Austatud Riigikogu! Alustame täiskogu VIII istungjärgu viienda töönädala esmaspäevast istungit. Kõigepealt on võimalik üle anda eelnõusid ja arupärimisi. Vabariigi Valitsuse esindaja Heili Tõnisson, palun!
Austatud härra esimees! Hea Riigikogu! Vabariigi Valitsus algatab täna viis seaduseelnõu. Esiteks, kutseseaduse muutmise seaduse eelnõu. Riigikogus esindab seaduseelnõu menetlemisel Vabariigi Valitsust haridus- ja teadusminister Jevgeni Ossinoviski. Teiseks, kalandusturu korraldamise seaduse eelnõu. Kolmandaks, Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seaduse eelnõu. Eelnimetatud kahe seaduseelnõu menetlemisel Riigikogus esindab Vabariigi Valitsust põllumajandusminister Ivari Padar. Neljandaks, 2014. aasta riigieelarve seaduse muutmise seaduse eelnõu. Ja viiendaks, hasartmänguseaduse, meediateenuste seaduse ja reklaamiseaduse muutmise seaduse eelnõu. Nende kahe seaduseelnõu menetlemisel Riigikogus esindab Vabariigi Valitsust rahandusminister Jürgen Ligi. Aitäh!
Kalev Kallo, palun!
Austatud eesistuja! Lugupeetud kolleegid! Rea Eesti Keskerakonna fraktsiooni liikmete nimel on mul üle anda arupärimine rahandusminister Jürgen Ligile. Arupärimise teema on maksupettuste vähendamine kütuseäris. 2014. aasta juunis mõistis Harju Maakohus kokkuleppemenetluses Oleg Belokrõlovi ja tema üheksa kaasosalist süüdi suuremahulise käibemaksupettusega tegelemiseks kuritegeliku ühenduse loomises. Käibemaksupettuse tagajärjel jäi riigil saamata üle 30 miljoni euro. Kohtuotsuse kohaselt peavad asjaosalised tagastama eespool mainitud 30 miljonist vähem kui 7 miljonit eurot. Oleg Belokrõlovi firmadelt tarnisid teiste seas kütust ka AS Jetoil, AS Olerex ja veel paljud teised. Seejuures on Jetoil ja Olerex viimastel aastatel võitnud kümnete miljonite eurode eest riigihankeid. Äripäevas avaldatud andmete põhjal on 2012. aasta algusest tänaseni võidetud riigihangete rahaline maht Jetoili ligi 95 miljonit eurot ning Olerexil küündib see maht 20 miljoni euroni. Olerex ja Jetoil kinnitavad, et polnud Belokrõlovi maksupettusest teadlikud. Samas on Äripäev korduvalt välja toonud, et kumbki ettevõte pole nõustunud avalikustama kogu oma tarneahelat. Seoses sellega on meil ministrile neli küsimust.
Aitäh! Vastu on võetud viis seaduseelnõu, mille kohta juhatus langetab otsuse kodu- ja töökorra seaduse alusel. Arupärimine edastatakse adressaadile, kui see vastab samas seaduses sätestatud nõuetele. Palun teeme kohaloleku kontrolli! Kohal on 84 Riigikogu liiget, puudub 17. Päevakord. Lisaks sellele, mis on teile esitatud päevakorras, on põhiseaduskomisjon teinud ettepaneku täiendada kolmapäevase istungi päevakorda isikut tõendavate dokumentide seaduse ja riigilõivuseaduse muutmise seaduse eelnõuga 699, kus tuleks läbi viia teine lugemine. Koos selle parandusega panen päevakorra hääletusele. Austatud Riigikogu, teen ettepaneku kinnitada käesoleva nädala päevakord. Palun võtta seisukoht ja hääletada! Päevakorra kinnitamise poolt on 74 Riigikogu liiget, vastu ei ole keegi, 1 on erapooletu. Päevakord on kinnitatud.
Tänane esimene päevakorrapunkt on Riigikogu liikmete Reet Roosi, Sven Sesteri, Peeter Laursoni, Siim Kiisleri, Helir-Valdor Seederi, Urmas Reinsalu, Andrus Saare, Kaia Iva ja Margus Tsahkna esitatud arupärimine parvlaevaühenduse kohta Hiiumaa ja Saaremaaga. Arupärijate nimel Siim Kiisler, palun!
Auväärt esimees! Austatud Riigikogu! Koos kaheksa fraktsioonikaaslasega IRL-ist esitasime 17. juunil auväärt riigikontrolörile arupärimise parvlaevaühenduse kohta Hiiumaa ja Saaremaaga. Tõdesime tookord, et juba möödunud aasta sügisel otsustas toonane Vabariigi Valitsus, et riigi ja maksumaksjate huvides on otstarbekas korraldada parvlaevaühendust riigi äriühingu omandis olevate laevadega ning turult hankida vaid operaatoriteenust. Seda tehti just selle põhjendusega, et Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium oli esitanud konkreetsed arvutused, mis kinnitasid, et sel viisil laevaühenduse tagamine on maksumaksjale selgelt kasulikum. Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi arvestuste kohaselt on see summa, mille võrra see kasulikum on, 6–8 miljonit eurot aastas. Sellest hoolimata teatas valitsuskabinet juunikuus ootamatult, et kuulutatakse välja hoopis operaatorihange kümneks aastaks, mis tähendab, et kuni aastani 2026 soovitakse opereerimine lukku lüüa ja see jääb kogu selleks pikaks ajaks ühe ettevõtte kätte, kes hanke võidab. Sellega seonduvalt on meil riigikontrolörile neli küsimust, millest minu arust väga oluline on just küsimus tasuvuse kohta. Kas riigikontrolöril on teada, millised kalkulatsioonid olid olemas ja miks selline otsus tehti, kui avalikkusele on jätkuvalt teada, et valitud tee on maksumaksjale kahjulikum? Aitäh!
Arupärimisele peab vastama riigikontrolör Alar Karis. Palun!
Lugupeetud juhataja! Austatud arupärijad! Head Riigikogu liikmed! 17. juunil pöördusid üheksa Riigikogu liiget minu poole arupärimisega ja esitasid küsimusi parvlaevaühenduse korraldamise kohta liinidel Rohuküla–Heltermaa ja Kuivastu–Virtsu. Arupärijad märgivad, et Vabariigi Valitsus otsustas 2013. aasta sügisel, et otstarbekas on korraldada parvlaevade ühendust mandri ning Saaremaa ja Hiiumaa vahel riigi äriühingu omandis olevate laevadega ning turult hangitakse vaid operaatoriteenust. Käesoleva aasta 12. juunil teatas valitsuskabinet, et riik kuulutab välja hanke, leidmaks alates 1. oktoobrist 2016 operaatori kümneks aastaks. Arupärijate hinnangul olid valitsuse selgitused 2013. aasta sügisese otsuse muutmise kohta ebapiisavad ja vastuolulised. Arupärijate küsimustele vastamiseks vaatas Riigikontroll läbi dokumendid, mis puudutavad valitsuskabineti protokolliliste otsuste ettevalmistamist ja hilisemat rakendamist arupärimises nimetatud teemal. Samuti küsisime selgitusi endiselt majandus- ja kommunikatsiooniministrilt ning praeguselt majandus- ja taristuministrilt, Riigikantseleilt, Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi asjaomastelt ametnikelt, AS-i Tallinna Sadam nõukogu ja juhatuse esimehelt ning Saaremaa Laevakompanii esindajatelt. Oma vastuses eeldan, et Riigikontrollile esitatud materjalid ja selgitused on tõesed ning täielikud. Selles veendumiseks me eraldi kontrollitoiminguid ei teinud. Asun küsimuste juurde. Esimene küsimus: "Milline on Teie hinnang valitsuse otsusele loobuda laevade ostust või ehitusest ning korraldada avalik konkurss operaatori leidmiseks koos laevadega olukorras, kus on teada, et turul puuduvad võimalikud alternatiivsed pakkujad?" Vastan, kuid kõigepealt pean täpsustama, et kuigi arupärimise esitajad viitavad oma küsimustes valitsuse otsusele, pole valitsus oma istungil parvlaevade teemal tegelikult õigusjõulisi otsuseid ega korraldusi teinud. Küll aga on seda teemat arutatud valitsuskabineti nõupidamistel, mis on valitsusliikmete nõupidamise vorm. Seal ei tee valitsus otsuseid Vabariigi Valitsuse seaduse mõistes. Kabinetinõupidamistel on parvlaevade asjus esitatud info võetud teadmiseks, kujundatud seisukohti ja antud heakskiit endisele tegevusele. Nüüd esimese küsimuse vastuse juurde. Valitsus on teatavasti kollegiaalne organ, kes püüab langetada oma otsused konsensuslikult. Riigikontrollile antud selgitustest nähtub, et valitsuses ei olnud enam üksmeelset kindlustunnet 2013. aasta sügisel tehtud otsuse elluviimiseks, kuna elluviijate vahel oli erimeelsusi. Näiteks puudus Riigikontrollile antud selgituste järgi parvlaevad soetama pidanud Tallinna Sadama nõukogul veendumus, et laevade äriühingule soetamine ning nende hilisem opereerida andmine avaliku konkursi teel on kooskõlas riigiabi reeglitega. Ühtlasi leiti nõukogus, et ministri suunised on ebaselged ja minister on äriühingu üldkoosoleku rollis andnud nõukogule selliseid suuniseid, mis ei kuulu aktsionäri pädevusse. Ministeeriumi ametnikud seevastu leidsid, et kõnealusel juhul ei oleks olnud tegu keelatud riigiabiga ning Tallinna Sadama nõukogu lihtsalt otsis põhjusi, et protsessi venitada. Riigikontroll ei ole õigusvahemees ning meie roll ei ole välja kuulutada ministeeriumi ja Tallinna Sadama vaidluses võitjat ega kaotajat. Kokkuvõtteks võib öelda, et selle asemel et konstruktiivselt ja edasiviivalt tegelda parima praamiühenduse tagamisega, kulutasid ministeerium ja tema valitsemisel olev äriühing väärtuslikku aega viljatutes vaidlustes. Teine küsimus: "Kas valitsuse otsuse aluseks olnud memorandumis kirjeldatud operaatori hanke tingimused on käsitletavad suunatud riigihanke tingimustena?" Riigikontrolli hinnangul ei olnud Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi korraldatud hanketingimused vedaja leidmiseks Rohuküla–Heltermaa ja Kuivastu–Virtsu liinidel sellised, mis oleksid mõnd ettevõtet selgelt eelistanud. Hanke tingimused ning pakkumuste hindamise metoodika ei andnud Riigikontrolli arvates ühelegi pakkujale edumaad hanke võitmiseks. Korraldatud hange soosib pakkujat, kes vajab praamidega operaatoriteenuse osutamiseks riigilt kõige vähem dotatsiooni. Kolmas küsimus: "Millistel kalkulatsioonidel põhines valitsuse otsus kuulutada välja hange operaatori leidmiseks koos laevadega?" Valitsuskabinet sai kujundada oma seisukohta, toetudes nendele materjalidele, mis on esitatud kabinetinõupidamistel ja talletatud vastavas infosüsteemis. 