosovo i Metohiju. Takođe, poslednja analiza evropskih institucija o stepenu defetizma u Evropi pokazuje da su Srbi vodeći po toj karakteristici kao narod, kao nacionalni korpus. Plašim se šta će se dešavati u našem društvu ako se taj stepen defetizma poveća, šta će se desiti sa osam miliona ljudi, da li će se njihovi ciljevi, njihove političke elite radikalizovati i da li će region u celini imati budućnost. Što se tiče naših nacionalnih interesa, mislim da u nekoj doglednoj perspektivi treba razmišljati o širenju našeg ekonomskog prostora na one delove Balkanskog poluostrva na kojima žive Albanci. Možda to nekima u ovom trenutku deluje nezamislivo, ali Srbija svoju privredu, svoje privrednike i svoju ekonomiju treba da projektuje i reflektuje ka jugu poluostrva, ka Kosovu, ka Albaniji, ka zapadnoj Makedoniji. Ti kontakti jesu danas prekinuti, ali vremenom će se polako uspostavljati. Kada govorimo o strateškim ciljevima, zašto je Srbiji potrebno Kosovo i zašto Srbija želi da zadrži Kosovo i Metohiju, onda moramo da odgovorimo šta je strateški interes Srbije u nekom narednom periodu, nekih narednih desetak ili petnaest godina. Mislim da ćemo se složiti da je Srbiji najpotrebnija stabilnost u regionu, stabilnost i u političkom smislu, u privrednom, tržišnom, socijalnom smislu, prosto da se ceo region posveti više nekim drugim temama, a manje ovim političkim temama. Nažalost, nemoguće je posvetiti se ovome sve dok imamo proces etničkog i nacionalnog zaokruživanja Albanaca na poluostrvu. Znam da će mnogi imati razne stavove o ovome, ali mislim da nezavisno Kosovo samo po sebi nije cilj. To je sredstvo da se u nekom narednom periodu vrši dalja homogenizacija, dalja radikalizacija albanskog nacionalnog korpusa. Daću jedan ilustrativan primer u prilog ovoj mojoj tezi: 28. novembar je Dan albanske zastave; već unazad nekoliko desetina godina ističu se albanska znamenja svuda po poluostrvu u svim državama gde Albanci žive. Prošle godine, 28. novembra 2005. godine pokojni predsednik Kosova Ibrahim Rugova promovisao je zastavu Kosova i reakcija je bila jeziva. Reakcija je usledila u Bujanovcu i Preševu, tako što su Albanci u Bujanovcu i Preševu bojkotovali taj novi predlog, to novo heraldičko znamenje koje im je predložio pokojni predsednik Kosova Rugova. Reakcije je bilo i u štampi u Albaniji, ali dve najradikalnije, najekstremnije reakcije usledile su u Tetovu zalaganjem jednog od ideologa albanske političke elite Arbena Džaferija i znamo da su zastave paljene. Poruka je bila jasna – Kosovo kao etnički i nacionalni entitet ne postoji za same Albance, Albanija obezbeđuje etnički i nacionalni identitet svim Albancima, pa se stoga, sam Arben Džaferi je to i rekao, ne može govoriti o Kosovarima kao narodu, o Kosovu kao državi Kosovara, ni o obeležjima Kosova, bilo heraldičkim ili nekim drugim. Sam početak pregovora nama nije doneo puno, a kada kažem nama, mislim i Srbima i Albancima, dakle za obe pregovaračke strane, i biće potrebno još dosta vremena kako bi se pokazao jedan kompletan rezultat. Dobro je što je razgovor počeo i uvažavajući ove naše strateške i nacionalne interese i ciljeve mi upravo treba da obratimo pažnju na dve stvari. Jedna je vreme, a drugo je tempiranje naših poteza, odnosno jedna taktička utakmica koju ćemo sa Albancima voditi. Što se vremena tiče, treba da insistiramo na što češćim susretima, na ubrzavanju ovog dijaloga, ali mislim da istovremeno treba insistirati na tome da se ništa ne oročava. Oročavanje je donelo mnogo toga lošeg ne samo na prostoru bivše Jugoslavije, nego i jugoistočnoj Evropi u celini. Što se naše taktičke igre tiče, plasiranja naših stavova, mislim da nam je primer za to kako postupamo reakcija albanskih političara i albanske štampe u Prištini. I mislim da na to do sada niko ne može da ima neku ozbiljniju zamerku. Naši potezi i definisanje naših poteza – moje iskreno mišljenje jeste da moraju da budu dobro usaglašeni i da moramo da imamo jedinstveni nastup. Shvatam, ljudski je da se Kosovo i Metohija u određenim trenucima tretiraju kao stranačko pitanje i kao tema na kojoj može da se zaradi određeni procenat glasova, ali dosadašnje iskustvo, posle 1999. godine do danas, govori nam da ukoliko Srbija nema jedan monolitan stav, jasno definisan, podržan od svih, onda se ne može nadati ispunjavanju tog stava. Ne smemo sebi više da dozvolimo luksuz da razgovaramo o tome da li treba izaći ili ne izaći na izbore, da li treba učestvovati u kosovskim institucijama, bojkotovati ih ili opstruirati njihov rad. Prosto, moramo sesti i dogovoriti se jedinstveno, tako i istupati u nekim narednim periodima, jer nam se može desiti situacija da sa jedne strane imamo albanski monolit koji stalno ponavlja – nezavisnost ili propast, a sa druge strane imamo sedam ili osam srpskih političara sa sedam ili osam različitih stavova, koje onda i međunarodni predstavnici i Albanci mogu birati kao sa menija, sa kim će razgovarati, klasifikovati u podobne i nepodobne. Mislim da smo ovu lekciju tokom 2004. i 2005. godine naučili i mislim da se u zastupanju srpskih interesa nešto promenilo. Zagovornici nezavisnog Kosova ostavili su po strani pravnu argumentaciju, pogotovu međunarodno pravo, dakle, kada se govori o budućem statusu Kosova, jer više vole da govore o real politici, a nešto od ova četiri razloga protiv nezavisnosti Kosova jesu real politika, ali naš sadašnji stav jeste real politika, a to je da direktnim dijalogom dođemo do kompromisnog rešenja, da smo duboko posvećeni pregovorima i mislim da na takav način Srbija pokazuje veliki demokratski kapacitet u ovom trenutku i predlaže rešenja koja su usaglašena sa evropskim standardima. Ako sama međunarodna zajednica, ma šta to značilo, želi da naruši taj demokratski kapacitet, želi da nastavi svoje zalaganje protiv evropskih standarda, plašim se da se u budućnosti ne može govoriti o evropeizaciji Balkana i ne možemo govoriti o Balkanu kao integrisanom delu Evropske unije. U ovom trenutku Srbija i Evropska unija dele iste principe, iste stavove i mislim da taj proces usaglašavanja sa interesima nekih većih država treba nastaviti. Čulo se danas ovde da se većina država članica Kontakt grupe zalaže za nezavisnost Kosova, čulo se ranije u štampi da je status već određen. Ako već govorimo o stavovima država koje će se pitati o Kosovu i Metohiji, moram da kažem da bi Kosovo i Metohija već dobilo nezavisnost i državnost da su ispunjena četiri cilja koja su stavljena pred same Albance. Prvo, nisu ispunili standarde ni u jednom jedinom delu. Drugo, ekonomska perspektiva Kosova je i te kako nejasna, maglovita, sa ekonomskom i socijalnom situacijom koja je danas katastrofalna. Treće, niko ne krije da postoji velika nezrelost albanskog institucionalnog sistema na samom Kosovu. I, četvrto, otvoreno pitanje zbog kojeg se ne donosi odluka o Kosovu i Metohiji jeste šta je kompenzacija Srbiji za oduzimanje Kosova i Metohije ili za pristanak Beograda da Kosovo i Metohija mogu biti nezavisni. Ove prve tri stvari, ako nisu ispunjene za proteklih šest godina, ne vidim da će se ispuniti u narednih devet meseci, a što se tiče ove četvrte stvari, kada do sada nije definisano šta je kompenzacija koja će biti Srbiji data, ne znam kako će biti definisano u nekih narednih devet meseci. Ove četiri stvari, pored sve naše pravne i političke argumentacije, ostavljaju dovoljno prostora da popravimo svoju pregovaračku poziciju i u procesu pregovora, ali i da privolimo sve međunarodne partnere da se definiše jedno rešenje koje će odgovarati i nama. Ono što je najbitnije, Srbija je definisala jedno rešenje koje neće odgovarati samo nama, koje će odgovarati i našim susedima Albancima. Naravno, u prvom trenutku ono deluje za Albance neprihvatljivo, ali mislim da treba očekivati i jednu vrstu diplomatskog i političkog pritiska na njih kako bi pristali na kompromis i kako bi putem dijaloga došli do ovog rešenja o konačnom statusu Kosova.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, predsedniče Vlade, predstavnici Vlade Srbije, a rekao bih i – gospodine predsedniče, ali gospodin predsednik i ne voli da sluša šta govore Tomislav Nikolić i Aleksandar Vučić, tako bar javno govori, pa onda mu neće predstavljati veliki problem što ga neću posebno pozdravljati. Dakle, danas u Srbiji imamo tešku, ozbiljnu i odgovornu raspravu o budućnosti Kosova i Metohije i budućnosti Srbije. Čini mi se da neko stvara klimu u našem narodu, u našem društvu, kao da je Kosovo izgubljeno time što će da guraju informaciju u svoje medije kako je to kriv Milošević, krivi radikali 1999. godine, tobože kosovska kriza nikada ranije nije postojala, a pri tom zaboravljajući svoje mitinge iz perioda DOS-a, pre nego što su došli na vlast u 2000. godini. Već u 1999. godini od preobraženjskog mitinga, pa do 5. oktobra 2000. godine desetinama i stotinama puta u svim medijima ponavljali su jednu jedinu stvar, a to je da je Kosovo demokratsko pitanje i da će ga oni po dolasku na vlast, sa svojim demokratskim prijateljima sa Zapada, lako i bez velikih problema rešiti. To je pitanje demokratskih standarda, inače niko nikada neće moći da otima teritoriju naše zemlje. Od tada do danas, sem gotovo 1.000 pobijenih Srba, nismo videli šta se od tih demokratskih standarda ispunilo, nismo videli da su se Srbi vratili na Kosovo i Metohiju, kako su koordinacioni centri iz godine u godinu donosili planove i programe o tome kako bi Srbi trebalo da se vrate na teritoriju južne srpske pokrajine. Najvažnije od svega, imamo sve učestalije i sve ozbiljnije pretnje za otimanjem dela naše teritorije. Da ne bude zabune, pošto je jedan od predstavnika predsednika Republike rekao da teritorija nije važna, da su važni ljudi, da, naravno da su važni ljudi, ali je važna i teritorija. Nemate državu bez teritorije, a u pitanju je više od 13% teritorije Republike Srbije, tek za one neupućene kojima teritorija nije naročito važna ili koje teritorija ne interesuje. To je izrekao Dragoljub Mićunović, više puta ponovio je u javnosti i rekao da teritorija nije značajna. Ne znam šta je mislio da je značajno ako teritorija nije značajna. Naravno da su ljudi značajni, niko nikada to nije sporio, ali ne znam kakve to veze ima sa teritorijom, sa Ustavom Republike Srbije, sa najvišim pravnim aktima naše zemlje. Istovremeno prisustvujemo devalvaciji onoga što bi trebalo da predstavlja interese srpskog naroda na Kosovu i Metohiji, svakodnevnoj. O čemu je reč? Taj retorički prilaz rešavanju problema na Kosovu i Metohiji mora da se promeni kod naših predstavnika. Ne može predsednik Republike u UN da govori o Srbima kao manjinskom narodu na Kosovu i Metohiji, jer Srbi ne mogu biti manjinski narod na Kosovu i Metohiji, niti su ikada bili. Bio sam protiv onoga što je koristio Milošević, što su njegovi pravnici nazvali političkom klackalicom, pa to nazvali srpskom zajednicom i albanskom zajednicom, pa na moje pitanje kako je moguće, jer smo mi Srbi narod, a Albanci su nacionalna manjina, oni su rekli – znate, na toj teritoriji smo mi manjina. Šta to znači? Hoće li Srbi da budu prvo zajednica, a zatim i manjina u sedam opština na severu Vojvodine, kao što ste izdvojili teritoriju Kosova i Metohije. Srbi nisu i ne mogu da budu nacionalna manjina na teritoriji svoje republike, na teritoriji svoje zemlje i na prostoru bivše Jugoslavije, u Titovoj avnojevskoj Jugoslaviji ili nacionalna manjina u Hrvatskoj, ni u Bosni i Hercegovini, a kamoli na teritoriji Republike Srbije, kamoli u našoj zemlji. Imamo nekoliko problema sa kojima se danas suočavamo i o kojima moramo sasvim otvoreno da razgovaramo sa našim građanima i o kojima moramo između sebe da budemo sasvim jasni, nedvosmisleni i naše poruke moraju da budu jasne. Izdvojio sam jednu rečenicu iz izveštaja koji ću pročitati građanima Srbije, koja vrlo značajno govori o ponašanju i odgovornosti Albanaca. Kaže se: "Za ovu priliku treba pomenuti nekoliko ključnih elemenata albanske platforme. Prvo, kakav god sporazum o decentralizaciji bio postignut, njegovo sprovođenje neće započeti pre nego što se postigne sporazum o, kako to doslovce stoji, ′paketu u celini′, tj. dok se ne postigne sporazum o ′prihvatljivom paketu rešenja konačnog statusa′." O čemu onda mi razgovaramo? O čemu pričamo? To znači da kada razgovarate o decentralizaciji, o oblastima, kako je predviđeno planom Vlade Srbije, ili entitetima, kako to smisli predsednik Republike, ili o bilo čemu drugom, te ne znam o čemu tačno razgovarate, postavlja se pitanje – je l′ vi to razgovarate ako je Kosovo nezavisno? Hoće li neko da teši građane Srbije time što će da kaže – Kosovska Mitrovica, Lešak, Leposavić, Zubin Potok, Zvečan dobili su specijalni status ili posebnu autonomiju, ili ne znam već čime, pa će da kaže – evo i manastiri nam dobijaju trilione evra, bilione evra, ne znam ni ja šta. Ko će da ide u te manastire? Ko će da ide u te manastire ako Kosovo dobije nezavisnost? O kojim ljudima to pričate, dame i gospodo? O kojim ljudima pričate, ko će od Srba da ostane na Kosovu i Metohiji ako Kosovo bude nezavisno? Kakve su to gluposti? Ko će da živi na Kosovu i Metohiji ako to postane nezavisno, ako ode iz Srbije? O kakvim to standardima i kakvim čudima pričamo ovde? Neće niko ili će se brojati u desetinama ti ljudi. O čemu danas razgovaramo i kome verujemo? To je ono što nismo mogli da čujemo od predstavnika predlagača ovog izveštaja. Kome danas verujemo ako Rezolucija 1244 nije poštovana, ako nije sprovedena u delo? Šta je sa aneksom drugim, tačkom 6? Ko traži da se to sprovede u delo, koje je zvanično objašnjenje, kažite nam ko nam je to rekao – nećemo da sprovedemo ono što je Savet bezbednosti UN donosio? Nisu oni to donosili u interesu Srbije, donosili su protiv Srbije. Neće da sprovedu u delo onaj deo koji se sviđa Srbiji, jedan jedini deo, jedna rečenica odgovara Srbiji. E samo tu jednu rečenicu neće da sprovedu u delo. O čemu onda pregovaramo? Ko su garanti? Za šta su garanti? Čega su garanti? O čemu pričamo? Sutra ćemo da postignemo, recimo, postigne tim za pregovore izvanredan rezultat i potpišu i Savet bezbednosti donese novu rezoluciju i oni kažu – mi ćemo da sprovodimo ono što nam se sviđa. A ono što nam se ne sviđa, odnosno ono što ide Srbiji u korist, to nećemo da sprovodimo u delo. Ko kaže da to neće da se desi? Pitam vas da li u aneksu drugom tački 6. piše da će se određene snage jugoslovenskog osoblja, snage bezbednosti, u stotinama, ne u hiljadama, vratiti na Kosovo i Metohiju, jedna od četiri stavke je da će se vratiti na granicu prema Makedoniji i Albaniji? Da li to piše ili ne piše? Piše. Što se to ne sprovodi u delo? Ne morate da pričate – da, 1999. godine je bilo, da, jeste 1999. je bila kapitulacija, da 1999. je bila okupacija, a sada hoće da anektiraju taj deo teritorije i to se tako pravnički zove. Nemojte da izmišljate i da pričate gluposti svuda po Srbiji da se javljaju okupacioni lakeji istog trenutka da govore – jao, pomenut je izraz okupacija. Pa, nego koji? Da li su vam mama i tata pisali Ustav, pa ne smete da se držite Ustava, pa rekli – ne važi vam Ustav Srbije. Nego koji izraz, dame i gospodo, kada vam neko otima teritoriju, koji je to drugi izraz nego da vam je okupirao teritoriju? Da li imate nešto da mi kažete, koji je to izraz? Kaže, pa to je nevažeće. Ma nemoj. Kako se to definiše u pravnoj nauci, u pravnoj teoriji, u pravnoj praksi, da li ima nekog ko će to da mi objasni? Ovo najviše podseća na aneksiju. Molim vas, pošto ste bili toliko mudri da skočite istog sekunda kada je Tomislav Nikolić izgovorio reč okupacija, pa da kažete – jaoj nemojte, to je pretnja. Kome pretnja? Oni nama prete i dolaze u Beograd i da kažu – otećemo vam deo teritorije, a vi kažete – nemojte to tako, nemojte to da nazivate otimanjem teritorije, nemojte. Nama je važnije da jedemo picu hat svako popodne od toga da li će da nam otmu 13% teritorije. Istovremeno, dođete za skupštinsku govornicu i kažete – treba nam jedinstvo, treba nam nepodeljen