Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo Drugu sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 100 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u elektronski sistem za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika, odnosno više od jedne trećine narodnih poslanika, i da imamo uslove za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da je narodni poslanik Aleksandra Janković sprečena da prisustvuje sednici. Obaveštavam vas da je, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pored predsednika predlagača, Milana Markovića, ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Mlađana Dinkića, potpredsednika Vlade i ministra ekonomije i regionalnog razvoja, Rasima Ljajića, ministra rada i socijalne politike i Žarka Obradovića, ministra prosvete, predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pozvala da sednici prisustvuju i Vesna Kovač, državni sekretar u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Zoran Martinović, državni sekretar u Ministarstvu rada i socijalne politike, Milica Dražić, pomoćnik ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Igor Vukonjanski, pomoćnik ministra za državnu upravu i lokalnu samoupravu, Dejan Radulović iz Ministarstva ekonomije i regionalnog razvoja i Željko Čurguz, viši savetnik u Republičkom sekretarijatu za zakonodavstvo. Prelazimo na 9, 10. i 11. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O DRŽAVNIM SLUŽBENICIMA I PREDLOZI ZAKONA O ODREĐIVANjU MAKSIMALNOG BROJA ZAPOSLENIH U REPUBLIČKOJ I U LOKALNOJ ADMINISTRACIJI (nastavak zajedničkog načelnog pretresa) Pre nego što na osnovu Poslovnika nastavimo otvoreni načelni pretres o pomenutim tačkama dnevnog reda, podsećam narodne poslanike da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju sledeći narodni poslanici: narodni poslanik Milisav Petronijević, Poslaničku grupu SPS-JS, narodni poslanik Zoran Šami, Poslaničku grupu DSS, narodna poslanica Jorgovanka Tabaković, Poslaničku grupu Napred Srbijo, narodni poslanik Vlajko Senić, Poslaničku grupu G17 plus, narodni poslanik Miroslav Marinković, poslaničku grupu ZES. Da li predstavnici predlagača žele reč? Pravo na reč imaju ministar Milan Marković, potpredsednik Vlade i ministar Mlađan Dinkić, ministar Rasim Ljajić i ministar Žarko Obradović. Molim vas da se prijavite u elektronski sistem ako želite reč. Reč ima ministar Milan Marković.
Poštovano predsedništvo, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, reći ću nekoliko reči o izmenama Zakona o državnim službenicima. U pitanju su izmene Zakona koje vi imate pred sobom, kao i široko obrazloženje, a ja ću vam reći zašto smo se odlučili na ove izmene Zakona, zašto su one bile neophodne i šta njima želimo da postignemo. Već je tri godine od kako se primenjuje Zakon o državnim službenicima. Nema nikakve dileme da je Zakon uspostavio jedan potpuno novi službenički sistem u Republici Srbiji i da osnovne vrednosti tog zakona, odnosno tog sistema treba sačuvati. No, kako se i moglo očekivati, kada se radi takva reforma kakva je rađena u toku 2005. i 2006. godine, potpuno je logično da se ne mogu predvideti sve okolnosti, niti sve posledice jednog tako širokog i sveobuhvatnog zakonskog rešenja. Podsetiću vas da je tada čitav službenički sistem postavljen na karijernoj osnovi, vrlo kruto, vrlo strogo, onako kako i priliči državnoj upravi, da su svi državni službenici podeljeni u dve kategorije, a to su oni na položajima i izvršilačka radna mesta, i da pored toga postoje nameštenici, na koje se ne primenjuju odredbe ovog zakona, nego Zakona o radu. Takođe, treba uzeti u obzir i da je tad uveden i novi sistem plata, preko Zakona o platama državnih službenika i nameštenika koji su obuhvaćeni tim zakonom, i da je uspostavljen potpuno novi sistem, koji je jedan od temelja celokupne reforme naše državne uprave, koji podrazumeva, pre svega, depolitizaciju i profesionalizaciju državne uprave. U kojoj meri je ovaj novi sistem odgovorio zadacima najbolje se vidi kroz činjenicu da je od ukupnog broja državnih službenika, na položaje, a znate da je to promenljiva kategorija, imajući u vidu da broj državnih službenika zavisi od broja i vrste organa državne uprave, dakle, od otprilike 350 položaja, popunjeno je nešto manje od 50, odnosno 40 i nešto položaja na konkursima. Dakle, možemo reći da nakon tri godine primene ovog zakona sistem nije doživeo svoju afirmaciju kroz postavljenje na položaje. Razlozi su mnogostruki. Jedan od razloga jeste da je ovo već treća Vlada koja radi po principu državnih službenika. Imali smo dva puta izbore, što je, svakako, omelo postupak postavljenja na položaje. Drugi razlog je, donekle, i inertnost prilikom iniciranja konkursa od strane rukovodilaca organa. Drugo što je primećeno kao neostvarivanje ideja ovog zakona, ove reforme iz 2005. godine, jeste to da je sistem, koji mora da bude krut, mora da bude rigidan, pokazao i izvesne elemente nefunkcionalnosti. Recimo, interesantno je reći da postavljenje na položaj, u najboljem slučaju, traje 87 dana, a za izvršilačka mesta traje, nećete verovati, i po osam meseci. Dakle, da bi se državni službenik primio na izvršilačko mesto, prođe čitavih osam meseci. To dovodi to toga da rukovodioci, na ovaj ili onaj način, izbegavaju odredbe ovog zakona, koristeći razne druge oblike radnog angažovanja, bilo da su to radni odnosi ili možda i van delokruga, čak ugovori o delu, koji bi po svojoj prirodi morali biti van delokruga organa, ali, nažalost, i to se koristilo u prethodne tri godine. Tu nema nikakvih izuzetaka. Moram da kažem da se to dešavalo kod svih većih ministarstava, bez obzira na to ko su bili ministri u ove tri godine, jer su kod njih, objektivno, potrebe bile najveće. Kod manjih ministarstva, realno situacija je bila mnogo jednostavnija, zbog toga što je manji delokrug, samim tim i obaveze. Otprilike, imamo pet najvažnijih oblasti koje tretiramo ovim izmenama Zakona. Izmene zakona su, kao što ste videli, obimne, imaju preko 50 članova. Pet oblasti tretiramo. Prva oblast jeste vrednovanje rada državnih službenika. Radi se o tome da je primećeno da je u dosadašnjoj praksi pitanje vrednovanja rada bilo nefunkcionalno. Takođe, vrlo interesantno je bilo i to, što je donekle i prirodno, da rukovodioci, odnosno oni koji ocenjuju državne službenike, kada ocenjuju ljude u svom sektoru, izbegavaju da daju loše ocene. Dakle, ide se linijom manjeg otpora. Donekle se princip odgovornosti za rad urušio na taj način. S druge strane, vrlo je interesantno da je dobar deo ove materije regulisan uredbama, pa smo mi sad u ovaj zakon uneli nešto što je dosad bilo regulisano uredbama, a to je vrednovanje rada. Vrednovanje rada je sada u samom zakonu potpuno nov mehanizam. Kvartalno se vrši vrednovanje rada državnih službenika. Kada neki državni službenik na vrednovanju ne dobije zadovoljavajuću ocenu, ide na vanredno ocenjivanje, i to u roku od samo jednog meseca. To je šansa da u tom roku od jednog meseca on popravi svoj rad, odnosno rezultate svog rada, a ukoliko ih ne popravi, on će biti ocenjen ocenom – ne zadovoljava i to je osnov po kom će on, po sili zakona, ostati bez posla. Još jedna interesantna stvar se pokazala kroz primenu ovog zakona, a to je, recimo, da imamo veliki broj državnih službenika koji bi, kada bi hteli da pređu u veće zvanje, po odredbama postojećeg zakona, morali da napuste svoj radni odnos na neodređeno vreme i da uđu u pripravnički radni odnos, dakle, u radni odnos na određeno vreme, i da nakon isteka pripravničkog odnosa postanu državni službenici u višem znanju. Ne kažem da je to nelogično, odmah da se razumemo, ali činjenica je da treba dati šansu ljudima koji steknu dodatno obrazovanje u toku rada u državnoj upravi. Treba im dati šansu, recimo, da iz zvanja referenta pređu u zvanje mlađeg savetnika. Mi smo sada i ovo rešili ovim izmenama i dopunama Zakona. Treći bitan element jeste da smo disciplinsku odgovornost državnih službenika preciznije izveli; uveli smo i dve nove radnje koje se tretiraju kao povrede radne discipline. Interesantno je bilo da je dolazak u alkoholisanom stanju mogao da se podvede samo pod neku vrstu nedostojnog ili nesavesnog ponašanja. Mi smo sada to predvideli kao težu povredu radne discipline. Na našu veliku žalost, ovo je bilo neophodno, jer postojeljudi koji nisu u stanju da se uzdrže od upotrebe alkohola, odnosno koji nisu mogli da se uzdrže od toga da dođu na rad u alkoholisanom stanju, ili da to učine dok su na poslu. Dakle, potpuno smo pooštrili te disciplinske mere i pojednostavili sam postupak i utvrđivanje odgovornosti, što je, takođe, važno. Dosta se u našoj javnosti govori, a i u praksi je primećeno da postoji dosta ležeran odnos državnih službenika prema poslu koji obavljaju i veoma je važno pooštriti disciplinsku odgovornost. Odmah želim da vam kažem ono što smatram da je bitno, kako bismo izbegli neke kritike u toku rasprave, ovo je samo u materijalno-pravnom smislu pooštravanje. Sve zaštite koje su do sada postojale, postoje i sada kod državnih službenika, te oni protiv svake odluke imaju pravo žalbe žalbenoj komisiji, a nakon toga imaju pravo tužbe u upravnom sporu. Stoga, nema nikakve dileme da se u tom smislu prava zaposlenih ni na koji način ne diraju. Kao što sam malopre rekao, da bi državni službenik bio primljen na izvršilačko radno mesto, trebalo je da prođe i po osam meseci. Zato smo potpuno preuredili način prijema u radni odnos. Nismo izmislili ništa novo, ovo je nešto što je postojalo nekada ranije, a delimično jeste nov princip. Prvo, sami organi će da raspisuju konkurse. Nema potrebe da se svi konkursi steknu u službi za kadrove. Služba za kadrove realno ne može da izvrši tolike obaveze, zbog toga se čeka dosta dok se sam konkurs, nakon inicijative, objavi. Dakle, sam organ će, u skladu s kadrovskim planom, da raspiše konkurs. Ono što je interesantno, u tom oglasu neće više biti samo napisano za koje radno mesto, koji su uslovi itd., nego će oglas morati da sadrži baš agendu, čitav raspored kada se šta dešava. U samom oglasu će biti navedeno kada će se obaviti pismeni testovi, kada će se obaviti usmeni testovi, kada će biti objavljeno konačno rešenje, odnosno rang lista, i nakon toga, koji su rokovi za žalbu. Na ovaj način, verujem da će prijem u radni odnos trajati najviše mesec, mesec i po dana, i biće daleko transparentniji nego što je bio do sada. S druge strane, kada je u pitanju postavljenje na položaje, služba za upravljanje kadrovima će imati obavezu samo raspisivanja internih konkursa za izvršilačka mesta za položaje, dakle, imaće samo obavezu da raspisuje konkurse za položaje, što će samoj službi za kadrove znatno olakšati posao, pa možemo da očekujemo da će i postavljenje na položaje, umesto dosadašnjih dva i po-tri meseca, trajati daleko, daleko kraće. Promenili smo malo i uslove za napredovanje, ali, moram reći, donekle i za nazadovanje. Takođe smo predvideli nešto strože sankcije koje su posledica disciplinske odgovornosti. Ono što je primenjeno u dosadašnjoj praksi je, između ostalog, i to da, recimo, državni službenik koji je bio na izvršilačkom mestu, kada postaje državni službenik na položaju, namerno između sebe i državnih službenika postavi jedno mesto višeg savetnika ili, po mogućstvu, to mesto bude popunjeno, pa je prvi sledeći – samostalni savetnik. Time je, praktično, onemogućeno bilo kome napredovanje na sledeći položaj, izuzev da napusti radni odnos i da ide na konkurs, pa sa konkursa da pokuša da postane državni službenik na položaju. Vrlo interesantno. Verovatno nije moglo da se predvidi u prvobitnoj verziji Zakona, zato smo to u ovoj verziji zakona predvideli. Dakle, samo kretanje kroz službu će biti daleko jednostavnije nego što je bilo do sada. Takođe, sam način popunjavanja mesta je promenjen. Vi znate da je do sada bio obavezan interni konkurs, pa posle internog – javni konkurs, i to interni A, pa interni B, pa javni konkurs. To je sve bilo veoma, veoma komplikovano i zato je trajalo po osam meseci. Mi smo sada uveli, prvo – da nije obavezan interni konkurs, drugo – da može doći do premeštaja iz organa u organ i, ono što je mnogo važnije, da može doći do preuzimanja na osnovu sporazuma rukovodilaca organa. Dakle, učinili smo ovim zakonom, nadam se, to da sama državna uprava bude daleko funkcionalnije, odnosno da rukovodioci mogu da saobraze državnu upravu potrebama posla, jer se ovaj dosadašnji, da kažem, dosta nefunkcionalan sistem, dosta održavao i na kvalitet rada. Sada, ono što vidim i kroz amandmane, što uvek izaziva pažnju, to je postavljenje državnih službenika na položaje. Kao ministar za državnu upravu, i u prošloj i u ovoj vladi, insistirao sam da dođe do tog postavljenja na položaje, te bih zamolio deo uvaženih kolega iz opozicije da se priseti da je i u to vreme teško išlo postavljenje na položaje, kao što je i sada, i onda smo pribegli jednom novom rešenju. Dakle, u roku od 90 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona, svi su dužni, rukovodioci organa, da pokrenu postupak za popunjavanje položaja. Ukoliko rukovodioci organa to ne učine, služba za kadrove će, po sili zakona, pokrenuti postupak za popunjavanje položaja. Pored toga, pošto se dešavalo da prođe konkurs a da rukovodioci organa nikoga ne izaberu, i onda opet mir i tišina šest meseci ili godinu dana, predvideli smo i to da, po automatizmu, čim rukovodilac obavesti da nije izabrao nikoga sa liste, služba za kadrove obnavlja konkurs. Tako će služba stalno da obnavlja konkurs i mislim da će ovo biti dobar mehanizam da dođe do postavljenja na položaje, jer će sada oni rukovodioci koji ne budu postavljali državne službenike na položaje, odnosno ne budu sproveli konkurs, imati veliki pritisak, i na samim sednicama Vlade, a verovatno i u javnosti, da izvrše postavljenje na položaje. Zatim, izvršili smo terminološka usaglašavanja s novim sistemskim propisima. Činjenica je da je i ovo jedan zakon u korist racionalnijeg rada i racionalnije uprave. Između ostalog, i sam status neraspoređenog ne može više da traje šest meseci, može da traje samo dva meseca. Moram priznati da sam imao velike dileme povodom trajanja statusa neraspoređenog i postojala su razna mišljenja u Vladi. Neki su smatrali da treba ukinuti status neraspoređenog. Pristalica sam toga da mora postojati status neraspoređenog; državna uprava nije privatni poslodavac, određena zaštita tih državnih službenika mora postojati, pa smo našli, po meni, optimalno rešenje, a to je – dva meseca statusa neraspoređenog. Iako svaki od pedeset i nešto članova Zakona ima određene izmene, odlučio sam da u ovom uvodnom izlaganju samo u ovih pet oblasti istaknem koje su izmene. Verujem da smo uradili dobar predlog zakona, a i po broju amandmana na ovaj zakon vidim da nema previše spornih tačaka. Ovo je zaista bilo neophodno. Ne mislim da kudim prethodne autore zakona, jer su oni uradili ogroman posao i izvršili suštinsku promenu našeg službeničkog sistema. Ovaj zakon ima za cilj da očuva upravo tu tekovinu koju je uveo taj zakon, ali je činjenica da su se pri tako velikoj promeni morale potkrasti određene greške. Mislim da mi te greške ovim zakonom ispravljamo. Hvala vam na pažnji.
Pre nego što pitam druge predstavnike Vlade da li žele reč, upućujem izvinjenje članovima Poslaničke grupe Napred Srbijo i poslanici Jorgovanki Tabaković. Nenamernom omaškom pročitala sam pogrešno ime Poslaničke grupe pri saopštavanju koga je ona odlučila da ovlasti, pa molim da se u stenogramu ispravi greška. Reč ima ministar Mlađan Dinkić.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo, prezentovaću vam dva zakona: Predlog zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj administraciji i Predlog zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u lokalnoj administraciji. Kao što znate, dugo godina se govori da Srbija ima skupu državu, da ima preveliku birokratiju. Međutim, niko nikada nije predložio koje su to konkretne mere da se birokratija smanji, da se učini administracija efikasnom, da se ukinu nepotrebne procedure. Mi smo pokušali ovim zakonima to da učinimo, kako na republičkom, tako i na lokalnom nivou. Što se tiče prvog zakona, on se odnosi na administraciju na republičkom nivou i obuhvata sve republičke institucije, agencije, fondove socijalnog osiguranja, osim MUP-a, Ministarstva odbrane, BIA i Uprave za izvršenje zavodskih sankcija, jer je zakonom predviđeno da se maksimalan broj zaposlenih u tim organima utvrdi novom sistematizacijom, na osnovu saglasnosti Vlade, a nakon izvršene analize stanja nacionalne javne bezbednosti. U ovim institucijama koje su obuhvaćene zakonom, na dan 31. avgusta ove godine, radilo je 30.624 stalno zaposlenih i 3.400 zaposlenih po drugim osnovama, dakle, na određeno vreme, na privremenim i povremenim poslovima. Mi smo zakonom predložili da se administracija smanji za oko 10%, tako da bi se maksimalan broj zaposlenih za stalno odredio na nivou od 28.400. Dakle, sada ima popunjenih 30.624 mesta, a mi predlažemo da se novim sistematizacijama odredi da maksimalan broj ljudi u republičkoj administraciji ne može biti veći od 28.400. Naš je plan da se ovaj broj od 30.624 smanji za oko 3.400, dakle, 2.800 stalno zaposlenih i 600 zaposlenih po drugim osnovama, i da nam ostane neki prostor od nekoliko stotina radnih mesta, koji bi se popunjavao ukoliko budu, a hoće, iskrsavali neki novi poslovi u procesu pridruživanja Srbije EU. Dakle, 200 do 300 radnih mesta ostaće sistematizovano, a nepopunjeno, kako bi mogla da se popunjavaju kada se pojave potrebe za novim poslovima. U narednom periodu će, svakako, biti novih poslova, ali i neki stari poslovi neće biti potrebni. Potrebno je stare poslove gasiti, a nove uvoditi i s istim brojem ljudi obavljati i nove funkcije. Cilj zakona je, pre svega, da se poboljša administracija. Efekat troškova, takođe, nije za zanemarivanje, ali nije na prvom mestu. Dakle, efikasnost administracije jeste najvažniji cilj ovog zakona. Što se tiče samih efekata na troškove, oni će se osetiti, pre svega, od 2011. godine, s obzirom na to da će svi oni koji budu nesistematizovani, odnosno ostanu bez posla, imati pravo na otpremnine i na naknadu kod Nacionalne službe za zapošljavanje. Dakle, u narednoj godini se neposredni finansijski efekat neće preterano osetiti, biće relativno mali, ali mnogo će biti veći efekat brzine rada administracije i ukidanje nepotrebnih procedura koje skupo koštaju privredu. Upravo zbog toga smo odredili da osnovni kriterijum na osnovu kojeg će se smanjivati republička administracija bude opšta korisnost radnih mesta za građane i privredu i ona će se odrediti na osnovu preporuka posebne jedinice za sveobuhvatnu reformu propisa, koju je Vlada formirala pre godinu dana, koja je godinu dana radila analizu, razgovarala s privredom, s građanima, opsežne ankete su urađene, na osnovu čega treba da se uradi tzv. giljotina propisa i da se neke nepotrebne birokratske procedure zauvek ukinu iz našeg sistema. Ako ukinemo nepotrebne procedure, neće biti potrebna ni radna mesta koja su bila vezana za nepotrebne procedure. Birokratija je i nastala tako što su ljudi izmišljali razne poslove, samo da bi imali neki posao. Problem je u tome što, kada izmislite posao koji je nepotreban, onda zaposlite ljude koji rade u administraciji, ali pravite daleko veću štetu privredi i građanima, koji gube veliko vreme, često i novac, da bi se te procedure izvršile. Da bih vam dao ilustraciju o kakvim procedurama se radi, reći ću vam nešto i o samom projektu sveobuhvatne reforme propisa, jer je on usko vezan za ovu oblast. Naime, cilj sveobuhvatne reforme propisa jeste da se smanje administrativni troškovi poslovanja za 25%, da se sve štetne i nepotrebne procedure stave van snage i ukinu, da se svuda gde je moguće uvede tzv. jednošalterski sistem, jer danas imamo puno slučajeva da više državnih institucija radi jednu te istu stvar i nepotrebno zamara i građane i privredu, plus što se plaćaju takse na više mesta. Takođe, da se uvede princip da je ćutanje administracije jednako odobravanju, dakle da ćutanje administracije znači odobravanje, odnosno ako se u određenom roku ne da odgovor na neki predmet, da se taj predmet smatra odobrenim. Ovo će sve znatno poboljšati poslovni ambijent u zemlji. Koja su osnovna područja, odnosno procedure čiju reformu su tražili predstavnici privrede, s kojima je obavljena opsežna anketa i razgovori prilikom ovog rada u poslednjih godinu dana? Najpre, najveći trošak koji trenutno postoji u privredi jeste troduplo prijavljivanje novih radnika. Prilikom zapošljavanja novih radnika, prilikom odjavljivanja starih radnika, mora se ići na tri šaltera. Takođe, privrednici se žale na komplikovane procedure u Poreskoj upravi. Žale se i na inspekcijske kontrole, koje su nekoordinirane, na potrebu potpisivanja raznoraznih nepotrebnih formulara i prekomerno izveštavanje brojnih državnih organa. Naravno, žale