12. juunil 2014 valitsuskabinetis toimunud arutelul esitatud materjalide hulgas oli memorandum kahel leheküljel, alternatiivide võrdlus ühel leheküljel ning Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi esitlus parvlaevaühendusest (kokku viis slaidi). Samas ei ole valitsuskabinet oma hoiakute kujundamisel seotud talle esitatud kirjalike materjalidega, vaid on loomulikult vaba arvestama kõikvõimalikku muud infot ja muid asjaolusid. Neljas küsimus: "Valitsus on teavitanud, et ta kohustab AS-i Tallinna Sadam osalema operaatori leidmise konkursil, mis tähendab, et Tallinna Sadam peaks lisaks laevade omandamisele asuma tegelema ka operaatoriteenusega. Millisele äriplaanile tugines valitsuse sellekohane otsus ning kas peate seda põhjendatuks?" Eeldan, et küsimuse esitajad on pidanud silmas Tallinna Sadama äriplaani. Korrektsuse huvides toon ära ka valitsuskabineti protokollilise otsuse sõnastuse 12. juunist 2014. See on järgmine, ma tsiteerin: "Pidada vajalikuks, et konkurentsi tagamise eesmärgil AS Tallinna Sadam osaleb punktis 1 nimetatud riigihankel ja teeb toiminguid hankel osalemiseks vajalike parvlaevade soetamiseks." Selles viidatud punktis 1 on juttu kabineti otsusest toetada, et Majandus- ja Kommunikatsiooniministeerium kuulutab välja riigihanke vedaja leidmiseks parvlaevaliinidele. 12. juunil 2014 toimunud valitsuskabineti nõupidamisel ei olnud Tallinna Sadama nõukogul kinnitatud äriplaani Rohuküla–Heltermaa ja Kuivastu–Virtsu liinil ei parvlaevadega opereerimiseks ega selleks vajalike laevade soetamiseks. Hiljem on parvlaevade opereerimise hankel pakkumise tegemine ja uue ärivaldkonna avamine toimunud AS-i Tallinna Sadam nõukogu heakskiidul. Ühtlasi märgin ära, et Tallinna Sadamal ei olnud vastavat äriplaani ka eelmise aasta valitsuskabineti protokollilise otsuse vastuvõtmisel. See oli 26. septembril 2013. Tookord otsustati kabinetis kiita heaks üldine põhimõte korraldada tulevikus parvlaevaühendust mandri ning Saaremaa ja Hiiumaa vahel riigi äriühingu või selle tütarettevõtja omandis olevate laevadega. Tingimuseks seati, et kaasnevad kulud ei suurene, kui võrrelda neid mandri ning Saaremaa ja Hiiumaa vaheliste parvlaevaühenduste praeguse riigipoolse toetamisega. Kokkuvõtteks. Mul ei õnnestunud kohata kedagi, kes kogu selle aasta kestnud parvlaevasaaga puhul kinnitaks, et see on tugevdanud tema usku riigi suutlikkusse efektiivselt ja arukalt tegutseda ning probleeme konstruktiivselt lahendada. Pigem vastupidi. Toon näite elust endast. Kui meie auditimeeskond oli parasjagu teel Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumisse küsitlema käesolevale arupärimisele vastamise tarvis sealseid ametnikke, võttis n-ö kodanikuvaate kokku meid vedanud taksojuht. Jutuks tulnud järjekordse uudise peale parvlaevade hankimise teemal sõnas ta: "Kuradi tsirkus, riik või asi!" Ei kodaniku ega riigikontrolörina ei taha ma, et selline arvamus riigist leviks. Tänan tähelepanu eest!
Küsimused riigikontrolörile. Siim Kiisler, palun!
Aitäh! Austatud riigikontrolör! Kas ma saan õigesti aru teie vastusest kolmandale küsimusele, et 2013. aasta septembrikuus oli valitsusele esitatud materjalides Majandus- ja Kommunikatsiooniministeeriumi kalkulatsioon, mis kinnitas, et tollase plaani kohaselt hoitakse kokku 6–8 miljonit eurot aastas ehk siis kümne aasta peale 60–80 miljonit eurot, aga kui juunikuus loobuti esialgsest plaanist soetada laevad riigile kuuluvale äriühingule, siis mingit teistsugust arvestust ei esitatud ega lükatud ümber ka seda kokkuhoiunumbrit?
Aitäh! 26. septembri otsuse juures esitatud kalkulatsioonid baseerusid tegelikult ka hinnangutel, kus ehituse maksumuseks oli 30 miljonit eurot. 12. juuni otsuse vastuvõtmisel ei olnud objektiivseid kalkulatsioone sel põhjusel, et ei olnud küsitud konkreetseid pakkumisi laevade ehitamiseks. Ehituse maksumused olid ka siis hinnangulised ja hindade indikatsioonid saadi ostuläbirääkimiste käigus.
Kalev Kotkas, palun!
Tänan, härra eesistuja! Austatud riigikontrolör! Parvlaevaliikluse tuleviku kontekstis räägitakse mingist nn Partsi plaanist. Kas te olete oma uuringut tehes aru saanud, kuivõrd see nn Partsi plaan erineb praegusest sündmuste käigust?
Tänan küsimuse eest! Kahjuks ei ole Riigikontrolli jõudnud ühtegi indikatsiooni ega ka andmeid selle kohta, et kuskil on olemas nn Partsi plaan. Me räägime kahest valitsuskabineti istungist: üks oli 26. septembril 2013 ja teine oli 12. juunil 2014. Selle kohta, kas inimesed vahepeal kohtusid omavahel ja pidasid plaani, Riigikontrollil andmed puuduvad. Kindlasti on igal riigikogulasel, aga ka valitsusliikmel, igal kodanikul õigus omavahel suhelda.
Kalle Laanet, palun!
Aitäh, austatud juhataja! Austatud riigikontrolör! Kas ma mõistan õigesti, et ka teie ei ole aru saanud, kust see summa 6–8 miljonit eurot, mida siin mitme isiku suu läbi on nagu mantrat korratud, on võetud? Kuidas on üldse võimalik, et selliste n-ö tinglike arvudega avalikkuse ees opereeritakse?
Aitäh! Nagu ma teile juba ühes vastuses ütlesin, on need hinnangulised summad, mis on saadud läbirääkimistel parvlaeva ehitajatega. Teatavasti saab parvlaeva õige hinna teada ikka siis, kui on tehtud konkreetsed pakkumised. 26. septembril kaaluti küll alternatiive, mida oli kokku kümme, ja kõige paremaks tunnistati või esimese koha sai alternatiiv, mille kohaselt jätkataks praeguse kompaniiga ja hiljem oleks võimalik laevad välja osta.
Helir-Valdor Seeder, palun!
Aitäh! Austatud riigikontrolör! Ma pean ütlema, et teie tänane vastus on olnud tavapäraste Riigikontrolli audititega võrreldes ebaharilikult ettevaatlik ja üldsõnaline. Seda arupärimist, mis esitati suve algul, tuleb kindlasti vaadata omas ajas. Nüüdseks on protsess edasi nihkunud ja me oleme saanud rohkem teada ka tegeliku olukorra kohta. Mul on kaks küsimust. Kas Riigikontrollil on plaanis järgmisel aastal põhjalikumalt auditeerida mandri ja saarte vahelise praamiliikluse korraldamist ja kõiki neid hankeid, mis Eesti riik on läbi viinud ja ilmselt ka tulevikus läbi viib? Seda esiteks. Teiseks, kas teil on nüüd tagantjärele kujunenud ka mingi arvamus, mis oleks olnud õige?
Aitäh! Kui te lubate, siis ma alustan viimasest küsimusest. Ma ei usu, et me oleksime praegu väga palju targemad, ja täna ei saa ka veel midagi tagantjärele öelda, sest ühelt poolt on sisse antud vaidlus, mindud kohtuteele ja teiselt poolt käib läbirääkimistega hange. Seetõttu protsess alles käib. Tagantjärele hinnangut ei ole praegu kindlasti võimalik anda. Aga vaadates asjale otsa, on selge, et jäänud on halvad ja väga halvad valikud. Mis puudutab ettevaatlikkust, siis ma ei saaks öelda, et tegemist on ettevaatlike seisukohtadega. Need seisukohad baseeruvad ütlustel ja arvamustel, mis Riigikontroll on saanud eri osapooli intervjueerides. Kindlasti ei ole mõttekas hakata teile täna siin intervjuude tulemusi ette lugema, sest need on kohati vastakad. Sealt ka see minu seisukoht, et me ei ole selles kontekstis kohtumõistja eri institutsioonide vahel.