tim, treba nam da Srbija šalje jasnu i jedinstvenu poruku, mi smo u opoziciji, mi iz SRS. Mi imamo veoma korektan odnos prema svim državnim pitanjima, ne pravimo vam probleme nigde gde je država u pitanju, nigde nikada i nikoga nismo pozivali na ulici da vas ruši. Nigde nikada nismo hteli da spaljujemo Skupštinu i da sečemo kosu ćerki nekog od vaših funkcionera, kao što ste vi radili kada ste dolazili na vlast 5. oktobra 2000. godine. Nikada na bilo šta slično nismo pozivali, niti ćemo. Na šta vi pozivate? Da li o jedinstvu pričate? Predsednik Srbije pre dve nedelje na svom stranačkom skupu kaže – imamo dve Srbije, ili će da se opredele za radikalsku Srbiju ili za ovu moju, dobru. Mi smo prototip dobra, a oni su prototip zla. Da li je to jedinstvo o kom pričate? Da li je to ono što treba građani Srbije da čuju od predsednika Republike? Da li ste vi predsednik svim građanima Srbije ili samo onima koji su u DS? Ili onima sa kojima biste da vladate iz G17 plus, ili ne znam ni ja ko ima iz DS-a itd. Hvalite se time što se predsednik Aleksandru Popoviću, a nećete da slušate šta će da vam govori Aleksandar Vučić. Na vašu žalost, mnogo više ljudi u ovom trenutku hoće da čuje šta će da vam kaže Aleksandar Vučić, nego Aleksandar Popović. To se nastavlja. Pogledajte današnji intervju u "Politici" Miloša Aligrudića. Kaže Miloš Aligrudić, ovde pokazuje kakav je odnos prema državi, kakav je odnos prema opoziciji, zamislite da je Milošević nekada rekao – demokrate nisu sposobne da vrše vlast. On je to rekao i to mu je naslov – radikali nisu sposobni da vrše vlast. Sada kaže da SRS smatra nesposobnom da aktivno i odgovorno vrši vlast, pa sada između ostalog – a prema onome što znam o njihovim kadrovskim kapacitetima mislim da je to politička stranka koja bi morala da ima tutora da bi eventualno vršila vlast. Imate pravo, gospodine Aligrudiću, imate pravo da to kažete. Znam da je istina, nas nema što umemo torbe i kese sa 100.000 evra da nosimo, kod vas ih ima, a kod nas ih nema. Sram vas bilo. Vi kažete da je tutor potreban. Ne određuju nama tutori kako ćemo da glasamo u Narodnoj skupštini i šta ćemo da radimo i kakve zakone da donosimo, nego vama tutori određuju. Pre neki dan sam čuo, ovaj ima evropsku frizuru, a ovaj ima retro frizuru, političar. Vi ćete da pričate nekome o tutorima, vi govorite o Srbiji koja treba da bude jedinstvena. Opet ćemo da glasamo, kao što je rekao Tomislav Nikolić, za izveštaj, jer vam pravimo negde neki problem. Ne pravimo vam nigde nikakav problem. Mi kada izađemo na miting ne bude nijedna travka zgažena, a ne prozor polomljen, kao što ste videli. Šta je vaš odgovor? Metlama ćete da čistite ljude sa Trga Republike, to vam je odgovor. Hajde da vas vidimo. To je onako poznat demokratski princip, čudo jedno od demokratije. Nemojte narod da gurate, mi to nećemo da tražimo od našeg naroda. Vi ste hrabri i jaki i dođite sami to uradite, ako smete. Nemojte da terate žene Jova Đoga i Zdravka Tolimira sa posla. Kakvi ste to ljudi? Žene im otpuštate sa posla. Žena Jova Đoga kriva, pa se ukida formacijsko mesto farmaceuta na VMA, treba da vas je stid i sramota. Govorite o jedinstvu, nema koga ne biste progonili na način na koji vi mislite da je to moguće. Da li ste toliko hrabri? Nemojte da terate policajce, vojnike, vi lepo, toliko ste moćni, hrabri, pa vi pokažite da možete negde nekog da hvatate i da nešto uradite. Vi dođite i sklonite i Tomislava Nikolića i Aleksandra Vučića sa Trga Republike, a nemojte da terate narod, pa da vidimo da li smete i da li možete. Mi nećemo da se zaklanjamo iza naroda, niti iza bilo koga drugog. Jasno ćemo da izađemo i da kažemo, da, vi ćete da imate pravo da demonstrirate i niko neće da vas čisti ni metlama, niti bilo čim drugim zato što to nisu normalni politički stavovi. Kažete, okupacija je neki problem. Tražim danas od predsednika Vlade da on kaže šta će to da bude ako se dogodi, ne daj bože, znači, razgovaramo da je jedan posto šansa, a plašim se da je više, da Kosovo dobije nezavisnost. Šta će to da bude? Mislim da je možda najpribližnija definicija da je to aneksija. Molim vas da vi izađete i da kažete, tako sam nekada učio na Pravnom fakultetu, možda sam pogrešno naučio, pa me vi ispravite, pa da kažete, šta je to tačno ako nije to u pitanju. Ili da budemo radosni, da bude sreće i veselja što nam se to desilo, kao što bi to neki predlagali, u ovoj skupštini i van ove skupštine. Govorite o predstavnicima i o ljudima u pregovaračkom timu. Nismo se mešali. Rekao vam je šef naše poslaničke grupe, u redu je, mi ćutimo i podržavamo sve što radite. Želim da vas pitam ko su predstavnici Srba sa Kosova i Metohije, koga zastupa Goran Bogdanović, koga zastupa Oliver Ivanović, koga ti ljudi zastupaju. Nisam rekao da je u timu, nego se svaki dan pojavljuju; Goran Bogdanović je u timu i koga zastupa. Znali ste malopre da mi dobacite i odgovorite, a sada vas pitam – koga zastupa. Izgleda ne znate koga zastupa. Zastupa stranku koja je dobila 0,5% kada ih je predsednik Republike pozvao da izađu na nekakve izbore. Da li je tako? Znači, 0,5% ljudi zastupa. Oni su dobili 700 glasova. Da li njih zastupa? O čijim interesima on govori? Ni rođena porodica za njega neće da glasa, a tu je da zastupa zato što je iz DS, jer ne valja da o Kosovu i Metohiji govori Ljuba Kragović ili neko iz SRS, jer oni dobijaju po 60-70%. Treba neko ko bi dobio 0,5%, jer oni će to bolje da rade. Oni su tu mnogo pametniji i nema šta, oni će to najbolje da naprave. Kažete, sada ću da vam ispričam nešto, prvi put će čuti narodni poslanici, kako se u inostranstvu zalažete svim mogućim diplomatskim sredstvima i načinom da se izborite za Kosovo i Metohiju, kako lepo govorite o vašim političkim protivnicima. Nedavno je u Beogradu održan skup koji je organizovala Sonja Liht i gost je bila Suzan Vudvord sa Prinston univerziteta. Bili su predstavnici više političkih stranaka. Nije bio predstavnik Srpske radikalne stranke. Razgovaralo se o Kosovu i Metohiji. Dakle, Suzan Vudvord govori svoje mišljenje i kaže – pretpostavlja se da će međunarodna zajednica ići na nezavisnost Kosova. I, sada vi očekujete reakciju predstavnika naših političkih stranaka. Da li znate koja je? A ovo je važno zbog javnosti da čuju. Predstavnik DS kaže sledeću stvar – znate li vi (pošto računa da nema kamera, pa se neće čuti i saznati), ako se izglasa nezavisnost, ako do toga dođe, biće strašno u Srbiji, radikali će da pobede na izborima. To je njegov argument za odbranu Kosova i Metohije – radikali će da pobede na izborima. Suzan Vudvord kaže – pa šta, kakve to veze ima sa ovom temom? Onda je zaćutao. Ima tu predstavnika vlasti koji su bili, vidim ih dvoje, izađite pa kažite da li sam slagao. Je l' vaša politika ovo, Kokus grupa kad kaže važno je da se obračunate sa SRS? Je l' to, gospodine predsedniče? Pa u pola dvanaest iz vašeg kabineta, pred ponoć, šalju saopštenje kako su oni mnogo uradili za srpski narod, a najvažnije što treba da urade je kako da se obračunate sa Srpskom radikalnom strankom. Je l' to vaša politika, je l' to politika koju treba da predstavlja predsednik Republike? Nas ne pitaju, gospodine predsedniče, da komentarišemo kad vi govorite o tome kako treba Srbiju da delite, i kako treba da svađate građane Srbije. Zato se odmah nađete pametni da komentarišete i kad najobičniji miting držimo kao opoziciona stranka, što ne smemo da pomenemo ni vas, ni možda predsednika Vlade ili nekog drugog, što u ovoj zemlji moraju da postoje zaštićeni ljudi, svete krave o kojima niko ne sme da priča. Kao što vidite, ne postoje. Kada govorite o jedinstvenom stavu, što se tiče srpskih radikala, mi smo se uvek trudili da se oko Kosova i Metohije ne svađamo, da imamo jedan jedini, dakle jedinstveni stav. Mi ćemo sa tom našom politikom nastaviti, nama je važnije Kosovo i Metohija, važnija nam je država Srbija i od naših partijskih i ličnih političkih interesa. Zato smo podržali formiranje i ovakvog tima i zato vam ne tražimo dlaku u jajetu u vašim izjavama, u vašem ponašanju. Ali, ono na šta nećemo da pristanemo to je da Srbiju delite i da govorite da ste vi dobro, da smo mi zlo, a kada nam se pojavi prilika da vam odgovorimo i kada vam kažemo – ne, to ne možete da govorite građanima Srbije, e onda ćete da kažete – pa nemojte da narušavate jedinstvo. Mi to jedinstvo nismo i nikada nećemo da narušavamo, bar što se naše države tiče. Čuvajte državu onoliku koliku ste dobili ovde kada ste zakletvu polagali. U političkom smislu, teško vama ako ono što u skladu sa Ustavom ste imali ne sačuvate do kraja. Mi rezervnu otadžbinu nemamo, jednu Srbiju imamo i ona je važnija i od Demokratske stranke i od Srpske radikalne stranke i od svake druge političke strane u ovoj zemlji. Hvala vam najlepše.
Hvala gospodinu Vučiću. Za repliku, gospodin Petrović. Izvolite.
Bilo bi, naravno, vrlo dobro da govorimo o onome što je na dnevnom redu, ali svako donosi odluku kako će nastupiti, kako će da brani svoje političke stavove i ideje. Želim da govorim o činjenicama, ko je šta rekao, ko je šta mislio i da dokumentujem ono što jeste važno. Dakle, evo šta je predsednik Srbije rekao u vezi sa jednim delom onoga o čemu je gospodin Vučić govorio – Srbija će morati da se opredeli između radikalizma i demokratske opcije. Ne delim Srbiju, nego konstatujem stanje. Priprema se taj veliki politički trenutak kada će Srbija reći kojim pravcem želi da ide. Siguran sam da je demokratska Srbija ono što žele njeni građani, a ne samo članovi Demokratske stranke. U čemu je problem? Ja, dakle, ne vidim bilo kakav problem. Istina je da postoje građani koji podržavaju različite političke opcije i različite političke snage, i građani su ti koji će doneti odluku ko će upravljati Srbijom, ko će imati većinu u ovom parlamentu, ko će donositi odluke, ko će formirati vladu. Dragoljub Mićunović je predsednik političkog saveta DS. Rekao sam da neću govoriti o stvarima i temama koje izlaze van ovoga što je dnevni red, ali, naravno, da govorim o Kosovu i Metohiji, o ljudima i o teritoriji. Ono što je Dragoljub Mićunović rekao je da ne vrede teritorije ako nema ljudi na tim teritorijama. I voleo bih da neko citira šta je rekao Dragoljub Mićunović, pa da onda uporedimo da li je istina ovo što ja govorim ili ono što je ovde izneto pre nekoliko minuta. Jedno načelno pitanje. Dakle, nekoliko govornika govori o tome šta treba država da čini kad se nešto drugo bude desilo, šta ćemo mi da uradimo. A otkud vi znate šta će da se desi? Postoje u diplomatiji, a ovo je jedna velika i teška diplomatska borba, stvari koje se govore kada im dođe vreme i ne govore se kada im nije vreme. Ne postoji niko ko je u ovoj skupštini, a da mu nije ponuđeno da uđe u pregovarački tim. I Srpskoj radikalnoj stranci i Socijalističkoj partiji Srbije su otvorena vrata da uđu u pregovarački tim i da budu deo ovog diplomatskog procesa. Zašto niste to svoje pravo i svoju mogućnost iskoristili, pa da se zajedno sa onima koji čine pregovarački tim borite za Srbiju onako kako ta borba može sada da se odvija, a to je diplomatskim putem. Sve što je kazano kad mu nije vreme jeste protiv interesa ove zemlje. Vi ćete odlučivati, kao i svi mi ostali, o tome šta procenjujete da je državni interes. Držim da je to što činite protiv državnog interesa.
Hvala. Gospodin Nikolić, replika. Izvolite.
Pošto pita gospodin Petrović u čemu je problem, da vam kažem u čemu je problem: u bezobrazluku predsednika Demokratske stranke, zato što on Srbiju deli na radikalizam i demokratsku opciju. Predsednik Demokratske stranke tvrdi da Srpska radikalna stranka nije demokratska stranka, u tome je problem. To su stavovi za koje vi iz državne kase plaćate ljude da u Americi šire priču kako je bauk SRS zato što nije demokratska stranka. Pa, pomažite nama, koji smo zaista istinske demokrate, da se spreči radikalizacija Srbije, zato što u Americi kad kažete reč radikal svi gledaju gde vam je ta bomba koju nosite sa sobom. Neće gospodin predsednik DS da u Americi kaže da je reč radikal u Srbiji najlepša politička reč, da za reč radikal ne možete da vežete nijednu aferu, nikada izdaju zemlje, nikada nešto što bi donelo narodu loše i zlo, a za reč demokrata šta god hoćete. Tako slušam predsednika Demokratske stranke pre neko veče kako optužuje DSS i G17 plus da u bescenje rasprodaju državnu imovinu, pa je on zgranut, a ja ga pitam kako je Miodrag Kostić dobio CK, pa sa dva prodata sprata otplatio celu zgradu, u vreme kada je predsednik DS-a bio član stranke koja je to prodavala. Pa, ako pričamo o tome da će DS da bude demokratska vlast, samo treba malo da pobedi na izborima, ja je pitam je l′ to ono vanredno stanje, je l′ su to sva ova nerasvetljena ubistva, je l′ to ubistvo predsednika Vlade koje niko nije rasvetlio do sada, je l′ to ono što nudite Srbiji kao demokratsku opciju. Onda nemojte da se pitate zašto Srbija neće tu demokratsku opciju. Srbija hoće demokratiju, ali je još nije videla ovde i ja to priznajem. Srbija još po nama (a ja sam evo koliko godina ovde, već sam i zaboravio kad sam prvi put ušao u ovu salu) nije mogla da proceni šta je demokratija, ali ne može ni po vama, ne može. Ovu raspravu ne treba da koristimo, zato pozivam predsednika Skupštine da se vrati u javni život, da počne normalno da radi Skupština Srbije, da se svađamo kao ljudi, a da ovu raspravu ne koristimo za međusobne sukobe i za svađu. Jedva čekam da sa predstavnicima svih drugih političkih stranaka, svi ste drugi protiv nas ovde, razmenjujem stavove za ovom govornicom. Ali, ne danas. Evo, da prestanemo sad, ovog časa. Čekam da li će možda predsednik DS-a da završi sednicu, da on poklopi sve diskusije, pa da napusti salu. Ne bih vam to preporučio, predsedniče Demokratske stranke. Ovo nije sednica Glavnog odbora Demokratske stranke. Ovo je sednica Narodne skupštine, na koju ste pozvani kao čovek koji obavlja funkciju. Trebalo je da nam iznesete svoje stavove na početku, kao što dolikuje onome ko je predsednik Srbije, a ja vas ovde da slušam kao predsednika DS neću, jer vi ste taj svoj mandat ustupili ovde da biste bili predsednik Srbije. Nisam vas čuo ni kao predsednika Srbije, jer je govorio vaš savetnik. Dobro, to nekako mogu da prihvatim, kad čovek ima savetnike za neku temu sposobnije nego što je on sam, on kaže savetnicima – ajte vi. To razumem. To sve prihvatam. Vaša igra na Zapadu protiv SRS mora da prestane. To je igra protiv većine građana Srbije. Vaše optužbe na naš račun, vaše karikature o radikalima na Zapadu, prestanite sa tim. To uopšte nije priča koja ne stiže u javnost. Verujte mi da vas ni u jednom selu i ni u jednom gradu zbog toga više ne cene. Ono što imate da kažete o SRS, recite nam ovde otvoreno. Recite nam da smo izdajnici, lopovi, kriminalci. Evo, Aligrudić nam je lepo rekao da nismo nizašta. To je stav DSS-a. Čim ih DS pritisne da sarađuju sa radikalima, oni, da dokažu da ne sarađuju sa radikalima, kažu – kakvi sa njima, oni su najgori. Dobro, može to i tako. Samo, kao što sam rekao kabinetu predsednika Srbije da zaborave moj telefonski broj, pošto je slagao o čemu smo jednom razgovarali, tako ću da kažem i kabinetu predsednika Vlade Vojislava Koštunice – zaboravite moj broj, naučićete ga posle izbora, kad vam nešto bude trebalo. Bez obzira na sve sukobe, na sve što danas izgovorimo, mi ćemo podržati tim koji vrši težak posao u ime svih građana Srbije, sve dok nas ovde bude izveštavao i sve dok njegovi izveštaji budu prihvatljivi. Postoji tačka na kojoj tim više neće biti u stanju da odlučuje, prepustiće to i vama i nama, i ponovo će imati našu podršku ukoliko ostanu dosledni. U tom timu vidim predstavnike različitih stranaka. Nisam pozvan i nije niko od nas pozvan da bude u tom timu. Smetali bismo vam pred onima u čije ime predstavnici idu. I to razumem [[Predsedavajuća: Gospodine Nikoliću, vreme za repliku je isteklo.]] Izvinjavam se. Hteo bih da dokažem da vi na najdemokratskiji način vodite Skupštinu.
Reč ima narodni poslanik Zoran Anđelković.