se i na proces izdavanja građevinskih dozvola, to su i najveće žalbe, ali taj proces je vezan, pre svega, za lokalnu samoupravu. Daću vam nekoliko primera. Danas se, na primer, prijavljivanje i odjavljivanje zaposlenih radi na tri mesta: u Nacionalnoj službi za zapošljavanje, Penzionom fondu i Republičkom zavodu za zdravstveno osiguranje. Pojedinačna tarifa koja se naplaćuje je 252 dinara, ali da bi neko obavio proceduru da prijavi jednog radnika, potrebno mu je prosečno 4 sata i 30 minuta, jer mora da ide na tri šaltera. Imajući u vidu da se ovaj proces dešava 1.358.000 puta godišnje, ukupan trošak za privredu je 16.000.000 evra. Dakle, plati se 16.000.000 evra raznih naknada za ove tri institucije, kako bi se prijavili i odjavili radnici, i izgubi se silno i dragoceno vreme. Naš predlog je da se od 1. januara prijavljivanje vrši samo na jednom mestu, a to je šalter Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje, gde se istovremeno overava i zdravstvena knjižica, a da se onda, elektronskim putem, razmenjuju podaci između Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje, Nacionalne službe za zapošljavanje i Penzionog fonda. Šta to znači? To znači da će neki ljudi u Penzionom fondu izgubiti posao i to znači da će neki ljudi u Nacionalnoj službi zapošljavanja izgubiti posao, jer posao koji su do sada radili postaje nepotreban. U svakoj filijali Penzionog fonda ovaj posao danas rade dva čoveka. Ima 160 filijala, puta dva, to je 320 ljudi. Dakle, 320 ljudi po ceo dan samo to radi, a ova procedura je u doba elektronskog izveštavanja apsolutno nepotrebna. Sličnu stvar smo već uveli kod Agencije za privredne registre; takođe je prijavljivanje i izdavanje poreskog identifikacionog broja bilo na tri mesta. Sada se vrši sve na jednom mestu, u Agenciji za privredne registre, i na taj način je značajno smanjeno vreme za registrovanje firmi. Daću vamjoš neke primere. Kada se menja sedište firme zbog prijave i odjave PIB-a, usled promene sedišta firme, izgubi se po četiri sata za svakog pojedinačnog privrednika i to košta privredu 300.000 evra godišnje. Daću vam neke banalne primere, takođe. Danas se uplata zarada vrši na tri računa. Zbog viška uplatnica, to košta privredu 28 miliona evra godišnje, samo zato što na tri mesta uplaćuju zaradu za jednog zaposlenog. Ako se zarada bude plaćala, što ćemo predložiti, samo jednom uplatnicom, na jedan račun, ušteda je čak 20 miliona evra godišnje. Dakle, ne radi se uopšte o malim ciframa, iako se radi o naizgled banalnim stvarima. Daću još jedan primer banalne stvari, na koju se privreda izuzetno žali, a vrlo je lako moguće da se to promeni. Naime, zaostala je iz 90-tih godina jedna odredba, da se putni nalog izdaje na svakih sedam dana. Dakle, važnost putnog naloga je sedam dana svega, tako da se događa, imajući u vidu da se izdaje u proseku jedan nalog po vozilu nedeljno, pošto ima 52 nedelje godišnje i 200.000 vozila koje privreda koristi, da se ukupno godišnje izdaje 10,4 miliona putnih naloga i na taj način se plaćaju znatni troškovi. Ako se samo produži važnost putnog naloga sa sedam na 30 dana, ušteda je čak 21 milion evra. Takođe, na svakom putnom nalogu ovlašćeno lice danas mora da overi tehničku ispravnost vozila. Ako se to ukine, pošto je nepotrebno, ušteda bi bila 28 miliona. Što se tiče inspekcijskih službi, to jeste sve vezano za temu, kada se bude uveo jednošalterski sistem, smanjiće se,ukinuti nepotrebni poslovi. Danas, nažalost, inspekcijske službe rade nekoordinirano, preklapaju se nadležnosti, od različitih inspekcija kontrolišu se identični dokumenti, višestruko se izriču sankcije za iste propuste. Zbog svega toga, imamo neujednačenu praksu i, kao posledica, korupciju. Danas imamo u 10 ministarstava, čak, 24 inspekcije, plus Poresku upravu. Od toga, inspekcije su organizovane tako da rade na velikom broju teritorijalnih jedinica. Tržišna inspekcija, na primer, radi u 27 odeljenja i 26 odseka. Inspektorat za rad radi u 28 odeljenja i odseka. Poreska uprava ima pet regionalnih centara, 80 filijala i 93 ekspoziture. Predlog će biti da se smanji broj područnih jedinica ovih ključnih na maksimalno 16, odnosno da odgovara broju privrednih trgovinskih sudova koji postoje u Srbiji, da se na taj način izvrši objedinjavanje informisanja o tome ko šta kontroliše, kako ne bi u jedno preduzeće došlo 20 inspekcija, a u neka druga nijedna. Na taj način se vrši bolja koordinacija, zatim česte regionalne rotacije, kakoinspektori iz jednog grada ne bi kontrolisali preduzeća u tom gradu, već u nekim drugim gradovima.Osim toga, predložiće se eliminacija prekomernog izveštavanja. Daću primer za Ministarstvo koje ja vodim. U oblasti spoljne trgovine danas ima šest oblasti, po zakonu koji je važeći, gde seprivredi traži različita evidencija, koju niko nikada ne pogleda, ne čita i nije potrebna, od evidencije investicionih radova u inostranstvu, a to se radi i u NBS-u i u Ministarstvu ekonomije, bivšem ministarstvu za ekonomske odnose s inostranstvom. Takođe, razne druge stvari se rade i u Carini i uMinistarstvu za ekonomske odnose. To su nepotrebne stvari i predložiću, na osnovu ovoga što sam video iz izveštaja jedinice, da se ukine potpuno jedan deo tog sektora koji se bavio tim nepotrebnim izveštavanjem. Svakako, na taj način, ljudi koji su to radili ne mogu da zadrže posao. Daću još jedan primer o prekomernom izveštavanju. Danas, na primer, kada neko menja sedište privrednog subjekta, seli se iz jednog grada u drugi, mora da se odjavi u poreskoj upravi u svom gradu, da se prijavi u drugom gradu, a to apsolutno nije potrebno, jer se to može istovremeno uraditi u Agenciji za privredne registre. Da bi se odjavio i prijavio, mora da popuni 16 različitih dokumenata, u po četiri primerka papira. Sve se to popunjava ručno i zato neki ljudi u filijalama Poreske uprave imaju posao. Suština je – ukidanjem ovih nepotrebnih papira, nepotrebne birokratije, olakšaće se život privredi, ali neka radna mesta će se ukinuti. To je suština ove reforme o kojoj govorimo. Takođe, nedopustivo je da se isti dokumenti traže građanima višestruko, na više mesta. Daću vam nekoliko primera. Uverenje o neosuđivanosti traži se kod 48 različitih državnih organa, izvod iz Agencije za privredne registre – kod 55 organa, uverenje da se ne vodi istraga se traži na šest različitih mesta, izveštaj o bonitetu – na šest mesta, dostavljanje finansijskih izveštaja traži 28 institucija. Umesto da se traži od građana i privrede da svaki put kada treba da obave neki posao vade dokument o kome se radi, državna uprava će elektronski razmenjivati te dokumente. Na taj način se neće plaćati takse, biće jeftinije i kroz elektronsku razmenu državne uprave ovaj posao će se rešiti. Jedan od velikih problema jeste i proces izdavanja građevinskih dozvola, s obzirom na to da dugo traje, i tu ima najviše korupcije. Tu smo, prema analizi Svetske banke, maltene, na skoro poslednjem mestu u svetu. Najgori smo na svetu kada se radi o dužini vremena potrebnom za izdavanje građevinske dozvole. To je nešto što je alarmantno. Promenjen je sada Zakon o planiranju i izgradnji, međutim, mislim da će ovde morati da se uvede princip da ćutanje administracije znači odobravanje, a da se rok koji postoji Zakonu tretira kao maksimalni. Postoji i predlog privrede, ja ga samo navodim, da se čak otvori jedan paralelni republički šalter, koji bi izdavao građevinsku dozvolu u slučaju da lokalna administracija u određenom roku to ne učini. Dakle, po principu: ćutanje administracije jednako je odobravanju. U svakom slučaju, zaključak Vlade je da se umrežavanje i uvođenje elektronske uprave među svim državnim organima na republičkom nivou okonča najkasnije do kraja 2011. godine. Deo reforme koju sprovodimo ćemo uraditi do kraja ove godine, ukidanjem 200 podzakonskih zakona na jednoj od sednica Vlade do kraja godine, a deo propisa koji podrazumeva ove nepotrebne procedure biće pred vama, pred narodnim poslanicima, i biće ukinuti najkasnije do sredinesledeće godine. Što se tiče drugog kriterijuma za višak zaposlenih, to je ocenjivanje, u skladu sa Zakonom o državnim službenicima, o čemu je govorio gospodin Milan Marković. Ovo ocenjivanje je postojalo, kao što znate, i u dosadašnjem zakonu. U razgovorima sa sindikatima smo se dogovorili da se prilikom ove racionalizacije, koju ćemo izvršiti do kraja godine, uvaže i sve prethodne ocene koje je neki zaposleni dobijao u dosadašnjem periodu, tj. ako je bio dobro ocenjivan, ne može sada da izgubi posao, i obrnuto, ako je do sada imao loše ocene i dobije još jednu lošu ocenu na osnovu ovog zakona, onda automatski gubi posao, i to bez prava na otpremninu. Dakle, dva su osnovna načina kako će se vršiti racionalizacija po osnovu nove sistematizacije radnih mesta. To će biti preovlađujući način, gde će se nepotrebna radna mesta ukinuti i, u tom slučaju, oni koji ostanu višak će imati pravo na otpremninu, koja će se isplaćivati za svaku navršenu godinu radnog staža, u visini trećine njegove prosečne bruto plate, a prosek plate odrediće se na osnovu visine plate koju je službenik primio u poslednja tri meseca. Oni koji budu tehnološki višak, odnosno ako im se ukine radno mesto po osnovu nove sistematizacije, imaće pravo da, pored otpremnine, dobiju i novčanu naknadu za slučaj nezaposlenosti, preko NZS. Ova novčana naknada iznosi od 80 do 160% minimalne zarade u Republici, koja u ovom trenutku iznosi 15.138 dinara, a isplaćuje se u periodu od tri do 12 meseci, u skladu sa Zakonom o zapošljavanju, a u zavisnosti od dužine radnog staža. Takođe, oni koji budu proglašeni tehnološkim viškom imaće pravo na posebne programe obuke, prekvalifikacije i samozapošljavanja koje ima Nacionalna služba zapošljavanja. Zakonom je predviđeno da se pojedinačne sistematizacije moraju doneti do 31. decembra 2009. godine za sve državne organe, za fondove socijalnog osiguranja i za agencije. Takođe, strukturu će odrediti Vlada, posebnim aktom na osnovu ovog zakona. Dakle, jednim podzakonskim aktom će biti određeno koliko koje ministarstvo, koja agencija, koji fond treba da izvrši smanjivanje broja zaposlenih, a na osnovu analiza o kojima sam malopre govorio. Plate u budžetu za 2010. godinu biće planirane samo za ovih 28.000 i 100 i nešto zaposlenih na određeno vreme koji će ostati nakon ove racionalizacije. Zakonom je limitirano da maksimalan broj zaposlenih na određeno vreme može biti 10% u odnosu na ove koji su na određeno vreme. Izuzeci su Kancelarija za evropske integracije, Geodetski zavod, Republički hidrometeorološki zavod, zbog toga što oni angažuju veliki broj honoraraca, strelaca, i oni će biti izuzeti od ove odredbe. U međuvremenu, predložili smo da bude izuzet i Republički zavod za statistiku, pošto oni, zbog anketiranja, periodično angažuju dosta ljudi na određene vreme, koji, kao anketari, samo odrade posao i nisu za stalno zaposleni. Što se tiče podataka, svi podaci o broju zaposlenih i angažovanih lica po svim osnovama, po svim institucijama i agencijama, za razliku od dosadašnje prakse, biće po zakonu javni i dostupni na Internetu. Dakle, svi na koje se zakon odnosi su dužni da do kraja ove godine objave podatke o broju zaposlenih na svojoj Internet prezentaciji, dok će Ministarstvo finansija biti dužno da vodi registar o broju zaposlenih i angažovanih lica i ukupan broj zaposlenih u republičkoj administraciji biće na Internet prezentaciji Ministarstva finansija. Konačno, predviđene su i određene sankcije u ovom zakonu. Najveća sankcija je ta da nema plate za one koji to ne urade, s obzirom na to da će plate biti predviđene budžetom samo za onaj broj ljudi koje predviđa ovaj zakon. Predviđana je i moralna sankcija, za koju smo uvereni da neće nikada biti izrečena. To je novčana kazna od milion dinara za prekršaj rukovodioca organa državne uprave, agencije, odnosno organizacije za obavezno socijalno osiguranje, ako ne donese akt o sistematizaciji radnih mesta u skladu s odlukom Vlade. Zašto kažem da verujem da je ovo više moralna sankcija nego što će biti stvarna? Zato što sam ubeđen da će svi ministri, svi direktori agencija, svi direktori fondova napraviti sistematizacije u skladu sa zakonom i da neće biti potrebe da se ova sankcija izriče. Drugi zakon, koji je pred vama jeste Predlog zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u lokalnoj administraciji. Na sličan način kao što smo pošli u republičkoj administraciji, krenuli smo od toga da vidimo da li naše lokalne samouprave zapošljavaju broj ljudi u skladu s nekim evropskim standardima. Poredili smo broj zaposlenih u našim opštinama s brojem stanovnika i sa zemljama susedima i videli da imamo više zaposlenih u lokalnoj administraciji nego što je to evropski prosek. Ovim zakonom tretiramo 37.789 zaposlenih u lokalnoj administraciji, koji se finansiraju iz lokalnog budžeta. Podatke smo dobili od Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu i na osnovu tih podataka govorim sve ovo o čemu ćemo dalje govoriti. Treba reći da u lokalnoj samoupravi radi čak 101.665 zaposlenih. To su i oni koji rade u javnim preduzećima i u drugim institucijama na lokalnom nivou, koji se ne finansiraju iz budžeta već sami naplaćuju svoje usluge. Imajući u vidu da će zaposleni i njihove zarade u republičkim javnim preduzećima biti tretirani posebnim zakonom o budžetu, koji će biti uskoro pred vama, odlučili smo da se i zaposleni, odnosno masa plata, pozicija zaposlenih u lokalnim preduzećima tretira na isti način zakonom o budžetu, gde će biti ograničena masa plata za narednu godinu i kod republičkih javnih preduzeća i kod lokalnih javnih preduzeća, a da se ovde koncentrišemo, isto kao i kod Republike, samo na one koji se finansiraju iz lokalnog budžeta. Ovaj zakon se odnosi na jedinice lokalne samouprave, uključujući i organe gradskih opština, na ustanove koje se finansiraju iz lokalnog budžeta, osim ustanova iz oblasti obrazovanja, zdravstva i predškolske ustanove, kao i na privredna društva i druge oblike organizovanja čiji je jedini osnivač opština, odnosno grad, osim javnih preduzeća, a koji se finansiraju iz budžeta. Sadašnje stanje je neravnomerno u lokalnim samoupravama. Postoje birokratizovane opštine, s prekomernim brojem zaposlenih, gde, maltene, ceo budžet opštine ide na isplatu zarada, pa nema novca da se asfaltiraju putevi i da se ulaže u komunalnu infrastrukturu, da se unapređuje funkcionisanje opštine, dok ima i onih opština koje su vrlo funkcionalno organizovane i koje, suštinski, neće biti predmet ovog zakona. Daću vam nekoliko primera gradova s istim brojem stanovnika, da vidite kakve razlike danas postoje u Srbiji. Da krenemo od gradova koji imaju relativno mali broj stanovnika, na primer Plandište, koje ima 13.377 stanovnika po poslednjem popisu iz 2002. godine, dok Žabari imaju 13.034. Otprilike, Žabari i Plandište imaju isti broj stanovnika. Plandište ima 10,4 zaposlena na hiljadu stanovnika u administraciji, dok Žabari imaju 3,8 zaposlenih na hiljadu stanovnika. S istim brojem stanovnika, ogromna razlika. Dakle, ne može niko u Plandištu da kaže – to je zato što smo mi mali, specifični, itd. Ako Žabari imaju 3,8 zaposlenih na hiljadu stanovnika, odnosno 3,8 promila, Plandište sa 10,4 ne može da kaže da nema preterani broj zaposlenih. Dakle, mora da ide u racionalizaciju. Da vidimo neke druge primere. Primer grada sa 17 hiljada stanovnika – Lajkovac. On ima sedam zaposlenih na hiljadu stanovnika, dok Svrljig ima tri zaposlena na hiljadu stanovnika. Dalje, primer gradova sa 26 hiljada stanovnika. Na primer, Senta ima 12 zaposlenih na hiljadu stanovnika, dok Topola ima 3,7 zaposlenih na hiljadu stanovnika, daleko manje od Sente. Takođe, ako uporedimo nešto veće gradove, Prokuplje, sa 49 hiljada stanovnika, ima 11,1 zaposlenih u administraciji na hiljadu stanovnika, dok Kula ima četiri zaposlena na hiljadu stanovnika, s potpuno istim brojem stanovnika. Ako pogledamo još veće gradove, na primer, Bor, sa 56.000 stanovnika, ima 7,4 zaposlenih na hiljadu, a Paraćin – 3,4. Takođe, Novi Pazar, sa 86 hiljada stanovnika, ima sedam zaposlenih na hiljadu, Loznica ima 3,6 zaposlenih na hiljadu stanovnika. Od ovih većih gradova, još Šabac ima samo 3,4 zaposlena na hiljadu stanovnika, dok Leskovac ima 6,7 zaposlenih na hiljadu stanovnika. Šta je još cilj ovog zakona? Cilj zakona je da se lokalnoj samoupravi omogući da sama odluči da li će na osnovu ovog zakona sama da smanji broj zaposlenih koji su višak, ili će sama da ih finansira. Za razliku od republičke administracije, gde je obaveza da se smanji brojzaposlenih i da se sistematizuje ukupan broj zaposlenih na 28.400, ovde sve opštine imaju mogućnost da same odluče. Na opštinama je da odluče – da li će prekomeran broj zaposlenih da zadrže i da ih same plaćaju kroz lokalne takse, ili će da ih smanje i na taj način iskoriste svoje prihode za efikasnija ulaganja. Parametar koji smo uveli ovim zakonom jeste da maksimalan broj zaposlenih na neodređeno vreme u opštinama i gradovima ne može biti veći od četiri zaposlena na hiljadu stanovnika, odnosno 4 promila u odnosu na broj stanovnika. Ako neko ima više od četiri zaposlena u administraciji, na hiljadu stanovnika, može da se odluči da izvrši racionalizaciju po ovom zakonu ili da kaže – ne, ja želim da zadržim sve te zaposlene, ali ću sam da ih plaćam. Onda će građani te opštine znati da plaćaju ljude u administraciji. Oni moraju da znaju zašto njihovi porezi i takse idu u, ovom slučaju, odnosno zašto će ići za finansiranje viška zaposlenih u administraciji. To je jako važno da se razume. Po ovom zakonu, niko nije primoran da smanji broj zaposlenih na lokalu, ali neće dobiti odgovarajući transfer sredstava iz republičkog budžeta, već će morati taj višak da plati iz sopstvenog budžeta, na kakav god način želi. Dakle, nakon analize koju smo dobili od gradova, preko Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu, došli smo do toga da postoji 35 opština i gradova gde nije potrebno smanjivanje administracije, dok u 110 opština i gradova ima viška zaposlenih u lokalnoj administraciji, pri čemu je u 22 opštine, odnosno grada, potrebno smanjenje administracije za 10%, u 35 opština – od 10 do 20%, u 45 opština – od 20 do 30% i u osam opština – za preko 30%, ukoliko se želi postići ovaj standard. Da preciziram, u ove prve 22 opštine, to je smanjenje do 10%, a rekao sam, za 10%, ali nije, jer neke treba da smanje samo za jednog činovnika, tako da nije za, nego do 10%. Iskoristio bih priliku da pročitam imena onih opština koje trenutno nisu pod udarom ovog zakona, imajući u vidu da već sada imaju relativno malu i efikasnu administraciju. Ubedljivo najmanju ima Stara Pazova, 2,6 zaposlenih na hiljadu stanovnika. Na drugom mestu su Arilje i Lučani, sa 2,9 na hiljadu stanovnika. Takođe, nizak broj zaposlenih imaju Bajina Bašta, Topola i Svrljig – 3,1 zaposlenog na hiljadu stanovnika. Imaju 3,2 zaposlena na hiljadu stanovnika Titel i Bogatić. Doljevac i Ruma imaju 3,3 zaposlena na hiljadu stanovnika. Šabac, Čačak, Paraćin i Velika Plana imaju 3,4 zaposlena na hiljadu stanovnika i to je, takođe, veoma efikasna administracija. Ub, Krupanj i Ivanjica imaju 3,5 zaposlenih na hiljadu stanovnika. Žitorađa, Vladimirci, Pančevo i Loznica imaju 3,6 zaposlena na hiljadu stanovnika, a Topola, Sečanj i Inđija – 3,7 zaposlenih na hiljadu stanovnika. Mali Zvornik, Aleksinac i Žabari imaju 3,8 zaposlenih na hiljadu stanovnika, Prijepolje, Opovo, Ljubovija i Aleksandrovac – 3,9 zaposlenih na hiljadu stanovnika i, konačno, na ovoj granici od četiri na hiljadu stanovnika su Knić, Koceljevo, Valjevo i Kula. Ovo su gradovi koji prema podacima kojima smo raspolagali imaju zadovoljene standarde prema zakonu. Kao što vidite, radi se o gradovima i opštinama u potpuno različitim područjima i potpuno različite partije su na vlasti. Dakle, to očito ne zavisi od područja, od partija, nego zavisi od konkretnih ljudi koji su vodili te opštine i koji su shvatili da će imati veće koristi ukoliko novac građana ne ulažu u plate prekobrojnih, već u lokalnu infrastrukturu i u modernizaciju i razvoj svojih opština. Mi smo uveli i neke korektivne faktore prilikom smanjivanja ovog broja. Tri korektivna faktora su uvedena u zakonu. Prvi korektivni faktor se odnosi na male opštine, to su opštine do 15 hiljada stanovnika, koje imaju svuda u svetu nešto veći broj zaposlenih, u odnosu na broj stanovnika, nego ove velike, s obzirom na mali broj stanovnika koji imaju, a neki poslovi su fiksni i ne mogu se tek tako smanjivati. Tu je korektivni faktor 50%. One opštine i gradovi koji, kroz transfere, od republičkog budžeta dobijaju manje od 20% ukupnog lokalnog budžeta, takođe, imaju korektivni faktor od 50%. Logika je sledeća. Ako se neko, uglavnom, finansira iz lokalnih taksa, onda nećemo mi iz Republike da se mešamo da li ima više ili manje zaposlenih u toj meri, kao što je slučaj kod nekih koji se pretežno finansiraju iz republičkog