Tarmo Mänd, palun!
Austatud riigikontrolör! Oma ettekandes sa ütlesid, et Riigikontroll ei ole õigusemõistja. Väga õige. Riigikontroll annab hinnangu, kuidas riigi vara, praegusel juhul raha, kasutatakse. Nii palju kui mina olen asjast aru saanud, on küsimuse püstitatus olnud selline, et praegune tootlusahel on väga pikk, aga kui riik oleks praamide omanik, siis hoitaks sealt vahelt raha kokku. Teie seostasite küsimuse tulevikupraami hinnaga. Need asjad ei ole omavahel kooskõlas. Milline on ikkagi teie hinnang selle 8 miljoni kohta? Kas praeguse liini alusel on võimalik tootlusahelat lühendada või kas riik peaks soostuma sellise olukorraga, nagu nüüd on tekkinud?
Aitäh! Riik ei peaks kindlasti soostuma olukorraga, mis on tekkinud. Mis puudutab minu vastust eelmisele küsimusele, siis küsimus ongi hinnangutes, need ei baseeru otsestel kalkulatsioonidel. Ka mina ei tea, kust see 8 miljonit vahekasu on saadud, sellepärast et see on hinnanguline. Võib-olla on see summa 10 miljonit, võib-olla on see 6 miljonit. Aga kindlasti on Riigikontroll huvitatud, et parvlaevaliiklus toimuks ka pärast 1. oktoobrit 2016 ning et see oleks võimalikult efektiivne ja maksumaksjale võimalikult odav.
Enn Eesmaa, palun!
Suur aitäh! Austatud riigikontrolör! Mulle tundub, et teie vastused, eriti kokkuvõte ja ühe juhtiva töötaja tsitaat selle kokkuvõtte lõpus, olid tavatult otsusekindlad ja isegi teravad. Ma ei nõustu sellega, nagu oleksid vastused olnud kuidagi väga ümmargused. Parvlaevaliikluse kohta on mitmeid plaane, mõni nendest, nagu äsja kuulsime, on isegi nimeline. Kas teieni on jõudnud ka mõni selline plaan, mille kohaselt Hiiu- ja Saaremaa inimesed saavad parvlaevaga tasuta sõita?
Aitäh! Küsimused, mis meile olid arupärimises esitatud, tõenäoliselt ei eeldanud vastajatelt sellise alternatiivi käsitlemist. Need olid konkreetsed küsimused konkreetsete tehingute kohta. Ma ei oska anda ega soovi anda hinnangut selle kohta, kas tasuta parvlaevaliiklus on võimalik või ei ole. Plaane on olnud mitmesuguseid. Ühe plaani järgi tuleb muuta hädaolukorra seadust, et siis, kui pärast 1. oktoobrit 2016 tekib hädaolukord, oleks võimalik seda seadust rakendada. Paraku tõenäoliselt see nii lihtne ei ole, sest kui hädaolukorra seadust ka muudetaks, puudutaks see pigem sellist olukorda, kus parvlaevavedaja praegu ühel hetkel otsustaks seda vedu mitte jätkata, mitte et seda saaks rakendada siis, kui pärast lepingu lõppemist ei ole võimalik leida uut alternatiivi ja lahendust.
Tarmo Tamm, palun!
Aitäh, juhataja! Lugupeetud riigikontrolör! Räägitakse laevade soetamisest ja laevade ostust, aga ma ei ole veel kuulnud seda, kui palju see kõik maksma läheb. Kas on olemas ka mingi orienteeriv hind, kui palju see maksma läheb ja millistest allikatest see kulu kaetakse? Kust riik selleks raha leiab?
Aitäh! Rahaküsimus on ilmselt küsimus rahandusministrile, kes oskaks kindlasti öelda, kust see raha tuleb. Aga nagu ma mainisin, on ühe parvlaeva hind hinnanguliselt 30 miljonit eurot. Nii et kui on neli parvlaeva, siis saab teha lihtsa kalkulatsiooni, mis see kokku maksab.
Remo Holsmer, palun!
Aitäh, austatud juhataja! Lugupeetud riigikontrolör! Mul on küsimus võimaliku säästu kohta, millele ka arupärijad on viidanud. Kas ma sain teie vastustest õigesti aru, et teie oma vastuse koostamise käigus ei leidnud kinnitust sellele, et aastas oleks võimalik viidatud 6–8 miljonit eurot kokku hoida?
Aitäh küsimuse eest! Kuna otseselt sellist küsimust ei olnud riigikontrolörile esitatud, esitatud oli üldisem küsimus, siis me seda sellise nurga alt ka ei vaadanud ja ma ei oska öelda, kust see 6–8 miljonit eurot pärit on.
Kalev Lillo, palun!
Aitäh! Hea riigikontrolör! On üldteada fakt, et minister Juhan Parts pidas rohkem kui poolteist aastat läbirääkimisi olemasolevate parvlaevade ostmiseks ja soetamiseks, aga mingisugusel salapärasel põhjusel ei jõudnud ta tulemuseni. Kas teile on teada põhjus, miks seda ostu-müügitehingut ei toimunud?
Aitäh! Jah, läbirääkimised algasid 3. novembril 2011 ja lõppesid nurjumisega 25. juunil 2013, kusjuures teadaolevalt oldi ju vist kokkulepet saavutamas. Mis oli põhjus? Mina ei oska öelda, miks läbirääkimised nurjusid.
Austatud rahvasaadikud, kodukord lubab siin ühe küsimuse. Indrek Saar, palun!
Aitäh! Lugupeetud ettekandja! Tulen tagasi Kalev Kotkase küsimuse juurde. Kuna te olete nüüd vaaginud kogu seda protsessi ja ka otsuseid, mis valitsuses on tehtud, kas te ütleksite siis kokkuvõtvalt, milline sisuline vahe oli sellel otsusel, mis langetati valitsuses seoses parvlaevadega septembris 2013, ja sellel, mis langetati juunis 2014.
Aitäh! Neid arutelusid on ju olnud mitu. Üks variant oli see, et ostuoptsiooniga välja osta. Kaalumisel on olnud, et ainult operaatoriteenus, siis on olnud variant, et ostame laevad kümneks aastaks välja. Need on väga erinevad variandid ja kõiki on kaalutud, kusjuures mõlemal valitsuskabineti nõupidamisel. Ka minister Palo on seisukohal, et kõige mõistlikum variant oleks riigil laevad välja osta või enda käsutusesse võtta. Aga ilmselt on põhjuseks, miks asjad ei ole nii läinud, ajapiirang. Teatavasti oli ka septembri kabinetiarutelul ühe küsimusena üleval see, kas laevad saavad ettenähtud aja jooksul valmis, et need võiksid 1. oktoobrist 2016 sõitma hakata.
Jaanus Tamkivi, palun!
Aitäh, esimees! Lugupeetud härra Karis! Enne te ütlesite ühes oma vastuses, et riigil on nüüd selles küsimuses jäänud halvad ja väga halvad lahendused. Kas teil praeguses olukorras, kui hange on käimas, see ei ole veel lõppenud, on rohkem informatsiooni või millel see arvamus põhineb, et tulemus saab olema just halb või väga halb?
Aitäh küsimuse eest! Minu arvamus baseerub sellel, et aeg, mis meile on antud, lihtsalt tiksub täis. Sest nagu ma ütlesin, meil on kohtuvaidlus. Kui kohtuvaidlus jätkub, siis ei saa välja kuulutada hanke, mis praegu on läbirääkimiste teel arutamisel, võitjat. Ja see tähendab, et kindlustunne, mis inimestel võiks olla ja peaks olema, järjest väheneb. Sellest tuleneb ka minu vastus, et on ainult halvad ja väga halvad lahendused. See ei tähenda seda, et halb lahendus ei oleks lahendus ja et liiklus katkeks.
Peep Aru, palun!
Aitäh, lugupeetud esimees! Hea riigikontrolör! Ma olen ka pressi kaudu kursis, et hanked käivad ja läbirääkimistega pakkumisel on nüüd lausa kaks pakkujat. Sellest tulenevalt tegi mind samuti ärevaks see lause, et on vaid halvad ja väga halvad lahendid. Mis on ikkagi need konkreetsed kriteeriumid, mis lubavad öelda, et riigil on parvlaevanduses ainult halvad ja väga halvad tulevikuväljavaated?
Teie küsimusele vastates rõhutan veel kord: see tuleneb sellest, et aastast 2011, kui see teema uuesti üles kerkis, ei ole me jõudnud lahenduseni. Ja mida rohkem aeg edasi liigub, seda väiksem on võimalus, et me ise kontrollime olukorda ja jõuame kõige parema lahenduseni. Tõsi, ma olen täiesti päri sellega, et praegu on kaks pakkujat, mis on iseenesest väga hea. See annab lootust, et selle laevaühenduse puhul tekib ka konkurents, mida varasematel aastatel ei ole olnud.
Tänan, riigikontrolör! Avan läbirääkimised. Kuna läbirääkimissoovi ei ole, siis lõpetan selle päevakorrapunkti käsitlemise.
Järgmisena tuleb vastamisele arupärimine põhikooli matemaatika lõpueksami kohta, mille on esitanud Yana Toom, Valeri Korb, Mailis Reps, Eldar Efendijev, Tarmo Tamm, Kalev Kallo ja Kadri Simson. Arupärijate nimel Mailis Reps, palun!