Dame i gospodo, poštovani poslanici, bez namere da koristim ovo vreme za repliku, ipak da razjasnimo jednu stvar. Socijalistička partija Srbije je u javnosti više puta govorila da smatra da pregovarački tim treba da bude sastavljen od predstavnika svih političkih partija koje su u ovom parlamentu, ali zbog ovoga što je gospodin Petrović rekao – niti je Socijalistička partija Srbije pozivana, niti je odbila. Ali, to što nije pozvana u pregovarački tim i što ne učestvuje u pregovaračkom timu, to je jedna politička činjenica, to ne znači da ćemo mi biti protiv pregovaračkog tima. Naprotiv, mi ćemo biti za one političke ciljeve i za one političke interese koji su u skladu sa Rezolucijom koju je Skupština ovde usvojila prošle godine i koji će biti u skladu sa onim što predstavlja očuvanje teritorijalnog integriteta i očuvanje srpskog življa na Kosovu i Metohiji, i jednog i drugog. Mislim da je i iz ovoga što je ovde rečeno napravljen jedan veliki pomak, ako mogu tako da kažem, ka tom potrebnom jedinstvu kada je reč o Kosovu i Metohiji. Nije nama baš nedostajalo... Potrebno je jedinstvo i u mnogim težim kritičnim trenucima. Da budem iskren, bilo je potrebno jedinstvo i 1998. godine u Skupštini Srbije, kada smo usvojili izveštaj o situaciji na Kosovu i Metohiji, borbi protiv terorizma. Samo tri poslanika Čanka i Veselinova su glasala protiv. Svi drugi su glasali za taj izveštaj. Prema tome, nije nama – sem u toku rata, kada su se neki pojedinci zalagali za bombardovanje naše zemlje, ali to ide na njihovu dušu – nedostajalo jedinstvo na političkoj sceni Srbije i kod političkih partija i interes da ima jedinstvene politike oko odbrane Kosova i Metohije. Uostalom, da je to tako govori i današnje izlaganje gospodina predsednika Vlade Koštunice, koji je rekao suštinu ovoga, da su problemi vezani za status Kosova: terorizam, etničko čišćenje i pokušaj da se odvoji Kosovo i Metohija od Srbije, višedecenijski. Mislim da se oko toga apsolutno svi moramo složiti. Menjali su se metodi tog etničkog čišćenja, menjali su se i metodi kako doći do otcepljenja Kosova, menjali su se metodi i kada je reč o proterivanju Srba itd, ali suština je do danas ostala ista. I danas, šest godina posle preuzimanja odgovornosti od strane UNMIK-a ili međunarodne zajednice, kako vam je lakše, pozicija Srba i drugih nealbanskih zajednica na Kosovu nije ništa bolja. Naprotiv, gora je. Najveća etnička čišćenja na Kosovu i Metohiji su se dogodila, u stvari, posle 1999. godine, posle jula meseca. Proterano je 300.000 ljudi. Ne zaboravimo ni kraj 1987, 1988. i 1989. godinu kada su vozovi proterivani sa Kosova i Metohije, kada su vozovi bili puni Srba koje smo sačekivali i pokušavali da ubedimo da izdrže i da ostanu na Kosovu i Metohiji, da će Srbija doći na Kosovo, preuzeti odgovornost i sačuvati Kosovo. Ta teza o tome da smo mi izgubili upravljanje Kosovom 1999. godine – u stvari se zaboravlja da mi do sredine 90-tih nismo imali ama baš nikakve ingerencije na Kosovu i Metohiji. Ni jednog jedinog policajca srpski ministar policije nije mogao da pošalje na Kosovo do sredine 90-tih. Prema tome, ne izmišljajmo toplu vodu, nego govorimo o realnosti, onako kako je istorijski na Kosovu i Metohiji. Šta dalje činiti? Naravno da međunarodna zajednica nije uradila ni osnovne stvari. Mislim da se oko toga apsolutno slažemo. Nisu uradili struju. Struje je bilo za vreme rata na Kosovu i Metohiji, dok je trajalo bombardovanje. Čim su oni došli i struja je nestala, a kamoli nešto drugo. Nestao je i narod, onaj koji treba da opstane i da ga sačuva, zbog čega su došli na Kosovo i Metohiju. Nema ništa drugačije. Ne mislimo mi ovde međusobno drugačije, samo da se uvažavamo i da taj cilj očuvanja Kosova i Metohije ostvarimo. Kada kažem da međunarodna zajednica neće povratak na period pre 1999. godine, pa ni vlast 1999. godine nije htela povratak na 1998. Ko je lud da se vrati na 1998. godinu, kada je dve trećine teritorije bilo okupirano, gde je bilo više stotina hiljada pušaka, gde je bilo toliko terorista? Niko nije bio lud ni 1999. da traži povratak na 1998. I tada je bilo zahteva od tadašnje vlasti da se da široka autonomija Kosovu i Metohiji, da se sačuva nacionalna zajednica na Kosovu i Metohiji. I tada smo se oko tih zalaganja slagali i u republičkom parlamentu, i ovde u Srbiji. Šta je sa onih 10 tačka Miloševića i Holbruka? Ko nije prihvatio? Ne da nije Srbija prihvatila, prihvatili smo OEBS koji je došao na Kosovo i Metohiju. Albanska nacionalna zajednica nije prihvatila. Taj Rugova, koga danas hvale kao velikog demokratu, nije hteo da dođe na 15 pregovora koji su na Kosovu i Metohiji bili, gde je dolazila delegacija i tadašnji predsednik Republike. Ta albanska nacionalna zajednica nije htela da učestvuje u pregovorima u oktobru i novembru 1998. godine, gde je učestvovala međunarodna zajednica, poslednjih dana su neki od njih učestvovali. Prema tome, ta međunarodna zajednica je terala Srbiju da prihvati u Rambujeu tri godine, pa posle toga – ćao Kosovo, Kosovo nezavisno, ako to ne prihvati biće bombardovana. Pa, i bombardovana je i nisu uzeli. Ne mogu ni sada da uzmu. Naš cilj je da idemo parče po parče i da rešavamo pitanje i Srba na Kosovu i Metohiji. Naravno, zato postoji podrška i za izlaganje, pre svega, predsednika Vlade, ali i za izveštaj koji je više taksativna stvar šta se uradilo, a ovo je politika što je predsednik Vlade rekao. Tu politiku mi podržavamo, kao SPS, i politiku pregovaračkog tima koja je zasnovana na toj platformi o kojoj smo mi danas razgovarali, a izveštaj treba da dolazi u kontinuitetu u republički parlament. Prema tome, zalaganje za decentralizaciju, zalaganje za druge stvari sasvim je razumljivo. Jasno je da na silu ne mogu da uzmu Kosovo i Metohiju. Da su mogli da uzmu na silu, uzeli bi ga 1. jula 1999. godine. Znači, ne mogu. Mogu samo ako se neko u Srbiji suludo usudi, kao funkcioner države Srbije, da to potpiše, a ubeđen sam da bar u sadašnjoj generaciji neće biti onoga ko tako nešto želi, a da ne kažem i da ima hrabrosti. Nešto što želim ovde da kažem, a to je ono što mi treba da uradimo nezavisno od pregovora u Beču ili bilo gde, nezavisno od toga šta će Ahtisari da govori, šta će da nas laže ponovo. On nas je lagao i u julu 1999, što nas ne bi lagao i sada. Nije on poenta, nego šta ćemo mi do tada još da uradimo. Molim zato, ako smo do 1990. godine ulagali dnevno kao Srbija milion dolara na Kosovu i Metohiji, ulažimo dnevno bar 100.000 dolara danas u srpskim zajednicama na Kosovu i Metohiji, rešimo im posao, rešimo im struju, rešimo im radna mesta. Nemojmo da pričamo da treba da ostanu dole, a nismo napravili nijedno novo radno mesto za šest godina. Nemojmo da pričamo da će ostati dole, a nismo napravili nijedno novo odeljenje škole, dom zdravlja ili nešto treće. Radimo te konkretne stvari do tada, to nam niko ne zabranjuje, ni Rezolucija, ni bilo ko drugi. Pregovarački tim se bavi politikom, ali Koordinacioni centar mora da se bavi operativnom politikom kako Srbima na Kosovu da pomogne. Nemojmo da kukamo kada je 17. mart, jer je na Kosovu bilo za ovih šest godina stotine sedamnaestih martova, ako mogu tako da kažem, ali da vidimo šta smo napravili, da li smo zaposlili deset ili petnaest radnika, da li je Fond za razvoj Srbije pomogao da se otvore desetine malih pogona gde bi zadržali te porodice. Molim vas da na to obratimo pažnju kao Koordinacioni centar, a pregovarački tim (Socijalistička partija Srbije prihvata današnji izveštaj i izlaganje predsednika Vlade, a ubeđen sam da će svi to prihvatiti) ima podršku da istraje na Rezoluciji koju smo ovde usvojili, da sačuva Kosovo, a da naravno lokalna samouprava i široka autonomija Kosova i Metohije, onako kako žele bilo gde u svetu gde ima takve autonomije, bude prihvaćena i napravljena.
Dužna sam da vas obavestim, u skladu sa članom 85. Poslovnika, da ćemo nastaviti rad i posle 18,00 časova. Sada dajem pauzu od petnaest minuta. Obaveštavam članove Administrativnog odbora da će se sednica Administrativnog odbora održati na drugom spratu. Prvi govornik nakon pauze je Vladimir Milentijević.
Molim poslanike da zauzmu mesta, počećemo za minut. Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad posle pauze, u kojoj je zasedao i Administrativni odbor. Pre nego što nastavimo sa jedinstvenim pretresom, gde će prvo reč imati narodni poslanik Vladimir Milentijević, pa narodni poslanik Gordana Pop-Lazić, pa narodni poslanik Žarko Obradović, želim da vam saopštim potvrđivanje mandata narodnom poslaniku u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Pošto su se stekli uslovi predlažem da konstatujemo potvrđivanje mandata narodnom poslaniku u Narodnoj skupštini Republike Srbije za upražnjeno poslaničko mesto, kako bismo omogućili njegovo učešće u radu Narodne skupštine. Uručen vam je izveštaj RIK-a o izboru narodnog poslanika radi popune upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Takođe, uručen vam je izveštaj Administrativnog odbora, koji je utvrdio da su se stekli uslovi za potvrđivanje mandata narodnom poslaniku, sa predlogom da Narodna skupština, saglasno članu 27. stav 2. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Borku Iliću, izabranom sa izborne liste Demokratska stranka Srbije - Vojislav Koštunica. Na osnovu izveštaja RIK-a i izveštaja i predloga Administrativnog odbora, a shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatujem potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Borku Iliću. Čestitam narodnom poslaniku na izboru i molim ga da zauzme svoje mesto. Izvolite, moje čestitke. Nastavljamo rad. Reč ima narodni poslanik Vladimir Milentijević, neka se pripreme narodni poslanici Gordana Pop-Lazić, pa Žarko Obradović.
Gospodine predsedniče Narodne skupštine, gospodine predsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, danas je na dnevnom redu Narodne skupštine Republike Srbije Izveštaj pregovaračkog tima o toku razgovora o političkom rešenju budućeg statusa Kosova i Metohije. Kako neko reče u sali, danas je veliki dan za nas Srbe sa Kosova i Metohije koji od ovog današnjeg dana, od ovog zasedanja očekujemo mnogo. Očekivali smo i očekujemo da treba govoriti samo o pitanju Kosova i ni o čemu drugom. Bilo je na današnjem zasedanju i drugih tema, ali je obećano da više toga neće biti, pa vas molim da svoje vreme na današnjem zasedanju posvetimo problemu Kosova. Konkretno, pregovarački tim je počeo sa radom. Bez obzira što svi znamo da je pitanje Kosova vrlo teško pitanje, da su pregovori naporni, neizvesni, raduje me jedinstvo izraženo na današnjoj sednici Skupštine Republike Srbije da Kosovo ostane u sastavu Republike Srbije. Konkretno, u mnogo slučajeva sam pregovarao sa mnogo pregovaračkih timova na Kosovu i Metohiji, svi pregovori su bili vrlo teški, naporni, neizvesni, neiskreni, preskakalo se ad hoc sa onoga što je dogovoreno. Pa smo, da ne ponavljam prethodnike, imali situaciju i redosled kako će se doći do rešenja za Kosovo, ali nažalost, te vrednosti i ti razgovori, ti dogovori, ta obećanja nisu ispunila očekivanja. Pregovarački tim za Kosovo i Metohiju je pravi tim i onaj tim koji smo mi priželjkivali od početka razgovora o rešavanju statusa Kosova i Metohije. Bilo je zalaganja da pregovore o statusu Kosova i Metohije vode Srbi koji žive na Kosovu. To je skoro stopostotno jedinstvo, a za malu razliku, dakle, oni koji su lično bili zainteresovani, imali smo jasan cilj i stav da pregovore sa Prištinom mora da vodi Beograd. Do toga je došlo. Prvi pregovori, to je tek početak pregovora, pokazuju da Republika Srbija i pregovarački tim imaju čvrst i jedinstven stav da Kosovo i Metohija ostanu u sastavu Republike Srbije. Mislim da te dileme nema više niko, bez obzira što se u pojedinim stavovima u malome razlikujemo, ali verujem, kako pregovori napreduju, da će se ti stavovi korigovati i da će se konačno shvatiti šta mi Srbi sa Kosova očekujemo. Očekujemo da u ovim pregovorima i u ovim teškim vremenima, mislim na nas koji živimo na Kosovu, budemo apsolutno jedinstveni. Ne vidimo jedan razlog da to ne bude tako. Na kraju krajeva, da bi bili što više ubedljivi, imamo svakodnevno zalaganje da se pitanje Kosova više ne može prepustiti nikome, samo Republici Srbiji i nama Srbima koji živimo dole. Mi ćemo odlučivati o statusu Kosova onoliko koliko budemo imali snage, koliko budemo imali zajedništva, a mislim da nema potrebe više o tome da pričamo, jer današnji dan je dao veliki pomak i očigledno je da krećemo u zajedničku borbu za vraćanje Kosova tamo gde je ono bilo, tj. u sastavu Republike Srbije. Duboko verujem u pregovarački tim. Duboko sam ubeđen da će naši zahtevi i naša pitanja koja su postavljena i međunarodnoj zajednici, i UN i pregovaračkom timu konačno doći na dnevni red i da će, kako reče predsednik Vlade, drama koja je nad Kosovom i Metohijom vremenom biti rešena. Verovatno da ima razmišljanja o stavovima da Kosovo treba da bude nezavisno. Ta razmišljanja nas uopšte ne zabrinjavaju, jer to su neki mešetari, koji prođu kroz pregovaračke timove, kroz razgovore obećaju, više mi liči na neki probni balon, nego na neko njihovo stvarno nametanje rešenja, jer, na kraju krajeva, i međunarodno pravo takva razmišljanja ne priznaje. Pregovarački tim mora dati sve od sebe da status Kosova i Metohije reši u interesu Srba koji žive na Kosovu i Metohiji. Mi ćemo im u svestrano tome pomoći, a poručujemo međunarodnoj zajednici, Kontakt grupi i pregovaračkom timu za Kosovo i Metohiju – i u slučaju da se donese neka odluka o nezavisnom Kosovu da mi, niko i nikada, nećemo živeti u nezavisnom Kosovu i Metohiji.
Reč ima narodni poslanik Gordana Pop-Lazić, a neka se pripremi narodni poslanik Žarko Obradović.
Dame i gospodo narodni poslanici, iako pitanje Kosova nije samo mit i nije baš popularno da se na takav način o Kosovu i Metohiji govori, mada ono jeste mit, ja ću vas ipak podsetiti na reči još apostola Pavla, koji je govorivši o veri rekao da je vera postojano čekanje onoga čemu se nadamo i dokazivanje onoga što ne vidimo. Izgleda ne vidimo svi, da li u zemlji ili neki u inostranstvu, koji su možda odlučujući faktori, da smo u pravu i da je na našoj strani i međunarodno pravo. Jedna stara rimska opomena kaže da ne ojačava tokom vremena što po zakonu od početka čvrsto ne stoji. Dakle, imamo trenutno protektorat na Kosovu i Metohiji, ali to je trenutno stanje i ono se mora promeniti. Ovo govorim zato što ne počinje sve od nas i što umna podsticanja iz prošlosti mogu da nadžive propast države u kojoj su nastali, jer je srećan narod koji u primerima iz prošlosti može da pronađe podršku za svoje savremeno postupanje. Mi nemamo pravo da se "bez otpora" predamo sumornim mislima, ravnodušnosti, nametanjem teze da smo poraženi, jer nam je uzeta Krajina, jer nam se otima Republika Srpska, danas pokušaj da nam se otme Kosovo, ko zna gde je kraj. U novonastalim okolnostima moramo da se suočimo sa činjenicom da je raspad Jugoslavije uslovio našu brigu i za Srbe u Krajini i Republici Srpskoj, i borbu sa albanskim separatizmom na Kosovu i Metohiji, muslimanskim na području Sandžaka, mađarskim na području Vojvodine. Sukobi na prostoru Balkana u bliskoj budućnosti, od toga strepi i međunarodna zajednica, mogu se proširiti na prostore Baskije, Korzike, Katalonije, Valonije, Flandrije, Severne Irske itd. To bi Evropi dalo sasvim novu sliku i na tome, čini mi se, treba insistirati u pregovorima. Pred pregovore treba da uzmete u obzir i da se po četvrti put za poslednjih 20 godina Kosovo i Metohija nalaze na meti politike zapadnog dela međunarodne zajednice. Pokušavam u stvari da vam pomognem. SRS na taj način razmišlja o velikim problemima i treba govoriti jezikom koji ta Evropa razume, jer ako se jednom napravi presedan, onda taj presedan počinje da bude pravilo. Prvi put se međunarodna zajednica suočila sa problemom Kosova i Metohije posle albanskih separatističkih demonstracija 1981. godine, kada je Srbiji sugerisano da prihvati Kosovo kao sedmu republiku i od toga (vi vrlo dobro znate, koji ste u pregovorima) još uvek nisu odustali, samo to sada više nije sedma, nega treća. Drugi put uoči secesije Slovenije i Hrvatske, kada je vršen pritisak da se kosmetskim Albancima prizna pravo na samoopredeljenje. Treći put za vreme vojne agresije na SRJ 1999. godine, kada je otvorena podrška albanskom separatističkom terorizmu definisana kao glavni ratni cilj SAD i njenih evropskih slugu. Posle okončanja agresije to se nastavilo, samo drugim sredstvima, pod privremenom administracijom UN na Kosovu. Dok se kosmetski Albanci privileguju pravom na samoopredeljenje, Srbima u Hrvatskoj je osporeno i najminimalnije pravo na samoopredeljenje, a Srbima u BiH se ne samo negira, nego i zabranjuje. Srbija je, u stvari, jedini kandidat danas za EU od koje se kao uslov traži da se dezintegriše da bi se integrisala. Haški tribunal je, naravno, pokušaj da nam se utisne žig najvećeg krivca za nestanak Jugoslavije, za nastanak jugoslovenske krize, pa čak i za bombardovanje. To nam je stalna omča oko vrata. Osnovno pitanje suvereniteta i teritorijalnog integriteta gura se u stranu, a u prvi plan izbijaju Studija izvodljivosti, ulazak u Partnerstvo za mir, kao da ćemo ulaskom u EU rešiti sve probleme. Zato se govori o uslovnoj, kontrolisanoj ili odloženoj nezavisnosti. To su te zamke kojih se u pregovorima morate čuvati. Povelja UN, Rezolucija 1244, Pariska povelja, KEBS i drugi obavezujući dokumenti ignorišu se i na tlu Evrope planira se komadanje jedne od njenih najstarijih država. Svesni smo toga da je u poslednjih 15 godina taj proces započeo i još uvek traje. Imajte na umu da pravi cilj SAD i njenih saveznika nije nezavisnost te pokrajine u ovom času, već republika Kosovo u statusu trećeg člana sadašnje državne zajednice Srbija i Crna Gora, koja je tako i skrojena da napravi mesto za Kosovo, na šta smo vas i upozoravali onda kada se stvarala državna zajednica Srbija i Crna Gora. Ako bismo bili nekooperativni zapretilo bi nam se opet Hagom, kao što se to i sada čini; presuda Miloševiću koja se očekuje ove godine i ova potraga za Mladićem, orete gore i drumove tražeći ga, jer njima treba upravo on da bi žrtva postala krivac, a da bi Zapad bio potpuno amnestiran od svoje krivice u procesu razbijanja Jugoslavije. Moramo da potenciramo Londonski ugovor iz 1913. godine, Versajski ugovor o miru iz 1920. godine, Pariski ugovor iz 1947. godine, finalni akt iz Helsinkija 1975. godine, stavove Badinterove arbitražne komisije i odluke Evropske zajednice iz 1991. i 1992. godine, kao i Rezoluciju Saveta bezbednosti 1244, koji nam daju tapiju na Kosovu i Metohiji. Sve dok se pozivamo na ove dokumente imaćemo neoborive dokaze i međunarodno priznanje da je Kosovo i Metohija neodvojivi deo Srbije, jer nam to svi ovi dokumenti garantuju. Ako bi ulazak u Evropu bio najvažniji državni interes, a čuli smo predsednika Vlade da je ispred ovog državnog interesa ipak stavio Kosovo i Metohiju, bez prethodnog dobijanja priznanja suvereniteta Srbije na celoj teritoriji, to bi vodilo sigurno gubitku Kosmeta. Garancije Rezolucije 1244 da se vojska i policija u ograničenom obimu vrate na Kosovo i Metohiju više niko ne spominje, a niko nam ne govori zašto. Njihovo raspoređivanje, međutim, na međunarodnoj granici prema Albaniji i Makedoniji imalo bi nemali psihološki, već i simbolički značaj. Zato mislimo da bi možda celokupne razgovore trebalo upravo usloviti povratkom vojske i policije na granice naše države prema Albaniji i Makedoniji. Mora međunarodna zajednica da pokaže dobru volju i da poštuje svoje akte koje je donela. Ne sme se dozvoliti da nikakva nova rezolucija Saveta bezbednosti bude doneta, koja bi išla ispod Rezolucije 1244 ili prenošenje nadležnosti sa Saveta bezbednosti na Evropsku uniju ili, ne daj bože, neku novu dejtonsku konferenciju. Više od autonomije predstavlja, po nama, za Srbiju manje od Rezolucije 1244 i to ne treba posebno dokazivati. Ne treba da se dobrovoljno odričemo onoga što nam je garantovao zvanično najviši organ za očuvanje mira i bezbednosti u svetu, jer Rezolucija govori o autonomiji, a ne o više od autonomije. Ne smeju vam Kosovo i Metohija biti, ne daj bože, moneta za potkusurivanje, za članstvo u EU, NATO ili povoljne kredite, kako to već jedan deo vladajuće strukture, oličene pre svega u G17 plus, priželjkuje ili se već javno za tako nešto zalaže. Znamo da je gospodin Dinkić samo u proteklih godinu dana 57 puta putovao u Nemačku, ali jednom će morati da kaže i zašto je putovao i kojim povodom tamo. Kosovo i Metohija, znate i sami, ne može se oduzeti od Srbije bez pristanka Srbije. Šteta dolazi od nekih političara – nažalost, unutar naše zemlje možda jesu marginalni, ali se trenutno nalaze na pozicijama koje im daju međunarodni značaj – recimo, Svilanovića koji je sada član Međunarodne komisije za Balkan i koji nastoji da nas uveri da je dobro da se prihvati nezavisnost Pokrajine. Postavlja se pitanje ko je preporučio i ko je izabrao i delegirao Svilanovića na takvu poziciju. Koliko znam, Narodna skupština nije, DS nije, Savet ministara ne znam, možda jeste, Vlada Srbije, možda jeste, mi za to ne znamo. Koliko je ova komisija nezavisna to znamo, jer znamo da se njen rad finansira iz američko-nemačke fondacije. Postavlja se pitanje da li on uopšte može u tom slučaju da bude narodni poslanik. Želela sam samo da vas podsetim na neke međunarodne dokumente koje imate kao keca u rukavu, ako je međunarodnoj zajednici stalo da opstane. Ako UN žele da opstanu i ukoliko ne žele da se eventualno neko negativno rešenje po Srbiju i Kosovo i Metohiju kao domino efekat proširi na sve one zemlje u Evropi koje mogu da imaju sličan problem. Na vama je da te adute iskoristite ili ne, pretpostavljam da imate dobre savetnike, treba samo da budete istrajni i da znate šta hoćete i da nikako ne pristanete dobrovoljno na ono što srpski narod nikako ne bi mogao da vam oprosti. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, a neka se pripremi narodni poslanik Nemanja Šarović. Gospodin Obradović ima sedam minuta. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, predsedniče Vlade, članovi Vlade, poštovane kolege narodni poslanici, usuđujem se da kažem da se suština odnosa dela međunarodne zajednice prema Srbiji, bar onog dela međunarodne zajednice koji je izvršio agresiju na našu zemlju 1999. godine, zbog navodne zaštite ljudskih prava Albanaca, a suštinski da bi obezbedio Albancima novu državu na Balkanu, i to onog dela međunarodne zajednice koja od sredine 1999. godine vlada Kosovom i Metohijom u svakom pogledu, suština tog odnosa se svodi na dva pitanja, odnosno ispunjenje dva cilja. Prvo, ko će ispred Srbije staviti potpis na dokument o nezavisnosti Kosova i Metohije. Kosovo i Metohija ne bi u slučaju samoproklamovane nezavisnosti ili priznanja od strane jednog dela država ostalo zarazan primer za druge manjinske etničke zajednice širom sveta. Drugo, ko će ispred Srba i Crnogoraca, koji su posle 1999. godine ostali da žive na Kosovu i Metohiji, predstavljati Srbe u tzv. kosovskim institucijama i time pokazati da su ispunjeni standardi o multietničkom Kosmetu, čime bi se u drugi plan stavilo sve drugo loše što je učinjeno, a pogotovo što je izvršeno etničko čišćenje Srba, Crnogoraca, i to oko 250.000 njih, posle jula 1999. godine. Kako bi ove ciljeve postigli, u javnosti se u Srbiji od strane predstavnika zemalja koje su bombardovale našu zemlju, ali i od domaćih njihovih glasnogovornika, stalno ponavlja jedna netačna važna teza da nezavisnost Kosova i Metohije treba prihvatiti kao posledicu, kako oni vole da kažu, Miloševićevog nasleđa. U isto vreme, tokom celog perioda od 1999. godine pa naovamo, do danas, dakle, u vreme kada je izvršeno etničko čišćenje oko 250.000 Srba, niko više sa njihove strane ne govori o ljudskim pravima. Ona se uopšte ne pominju, pa ni prava Srba koji su etnički očišćeni sa Kosmeta, ni Albanaca radi čije navodne zaštite je izvršena oružana agresija na našu zemlju. A propo Miloševićevog nasleđa, do kraja 1998. godine, znači nekoliko meseci pre početka bombardovanja, u Savetu bezbednosti UN postojala je saglasnost, konstatovana u odgovarajućim rezolucijama, da na Kosmetu postoje terorističke akcije. Postojala je saglasnost da je OVK teroristička organizacija, a takođe je postojala saglasnost da postoji prekomerna upotreba sile od strane države Srbije da bi se sprečile terorističke aktivnosti. Do početka bombardovanja, kao i pedesetih, šezdesetih, sedamdesetih, osamdesetih godina, država je ulagala u Kosovo i Metohiju, investirala u proizvodnju, obrazovanje, zdravstvo, kulturu, informisanje, ali i tada, kao i pre, albanskoj zajednici je bilo sve malo ili ništa, jer kao, to smo čuli danas u izlaganju predsednika Vlade, i 1968. i 1981. i nekih drugih godina, ali i 1999. i 2006. godine njih interesuje samo jedno, a to je nezavisnost. Od Srbije su uzimali koliko su mogli, šta im je odgovaralo, zdravstvenu zaštitu, putne isprave i drugo, ali i stvarali paralelne organe i institucije radi stvaranja svoje posebne države. Srbija je učinila što se učiniti moglo. Da li je moglo više pitanje je koje se uvek postavlja i tumači na različite načine. Rambuje je, kao što se zna, samo bio način da se nađe formalan razlog za vojnu intervenciju. Podsetiću na reči Madlen Olbrajt, tada državnog sekretara, da je Rambuje bio stepenica koju Srbija ne može preskočiti. Citiraću Kisindžera, ranijeg državnog sekretara, da predlozi koji su izloženi u Rambujeu nisu ostavljali drugog izlaza do vojne intervencije. Toliko o tom Miloševićevom nasleđu. Što se tiče ljudskih prava, sećate se svi, pošto to nije bilo pre mnogo vremena, da je NATO intervenisao da bi sprečio etničko čišćenje Albanaca. U javnosti su pominjane cifre od 780 hiljada ljudi, koji su morali da napuste svoja ognjišta zato što su srpske državne snage, kao, sprovodile teror. Stvarnost je bila mnogo drugačija. Danas, 2006. godine, ima obilje podataka koji potvrđuju da je to bila izmišljena, lažna teza da bi se Srbija bombardovala. Suština bombardovanja je bila da se na Kosmetu vlast sa Srbije prenese na većinsko albansko stanovništvo. Moram, radi domaće javnosti, i da citiram tri izjave koje je tadašnja američka administracija saopštila, u liku tri vodeće ličnosti, šta je bila suština bombardovanja. Klinton: Srbija će ovo skupo platiti; Madlen Olbrajt: Srbija će klečati na kolenima i moliti za milost; Vesli Klark: Srbiju će NATO pretvoriti u prah i pepeo. To se mora znati. Kolone izbeglica su bile tu, ali one su u mnogo većoj meri bile rezultat NATO bombardovanja, nego uzroka koji su do njih doveli. Ovo sam citirao stav Henrija Kisindžera, ranijeg državnog sekretara. Moram da pomenem, od dolaska NATO trupa 1999. godine, kada su preuzeli praktično celu kontrolu nad Kosovom i Metohijom, da je etnički očišćeno preko 200 hiljada Srba, zvanični podaci EU govore o 248 hiljada, čini mi se, interno raseljenih, 244 hiljade i nešto interno raseljenih lica, to se odnosi na te ljude. Pododbor Skupštine državne zajednice Srbija i Crna Gora je napravio jedan izveštaj, koji vrlo plastično govori o tome šta se zbivalo na Kosovu i Metohiji, i mislim da vredi pomenuti samo nekoliko podataka, jer oni suštinski govore šta se zbivalo na Kosovu i Metohiji u ovih proteklih šest godina. Nažalost, tema kao što je broj ubijenih, nestalih, kidnapovanih je teška tema za nas, ali moram ponoviti više puta javnosti, zato što se to svesno prenebregava, da su naši zvanični podaci (očekujem da će ovaj izveštaj pododbora Skupštine državne zajednice ubrzo postati i izveštaj Skupštine državne zajednice) da broj ubijenih na Kosovu i Metohiji od 1. januara 1998. godine do 31. decembra 2005. godine iznosi 5.942, od kojih 4.320 Albanaca i 1.622 lica srpske, crnogorske i drugih nacionalnosti. Ukupno je nestalo 2.494 lica, od kojih 1.774 Albanca, 760 Srba, Crnogoraca itd. Ovo vam pominjem zato što to treba danas saopštiti Srbiji, jer se nama stalno nabija na nos da smo činili stvari koje su služile tada kao povod bombardovanja. Naravno, ovaj izveštaj sadrži i brojne druge podatke, kao što su podaci o logorima u kojima su bili Srbi i Crnogorci, kao što su podaci da UNMIK, KFOR i ostali nisu činili ništa i nažalost mnogo toga lošeg na Kosovu i Metohiji. Zašto ovo pominjem? Danas je 2006. godina. Da li smo mi proglašeni od strane tzv. demokratskih zemalja demokratskom zemljom? Jesmo. Tako, bez obzira što stoji na dve strane formulacija demokratska država i demokratska zemlja, da li se odnos te demokratske Evrope prema nama promenio kada je u pitanju Kosovo i Metohija? Nije. Da li onda sami sebi treba da dajemo ovakve kvalifikacije ili da se hvalimo da jesmo demokratska, a ranije, u nazovinedemokratsko vreme da je bio drugačiji odnos? Moramo sebi i drugima priznati da se odnos međunarodne zajednice nije menjao. I zbog toga je dobro da danas u Narodnoj skupštini Republike Srbije postignemo potrebnu saglasnost oko ovog državnog pitanja, jer pitanje Kosova i Metohije nije partijsko, nego državno pitanje i zbog toga je dobro što smo dobili ovaj izveštaj, koji je, po meni, jako dobar, odnosno po nama socijalistima realističan i odslikava pravo stanje i našu poziciju, ali i poziciju druge strane. Ovo govorim iz razloga... (Predsedavajući: Gospodine Obradoviću, molim vas završavajte, vreme, sedam minuta je bilo, a već je prošlo devet minuta. Molim vas, sekretar vodi evidenciju, budite ljubazni, završavajte.) Molim vas, pustite me da govorim. (Predsedavajući: Gospodine Obradoviću, imate još pola minuta i moraću da vam isključim mikrofon.) Gospodine Markoviću, molio bih vas da se ponašate fino. (Predsedavajući: Gospodine Obradoviću, potpuno vas razumem, ali morate da razumete da moramo da se pridržavamo pravila, gospodin sekretar Narodne skupštine me je upozorio još pre dva minuta. Zbog toga vas najlepše molim da završavate.) Moraćemo sebi reći gde je granica našeg popuštanja, odnosno gde je granica koju nećemo preći. Čini mi se da je naš pregovarački tim dobro komponovan, da ima dobre pregovaračke pozicije, više puta je ispunio spremnost na rešenje u interesu svih, više puta se pozvao na poštovanje teritorijalnog integriteta, na poštovanje međunarodnog prava, na evropska i svetska iskustva. Dobro bi bilo da pozovemo i međunarodnu zajednicu da poštuje i svoje reči, i svoje stavove i svoje odluke koje je koristila devedesetih godina, kada je legalizovano razbijanje Jugoslavije. Rešenje pitanja Kosova i Metohije, nasilno rešenje, može biti nama nametnuto, ali ga mi ne smemo prihvatiti i zbog generacija iza i zbog generacija koje dolaze, jer istorija Balkana je pokazala da nijedno nametnuto rešenje nije dugo trajalo, jer sila sama po sebi, kada je iznad prava, ne traje dugo. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović, a nakon narodnog poslanika Nemanje Šarovića narodni poslanik Nataša Jovanović, zbog toga što narodni poslanik Milomir Minić nema vreme za diskusiju. Zahvaljujem. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, već je nekoliko prethodnih govornika reklo kako je možda očekivalo drugačiji ton ove današnje rasprave, ali moram reći da to najpre ipak zavisi od ovog izveštaja o kome danas govorimo i koji smo dobili. Mislim da je ipak većinsko mišljenje da smo očekivali mnogo konkretniji izveštaj, konkretnije stvari, umesto što savetnici premijera ovde nama postavljaju pitanja šta je sa standardima, šta je sa ovim, šta je sa onim; to je pogrešan pristup i to su ipak neka pitanja koja je vi trebalo da postavite i Marti Ahtisariju, i Kai Eideu, i Kontakt grupi, i Savetu bezbednosti i nekim definitivno drugim adresama. Pitanja na koja mi ovde tražimo odgovore jesu svakako – šta ste vi do sada učinili vezano za Kosovo i Metohiju, šta činite i šta ćete tek učiniti, jer reći u ovom izveštaju da bi preuranjeno objavljivanje delova platforme koji se tiču budućeg statusa pokrajine samo nepotrebno otkrilo karte, predočavajući pojedinosti predloženog rešenja, a ne bi imalo nikakve pozitivne posledice, jednostavno govori samo o tome kakav je vaš odnos prema Narodnoj skupštini. Ukoliko postoji bilo kakva tajna, onda ona svakako ne bi mogla biti tajna za Narodnu skupštinu i za predstavnike birane od građana Republike Srbije. Ukoliko je postojala potreba da nešto ostane tajna, onda je ova sednica parlamenta mogla biti i zatvorena, ali je trebalo da i zbog sebe podelite konkretno i plan vašeg delovanja i na taj način nam omogućite da uopšte raspravljamo o tome šta ćete u narednom periodu uraditi i podelite odgovornost sa svima nama, a mi smo izrazili spremnost da tu odgovornost sa vama podelimo. Kada neko od predstavnika Zapada, navodno, Kontakt grupe, kao što je ovaj Sojers, kaže da će Kosovo biti nezavisno, onda uglavnom svi u državnim organima ćute, nikome to izgleda ne para uši, osim nama srpskim radikalima. Međutim, kada Tomislav Nikolić kaže da ni pod kojim uslovima nećemo prihvatiti nezavisnost Kosova i Metohije, onda se vi prosto utrkujete ko će žešću paljbu osuti i na SRS i na Tomislava Nikolića, jer kažete, bože moj, na taj način se prejudicira rešenje. Kao da Sojers, kada kaže da će Kosovo biti nezavisno, ne prejudicira rešenje i kao da predstavnici kosovskih Albanaca već godinama ne prejudiciraju rešenje kada kažu da je jedino moguće nezavisno Kosovo. Nameće nam se već duže vreme ta doktrina štapa i šargarepe kao nešto lepo, kao izraz te zapadne demokratije, ali treba znati da ta doktrina na jednom kraju štapa podrazumeva magarca. Naravno, mi se tako ne osećamo, ne vidimo tako ni građane Srbije, ali treba primetiti da šargarepa ostaje, dok se ti zahtevi tzv. međunarodne zajednice menjaju. Juče je to bio Milošević, pa su bili generali, danas su Ratko Mladić i Radovan Karadžić. Nameće se, sam po sebi, zaključak da redovno dobijamo štap, ali da šargarepa uvek izmiče. Šta je uopšte i danas i prethodnih godina šargarepa, da li je to ulazak u EU i da li mi moramo da se odreknemo Kosova i Metohije da bismo u Evropsku uniju ušli? Ako svi žurimo i idemo u tu Evropsku uniju, zašto ne bismo zajedno sa Kosovom, odnosno zašto ne bi Kosovo u okviru Srbije ušlo u Evropsku uniju? Da li je ta šargarepa ulazak u NATO pakt, kao odbrambeni savez? Naravno, i ulazak u NATO pakt imao bi smisla jedino kada bi nam on garantovao opstanak Kosova i Metohije u okviru granica Republike Srbije. Naravno, mi drugi interes nemamo za NATO paktom. Postavlja se pitanje šta bismo mi uopšte i branili, od čega bismo se branili ako nam se kao prethodno pitanje i preduslov postavlja odricanje i od suvereniteta i od delova naše teritorije. Postavlja se pitanje i šta ćemo mi u UN ukoliko nam oni neće garantovati suverenitet nad Kosovom i Metohijom. Podsetiću da je ideja vodilja, kada smo i mi, pored ostalih, osnivali UN, bila stvaranje organizacije koja će štititi interese pre svega malih država, koje su bile van tadašnje blokovske podele. Sadašnja organizacija UN se pretvorila upravo u antipod te organizacije koju smo i mi hteli da stvorimo i predstavlja, zapravo, servis velikih sila, preko kojeg oni koji nisu dovoljno moćni pod nekom formom i pokrovom organizacije UN nameću određena rešenja. Mislim da je ovde trebalo i da nam objasnite gde su uopšte sada ti vaši zapadni prijatelji i pokrovitelji, gde su oni koji su vas dovodili na vlast? Obećavali ste nam da će mnoga pitanja biti rešena, da je pitanje Kosova i Metohije demokratsko pitanje. Jednostavno, sada vidimo da to nije tako. Da li ste vi izabrani da biste, zahvaljujući vašim navodno dobrim kontaktima sa Zapadom, pomogli u ostvarivanju interesa Srbije ili ste vi, u stvari, izabrani kako bi zapadne sile lakše ostvarile interese u Srbiji? Još jedno, rekao bih, mada ne pitanje koje treba zanemariti, a reč je o problemu terminološke prirode, na koji smo mi pristali. Svuda se govori o pregovorima o statusu Kosova i Metohije. Mislim da je trebalo insistirati na onome što imamo zahvaljujući Rezoluciji 1244, kojom jeste, po mišljenju SRS, konačno rešeno pitanje Kosova i Metohije, a mi onda možemo dalje ulaziti u pregovore o vidovima autonomije, o načinima ostvarivanja autonomije, o decentralizaciji na Kosovu i Metohiji i sličnim pitanjima. Međutim, uprkos svemu, kao što ste već čuli, SRS će glasati za ovaj izveštaj, ne zato što smo njime u potpunosti zadovoljni, već zato što na taj način, kao velika politička stranka, praktično sada najjača stranka u Srbiji, pokazujemo svoj odnos i prema Kosovu i Metohiji, a ujedno i odnos prema državi.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a neka se pripremi narodni poslanik Ljubomir Kragović.