budžeta, odnosno ako su građani lokalne samouprave srećni što plaćaju višak zaposlenih, mi to nećemo da osporavamo, jer je suština lokalne samouprave da sama upravlja na lokalu, odnosno da donosi samostalne odluke, ali i da snosi konsekvence tih odluka. Tako je tu korektivni faktor 50%. Takođe, za opštine i gradove gde je veliko smanjenje i iznosi preko 20%, predložili smo da se potrebno smanjenje umanji za polovinu onoga što prelazi 20% potrebnog smanjenja. Drugim rečima, ako neko treba da smanji 40%, korektivni faktor je pola od toga. Dakle, samo 30% će smanjiti, od ovih 20, a preko 20 je, dakle, polovina, 30. Bili smo, čak,relativno blagi ovde, ali ne može se racionalizacija nečega što se kumuliralo decenijama uraditi u jednoj godini. Toga smo bili svesni i zato smo uveli ove korektivne faktore. One opštine koje stiču uslove za oba korektivna faktora, mogu da koriste oba korektivna faktora prilikom racionalizacije. Na osnovu podataka koje smo mi imali, zaključili smo da bi u lokalnim samoupravama, ukoliko bi se sve odlučile da racionalizuju svoje uprave na način koji predlaže zakon, ostalo bez posla 5.648 zaposlenih, što je oko 15% od sadašnjeg broja. Takođe, maksimalan broj angažovanih po drugim osnovima, ugovorom o delu, ne može biti veći od 10% od broja zaposlenih na određeno vreme u lokalnoj administraciji. Izuzetak su, po zakonu, institucije kulture, koje mogu da imaju više od 10% zaposlenih i na određeno vreme i po ugovorima, s obzirom na prirodu njihovog posla. Sve opštine će, po ovom zakonu, imati rok do 31. decembra da se odluče koju od ove dve opcije će sprovesti. Prva opcija je da smanje broj zaposlenih do nivoa od četiri zaposlena na hiljadu stanovnika, ili da se odluče za opciju da same plaćaju taj višak zaposlenih. Ako se budu odlučile da same plaćaju višak zaposlenih, onda će im se umanjivati transfer iz republičkog budžeta, i to tako što će se na svaki deseti deo promila viška zaposlenih, odnosno broja stanovnika te opštine, transfer umanjivati za 1%. Drugim rečima, ako neka opština ima 4,7 zaposlenih na hiljadu stanovnika, a standard je četiri, za tih 0,7, jedan odsto na svaki promil će se umanjivati, znači, 7% će biti umanjenje transfera iz republičkog budžeta. Onim opštinama koje ne urade ove sistematizacije do 31. decembra umanjuju se transferi po ovoj formuli od 1. januara sledeće godine. Opštinama koje to urade kasnije, tokom godine, od momenta kada dostave izveštaj Vladi, odnosno Ministarstvu finansija, srazmerni deo transfera ponovo počinje da im se isplaćuje, ali ne retroaktivno. Recimo, ono što nisu isplatili od 1. januara, pa ako su doneli odluku da smanje broj zaposlenih u aprilu, neće im se vratiti, ali od aprila, pa nadalje, ostvaruju transfere, kako im bude dao zakon o budžetu, odnosno iznos transfera koji bude opredeljen. Opštine mogu da se opredele i za kombinovanu opciju, a to je da jedan deo zaposlenih smanje, a da im se drugi deo smanji kroz smanjenje transfera, odnosno da sami plaćaju. Dakle, u zavisnosti od toga šta urade, imaće odgovarajući efekat na transfere iz republičkog budžeta, odnosno za te koji ostaju prekobrojni moraće da plaćaju iz sopstvenog budžeta. Reću ću kako bi se umanjivao ovaj transfer, na primer, u gradu Leskovcu. Trenutno, nakon korektivnih faktora, Leskovac ima 6,72, a kad se uvedu korektivni faktori, od 6,72 na hiljadu stanovnika, treba da smanji za 317. Ukupni mesečni transfer Leskovca u 2009. godini je 44.500.000 dinara. U slučaju da opština ne smanji ni za jednog zaposlenog, imali bi devet miliona dinara manji transfer. Dakle, umesto 44 miliona, dobijali bi devet miliona dinara manje mesečno, a ukoliko bi pola smanjili, odnosno za 159 ljudi, onda bi im smanjenje transfera bilo 4,5 miliona. Dakle, to je logika – za svaki deseti deo promila viška zaposlenih i 1% smanjenja transfera iz lokalnog budžeta. Što se tiče onih koji rade u lokalnim administracijama koji, na osnovu novih sistematizacija, 31. decembra postanu neraspoređeni, i oni će, kao i zaposleni u republičkoj administraciji, ostvariti pravo na otpremninu, koja se isplaćuje za svaku navršenu godinu radnog staža, u visini trećine njegove prosečne plate, kao i na novčanu naknadu za slučaj nezaposlenosti preko Nacionalne službe zapošljavanja i imaće pravo i na ostale programe Nacionalne službe zapošljavanja. Što se tiče onih gradova i opština koji imaju manji broj zaposlenih u odnosu na ovih četiri promila, oni prema ovom zakonu, tokom sledeće godine, 2010. godine, takođe, neće imati pravo da povećaju broj zaposlenih, a od 2011. godine će moći – do maksimalnog broja od četiri promila, ali uz prethodnu saglasnost Vlade Republike Srbije, odnosno uz obrazloženje koji su to novi poslovi koji su neophodni da bi se povećao broj zaposlenih. Nadzor nad primenom zakona vršiće Ministarstvo finansija. Takođe, podaci o broju zaposlenih i angažovanih lica u lokalnoj administraciji biće javni i biće objavljeni na Internet prezentaciji svih onih na koje se zakon primenjuje, odnosno na oglasnim tablama opština. Ministarstvo finansija će voditi registar o broju zaposlenih i angažovanih lica u lokalnoj samoupravi i biće dužno da ga od 1. januara objavi na Internet prezentaciji Ministarstva. Način i rokove izveštavanja, sadržinu registra, kao i druga pitanja koja su od značaja za sprovođenje ovog zakona urediće bliže, podzakonskim aktima, Vlada Republike Srbije. Dakle, ovo su dva zakona kojima smo pokušali da na sistemski zakon uredimo optimalan broj zaposlenih, kako u republičkoj, tako i u lokalnoj administraciji, s tim što je u lokalnoj administraciji ostavljena fleksibilnost da, ako smatraju da im treba višak ljudi u odnosu na standard, mogu da ih sami plaćaju iz lokalnih prihoda. Mislimo da je to prvi, ali neophodan korak u smanjivanju javnog sektora u Srbiji. Trenutno, u javnom sektoru u Srbiji radi oko 550.000 zaposlenih. To je više nego što je srazmerno u drugim zemljama. U narednom periodu treba da dođe do modernizacije radau administraciji i u celokupnom javnom sektoru, ali i do smanjivanja broja ljudi, odnosno do smanjivanja troškova privrede i građana koji nastaju zbog te racionalizacije. Dakle, ovo je izbor između toga da li želimo da zadržimo isti nivo birokratije, na koju se stalno žalimo kada nam je loše, ili to ne želimo. Vlada se odlučila da ide na smanjivanje birokratije i zakonima to uređujemo, što će biti, moram da kažem, velika moralna prepreka svim budućim sazivima Parlamenta. Jer, ako jednoga dana kažu – nećemo da nam više bude ovaj broj od 28.400, nego hoćemo da to bude 50.000, moraće da objasne građanima zašto povećavaju broj zaposlenih. Ovako, vlade više neće moći same, bez saglasnosti Parlamenta, da povećavaju broj zaposlenih i, jednom za sva vremena, taj maksimalan broj se određuje na zakonski način. Hvala na pažnji.
Da li još neko od predstavnika predlagača želi reč? (Ne) Da li izvestilac Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, narodni poslanik Meho Omerović, predsednik Odbora, želi reč? (Ne) Da li narodni poslanici Zlata Đerić i Aleksandar Pejčić, koji su izdvojili mišljenje na sednici Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, prilikom razmatranja Predloga zakona o određivanju minimalnog borja zaposlenih u republičkoj administraciji, žele reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Aleksandar Pejčić.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministri, ja sam u Odboru za rad, boračka i socijalna pitanja izdvojio svoje mišljenje i u svom izlaganju ću se usredsrediti na dva zakona, na zakon o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u lokalnoj i u republičkoj administraciji. Na početku svog izlaganja, moram da izrazim jedno čuđenje. Naime, vi ste predstavnici jedne socijalno odgovorne Vlade, koja je u toku kampanje promovisala nešto sasvim drugo, promovisali ste 200.000 novih radnih mesta, promovisali ste da ćete u Srbiju dovesti neke nove investitore, koji će otvoriti, takođe, nova radna mesta, promovisali ste da će penzija biti 70% od proseka ličnog dohotka. Kao grom iz vedra neba, u ovu skupštinu donosite protivustavne, nehumane, socijalno nepravedne zakone. Na građanima Srbije je da odluče da li se radi o socijalno pravednoj Vladi ili o socijalno nepravednoj Vladi. Što se tiče druge stvari, takođe, nejasne svima nama, pošto imamo dva zakona o određivanju maksimalnog broja zapošljavanja – u lokalnoj samoupravi i u državnom aparatu, pitam vas, gospodine Markoviću, zar to nije vaš delokrug? Zbog čega je gospodin ministar Dinkić i njegovo Ministarstvo za ekonomiju i regionalni razvoj pisalo ove zakone? To je diskreditacija vaše ličnosti, vašeg ministarstva, to je kršenje Zakona o Vladi, koji smo usvojili ovde. Vi imate određen delokrug kojim se bavite i trebalo je da vi branite ove zakone, a ne gospodin Mlađan Dinkić. Postavio bih vam prvo pitanje, gospodine Dinkiću. Insistiram da mi odgovorite na pitanje – koji je kriterijum, a to je član 2. ovog zakona, da u republičkoj administraciji ostane 28.400 zaposlenih? Na osnovu čega ste došli do te cifre? Zašto nije 15.361? Inače, građani Srbije moraju da znaju da su ovi zakoni napisani zbog pritiska MMF-a na smanjenje javne potrošnje i deficita, mada će ušteda biti izuzetno mala. Bolje bi bilo da se ova vlada sama smanji, jer je jedna od najvećih vlada u Evropi. U svetu je veća samo Indijska vlada, a kad kompariramo Indiju i Srbiju, onda su gabariti sasvim drugačiji. Što se tiče zakona o lokalnoj administraciji, određeni gradonačelnici, nadobudni gradonačelnici, a jedan je iz vaše stranke, gospodine Markoviću, u Leskovcu, konkretno, pošto ste ga spominjali, gospodine Dinkiću, već je počeo da otpušta radnike u lokalnoj administraciji, bez ikakvih kriterijuma, bez imputa ove skupštine, bez imputa ove vlade. S jedne strane, otpušta radnike u javnim preduzećima i lokalnoj administraciji, a, s druge strane, zapošljava. Recimo, zaposlio je svog šuraka kao pomoćnika, koji ima platu 1.000 evra. Tipičan nepotizam što se tiče lokalne samouprave. Na kraju bih još rekao određene stvari. DSS nije protiv racionalizacije radnih mesta i u lokalnoj administraciji i u republičkoj administraciji. Naime, ako se setite, 2005. godine je urađena jedna bezbolna racionalizacija, u dogovoru sa socijalnim partnerom, sindikatom, kada je iz republičke administracije otišlo 1,2% radnika; 2.900 je otišlo u prevremenu penziju, po principu dobrovoljnosti. Drugo pitanje za vas, gospodine Dinkiću – zbog čega u ovom zakonu nema principa dobrovoljnosti? U prethodnoj racionalizaciji bio je princip dobrovoljnosti, a ovde ga nema. Tada je i Evropska komisija pohvalila tu racionalizaciju, u svom izveštaju u 2005. godini, kao najbolju racionalizaciju i reformu u državnoj upravi. Mi vam nudimo dva rešenja. Prvo rešenje je da povučete ovaj zakon iz skupštinske procedure, pre svega, zato što ovaj zakon nije prošao javnu raspravu, nemate saglasnost socijalnog partnera, nemate saglasnost sindikata, koji je podneo brdo amandmana na ove zakone; poslali su ih svim poslaničkim grupama, pa i našoj. Druga stvarkoju treba da uradite jeste da pregledate amandmane DSS-a, koja je kroz formu amandmana podnela sasvim novi, socijalno pravedni zakon, koji je korektan, koji je dobar i koji će imati saglasnost socijalnih partnera, tj. sindikata. Treće pitanje za vas, gospodine Dinkiću, koje zanima sve građane Srbije. Naravno, neću vas pitati za 1.000 evra, pošto je to priča koju ste ispričali kada su bili izbori, već – kada ćete srušiti ovu vladu, pa da ponovo idemo na izbore? Zahvaljujem.
Reč ima ministar i potpredsednik Vlade, Mlađan Dinkić, a posle njega ministar Milan Marković. Izvolite, gospodine Dinkiću.
Dva su pitanja bila. Prvo – koji kriterijum je bio da se odredi maksimum od 28.400 zaposlenih? Sigurno je da republička administracija ima makar 20% viška. Mi smo se odlučili da na osnovu vidljivih pokazatelja, koje smo dobili od jedinice za sveobuhvatnu reformu propisa, smanjimo u ovoj fazi taj broj za 10%, a to je, otprilike, broj o kome sada govorimo, mada ne bismo pogrešili ni da smo išli i na 20%, ali smo smatrali da u godini krize treba da idemo s nešto blažim smanjivanjem u odnosu na ono što bi bilo racionalno i potrebno. Nažalost, vi znate da u administraciji ima ljudi koji rade i do 19 - 20 časova uveče, dolaze i subotom i nedeljom na posao, a ima i onih koji gledaju koliko je sati, ništa ne rade i bili su zaštićeni do sada kao beli medvedi; niko nije mogao da ih otpusti, za razliku od radnika u preduzećima koji su, kada su bili tehnološki višak, bivali otpušteni. Dakle, administracija je bila zaista prekomerno zaštićena i ovaj zakon o državnim službenicima, koji smo sada izmenili, omogućava daleko lakši ulazak na radno mesto, s jedne strane, ali i daleko lakši izlazak s radnog mesta, ukoliko se ne zadovolje određeni kriterijumi. Ocenjivanje koje je sada uvedeno za naredni period će, sasvim sigurno, biti vrlo značajno da se dalje racionalizuje administracija. Pre svega, najveći broj ljudi će ostati bez posla u ovim institucijama o kojima sam govorio, a na osnovu ''giljotine propisa'' biće ukinute neke nepotrebne procedure. Spominjao sam Penzioni fond, Nacionalnu službu za zapošljavanje, tu će najviše ljudi i ostati bez posla, u apsolutnom iznosu, a u ministarstvima koja su vezana za privredu, svuda gde imamo duplirane procedure, takođe će biti racionalizacije. Zato je ovaj broj 28.400. Drugo pitanje je bilo – zbog čega nema dobrovoljnog odlaska? Ovaj zakon ne isključuje mogućnost dobrovoljnog odlaska, ali ukoliko nema dovoljno onih koji dobrovoljno žele da odu, onda imate princip moranja. Ako bismo sve zasnovali samo na dobrovoljnosti, pitanje je da li bismo došli do optimalnog. Ovako, mi smo maksimizirali broj zaposlenih u administraciji, što ne isključuje da neko, ako želi dobrovoljno da ode, ne može, takođe, da uzme otpremninu i da ode. Moram da kažem da sam u institucijama koje su pod mojom nadležnošću sproveo anketiranje za dobrovoljni odlazak. Veoma mali broj ljudi se javio da dobrovoljno ide. Ne žele ljudi dobrovoljno da idu iz državne administracije, zato što je ona sigurna, garantuje vam posao, a odgovornost nije srazmerna toj sigurnosti. To je problem. Ovim zakonom, posebno zakonom o državnim službenicima, a i ovim o maksimalnom broju, želimo da uvedemo veću konkurenciju u administraciji i da, ako neko ima posao koji je relativno siguran, makar ima i veću odgovornost za tu sigurnost. Hvala.
Reč ima ministar Milan Marković. Izvolite.
Nije tačno da je ovo resor Ministarstva za državnu upravu i lokalnu samoupravu, zbog toga što organi državne uprave jesu ministarstva, a organi uprave u sastavu ministarstava su posebne organizacije. Kao što vidite, ovaj zakon se odnosi i na službe obaveznog socijalnog osiguranja, odnosno ustanove obaveznog socijalnog osiguranja i na javne agencije. Prema tome, nesporno je da je ovaj zakon daleko širi od onoga što jesu organi državne uprave; da su organi državne uprave, radilo bi ga isključivo Ministarstvo za državnu upravu. Pošto su ovde obuhvaćeni različiti organi, onda je to radila radna grupa, na čelu sa Ministarstvom ekonomije i regionalnog razvoja, a u toj radnoj grupi smo učestvovali svi, ne samo moje ministarstvo, već i Generalni sekretarijat Vlade, i Sekretarijat za zakonodavstvo. Prema tome, radi se o više od 30, blizu 40 hiljada ljudi, tj. nešto više od 30 hiljada ljudi, a, kao što vam je poznato, u samim organimadržavne uprave, radi daleko manje ljudi. Dakle, govorimo o ministarstvima, posebnim organizacijama i organima uprave u sastavu ministarstava. Po ovoj metodologiji izračunavanja, u tim organima je svega oko 24 hiljade ljudi. S druge strane, kada su u pitanju jedinice lokalne samouprave, vi znate da u jedinicama lokalne samouprave danas radi oko 23 hiljade zaposlenih, ali to je u organima uprave jedinica lokalne samouprave. Ovaj zakon se odnosi, kao što je u članu 1. navedeno, i na niz drugih organizacionih oblika, izuzev javnih preduzeća. Prema tome, oba zakona imaju daleko širi predmet regulisanja i zbog toga ga nije radilo jedno ministarstvo, nije ga čak radilo ni Ministarstvo ekonomije samo, ali Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja i potpredsednik Dinkić su bili nosioci ovog posla, zbog toga što ovaj posao zadire u materiju, odnosno zaposlene na koje se primenjuje više zakona. Konkretno, pored Zakona o državnim službenicima, na zaposlene o kojima mi ovde govorimo, primenjuje se i Zakon o radu u državnim organima. Znate da je stupanjem na snagu Zakona o državnim službenicima, na zaposlene u lokalnim samoupravama ostao da se primenjuje i Zakon o radu, koji se primenjuje na ove druge organizacione oblike, koji su navedeni u članu 1. zakona o smanjenju zaposlenih u lokalnoj samoupravi. Prema tome, zbog javnosti, želim da kažem, važno je da to znamo, da ovo nisu zakoni iz delokruga Ministarstva; radili smo ih zajednički na nivou Vlade i svi stojimo iza ovih zakona, a potpredsednik Vlade, kao najviši u rangu među nama koji su ovo radili, jeste taj koji ovde obrazlaže te zakone.
Narodna poslanica Judita Popović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Dame i gospodo, poštovana gospođo predsedavajuća, poštovano predsedništvo, javljam se u smislu člana 31. Poslovnika, zato što predlažem da se rad u ovoj skupštini odvija efikasno i konstruktivno, jer ukoliko na svaku kritičku primedbu nekog poslanika ministri budu davali ovako opsežne političke govore, ova rasprava može da izgubi svrhu zbog koje se vodi. S obzirom na to da kao potpredsednik Skupštine imam pravo da pomažem u radu predsedniku Skupštine, odnosno predsedavajućem, predlažem da krenemo u jednu konstruktivnu i efikasnu diskusiju, bez nepotrebnih političkih govora od strane ministara. Ministri, normalno, po Poslovniku, mogu da daju odgovore na postavljena pitanja, ali mogu i da sačekaju neki red, u smislu da saslušaju nekoliko govornika i da nakon toga daju jedan okvirni odgovor. Iz tog razloga, predlažem da zaista krenemo u ozbiljan rad, bez nepotrebnog političkog odugovlačenja celog postupka raspravljanja o ova tri zakona koja su na dnevnom redu po hitnom postupku.
Narodna poslanice, upućujem vas na čitanje Poslovnika Narodne skupštine, odredaba koje se tiču toka sednice, i podsećam vas da je pravo na reč po članu 100. pravo koje se ostvaruje zato što je došlo do povrede Poslovnika. Upozoravam vas da ne kršimo odredbe Poslovnika, zbog toga što to svakog predsedavajućeg, mene ili bilo koga drugog, upućuje na izricanje mera. Predstavnik Vlade, po Poslovniku, ima pravo da se javi kad god to zaželi, i dobija reč, u ovom delu toka sednice; kada se sednica okončava u načelu, i tada imaju pravo da govore svi oni koji nisu iskoristili svoje pravo iz člana 93, a ovlašćeni predstavnik Vlade, na kraju rasprave u pojedinostima, takođe, po Poslovniku ima reč. Molim vas da sledeći put svoje pravo na reč na osnovu člana 100. ne zloupotrebljavate. Narodni poslanik Čedomir Jovanović želi da govori o povredi Poslovnika. Izvolite.
Gospođo Čomić, zamolio bih vas da zaista povedete računa i o sopstvenoj ulozi u radu Skupštine. Trebalo je da o ovoj tački dnevnog reda razgovaramo u prošlu sredu, pa je bez ikakvog obrazloženja ona otkazana, zato što predstavnici Vlade nisu našli za shodno da se pojave u sali, a onda su došli danas a da, pri tom, nisu obavili nikakve konsultacije koje su nam bile potrebne kako bi ova rasprava protekla u normalnoj atmosferi. Ako se toliko pozivamo na standarde, recite mi po kom to standardu moramo ovde da slušamo tiradu ministara od sat i po vremena, bez mogućnosti da na bilo kakav način utičemo na tu raspravu i da budemo izloženi tome i u narednih nekoliko sati? Znači, postoji neki elementarni red. Slažemo se da ministri odgovore na pitanja, ali mi razgovaramo 90 minuta i slušamo citate promila, procenata i spiskove zaposlenih u pojedinim opštinama. Nismo počeli još raspravu, nisu govorili šefovi poslaničkih grupa, nisu govorili poslanici. Na kraju ovog radnog dana, suočićemo se s paradoksom da su ministri govorili više nego što su govorili svi ostali poslanici zajedno. Hajde da shvatimo da je ovo naša zajednička potreba. Nemoguće je pratiti ovakvu raspravu na ozbiljan način, ili treba i mi da izađemo napolje i da na takav način pošaljemo poruku društvu koliko nam je, zapravo, važna ova tačka dnevnog reda i koliko nam je zaista stalo do rešavanja fundamentalnih problema zemlje. Samo se o tome radi. Mi ne želimo ovde da dremamo kao neki drugi poslanici. Pokušavamo da zadržimo elementarni profesionalni i poslovni razum, a to ne možemo bez vaše pomoći. Niko ne oduzima pravo ministrima da govore. Skrenite im pažnju da je prošlo 90 minuta, a da još nije ni počela rasprava, i to zbog toga što je jedan ministar govorio 45 minuta, a drugi je govorio 25, treći je napustio sednicu i otišao, a on nam je bio neophodan, dok ministarka finansija, koja treba da sprovodi ovaj zakon, nije došla.