Lugupeetud Riigikogu esimees! Lugupeetud Riigikogu liikmed ning haridus- ja teadusminister! Eelmisel kevadel oli hariduses ajalooline hetk. Tulenevalt põhikooli- ja gümnaasiumiseaduse muudatusest oli meie noortel lõpetajatel esimest korda kohustus teha matemaatikaeksam. Üheksanda klassi õpilaste ehk põhikooli lõpetajate kohustuslik matemaatikaeksam oli paljudele üsna ootamatu. Ja kui me vaatame Sihtasutuse Innove kommunikatsioonijuhi kommentaare, siis tundub, et ka haridusministeeriumi ja tema allasutuste juhtidele olid selle eksami tulemused üsnagi ebameeldivad. Kõigepealt faktidest. Eksam toimus 6. juunil. Tulemuste põhjal selgus, et paljude põhikooli lõpuklassi õpilaste jaoks võib matemaatikaeksamist saada suur takistus kooli lõpetamisel. Erinevused oli üsna suured, kuid osas koolides olid probleemsed pea pooled 9. klassi lõpetajatest. Aga nüüd küsimuste juurde. Arupärimises oli nimetatud sellise olukorra arvatavaid põhjusi, mis on ka meediast läbi käinud. Üheks põhjuseks on peetud matemaatikaõpetajate ebapiisavat ja väidetavalt ebakvaliteetset tööd. Teiseks on välja toodud, et eksamiülesanded ei olnud sugugi seotud õppekavaga, lahenduskäik oli õpilastele võõras ja ülesanded olid tavapärasest oluliselt raskemad. Nimetatakse ka nn lillepeenarde ülesannet, mis tekitas suuri probleeme. Arvatakse, et õpilaste tegelikke matemaatikateadmisi selliste ülesannete lahendamine ei näita. Kui me vaatame veel, mis on meediast läbi käinud, siis on pahameelt tekitanud ka see, et eksamite üleüldine ülesehitus oli eelmise aasta kevadel ebatraditsiooniline. Kui tavapäraselt ei tee eksamit ära umbes 15% õpilastest, siis tahaksime teada, milline on selle kevade lõplik statistika, kui palju õpilasi kukkus matemaatikaeksamil läbi ja milline on keskmise kõvera võrdlus. Loomulikult on asi veel selles, et kui vaadata PISA rahvusvahelise testi tulemusi, siis võime olla oma õpilaste teadmiste ja oskuste üle väga uhked. Võib-olla on ka see tekitanud küsimusi, et mis siis tegelikult lõpueksamil juhtus. Kindlasti tekib küsimus, kui palju peab riigieksam olema kooskõlas kooliprogrammiga. Kas eksamiülesanded peavad vastama sellele, mida tundides õpetatakse, või võivad sellest oluliselt erineda? Küsimus on ka see, kes lõpuks vastutab ja milliseid järeldusi on nendest eksamitulemustest tehtud. Kui me vaatame eri aastate eksami sisu ja õpitulemusi, siis on kõikumine olnud väga-väga suur. See tekitab küsimuse, kas õpilaste teadmised on tõepoolest aastati nii erinevad või on ikkagi riigieksamid väga kõikuva raskusastmega. Meid huvitabki, mis on ministril plaanis välja pakkuda Riigikogu kultuurikomisjonile ja Riigikogule laiemalt, milliseid samme me astume, kuhu me oma riigieksamitega tulevikus edasi läheme. Selliseid kuni poolte lõpetajate läbikukkumisi tahaksime tulevikus kindlasti vältida. Aitäh teile ja jääme huviga vastuseid ootama!
Haridus- ja teadusminister Jevgeni Ossinovski, palun teil vastata arupärimisele!
Lugupeetud Riigikogu liikmed! Vastan teie esitatud küsimustele, aga alustuseks väike täpsustus. Arupärimise sissejuhatuses ja ka Mailis Repsi ettekantud sissejuhatuses oli juttu sellest, et paljude põhikooli õpilaste jaoks on nende tulemuste põhjal saanud suur takistus põhikooli lõpetamisel. Mainin ära, et nendele, kes ei soorita seda riigieksamit, antakse võimalus teha korduseksam koolieksamina ning halvemal juhul, kui ka see ebaõnnestub, saab õpilane põhikooli lõpetada tema enda või seadusliku esindaja avalduse ja õppenõukogu otsuse alusel kahe puuduliku hindega lõputunnistusel. Kõige halvemal juhul jääb õpilane klassi kordama, kui õppenõukogu peab seda otstarbekaks ja leiab, et seeläbi õpilase matemaatikateadmised paranevad. Kui nüüd küsimuste juurde minna, siis põhikooli riigieksami tulemuste puhul saame riigi tasandil rääkida sellest osast, mida Innove koolide valimilt küsib, st iga aasta analüüsitakse umbes 10% põhikooli riigieksaminandide töid ja nende tulemusi. Niisiis need arvud, millest ma kohe hakkan rääkima, puudutavad seda 10% eksaminandidest, s.o suurusjärgus 1000–2000 õpilast. Üldjuhul on see valim aga üsna representatiivne. Mittesooritajate hulk põhikooli matemaatikaeksamil aastate kaupa: õppeaasta 2008/2009 – 24,9%; aasta 2010/2011 – 18,5%; aasta 2011/2012 – 16,1%; aasta 2012/2013 – 15,6%, millele ka arupärimises viidati, ja aasta 2013/2014 – 26%, mida käesolev arupärimine otseselt puudutab. Hinnates neid tulemusi, tuleb silmas pidada, et õppekavad on muutunud. Karmistatud on ka hindamiskriteeriume. Näiteks tõusis rahuldava hinde alampiir 45%-lt 50%-le. Kui sel kevadel oleks hinde "3" piiriks 45%, oleks mittesooritajaid praeguse 26% asemel 24,2%. Nii et sellel väga olulist mõju ei ole. Küll aga on selle aasta 9. klassi lõpetajad need, kes on juba kolm aastat õppinud 2011. aastal rakendatud õppekava alusel. Ja seoses uue õppekavaga on matemaatikaeksami ülesannete koostamisel suurendatud aasta-aastalt selliste ülesannete osakaalu, kus on suur osa teksti mõistmisel ning eluline probleem või ülesanne on seotud konkreetse matemaatilise mudeliga. See on tänavuse eksami erisus, võrreldes varasematega. Arupärijad on küsinud, kas selle konkreetse eksami tulemuste puhul kaaluti läbilaskmise või -saamise lävendi allalaskmist. Arvestades seda, et põhikooli lõpetaja peab suutma jätkata õpinguid, ei ole õpitulemuste lihtsustamine meie hinnangul õigustatud, kuna see võib anda tagasilööke järgnevates õpingutes. Teine küsimus: "Arvestades meie õpilaste häid sooritusi PISA rahvusvahelise õpilaste õpitulemuslikkuse hindamisprogrammis, siis kas Teie hinnangul on tavapärane 15% 9. klassi õpilaste läbikukkumine matemaatikaeksamil tulemus, millega võib rahule jääda?" Ei, kindlasti ei tahaks sellega rahule jääda! Samas võib Eesti õpilaste keskmist PISA tulemust teiste riikide õpilaste tulemustega võrreldes loomulikult heaks pidada. Teisest küljest, viiendale ja kuuendale saavutustasemele ehk siis kõige tippu jõuab meil matemaatikas PISA testide järgi ainult 14,6%. Shanghais on see näitaja näiteks 55%. Euroopa riikidest on Eestis küll kõige väiksem nende õpilaste osakaal, kelle tulemused jäid alla baastaseme. Nii matemaatikas kui ka teistes hindamisvaldkondades on enamik meie õpilasi saavutanud vähemalt baastaseme – lugemises 91%, matemaatikas 89%, loodusteadustes 95%. Matemaatikas jäi PISA testis alla baastaset ehk siis alla teist saavutustaset 10,5% valimisse kuulunud õpilastest. Samas peame võtma arvesse, et see teine saavutustase ei ole teab kui kõrge. OECD on rõhutanud, et arenenud riikide õpilastel võiks baastasemeks olla hoopiski kolmas saavutustase, ja alla kolmandat saavutustaset on Eestis tervelt kolmandik õpilastest. PISA tulemuste põhjal võib väita, et meie õpilased saavad väga hästi hakkama lihtsamate ülesannete lahendamisega, kuid on raskustes ülesannetega, mis nõuavad loovamat mõtlemist. Arvestades seda, et uus matemaatika ainekava, mille alusel ka kõne all oleva riigieksami ülesanded koostati, näeb ette just eluliste probleemide seostamist matemaatilise mudeli leidmisega, on põhikooli eksamite tulemused sisuliselt kooskõlas PISA testi tulemustega. Samas ei ole rangelt võttes korrektne omavahel võrrelda PISA testi ja meie eksami tulemusi. Eksam vastab meie õppekavale ja PISA-l on oma eesmärgid, vaatamata sellele, et õppeaine nimi on peaaegu sama. PISA testi matemaatikaülesannete lahendamisel on õpilastele abiks ka matemaatikavalemid, mida põhikooli lõpueksamil ei ole lubatud kasutada. Seetõttu saamegi kasutada vaid kaudset võrdlemist ja ei oleks korrektne vastata, et näiteks PISA kolmas saavutustase vastab meil mingile konkreetsele hindele. Nii nagu PISA tulemuste puhul oleme Eesti elukestva õppe strateegias püstitanud endale eesmärgiks suurendada just kõrgema saavutustasemega õpilaste osakaalu. Seega peaksid meil samasugused eesmärgid olema ka eksamiülesannete valikul ja tulemuste osas. Vaatamata sellele, et oleme Euroopas parimad, peame kindlasti jätkama enda arendamist. Kolmas küsimus: "Kuivõrd peaks põhikooli lõpueksam olema kooskõlas tavaõpilase poolt matemaatika tundides läbituga?" Üldiselt võiksime kindlasti rääkida kooskõlast kolme aspekti vahel: need on see, mida tehakse tunnis, see, mis on kirja pandud ainekavas, ja see, mida küsitakse lõpueksamil. Kõik need kolm võiksid olla omavahel kooskõlas. Eksamiülesannete koostamisel lähtutakse kindlasti