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS je pitanje Kosova i Metohije u Skupštini Srbije, državne zajednice, svuda i na svakom mestu tretirala uvek kao ključno državno i nacionalno pitanje. Zbog građana Srbije moram da kažem da je predsedniku Republike, koji je došao na sednicu, nešto smešno u ovom trenutku. Gospodine Tadiću, uputila bih vas na to ne samo da se ne smejete, nego da se izvinite poslanicima SRS i ogromnom broju građana Srbije zato što ste nastupajući u svom euforičnom zanosu samoljublja na Glavnom odboru DS, ili kako se već to zove, zanemarili činjenicu da vi treba da budete državno odgovorni, kao predsednik Republike, da vas to ne uči SRS upravo svojim ponašanjem, ali očigledno da vi tome ne možete da se naučite. Sada i sam premijer dolazi u jednu pat poziciju. On je danas u delu svog izlaganja rekao da je još pre nekoliko godina Marti Ahtisari izneo stav da će Kosovo i Metohija moći, eventualno, da ostane u sastavu Srbije, odnosno državne zajednice Srbija i Crna Gora, tada SRJ, u slučaju da Srbija bude demokratska zemlja. Onda je danas premijer konstatovao – eto, jeste, Srbija je demokratska zemlja. Vi ste upravo pre nekoliko dana tom svojom izjavom, koja je naišla na ogromno ogorčenje građana Srbije, rekli da Srbija nije demokratska zemlja. Ako vi negirate činjenicu da je danas u Srbiji najpopularnija stranka, sa najvećim uporištem u biračkom telu, sa predsednikom stranke koji je tri godine u Haškom tribunalu, a ne počinje mu suđenje, koji je slobodniji od vas, gospodine Tadiću, da bilo šta kaže, a ipak se nalazi u haškoj tamnici, i kada vam jasno čovek koji je jedini pozvan, kao legitimni predstavnik birača koji mu najviše veruju danas u Srbiji, jer sve ankete pokazuju da je on i po tim istraživanjima ubedljivo ispred vas, gospodin Nikolić kaže da, nažalost, situacija u kojoj se danas nalazi Srbija i ono što je situacija u kojoj se mi nalazimo na osnovu izjava zvaničnika kao što su Sojers i ostali, takve stvari moraju da se nazovu pravim imenom, vi onda govorite da je za to kriva Srpska radikalna stranka i ako se nešto, ne daj bože, loše desi, doći će radikali na vlast i tome slično. Pre svega, moram da ukažem na to da je tačna konstatacija da je u pisanju ovog izveštaja, u prvom delu, učestvovao vaš savetnik. To samo pokazuje da su vam savetnici "bolji", ali kako ispada, tako i jeste, od vas samog. Veoma je opasna konstatacija na petoj strani ovog izveštaja. Molim narodne poslanike da obrate na to pažnju, a pre svega gospodina premijera. Radi se o tome da na petoj strani, a to su peti, šesti i sedmi red, stoji sledeće objašnjenje, odnosno neka projekcija šta bi moglo da se desi i kako će da nastupa naš pregovarački tim. Tu se kaže da bi "politika našeg tima bila jednostrana ako bi se isključivo usredsredila na odbranu suvereniteta i teritorijalnog integriteta zemlje, ne nudeći nikakav politički kompromis kao osnovu za postizanje obostrano prihvatljivog rešenja". Znate šta, ako šiptarska delegacija dođe – i to nije, gospodine Samardžiću, kao što ste vi pre nekoliko godina rekli, Beč, dobroćudni Rambuje, nikako nije, budite u to uvereni; iste zahteve oni imaju danas, kao što su imali u Rambujeu; to ste vi govorili u kontekstu onih neuspelih pokušaja 2003. godine, kada je Čović nešto slično zagovarao – ako oni dođu, a dolaze vam sa takvom idejom, osokoljeni zbog toga što imaju otvorenu podršku Sojersa, i apsolutno je jasno da ozbiljni političari, ozbiljni državnici, što vi niste, gospodine Tadiću, a što jeste Vladimir Putin, znaju da nema laži i obmane. I on zna kakvi su mu partneri danas u svetu, kakva mu je konkurencija, i gde se sada u tom trouglu između Srbije, tzv. međunarodne zajednice i šiptarskog pregovaračkog tima nalazimo mi, a gde se u svemu tome nalazi Ruska Federacija. Mora jedino na takav način da vam se stavi do znanja da državno odgovorno i ozbiljno pristupate ovom pitanju. Ova sednica Skupštine i ovaj izveštaj nije mogućnost da mi pravimo retrospektivu šta je bilo, šta će eventualno da se dešava, onako hipotetički, a da se ovakve stvari ne uzmu ozbiljno u razmatranje. Vidite kako je to Putin u Kremlju, održavši razgovor sa svojim najbližim saradnicima, pre svega ministrom inostranih poslova, najozbiljnije shvatio, a radi se o Srbiji, njemu prijateljskoj zemlji i u uskom kontekstu pitanja položaja Rusije u ovom delu Evrope, odnosno Balkana, njenog geostrateškog cilja, a to je ono o čemu mi pričamo unazad 15 godina, imajući u vidu tako tvrdokoran stav šiptarske delegacije, koja je pre svega potpomognuta takvim izjavama zvaničnika američkog Kongresa, Stejt departmenta, Sojersa i njemu sličnih i stvaranje jedne atmosfere koja u pravom smislu reči Srbima uteruje strah u kosti. Ako vi sada anketirate bilo gde bilo kog Srbina na području naše južne pokrajine i pitate ga šta znači za njega izjava Ahtisarija ili Sojersa i da li ikome normalnom tamo i živom pada na pamet da ostane u slučaju da se, ne daj bože, desi nezavisnost, reći će vam da je to apsolutno isključena mogućnost. Moram danas da iskoristim priliku da vas upozorim da se ne zavaravate od dana do dana provedenog u Beču, kao što je to svojevremeno radio Nebojša Čović. Setite se, to vrlo dobro zna i gospodin Samardžić, koji se naširoko i nadugačko bavio tim pitanjem, da je još 2003. godine u oktobru ili početkom novembra Nebojša Čović sa UNMIK-om potpisao dokument o navodnom poboljšavanju uslova i položaja Srba na Kosovu i Metohiji što se tiče osnovnih i elementarnih životnih pitanja, a to su pravo na život na svom ognjištu, kao što je pitanje električne energije, kretanja. Šta se desilo posle toga? Predsednik Republičke vlade je 2004. godine u noćima između 17. i 19. marta možda upotrebio pravu reč kada je rekao pogrom, ali sve što su kasnije govorili zvaničnici Srbije, odnosno državne zajednice Srbija i Crna Gora, koristeći izraz teror šiptarskih ekstremista i separatista, nije u pravom smislu reči za sadašnje i za buduće stanje pravi izraz, nego je zapravo jedini način da se to okvalifikuje pravim izrazom – terorizam, u najgorem mogućem obliku, onaj koji je, osim toga što je obojen izrazitom nacionalnom i verskom mržnjom od strane šiptarskih separatista, koordinisan od strane zapadnih sila, američkih zvaničnika pre svega, i o tome je danas govorio gospodin Vučić. Ta dobro obaveštena Amerikanka sa Njujorškog univerziteta koja je došla u Beograd nije govorila samo o tome, na konstataciju nekoga od prisutnih da SRS ima sve veće poverenje i da će zaista, a tako se stvari, hvala bogu, kreću u Srbiji, ubuduće da vlada i da bude najjača stranka, odgovorila – pa šta. Ona vam je rekla još jednu stvar, kao neko ko se bavi pitanjem Balkana i onim što Šiptari spremaju već dugi niz godina, a u čemu im svesrdno zapadne sile i Amerikanci pomažu, rekla je još nešto, a to je da se američki državni sekretar Kondoliza Rajs i njen pomoćnik Nikolas Berns otvoreno zalažu za potpunu nezavisnost Kosova i Metohije i odlično im je naruku išlo izlaganje Borisa Tadića pre nekoliko dana u Savetu bezbednosti. Jer, po rečima Suzan Vudvord, i Kondoliza Rajs i Nikolas Berns su izjavili da je to jedini način da se započeti posao na Kosovu završi i da će to da se dogodi sa potpunom nezavisnošću Kosova i još su dodali da veruju i da samo tako vide da Kosovo može da označi kraj Miloševićeve vladavine. Da li su vama takve signale da to govorite i da spominjete period bivšeg režima, a predstavljate Srbiju danas u Savetu bezbednosti Ujedinjenih nacija, govorili američki državni sekretar ili oni koji se zalažu za nezavisnost Kosova, o tome razmislite sami. Kao poslanik Srpske radikalne stranke upozoravam vas da činjenično stanje, a ne daj bože da činjenično stanje bude nezavisnost Kosova, može jedino da se označi rečju koju je izrekao po izlasku iz kabineta Vojislava Koštunice gospodin Tomislav Nikolić, a to je okupacija. Ne morate na takav način i sa tolikom količinom neznanja (ne mislim na vas naravno, najviše predstavnike vlasti, nego na ove vaše sledbenike i raznorazne čauše koji se ama baš ni u šta ne razumeju) da upirete prstom u SRS i u Tomislava Nikolića, samo zato što smo uvek bili spremni, osim toga što smo spremni da štitimo interes naroda i države, da prave stvari nazivamo pravim imenom, pa i to da su u sadašnjem trenutku odlučniji nastup i neka vizija šta će da se desi i te kako potrebni ovom pregovaračkom timu, a to se ne vidi iz izveštaja koji ste nam dali.
Po Poslovniku, narodni poslanik Dušan Petrović.
Gospodine predsedavajući, naravno da se u mnogim stvarima razlikujemo i neće se to skoro promeniti u Srbiji, verovatno i ne treba. Razlikujemo se i u doživljavanju ozbiljnih i neozbiljnih činjenica i ličnosti u politici i to je za mene sasvim prihvatljivo. Ali, mislim da je vrlo važno reći i o tome šta jeste ozbiljno, a šta ne, što ima i objektivnu potvrdu u međunarodnim odnosima, onakvim kakvi oni jesu. Međunarodni odnosi ove zemlje odvijaju se kroz susrete koje najviši zvaničnici, naravno i predsednik Republike, imaju sa stranim državnicima i oni svakako sasvim ozbiljno doživljavaju ljude koji ovu zemlju predstavljaju. Predsednik Širak, presednik Vlade Velike Britanije, ma kako imali suprotno mišljenje od onoga što nam se ovde govori da je stav te zemlje, ali isto tako i predsednik Republike Kine i predsednik Ruske Federacije Vladimir Putin. Oni ozbiljno doživljavaju predsednika Republike Borisa Tadića i slažem se da vi imate suprotnu poziciju i suprotan stav od svih njih, to je vaše pravo, ovo je demokratska i slobodna zemlja. Zvaničnici ove zemlje bore se svim silama da se spase ono što se spasti da od naših državnih i nacionalnih interesa. Demokratska stranka podržava ono što se čini po pitanju Kosova i Metohije i to će činiti i ubuduće.
Replika, narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Meni nešto nije jasno iz izlaganja prethodnika, da li je ovo što je on rekao u vezi Ruske Federacije znači da Putin ne ceni Koštunicu? Naravno, da predsednik Ruske Federacije treba da primi predsednika Srbije. Pitanje je samo šta zaključi posle razgovora sa predsednikom Srbije. Naravno da i Rusi i Kinezi cene mnoge ljude u Srbiji, ne samo predsednika Tadića, pa ako već izlazite da pričate o tome koga cene Rusi i Kinezi, pomenite i Vojislava Koštunicu. Pošto sam siroče i nema ko da me pomene, da kažem, cene i mene. Na prijeme koje organizuju Rusi i Kinezi išao sam i kada vi niste smeli ni da privirite tamo. Sada, naravno, srećem i vas. Mene kineski ambasador isprati još 200 metara izvan sale u kojoj održava prijem. Ceni to što sam jedini iz Srbije dolazio na prijeme koje organizuje Kina Zato nemojte da kroz funkciju predsednika Republike, volim što sa njim sarađuju predsednici drugih država, voleo bih da iz te saradnje izađe nešto korisno za Srbiju, isključujete i ostale ljude koji sarađuju sa našim prijateljima u svetu, i tu prvenstveno mislim na Vladu Koštunica-Labus, pošto u toj vladi, po mišljenju jednog mog vrlog kolege, nema Velje Iliće, nema Vuka Draškovića, nema bilo kog drugog. Nema razloga da branite vi Borisa Tadića od poslanika u ovoj skupštini. Mi imamo pravo da kažemo kako on obavlja svoju dužnost, vi imate pravo da kažete kako obavlja svoju dužnost, ali nemojte da u to uplićete naše prijatelje i nemojte da nas svađate pred našim prijateljima. Ovog časa i vi priznajete da su nam Kinezi prijatelji, da su nam Rusi prijatelji, kamo sreće da i neke druge države imaju pravo veta u Savetu bezbednosti i njih biste nazvali našim prijateljima. Znači, ovog časa, hajde da ne diramo prijatelje, hajde da se svađamo između sebe, da ne diramo prijatelje, da ih ne svojatamo, jer bismo imali dugo da se prepiremo oko toga koga oni ovde najviše cene. Jednu stvar znam, znam koga ne cene najviše i nemojte da se upirete da dokazujete da baš njega najviše cene. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ljubomir Kragović.
Dame i gospodo, izveštaj pregovaračkog tima je opis događaja u proteklih nekoliko meseci koji je manje ili više poznat svima onima koji se brinu, koji se interesuju za sudbinu Kosova i Metohije. Aranđelovdansku rezoluciju, koju smo usvojili u Narodnoj skupštine Republike Srbije 21. novembra 2005. godine, sadrži obavezu da Vlada Republike Srbije i pregovarački tim redovno podnose izveštaje o svim događajima o toku pregovora oko Kosova i Metohije i sa takvom praksom treba nastaviti i dalje. Zašto su potrebne ovakve sednice Narodne skupštine? Upravo zbog toga da bi bili upoznati sa tokom pregovora, a ujedno i da se ponove stavovi svih političkih partija šta i kako očekuju da će se rešiti problem Kosova i Metohije. Šta je to što Srbi očekuju od Vlade Republike Srbije i od pregovaračkog tima? Upravo stav i poštovanje svih rezolucija, počev od Rezolucije SB UN 1244, pa do rezolucija donetih u Narodnoj skupštini Republike Srbije, i strogo poštovanje tih rezolucija, a to znači, možemo pregovarati, pregovori o svemu, samo ne o nezavisnom Kosovu i Metohiji. Zašto ovo napominjem? Upravo zbog toga što smo i ranije, pri donošenju rezolucija u Narodnoj skupštini Republike Srbije, bili jednoglasni, a već sutradan to pogazili i krenuli svako na svoju stranu, a to je upravo ono što ne sme i ne treba u budućnosti da nam se dešava. Bila je dilema izaći na izbore. Odluka Skupštine je - ne, pa onda promenimo mišljenje i izađemo na izbore. Bila je dilema, da li ući u privremene institucije, odluka Skupštine je - ne, pa onda uđemo u te privremene institucije. Da li možemo da verujemo onima koji su nas više puta prevarili, koji su prevarili ne samo Srbe sa Kosova i Metohije, već i sami sebe, jer su jednog dana bili za bojkot izbora, a drugog za izlazak na te izbore. Zašto ovo pričam? Upravo zbog toga što kada je u pitanju Kosovo i Metohija ne sme i ne može biti promene mišljenja i stavova, ne sme biti politikantstva. Jesmo li za Kosovo i Metohiju ili ne, tu ne može biti mesta za kalkulisanje, za promenu stavova i mišljenja. Moramo biti jasni i glasni i reći ono što mislimo i ono što želimo, a to je, mislim kod ogromne većine u ovom parlamentu, da Kosovo i Metohija moraju ostati u sastavu države Srbije. Izjave pojedinih stranih diplomata o konačnom statusu Kosova i Metohije, kao na primer Viznera, Sojersa, ne mogu i ne smeju uticati na Vladu Republike Srbije i pregovarački tim, jer Srbi na Kosovu i Metohiji su ubeđeni da su to samo plaćenici, plaćene diplomate, koje izgovaraju želje šiptarskih separatista i terorista. Ono što bi trebalo da zabrine je izjava Ahtisarija, koji pokušava da zaplaši Srbe i Srbiju i ubede ih u nekakvu uzaludnost pregovora, jer će navodno po rečima Ahtisarija Kosovo i Metohija ipak na kraju biti nezavisno. Na izjave plaćenih diplomata moramo da odgovorimo, a na izjave Ahtisarija treba energično da se odgovori, mora da se osudi njegovo izlaganje, da im se suprotstavimo, da tako ne mogu i ne smeju da se ponašaju. Ispričaću vam jedan događaj iz prošle godine kada sam imao sastanak sa gospodom iz te navodne Evrope i sveta. Bila su gospoda Karl Bilt, neki predstavnici Francuske, Belgije i Kanade, u više navrata su u toku razgovora pokušali da me pitaju šta mislim o rešenju - nezavisno Kosovo? Rekao sam da o tome ne smeju da pričaju. Reč nezavisnost ne postoji ni u jednom dokumentu, ni u Povelji Ujedinjenih nacija, ni u Ustavu Savezne Republike Jugoslavije, niti u Ustavnoj povelji državne zajednice, niti Ustavu Srbije i da su to samo želje šiptarskih terorista i separatista i da o tome ne treba ni da pričamo. Normalno je, prestali su, i sutradan sam čitao konferenciju za štampu Karla Bilta, nijednom rečju nije pomenuo nezavisno Kosovo. Znači, mora se suprotstaviti toj ideji koju, normalno, zna se ko lobira i ko propagira u Evropi i u svetu. Kakve su onda poruke koje šalju Vizner, Sojers, Ahtisari, Međunarodna krizna grupa i njima slični? Upravo to da oni nemaju rešenje kosovsko-metohijskog problema, da se sve više uvaljuju u kosovsko-metohijsko blato, da bi izašli iz tog blata sada su im potrebni saradnici i kod Srba na Kosovu i Metohiji, i kod Srba u Vladi Republike Srbije. Potrebni su im oni koji će izglasati rezoluciju u Narodnoj skupštini Republike Srbije, a sutra je pogaziti i služiti svima onima koji su za uništavanje i unižavanje Srbije i srpskog naroda. Plašim se da i danas ima političara, kako na Kosovu i Metohiji, tako i ovde u Beogradu, koji će pogaziti sve rezolucije, sve dogovore, pozive na nekakvo jedinstvo kada je u pitanju Kosovo i Metohija, i sarađivati sa onima koji žele nezavisnost Kosova i Metohije. Upravo te stalne poruke o nekakvoj nezavisnosti Kosova i Metohije treba da nam ukažu da međunarodna zajednica ipak nije spremna da pogazi Rezoluciju 1244, da pogazi međunarodno pravo, da napravi presedan i proglasi nezavisnost Kosova i Metohije. Upravo sve ovo nema govora da Kosovo i Metohija nikada neće biti nezavisno, osim ako se ne nađe neka luda politička glava koja će, zarad vlasti i šake dolara, prodati Srbe i srpski narod na Kosovu i Metohiji, uz obrazloženje da je to realno, jer je Kosova i Metohija odavno izgubljeno, da Srbija ide u Evropu itd. Da li možemo verovati ljudima, bivšim ministrima u Vladi Kosova iMetohije, da li možemo da verujemo onima koji su služili i služe šiptarsko-separatističkim ciljevima separatista i terorista? Dame i gospodo narodni poslanici, ne smemo da dozvolimo niti da pomišljamo o stvaranju nezavisnog Kosova i Metohije. Zar da učimo našu decu, naše unuke da je prva srpska država nastala na teritoriji neke druge države, da su Nemanjići stvarali Srbiju negde van Srbije, da je Sveti Sava i Pećka Patrijaršija radila i delovala u nekoj drugoj državi? Ne, to je bila, biće i mora da ostane Srbije. Prošlo je četiri meseca od odluke da se pristupi pregovorima o Kosovu i Metohiji. Proći će još mnogo meseci, proći će možda i mnogo godina do rešavanja problema, ali treba da imamo na umu da na Kosovu i Metohiji živi oko 130.000 Srba, da žive u jako teškim uslovima i da su zavisni od pomoći Vlade Republike Srbije. Da li je ta pomoć dovoljna? Nije. Da li im se isplaćuju redovno lični dohoci? Ne isplaćuju se. Da li se isplaćuju redovno dečiji dodaci? Ne isplaćuju se. Da li se Vlada zalaže i ulaže maksimalne napore kako bi bio poboljšan opstanak Srba na Kosovu i Metohiji? Ne. To mora da se promeni. Mora se mnogo više činiti za Srbe na Kosovu i Metohiji. Ne smemo dozvoliti da na Kosovu i Metohiji Srbi dobijaju rešenja da su tehnološki višak, da dobijaju otkaze, da se prepuštaju sami sebi, da su bez struje i vode danima i mesecima. Trenutno ne može Vlada da obezbedi sigurnost i bezbednost, ali može i mora da učini mnogo više da Srbi na Kosovu i Metohiji imaju minimalne uslove za život.
Reč ima narodni poslanik Stevica Deđanski, neka se pripremi narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS, kao stranka koja trenutno sada predstavlja najmanje pola Srbije, ima obavezu i dužnost da prati dešavanja oko sudbine Kosova i Metohije. Da vidimo i da ukažemo da li se neko igra sa sudbinom Srbije, sudbinom Kosova i Metohije, a mislimo da je Skupština mesto gde treba da se kaže i poslanicima, a i narodu u direktnom TV prenosu šta će se uraditi i ispod čega se neće ići i šta će se raditi ako se ta linija pređe. Postoje ljudi koji govore, govore i govore, sve dok napokon ne uspeju nešto i da kažu. Vi još ovde nažalost posle celodnevne rasprave još uvek niste ništa rekli. SRS, a samim tim i većinsku Srbiju interesuje nekoliko stvari. Kao prvo, da li zastupate ono što vam je Skupština pre nekoliko meseci naložila. Jer postavlja se pitanje - ako ne zastupate, onda čiju politiku zastupate, jer ako vas ne obavezuje mišljenje Skupštine, onda se postavlja pitanje - čije mišljenje tj. čije vas mišljenje interesuje. Ako, ne daj bože, vaši prijatelji takozvani reše da daju Albancima nezavisnost, šta ćete uraditi? Znači, celo pitanje danas ove skupštine je šta ćemo uraditi u najgoroj mogućoj situaciji ako do toga dođe. To su pitanja koja interesuju Srbiju, jer imamo situaciju da sada trenutno razni zvaničnici daju različite izjave i stavove koji možemo da kažemo da nisu utemeljene u onome što je Skupština svojevremeno usvojila. Takođe imamo situaciju da predsednik Srbije Boris Tadić pregovara sa Hašimom Tačijem. Možda su oni ideološki isti, ali cela Srbija zna da je Tači zločinac. Prema tome, znao je i predsednik Srbije, pa se postavlja pitanje šta će onda on uopšte sa njim. Od vašeg odgovora znaćemo i šta da očekujemo u Vojvodini, tj. u Banatu odakle sam. Niko nažalost od sadašnjih zvaničnika nije reagovao na sramno iznošenje neistine od strane predsednika Rumunije o proganjanju manjina. Zašto? Mi smo najviše dali manjinama u celom svetu. Je li to što niste reagovali signal da nećete da reagujete ni oko pitanja Kosova i Metohije ili u narednom periodu, ako se bude otvorilo pitanje Vojvodine. Nadamo se da nije, ali kažite to javno, jasno i glasno, šta ćete uraditi ako krene loše, jasno i glasno, bez preteranog uvijanja i prazne priče, sada ovde kažite. To želi Srbija da zna i da zna ko će da vam pomogne, da li vaši tzv. "demokratski prijatelji", za koje smo čuli od gospodina Tomislava Nikolića da se niko nije javno ogradio da Kosovo neće biti nezavisno, ili Rusija? Na koga se oslanjate? Za kraj ću reći još samo jednu rečenicu, koju je rekao i Nikola Pašić obraćajući se u Skupštini, citiraću: "Srbija je mala i siromašna država u odnosu na ostale svetske sile (u ovom slučaju Ameriku ili Britaniju), ali je časna i poštena i ima sva demokratska prava, kao i svaka druga slobodna i nezavisna zemlja na svetu".