Dva minuta. Narodni poslaniče, nema povrede Poslovnika i molim vas da ne zloupotrebljavate pravo na reč na osnovu člana 100. Ne mogu da pružim pomoć nikome ko hoće da se krši Poslovnik. To je zahtev koji je, u predlogu i reči, dobila narodna poslanica Judita Popović, a i vi sada. Dakle, želite da se, kreativnim tumačenjem Poslovnika, ministri i predstavnici Vlade ograniče vremenom. Onog trenutka kada to bude u Poslovniku, vrlo ću rado to činiti, a sada ne mogu. Razlozi za održavanje ili neodržavanje konsultacija, ukoliko ih bude, ako predsednici poslaničkih grupa postignu dogovor o tome da se Poslovnik krši, tada ću tražiti reč na osnovu člana 100. i tražiti da govorim o povredi Poslovnika, jer ne može nijedan skup u ovoj skupštini da pregovara o pravilima. Ostala pitanja koja ste istakli, takođe, nisu predmet povrede Poslovnika i molim vas da se držimo odredbe Poslovnika u svakom slučaju, i onda kada mislimo da je to efikasno, i onda kada mislimo da nije. Da li žele reč ovlašćeni predstavnici, odnosno predsednici poslaničkih grupa? Podsećam vas da je redosled od najmanje ka najvećoj poslaničkoj grupi, odnosno reč će tako dobijati predsednici ili ovlašćeni predstavnici, ukoliko su u sali u ukoliko žele reč. Trenutno su u elektronskom sistemu prijavljeni narodni poslanici Balint Pastor, Čedomir Jovanović, Vlajko Senić, Jorgovanka Tabaković i Dragan Todorović. Reč ima narodni poslanik Balint Pastor.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, na početku današnjeg radnog dana smo imali ovde tri člana Vlade, a ostao je samo najuporniji, to je gospodin Milan Marković. Nadam se da će i ostali ministri naći za shodno da se vrate u salu Narodne skupštine, da bi saslušali narodne poslanike i mišljenje poslaničkih grupa o predloženim, važnim, zakonima. Iskoristio bih priliku i mogućnost da, pre svega, govorim o Predlogu zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u lokalnoj administraciji. Za SVM i za Poslaničku grupu manjina, Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o državnim službenicima nije uopšte sporan i mi ćemo glasati za taj predlog. Nije previše sporan ni Predlog zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj administraciji, ali je, na neki način, sporan Predlog zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u lokalnoj samoupravi. Pošto je taj predlog zakona za nas sporan, predložili smo jedan amandman. Taj amandman nisu predložili isključivo poslanici SVM-a, nego i narodni poslanici Liste za evropski Sandžak i narodni poslanik Koalicije Albanaca Preševske doline, znači, narodni poslanici koji pripadaju Poslaničkoj grupi manjina su potpisnici ovog amandmana. Svakako ću iskoristiti mogućnost da govorim o predloženom amandmanu, da bi predstavnici Vlade na vreme bili informisani o njemu i da bi imali vremena da razmisle o celishodnosti prihvatanja ovog amandmana Poslaničke grupe manjina. Mi smatramo da je ovaj amandman neophodno prihvatiti jer, nažalost, Vlada uopšte nije uzimala u obzir faktičko stanje, po kojem je u određenom broju jedinica lokalne samouprave u službenoj upotrebi više jezika. Tu višejezičnost treba uzeti u obzir. Nije dovoljno govoriti o tome da su nacionalne manjine ravnopravne, o tome da su nacionalne manjine mostovi saradnje između Republike Srbije i drugih evropskih država, nego treba raditi na tome da te nacionalne zajednice budu uistinu ravnopravne. Kada govorimo o ravnopravnosti, onda svakako treba, kada smo kod ove zakonske materije, uzeti u obzir da, ukoliko je u nekoj jedinici lokalne samouprave u službenoj upotrebi samo srpski jezik, to je jedna situacija, a kada je u službenoj upotrebi, pored srpskog jezika, još neki jezik nacionalne manjine, ili jezici nacionalnih manjina, to je u potpunosti drugačija situacija, iz prostog razloga što treba obezbediti odgovarajući broj izvršilaca zaposlenih u lokalnoj samoupravi, koji poznaju jezik određene nacionalne manjine čiji je jezik u službenoj upotrebi i koji je ravnopravan na teritoriji određene jedinice lokalne samouprave sa srpskim jezikom. Podsetio bih vas da, prema Zakonu o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina iz 2002. godine, na teritoriji jedinice lokalne samouprave gde tradicionalno žive pripadnici nacionalnih manjina, njihov jezik i pismo mogu biti u ravnopravnoj službenoj upotrebi, a po drugom članu ovog zakona, jedinica lokalne samouprave obavezno uvodi u ravnopravnu službenu upotrebu jezik i pismo nacionalne manjine ukoliko procenat pripadnika te nacionalne manjine u ukupnom broju stanovnika na njenoj teritoriji dostiže 15%, prema rezultatima poslednjeg popisa. Ovo je bio citat iz Zakona o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina. Ovaj zakon je na pravnoj snazi sedam godina i svakako bi trebalo poštovati ove odredbe navedenog zakona. Pošto službena upotreba jezika pripadnika nacionalnih manjina na teritoriji jedinica lokalne samouprave podrazumeva, između ostalog, upotrebu jezika nacionalne manjine u komunikaciji organa s javnim ovlašćenjima i građana, u izdavanju javnih isprava, vođenju službenih evidencija i zbirki ličnih podataka, kao i prihvatanje tih isprava na tim jezicima kao punovažnih, u vođenju upravnih postupaka, neophodno je da u organima jedinica lokalne samouprave, u ustanovama, kao i u privrednim društvima i drugim oblicima organizovanja čiji je jedini osnivač jedinica lokalne samouprave, budu zaposlena lica koja vladaju jezikom koji je u službenoj upotrebi. Ovo je bio citat iz obrazloženja našeg amandmana. Znači, u onim jedinicima lokalne samouprave ukojima je, pored srpskog jezika, u službenoj upotrebi i jedan ili više jezika nacionalnih manjina, pripadnici nacionalnih manjina mogu konzumirati svoja zakonom garantovana prava isključivo pod uslovom da se u administraciji obezbedi potreban broj izvršilaca sa znanjem jezika nacionalnih manjina koji je u službenoj upotrebi. Sigurno znate, gospodin Milan Marković zna, to sam uveren, ali nadam se da je i gospodinu Dinkiću poznata ova činjenica, da u Republici Srbiji postoji više desetina jedinica lokalnih samouprava u kojima je u službenoj upotrebi, pored srpskog, još neki jezik, ili jezici nacionalnih manjina. Te lokalne samouprave se ne nalaze isključivo na teritoriji AP Vojvodine, tih lokalnih samouprava ima i u istočnoj Srbiji, i na jugu Srbije, i u Sandžaku, i na drugim područjima Republike Srbije. To pitanje svakako treba uzeti u obzir. Preložili smo jedno rešenje amandmanom i pročitao bih taj tekst, da bude u potpunosti jasno šta predlažemo. Malopre sam obrazlagao zašto predlažemo, a sada ću citirati šta konkretno predlažemo. Predlažemo da, izuzetno od stava 1. člana 2. ovog predlogazakona, znači, izuzetno od onog pravila da na 1.000 stanovnika može biti najviše četiri zaposlena ulokalnoj samoupravi, ukupan maksimalan broj zaposlenih na neodređeno vreme u lokalnoj administraciji u kojoj je u službenoj upotrebi i jedan ili više jezika nacionalnih manjina uvećava se za 0,1 zaposlenih na hiljadu stanovnika, tj. 0,1 promila, za svaki jezik nacionalne manjine koji je u službenoj upotrebi. Daću vam jedan primer. Recimo, na teritoriji grada Subotice u službenoj upotrebi je, pored srpskog i mađarskog jezika, i hrvatski jezik. Znači, treba obezbediti izvršioce, zaposlene koji poznaju hrvatski jezik, koji mogu da komuniciraju s građanima te nacionalnosti na teritoriji opštine, a ima i drugih primera, širom Republike Srbije. Smatramo da smo bili izuzetno skromni, da ovaj naš predlog ne remeti koncepciju zakona. Vidi se da se na osnovu 0,1 promila neće uvećati u velikoj meri broj zaposlenih u lokalnoj samoupravi, a, s druge strane, omogućilo bi se građanima pripadnicima nacionalnih manjina da konzumiraju svoja prava koja su garantovana Ustavom Republike Srbije i Zakonom o zaštiti prava i sloboda nacionalnih manjina, Zakonom o službenoj upotrebi jezika i pisma i još nekim važećim zakonima Republike Srbije. Nama je jasno da broj zaposlenih na nivou Republike u administraciji i na nivou lokalnih samouprava treba smanjiti. To uopšte nije sporno. Znamo da je to dogovoreno i sa MMF-om. Žao mi je što trenutno nije tu gospodin Dinkić, jer bih ga pitao da li su ovom prilikom predstavnici Vlade informisali predstavnike MMF-a da je Srbija u obavezi da AP Vojvodini obezbedi najmanje 7% iz budžeta, pošto su to zaboravili pre nekoliko meseci, kada smo imali na dnevnog redu Predlog rebalansa budžeta za 2008. godinu, a pošto nije trenutno prisutan, mogu to pitanje postaviti, ali ne verujem da ću dobiti odgovor. Nije, nažalost, uzeto u obzir ni to da je pre nekoliko meseci Narodna skupština usvojila Zakon o komunalnoj policiji, ali smo mislili da taj amandman ne treba da predložimo. Nadamo se da su druge poslaničke grupe predložile amandman prema kojem u ta četiri zaposlena ne ulaze pripadnici komunalnih policija na teritoriji gradova. Ostali smo kod ovog pitanja, kod ovog problema, i smatram značajnim da još jednom podvučem da ovaj amandman nije isključivo amandman SVM-a, nego i svih pripadnika Poslaničke grupe manjina. To naglašavam zbog toga što je pre nekoliko dana objavljen jedan članak u dnevnim novinama, pod naslovom "Mađari zatežu". To nije tačno, iz dva razloga. Prvo, nisu Mađari oni koji zatežu, nego su to poslanici Poslaničke grupe manjina, znači, Mađari, Bošnjaci i Albanci. S druge strane, što je još bitnije, mi tu ne zatežemo, mi tu jedino zahtevamo od Vlade Republike Srbije da poštuje Ustav ove države i da omogući pripadnicima nacionalnih manjina da mogu koristiti svoje jezike u službenoj upotrebi u onim jedinicama lokalnih samouprava u kojima je njihov jezik u ravnopravnoj službenoj upotrebi. Naravno, ne mislim da je Vlada ovom prilikom bila zlonamerna. Mislim da se tu radi o tome da su jednostavno zaboravili, odnosno nisu uzeli u obzir, što je ogroman propust, da se prema poslednjem popisu 18% stanovnika Republike Srbije izjašnjavaju kao pripadnici nacionalnih manjina i da te nacionalne manjine imaju određena prava, pa i pravo na službenu upotrebu jezika. Kada ste već ustanovili tri izuzetka od ovog pravila – četiri zaposlena na hiljadu stanovnika, o tim izuzecima je i ministar govorio, to su one lokalne samouprave do 15.000 stanovnika, one lokalne samouprave u kojima je učešće republičkog transfera u budžetu opštine manji od 20% i one opštine u kojima se broj mora smanjiti za više od 20% zaposlenih, mislimo da treba ustanoviti i ovaj četvrti izuzetak – za one lokalne samouprave u kojima je u službenoj upotrebi još neki jezik, osim srpskog jezika. U Predlogu zakona je navedeno da će se u postupku utvrđivanja statusa neraspoređenog zaposlenog uzimati u obzir rezultati rada i imovno stanje. Svakako, treba uzimati u obzir rezultate rada, to treba da bude najvažnija komponenta u utvrđivanju statusa neraspoređenog zaposlenog. Sa socijalne tačke gledišta, nije loše ni to što se uzima u obzir imovno stanje, ali smatramo da i znanje službenog jezika, odnosno službenih jezika, treba da bude jedna od komponenata, odnosno kriterijuma prilikom utvrđivanja statusa neraspoređenog zaposlenog u lokalnoj samoupravi. Kada već govorimo o učešću pripadnika nacionalnih manjina u administraciji, tu ne mislim samo na lokalnu samoupravu nego i na državnu administraciju, imam pitanje za gospodina Milana Markovića. Zbog čega se, gospodine ministre, ne poštuje zaključak Vlade iz 2006. godine, to je zaključak o merama za povećanje učešća pripadnika nacionalnih manjina u organima državne uprave? Zaključak Vlade nije pravni propis, ali ipak obavezuje Vladu Republike Srbije, kada već nije stavljen van pravne snage. Ne znam o kakvim rezultatima biste mogli govoriti, gospodine ministre, povodom ovog pitanja, shodno ovom zaključku, tj. kako i u kolikoj meri je povećano učešće pripadnika nacionalnih manjina u organima državne uprave. Mislim da u ovom pitanju nije postignut, nažalost, nikakav uspeh, nikakav rezultat, i o ovome bi trebalo malo razmišljati. Poslanička grupa manjina će podržati Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o državnim službenicima i Predlog zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj administraciji, ali ćemo Predlog zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u lokalnoj administraciji moći da podržimo isključivo ako se prihvati naš amandman. Mogu da izrazim uverenje da će prihvatanjem ovog amandmana biti omogućeno da se postigne onaj cilj koji je bio pred Vladom kada ste predložili ovaj zakon na usvajanje. Na kraju bih želeo da napomenem da i dalje smatramo da lokalne samouprave treba da dobiju nazad svoju imovinu i da imaju pravo na svoje izvorne prihode, zbog toga što smatramo najvišim oblikom licemerja ovu odredbu da se ostavlja mogućnost lokalnim samoupravama da, ukoliko ne žele otpustiti zaposlene u administraciji, njihove plate finansiraju iz sopstvenih troškova. Iz kojih troškova mogu lokalne samouprave da finansiraju plate svojih zaposlenih kad je Srbija jedina država u Evropi u kojoj lokalne samouprave, opštine i gradovi nemaju svoju imovinu, a skoro uopšte nemaju ni svoje izvorne prihode? Smatramo da ovo treba promeniti, ne zbog toga što će to biti neki naš preduslov za učlanjenje u EU, nego zbog toga što bi to lokalnim samoupravama olakšalo život; one bi bile u mogućnosti da stvaraju nova radna mesta, da privuku, pre svega, strane investicije, i na tome treba poraditi. Još uvek nema ministra Dinkića, pa ga ne mogu pitati – kada ćemo u skupštinskoj proceduri imati Predlog zakona o javnoj svojini? Imam radnu verziju ovog zakona, još od 7. 10. 2008. godine. Još uvek nemamo informaciju da li Vlada u bliskoj budućnosti želi da raspravlja o nacrtu ovog zakona, da li ćemo mi u Skupštini biti u mogućnosti da raspravljamo o ovom predlogu zakona, koji je bitan i zbog položaja i finansijske autonomije i lokalnih samouprava i autonomnih pokrajina unutar Republike Srbije. Nadam se da ćemo naići na razumevanje i da će biti prihvaćen ovaj amandman Poslaničke grupe manjina. Hvala.
Reč ima ministar Milan Marković.
Što se tiče vašeg amandmana, mislim da je jako dobar. Predložiću Vladi i kolegi Dinkiću da ga prihvatimo. U jedinicama lokalne samouprave u kojima je službeni jezik i jezik manjina treba da se naprave korektivni faktori i da se poveća za 0,1 promil broj zaposlenih, u skladu s tim koliko je jezika u službenoj upotrebi. Što se tiče zaključka o kom ste govorili, sam proces zapošljavanja je uređen na jedan dosta objektivan način. Moram priznati otvoreno, ne znam, niti pitam, niti mislim da je pristojno ili zakonito pitati ljude koji rade u Ministarstvu koje su nacionalnosti. Mogao bih, možda, da uzmem prezimena, pa da gledam, pa da vam kažem koja je struktura, ali generalno, smatram da takvu vrstu evidencije ne smem da vodim i da bi bilo protivustavno voditi evidenciju o nacionalnoj pripadnosti manjina u organima državne uprave bez pristanka ljudi koji se izjašnjavaju kao pripadnici nacionalne manjine. Ukoliko smatrate da postoji problem u ostvarivanju prava nacionalnih manjina, možemo da preko službe za kadrove dođemo do nekih podataka, ali takva vrsta evidencije definitivno ne postoji i prvi se protivim pravljenju evidencije po nacionalnom principu u organima državne uprave. Uputili ste pitanje meni, ali pitanje nije za ministra državne uprave. Zapošljavanje vrši svaki rukovodilac organa samostalno, a za ostvarivanje prava nacionalnih manjina je zaduženo drugo ministarstvo, tako da ovo pitanje nije za mene. Što se tiče zakona o javnoj svojini, verovatno znate da jeMinistarstvo finansija matično. Ono ga priprema i poslednja informacija koju imam je da će se do kraja godine naći u Vladinoj proceduri, i to je sjajna vest za jedinice lokalne samouprave. Sutra počinje prvi Sajam lokalne samouprave. Trudićemo se da u narednim godinama napravimo da to bude tradicija i evropska tačka susreta lokalnih samouprava iz okruženja. Sutra počinje prvi, gde za sada dovodimo samo naše. Jedan od panela koji će držati Ministarstvo finansija je posvećen finansiranju lokalne samouprave i pitanju svojine jedinica lokalne samouprave, što je jedno od ključnih pitanja daljeg razvoja naše lokalne samouprave. Pretpostavljam da je poziv stigao i u matični odbor, i kod predsednika odbora, i dobrodošli ste. Voleo bih da vas vidim na tim panelima. Mislim da će biti zanimljiva diskusija na tom sajmu.
Pravo na repliku, narodni poslanik Balint Pastor.