õppekavast. Koostajatele antakse ette teemad ja õpitulemused, mille kohta küsimusi koostada. Ülesandeid katsetatakse enne eksami läbiviimist nii, et on välditud nende lekkimine. Eksamitöös vahetatakse vahel ära ülesande kontekst. Kui näiteks katsetamisel räägitakse pirnidest, siis eksamitöösse tulevad hoopis kartulid. Enne eksami läbiviimist analüüsivad tööd kui tervikut eksperdid ja koolides lastakse hinnata ülesannete raskusastet ning palutakse selgitada, kuidas ülesande sisust või töökäsust aru saadakse. Eksamitööde vastavust õppekavaga on analüüsinud Innove. Eksperdid analüüsisid iga ülesande seoseid õppekava üldpädevuste ja teiste õppeainete valdkonnapädevuste, õppekava läbivate teemade, matemaatikavaldkonna pädevuste ja matemaatika kolmanda kooliastme õpitulemuste ning õppe- ja kasvatustöö eesmärkidega. Analüüsi tulemused on avaldatud Sihtasutuse Innove kodulehel. Vajaduse korral on ministeerium lahkesti nõus arupärijaid selleni juhatama. See analüüs näitas selgelt, et lõpueksamid on kooskõlas õppekavaga ning riiklike eesmärkidega, milleks on suurendada praktiliste ning arusaamist nõudvate oskuste osakaalu. Neljas küsimus: "Kes Teie hinnangul vastutab matemaatika lõpueksami kehvade tulemuste eest ning millised peaksid olema edasised sammud olukorra parandamiseks?" Eksam on kindlasti väga oluline tagasiside nii õpetajatele, koolidele, koolipidajatele kui ka riigile. Uuendatud õppekava on küll rakendunud, ent nüüdseks on tulnud välja mitmed kitsaskohad. Neile peavad tähelepanu pöörama kõik osapooled. Analüüsime kehvade eksamitulemuste põhjusi koos matemaatikaõpetajate aineühendusega. Oma õpilaste tulemusi peaksid koolide õpetajad loomulikult ka ise analüüsima ning vajaduse korral täiendama koostöös õpilastega igapäevast õppetegevust. Alahinnata ei tasuks ka õpetajatevahelist koostööd, sest matemaatikapädevuse kujundamisele aitab kaasa teistest ainevaldkondadest pärinevate eluliste andmetega ülesannete lahendamine. Ainekava on see kirjeldus, mille alusel luuakse konkreetne õppesisu, sisustatakse konkreetne õppetund. Kuidas see konkreetselt õpilaseni viiakse, sõltub eelkõige õpetajast ja kaugemalt alustades ka õpetajakoolitusest. Eesti Matemaatika Seltsi Koolimatemaatika Ühendus on otsustanud ajakohastada õppeprotsessi kirjeldust. Haridusministeerium on teinud ühendusele ettepaneku kriitiliselt üle vaadata matemaatikaõpetaja täienduskoolituse sisu ja pöörata koolitustes enam tähelepanu üldpädevuste kujundamisele, probleemilahendusele ja aine lõimimisele teiste õppeainetega. Aineühenduses on moodustamisel töörühmad, et kirjeldada, kuidas ja milliste tänapäevaste meetoditega ning eluliste probleemidega seotult peab ainet õpetama. Lisaks oleme leidnud, et õppekava rakendamise ajal on vähe koostatud juhendmaterjale, mis toetavad matemaatikaõpetajat õppeainete lõimimisel. Selleks koostati juba kevadel ainekava muutmise käigus esmane materjal matemaatika lõimimiseks teiste õppeainetega. Tegevus jätkub, nii et aastaks 2015 oleks see juhendmaterjal valmis. Käesoleva aasta 1. septembril rakendusid ainekavade uuendused, kus õpetajate palvel on vähendatud ainemahtu ning loodud selgemad seosed õppekava üldosas toodud eesmärkide ja põhimõtetega. Need muudatused võimaldavad loodetavasti õpetajal pühendada rohkem aega õppeaine sisu seostamisele teiste õppeainete ja eluliste probleemidega. Viimane küsimus: "On välja toodud, et lõpueksamite raskusaste on erinevatel aastatel väga ebaühtlane. Milliseid lahendusi Te probleemile pakute?" Eksamitöö sisaldab erineva raskusastmega ülesandeid. Eksamitöö mahust moodustavad umbes 20% äratundmis- ja mõistmistasandi ülesanded, 30% rakendamistasandi ja umbes 50% analüüsi- ja sünteesitasandi ülesanded. Selline jaotus tulenes eksamitöö koostamise ajal kehtinud riikliku õppekava matemaatika ainekavast, kus rõhutati, et matemaatika õpitulemusi hinnates võetakse aluseks tunnetusprotsessid ja nende hierarhiline ülesehitus ning õpilaste teadmisi ja oskusi hinnatakse kolmel tasemel, milleks on teadmine, rakendamine ning arutlemine. Sellist eksamitöö ülesehituse põhimõtet on järgitud kõikidel aastatel ja see on taganud eksamitööde ühtlase raskusastme. Põhiteadmised, näiteks Pythagorase teoreem, protsent, ruutvõrrand, ruumiline kujund, on igal aastal eksamiülesannetes sees. Erinevus on vaid ülesannete kontekstis, st mõnel aastal on vaja lahendada võrrand puhtalt, teisel aastal on sama võrrand tekstülesande sees, mõnel aastal on lillepeenra pindala, teisel aastal tuulelohe pindala. See tähendabki, et õpilane peab esmalt tuvastama matemaatilise mudeli, õppima reaalsetes, elulistes valdkondades ja olukordades seda matemaatikat üles leidma ning rakendama neid matemaatikateadmisi, mida ta on õppinud teoreetiliselt, praktiliste küsimuste lahendamisel. Selliste seoste ja päriselu küsimuste lahendamise õpetamine võtab rohkem aega. Nüüd, kus ainekava mahtu on vähendatud, on õpetajatel järjest rohkem aega, et tundides õpetada valemit kasutama mitmesugustes kontekstides. Õpetajate endi hinnangul teebki eksami õpilaste jaoks just nagu raskemaks see, et nad ei oska kontekstist matemaatikat üles leida. Samas on see oskus, mis tulebki eraldi selgeks õpetada ja õppida. Valemi päheõppimine on lihtne, aga valemi leidmine tekstist seda enam ei ole. Viimane on aga selgelt oluline selles kontekstis, mille me oleme oma riigis hariduspoliitiliselt eesmärgiks seadnud: koolis õpitud oskused ei tohi olla lihtsalt teoreetilised päheõpitud valemid või faktid, vaid sellised oskused, mida õpilased saavad pärast praktiliselt rakendada. Õpetajad, kes koolis eksamiülesandeid oma klassides katsetavad, hindavad ka ülesande raskusastet. Kuna meie eksam on eristustest, siis need ülesanded, mille kõik õpilased katsetamisel ära lahendavad, või siis vastupidi, mida keegi ära ei lahenda, jäävad eksamitööst välja. Samas võime öelda, et eksamite raskus vastab üsna hästi õppekavale ja sellele, kuidas koolis õpetatakse, kuna korrelatsioon eksamitulemuste ja õpilaste aastahinnete vahel on aasta-aastalt üsna kõrge olnud. Aitäh!
Küsimused ministrile. Mihhail Stalnuhhin, palun!
Aitäh! Härra minister! Muidu poleks küsinud, vastus on täitsa olemas, aga lubasin mitmele tuttavale õpetajale, kes tahavad ministri vastust, et ma esitan selle küsimuse. Inimesed tunnevad huvi selle vastu, et kui meil on olemas haridusministeerium, isegi Haridus- ja Teadusministeerium, miks tegelevad siis õppekavadega mingid paralleelsed, ma ütleksin, struktuurid ja teevad seda lisaraha eest. Seesama puudutab eksamite korraldust ja analüüsi. Kas ministeeriumil napib inimesi, kvalifitseeritud kaadrit? Kas siin ei ole sellist seost, et kui keegi kirjutab õppekava, siis ta ei ole huvitatud mitte sellest, et 50 aastaks oleks õppekava olemas, vaid sellest, et lähiajal saaks uue õppekava kirjutamisega veel raha teenida? Aitäh ja palun vabandust, et küsimus venis veidi üle minuti.
Aitäh! Oleme haridusvaldkonnas pädevused ära jaotanud sellisel viisil, et rakenduslike asjadega tegelevad rakendusüksused, näiteks riigieksamite ja põhikooli lõpueksamite puhul, samuti keeleeksamite puhul on selleks rakendusüksuseks Sihtasutus Innove. Sinna koondatakse ka vastav kompetents. Mis puudutab eksamiülesannete väljatöötamist ja ka teie viidatud õppeainekavade koostamise protsessi, siis üldiselt pean ma mõistlikuks, et selliseid dokumente ei tööta välja mitte ministeeriumiametnikud, ükskõik kui pädevad nad ka poleks, vaid eeskätt needsamad pedagoogid, kes iga päev koolis õpetavad ja kellel seetõttu on kõige adekvaatsem pilt sellest, mis meie koolides reaalselt toimub. Kui me räägime näiteks ainekavade uuendamise protsessist, siis ma peast ei oska päris täpselt öelda, mitu pedagoogi selles protsessis osales, aga kodulehelt õppekavad.ee on võimalik vaadata, kuivõrd kaasavalt ja kõikide osapooltega läbiräägitult ainekavade uuendamise plaane tehti. Lõpuks tehti kõikide osapoolte kokkuleppel ära suur töö, et jõuda praeguste ainekavadeni. Seesama puudutab ka eksameid. Eksamite hindamisel ja ülesannete kokkupanemisel osalevad pedagoogid, kes koolides tegelikult õpetavad, sest nemad teavad kõige paremini, kuidas siduda õppekava, eksam ja tunnis toimuv. Ma ei näe selles põhimõtteliselt midagi halba, vastupidi, minu arvates on väga positiivne, et neid protsesse ei vea mitte ministeeriumiametnikud, vaid siiski spetsialistid, kes kohapeal koolis õpetavad.