Reč ima potpredsednik Miroljub Labus, potpredsednik Vlade, pa nakon toga Vjerica Radeta.
Gospodine predsedniče, gospodine predsedniče Vlade, gospođo predsedniče Koordinacionog centra, gospodo ministri, dame i gospodo uvaženi poslanici, želim i kao potpredsednik Vlade i kao predsednik G17 plus da podržim pregovarački tim i platformu za pregovore. Iako možda ovog momenta ne izgleda da smo jedinstveni, mislim da jesmo. Danas smo razgovarali o dve različite teme: jedna je budući status Kosova, drugo su pregovori u Beču. U Beču se o opštinama pregovara, nije se uopšte pregovaralo o nezavisnosti. Ako ostavimo to pitanje statusa za neku narednu raspravu, mislim da smo se svi složili sa onim što je naš pregovarački tim zastupao u Beču, a što se odnosi na formiranje opština. Želim da vas podsetim još jednom šta je to što se nalazi u našoj pregovaračkoj poziciji. Zapravo, ono što se desilo u Beču to je da su jedan i drugi pregovarački tim svoje pregovaračke pozicije izneli. Mi smo izneli našu poziciju, oni su izneli njihovu poziciju. Te dve pregovaračke pozicije se razlikuju, potpuno se razlikuju sa stanovišta nadležnosti opština. Smatramo da na Kosovu opštine moraju da imaju više nadležnosti nego što u normalnim okolnostima opštine imaju, posebno u oblasti tzv. društvenih delatnosti. Škole i bolnice, i socijalna pomoć, ono što u normalnim okolnostima nije na nivou opština, ovde na Kosovu bi trebalo da bude, jer od toga zavisi status naših ljudi. To je ono što se kaže da smo mi za decentralizaciju. Na drugoj strani kosovska strana je za centralizaciju, da sve te funkcije idu na nivo institucija u Prištini i to je velika razlika. Druga velika razlika je u tome kako formirati opštine. Mi smatramo da opštine moraju da se formiraju po nacionalnom ključu, što ne znači da svaka opština mora da bude srpska, ali u novim opštinama mora da postoji dovoljan broj Srba i drugih pripadnika nacionalnih zajednica da mogu da imaju ravnopravan status. Na drugoj strani kosovska pozicija nije takva. Oni kažu - svi građani su isti. Prema tome, po tom principu treba formirati opštine. Nadalje, ono što je novina u našoj poziciji, to je da mi tražimo da tako formirane opštine mogu da budu horizontalno povezane. Nismo upotrebili izraz entitet, jer izraz entitet nervira mnoge u međunarodnoj zajednici. U osnovi to je to, da srpske opštine gde postoji dovoljan broj našeg življa mogu međusobno da se povezuju. Albanska pregovaračka pozicija je potpuno protiv toga. Sledeća stvar koja je izuzetno značajna odnosi se na socijalna davanja, na penzije, na školstvo, na bolnice. To je da li postoje ili ne postoje specijalne veze ovih institucija sa institucijama Republike Srbije. Mi smatramo da treba da postoje specijalne veze i da je to garancija da te usluge budu normalno finansirane. Na drugoj strani, oni tvrde da sve to mora da bude centralizovano i da ne smeju da postoje nikakve specijalne veze. To je velika razlika između naše i njihove pregovaračke pozicije. Još jedna stvar, naša pregovaračka pozicija traži i da policija i sudstvo budu značajnim delom na nivou opština. I tu decentralizaciju tražimo da ovi prvi opštinski sudovi i sudije tu budu birane od strane opštinskih organa. Na drugoj strani, policija mora da bude značajno etnički sastavljena, jer tu mora da postoji taj etnički ključ. Kosovsko-albanska strana misli da te obe funkcije moraju da budu centralizovane. Na kraju, smatramo da opštine treba odmah da se formiraju, do kraja 2006. godine. Po njihovom predlogu opštine bi bile formirane najranije 2009. godine. Oni pri tom traže do kraja ove godine da dobiju nezavisnost i da se iduće godine popis stanovništva obavi, 2008. da se formiraju neke od tih opština i 2009. godine da se govori o novom statusu decentralizacije. To je za nas neprihvatljivo, jer do 2009. godine Srba neće biti na Kosovu i Metohiji ako se na ovaj način radi. Oni kažu, u Makedoniji to je trajalo pet godina, ali postoji ogromna razlika. Albanska strana u Makedoniji je homogena, prostorno je homogena, 25% njih živi u Makedoniji, srpska strana nije homogena, osim u severnom delu, i to je ogromna razlika. Šta će se desiti 17. marta? Nastaviće se ovi razgovori o tri teme koje su takođe vezane za ova pitanja. Prva je tema kako da se finansiraju opštine, druga je tema da li zaista može da postoji ta horizontalna veza između opština. Treća tema - specijalne veze sa Vladom Republike Srbije. Možemo da pretpostavimo da će njihov odgovor biti negativan. Šta posle 17. marta? Do 17. marta jedna i druga strana definišu svoju pregovaračku poziciju. Onda je velika odgovornost međunarodne zajednice kako će dalje da upravlja ovim pregovorima. Da li će pregovori da zapadnu u krizu ili će se na određeni način nastaviti. Ono što je moj predlog, bez obzira šta se desi, svi pregovori povremeno zapadaju u krizu. Naša strana ne sme da odustane od pregovora. Ona treba da ponavlja stalno isto svoje stavove, ali ne bi trebalo da odustane od pregovora, da ne budemo optuženi da smo mi ti koji sabotiramo ceo pregovorački proces. To je prva etapa pregovora. Ona se odnosi na opštine. Posle će se o drugim stvarima pregovarati i onda će jednog dana doći i pitanje statusa. Rekli smo šta je za nas neprihvatljivo. Tokom pregovora reći ćemo šta znači ta puna autonomija i šta je za nas prihvatljivo. Tačno po svim funkcijama, da se zna koji je naš predlog. Predlažem da Narodna skupština podrži ovo što je do sada urađeno i da dalje podržava pregovarački tim, jer mislim da naš pregovarački tim jeste na dobrom putu. Verujem, ako nešto može da se postigne, može u okviru ovih pregovaračkih direktiva da se uradi. Hvala lepo.
Reč ima Vjerica Radeta, neka se pripremi Paja Momčilov.
Dame i gospodo, nameravala sam kao i moje kolege, srpski radikali, da se ovako kritički osvrnem na izveštaj političkog tima. Sada sam u dilemi, ne znam šta će ovi iz gradske beogradske vlasti da urade ako nastavimo u istom stilu, s obzirom da evo, verovali ili ne, posle današnjih diskusija Tomislava Nikolića i Aleksandra Vučića, dobili smo u sedište stranke poziv za stranku. Piše, ne vidite naravno, 27, a to je danas, napisan je poziv i danas je stigao u stranku, jer kažu da nas zovu da se izjasnimo oko lepljenja nekih reklamnih plakata. Mi zaista ne znamo o čemu se radi. Doduše, videli smo i u Beogradu i u celoj Srbiji da se sve plavi od plakata sa likom Vojislava Šešelja. Pitali smo se ko li je to lepio. I dalje smo u dilemi da li je to DS ili DSS. S obzirom na ovaj poziv, očigledno je da su to žuti radili. Ovo je nastavak, ovakva izmišljotina je nastavak onoga što smo videli posle veličanstvenog mitinga SRS, kada je ona Soroševa B92 televizija našla nekog svog čoveka koga je lažno predstavila, odnosno naterali ga ili nagovorili da se predstavi da je predsednik Mesnog odbora SRS iz Starčeva, što naravno nije tačno. Taj čovek uopšte nije član SRS. Danas je poslat demanti svim medijima, videćemo da li će sutra to i da se objavi. Ipak ću da rizikujem i da nastavim onako kako su moje kolege radikali govorili o ovom izveštaju pregovaračkog tima. Reći ću da sam ovaj put, kao i 29. aprila, kada smo govorili o problemima na Kosovu i Metohiji, iznenađena stavom DS tog 29. aprila prošle godine zato što je predsednik poslaničke grupe rekao da Kosovo i Metohija nije najvažnije pitanje u Srbiji. Danas sam iznenađena zato što Boris Tadić, predsednik DS, predsednik Republike, čovek koji se lažno predstavlja kao predsednik svih građana Srbije, nije našao za shodno da se obrati narodnim poslanicima. Verovatno misli da to uradi kao poslednji, da bi pokazao da je on poklopac svakom loncu. Bojim se da to neće moći, gospodine Tadiću. Danas smo od strane predstavnika vladajućih stranaka u Srbiji čuli tri puta ovaj izveštaj, koji smo jutros dobili otprilike dva sata pred početak ove sednice. Valjda su mislili da mi nismo imali vremena da ovo pročitamo, a evo jesmo. Pa je onda najpre predsednik Vlade prepričao ono što smo dobili na ovom papiru, a posle toga i gospoda Samardžić i Kojen. Dakle, nismo saznali ni čuli ništa novo osim ovoga što je ovde napisano, a to što je napisano je suviše uopšteno i ništa konkretno ne vidimo, niti šta je to ovaj tim pregovarački konkretno radio, niti šta ima nameru da uradi. Čuli smo od predsednika Vlade da ne smemo dopustiti da se u granicama naše države formira nova država. Tako ste rekli i to je, naravno, u redu, ali ste ostali dužni da nam objasnite šta će se desiti ako, ne daj bože, nametnuto rešenje bude upravo takvo. Da li ćete shodno Ustavu, shodno članu 51. Ustava Republike Srbije, tražiti u ime Vlade da se proglasi okupacija tog dela teritorije Srbije. Niste se ni vi predsedniče Vlade, niti predstavnici ovog tima koji su se ovde obraćali, izjasnili po pitanju izjava određenih zvaničnika koji su dolazili u Srbiju, Sojersa koji je rekao da će Kosovo biti nezavisno, pa Marti Ahtisarija koji je rekao da će stanovništvo na teritoriji Kosova i Metohije odlučivati o statusu Kosova i Metohije. I kaže, tamo je 90% albanskog stanovništva, pa vi vidite kakva će odluka biti. Onda predsednik poslaničke grupe DSS daje izjavu za današnju "Politiku", koja se objavljuje pod naslovom - Radikali nisu sposobni da vrše vlast, i između ostalog gospodin Aligrudić kaže za SRS da mi jesmo za evropske integracije, ali da nama evropske integracije nisu prioritet. Gospodine Aligrudiću, i dame i gospodo, u odnosu na Kosovo i Metohiju tačno je da nam nisu prioritet. Nama je prioritet celovitost Republike Srbije i mi poručujemo i vama svima, i onima sa kojima vi pregovarate i razgovarate, da neće biti ni govora o bilo kakvim integracijama i o ulasku Srbije u EU ako nam nametnu nepovoljno rešenje za Kosovo i Metohiju. Šta to znači da mi prihvatamo da nas oni pljačkaju, da nam kradu teritoriju i da nam onda mašu nekakvim evroatlantskim integracijama i da mi kažemo, to je najvažnije, ići ćemo mi u Evropu, makar danas bez Kosova i Metohije, sutra bez Vojvodine, prekosutra bez Raške. E, to nije stav SRS i ako nam to zamerate, onda mi ne krijemo da zaista tako mislimo i to svakodnevno govorimo građanima Srbije i, hvala bogu, građani Srbije nas razumeju i nama je to svakako, kao ljudima koji se ozbiljno bave politikom, najvažnije. Naravno, bez obzira na sve ove primedbe o kojima smo govorili i koje smo danas iznosili, mi ćemo glasati za ovaj izveštaj zato što on ne može da štetno utiče na bilo koji način na status Kosova i Metohije, ali je činjenica, ponavljam, da u suštini ništa i ne znači. Nažalost, ovo su samo prazne reči, bez ijednog konkretnog stava, bez ijednog konkretnog poteza koji bi Vlada Republike Srbije učinila, s obzirom na obavezu koja joj je data 29. novembra na sednici Narodne skupštine. Ali, zato, recimo, imamo, između ostalog, na ovoj strani 13. kažete da ishodom ovih razgovora, govorite o razgovorima sa ambasadarom Kai Eideom, možemo biti prilično zadovoljni, budući da je specijalni izvestilac u svoj izveštaj o ispunjenosti standarda uvrstio veći deo naših zahteva u pogledu decentralizacije. I vi ovde brkate lončiće, i gospodin Labus je malopre pokušao da skrene priču na neku drugu stranu, ali su, gospodine Labus, pitanje decentralizacije i pitanje statusa odvojena pitanja. Nama je u ovom momentu, a pretpostavljam i vama, najbitniji status u smislu poštovanja Rezolucije 1244 i u smislu opstanka Kosova i Metohije u sastavu Republike Srbije. Sve drugo je, što se tiče SRS, apsolutno neprihvatljivo, a nadam se da se to odnosi i na sve vas koji predstavljate vladajuću koaliciju. Ovde je gospodin Simić rekao da je jedinstven utisak ove delegacije pozitivan, ali zaista niste rekli šta je to toliko pozitivno, gospodine Simiću, ili imate nešto što ne želite da podelite sa narodnim poslanicima. Ovo što smo mi videli i što smo čuli, da ne ponavljam ko zna koji put, zaista nije nešto preterano negativno, ali ne vidim ništa pozitivno. I očekujemo od pregovaračkog tima da svakako uozbilji svoj rad, da otvoreno kažete vašim sagovornicima šta je ono ispod čega Republika Srbija i naš pregovarački tim neće i ne sme, na kraju krajeva, da ide i da se ne stidite ako Albanci kažu da oni ne priznaju ništa osim nezavisnog Kosova. Ne vidim zašto se bilo ko od vas iz ovih prvih redova stidi da kaže: Srbija može priznati bilo šta, ali ne i nezavisno Kosovo.