Gospodine ministre Markoviću, zahvaljujem na odgovorima i na podršci našem amandmanu. Nadam se da će biti i usvojen od Vlade RS. Što se tiče zapošljavanja pripadnika nacionalnih manjina, situacija je alarmantna što se tiče ovog pitanja. Pripadnika nacionalnih manjina skoro uopšte nema u organima republičke administracije, ali ne tražimo ništa drugo do poštovanje zaključka o merama za povećanje učešća pripadnika nacionalnih manjina u organima državne uprave. Ovaj zaključak je objavljen u „Službenom glasniku“ Republike Srbije, broj 40/2006. Tražimo ili da se poštuje ovaj zaključak Vlade na način kako je usvojen, ili da ovaj zaključak stavite van pravne snage.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, poražavajuće je što je ovako važna tema otvorena na pogrešan način i što ćemo propustiti šansu da zajedno uradimo jedan važan posao. Mislim da ni vama nije prijatno, gospođo Čomić, zbog činjenice da čoveka koga smo slušali 60 minuta sada ne možemo da vidimo pred sobom, kako bi ova rasprava imala onaj smisao koji mora imati rasprava koja odlučuje, između ostalog, o tako važnom pitanju kao što je pitanje statusa i broja članova republičke, odnosno lokalne administracije. Ono što je važno, gospodine Markoviću, pošto ste jedini predstavnik Vlade ovde, što je izostalo u preterano obimnim uvodnim napomenama vas i ministra Dinkića, jeste razlog zbog kog se naša vlada odlučila da baš u ovom trenutku započne proces racionalizacije, jer, u odnosu na cilj koji postavljate pred vas i Parlament, možemo raspravljati o efikasnosti sredstava kojima se zemlja kreće ka cilju. Da li se ova racionalizacija sprovodi zbog toga što je utvrđeno da su zaposleni u lokalnoj i republičkoj administraciji najveći ekonomski problem Srbije u ovom trenutku, pa zbog toga po hitnom postupku mora biti rešen, ili se ovo radi zbog toga što se mora stvoriti privid kakve-takve štednje, pa se seče tamo gde je najlakše, a to je, zapravo, u svom dvorištu? Jasno je da ovo radite u okviru pregovora i planova s kojima izlazite pred MMF, a ni vi, ni gospodin Dinkić niste pomenuli MMF. Bilo bi dobro da znamo razlog zbog koga ne razgovaramo o MMF-u u Skupštini, kada već s MMF-om razgovaramo o reformi lokalne i republičke administracije. Suština ove vaše inicijative je, zapravo, u poražavajućoj činjenici da ona ništa neće promeniti, i vi to vrlo dobro znate. Konačno, vaše izmene i dopune zakona za nas su neprihvatljive u onom segmentu u kome su bile i u prošlosti. Tu ništa posebno ne možemo da dodamo, ali previše je problema u zakonima koje je obrazložio u Parlamentu gospodin Dinkić, pa potom otišao, ne samo zbog toga što ima neke druge obaveze, nego i zbog toga što je to jedini način da se izbegne ozbiljna rasprava i argumentacija koja ne ostavlja nikakav prostor za dilemu. Ako već štedimo u broju zaposlenih, onda moramo videti kojim poslovima ova država želi da se bavi, kakva je vizija onih koji ovu državu vode. Kada je to Vlada odlučila kojim poslovima Srbija, ili ona u Srbiji, treba da se bavi, pa onda, u skladu s tom svojom odlukom, prilagodila i one koji će te poslove obaviti? Otišao je ministar Obradović. Mi se svakoga dana srećemo s neverovatnim podatkom da imamo navodni višak zaposlenih u prosveti, možda po nekim krutim ekonomskim kriterijumima. Šta ćemo sa drugim poražavajućem podacima? Onima koji naše znanje opisuju kao najnefunkcionalnije, onima koji naše društvo opisuju kao društvo u kojem 50% stanovništva, praktično, nije pismeno? Kada govorimo o vašoj reformi, onda ne možemo zaobići činjenicu da vi primenjujete standarde EU tamo gde vam to odgovara i gde možete da se poslužite njima kao izgovor. Potpuno je besmisleno uliti građanima Srbije iluziju da će život u ovoj zemlji biti bolji, zato što će država biti efikasnija i štedljivija, tako što će se spustiti sa 3,2 promila na 2,05, koliko je prosek EU koji ste vi sami izabrali, ili, ako govorimo o ukupnom broju zaposlenih u lokalnoj i republičkoj administraciji, plus preduzeća, sa 11,08 na 10,6, ili pet, koliko je u EU. Mislim da i vi shvatate koliko je ta argumentacija besmislena. Ako treba da štedimo, hajde da štedimo tamo gde se to jedino može uraditi. Zašto su zaobiđena javna preduzeća? Sami ste rekli, u Srbiji, u javnim preduzećima je zaposleno 170.000 ljudi. Od 590 javnih preduzeća, 580 posluje negativno, s gubicima. Nisu to bilo koja javna preduzeća. To je NIS, koji više, praktično, i nije u našem apsolutnom vlasništvu, to je Elektroprivreda Srbije, to je ''Srbijagas''. To je kompanija koja je u vlasništvu ove zemlje, koja je dužna 170 miliona evra, ali je pronašla negde tri miliona da kupi ''Informatiku'', pa ni dan-danas ne možemo da dobijemo odgovor na pitanje koje postavljamo članovima Vlade – zašto je to urađeno? To je ona kompanija koja donira trubače po beogradskim ulicama. To je ona kompanija u kojoj je 40% zaposlenih fiksirano za rukovodstvo, dakle, za upravu i administraciju. Po preuzimanju NIS-a, ruski partner je konstatovao da se, od 12.000 zaposlenih, 5.000 bavi neproizvodnim poslovima, da su vezani za administraciju i za upravljanje. Konstatovao je da je trenutni višak, onaj uočljiv na prvi pogled, 25%. Da li možete da nam kažete kolike su uštede za državu ako se primene zakoni koje predlažete Skupštini? Koliko će nam biti jeftinija država u 2010. godini? Sve ono što je pratilo ove zakone, zakon opisuje kao instrument kojim naša država pokušava da smanji javnu potrošnju, da bi se došlo do nekog projektovanog deficita koji je prihvatljiv za MMF. O tome danas ovde ne razgovaramo, zato što je i vama, i MMF-u, i svakome razumnom u ovoj zemlji jasno da su ovo trice i kučine i da se ne radi ni o kakvim uštedama, pogotovu ne o podizanju efikasnosti naše administracije. Kako smo zaključili da je broj zaposlenih uzrok neefikasnosti administracije? Gde god da se pojavimo, suočavamo se s redovima, zatrpanim šalterskim službenicima, odnosno neefikasnom administracijom, zbog toga što tehnički nije podržana onako kako to mora da bude. Mi smo zaključili da ćemo smanjenjem broja onih koji su stalno zaposleni, sa 30.000 na 28.000, učiniti državnu administraciju efikasnijom, a državu jeftinijom. To nije tačno. U izlaganju gospodina Dinkića pomenuto je to pravo ćutanja administracije i neodrživ primer urbanizama, odnosno prostornog planiranja, kao prostora u kom se ističemo u korupciji, pa će taj problem biti rešen tako što će administracija moći da ćuti o nečemu. To je uzrok korupcije. Zamislite kako će izgledati budućnost Srbije ukoliko, recimo, Sekretarijat za urbanizam bude mogao da ćuti, pa, zbog toga što on ćuti, neko sebi da za pravo da napravi kuću ili zgradu od šest spratova, a ne od četiri, koliko je predviđeno urbanističkim planovima. Mi u Sekretarijatu treba da zaposlimo ljude, jer se godinu dana čeka dozvola, zato što tamo nema kapaciteta za onu vrstu posla kome su ti ljudi izloženi. Zašto lažemo jedni druge? Možda treba da zaposlimo dodatno ljude u državnoj administraciji, a ne da otpuštamo, i da otpuštamo tamo gde su neefikasni, pa da tražimo nove?! Ne mislim sada da karikiram politiku zapošljavanja, o kojoj je govorio jedan od predstavnika Odbra koji je izuzeo svoje mišljenje. Dokle možemo da stignemo i dokle ćemo stići ako stalno budemo stezali kaiš? Koja je to logika i koja je to filozofija života koju nam Vlada sada nameće? Primenjujemo ona pravila i one uzore i savete koji nam odgovaraju, a pri tome i sami znamo da su mere neefikasne, površne i nikakav rezultat iz njih neće proisteći. Koliki će biti troškovi otpremnina za tih 3.000 ljudi koje treba da otpustite, i po kojim kriterijumima? Svi mi dobro znamo kako se to završava na kraju. Ne karikiram činjenicu da je vaša vlada najbrojnija u Evropi, ali pravila koja važe na republičkom nivou i koja nudite kao logičnoobrazloženje, dok je činjenica da imate kabinet veći od kineskog – jesu pravila na koja se pozivaju i svi oni ispod vas, u pokrajini i u lokalnoj samoupravi. Zašto mislite da je jednostavnije, na primer, formirati neku koaliciju u Čačku, Leskovcu, koje ste pominjali, od koalicije u Beogradu? Vi ste ministar za državnu upravu i znate koliko je u međuvremenu opština otišlo u privremene mere, koliko se ponavlja izbora za lokalnu samoupravu. Imamo sada, 6. decembra, Kostolac, pa onda imamo Voždovac, treći put, pa imamo Negotin pred nama. Aranđelovac ide u tom pravcu. Pogledajte koliko je naša zemlja u haosu. Odžaci su, takođe, imali smo Vrbas prošle nedelje, a mi kažemo –to ovako gore mora, a dole kod vas ne može, potrebno je mnogo više reda. Nažalost, vi taj red ovde nama ne nudite i izbegavate Parlament kao adresu na kojoj se moramo dogovoriti o tome. Nijedna reforma države nije uspela tako što ju je sprovodila vlast kojoj se, apsolutno, suprotstavila opozicija. Da li postoje tačke oko kojih možemo da se složimo? Da, i mi želimo jeftinu i efikasnu državu. Cena te države ne može da bude utvrđivana proizvoljno, kampanjski, ad hok. Možda je ta cena veća od cene koju plaćamo danas, a da li smo pitali društvo – šta je skuplje za društvo? To je neefikasna i nesposobna država, koja troši manje od onoga što bi trošila efikasna i sposobna. Vlada je vodila kampanju protiv Parlamenta godinu dana, a sada vodi kampanju protiv državnih službenika. To je neprihvatljivo i to je pogrešno. Nigde takva država neće stići. Nije tačno da su uzrok ekonomskih problema ove zemlje tih 30.000 zaposlenih ljudi. Mnogo je veći problem s ovih 170.000 u javnim preduzećima, koja se ne pipaju, u upravnim odborima koji ne odgovaraju za štetu koju proizvedu preduzeća kojima oni upravljaju. Po Zakonu o privrednim društvima, svaki član upravnog odbora svojom imovinom pokriva štetu koja je nastala ukoliko je vođena pogrešna poslovna politika. Od 590 javnih preduzeća, 580 posluje negativno, a mnoga od njih suprotno zakonu. Kada će se tu uvesti red? Direktor ''Železnica'' je u zatvoru, a Upravni odbor? Šta je radio Upravni odbor, sem što su primali plate? JAT je u minusu, šta je radio Upravni odbor i kakvu je poslovnu politiku vodio? Elektroprivreda, isto tako, odnosno, s jedne strane nam kažu, kao, to je ekonomska cena ispod koje ne mogu da idu, ali, s druge strane, uvažavaju savet Vlade, jer nije zgodno da se sada posluje u skladu s ekonomskom logikom, nego treba da se taljigamo kao 90-ih godina. Koja će cena toga biti sutra? Da se vratimo na ove konkretne zakone. Gospodine Markoviću, od vas tražimo da vratite interni konkurs. Od vas tražimo da vratite interni konkurs, da se unutar administracije to ne bi rešavalo kao na buvljoj pijaci. Ako nije bila efikasna ta metodologija, učinite je efikasnijom, ali ostavite mogućnost ljudima da poveruju da je moguće u državnoj administraciji Republike Srbije dobiti posao tako što će se javiti na konkurs, promovisati sebe i naići na razumevanje i podršku. Slažemo se da je neprihvatljivo sve to gubljenje vremena od 90 dana u proseku i poražavajuća činjenica da 50% mesta nije popunjeno, ali ne zbog toga što je model bio pogrešan, gospodine ministre, nego zbog toga što je taj model bio paravan za partijsko nadmudrivanje i mi sve to vrlo dobro znamo. Zato od vas tražimo da vratite interni konkurs, da ostavite mogućnost nekom mladom čoveku da sutra zakuca na vaša vrata i kaže – ja govorim jezike, spreman sam da radim, ovo je moj prosek na univerzitetu i želim da dobijem bolje radno mesto. Pošto nema ministra Dinkića, onda ću se obratiti vama, iako sumnjam da vi možete na to pitanje da nam odgovorite. Kakav je to kriterijum imovinski status pri selekciji onih koji će ostati da rade u lokalnoj i republičkoj administraciji? Ko će onda ostati tu da radi? Ne možete na takav način da vodite socijalnu politiku. To se pretvara u milostinju države, koja je prethodno uništila i sebe i one zbog kojih postoji. Jedino efikasnost na poslu može da bude kriterijum pri definisanju onih koji su potrebni u budućnosti u lokalnoj samoupravi i republičkoj administraciji. Imovinsko stanje ne može da bude osnov za tako nešto. To može biti rešeno drugim zakonima, u drugim postupcima, na drugim mestima. Zamislite da na takav način diskvalifikujete nekoga ko je uporan, ko je vredan i ko je stvorio nešto u svom životu. Kakvu poruku šaljemo našem društvu? Gde smo se suočili s tim principima? Ne može socijalna politika države da se pretvori u milostinju. Država mora da stvori šanse da se ljudi osposobe za normalan život, a to se ne čini ovim zakonom. Veliki problem zakona je i član 10. One lokalne samouprave koje imaju manje od četiri zaposlena na hiljadu stanovnika, ostaće na tom nivou i neće moći dodatno da zapošljavaju do 2011, a onda će Vlada da odluči ko može a ko ne može. Kakvi su to onda kriterijumi? Možda te opštine imaju neke planove u budućnosti? Kakav je to kriterijum za grad Beograd? Kako može taj grad da funkcioniše normalno kad institucije u njemu nisu reformisane? Taj zakon o prostornom planiranju i izgradnji, koji je pominjao ministar Dinkić, 14 puta je menjan tokom javne rasprave. Mi još uvek u Beogradu nemamo pravilnik o primeni tog zakona. Ceo grad stoji, trpi ekonomsku štetu zbog toga i ne ostvaruje prihode na koje bi imao pravo i koje bi ostvario. Oni koji su se prevarili i investirali u Beograd, danas ne znaju šta će, dužni su bankama i ne mogu da realizuju svoje poslove. Mi imamo Sekretarijat koji se nije transformisao od kad postoji, a sada donosimo kriterijume po kojima neće biti moguće zaposliti nekog novog tamo, neće biti moguće otvoriti još jedno odeljenje. To je paradoks i to je pogrešno. Mi Grad treba da razvijamo. Mi Beograd doživljavamo kao uzor onoga što Srbija sutra treba da bude, a on je sve samo nije to. Loš primer je izabrao ministar Dinkić. Ako govorimo o MMF-u, a ja mislim da o tome treba da govorimo, onda govorimo, takođe, o pogrešnom načinu da se ispune kriterijumi koje nam MMF nameće, ne zato što je to njegov hir, nego zato što je to jedini način da obezbedi svoja sredstva. Mi ne možemo u nedogled da trošimo ono što ne stvaramo, a u toj potrošnji najmanje je izražena lokalna samouprava, ili republička administracija, kroz broj zaposlenih. Konačno, to se, u suštini, neće ni promeniti; vi ćete moći, pozivajući se na pravo, da zaposlite 10% onih na ugovoru ili po drugim osnovama, da zadržite sve ljude koji su vam potrebni, ili da dovedete neke nove, ali će to manje-više ostati isti budžetski trošak. Mi imamo problem s činjenicom da 15% budžeta, 15% džidipija ide kao subvencija penzionom fondu. Kada pogledate strukturu tog penzionog fonda, 500 hiljada penzionera – 13 hiljada dinara penzije. To ne može više da se spušta, ali ne može više ni da se uzima, prazno je na drugoj strani. Izvozom pokrivamo 20% džidipija. Takva zemlja ne može više da postoji i to treba da promenimo, da pogledamo jedni druge u oči i da kažemo istinu, prvo sebi, a onda da pokušamo da uverimo društvo da to ne radimo da bismo lizali rane jedni drugima, nego zato što smo spremni nešto da uradimo. Od toga nema ništa. Ovaj zakon će kompromitovati, prvo, Vladu, i to je loše, a onda i nas, jer ćemo zajedno biti odgovorni za neefikasnost države i nemoć u rešavanju problema. Ne sme država popustiti jeziku demagogije i populizma, koji je tako izražen i prisutan u nastupima onih koji govore u njeno ime. Kada smo mi utvrdili šta je cilj naše zemlje, šta je obaveza njene administracije, šta je obaveza onih koji su zaposleni u prosveti? Šta je obaveza onih koji se staraju o bezbednosti ove zemlje? Poslanica nam je napadnuta prošle nedelje i prebijena na ulici u Beogradu, naša poslanica je napadnuta dva dana posle toga. Šta mislite, kako se oseća običan čovek? Policajci koji se kreću oko nas po ovoj zgradi imaju platu 30.000 dinara. Hoćemo li te probleme rešavati tako što ćemo smanjivati njihov broj, da bismo podigli platu, ili ćemo pogledati jedni druge, pa reći – da, u Kini voz ide 500 km na sat, ali je to posledica drugačijeg mentaliteta, promenjenog karaktera jednog društva, pa da to počnemo da radimo ovde u Srbiji?! Mi imamo ozbiljan problem s vašom inicijativom. Mi želimo jeftinu i efikasnu državu, ali ne želimo da obesmislimo državu. U pregovorima koje smo vodili, svako na svoj način, s Evropskom unijom godinama unazad, u susretima s predstavnicima država bivših jugoslovenskih republika, Hrvatske, Slovenije, Makedonije, Crne Gore, to vi vrlo dobro znate u Vladi, jedna od najvećih prednosti Srbije je bio njen državni i činovnički aparat, najveći. Zašto sami sada svaljujemo odgovornost na onu stranu na kojoj odgovornosti realno nema? Taj sistem je razvijan i negovan 50 godina. Koliko treba vremena da jedan činovnik postane operativan, efikasan i sposoban? Mi smo reformu izvrnuli i pretvorili u ruglo. Zato imam veliko razumevanje za ljude koji su radili i rade danas jako važan posao u ovoj zemlji u neverovatno teškim okolnostima, za koje su oni najmanje krivi. Pominju se ovde ''giljotine propisa'', ali te priče slušamo godinama. To nije sprovedeno. Menjaju se zakoni a da prethodno nisu ni stupili na snagu. Za to su najmanje ti ljudi odgovorni. Konačno, sada se oni navode kao isključivi krivci ekonomskih problema u kojima se zemlja nalazi, a kažemo da su problemi na drugoj strani. Javna preduzeća su potpuno zaobiđena ovim zakonom. Zbog čega? Samo da smo tu uveli red, sve bi bilo drugačije, da se tu poštuje Zakon o javnim nabavkama, da se tu sprovede princip departizacije i depolitizacije, da tu razvijemo menadžerski mentalitet. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, 20 minuta, vreme na raspolaganju je iskorišćeno.) Završavam za 30 sekundi. Žao mi je, ali uprkos svoj želji da pomognemo zemlji kroz davanje podrške Vladi koja želi da menja zatečeno, neodrživo stanje, mi ne vidimo prostor za podršku u ovom trenutku, s obzirom na to da su ovi zakoni površni i da su, zapravo, paravan za nemoć Vlade da se suoči s onim reformama i problemima koji su u ovoj zemlji očigledni i za koje svi mi vrlo dobro znamo, a pre svih nas, naravno, Vlada.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvažena predsedavajuća, gospodo ministri, imajući u vidu da se tri predloga zakona nalaze na dnevnom redu a da su sva tri, na neki način, usmerena, odnosno da dominira tema smanjenja broja zaposlenih, prethodno bih rekao nešto opšte, vezano za ovu temu, zatim i nekoliko konkretnih pitanja u odnosu na predloženi zakon. Mislim da postoji skoro opšta saglasnost da imamo neracionalan i nefunkcionalan državni aparat, od centralne vlasti, državne uprave, do lokalne samouprave; skup je, ne zadovoljava potrebe građana, privrede, prisutni su brojni propisi, procedure, koji poskupljuju rad, troše vreme, otvaraju mogućnost kršenja propisa itd. Sve to vodi slabljenju poverenja građana u državne institucije, njihovu nepristrasnost, pravednost, do svrsishodnosti postojanja. Dakle, ako sve to imamo u vidu, očigledno je da je to problem, a ako je tako, onda se s njim moramo suočiti i tražiti rešenje kako da ga rešimo. Vlada je iskazala svoju odlučnost da se suoči s tim problemom, i to je dobro. Naravno, i ne treba bežati od tog priznanja, ekonomska kriza i budžetski deficit kao posledica ekonomske krize su sigurno uticali i pospešili to, ništa tu nije sporno, ali je Vlada, uz iskazivanje odlučnosti da se suoči s ovim problemom, istovremeno, preuzela odgovornost na sebe da celokupan posao reforme javne uprave završi, a da ovo bude samo jedan deo celokupne reforme javne uprave. Nekako, državna administracija je uvek u prvom planu i obično je u prvom planu licitacija koliko ima zaposlenih, za koliko će se smanjiti i tako dalje. Mi smo protiv toga i smatramo to pogrešnim. Pridružujem se diskusiji nekih kolega da ne sme državna administracija, službenički sistem da bude na optuženičkoj klupi. On treba da bude funkcionalan, efikasan, racionalan i to je nešto čemu treba da težimo. Sve na šta, idući ka tome, usput nailazimo kao na prepreku treba da otklanjamo. Ovaj broj zaposlenih koji se maksimira mi posmatramo samo kao posledicu tog načina i orijentacije Vlade. Inače, znamo koliki je broj zaposlenih, ne treba bežati od toga, sve partije na vlasti su poslednjih godina doprinele povećanju tog broja. Teško je izuzeti bilo koju, ali je sada prilika, koja se našla pred ovom vladom, da se jednom zaustavi taj proces, i to je najveća, u stvari, vrednost ovog zakona, a najlošije je što će za posledicu imati otpuštanje jednog broja radnika. U tom kontekstu, ove zakone posmatramo samo kao jedan u nizu poslova celovite reforme javne uprave. Koliko znam, postoji Savet za reformu državne uprave, ili javne uprave, na čijem čelu je predsednik Vlade, kao jedan u nizu poslova, jedna u nizu ušteda, jer ima ih još na mnogim mestima. Naravno, sve to je zasnovano na jednoj analizi organizacije državne uprave, od ministarstava do svih agencija, posebnih organizacija, direkcija itd., procene opravdanosti postojanja svih tih institucija, jer su oni proizvodili taj broj zaposlenih, a s ciljem da se dođe do manje razuđene, bolje postavljene, efikasne i jeftine organizacije. Dakle, u tom kontekstu posmatramo i izmenu ovih zakona koji su pred nama. Ovaj broj za koji treba smanjiti državnu administraciju smatramo samo nužnom posledicom toga, a ne golim otpuštanjem radnika, protiv čega bismo bili. Kada je u pitanju zakon o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u državnoj administraciji, želim samo nekoliko stvari da kažem. Uzgred, i kada budem neka zapažanja govorio o zakonu o maksimiranju broja zaposlenih u lokalnoj samoupravi, istovremeno ću se, gospodine ministre, zadržavati i na izmenama Zakona o državnim službenicima, ali toliko koliko zadire u ovu oblast, a vi ste sami rekli u vašem izlaganju da izmene Zakona podrazumevaju neka rešenja koja će ići paralelno u ova dva zakona, počev od mogućnosti preuzimanja radnika, dakle, viška zaposlenih, zatim, preko novog načina ocenjivanja, s tim što bih imao jedno pitanje za vas, gospodine ministre, polazeći od toga da smatram da ova vlada želi da na ozbiljan i odgovoran način uredi ovaj posao i da ništa ne bude nejasno. Stoga ću i ja svojoj vladi postaviti desetak pitanja, s ciljem da dam mogućnost da se javnosti svako od tih pitanja do kraja razjasni. Kada je u pitanju kvartalno ocenjivanje – šta se događa sa članom 83, koji je ostao da važi, a govori o ocenjivanju jednom godišnje, u februaru? Potrebno je to građanima do kraja razjasniti. Zatim, kada se govori o ocenjivanju, molim vas da imamo u vidu sledeće – ocenjivanje je jedan od kriterijuma za rešavanje problema viška zaposlenih. Ono mora da bude pouzdano, pošteno, pravedno, nepolitičko, ili kako god hoćete. Dužni ste da objasnite onu vašu konstataciju o Zakonu o državnim službenicima da ocenjivanje nije dalo dobre rezultate. Kako onda da se oslonimo na tako nešto, a da pri tom ne obezbedimo zaštitu? Dakle, ne dovodimo u pitanje ocenjivanje, ali veoma dovodimo u pitanje to ako unapred polazimo od toga da to ne daje dobre rezultate, da neće biti pouzdano, pošteno, pravedno, nepolitičko, profesionalno, kako god hoćete. Kada je u pitanju maksimiranje broja zaposlenih u državnoj administraciji, najviša vrednost ovog zakona je u tome što određuje maksimalan broj, i to iz dva razloga. Naravno, pretpostavljam da ste do maksimalnog broja došli, ali niste od njega pošli, da ste do broja koji je višak došli, a niste od njega pošli. Verujem da je Vlada tako radila. Zašto je bitno određivanje maksimalnog broja? Jedan razlog. U obrazloženju ste rekli da je višak 2.224, plus 560, otprilike, ljudi. Naravno, ne može biti dobro ako se otpuštaju ljude, ali može da bude ako je nužda, ako će to otpuštanje da bude podstrek za neko novo zapošljavanje na drugom mestu, ako će te uštede koje se ostvare biti uložene u podsticaje privredi, da bi mogla da se otvore druga mesta itd., da ne dužim o tome. Maksimiranje broja zaposlenih, gospodine ministre, ili, svejedno, ko će da odgovori, nije imalo za osnovu broj sistematizovanih radnih mesta, nego broj zatečenih, tako da kažem, radnika. Zašto ovo napominjem? Dakle, cifra od 2.224 i 560 je mnogo veća kada se radi o maksimiranju. Sama državna uprava na koju se odnosi ovaj zakon, bez fondova itd., ima sistematizovanih 24.244 mesta, a prisutnih 22 hiljade i nešto. Na primer, u Ministarstvu prosvete, sistematizovano je 500, trenutno je zaposleno 380. Dakle, na 380 će se primeniti taj kriterijum. Zašto ovo govorim? Dobro je što će se na veći broj sistematizovanih mesta odnositi nego što broj zaposlenih. Dakle, manje će se otpustiti, ali će broj biti daleko manji od ovog broja. To je potrebno jasno reći. Drugo, što je važno kada je u pitanju maksimiranje broja zaposlenih, to je da će to usloviti da se dobro otvore oči kada se formiraju nova tela, nove agencije, nove organizacije, nove direkcije itd. Formirajte ih koliko hoćete, ali to je maksimum. Još bolje bi bilo da je to ranije urađeno. Onda bismo dobro razmišljali o svakom zakonu koji proizvodi formiranje neke agencije, neke organizacije itd., da li da bude baš tako. Tu vidim najveću vrednost ovog zakona, dakle, u maksimiranju tog broja. Ponavljam, hoću da verujem da ste do tog broja došli, a da niste od njega pošli. Pitam, da li je komotno određivanje 10% zaposlenih na određeno vreme, još ako se ima u vidu da se ne odnosi na pripravnike i na zamene odsutnih radnika? Pitam da li je to komotno, da li je to trebalo biti restriktivnije? Zatim, još par konkretnih pitanja. Predlog zakona obavezuje Ministarstvo da do 31. decembra donese sistematizaciju. Njoj prethodi odluka Vlade o broju po organima. Kad Vlada obavezuje sebe da to donese? Pretpostavljam, pre sistematizacije. Bio je red da se kaže – Vlada će, odmah po donošenju zakona, u roku od 15 dana, utvrditi maksimalan broj zaposlenih u organima uprave. Onda bismo bili načisto. Drugo pitanje. Uplaćivaće se sredstva prema maksimalnom broju zaposlenih. Rok za utvrđivanje je kraj godine. Budžet se donosi ranije. Na koji način će se to u budžetu iskazati? Sve su ovo pitanja koja Vlada mora vrlo jasno da objasni građanima Srbije, da budemo načisto oko toga. Kada je u pitanju smanjenje, ovde su u pitanju tri kriterijuma. Veoma podržavam prvi kriterijum, a to je opšta neophodnost tog radnog mesta, imajući u vidu kakve su potrebe građana i privrede. To je na tragu onog našeg stava da nam treba funkcionalna, efikasna, racionalna, jeftina uprava, koja će biti u interesu građana i privrede. To nije sporno. Drugi kriterijum su rezultati rada. On uopšte nije sporan i on mora da bude prioritetan u odnosu na sledeće kriterijume, ako hoćemo da imamo kvalitetnu upravu. Na šta upozoravam, šta može da bude sporno? Taj posao mora s velikom odgovornošću da se uradi. Ne sme ocenjivanje da bude ni na koji način zloupotrebljeno, uslovno da kažem, za ovaj posao koji nam predstoji. Na kraju krajeva, pitanje je da li je to ocenjivanje trebalo uopšte da bude u ovom zakonu, ako se stalno vrše ocenjivanja, pa čim dobije ocenu "ne zadovoljava", ide na popravni i prestaje mu radni odnos. Na ovo upozoravam iz prostog razloga što otkaz po ovom osnovu ne nosi nikakvu zaštitu. Nemojte da to zloupotrebite. Drugi deo je kada se utvrdi sistematizacija, pa ljudi postanu tehnološki višak. Naravno, tu imaju pravo na otpremninu, na deo sredstava iz tržišta rada itd., da ne dužim više o tome. Uz podršku tome što je o ovom zakonu postignut dogovor sa sindikatom, jer smatram da sva ozbiljna i važna pitanja u državi moraju da budu rezultat socijalnog dijaloga Vlade, poslodavca i sindikata, i da ne može da uspe ništa ako je nešto na račun nečega, još jednom upućujem moju vladu da, do konačne odluke o ovom zakonu, nastavi taj proces socijalnog dijaloga sa sindikatima. Zašto to kažem? Treći kriterijum, koji je uveden, jeste imovinsko stanje i potpuno je nejasan. Čije imovinsko stanje, pojedinca, porodice? Zato postoje rešenja koja su data u Zakonu o radu, Zakonu o državnim službenicima i u posebnom kolektivnom ugovoru koji je potpisala država sa sindikatima državne uprave, gde se traži zaštita određenih kategorija lica. Samo da nabrojim neke iz posebnog kolektivnog ugovora: trudnice, vreme porodiljskog odsustva, odsustvo radi nege deteta, odsustvo radi posebne nege deteta, zaposleni invalidi itd. Upozoravam, ovi kriterijumi moraju da budu uzeti u obzir, ali posle kriterijuma – rezultati rada. Za ovakvu oblast, za ovakav sistem, oni moraju biti uzeti u obzir na prvom mestu. Ako su isti rezultati rada, onda moraju da se primene i ovi kriterijumi. Nije mi jasno zašto je u ovom zakonu, a nije u zakonu o maksimiranju broja zaposlenih u lokalnoj administraciji, državna uprava oslobođena člana 182. Zakona o radu, koji kaže da tamo gde je utvrđen višak nema pravo da zaposli u roku od šest meseci. Recimo, to nije urađeno u zakonu za lokalnu administraciju. Zašto bi imao pravo da zaposli ako je utvrdio da je to radno mesto višak? Pošto već ističe vreme, vrlo kratko, povodom zakona o lokalnoj administraciji, o kome će moje kolege detaljnije pričati, želim samo nekoliko konkretnih pitanja. Osnov za primenu tog zakona je broj stanovnika. Popis je vršen 2002. godine, pre sedam godina. Dakle, vrlo je velika verovatnoća velikih promena u tom periodu. Da li je Vlada razmišljala o još nekim mogućnostima, kako da to bude najpravednije, najpoštenije, jer se sve određuje na osnovu tog broja? Drugo pitanje – da li u ovaj maksimirani broj ulaze i zaposleni u komunalnoj inspekciji, komunalnoj policiji, jer smo sve pohvale nametnuli pre nekoliko meseci, ako se ne varam, na pet hiljada ide jedan? Sve su to pitanja koja moraju do kraja da se razjasne. Kada budu razjašnjene okolnosti, onda će javnost podržati ovakve mere koje Vlada preduzima.