Aitäh! Probleem on tõsine. Ma kindlasti ei tahtnud kuidagi öelda, et probleemi ei ole. Vaadates matemaatika riigieksami tulemusi esimesel aastal, kui see oli kõigile kohustuslik, siis keskmine eksamitulemus oli 30 punkti ja natuke peale. Seis on tegelikult üsna nukker. Ma püüdsin oma vastustes ära seletada, millest meie hinnangul see kehv tulemus tuleb. Me oleme õppekavas üle läinud sellele, et ei õpeta pelgalt matemaatilisi valemeid, vaid püüame suurendada teksti mõistmise, matemaatika ja päriselu sidumise võimalusi. Selle põhjal on koostatud eksamiülesanded, mille kaudu me kontrollime, kas on omandatud oskus siduda valemeid tegeliku elu vajaduste ja probleemidega. Peame tõdema, et kahjuks paljudes koolides ei ole see muudatus ainekavas, mis kajastus küll lõpueksami ülesannetes, kajastunud reaalselt tunnis. Ehk siis matemaatika õpetamise metoodikas ei ole piisavalt arvestatud seda uue õppekava käsitlust, mille järgi rõhk pole mitte niivõrd valemi päheõppimisel, vaid rohkem praktiliste probleemide lahendamisel. Mina ütlen seda, et loodetavasti on asi järgmisel aastal parem. Nagu ma ütlesin, valmistame koolidele ette ka juhendmaterjali, kuidas nad saaksid järgmisel korral paremaid tulemusi saavutada. Teisest küljest peab tõdema, et ega see tänavune eksam ei olnud ju kellelegi üllatuseks. See, et selline eksam tuleb, oli põhimõtteliselt koolidele ja õpetajatele teada. See on pikk protsess, kus kõik räägitakse läbi, testitakse ülesandeid jne. Mis puudutab konkreetselt lapsi, siis kahjuks oleme ühiskonnana tõesti sellises staadiumis, et tulemusi hinnatakse väga rangelt lõpueksamite, kas riigieksamite või põhikooli lõpueksamite järgi. Minu hinnangul ei ole see põhimõtteliselt päris õige. Laps, kes ei saavuta mõnel eksamil konkreetset punktisummat, ei tohiks ju automaatselt kuidagi kehvem olla. Teisest küljest on riigi ja ühiskonna seisukohast oluline anda siiski ausat tagasisidet. Mitte lastele konkreetselt, vaid nendele koolidele, kes ei ole siiani matemaatikat uuel viisil õpetanud.
Eldar Efendijev, palun!
Aitäh, härra eesistuja! Austatud ettekandja! Mul on väga lihtne küsimus. Kuidas teie arvate, kas see problemaatika on rohkem seotud haldusvaldkonnaga ja seal ei olnud kõik läbi mõeldud ega paika pandud, või on see ikkagi rohkem seotud õppeprotsessiga ja kõik need küsimused, mis õppeprotsessis pidid olema paika pandud, ei olnud paika pandud? Kus on kõige nõrgem koht ja mispärast tekkisid need probleemid, mida me praegu arutame?
Ma ei oska lõpuni niimoodi vastata. Eks igal konkreetsel juhul on ka oma konkreetsed põhjused. Kui on küsimus konkreetse kooli kohta, siis me võime eraldi analüüsida ja öelda, milles meie arvates mure seisneb. Laias laastus aga on eksam kolme aasta taguse ajaga võrreldes teistsugune ja see, et ta tuleb teistsugune, oleks pidanud olema kõigile teada. Võib-olla mitte kõik õpetajad ei teadvustanud, et eksam tuleb natuke teistsugune, kuna me püüame rohkem esile tõsta just nimelt praktilise elu ja teoreetilise matemaatika seostamise oskusi. Võimalik, et see lähenemisviis ei ole mitte igale poole jõudnud. Võimalik, et mitte kõik õpetajad ei suutnud piisavalt hästi kohaneda uue ainekavaga selles osas, et muuta ka oma õpetamise metoodikat. Ma arvan, et igas konkreetses olukorras on põhjused erinevad. Teisest küljest on aga selge, et kui eksam on kõigile kohustuslik, siis see tähendab, et eksami teevad ka need õpilased, kes muidu seda eksamit ei valiks ja kellel ongi selles aines võib-olla kehvemad tulemused.
Jüri Morozov, palun!
Aitäh! Austatud minister! Kolleeg Stalnuhhin käis oma küsimuses välja sellise mõtte, et ainekavad võiks teha 50 aastaks, et siis ei lõikaks keegi nende pealt kasu ja kulud oleksid väiksemad. Milline on teie seisukoht?
Urbo Vaarmann, palun!
Lugupeetud juhataja! Lugupeetud kolleegid! Ma käin suhteliselt harva puldis, aga täna tegid vastused, mis minister andis, küll kurvaks ja natuke tigedaks. Kuulsime, et ministeeriumi põhieesmärk ei ole see, et lapsed saaksid häid hindeid ja vanemad oleksid rahul, vaid nende jaoks on küsimus rohkem statistikas, et kuhupoole see kõver jookseb, ja selles, et saada teada, kus nad on vigu teinud. Minu lapsel, kes tegi 9. klassi eksami, oli kaks matemaatikaõpetajat, üks oli põhiajaga seal, kus ta õppis, lisaks veel õpetaja, kes oli teise kooli direktor. Ja kui ta saab selle eksami hindeks kolme, siis ma isana tõesti ei tea, mida oma lapsele öelda. Ja kui minister ütles täna siin selgelt välja, et nemad ministeeriumis ei ole nõustajad, siis võtke endale nõustajad! Mõelge selle peale, mida lapsed tunnevad ja mida tunnevad vanemad! Kurb on, kui ministeerium selle peale ei mõtle. Ma leian siiski, et ministeerium on selle jaoks, et lastel oleksid head hinded, ning kui koolile on antud aastaks õppeprogramm, lapsed õpivad selle järgi ja tunnis on hinded korras, siis peaks ka eksamil hinded korras olema. Lubada praegust olukorda – see on väga-väga kurb. Teiseks on jõudnud meieni info, et paljudes koolides vahetati õppesuunda poole aasta pealt ehk õpikud jõudsid kohale tunduvalt hiljem, mitte siis, kui õppeaasta pihta hakkas. Ma leian, et siin peaksid õpetajad ja ministeerium kiiresti tegema käike, et sellist olukorda ei tekiks. Ja ministeerium oleks võinud siiski mõelda ka selle peale, et seda kõverat liigutada, sest see statistika, mis teil on, ei tohiks teha haiget teistele, eriti lastele. Lapsevanemad veel, eks me leiame ikka, kuidas seda oma lapsele põhjendada. Aga kui ta on neljadele-viitele õppinud ja eksamitulemus on halb, siis ei olegi rohkem midagi öelda. Loodan, et midagi muutub. Aitäh!
Kas minister soovib läbirääkimiste lõpetamiseks sõna võtta? Palun!
Aitäh! Ma ei laskuks praegu filosoofilisse arutelusse sel teemal, kas Eesti haridussüsteem läheb paremaks või liigub pöördumatu allakäigu suunas. Küll aga tahaks mõne lausega kommenteerida viimase sõnavõtja öeldut. Ma arvan, et ministeeriumi ja laiemalt Eesti haridussüsteemi eesmärk ei peaks olema mitte head hinded, vaid head oskused. Selleks, et saavutada häid hindeid, on üks väga lihtne moodus: anname kõigile eksamitööd kätte ja kõik teevad pärast need viitele ära. See ei ole eesmärk. Eesmärk on, et õpilaste oskused vastaksid sellele, mida tänapäeval elus vaja on. Selleks oleme muutnud ka süsteemi, sh matemaatika ainekava, millel on baseerunud ka see eksam. Nüüd, sellel üleminekuperioodil, kus vaatamata pingutustele ja väga selgele arusaamale, et eksam tuleb natuke teistsugune, näeme, et need oskused ei ole viidud vastavusse sellega, mida me oleme eeldanud. Sellest tulenevalt on saadud ka kehvasid hindeid. Mina ütlen, et ühiskonnana võiksime lõpetada eksamitulemuste väärtustamise sellisel viisil, nagu me siiani oleme teinud, et eksamid on üksikisiku karistamiseks või esiletõstmiseks. Need ei ole selleks! Võtke seesama PISA test, suurim rahvusvaheline haridusväljundite hindamise test, kus ei panda hindeid! Mitte ühtegi hinnet ei panda, aga sellele vaatamata on test erakordselt väärtuslik selleks, et planeerida hariduspoliitilisi tegevusi. Riigieksamite ja lõpueksamite põhiline mõte ja ülesanne riigis ongi see, et anda tagasisidet õpetajale, kuidas ta on hakkama saanud konkreetsete ülesannetega, konkreetsete õpilaste õpetamisega, anda riigile tagasisidet selles osas, millised on vajalikud oskused ja mil määral on neid eri koolides saavutatud. Nii saame anda koolidele tagasisidet, saame neid toetada, saame planeerida õpetajakoolitust. Jah, kõige selle üks osa on see, et õpilased saavad ka hindeid, aga see ei ole minu hinnangul mitte kõige olulisem eksamineerimise aspekt, vaid kõige vähem oluline. Ja seda võikski oma lastele rääkida. Aitäh!