Reč ima Paja Momčilov, neka se pripremi Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo mi danas u vašarskoj atmosferi raspravljamo o jednom sudbinskom problemu naše države, a bogami, ako se uzme u obzir srpski narod na Kosovu i Metohiji i ostali nealbanski narodi i nacionalne manjine, onda sigurno je to i sudbonosno pitanje i za te zajednice. Meni bi politička korektnost i uljudnost nalagala da pozdravim i predsednika, premijera našeg kabineta i članove Vlade, međutim, žalosna je činjenica da ovde, sem časnih izuzetaka, sve naše ministre ovaj problem Kosova ne interesuje. Nema ovde ministra vera, a mi znamo da Metohija je dobila ime po tome što tapiju na Metohiji ima Srpska pravoslavna crkva. Na Kosovu je preko hiljadu hramova Srpske pravoslavne crkve, a ministar vera nije ovde sa nama da zajedno sasluša ono što predstavnici naroda imaju da kažu. No, dobro. Ono što je danas svakom građaninu Srbije, otprilike to se već može čuti u razgovorima, sasvim jasno, predstavnici međunarodne zajednice su započeli direktnu akciju otcepljenja Kosova od Srbije. Tu dilema nema. Možemo mi da pričamo i da iz taktičkih razloga zamajavamo druge da to nije tako, to je počelo. U kojim uslovima se to događa? Većina Srba i nealbanskog življa je izbegla sa Kosova, znači imamo etničko čišćenje Srba i nealbanskog življa. Dalje, ostali Srbi žive u uslovima geta, oni nemaju osnovna elementarna ljudska prava i slobode, nemaju slobodu kretanja, da ne govorim o svim ostalim drugim slobodama i to je svima jasno. I, treće što je sasvim jasno, sve se to događa u prisustvu međunarodne zajednice, vaše demokratske Evrope i vojne sile NATO pakta. To je nesporna činjenica i mislim da se tu sasvim slažemo. Imamo etničko čišćenje koje se nastavlja, 17. mart je bio pre godinu dana, svi smo bili svedoci tih nemilih događaja i ne znam kako čovek da definiše ta događanja nego nastavkom etničkog čišćenja. I sad, šta imamo kao fenomen, počeli su "pregovori", razgovor gluvih započeo, to je sasvim jasno. Ono što je još interesantno, sve se to odvija pod starateljstvom gospodina Ahtisarija, koji je ovde u Beogradu već lupao šakom o sto, znamo kada i kako, koji treba da disciplinuje neposlušne i nedozrele učesnike u razgovoru, koji sami ne mogu da se privedu pameti, da normalno ljudski razgovaraju. Ograničenja su uspostavljena, 20 minuta se može, pa ako vidimo da nam ne odgovara kako teku pregovori, mi ćemo to suspendovati, vodićemo šatl razgovore i diplomatiju, ako to bude bilo potrebno. Znači sve je to istina. Što je najinteresantnije, počela je i direktna najava gubitka Kosova i Metohije, i to više od međunarodnih istaknutih predstavnika, i to opet mislim da nije sporno. Rečeno je da je to kazna zbog lošeg ponašanja Miloševića, da je to problem ljudskih prava, demokratskih prava. Samoopredeljenje sad treba većinskog življa da se dogodi, to naravno ne može u Republici Srpskoj. Tamo je genocidna tvorevina, koja naravno treba da se dokaže na nekim sudovima, je l' tako. No, ono što jedino možda tu smeta, jeste da izvesni građani Srbije takođe zastupaju ovakva gledišta. Neću da koristim teške reči, nema potrebe u ovom trenutku da ih koristimo. Pada još u oči jedna interesantna činjenica, da smo mi ozbiljan narod i da smo mi ozbiljna skupština, danas kada o sudbini države i nacije i naroda raspravljamo ovako, onda bi ovde morali da budu predstavnici SANU, Srpske pravoslavne crkve i drugih verskih zajednica. One bi morale da prisustvuju ovde. Zašto? To su dva stožera srpske duhovnosti, dve karijatide državnog i društvenog bića naše zemlje. Da smo uređena zemlja trebalo bi ovde da bude i predsednik Ustavnog suda, da podseti nas i predstavnike izvršne vlasti šta u Ustavu piše i šta su njihove nadležnosti, na koje su se oni obavezali i zakonom. No, pošto sada toga nema, da ovde ne bi imali da jedna plitkoumna politička misao, agresivno i bez zazora i srama, priča kako je Milošević izgubio Kosovo, ne gube pojedince državu. To je svima jasno. Da su ovde prisutni istoričari koji išta znaju o istoriji, bila bi drugačija situacija. No, pošto je već ovako kako jeste, biću slobodan da sada, naravno nisam pretenciozan da mogu da zastupam SANU i SPC, sa par citata, koji neće ući u vreme moje diskusije, kažem šta o ovome kaže SANU i SPC. Prvi citat: "Srpski narod je u svojoj istoriji izdržao suviše teških udaraca da bi to moglo ostati bez posledica na duhovno stanje u njegovoj zajednici. Našavši se na glavnom putu svih osvajačkih prodora u jugoistočnu Evropu, ne samo turskog, taj narod je osuđen na stalno propadanje i osipanje ili bar na pojavu nacionalnog defetizma. Retki su narodi u Evropi koji su i mentalno i jezički toliko ujednačeni kao što je srpski, ali su retki oni u kojima je pravljeno više unutrašnjih razlika i koji su bili osuđeni na tolika razdvajanja. Kada je od druge polovine 19. veka jugoistočna Evropa postala sfera uticaja velikih sila, koje su je osudile na polukolonijalnu potčinjenost, srpski narod se tome suprotstavio ističući nacionalno načelo. Njega su svi, i saveznici i neprijatelji, osudili na sužen životni prostor i na budno pokroviteljstvo", kaže to pokojni akademik Samardžić. Neću izvor citirati, verujem da su mnogi, bar članovi našeg pregovaračkog tima, to čitali i da im je to dobro znano. Ulogu u svemu ovome ima i te kako papska kurija. Naši zvaničnici veoma vole da odu kod Pontifeksa, da se rukuju i da vode pregovore, ali poznato je da je Papa Pije IX, na Saboru održanom u Vatikanu 1870. godine, izdejstvovao da se svim papama prizna nepogrešivost. Deset godina pre toga je rekao: "Ko je sa mnom, taj je sa crkvom, a ko nije sa mnom, taj je van puta, van istine, van života". To "van puta" i "van života" imali smo u Nezavisnoj državi Hrvatskoj, a imamo danas na Kosovu, samo što to niko neće da kaže. Kada je na TV emitovan neki prilog od 17. marta prošle godine naovamo, koji je prikazao ono što se tada dogodilo? Ko to ne da? Zašto TVB92 ne prikaže ponovo te inserte, a stalno ponavlja neke gde su Srbi ozloglašeni krivci? Još dva pitanja citiram i završiću, dva mišljenja Samardžića. Kada se govori o kosovskom predanju, u koliko je meri ono kao tradicija u osnovi mitsko, a koliko istorijsko. Nama Zapad kaže - manite se istorije, gledajte u budućnost. Mi znamo da je istorija učiteljica života, tako nas učiše u školi. Doduše, nove su škole sada možda na delu. Pa isto znamo da je istorija predvorje sadašnjosti. Akademik kaže ovako: "Kosovsko predanje je, u suštini, istorijsko, jer ima svoje ishodište u jednom istorijskom događaju i stvoreno je u toku unutrašnje istorije jednog naroda. Ono se udaljilo od istorije na taj način što su određene činjenice postepeno postale sadržaj opšte duhovnosti i dubinske samosvesti jednog naroda, i tome se na kraju prilagodile. Mnogo je teže pristati na upotrebu termina "kosovski mit". Kosovsko opredeljenje srpskog naroda proističe iz jednog krupnog događaja, iz istorijske sudbine Srba, iz njegovog svetosavskog pravoslavlja i veoma čvrstih i visokih etičkih načela. Obeležiti čitav ovaj kompleks fenomenom "mit" vodi osiromašenju jedne izuzetne istorijske pojave, složene suštine jednog nacionalnog karaktera i pomeranja, u stvari, ka njihovom nepostojećem, neistorijskom i paganskom jezgru". Na samom kraju, pošto su crkvu ovde zastupali predstavnici kako G17 plus, tako i DSS, evo da damo jedan citat oca Justina. "U crkvi je prošlost uvek savremena. Sadašnjost u crkvi je sadašnjost uvek živom prošlošću je bogočovek Hristos, koji je juče i danas onaj isti i vavek, neprekidno u svom bogočovečanskom telu živi istom istinom, istom svetlošću, istim dobrom, istim životom i svu prošlost uvek čini sadašnjicom. Otuda su u živom pravoslavnom sećanju i saznanju svi članovi crkve, počevši od svetih apostola, pa do juče preminulih, uvek savremeni, jer uvek živi u Hristu. I danas svakom istinskom pravoslavnom čoveku savremeni su svi sveti apostoli i mučenici i sveti oci. Štaviše, oni koji su za njega realniji od mnogih njegovih savremenika po telu..." Ovo su sve citati. Tačno znam kada sam stao. Sada ću završiti. Imamo ono što je dala kao materijal Vlada. Dva su pitanja na koja su pokušali da daju odgovore. Mi, predstavnici SRS, samo kažemo - izađite jasno pred Skupštinu i narod za šta se vi zalažete, šta je naša definitivna platforma. Kažemo vam, kažite otvoreno, ukoliko rešenje bude nametnuto i drugačije, što uvijeno govorite, nazovite to pravim imenom, a to je jedino ime - okupacija.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovo što danas razmatramo to bi trebalo da bude izveštaj o radu onih koje smo ovlastili da nas zastupaju i predstavljaju u razgovorima, ne pregovorima. Ovde se greškom upotrebljava reč pregovori. Nema šta da se pregovara, ovde može samo da se razgovara. Možete da ćaskate sa vašim sagovornicima koji se nalaze preko puta ili sa neke druge strane. Posle ću da krenem na organske nedostatke ovog izveštaja, gde vi priznajete da vi niste zastupali interese Republike Srbije u skladu sa rezolucijama koje su usvojene u Narodnoj skupštini 2004. i 2005. godine. Zadržao sam se samo na te dve rezolucije, mada mogu da vam kažem da ste zastupali i suprotno i nekim rezolucijama koje su donete i prethodnih godina, i 2001. i 2003. godine, pa makar i u formi deklaracije. Da krenem sa nečim što je suštinsko pitanje ovog izveštaja. Stvarno iz ovog izveštaja ne mogu da primetim šta je osnovno polazište Vlade u razgovorima. Jer, stičem utisak da se na momente kao glavni argument koristi istina, pravo, pravda, međunarodno pravo, a u jednom trenutku se iz čista mira ubacuje nešto što se od 2001. godine kod nas zove neka nova realnost. Onaj prvi kriterijum je dobro poznat, ali ovaj drugi kriterijum - nova realnost, opisaću ga na jedan način koji su ovde koristili neki 2001. godine, kada su rekli da je Srbija delovala kao neko ko uđe u kafanu gde se nalazi 18 razbojnika i, naravno, stradala je, jer u kafani važe principi: ko je jači, ko je bolji, ko je snalažljiviji. U startu želim da vam kažem da taj drugi princip ne prihvatam. Apelujem i pozivam ove koji idu na te razgovore da taj princip ne prihvate. Onda idemo na ono što je stvarno suština svega ovoga što radimo povodom Rezolucije 1244. Konačni status je definisan tom rezolucijom. Ta rezolucija je doneta na osnovu mirovnog plana Ahtisari-Černomirdin, kojim je zaustavljen oružani sukob između NATO pakta, kao agresora, i SRJ, koja je bila žrtva. Ova rezolucija je doneta pod određenim uslovima. Da nije bilo garancije teritorijalnog integriteta i suvereniteta teritorije AP Kosovo i Metohija, verovatno se ne bi ni usvojio mirovni plan, te samim tim se ne bi ni donela ovakva rezolucija, za koju smo pre neki dan imali prilike da čujemo od nekog predstavnike Međunarodne krizne grupe, koji je na jednom tečnom srpskom jeziku rekao: "Milošević je te 99-te godine prevario Ahtisarija, jer naš plan je bio da NATO agresijom otmemo teritoriju Kosova i Metohije." Molim vas, imali ste prilike da u direktnom prenosu vidite tog čoveka u jednoj emisiji, gde je koketirao sa jednim od bivših predsednika tog Koordinacionog centra, koji su ranije vrlo često pili čaj, kafu i dogovarali se, ne samo povodom teritorije Kosova i Metohije, nego i one tri opštine za koje kažemo da se nalaze na jugu Srbije. Znači, o čemu sada treba da se razgovara i sa kim treba da se razgovara? Verovatno naš glavni sagovornik treba da budu Ujedinjene nacije. Zašto? Zato što Rezolucijom Saveta bezbednosti 1244, nažalost to je naš najjači argument i toga treba slepo da se držite, kao i Ustava Republike Srbije, bez obzira na način kako je donet, kada je donet, ali on promoviše jedno građansko društvo, sa garancijama ljudskih prava, sloboda i demokratije, i stvarno ne mogu da shvatim one koji kažu da je demokratija zasvetlela onog momenta kada su došli na izbore, a pri tom zaboravljaju da su u jednom demokratskom procesu na izborima bili predstavnici tog naroda u Narodnoj skupštini, u Saveznoj skupštini, pa da ne idemo dalje od 1990. godine, preko svih onih serijskih izbora, uvek su oni bili prevremeni, te se na taj način potvrđivala država, demokratija i narodni suverenitet po definiciji. U tom smislu skrenuo bih pažnju na jedan organski nedostatak koji je učinjen 24. oktobra 2005. godine. Tada je na sednici Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija, onaj koji je predstavljao državnu zajednicu Srbiju i Crnu Goru, a nije bio ministar inostranih poslova, što smatram da je veliki uspeh, jer u njega apsolutno nemam nikakvog poverenja, u okviru drugog strateškog zahteva Srbije i Crne Gore naveo: u pregovorima o budućem statusu Pokrajine mora se uvažiti činjenica da je Srbija i Crna Gora danas demokratska država. Molim vas, Srbija i Crna Gora nije u pravnom smislu država, ona je unija, državna zajednica ili ono što se u narodu zove "Solanija". Ona je svojim formiranjem 2003. godine nasledila sve one nedorečenosti ili onu opstrukciju koja je došla od Mila Đukanovića, koji će u krajnjem slučaju da ide na nezavisnu Crnu Goru, samo da ne ide u zatvor zbog šverca cigareta. Ne znam kome je palo na pamet da Srbiju i Crnu Goru predstavlja državom, kada ona to nije. Ona je jedna unija, jedan savez, vrlo neformalni, vrlo labav kao što vidite. Tu postoji razlika u carinskom, u monetarnom, poreskom i svim drugim sistemima, a oni predstavljaju karakteristiku jedne države. Dalje, na šta bih skrenuo pažnju, pošto pričamo o izveštaju, o nečemu što je već urađeno, to što je urađeno po meni je loše. To je sledeća tačka, treća, na istoj toj sednici Saveta bezbednosti, oktobar 2005. godine, gde se kaže da su Srbija i Crna Gora spremne na politički kompromis, koji bi u potpunosti uvažio legitimne interese albanskog stanovništva. Moram da vam skrenem pažnju, svako onaj ko je na vlasti u Republici Srbiji, njega obavezuje Ustav da nediskriminatorski primenjuje odredbe Ustava o ljudskim pravima i demokratiji i stanovništvo ne treba da se deli. Zašto vam to pričam? Iz jednog prostog razloga što je ta, po vama, nedemokratska vlast šesnaest puta išla na pregovore sa predstavnicima Šiptara, Albanaca, kako ko hoće to da uzme u obzir, da je postignut, između ostalog, jedan sporazum o obrazovanju, posredstvom jedne specijalizovane organizacije Vatikana, koji se i te kako interesuje za ovaj prostor od 1913. godine, kada je na silu i formirao Albaniju da Srbija ne bi izašla na more. Znači, sa ove strane je postojala inicijativa i želja da se sve reši u skladu sa Ustavom, pa čak i u pogledu statusa Pokrajine. Tu se vraćam ono drugo pitanje o kome je potpredsednik Vlade potpuno nepotrebno pričao ovde naširoko. Zašto nepotrebno? Povodom tog sastanka, dva dana je trajao, neki drugi predstavnici su rekli - da, mi smo za ljudska prava prema Srbima koji žive na Kosovu i Metohiji, ali da se primenjuje od kada Kosovo dobije nezavisnost. Mi to ne želimo. Mi treba da dokažemo da smo borci za ljudska prava i za demokratiju. Onda centralni problem koji se ovde javlja jeste što ste vi ubacili sada pojam decentralizacije. Slažem se sa tim pojmom, ali on ima svoje uže i šire tumačenje. Ja bih ga u ovoj situaciji uže tumačio. Decentralizacija u smislu neke vlasti Autonomne Pokrajine Kosovo i Metohija u odnosu na republičke organe, a nažalost vi ste decentralizaciju shvatili u jednom preširokom smislu, u smislu prava Srba u odnosu na vlast koja je prisutna na teritoriji Autonomne Pokrajine Kosovo i Metohija, koja očigledno ima nameru ovakva da se cementira i da bude stalna. Tu je centralna greška. Autonomna Pokrajina ne može imati svog predsednika, ne može imati zakonodavnu vlast. Moram da vam skrenem pažnju da se već u Vojvodini neki merače da presedane koji budu važili za teritoriju Kosova i Metohije zahtevaju u ovoj skupštini da budu važeći i na teritoriji Autonomne Pokrajine Vojvodine. Ujedno da vas obavestim, a mislim da znate ili bolje da vas podsetim, da već u Rumuniji dve stranke kažu da taj presedan, koji se priprema za teritoriju Autonomne Pokrajine Kosovo i Metohija, treba da bude standard, pravilo, pelcer za neka druga područja gde takođe, po njihovim mišljenjima, postoji problem navodno ljudskih prava i demokratije itd. Na kraju samo još jedna rečenica, sve ovo što sam vam naveo, što ste potvrdili da ste uradili, u suprotnosti je sa rezolucijama iz 2004. i 2005. godine. Jedna stvar, molio bih vas da to izbacite iz izveštaja. Neka mi neko protumači šta ovo znači. To je na 5. strani, drugi pasus koji kaže - politika našeg tima bila bi jednostrana ako bi se isključivo usredsredila na odbranu suvereniteta i teritorijalnog integriteta zemlje. Vi ste položili zakletvu da to radite. To ne dovodi u pitanje ni Rezolucija Saveta bezbednosti. Zašto pravite neku rezervu oko toga, da je to jednostrano. Naravno, naša strana jednostrano istupa sa svojom voljom. Naša volja je sadržana u Ustavu, naša volja je sadržana u Rezoluciji 1244. Ali, ono što je opasno, što sledi u nastavku, kaže - ne nudeći nikakav politički kompromis kao osnovu za postizanje obostrano prihvatljivog rešenja. Nema obostrano prihvatljivog rešenja. Rešenje koje nudi ta strana, trenutno koja je na vlasti, ovoj privremenoj na teritoriji Kosova i Metohije, znate i sami, vi ste je ocenili u prethodnim rezolucijama kao secesionističku i terorističku, ona nastupa sa pozicija: nezavisnost ili ništa. Međunarodna zajednica treba da obezbedi sprovođenje svoje rezolucije, ali na način koji je mnogo bolji od načina na koji su sprovodili svoje obaveze na teritoriji Republike Srpske Krajine, na teritoriji Republike Srpske i do sada na teritoriji Kosova i Metohije. U tom pogledu imate saglasnost, ali nemate saglasnost da na ovako eklatantan način brljate i pravite nešto što je u suprotnosti sa rezolucijama koje je donela Narodna skupština.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Da li žele reč predsednik države i predsednik Vlade? Prvo predsednik države se javio, Boris Tadić, potom završna reč predsednik Vlade, dr Vojislav Koštunica. Izvolite, gospodine Tadiću.