Reč ima Jorgovanka Tabaković.
U setu ova tri zakona, koji treba da regulišu način štednje u predimenzioniranom budžetskom trošenju novca na plate, u stvari se oslikava sva površnost i sebičnost onih koji u naše ime vode Vladu. Zašto kažem ''površnost'' i zašto kažem ''sebičnost''? Površnost je iskazana, pre svega, u tome da se nijednog trenutka nije krenulo od stvarnih rezervi koje postoje u poreskoj politici i u onome što je neki osnovni zadatak Vlade, a to je da kontroliše novac nad kojim ima vlast, da kontroliše prelivanje tog novca od onih koji ga stvaraju ka onima koji ga nisu zaradili, jer ti putevi prelivanja nisu nedokučivi. Ova vlada ne sprovodi zakone o kontroli novca, za šta je odgovorna. Ova vlada ne koristi ovlašćenja iz Zakona o budžetskom sistemu, po kom javna sredstva moraju da budu pod njenim nadzorom, jer nije dovoljno da samo budu obuhvaćena budžetom, kako nam se to najavljuje, da bismo nad tim imali uvid. Vlada Republike Srbije je dužna da za sve one koji nezakonito troše novac, ili bez njenog uvida, koristi ovlašćenja koja joj pruža, čak, niz zakona, na primer, o javnim agencijama, gde je dužna da preko imenovanih organa upravljanja, preko davanja saglasnosti na planove rada i finansijske planove i raspodelu dobiti tih organizacija, ima direktnu kontrolu nad njima. Takođe je dužna da kontroliše sredstva i samim davanjem saglasnosti na tarife koje te organizacije, na primer, naplaćuju. Stotine miliona evra je u onih milijardu i tri stotine miliona evra koje ova Vlada ne kontroliše. Da ponovim, da se zapamti, nije potrebno menjati zakone da bise taj novac kontrolisao, nego je potrebno vršiti kontrolu koja je zakonom predviđena, znači institucionalna je. Poštovani građani Srbije, to ne znači da kontrola ovog novca – oko milijardu i tri stotine miliona, ne postoji; postoji, ali je partijska, međupartijska, unutarpartijska i, kao takva, motivisana je ličnim interesima a ne opštedruštvenim i narodnim, o kojima se ovde danas govorilo. To je ono što Vlada nije iskoristila, ali je sebično i površno odlučila da uštedu u budžetu napravi na način da ograniči maksimalan broj zaposlenih na 28.400. Kako je to uradila? Donošenjem jednog akta koji je nazvala zakonom, koji je vrlo površan, mnogo toga ostaje da se reguliše podzakonskim aktima, pa i nije zakon u pravom smislu reči, a mogla je to da uradi jednom uredbom, jer nam je dokazala da je to njena uobičajena praksa. Gospodin Dinkić, koji je ovde obrazlagao zakon, već nekoliko godina unazad uredbama reguliše subvencije i dodelu povlašćenog novca mnogim korisnicima, i nije to uradio ovde, iako ga već tri godine kritikujemo, podnošenjem zakona o subvencijama, makar kao jednim okvirnim zakonom, da se znaju kriterijumi ko može i kako, jer sam želi da deli novac, a došao je da s nama podeli odgovornost za otpuštanje ljudi. To nije pravedno i to nije moralno ponašanje. Gospodin Dinkić je ovde 45 minuta obrazlagao efekte seče propisa i kako će i koliko lokalnim samoupravama biti manje preneto sredstava ako ne budu poštovale ovaj akt. Da li je iko od vas ikada čuo, prilikom dodele ovakvih subvencionisanih kredita i dodele novca, koji su efekti tako dodeljenog novca na budžet, na zaposlenost i na privredu Srbije? Nikada niko nije čuo koji su efekti toga, čak i sada, kada smo usvojili Zakon o budžetskom sistemu, gde Vlada mora od Ministarstva da dobije, uz predlog zakona, i procenu finansijskih efekata na budžet. Kada smo amandmanom, kao SNS, tražili da ta obaveza, sledstveno, ide i na Narodnu skupštinu, znači, da nam to ministarstvo, preko Vlade, dostavi finansijske efekte primene zakona, rečeno je – podrazumeva se, i još uvek ih nema. Neki jadikuju što ministar finansija ne može od ministra za ekonomiju i regionalni razvoj da dobije izveštaj o finansijskim efektima takvih subvencionisanih davanja. Pa, ono što radite drugima, očekujte da sutra rade i vama. Onog trenutka kada Skupštini ne dostavite izveštaj o proceni efekata nekog zakonskog projekta, normalno je da to i vama rade kolege, ali nije normalno da nam danas pričate 45 minuta o efektima zapošljavanja ljudi koje ste vi doveli i na uštedama koje će se, otpuštanjem tih ljudi, postići u budžetu. Molim da se zapamti kakav je to dvostruki aršin i nemoralno ponašanje u ovom domu. Podneli smo veliki broj amandmana na ovaj zakon. Osnovne primedbe su da nema kriterijuma zašto je 28.400 taj maksimalan broj. Nema osnovnog podatka i definisanog termina – šta je republička administracija. U to ću vas uveriti u obrazloženju. Vi ste definisali pojam šta su organi uprave u sastavu, šta su agencije, na šta se odnosi Zakon o radu, i amandmanom smo zatražili da uz ovaj propis obavezan bude, kao prilog, spisak javnih agencija na koje se ovaj zakon odnosi. Odgovorno tvrdim pred javnošću Srbije da takvu evidenciju nemate. U trenutku kada je NALED uradio spisak suvišnih propisa koje je preuzela jedinica za seču propisa, ispostavilo se, citiram izjavu gospođe Andreje Marušić koja je rukovodilac te jedinice, ''da postoje zbirke propisa i evidencija svih propisa koji se primenjuju u ovoj državi, ali da država takvu evidenciju nema''. Imaju ih neki privatnici, pretpostavljam, "Paragraf leks", ili tako nešto, ali država takvu evidenciju propisa nije imala po priznanju Vladinog činovnika, koji je pre toga bio u Agenciji za privredne registre, a sada je predsednik Upravnog odbora Agencije za privredne registre, koja nije da nema veze sa subjektima o kojima govorimo i propisima koji se na njih odnose. Šta nam sada nudite? Internet prezentaciju broja zaposlenih. Ljudi, dajte evidenciju o prostoru kojim raspolažete ili koji se vodi na Republiku Srbiju, dajte evidenciju dugova, povučenih, nepovučenih i onih koji čekaju na ratifikaciju, dajte cene tih dugova, dajte nam evidenciju organizacija koje su nam nakačene na budžet, zbog kojih sada treba otpuštati tri-četiri hiljade ljudi, kao da je to tri-četiri hiljade neimenovanih stvari, a ne sasvim konkretnih ljudi, s porodicama, ličnim problemima i željom da se nastavi život, bez toga da je ocenjen jedinicom i suvišan. Vi nemate evidenciju, jer da je imate, vi biste je dostavili. Dokaz da je nemate je odgovor na moje poslaničko pitanje postavljeno u aprilu, na koje sam od Ministarstva finansija i tih organa dobila tek deo odgovora. Neki su se oglušili, neki su smatrali da im država treba samo da ih osnuje, da im da pravo da rade neki monopolski posao, ali taman posla da država, Skupština i građani treba da imaju uvid u to šta oni zarađuju. Jedan od osnovnih nedostataka ovog zakona je, takođe, da ste rešili da ne ponovite greške koje je gospodin Dinkić napravio s otpuštanjima iz Uprave prihoda pre neku godinu, da vam se u sudskim postupcima ne vrate ljudi na posao, pa ste ovde ukinuli pravo žalbe onoga kome, na osnovu ocenjivanja, donesete rešenje da treba da ide kući. Osnovna pravna nesigurnost dvostepenosti u pravnom postupku, kada su u pitanju ljudi koje ste zapošljavali, ne treba uopšte u zakonu da postoji, ali zato član 12. kaže da nakon šest meseci možete na ta ista mesta da primite neke druge ljude. Znači, potrebno je vaše ljude, koje ste juče dovodili, zameniti nekim novim vašim ljudima, a da za to nemate ni sud nad glavom, ni trošak za eventualne sudske postupke, a računate da će građani, do nekih novih izbora, to zaboraviti i slušaće ona obrazloženja kako će sada to, navodno, olakšati ljudima, završavanje posla u pežorativnom smislu, predstavljajući ovaj vaš zakon kao smanjenje birokratije. Ne da nije u redu, nego mislim da ocena ovog vašeg postupanja treba da usledi mnogo brže nego što je kazna na izborima. Sad je pitanje – kako ste vi to došli do ovih 28.400? Ja sam neko ko se ovim poslom bavi vrlo ozbiljno i odgovorno i donela sam izvode samo iz četiri poslednja budžeta koja imam, budžeta kao planove trošenja koje ste nam ovde dostavljali. O izveštajima o izvršenju budžeta za ove dve poslednje godine ne mogu da govorim, iako su dostavljeni materijali, zato što izgled broja onih koje imate ovde kao plan zapošljavanja ili kao zaposlenih, to već ne mogu sa sigurnošću da utvrdim, jer i ne piše tako, tj. izveštaja o ljudima koji rade, znači, šta su stvarno zaposleni, ili šta je realizovan plan zapošljavanja, u Zakonu o završnom računu nema, pa je malo smešna ona primedba gospodina Cvetkovića od četvrtka, kad smo imali tematsku sednicu, kad reče – da, dali ste mi dobru ideju da budžeti budu uporedivi među sobom, pa ću vam dostaviti jedan od 1989, pa 1999, pa 2009. godine. Dajte vi uporedive cifre za budžet u poslednje tri godine, na to vas obavezuje Zakon o budžetskom sistemu, a ne da u predlogu, na primer, za 2007, kažete da ima 22.528 državnih službenika i nameštenika. Kad je to došlo na trideset hiljada? Ili je to opet neki metodološki ili računovodstveni trik? S druge strane, neki zbirni podatak, koji jednako nazivate državnim službenicima i organima, za 2007. ima brojku, s pravosuđem i ovom cifrom koju sam navela, 259.759 ljudi. Ovo je vaša dokumentacija. Ovo su predlozi budžeta za 2007, 2008. i 2009. godinu. Zanimljiv je podatak iznet u ono vreme ''zlatne kiše'', kada su se spremali izbori, a bilo je u izobilju novca od privatizacije, pa smo tada, na strani 91, 92, 93, 94, dobili obrazloženje kako ćemo da povećamo broj zaposlenih za 1.517 ljudi. To piše na strani 94 i kaže se – predloženo je povećanje broja državnih službenika i nameštenika za 1.517, a razlozi za to su: Generalni sekretarijat Vlade, na primer, mora da poveća broj zaposlenih usled povećanog obima i povećanja broja ministarstava, kao i formiranja novih organizacionih jedinica za potrebu izrade novih razvojnih projekata, koordinacije sa stranim državama itd. U poslednjem, tada ste imali samo 26 neraspoređenih lica i 110 izabranih lica kojima je prestao mandat, i njih sada pominjete u okviru sredstava koja planirate za plate u budžetu za 2007. godinu, gde kažete da postoji 258.332 državna službenika i nameštenika. Niste definisali pojam šta je republička administracija, šta su organi uprave u sastavu, šta su javne agencije i, ono što je najvažnije – priča da negde Zakon o radu definiše prava ovih ljudi, a negde Zakon o državnim službenicima, opet je stvar za selektivnu primenu. Kako? Kod Zakona o javnim agencijama kažete, u članu 7, da se na prava, obaveze, odgovornost i zarade direktora i zaposlenih u javnoj agenciji primenjuju opšti propisi o radu, ako ovim ili posebnim zakonom nije nešto drugo određeno. Šta to odlučuje da li će neki lex specialis ovo da poništi? Da ponovim priču o političkoj, međupartijskoj, unutarpartijskoj kontroli, sredstvima ili platama, ali ne zakonitoj i institucionalnoj kontroli, jer ovi organi, najveći broj njih, preporuku Vlade da smanji plate zbog finansijske krize nije primenio; nastavio je da isplaćuje visoke plate, zato što član 7. tretiraju kako njima odgovara, a vi sada na ove javne agencije hoćete da ovaj vaš zakon primenite kao lex specialis, tamo gde vam odgovara. Mera za odgovaranje je partijski interes, kratkoročan, nijednog trenutka nije javna štednja, niti štednja u javnim rashodima. Kada budete imali kontrolu nad onim što je javni prihod, mogu da prihvatim da želite da imate kontrolu nad javnim rashodima. Zašto vam ne verujem? Nije to neki odnos emocija prema vama, zato što je ovo već sve viđeno. Doneli ste 6. maja 2005. godine jednu uredbu o načelima za unutrašnju organizaciju i sistematizaciju radnih mesta u ministarstvima. Kada gospodin Dinkić kaže da mu niko nikada nije predložio štednju, treba da zapamti reči – dželat nema pravo na sećanje, žrtva i samo žrtva ima pravo na sećanje. Oni koji su otpušteni primenjivanjem ove uredbe 2005. godine, u režiji gospodina Dinkića, imaju pravo da se sećaju, a podsetiću i njega. Doneta je Uredba sa ciljem da se racionalizuje državna uprava za oko 10%, najkasnije do 1. juna 2005. godine. Tadašnji ministar finansija, danas prisutni gospodin Dinkić, 4. juna je obrazlagao dobijanje otkaza za 230 ljudi u Poreskoj upravi, da su to radnici koji su dobili jedinice na stručnim i psihološkim testovima, gde su se zaposleni testirali na amoralne sklonosti, ka kriminalu i korupciji. Nije dovoljno što je procenat naplate poreskih prihoda i sada 50%, što nam zvanični organi države izlaze s podacima kolike su poreske utaje i o tome šta sve ne može da se stavi u legalne tokove, nego se, čak, ljudi optužuju da su na psihološkom testu dokazali sklonost ka amoralnosti. Da li takve testove i sada spremate i ostavljate rok 31. decembar, gde ste predvideli kaznu ako se ne donese sistematizacija, a ne ako se primi ili održava višak zaposlenih? Šta se desilo? Zaposleni koji su dobili otkaze po toj uredbi, s takvim testom, čak ni insistiranjem, u sporovima koje su pred sudom vodili, nisu mogli da dobiju na uvid test o kojem se tako mnogo govorilo. Mnogi od njih su pokrenuli i dobili radne sporove, pa je nezakonito otpuštanje radnika u Poreskoj upravi državu Srbiju koštalo preko 200 miliona dinara. Da li će ikada iko da odgovara za štetu koja je tada naneta i plaćena,zaštetu koju ste sada pokušali da izbegnete takvim rešenjima gde nema prava… (Predsednik: Vreme.) … na žalbu, ni na sudski spor. Ovaj zakon je sramota za Vladu Srbije.