Lõpetan selle päevakorrapunkti käsitlemise.
Lugupeetud kolleegid! Tõenäoliselt osa teist teab, et ma olen filoloog, aga vaevalt keegi on üldse kunagi kuulnud, et ma olen natuke ka matemaatik. Kunagi sai Tartu Ülikoolis õpitud kolm ja pool kursust teoreetilist matemaatikat. Vanasti nimetati seda vist lõpetamata kõrghariduseks, praegu ei maksa see mitte midagi. Aga mõned kogemused jäid. Kolmandal kursusel läksin ma tõenäosusteooria eksamile ja eluks ajaks jäi meelde õppejõud, kelle perekonnanimi on Kaljurand. Teda armastasid kõik tudengid, ta oli väga intelligentne ja pehme inimene. Mulle öeldi, et mõtle, mida sa räägid, aga kui valmistud, saad suvaliselt maha kirjutada, ta üldse ei vaata. Kirjutasingi maha ja läksin vastama. Mees vaatas õpikust maha kirjutatud teoreemi tõestust ja ütles, et see talle ei sobi. Ja lasi mul minna. See toimus hommikupoolikul. Läksin ühikasse ja koos sõpradega leidsime teise variandi samast ainest. Selgus, et on olemas teine variant. Jätsin selle meelde, läksin kateedrisse, mees pani mu istuma, kirjutasin ära, ta vaatas seda tõestust ja ütles, et see talle ka ei sobi, ei ole huvitav. Läksin jälle ühikasse. Et oleks arusaadav, matemaatikute ühikas asus Tartus Tiigi tänav 14, sealt oli matemaatikateaduskonna hooneni 200 meetrit. Meil oli üks geniaalne poiss Kiievist, Gennadi. Pakkusime talle, et pool tundi on aega, nuputa midagi välja. Veel ei arvanud, ei teadnud, kui tõsine kõik see asi on. Ta nuputas uue tõestuse, läksin sellega tagasi kateedrisse ja põrusin jälle läbi. Panime pead kokku neljandat korda – neljas variant, täiesti uus ja meie ajudest tulnud. Läksin tagasi kateedrisse. Kaljurand ütles, et ei sobi, istu maha, mees, siin on leht paberit ja pliiats, hakka mõtlema. Ja tuli viies variant. Kui ta seda nägi, siis ütles ta, et vaat sellist pole ta veel kunagi näinud, et see on huvitav, see on matemaatiliselt üsna rumal, aga arenduslikult väga huvitav. Miks ma teile seda räägin? Omal ajal õpetati matemaatikat selle jaoks, et areneks mõtteviis, mõtlemisvõime, areneksid loogika, ruuminägemine jne. Praegu õpetatakse matemaatikat selleks, et inimene saaks kuus õuna kolme inimese vahel õigesti ära jaotada. Seda, kuidas matemaatika õpetamine on alla käinud – ma pakun teil endal vaadata, kuidas see on muutunud. Mina lõpetasin põhikooli 38 aastat tagasi, siis oli põhikoolis kaheksa klassi. Võtke kätte 1970. aastate matemaatikaõpik, sinna juurde käis veel geomeetriaõpik, ja vaadake, millised teemad olid tollal põhikooli lõpuaastal. Ja siis võtke kätte tänapäeva 9. klassi õpik. Te hakkate nutma. Kui te vähegi asjast aru saate, siis te saate aru, et me oleme aastaid allapoole nihkunud. Praegu pole ülesanne mitte selles, et inimest sealt tema hallusest välja tõmmata, õpetada talle kõike, mida on matemaatikas üldse võimalik õpetada. Otse vastupidi, me leiame sellise tee, et minimaalsete pingutustega saavutada olukord, kus kolm oleks igaühele kindlustatud. Ja iga aastaga läheb see tase alla, läheb alla, läheb alla. Kui te arvate, et nii on võimalik lõpmatuseni, siis ei ole, piir on juba käes. Praegu on 7., 8. klassis paljude laste jaoks probleem, kuidas arvutada protsente ja teha muid lihtsaid aritmeetilisi operatsioone. Süüdistatakse, et on kompuutrid ja kalkulaatorid, nende abil arvutatakse. Ei teata ühtegi tabelit, 7 x 8 tundub juba probleem, kui kalkulaatorit või telefoni käepärast ei ole. Tähendab, suur probleem ei ole mitte niivõrd selle eksami tulemus, kuivõrd allakäik koolis konkreetselt matemaatika õpetamisel. Kõik see kitsas ja lai programm, kõik need kergendused, kõik need lihtsustused, mida kogu aeg välja pakutakse. See on tarbimisühiskonnas muidugi normaalne. Kui enamikul on soov saada just nimelt sellist matemaatikaprogrammi, siis see ka tuleb, aga head ei ole selles absoluutselt mitte midagi. Kui te vaatate neid vanu õpikuid, mida ma soovitan teil teha, kuigi 1970. aastate õpikuid naljalt enam ei leia, siis te saate aru, millest ma räägin. Tase on kukkunud lihtsalt tohutult. Kuna mul on veel poolteist minutit aega, siis ma tahan teile öelda, et asi ei ole ainult matemaatikas, see on süsteem. Teate, hiljuti oli mul tohutult piinlik. Narva tuli Venemaalt ühe telekanali brigaad. Nad filmisid linna ja kuna ma ei saanud nendega kohe kohtuda, siis jalutasid nad kaks tundi linna peal. See mees, kes oli Tallinnast nendega kaasa tulnud, ütles mulle: kuule, nii kihvt on kuulata, viimased pool tundi nad räägivadki ainult sellest, et selles linnas elab ju 97% mitte-eestlasi, kui korralik ja ilus, kui puhas – fantastiline! Siis küsis üks tüdruk, kas ta saaks kuskil tualetti minna, see oli Narva Pimeaias. Ma ütlesin, et tõenäoliselt on tal kõige kergem minna Tartu Ülikooli Narva Kolledžisse. Ta läks sinna ja kui ta tagasi tuli, oli tal kaasas kümme köidet Tšehhovit. Ma vaatasin, seal oli raamatukogu tempel sees. Ta võttis need lihtsalt trepi pealt. Tšehhovit pole enam vaja kolledžis, kus õpivad peamiselt venelased. Need raamatud lihtsalt visatakse raamatukogust trepile, et kes soovib, see võtku. See allakäik on igal pool ja igas õppeaines, mitte ainult matemaatikas, aga paistab, et parandada ei ole siin kahjuks enam suurt midagi. Aitäh!
Urbo Vaarmann, palun!
Aitäh, lugupeetud juhataja! Lugupeetud minister! Kuidas lapsevanemad peaksid oma lastele seda seletama, et kuigi seni olid nad olnud matemaatikas nelja-viielised, said paljud eksamil hindeks kolme? Arvata võib, et lastele on see parajalt tugev trauma, kui nad ei saa head hinnet, kuigi nad on eksamiks õppinud. Teie jutust jääb mulje, nagu väga suurt probleemi ei oleks olnud, aga tegelikult ju oli. Kas ma oleks pidanud oma lapsele ütlema, et sorry, aga meil ongi eksamiülesanded niimoodi tehtud?
Aitäh, lugupeetud juhataja! Lugupeetud minister! Te saite kindlasti enne, kui eksamitulemused avalikus ruumis teatavaks tehti, sellise ülevaate, et kohati on üle poole lõpetajatest läbi kukkunud. Kas te ministrina kaalusite koostöös Sihtasutusega Innove ka võimalust nihutada kõverat ülespoole, et need õpilased, kes võib-olla endale ootamatult kehva hinde said, oleksid saanud, ütleme siis, seni õpitu tasemele vastava hinde?
Aitäh! Küsimus on selles, missuguseid eesmärke selline muutmine täidaks. Riigikogu liikme Urbo Vaarmanni tõstatatud aspekt on kindlasti oluline ja need õpilased tunneksid ennast siis tõenäoliselt paremini. Aga ega muud sisulist kasu sellest ju ei tõuseks. Kui me kunstlikult devalveeriksime eksamitulemusi, siis sellega antaks minu meelest vale signaal, et asjad on kuidagi paremini, kui nad on. Asjad on tõesti kehvasti ja sellest peavad kõik osapooled tegema oma järeldused. Loodetavasti on järgmisel aastal meie tulemused siis paremad. Nagu ma viitasin, ei tähenda sellel lõpueksamil läbikukkumine põhikooli lõpetamata jätmist. On võimalik teha koolieksam, kus sooritusprotsendid on üldiselt kõrgemad, ja on ka veel teisi variante. Nii et ma käsitleksin neid tulemusi väga olulise signaalina vajakajäämistest matemaatika õpetamisel, millest kõik osapooled – õpetajad, koolid, koolipidajad ja haridusministeerium – peavad tegema oma järeldused. Ma loodan, et järgmisel aastal on need tulemused märkimisväärselt paremad.
Mihhail Korb, palun!
Aitäh, eesistuja! Lugupeetud minister! Soovin veel kord üle küsida. Te ei vastanud kolleeg Urbo Vaarmanni küsimusele, mida siis ikkagi vastata lastele, õpilastele, kes õppisid viite ja neljade peale, aga eksamil said kolme. Mida neile öelda? Kes on lõppude lõpuks süüdi selles, et niiviisi juhtus, et need muudatused tulid aasta keskel ja tulemused olid sellised?