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, tema ove sednice jeste Kosovo i Metohija, proces pregovora o budućem statusu Kosova i Metohije, rad pregovaračkog tima, državna politika vezana za Kosovo i Metohiju, kao jedan od ključnih problema države Srbije, ali ne samo države Srbije, već i jedan od ključnih destabilizujućih faktora čitavog Balkana danas. Time želim da kažem da je odgovornost svih nas i onih koji danas u ime svih građana i države pregovaraju o budućem statusu Kosova, onih koji vrše svoje institucionalne funkcije, od narodnih poslanika, članova Vlade, Odbora za Kosovo i Metohiju, predsednika Republike, predsednika Skupštine, izuzetno velika. Lično od te odgovornosti ne bežim niti ću jednog trenutka bežati. Hoću da prosto podsetim na nekoliko činjenica, koje mislim da su jako dobro poznate našoj javnosti i našim narodnim poslanicima. Složiću se sa ocenom, danas iznetom, da Kosovo i Metohija nije problem nastao 2006. godine, da Kosovo i Metohija nije bio mnogo manji problem 99. godine, ni 81. godine, kada su sa Kosova i Metohije u Pionirskom parku ovde, pred Skupštinom Srbije, bili naši sunarodnici, takođe sam tada bio tu. Ni 1968. godine, kada je u CK otvorena debata, koje se veoma dobro sećate, koja je imala dalekosežne političke konsekvence po stabilnost naše države u to doba. Ni 1945. godine, ni pre Drugog svetskog rata. Kosovo i Metohija je problem koji traje kroz čitav protekli vek. Na Kosovu i Metohiji postoje ukršteni interesi, postoje sukobljeni interesi. Na Kosovu i Metohiji svako ima pravo da brani svoje legitimne interese. Država Srbija ima pravo da brani svoje legitimne interese na Kosovu i Metohiji. Država Srbija, koja je demokratija, jedna od međunarodnih demokratija, što je veoma važno da se zna zbog našeg međunarodnog kredibiliteta, isto tako kao i sve druge države ima pravo da brani svoje legitimne demokratske i nacionalne interese. Dame i gospodo, ovo je pitanje izuzetne ozbiljnosti, ovo je pitanje van svakog dnevnog političkog nadmetanja i svako onaj ko je na pitanju Kosova i Metohije pokušao da pojača svoju unutrašnju političku poziciju nije se dobro proveo. Bilo je mnogo takvih primera u prošlosti. Ono što je nesumnjiva činjenica, da smo kao država i kao narod, sa jednom većom koncentracijom, boljim planom, većom nadom i promišljenošću branili naše interese u svim godinama iskazane krize na Kosovu i Metohiji, danas bi nam bilo lakše. Generacije političara pre nas, pre ovih savremenika koji danas jesu u sali Skupštini Srbije, možda ne bi ostavili taj težak problem nama. Mi danas imamo odgovornost da taj problem rešavamo zbog onih koji će doći iza nas i moramo da pokažemo vrhunsku ozbiljnost. Danas kada je u pitanju Kosovo i Metohija, nažalost, ne odlučujemo samo mi i to je opštepoznata činjenica. Danas kada je Kosovo i Metohija u pitanju odlučuju i međunarodne institucije, odlučuje i specijalni izaslanik pregovarač o budućem statusu Kosova i Metohije, gospodin Ahtisari sa svojim timom, odlučuje Kontakt grupa sačinjena od većine zemalja koje danas u Evropi vode politiku ovog evropskog prostora, plus Rusija, plus SAD, i danas o budućnosti Kosova i Metohije odlučuje i Savet bezbednosti UN. To su adrese na kojima mi treba da branimo naše legitimne nacionalne, demokratske i državne interese. To su adrese kojima moramo neprekidno da se obraćamo i kada god jedan dan propustimo na tim adresama, znajte da je neko drugi bio tamo. Nažalost, država Srbija od 1990. godine do danas, prosto da razjasnim nešto, nije uložila ni jedan jedini dinar da bi u tim zemljama branila svoje legitimne stavove. Da jeste, danas bi naša pozicija, nas političkih savremenika 2006. godine, bila kud i kamo lakša, jer ona druga strana, albanska strana, ulagala je između 10 i 15 miliona dolara godišnje u te aktivnosti. Sve zemlje sveta danas svoje državne interese brane sredstvima koja su u tom svetu dopuštena i lobiranje u međunarodnim institucijama je dopušteno sredstvo. Svaka institucija u ovoj zemlji, i poslanik je institucija, i Vlada je institucija, i političke stranke su institucija, i predsednik Republike mora da učini svaki svoj napor da upravo u tim institucijama međunarodne politike brani naše interese. Ponoviću još jednom ono što zna svaki građanin ove zemlje i svaki poslanik u ovoj sali. O budućnosti Kosova i Metohije, nažalost, ne odlučujemo samo mi. O budućnosti Kosova i Metohije odlučuju i legitimne međunarodne institucije kojih smo mi deo. Mi smo, dakle, članica UN. Na koji način mislim da se brane naši legitimni interesi? U svakom trenutku pregovaračkog procesa. Danas u ovoj sali nisam želeo da govorim u prvom delu, jer stojim iza svake reči onih koji su izložili našu pregovaračku poziciju, i premijera Koštunice, i gospodina Kojena, i gospodina Samardžića, jer mi smo, da vas podsetim još jednom, u obavezi, ustavnoj obavezi, i to je i naša politička volja, da dogovaramo našu jedinstvu državu politiku o Kosovu. Mi ljudi nismo isti, i hvala bogu da nismo, jer bismo bili onda biološki klonovi. Mi imamo različite stavove, ali nije jedinstvo nešto što podrazumeva da svi imamo iste stavove. Jedinstvo podrazumeva da usaglašavamo stavove, da dogovaramo stavove, da ih promišljamo i da naciljamo naša politička sredstva, instrumente odbrane naših interesa tamo gde je to potrebno. To radimo u pregovaračkom timu i zbog toga i moja reč stoji iza izlaganja pregovaračke pozicije koju su prethodno pomenuti izaslanici građana izneli. Potpuno podržavam i ono što je Miroljub Labus, potpredsednik Vlade, rekao o trenutnoj političkoj i pregovaračkoj poziciji. Šta podrazumeva ovaj pregovarački postupak? Ovaj pregovarački postupak podrazumeva, dame i gospodo, koncentraciju na proces decentralizacije. Ovaj pregovarački postupak danas podrazumeva prvu fazu, koncentraciju na proces decentralizacije. Decentralizacija u onom mestu pregovora koja se tiče ljudi koji žive na Kosovu i Metohiji. Decentralizacija nije veza samo za naše sunarodnike na Kosovu, decentralizacija je suštinski proces gde se obezbeđuje status i položaj SPC i naše kulturne baštine. Prvi deo ovog pregovaračkog procesa protekao je dobro. Ovi pregovori su više nego teški, to je moja ocena, ali prvi deo je protekao dobro, imajući u vidu sve okolnosti u kojima se nalazimo i složiću se sa tom ocenom, i onaj ekspertski deo pregovaračkog tima podržavam, dakle ono što je učinjeno u Beču u prethodnim danima. Sedamnaestog sledećeg meseca nastavlja se taj proces i on će se ticati finansiranja opština, biće usmeren na povezivanje opština, a naša namera jeste da formiramo što više opština sa srpskom većinom. Biće i treća tema tog procesa, a to je uspostavljanje direktnih institucionalnih veza opština sa srpskom većinom na Kosovu, sa Beogradom, sa Vladom Srbije u Beogradu. Jer Srbi na Kosovu i Metohiji, reći ću elementarnu reč, ne mogu da opstanu bez direktne veze sa državom Srbijom, bez institucionalnih veza, bez državnosti naše na Kosovu i Metohiji, bez teritorijalnog integriteta i suvereniteta Kosova i Metohije. I niko u pregovaračkom timu ta osnovna načela niti jednog trenutka ne dovodi u pitanje, a pogotovu oni koji su u tom smislu iskazali zakletvu pred građanima Srbije i pred ovim domom. To naravno ne činim ni sam, iako je potrebno još jednom da kažem, i hiljaditi put i ubuduće, nezavisnost Kosova i Metohije neću potpisati. Ne pada mi napamet da potpišem nezavisnost Kosova i Metohije. Siguran sam da nijedan političar uSrbiji to danas neće učiniti. Da li je to dovoljno? Nažalost nije dovoljno. Zbog toga što smo došli u situaciju da o Kosovu i Metohiji odlučuju ne samo građani Srbije i njihove institucije nego i međunarodne institucije. Imam obavezu pred vama da kažem kako je diskutovano o Kosovu i Metohiji pred jednom od međunarodnih institucija, a to je Savet bezbednosti UN, koji ima konačnu reč i to naravno svako, ko zna nešto o organizaciji modernog ljudskog društva, zna, ima na umu tu činjenicu. Na Savetu bezbednosti UN, gde sam iskazivao zajedničku politiku, podsećam vas, i premijer Koštunica i ja od svoja dva nastupa u Savetu bezbednosti govorili smo ono što je zajednički dogovoreno, kao što je i pregovarački tim u Beču govorio ono što je zajednički dogovoreno, iskaz jedinstva državne i nacionalne politike Republike Srbije. Prilikom rasprave u Savetu bezbednosti UN imali ste svi zajedno priliku da čujete stavove države Srbije, ali ste imali priliku da čujete stavove predstavnika drugih država. Hoću otvoreno da kažem da ti stavovi nisu uvek isti. Radi se o jednom političkom procesu, i kako vreme bude odmicalo i ti stavovi će se menjati, neki će se grupisati, neki će se razdvajati. Ali, imali ste, još jednom kažem, prilike i sami da vidite, posredstvom direktnog prenosa Saveta bezbednosti UN, da su tri zemlje čvrsto iznele stav da je i nezavisnost Kosova jedna od legitimnih opcija. To su bile Francuska, Velika Britanija i SAD. Bilo je zemalja koje su insistirale na teritorijalnom integritetu i suverenitetu države Srbije. Najviše od svih država Kina, Republika Kina. Veoma sličan stav tome iskazao je i predstavnik Argentine. Predstavnik Rusije je iskazao stav, koji je veoma principijelan i u skladu je sa političkim porukama koje je Vladimir Putin, predsednik Rusije, preneo neposredno pre sednice Saveta bezbednosti o univerzalnosti principa. Sada je, dame i gospodo, potrebno da kažem jednu elementarnu stvar. Nijedna država na svetu neće braniti interes druge države ako on nije usaglašen sa vlastitim interesom te iste države. Znači, ni SAD, ni Rusija, ni Kina, ni Velika Britanija, ni Francuska, nijedna stalna članica Saveta bezbednosti neće zastupati interes države Srbije ukoliko on nije deo njihovih nacionalnih interesa. Naš interes je da ubedimo te stalne članice Saveta bezbednosti da je interes države Srbije i njihov interes. To neprekidno činimo u svim našim spoljnopolitičkim kontaktima, u svim našim nastojanjima. Ako neko misli danas u državi Srbiji da je dovoljno ubediti samo jednu članicu Saveta bezbednosti, moram da vam kažem da to nije istina. Apsolutno svaka stalna članica Saveta bezbednosti, a i one zemlje koje to nisu, već su samo privremeno u Savetu bezbednosti, jesu predmet naše pažnje i naše izuzetno velike spoljnopolitičke aktivnosti. Mi danas imamo najviši cilj. Ne samo da pregovaramo za stolom kojim rukovodi Ahtisari, jer je on dobio mandat od generalnog sekretara UN, nego da neprekidno vršimo pritisak na sve članice Saveta bezbednosti, pre svega na stalne članice, jer se u njihovim rukama nalazi najveći potencijal odlučivanja. Kontakt grupa koju sam pomenuo takođe donosi odluke konsenzusa. Ahtisari vodi pregovore i ima ogromna ovlašćenja. On ima ovlašćenje i da isključi one koji pregovaraju iz pregovaračkog procesa, na šta smo uputili snažnu primedbu i oko toga ćemo tek voditi razgovore, ali hoću da kažem da na ta tri nivoa mi moramo vršiti diplomatski pritisak braneći naše legitimne, državne i nacionalne interese na Kosovu i Metohiji. Dame i gospodo narodni poslanici, na Kosovu i Metohiji danas živi 130.000 Srba. Dve trećine našeg stanovništva sa Kosova i Metohije danas živi u centralnoj Srbiji. Kosovo i Metohija je deo državnog suvereniteta i teritorijalnog integriteta Srbije i Srbije i Crne Gore Rezolucijom 1244. Drugi dokument koji je definisao sadašnju poziciju Kosova i Metohije i faktičko stanje na Kosovu i Metohiji, gde nažalost mi kao država nemamo instrumente koja svaka država ima, ne samo vojsku i policiju, nego i sudstvo i sve druge institucije vlasti, osim Rezolucije 1244 jeste i Vojnotehnički sporazum iz Kumanova. Devetog juna 1999. godine potpisan je Vojnotehnički sporazum u Kumanovu. Dame i gospodo, svakako neću uputiti ni jednu tešku reč prema političkim strankama koje su se do sada bavile Kosovom i Metohijom, jer ovo apsolutno nije ni dan, ni vreme za tako nešto. Od 9. juna 1999. godine do danas, to je skoro sedam godina, sve su političke stranke koje danas jesu u parlamentu imale prilike više od godinu dana da vrše vlast na Kosovu i Metohiji, i sve su političke stranke i svi mi imali prilike da pomognemo našim sunarodnicima na Kosovu i Metohiji. Neko više, neko manje, neko godinu, godinu i po, neko dve ili tri, ali ni godinu, godinu i po dana, složićete se, nije zanemarljivo vreme da se pomogne ljudima koji tamo žive više nego teško, koji tamo žive najteže u Evropi. Žive u getima, u uslovima koji su apsolutno nedostojni pravog života, u uslovima za koje Evropa ni danas nema snage da prizna da su takvi. To hoću da vam kažem. I u svojim razgovorima neprekidno stičem taj utisak i ubeđujem međunarodne pregovarače da se takva situacija dešava upravo sa našim sunarodnicima. Svi smo mi ostavili svoj rukopis na Kosovu i Metohiji i niko to danas ne može da izbriše. Nema te političke gumice koja može taj rukopis da izbriše. Niko nema pravo da kaže - nemam odgovornost za situaciju koja je danas na Kosovu. Apsolutno niko. Kada je na dnevnom redu pitanje političkih stranaka koje danas imaju legitimitet zbog glasova građana, hoću odmah da kažem i da razjasnim određene političke poruke koje su išle, i sa ovog skupa, i prethodnih dana. Sve one političke stranke koje jesu dobile svoje predstavnike u parlamentu imaju pun legitimitet, jer su im ga građani dali. Imaju pravo da pretenduju, kao i neke druge, da vode ovu državu Srbiju. Da ponovim, jednom zasvagda, bez obzira na to što je ponekad politički pogodno reći da je neko rekao što nije rekao: niko državu Srbiju niti može, niti hoće da podeli, a ponajmanje ja, ali će građani Srbije odlučiti u kom pravcu će Srbija ići. Ako građani Srbije odluče da ovu državu vode srpski radikali, biću deo te države. Ako građani Srbije odluče da je vode DSS ili G17 plus, biću deo te države, kao što sam bio, kao što smo svi mi bili i u vreme kada ju je vodio Slobodan Milošević. Niko iz ove zemlje nema nameru da ide, a svi imamo pravo da zastupamo naše legitimne političke stavove. Niko nema pravo da se bori u političkom smislu protiv drugih ljudi. Svi imaju pravo da se bore za svoje političke ideje, jer je to jedna od osnovnih tekovina i načela moderne organizacije ljudskog društva. To je moj stav na ovu temu. Dame i gospodo, ne želim da ovo svoje obraćanje Narodnoj skupštini, a bio sam kao i vi poslanik praktično skoro deset godina, pretvorim u konačnu reč. Danas u Srbiji niko nema pravo na konačnu reč. Danas u Srbiji niko nema pravo da posle njega svi ćute. Danas u Srbiji – koja mora 2006. godine da rešava problem Kosova i Metohije, pregovora o ustavnim promenama u Bosni i Hercegovini, podsećam vas na naše obaveze kao garante Dejtonskog ugovora; danas u Srbiji koja se suočava sa novim procesom pred Međunarodnim sudom pravde i opasnošću da naša država bude optužena kao genocidna država, što ni po koju cenu ne sme da se dozvoli; danas u Srbiji koja vodi pregovore o stabilizaciji i asocijaciji i sprovodi najsnažnije reforme; u Srbiji koja danas hvata svoj voz sa Evropskom unijom; u Srbiji koja treba da rešava konkretne probleme svojih građana, ali i da brine o svom teritorijalnom integritetu i suverenitetu, jer kažem osim ljudskih života, koji su najvažniji, i teritorije su važne, jer ljudi žive u određenim stanovima, imaju svoja uverenja, imaju svoj identitet – danas u Srbiji niko nema pravo da kaže poslednju reč. Srbija danas ima potrebu da čuje političke ideje svih legitimnih predstavnika i građana ove zemlje. Nikada drugačije od ovoga nisam mislio, apsolutno niti u jednom trenutku, ali ću se uvek boriti, jer je to moja obaveza, za ideje sa kojima sam nastupao pred građanima, potpuno otvoreno tražeći njihovo poverenje, jer nemam pravo da zastupam istovremeno sve političke ideje. Za one koji imaju dilemu na tu temu, još jednom ću ponoviti, svako ko je dobio poverenje građana ima obavezu da one ideje na osnovu kojih je dobio poverenje zastupa do poslednjeg trenutka. U Srbiji važi borba ideja, ne borba ljudi. Ukoliko počne u Srbiji borba ljudi, mi ponovo imamo građanski rat. Ovako imamo demokratsko društvo. Dajem veliku podršku svima koji danas u ekspertskom smislu vode pregovore u procesu decentralizacije. Sa svoje strane neprekidno ću raditi na zajedničkoj pregovaračkoj poziciji o Kosovu i Metohiji. Smatram da se radi o vrhunskom prioritetu u državi Srbiji danas. Smatram da svi imamo izuzetnu odgovornost. Podsećam vas, rukopis svih političkih stranaka, svih lidera danas jeste vrlo vidljiv na Kosovu i Metohiji. Na kraju ovog procesa pogledaćemo se u oči, svako od nas će poneti svoju odgovornost i videćemo šta će reći građani Srbije o onome što smo radili našoj budućnosti. Zahvaljujem se.
Hvala vama. Reč ima predsednik Vlade, gospodin Koštunica. Izvolite.
Poštovani poslanici, na samom kraju današnje rasprave hteo bih samo u nekoliko reči da vam se zahvalim pre svega na iznetim mišljenjima. Namera ove sednice je, kao što znate, bila da Vlada Srbije podnese izveštaj o dosadašnjem toku pregovora o budućem statusu Kosova i Metohije, ali nije to jedini smisao, nije to jedino što se očekivalo od ove sednice. Očekivalo se da čujemo i vaše mišljenje. Hteo bih, pre svega, na tom mišljenju, koje su poslanici izneli na različite načine katkad se sporeći i sa izveštajem koji je ovde podnet, katkad se sporeći među sobom, davam se na tom izveštaju zahvalim. Hteo bih, takođe, da se zahvalim na podršci koju ste pružili izveštaju i radu pregovaračkog tima do sada. Bilo je primedbi na ovaj izveštaj, ali u osnovi sam razumeo da će još jedanput sve stranke u SkupštiniSrbije stati iza onog što je dosad urađeno za Kosovo i Metohiju, da Kosova i Metohija ostane u sastavu Srbije i da Srbi ostanu na Kosovu i Metohiji. Bilo je u našoj raspravi, a to je potpuno normalno i ništa neuobičajeno kada je reč o skupštinskoj raspravi, naravno i lutanja. Ali, ohrabren sam činjenicom da smo se uz sva ta lutanja i sporenja među sobom uvek nalazili na nečemu što je tema današnje rasprave, a to je Kosovo i Metohija. Biće još izveštaja, kraćih možda i težih, a ističem jednu činjenicu, mogli ste to odmah da uočite, ovo nije izveštaj samo koji se tiče poslednjih meseci, od kada je pregovarački tim formiran, od kada se ušlo u novu fazu rasprave o budućem statusu Kosova i Metohije. Ovo je izveštaj koji se vraća unazad, sve do onih prvih i veoma važnih temeljnih dokumenata koje je Skupština Srbije usvojila, do prve rezolucije, do plana koji u osnovi predstavlja predviđanje kako bi se vlast na Kosovu mogla decentralizovati, kako bi se uspostavila autonomija Kosova unutar Srbije i Srbije i Crne Gore,i istovremeno autonomija za Srbe na Kosovu i Metohiji. Hoću još jedanput da vas uverim da će Vlada i pregovarački tim nastaviti da deluju u ovom pravcu i, pre svega, u okviru mandata koji ste nam i ranije davali kroz rezolucije usvajane u Skupštini, a koje ste nam poslednji put dali kroz rezoluciju usvojenu 21. novembra prošle godine. Vlada i pregovarački tim nastaviće, kao i do sada, da deluju javno i, kako se to danas vrlo često kaže, potpuno transparentno. U tom pogledu bih hteo samo nekoliko stvari da istaknem. Prvo, na Skupštini Srbije je da odluči o tome kako će se o pitanjima i o budućim izveštajima o pregovorima ili razgovorima o Kosovu i Metohiji raspravljati. Ako mogu da iznesem nešto što je stav Vlade i što je moj lični stav, ove sednice Skupštine treba uvek da budu javne. Drugo, platforma koju je pregovarački tim usvojio i na kome radi je nešto što će biti dostupno Skupštini Srbije. Nema ni jednog jedinog dela koji bi mogao biti sporan. Ono što je bitno jeste da su postavljeni okviri kada je reč o tome, da se svako rešenje mora tražiti u okviru Kosova i Metohije u sastavu Srbije, suštinske autonomije za Kosovo i Metohiju u sastavu Srbije. Sve drugo je konkretizacija toga, i kada je reč o decentralizaciji, i kada je reč o tom statusu autonomije, kakav je i koliki će biti unutar Srbije i, naravno, državne zajednice Srbija i Crna Gora. Najzad, posebno bih hteo da istaknem, pošto su ovi razgovori, kao što ste mogli da primetite, započeli jednom određenom temom. Tema je decentralizacija. Ta tema više spada u domen onoga što su standardi, neostvareni, neispunjeni standardi ljudskih prava na Kosovu i Metohiji. Ta tema decentralizacije ima potpuno drugačije značenje nego što decentralizacija ima ili lokalna samouprava ima u normalno uređenim demokratskim državama. Decentralizacija na Kosovu i Metohiji služi ne samo da bi se vlast približila građanima, nego da bi se Srbi i nealbanci na Kosovu i Metohiji zaštitili, da bi se garantovala elementarna sigurnost, elementarne slobode, na kraju krajeva i sama sloboda od straha u kojem žive. Dakle, to je smisao ovih razgovora o decentralizaciji, kao jednoj od tih konkretnih tema. Hoću da kažem, kao što će u razgovorima biti više konkretnih tema, i decentralizacija, i naša kulturna baština, i položaj SPC, i privatizacija, i imovina,o svim ovim temama će se razgovarati. Jedino se može razgovarati. Okvir za naše razgovore, mandat za razgovore pregovaračkog tima jeste: sa Kosovom u sastavu Srbije. To je nešto što je najbitnije od svega. Na samom kraju, još jedanput vam se zahvaljujući na svim primedbama, slagali se li ne, koje su u svom zbiru bile konstruktivne i podsticajne za dalji rad pregovaračkog tima i Vlade Srbije, hteo bih da istaknem nešto i da podsetim na nešto o čemu sam govorio na samom početku današnje sednice. Ono što je naše najjače uporište, uporište Srbije u borbi, u odbrani Kosova i Metohije, u borbi za Kosovo i Metohiju jeste u ovom trenutku međunarodno pravo i naše jedinstvo. To jedinstvo se videlo i na današnjoj sednici Skupštine. Hvala. [[Aplauz.]]
Hvala Vama. Zaključujem pretres. Pošto smo obavili pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Izveštaju o toku razgovora o političkom rešenju budućeg statusa Kosova i Metohije. Pošto je Narodna skupština obavila pretres o jedinoj tački dnevnog reda, na osnovu člana 85. stav 3. Poslovnika određujem ponedeljak, 27. februar 2006. godine, u 18,58 časova, kao dan za glasanje o jedinoj tački dnevnog reda sednice Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Dakle, glasanju ćemo pristupiti odmah. Prelazimo na glasanje o 1. tački dnevnog reda: – IZVEŠTAJ O TOKU RAZGOVORA O POLITIČKOM REŠENjU BUDUĆEG STATUSA KOSOVA I METOHIJE Pošto je Narodna skupština obavila pretres, pre nego što pređemo na odlučivanje, molim vas da utvrdimo kvorum. Molim narodne poslanike da ubace svoje kartice u poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo kvorum i da je u sali prisutno 226 poslanika. Stavljam na glasanje Izveštaj o toku razgovora o političkom rešenju budućeg statusa Kosova i Metohije. Za 226, svi su glasali. Konstatujem da je Narodna skupština jednoglasno donela odluku o prihvatanju Izveštaja o toku razgovora o političkom rešenju budućeg statusa Kosova i Metohije. [[Aplauz.]] Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje i odlučivanje o jedinoj tački dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 99. Poslovnika, zaključujem sednicu Prvog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godine. Hvala svima na odgovornosti.