Zahvaljujem. Gospodin Vlajko Senić ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovani članovi Vlade, poštovane kolege poslanici, teške reči za jedan zakon koji se, u osnovi, bavi regulisanjem zaposlenih u republičkoj administraciji. Pre svega, govoriću o tom zakonu koji se bavi centralnom državnom administracijom. Poslanička grupa G 17 plus će podržati ovaj zakon. Reči ću nešto najpre o osnovnim elementima zakona, iako je to rečeno od strane oba ministra i od strane nekih poslanika, zatim o razlozima za njegovo donošenje. Na neki način, ukratko ću pokušati da sa vama podelim neka svetska iskustva koja postoje u ovoj oblasti, kao i o cilju zakona kako ga vidi Poslanička grupa G17 plus. Mislim da treba reći da ne možemo očekivati velike rezultate ako mnogi, a neki od onih koji će glasati za ovaj zakon unapred peru ruke od njega, i svi unapred očekujemo da kriterijumi koji se budu prihvatili glasanjem za ovaj zakon možda neće biti poštovati na pravi način, da će biti određene protekcije, zaštite po ličnoj ili stranačkoj pripadnosti itd., odnosno ako na taj način i s tim uverenjem krenemo u glasanje i sprovođenje ovog zakona, siguran sam da će rezultati biti mnogo niži nego štoje to realno očekivati u ovom trenutku. Zbog toga, smatram da svi koji budemo podržali ovaj zakon treba da glasamo za njega s čvrstim uverenjem da ono što piše u njemu jeste obaveza za ljude koji će ga sprovoditi, da ne postoji unapred neka sumnja da ćemo doneti zakon a da ćemo pri njegovom sprovođenju pokušati da izvrdamo njegove odredbe,koje su u velikom delu veoma jasne. Što se tiče broja zaposlenih u državnoj administraciji, to je 28.400 i to je važna stvar. Prvi put, kvantitativno, građani Srbije znaju koliko ljudi može najviše da radi u centralnoj državnoj administraciji. Nije obaveza da toliko ljudi radi, to je maksimalan broj koji nakon usvajanja ovog zakona može da bude zaposlen u centralnoj administraciji i to je smanjenje od 7,26%, što nije malo i u ovom trenutku predstavlja, verovatno, činjenicu da smo, kako se često u javnosti kaže, socijalno odgovorna Vlada, pa smo izabrali broj koji je niži od onoga što bi bilo ekonomski opravdano. Siguran sam da bi broj ljudi koji su danas višak u državnoj administraciji bio veći nego što je tih 7% stalno zaposlenih, odnosno oko 16% ljudi koji rade po ugovoru o delu ili na privremenim i povremenim poslovima. Uvodimo ograničenje i za ljude koji su zaposleni na određeno vreme – 10% ukupnog broja stalno zaposlenih ljudi. To je dobro, jer će, s jedne strane, ljude koji vode izvršnu vlast onemogućiti da imamo fiktivno mali broj zaposlenih, a kroz privremene i povremene posloveveliki broj drugih saradnika, a, s druge strane, ograničiti ljude koji rade u izvršnoj vlasti, zbog toga što se u prošlosti pokazalo da su često ljudi koji su korisni i kvalitetni, a nemaju ambicije da ceo život provedu baš u državnoj administraciji, bili angažovani na ovaj način. Takođe je dobro što postoje kratki rokovi da se donesu sistematizacije i što postoje sankcije koje će naterati sve članove izvršne vlasti da sprovedu taj posao u zadatom roku, do kraja ove godine. Iskreno moramo reći da je ova reforma došla u trenutku kada smo, kao vladajuća koalicija, možda više naterani da je sprovedemo, nego što smo sami došli do zaključka da je ona nužna, ali ona predstavlja potrebu. Ona je izraz grešaka koje smo svi činili u poslednjih osam ili devet godina, ali i naše spremnosti da priznamo greške i da počnemo reformu u sektoru koji je veoma važan i za koji sam siguran da će u narednom periodu dati mnogo bolje rezultate. Samim tim, očekujemo da otpori ovim reformama budu žešći nego da se radi o nekim kozmetičkim promenama. Kada govorim o razlozima za donošenje ovog zakona, rekao bih da postoje kvantitativni i kvalitativni razlozi. Nažalost, u diskusiji smo više slušali osvrt na to koliko danas ljudi radi, koliko će ostati bez posla, a manje se govorilo o kvalitetu rada državne administracije. Odjednom, čak i poslanici opozicionih stranaka, koje se predstavljaju kao stranke koje su reformski opredeljene, brane državnu administraciju, kao da je to neko nasleđe koje je najbolje moguće, nasleđeno od nekog sistema koji je, kako je rečeno, trajao 50 godina, ili 10 godina, do 2000. godine. Sigurno tamo ima ljudi koji dobro rade svoj posao i sigurno da oni zaslužuju da ostanu na svom mestu. Siguran sam da će i njima biti u interesu da se uvedu jasni kriterijumi koji će omogućiti da ljudi koji dobro rade svoj posao dobiju određenu satisfakciju, a ljudi koji svoj posao ne rade dobro, ne dobiju satisfakciju i, u krajnjoj liniji, ostanu bez posla. Smatram da je ovo ideja opredeljenja Vlade da ne idemo na povećanje poreza na dodatu vrednost. Podsetiću vas da smo insistirali na početku ove godine i krajem prošle godine da ne može doći do povećanja poreza na dodatu vrednost kao rešenje za smanjenje, odnosno za probleme u našem budžetu. Pokazalo se da je to moguće. Čak smo u pregovorima sa MMF-om indirektno dobili sugestiju da je to lakše rešenje da prebrodimo naše kratkoročne probleme. Mi smo ostali uporni u tome da idemo na smanjenje rashodne strane. Ovaj zakon je prvi korak u tom pravcu reforme državne administracije, sa strane smanjenja troškova u rashodnoj strani. Dobili smo preporuku od MMF-a i u pogledu povećanja starosne granice za žene. Tu smo, takođe, insistirali da ta oblast, suprotno njihovi preporukama, ostane uređena kao do sada, ali moramo da nađemo neke druge izvore za uštede i ovo je sigurno jedan od tih izvora. Razlozi su i dalje nastavak reforme u javnom sektoru, a ovo je jedan mali korak koji pokazuje samo opredeljenost Vlade da ide na smanjenje javne potrošnje. Nas očekuju mnogo teži zadaci, mnogo žešće diskusije i mnogo veći problemi, koji će se ticati predstojeće reforme penzionog sistema i svih onih sistema koji ne mogu ekonomski da se održe na način kako danas funkcionišu. Smatram da tu treba da vodimo iskrenu i otvorenu raspravu, bez obzira na to da li smo u vlasti ili u opoziciji, jer se radi o dugoročnoj održivosti javnih finansija naše države. Sigurno je da određeni politički kompromisi, koji su bili nužni u prošlosti, danas dolaze na naplatu. Zbog toga, svi zajedno treba da napravimo napor da donesemo zakone koji će na najbolji mogući način da omoguće da ova država funkcioniše u fiskalnom sistemu u održivom smislu te reči. Što se tiče toga da je ovo samo slučaj u Srbiji, nije tačno. Reforma javne uprave je problem danas u celom svetu. Navešću primer Francuske, koja je naša bliska država. Reforme koje je nametnuo novi predsednik, ogromni otpori koje je administracija tamo, takođe, pružila takvim reformama... Ne bi bilo loše da uvedemo i za poslanike neku vodu. Činjenica je da se danas javna administracija u svetu susreće sa problemom sve starije starosne strukture ljudi koji rade u javnoj administraciji i da je sve više ljudi koji prelaze 50 godina. To je problem koji je vezan za činjenicu da je atraktivnost državnog posla u Srbiji i u svetu mnogo manja nego što je rad u nekoj privatnoj, profitabilnoj kompaniji. To je bio slučaj Srbije. Mi smo imali veliki broj mladih ljudi koji su posle 2000. godine radili u državnoj administraciji, ali su, nakon dolaska velikih međunarodnih kompanija, mnogo bolje uslove našli tamo i napustili državnu administraciju. (Govornik je dobio vodu.) Hvala. Moramo da razmišljamo ne samo o tome ko danas radi u državnoj administraciji Srbije, već da li mlad i obrazovan čovek, koji završi fakultet, kako je ovde rečeno, govori nekoliko jezika, ima motivaciju da dođe da radi danas u državnoj administraciji Srbije, ako mu se nudi nekoliko puta manja plata nego što je to moguće za njegove kvalifikacije na nekom drugom radnom mestu. Znači, naš cilj je smanjenje državne administracije u kratkom roku, ali u srednjem roku, i povećanje, odnosno poboljšanje uslova za ljude koji danas rade i koji će u budućnosti raditi u državnoj administraciji. Mi ćemo se kao stranka zalagati da to bude skup ljudi koji kvalitetno, stručno rade svoj posao i koji su za taj posao dobro plaćeni. Danas ne možemo o tome govoriti jer je kriza, ali sigurno je to tema koja će se otvoriti u budućnosti. Naša je prednost da su i druge, manje zemlje, kao što su Danska, Finska, Škotska, Vels, izvršile dobru reformu javnog sektora. U praksi se pokazalo da se mnogo lakše reformišu manje države, nego što je to slučaj sa velikim državama. Na kraju ću reći da je cilj ovog zakona novi javni menadžment. To je jedan trend koji postoji u svetu od 80-ih godina u anglosaksonskim zemljama, kada se pristupilo upravljanju državom ne kao nekom teretu koji treba da opterećuje poreske obveznike i da donosi samo štetu, da se proizvodi trošak, već se posmatra kao resurs koji može da unapredi jednu državu. Siguran sam da ćemo na taj način postaviti stvari i u Srbiji, da ćemo u narednom periodu formirati državnu administraciju na principima na kojima radi i posluje menadžment u privatnim kompanijama, da je to moguće, da usluge koje isporučuje država, takođe, mogu da se mere precizno, kao što se mere profiti privatnih kompanija. Mi moramo da usvojimo osnovne elemente tog sistema, koji podrazumevaju fokus na građane, decentralizaciju i podelu na one koji donose politiku, dakle, Skupština, ministri, državni sekretari, i državne službenike koji tu politiku implementiraju i koji nemaju nikakve veze sa stranačkom orijentacijom. Da li je tako danas? Nije. Da li to treba da se promeni? Siguran sam da treba i siguran sam da ćemo to donošenjem ovog zakona učiniti, makar načiniti prvi korak, ako ništa drugo. Dakle, ključno za očuvanje jednog normalnog i demokratskog sistema u Srbiji je uspostavljanje nepartijskog javnog servisa i izrada javne administracije kao partnera privatnom sektoru i civilnom društvu, a ne kao teret državi i poreskim obveznicima. Mi ovako vidimo, gospodine Krasiću, promene ovog zakona i zbog toga ćemo podržati predloge ova dva zakona, uvereni da to predstavlja prvi i najvažniji korak u reformi javnog sektora. Siguran sam da će i ogromna većina zaposlenih u državnoj administraciji koja dobro, marljivo i vredno radi svoj posao svakog dana, podržati ove promene, jer je ovo prilika da nakon donošenja ovog zakona oni dobiju svoje pravo mesto. Hvala.
Zahvaljujem. Gospodin Todorović nije tu. Onda reč ima Miroslav Marinković. Izvolite.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre i ostali predstavnici Ministarstava, pred nama su tri vrlo važna zakona i da ne dolaze u vreme krize, oni bi bili ozbiljni reformski zakoni, ali su zakoni koji predstavljaju početak vrlo ozbiljne reforme, koja je možda trebalo mnogo pre da počne. Materija kojom se bavimo u ovoj raspravi, a to su Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o državnim službenicima, Predlog zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj i u lokalnoj administraciji, predstavlja jednu tešku reformsku meru koju treba sprovesti, ali se u ovakvim situacijama ogleda ozbiljnost i doslednost, kao i postojanje svakog programa unapređenja funkcionisanja državnog aparata. Malo je degutantno kada čujemo da se svi oni koji na sav glas, kroz sve medije, napadaju državu kao neefikasnu, kao prekobrojnu, kao nekog ko troši novac nekontrolisano i previše, sada pojave, kao gospodin Krasić, i kažu kako ne da ne treba otpuštati, nego, čak, možda i povećati broj državnih činovnika. Kao neko ko je radio u državnoj upravi, smatram da je suvislo da se izvrši ta reforma i racionalizacija, pogotovo kada ovi zakoni u svojoj osnovi imaju tri osnovna elementa koja govore o tome koliko je ozbiljno pristupljeno ovakvoj racionalizaciji. Pre svega, treba sistematizovati radna mesta, da ona budu realna i svrsishodna poslu koji treba da se obavlja. To predstavlja priliku za one koji su najbolji da dobiju posao, da taj posao rade za dobar novac, a da oni koji to nisu, potraže sreću u nekoj drugoj organizaciji, pre svega, u produktivnim poslovima, koji će kao rezultat imati dobijanje novih radnih mesta. Drugi princip koji je ovde ispoštovan jeste edukacija, permanentna edukacija, koja je neophodna. Mislim da je to hronična bolest celog društva – da jednom završite školu i nikad vas niko ništa ne pita, da li ste se usavršavali ili ne. Država, kao primer, treba da vrši permanentnu edukaciju svojih kadrova, kako bi bili permanentno uključeni u tokove napredovanja društva. Mi smo svesni da društvo, kao jedan živ organizam, trpi razne promene, kroz razna vremena, i nemoguće je da čovek koji je stekao određena znanja pre 10 godina, ta ista znanja može u potpunosti da koristi, a da mu nije potrebno dodatno. Treći princip, kojim se najviše manipuliše, to je, u banalnom smislu rečeno – otpuštanje radnika. Smanjenje broja ljudi u državnoj i lokalnoj upravi nije banalno otpuštanje radnika, znači, pusta činjenica da neko ostaje bez posla, već se reorganizacijom pruža mogućnost da ti ljudi koji predstavljaju višak, jer ili nisu edukovani ili su njihova mesta neproduktivna, pređu na produktivna mesta i na taj način stvore mogućnost za zapošljavanje, ne samo svoje, nego i drugih. Kontrolna uloga koju ima Skupština Srbije i odgovornost Skupštine ovde postoji, i mi se nje ne odričemo, ali dobar primer racionalizacije jeste i jedan mali pomak koji je Skupština napravila donošenjem novog poslovnika o radu. Ogromni su bili otpori, a sada možemo da izmerimo tu racionalizaciju. Znači, isti broj poslanika je godišnje donosio dva ili tri zakona, a mi smo izmenom Poslovnika, protiv koga je većina ljudi bila, došli do donošenja preko 200 zakona, pa izračunajte koliko je on bio, u jedinici vremena, po svakom poslaniku, efikasniji i koliko jeftiniji za državu. U tom smislu bih pristupao ovome. Normalno, zakoni imaju i određene, po meni, tehničke nedostatke, koji se amandmanski mogu popraviti. Naveo bih samo jedan mali primer kod metodologije uzimanja parametara za određivanje maksimalnog broja. Mi nemamo ništa protiv, podržavamo da taj broj bude 4 promila, čak, kao neko ko je i u lokalnoj samoupravi, smatram da je potpuno suvislo da ljudi imaju što efikasniju i što jeftiniju upravu, pa da broj bude i manji, ako je to moguće, međutim, da se broj stanovnika na koji se obračunava ovaj promil realno sagleda. Novom metodologijom, po popisu iz 2002. godine, nisu uzeti u obzir ljudi koji rade u inostranstvu, na privremenom radu, i raseljena lica, a oni su, ipak, građani koji koriste kompletne usluge lokalne samouprave. Mislim da to treba uzeti u obzir, amandmanski sam to podržao, jer to nije mali broj ljudi, to je 30-ak i nešto opština. Recimo, u opštini iz koje potičem, 7,5 hiljada ljudi ne postoji, ali ima ih u biračkom spisku. To sigurno nije suštinski problem, radi se o matematičkom proračunu, i mislim da će se predlagač u potpunosti složiti sa mnom i uvažiti ovakve primedbe. Sve u svemu, ovakvi reformski zakoni su neophodni, ukoliko želimo da postanemo savremena država, a ne da interpretiramo ovakve zakone kao neko dodvorivanje Evropi i EU. Pa, mi ne donosimo ovakve zakone da bismo bili članovi samo EU, nego da bismo kao građani ove zemlje bolje živeli. Smatram da je takav nivo poimanja ovakvih zakona neophodan svima nama, da ne bismo dolazili u kontradikcije da u jednom trenutku, čak, i podržavamo ono što smo pre par meseci napadali. Poslanička grupa ZES će podržati ovakva zakonska rešenja i očekujem da ćemo, uz amandmanske i popravke tehničkeprirode, u potpunosti uskladiti i dovesti u primerenu namenu ovakve zakone. Zahvaljujem.
Reč ima gospodin Dragan Todorović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da od predloga ova dva zakona o određivanju maksimalnog broja zaposlenih u republičkoj administraciji i lokalnoj samoupravi nema bolje optužbe dosmanlijskog režima i DS-a. Ova dva zakona na najbolji način pokazuju karakter i suštinu vlasti DS-a. Ujedno, nema boljeg dokaza od ova dva zakona da je ova dosmanlijska vlast, od 2000. godine, nanela neprocenjivu štetu Republici Srbiji i građanima Srbije. Pre svega, ako uzmete samo principe vezane za predlog o broju zaposlenih u republičkoj administraciji i lokalnoj samoupravi, dolazite u situaciju da odmah shvatite da je jedan broj ljudi obespravljen, da nemaju ista prava oni koji su zaposleni u lokalnoj samoupravi s onima koji su zaposleni u republičkoj administraciji, jer ste u republičkoj administraciji krenuli od jednog fiksiranog broja, a u lokalnoj samoupravi ste odredili da to bude u skladu s nekim prosekom koji je vezan za zemlje Evrope. Zašto onda niste rekli koliki je taj prosek u državama, kada je u pitanju državna administracija, pa niste, po istoj logici kao što ste uradili u lokalnoj samoupravi, krenuli i u republičkoj administraciji? Zato što ste u republičkoj administraciji, kao i u lokalnoj samoupravi, vi odgovorni za ovaj broj ljudi koji je zaposlen. Razumeo bih da ste 2001. godine krenuli s ovim zakonom. Čestitao bih vam, aferim, rešili ljudi da rade na način koji će biti koristan za državu, da se smanji administracija, da ta administracija stvarno bude servis građana i da taj servis bude jeftin. Šta se desilo? Desilo se potpuno obrnuto – 31. avgusta 2001. godine, u Vladi i Upravi za zajedničke poslove republičkih organa radilo je ukupno 8.099 lica, od toga, 171 postavljeno lice i 7.928 zaposlenih. Nepune tri godine kasnije, na dan 31. marta 2004. godine, državna uprava u Republici Srbiji kadrovski je uvećana za nešto više od tri puta, ukupno je bilo zaposleno 27.238 radnika. Ko je zaposlio ove ljude? Je l to onaj stari režim, diktatorski režim do 2000. godine? Ne, to ste vi uradili. Babe, strine, tetke i partijski kadrovi. Da ste pokazali ovakve rezultate kada je u pitanju privreda, vi biste vladali 100 godina. Zamislite da ste toliko ljudi zaposlili u privredi! Šta ste uradili? Pokrali ste i opustošili Srbiju, tzv. pljačkaškom ili kumovskom privatizacijom, a sve one milione koji su opljačkani nazvali ste kolateralnom štetom, ili gubitnicima tranzicije. Kakve su oni imali šanse da na bilo koji način zaštite sebe, kada ste na svakom mestu, u svakom trenutku, gledali da opljačkate što više, ne vodeći računa o interesima države i o interesima građana Srbije? Treba li da vas podsećam, od one prve privatizacije Beočinske ''Cementare“, „Sartida“, Palate ''Ušće“, „Šećerane“, šta sve ne? Da li treba da vas podsećam na to? Koliko danas ima nezaposlenih? Preko milion. Koliko ih ima na ivici, ili ispod granice siromaštva? Vi priznajete 700 hiljada, ali sigurno ih ima mnogo više. Ko je doveo do toga? Vi ste doveli. Vidite, kada je u pitanju broj zaposlenih, naša država ih ima više od Finske, Češke, Mađarske i Poljske, to gospodin Milan Marković zna odlično. Zamislite, Poljska ima 38 miliona stanovnika, Češka – 10,5, Mađarska – 10, a Finska – 500. Ove tri države su zemlje koje su, takođe, u tranziciji. Pogledajte, Poljska – 38 miliona, a mi sedam miliona i 400, a imamo veći broj ljudi u državnoj administraciji. Zbog čega? Zato što je trebalo da namirite sve svoje kadrove, sve svoje rođake, zato što vi vlast smatrate plenom, a plen treba da se razgrabi, da se opljačka, i sve što vam dođe do ruku vi koristite da biste se lično obogatili, da biste imali koristi, vaša stranka, vaši prijatelji i rođaci. Evo jednog primera. Godine 2001, u Ministarstvu prosvete, čuveni Gaša Knežević je u to vreme došao u Ministarstvo, bilo je 400 ljudi koji su radili. Za kratko vreme, Gaša je zaposlio još 200. Povećao je broj za 50%, a MMF traži da se otpuštaju učitelji, nastavnici, profesori, da se otpušta tehničko osoblje, da odeljenja imaju po 30 učenika, da se đaci prevoze itd., da bi se uštedelo. Zbog čega? Zato što ste vi do ovoga doveli. Nije Gaša Knežević bio član SRS-a, nego DOS-a. DOS je ovo uradio, DS, pod vašim rukovodstvom je sve ovo rađeno. Pazite, inspekcijski nadzor u pojedinim ministarstvima, to je bilo 2004. godine, pokazao je da su u državnoj upravi radno angažovana i lica koja nisu imala položen stručni ispit za rad u organima uprave. Samo u Ministarstvu prosvete i sporta, tokom 2004. godine, otkrivena su čak 122 takva lica. Preglomazna državna uprava zahtevala je enormne budžetske izdatke, pa je u budžetu Republike Srbije za 2005. godinu izdvojeno čitavih 84,5 milijardi dinara za finansiranje državne uprave i javnih službi, a ogromna budžetska davanja zabeležena su 2006, 2007, 2008, verovatno i 2009. godine, i sve dok budete ostali na vlasti, ovakva će situacija biti. Da vas podsetim, u vreme kneza Mihaila, pa sve do 1918. godine, u Srbiji postojalo je svega osam ministarstava, tako da je srpska država u to vreme imala jednu od najjeftinijih i najracionalnijih uprava u tadašnjoj Evropi. Ali, ono što dođe pod vaše ruke, tu trava ne raste. Sada da krenemo od Predloga zakona, gde vi kažete – trenutno ima u republičkoj administraciji 30.624 zaposlena i taj broj treba da se svede na 28.400. Postavljam jednostavno pitanje i tražim racionalan odgovor – šta znači ovih 28.400? Za mene je jedini racionalni odgovor – to je broj onih koje ste zaposlili do 2004. godine i onih koje ste zaposlili od 2006. godine, dok ste bili u Vladi sa Vojislavom Koštunicom, a ova razlika do 30.624, to su kadrovi koji su zaposleni iz drugih stranaka koje su činile vlast u prethodnom periodu i oni ljudi koji su tamo po stručnim i radnim kvalifikacijama, koji će ostati bez posla. Dokle ide vaš cinizam, to je, prosto, da čovek kaže da nema granica. Pazite, član 2. kaže – maksimalan broj zaposlenih za svaki organ državne uprave, javnu agenciju i organizaciju za obavezno socijalno osiguranje određuje Vlada. Broj zaposlenih predviđen aktom o sistematizaciji radnih mesta ne može biti veći od maksimalnog broja zaposlenih određenog aktom Vlade iz stava 2. ovog člana. Član 3. kaže – ograničenje iz stava 1. ne odnosi se na Republički hidrometeorološki zavod i Republički geodetski zavod, kao ni na angažovana lica za poslove prevođenja pravnih tekovina EU od strane Kancelarije za evropske integracije. Vi ništa drugo i ne radite. Ništa drugo ne radite, samo prevodite i te rogobatne prevode direktno šaljete u Skupštinu, kako bi ih Skupština usvajala. Ima jedna stvar koja je prosto neverovatna. Vi predviđate da otpustite ovoliki broj ljudi, ali, takođe, u članu 3. kažete da mogu da se angažuju lica, ali ne više od 10%, zaposlena na određeno vreme u republičkoj administraciji. Kada izračunate ovih 10% koje ćete zaposliti, imaćemo više od 30.624 zaposlenih i vi to ovde jasno govorite. Ko hoće da čita i tumači, potpuno mu je jasno da je ovo nova prevara od strane DS-a i Mlađana Dinkića. Tu nema nikakve dileme. Kada pogledate samo 2009. godinu, ovde su stvari potpuno jasne, šta građani Srbije mogu da očekuju. Pazite, od 1. januara do 11. septembra 2009. godine, iz Službe za upravljanje kadrovima Vlade Republike Srbije izašao je 71 javni konkurs za prijem u radni odnos u državne organe Republike Srbije; 44 javna konkursa se odnose na prijem, odnosno zapošljavanje u radni odnos državnih službenika, a 27 javnih konkursa se odnosi na prijem, odnosno zapošljavanje u radni odnos funkcionera u državni organ. Tako je 286 novih državnih službenika zaposleno na oglašenim konkursima i 67 novih funkcionera, takođe, na oglašenim konkursima. Ukupno 353 ljudi je zaposleno u periodu od 1. do 11. septembra 2009. godine. To je samo u 2009. godini, a hoćete racionalizaciju republičke administracije. To je isto kao što ste obećali one besplatne akcije od 1.000 evra. Da pogledamo kako to izgleda kada je u pitanju zapošljavanje po partijskoj liniji. Na osnovu evidentnih podataka koji su skinuti sa sajta Vlade Republike Srbije – 157 državnih službenika je u resorima koje vode funkcioneri DS - Boris Tadić i 32 funkcionera kojima upravlja DS, suma sumarum – 189; 99 državnih službenika u resorima koje vode funkcioneri G17, odnosno Mlađan Dinkić, i 11 funkcionera kojima upravlja G17, ukupno 110. Šta se čudite, sećate se da je Dinkić odmah majku Mirosinku, 2001. godine, zaposlio u Ministarstvu za rad i socijalnu zaštitu, čini mi se, a žena mu je otišla kod Labusa. Ko će kome, ako neće majci i ženi. To je jasno. Tu je i osam državnih službenika u resorima koje vode funkcioneri SPS-a. Rekorderi u zapošljavanju su: Ministarstvo finansija – 48, Ministarstvo pravde – 34, Ministarstvo životne sredine i prostornog planiranja – 46, Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja – 49. Otkud članstvo G17? Pa, svaki ima ugovor o radu, gotovo neće ostati nijedan. Ministarstvo zdravlja – 37. Pazite, u Ministarstvu zdravlja 37, a Bolnica „Dragiša Mišović“ gori, najverovatnije zato što je podmetnut požar da bi se prikrio kriminal prilikom rekonstrukcije. Ministar zdravlja, na pitanje – da li ćete podneti ostavku, kaže – svakoga dana se nešto desi u mom resoru. Zbog čega bi ministar trebalo da podnese ostavku? On je šest godina u tom ministarstvu, ili sedam. Ljudi moji, kakva je ovo država, kakvi ste vi ljudi, šta radite s ovom državom. Da bi građanima Srbije bilo potpuno jasno ko ste i kakvi ste, govori izjava svedoka Zorana Mitrovića, u vreme kada je ukupno dao 200.000 evra priloga DS-u u slučaju Gorana Kneževića. U to vreme, Zoran Milić je bio vlasnik privatne firme „Parkus“ DOO iz Novog Sada, koja je u svom vlasništvu imala još neka preduzeća. Kaže – krajem 2005. godine, ili početkom 2006. godine, dao sam 45.000 evra Goranu Kneževiću, a taj novac sam predao u prostorijama DS-a u Zrenjaninu. ''Jednom, tokom 2007. godine, čini mi se da su baš tada bili predsednički izbori'', to je za one paketiće koje idete i delite onima koje ste doveli na prosjački štap, koji umiru od gladi, ''drugi put, 2008. godine, i jednom sam novac doneo kući kod Gorana Kneževića.'' Interesantno, suma sumarum, to je 200.000 evra. On kaže – prijatelj sam Gorana Kneževića. Goran je bio predsednik Gradskog odbora DS-a i znao sam da novac ide u prave svrhe, tada, kao i sada. On sada, izgleda, ne nosi više Goranu Kneževiću, pošto je u zatvoru, nego nekom drugom članu DS-a. Ovo ste vi, pljačkaši i uništitelji Srbije i imovine Srbije. Pokazaću vam nešto što se graniči s nemogućim. Da li je moguće da se dešava u našoj državi? Ovo je ugovor o pružanju konsultantskih usluga – izrada i implementacija strategije privatizacije za Javno preduzeće „Jat ervejz“. Potpisan ugovor i ovde su oni koji su dobili pare. Pazite, Džeremi Mudi, neki veliki, koliko vidim, 2.024 evra je primao dnevno za svoje usluge, ukupno 80.000 evra za 33 dana. Neki Nikolas – 1.957, neki Francis – 1.917, pa 1.818, pa 1.750, 1.660, sve dnevno. Milutin Nikolić, šta mislite, da li je to radikal – 1.364 evra dnevno, Pavle Kavran – 1.250, Filip – 1.905, Džon – 1.905, Džejms Kuper –1.500 itd. Ukupno, ljudi, 1.250.000 evra je dato za ove konsultacije, a ''Jat ervejz“ je pred brankrotom. Ove pare nemaju ni savetnici Amerike za ovu svetsku ekonomsku krizu. Vidite li kakva je razmera pljačke koja se sprovodi u Srbiji, koju vi sprovodite, jer u to vreme, koliko znam, direktor ''Jat ervejza“ je bio iz DS-a. Da vas podsetim sad na Aerodrom ''Nikola Tesla'', na Bojana Krišta, na one koji su uzeli otpremninu, kao što nam govori ministar sada, pa otišli u ''Skijališta Srbije''. Dokle mislite da pljačkate ovu Srbiju i ovaj narod i da nam ovde obećavate, lažete kako ćete vi da sprovedete racionalizaciju? Kako je to moguće? Vi treba da odgovarate za ovo. To će biti više godina nego što smo sproveli pod Turcima.
Zahvaljujem, gospodine Todoroviću. Vaše vreme je isteklo. Reč ima narodni poslanik gospodin Velimir Ilić.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, čuli ste izlaganja mojih prethodnika i mislim da se može izvesti jedan zaključak – da je ovo što se danas događa i što je na dnevnom redu, ova tri zakona od kojih je Srbija očekivala izuzetno puno, da dobijemo jeftiniju državu, da dobijemo konačno jednu administraciju koja će biti državna administracija i koja će voditi računa o mnogim poslovima koji će se obavljati, čist marketing koji Vlada pravi da se dodvori građanima, tobože, neko želi da se smanji administracija. Čuli ste i sami ministra Dinkića, kada je u svom veoma dugom izlaganju, a ne znam po kom osnovu on izlaže ovde o smanjenju republičke i opštinske administracije, ispričao kako će za tri papira sada da se čeka na jednom šalteru, da se troši manje sredstava itd., a nije se setio, npr, kada je on nedavno sproveo veliku akciju u Srbiji – podela akcija po hiljadu evra za svakog stanovnika, kada je postrojio širom Srbije pet miliona ljudi, kada je se to sve propratilo uz direktne TV prenose, konferencije za novinare, silne savetnike itd., koliko je koštala ta akcija od koje do danas nije bilo ništa. Očekivao sam da ministar ekonomije izađe s nekim ekonomskim zakonima, da pričamo o problemu kako puniti budžet Srbije realno. Ne možemo ga puniti kreditima, ne možemo ga puniti kreditnim linijama. Sve ovo kad saberete, ovo smanjenje administracije, to je jedna mrvica u budžetu koja ne znači, maltene, ništa; samo će unesrećiti hiljade porodica, prvenstveno onih ljudi koji nisu poslušni, koji svesno i savesno obavljaju svoj posao i koji nisu stranački ljudi. Cilj svega ovoga je da se, umesto jedne državne administracije, koju treba da gradimo, pravi stranačka administracija, o čemu je ovde i do sada bilo reči. Znači, mi ćemo dobiti jednu stranačku administraciju, koja će raditi uvažavajući vladajuću koaliciju, tako da će doći do promene onih neposlušnih. Slušali ste ministra, kaže: "Ekipa za vrednovanje rada". Ko je taj iz vlasti ko će da vrednuje rad nekog opozicionara koji tamo radi godinama i radi odlično svoj posao? Zatim, davaće se određeni nalozi, određene kontrole i oni koji ne ispune ta njihova ocenjivanja i procenjivanja, dobiće otkaz. To je vrlo nekorektno. Kada se preračunaju i sve ono što će proći uz ovo, vidimo da u 2010. godini nećemo imati nikakve značajnije uštede. Ovo je sve toliko minorno, a ne pratimo odliv sredstava na drugi način iz budžeta, preko javnih preduzeća. Uzmimo ono o čemu smo ovde više puta govorili, a niko ne daje odgovor, marketinške organizacije koje rade na određenim marketinškim projektima za određena ministarstva, koliko se para daje. To je sto puta više nego što će se uštedeti ovim merama smanjenja administracije. Da vam ne pričam o javnim preduzećima, kakva je tu situacija i šta će se tu događati, kakve će se nove situacije tu javljati. Prema tome, ovo je jeftin marketing, koji je neko smislio da pred kraj godine, tobože, damo neku nadu da će iduće godine biti jeftinija država. Ne, biće znatno skuplja. Mi smo na prethodnim sednicama doneli dva puta više administracije, ozvaničili je preko agencija, komunalne policije, preko administrativnih regiona, nego što će se u ovom slučaju smanjiti. Preko dva puta će biti uvećana administracija nego što će se ovim smanjiti. Nedavno sam pratio jednu emisiju na RTS-u i kada sam slušao podatke koje je iznela gospođa Jovanović samo o jednom ministarstvu, Ministarstvu zdravlja, kolike su malverzacije i šta se tamo dogodilo, ne mogu da shvatim da to niko ne može da spreči i da se niko zvanično nije oglasio da to prokomentariše, da da neko saopštenje, a mi ćemo sada ovde ostaviti neke ljude bez posla, tobože, uz veliku, silnu kampanju koja će se voditi, a od nje neće biti nikakvih pozitivnih efekata. Sećam se emisija koje su bile pre nekoliko meseci, o tome da je budžet Srbije i budžet grada Beograda oštećen za preko dve i po milijarde evra samo što će tiče Luke ''Beograd'' i ''Ušća'', i opet ništa. Opet se ništa nije dogodilo, sve se to zaboravilo, prekrilo se nekim minornim afericama, i sve se to završilo. Da ne pričam o mnogim aferama u oblasti farmacije, o svemu onome što se događalo, o mnogim fondovima, o Agenciji za privatizaciju, o mnogim sredstvima koja su se potrošila, o pogrešnom ugovoru koji je sklopljen sa ''Fijatom'', gde ''Fijat'' nije uložio nijedan jedini dinar do danas, gde nije ispoštovan ugovor. Da ne pričam o efektima gašenja koncesije za izgradnju puta Horgoš-Požega, koje je imalo nesagledive posledice za srpsku privredu, za zapošljavanje u Srbiji i za realno punjenje budžeta. Ne mogu da shvatim da neko ugasi koncesiju koja je trebalo da počne da se radi i da sada imamo tolike štete. Da li znate kolike su štete od dana gašenja koncesije, kada je skoro trebalo da radovi počnu, do danas, samo u saobraćajnim nesrećama koje su se odigrale na Ibarskoj magistrali? To je nešto što ne može da se objasni, o poginulima, o povređenima, o velikoj materijalnoj šteti. Svaki dan se gine i niko to neće da stavi na dnevni red. Kako je moguće da neki savet za infrastrukturu poruši koncesiju koja je donesena u Srpskom parlamentu, koja je prošla kroz Parlament i zvanično ovde izglasana? Prema tome, ovo su čisto marketinški potezi i mislim da je sramota da se bavimo sitnicama i da ovde slušamo bombaste izjave ministara. Naravno, oni održe svoju besedu i odu, izgube se, neće da prisustvuju, neće da čuju kritike i da na kraju odgovore na to. Održe svoje slovo i odu. Voleo bih da je ministar privrede ostao da kaže kolika su dugovanja srpske privrede na kraju godine, kolike su kamate srpske privrede, kolika su dugovanja države. Prošli put pitamo Cvetkovića – vi ste se zadužili, a on kaže – jeste, uzeli smo kredit, ali niko se nije zadužio. Kako je moguće da se niko nije zadužio, a dobićemo tri milijarde? Ko će da plati taj kredit? Mislim da on ni sam sebi nije bio jasan šta je ovde odgovarao, šta je pričao, kakve je gluposti izneo i, jednostavno, pokupio se i otišao sav srećan; tobože je odradio to što je morao, odsedeo par sati i misli da to ima nekog efekta. Niko ne pričao koliko se para troši za bezvezne stvari iz budžeta. Juče sam posetio sela Deviće i Ostatiju na Goliji. Znate li šta sam video u svakom selu? Neka nevladina organizacija, "Naša Srbija", a dole potpisano "AP Vojvodina", izlepila je silne table kako oni kreću u razvoj tog kraja, sve poslove u Vojvodini su završili i sada su stigli i na Goliju. Zamislite jedno mesto – Ostatija na Goliji, gde ljudi kažu – ne znamo, došao je neko i doterali su beton i zabetonirali te ploče i te table, i piše ''Naša Srbija'', lepo to sve izlepili, stavili, oblepili i otišli. Pitam – jesu li vam doneli nešto? Kažu – ništa. Svako selo je tako to doživelo. Škola pored te table prokišnjava, pao krov i voda samo lije unutra. Lepili su ih i postavljali pred školama koje imaju dva đaka, a pre desetak godina imali su po dvesta- trista đaka. Sada imaju dva đaka, jedan dečak i jedna devojčica idu u školu, ali zato stoji ispred ogromna tabla. Kažu – došla su vozila, došli su ljudi, dovezli su beton, dovezli miksere i sve to oblepili, zalepili i postavili, jer Vojvodina je rešila sve probleme. Pajtić je sve završio i, evo, stigao je na Goliju, da i tamo pobije svoje table, da se vidi da je revnosan. Pošto je rešio sve probleme u Vojvodini, eto, dogurao je i do Golije, do jednog sela planinskog, do Devića, do tih gore sela, Osaonice. Bio je i predsednik Srbije. Rekli su da prave novu školu. Odmah svi ljudi glasali.Šta je bilo? Nema škole, škola kisne, sve propada. Sve je u nesreći, jadu, da vidite kako to izgleda. Prozori u školi – možete da provučete ruku napolje i da mašete kada dođu sledeći put, ne moraju deca da izlaze napolje, kroz zatvoren prozor proturite ruku. Mnogo se para iz budžeta troši, da ne pričam o narodnim kancelarijama, o raznoraznim glupostima koje su bile. Sada dolazimo u poziciju da će neko da vrednuje rad svakog činovnika. Zamislite koliko ima činovnika? Ima ih preko 500.000, preko 550.000 u Srbiji, i svako će da ga vrednuje, da ga prati. Ko su ti koji će da prate i da pišu kako radi, da sutra mogu da mu daju otkaz, naravno, ako bude nevaljao ili ako ne postupa u skladu sa zakonom? Ne pričam samo o lokalnoj administraciji, o republičkoj, pričam uopšte o administraciji u Srbiji. Kao što se ocenjuju i prosvetni radnici, evo, sad se ocenjuju i u zdravstvu ljudi. Ljudi ostaju bez posla. Smenjuju se vodeći ortopedi, hirurzi. Zašto? Zato što nisu pripadnici stranke koja je na vlasti u zdravstvu već desetine godina. Ne mogu da shvatim da čovek koji je 16 godina uspešan načelnik jedne službe, zato što nedavno nije hteo da potpiše partijsku knjižicu, smenjen. Rečeno mu je – spremaj se za penziju. Kaže – nemam još godine. Nije važno, ići ćeš u penziju, jer su tako konstatovali neki moćni. Mnogo se politizira, pravi se mnogo političke administracije, mnogo se ulazi u političke vode, umesto da se napravi prava državna administracija i da se poštuju državne institucije. Institucije gube sve više značaj. Među institucijama koje najviše gube značaj je i ovaj parlament. Pogledajte, važni zakoni se donose. Evo ko sedi u sali – Riza Halimi, ovo dvoje iz Jedinstvene Srbije, gospodin jedan iz SPS-a, par iz SPO-a i dva-tri iz DS-a. Toliko ste zainteresovani za ove zakone koji život znače da je to neobjašnjivo. Na primer, neki dan, Riza Halimi kaže – otvorili ste put dole koji nije završen, nije pušten u saobraćaj. Svi ste bili, ceo državni vrh. Ako sam ga dobro čuo, doduše, jako se slabo i čuje u ovoj sali. Evo, došao malo da se ispriča sa zemljacima, prenosi ovde šta se radi, direktan prenos iz Parlamenta. Jako je žalosno što u Srpskom parlamentu, kada su važne teme, nema poslanika; otpustiti 500 ljudi je velika stvar, ali otpustiti hiljade ljudi, to je za neke život. Vidim, ''Tehnički remontni zavod'', olako otpustiše ljude. Neki dan sam govorio ovde ministru Šutanovcu – nemoj smenjivati Ljujića, jednog sposobnog direktora u vojnoj industriji. On je doveo jednog svog dobrog čoveka, dobrog dečka, koji se trudio, ali prvi problem u prvoj sedmici nije mogao da reši. Evo, juče mu je bila sahrana, nije mogao da izdrži, čovek je stradao. Čovek je umro. Nije mogao da izdrži to. Nemojte gurati kadrove koji ne mogu da podnesu teret onog bremena koje ste vi nametnuli pojedinim ljudima i u unutrašnjosti i svugde. Neki dan sam govorio ministarki – nemojte pozivati opštine i naložiti vašima iz DS-a – hajde kući, otkud vi ovde da dolazite, a protestujete itd. Ljudi su otišli kući. Meni je jako žao tog novog direktora koji je podlegao, mlad čovek, ali nije mogao da izdrži teret jednog preduzeća, jer su mu odvade nametnuli kako da radi, da bude poslušan, a on je iza sebe imao hiljade ljudi koji su ga dole čekali i nesrećnik je stradao i, Bog da mu dušu prosti, podlegao. Zašto? Ne može tako da se vodi država. Gospodo iz DS-a, vi ste uveli neke krizne štabove. Ja sam bio jedini predsednik opštine koji nije dozvolio da se uvede nijedan krizni štab 2000. godine u Čačku. To je razorilo i potpuno uništilo srpsku privredu. Mene zovu neki koji su sad u Vladi veliki funkcioneri, pa kažu – Iliću, šta radiš, dolaziu ''Zastavu'', zauzeli smo je, dovodi ljude ako imaš, postavljamo krizni štab. Ja kažem – ljudi, da li ste normalni, koji ćete đavo tamo, bežite što dalje odatle. Nećete moći ništa da uradite. Ministar ekonomije mora malo privredom da se bavi, moramo da vidimo šta konačno da se uradi s tim Borom, s tim Majdanpekom, s tim ''Magnohromom'', s tom Elektronskom industrijom, s ''Viskozom'' i s ostalima, kako gospodo da se počne puniti budžet realno? Šta sa poljoprivredom da uradimo u ovom momentu? Nemojte se samo hvaliti i pričati priče. Pričamo o smanjenju administracije, ali kada je bio otkup šljive, sertifikat je morao da se vadi u Bečeju. Da li znate, kada sam se jednog jutra pojavio u Bečeju, da je bilo pet hiljada ljudi koji su došli da vade sertifikat. Neka jadna žena kaže – ljudi, za 20 dana ne mogu da vam popunim obrasce. Posle se i odustalo, ali je kampanja propala, šljiva je potrulela, i nikom ništa. Bečej nikad nije bio proizvođač šljive. Ko je tamo napravio glavnu kancelariju za sertifikate? Pa, mi smo sve šljive proizveli u Institutu za voćarstvo u Čačku, a otišli po sertifikat u Bečej. Nikad nisam čuo da tamo postoje neki silni voćnjaci itd., ali je neko hteo da prebaci silne pare, silna sredstva Bečeju i da napravi jedan opšti haos. Zamislite onoga iz Valjeva, iz Arilja, kada mora da putuje i sedi dva dana i čeka sertifikat? To je sve naopako što radite i ne vodi ničemu i neće nas odvesti nigde. Zato Srbija propada. Najrodnija godina u poslednjih 20 godina, seljak nikad bedniji, nikad veća sirotinja nije ni bila. Prema tome, moramo nešto poraditi, ali dajte da sednemo, da se dogovorimo. Stavite ove ozbiljne teme na dnevni red. Nemojmo pričati samo prazne priče. Nemojmo dozvoliti da jedan ministar, jedno ministarstvo brine o svemu. Ko je radio ovaj zakon? Ko je autor ovog zakona? Koje ministarstvo je pravilo ovaj zakon, ova tri zakona koja su pred nama? Koji ministar je radio, da li Marković ili Dinkić? Nemojte, molim vas, ispadamo smešni. Ministarstvo koje ima milijardu drugih problema radi zakon o smanjenju administracije u lokalnoj samoupravi. Vi ste sve završili u ekonomiji, u privredi, sve cveta, banke, krediti, sve funkcioniše, i sada vam je palo na pamet da radite i zakon o smanjenju lokalne administracije. Prema tome, ne vodi na dobro, nemojte se brukati, povucite ovaj zakon. Sedite, dogovorite se šta hoćete, kao što vam savetujem i za statut Vojvodine. Nemojte se brukati. Nemojte iznositi nešto što je protivustavno. Čitav svet nam se smeje kakve zakone donosimo, i sve to pod firmom neke EU. Pa, Evropska unija se smeje. Zar mislite da Evropska unija ne kontaktira s opozicijom? (Predsednik: Zahvaljujem, gospodine Iliću. Vreme.) Da li mislite da ambasade ne kontaktiraju s opozicijom? Mislite li da Svetska banka ne dolazi u opoziciju?
Zahvaljujem. Nastavićemo nakon pauze u 15 časova. Reč će imati narodni poslanik Zoran Šami. [[Posle pauze – 15.00]] Reč ima gospodin Zoran Šami. Izvolite. (Narodni poslanik Miloš Aligrudić, s mesta: Povreda Poslovnika. Imam informaciju da je ministar Ljajić tu). Izvolite. Povreda Poslovnika, gospodin Aligrudić.
Odnosi se na član 27. To se može tumačiti na različite načine. Verovatno zato što tumačimo na različite načine, vi nama kažete da nema povrede Poslovnika, a mi vama kažemo da ima. Naime, potpuno je prirodno da mora da postoji neka vrsta doslednosti u načinu vođenja Skupštine, u smislu tog istog člana 27. Poslovnika, koji je upućujuća norma u odnosu na druge članove Poslovnika kada je reč o tome kako se vodi sednica. Jednom prilikom, vi kao predsedavajuća prekinete sednicu i kažete da nema smisla nastavljati je zato što nema ministara. To se desilo prošle nedelje, pa odložimo sve za ponedeljak. Danas, u vreme kada je zakazan nastavak sednice, počinjemo rad tako što prozivate prisutnog predstavnika poslaničke grupe a da za to vreme nema nijednog od ministara prisutnih u sali, iako ih je jutros bilo čak tri. Ne postoji nijedan poslanik DS-a, možda jedan samo, u sali ovog trenutka, koji je, uzgred budi rečeno, govorio o ovoj temi, pa je, verovatno, čovek zainteresovan, pripremio se. Stoga, prosto ne mogu da verujem da ovo treba da bude uobičajen i normalan način na koji se radi. Ono na šta minimalno mogu da vas pozovem, u smislu tog istog člana 27, jeste da makar budete dosledni u tome kako se vodi Narodna skupština, ako ste to u stanju da to učinite, a ako niste, to nam stavite do znanja, pa da makar znamo da se nikada ništa neće ponoviti u ovoj skupštini, da nikada ne možemo da znamo kako da se pridržavamo određenih pravila i načela u radu. Jednom je moguće jedno. Drugi put je moguće drugo itd. Prema tome, ne znam šta ćete da radite. Verovatno ćete mi reći da ne postoji povreda Poslovnika, da to spada u domen vašeg arbitražnog odlučivanja. Svaka čast, nastavite i dalje, ali bih vam predložio da napravimo malu pauzu pre nego što dođu ministri, ili bar jedan od njih, da bismo mogli ovu raspravu da nastavimo na adekvatan način.
U pravu ste. Nije korektno da raspravljamo a da nema ministra. Imam informaciju da je ministar u zgradi i da će svakog momenta ući u salu, a da, verovatno, dok ne dođe ovde, njegovi saradnici beleže i prate sve što se događa. Nije svejedno da li ministri uopšte imaju nameru da dođu ili su u zgradi. Kako je meni rečeno, možemo ih očekivati svakog trenutka. Prihvatam vašu sugestiju i daću pauzu od 15 minuta. [[Nastavak posle pauze – 15.20]] Poštovani narodni poslanici, još nemamo uslova za rad. Predlažem da sačekamo još 15 minuta, pa ako nema predstavnika Vlade, odložićemo sednicu za sutra. [[Nastavak posle pauze – 15.33]] Gospodo poslanici, zbog sprečenosti ministara da učestvuju danas u radu, nastavljamo rad sutra, u 10 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2009. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 87 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da imamo uslove za rad Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži objašnjenje ili obaveštenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? (Da.) Gospodin Markićević Miroslav ima reč. Izvolite.