Aitäh! Muudatused ei tulnud aasta keskel, see oli pikalt teada, et aastast 2011 ainekava muutus. Oli teada, et sellel aastal hakatakse 9. klassi õpilasi hindama uuest ainekavast lähtudes. Eksamitööde koostamisel räägiti need küsimused, selle eksami rõhuasetus asjaosalistega, sh koolide õpetajatega läbi, ei olnud seal mingisugust üllatust. See, et tulemused on kehvemad, sõltub taas kord väga palju koolist, sellest, mis oli kehvade tulemuste põhjuseks konkreetses koolis. Ma ei oska öelda, kes igal konkreetsel juhul vastutab. Samuti ei ole ma ka perenõustaja. Kuidas oma lapsele ära selgitada, et eksam on ebaõnnestunud? Ma arvan, et eks sõltuvalt sellest, millised on põhjused, on igal perekonnal ka omad strateegiad ja viisid, kuidas seda teha. Mõnikord eksam lihtsalt ebaõnnestub, vaatamata sellele, et eksamiülesanded on kogu aeg samad – lihtsalt ei tule välja. Juhtub niimoodi, eks meie kõigiga ole seda juhtunud.
Valeri Korb, palun!
Aitäh! Lugupeetud härra minister! Ma tahtsin esitada oma küsimust natuke teistmoodi, aga teie vastustest lähtuvalt olen ma kahevahel. Ühelt poolt praktikud ehk matemaatikaõpetajad räägivad, et ülesanded ja õppekava ei klapi kokku. Kuulates teid on kõik okei. Ma ei tea, kes räägib õigust ja kes mitte. Aga teilt paluti küsida, et kuna te möödunud nädalal andsite kolm eesti keele tundi, kas teil on siis plaanis järgmistel kuudel viia läbi ka mõned matemaatikatunnid.
Aitäh! Vastates viimasele küsimusele ütlen, et ei ole seda plaani. Kui rääkida eksami vastavusest õppekavale, siis tegu ei ole mitte minu hinnanguga. Siin on tehtud analüüs, mis on Innove kodulehelt kättesaadav – me võime teid ka täpsemalt juhatada, kuidas seda leida –, kus on hinnatud eksamite vastavust õppekavale, ja leitud, et töö vastab õppekavale. Tõsi, kui õpetajate käest küsiti tagasisidet selle eksamitöö kohta, siis sel korral oli eksamitööga rahul vähem õpetajaid kui eelmisel aastal, aga üle poole õpetajatest jäid siiski selle eksamiga kas rahule või väga rahule. Teisest küljest tõenäoliselt seesama mittepiisav valmisolek selliseks eksamitööks, vaatamata sellele, et ainekava on ammu vastu võetud, põhjustas selle, et mõned õpetajad ei olnud eksamiülesannetega rahul. Aga jah, matemaatikat õpetama ma ei kavatse minna. Kui veel kord täiendada eelmise küsimuse vastust selles osas, mida lapsele öelda, siis mina ütleksin küll, et sellest ei ole midagi hullu, kui üks riiklik eksam ebaõnnestub. Riikliku eksami eesmärk ei ole mitte last karistada, vaid anda laiemalt tagasisidet õpetajale, koolile ja haridussüsteemile selle kohta, kuidas matemaatika või ükskõik mis õppeaine õpetamisega läheb. See, et selle käigus hinnatakse konkreetset õpilast, on haridusministeeriumi jaoks kindlasti teisejärguline, sest põhilised vastutajad õpiväljundite saavutamise eest on siiski õpetaja ja kool. Eksam hindab võrdlevalt eeskätt seda, kuidas õpetamisprotsess on eri koolides, eri klassides kulgenud. Me ei ole kindlasti seadnud eesmärgiks lapsi karistada ja seda tüüpi hinnanguid võiks ühiskonnas üldse vähem olla.
Rohkem küsimusi ei ole. Avan läbirääkimised. Mihhail Stalnuhhin, palun! Annan ka lisaaega.
Haridussüsteemi sees on tehtud korduvaid üleskutseid, et lõpetaks reformimise ära, et saaks ükskord rahu, sest praegu ei ole mitte ükski lend Eestis lõpetanud sama õppekava alusel – see vastab tõele. Minu vastus on selline, et lähiaastatel mina seda juhtumas ei näe. Maailm meie ümber areneb ja meie enda ühiskond areneb tohutu kiirusega. Kui me paneme õppe sisu lukku isegi kümneks aastaks, siis me koolitame inimesi, kelle oskused ja teadmised ei vasta enam tänapäeva tööturu vajadustele. Muudatused haridussüsteemis eeldavad tõesti kõikidelt osapooltelt pidevat õppimist ja teistmoodi tegemist, aga minu hinnangul sellest paraku pääsu ei ole. Püüame ministeeriumis teha kõiki muudatusi maksimaalselt läbimõeldult, läbiräägitult ja pikema etteteatamisajaga, aga see, et õppe sisu peab pidevalt muutuma, on minu hinnangul paratamatu.
Mailis Reps, palun!
Järgmisena on meil kavas arupärimine Põltsamaa Ametikooli tuleviku kohta ning selle on esitanud Mailis Reps, Tarmo Tamm, Eldar Efendijev, Viktor Vassiljev, Mihhail Korb, Vladimir Velman, Lauri Laasi, Siret Kotka, Marika Tuus-Laul ja Priit Toobal. Arupärijate nimel Mailis Reps, palun!
Lugupeetud Riigikogu esimees! Head Riigikogu liikmed! Hea minister! Arupärimist ajendas esitama mure meie üsna ajaloolise ja sümboliväärtusega kooli, Eesti Aleksandrikooli järeltulija, Põltsamaa Ametikooli tuleviku pärast. Eriti pärast seda, kui meedia vahendusel oli võimalik kuulda Haridus- ja Teadusministeeriumi kõrge ametniku selgitusi, kuidas järgmisest aastast antakse osa õppekavadest üle Järvamaa ametikoolile ja kutsehariduskeskuses on kõik ettevalmistused tehtud, et samm-sammult Põltsamaa Ametikool sulgeda. Sellest tulenevalt otsustasime esitada ministrile küsimusi, et saada selgust selle kooli tuleviku kohta, ja veelgi enam, saada teada, kas ministeeriumil on koolivõrgukava kohaselt plaanis veel mõnda kutsehariduskooli sulgeda. Nimelt, kui me vaatame seda, mis Haridus- ja Teadusministeeriumi kutseõppeosakonna juhataja on meedias välja öelnud, siis tõepoolest, ametlikult Põltsamaa Ametikooli ei suleta, vaid ta ühendatakse Järvamaa Kutsehariduskeskusega. Sealjuures selliselt, et 2015. aasta 1. septembrist Põltsamaal enam uusi õpilasi vastu ei võeta ning sotsiaalhoolduse õppekava – ainuke õppekava, mida praegu Järvamaal ei ole – viiakse üle Järvamaa Kutsehariduskeskusesse. Kui me vaatame, miks seda tehakse, siis esimene põhjendus on, et Põltsamaal ei ole tehtud piisavalt investeeringuid. Samas on sinna ehitatud uus katlamaja ja tehtud üsnagi arvestatavaid investeeringuid, aga loomulikult on Järvamaal neid rohkem tehtud. Teine küsimus on olnud selles, et umbes 300 õpilast on piir, millest alates on mõttekas kooli pidada. Põltsamaal on see tingimus täidetud, sest EHIS-e andmetel on seal 384 õpilast. Eelöeldust tulenevalt oleme esitanud küsimused, mis seonduvad Põltsamaa Ametikooli tulevikuga. Meid huvitab täpsemalt see, miks ministeerium on otsustanud kooli nii ootamatult sulgeda ja millistest allikatest pärinevad ministeeriumi andmed õpilaste arvu kohta. Ministeerium on tõepoolest rääkinud alla 300 õpilasega ametikoolist kui mittejätkusuutlikust, reaalselt õpib seal aga üle 300 õpilase. Pika ajalooga koolil on väga tugev kogukond. Kõik, kes on käinud kunagi Põltsamaa Ametikooli üritustel, teavad, kui väga ka vilistlased seda kooli hoiavad. Koolil on olemas praktikabaas ja üsna oluliselt on tehtud investeeringuid. Seetõttu meid huvitabki, millised plaanid Põltsamaa kooliga on. Lõpuks soovime ministrilt ülevaadet, milliseid plaane seoses kutseharidusvõrguga veel on, et sellised koolivõrgu ümberkorralduse kavad ei tuleks kooliperele ootamatult. Veel üsna hiljuti räägiti, et kutseharidusvõrk on põhimõtteliselt paigas ja seal suuri muudatusi ei tule, aga Põltsamaa Ametikooli kui suure hariduskeskuse ümber lahvatanu on pannud nüüd muretsema paljusid väikseid kutsehariduskoole. Nii nagu minister kindlasti teab, on väikseid kutsekoole üle Eestimaa veel paljudes paikades ja ühe kooli sulgemine paneb muretsema ka teisi. Nii et siinkohal oleks tore kuulda, missuguseid plaane veel on. Aitäh!
Arupärimisele vastab haridus- ja teadusminister Jevgeni Ossinovski. Palun!
Lugupeetud arupärijad, Riigikogu liikmed! Vastan teie arupärimisele. Üldiselt on see seis, mis puudutab koole, eriti väljaspool maakonnakeskusi, Eestis üsna nukker. Ja ei tulene see kahjuks mitte haridusministeeriumi soovidest või prioriteetidest, vaid sellest, et õppurite arv Eestis väheneb. Siiani on see arv tugevalt vähenenud põhikoolides, nüüd on põhikooli tasemel langus läbi. Praegu näeme seda langust gümnaasiumides ja kutsekeskhariduses, järgmisena siis ülikooli tasemel ja keskkoolijärgses kutseõppes. Sellest tulenevalt on kindlasti oluline vaadata ka õppurite arvu prognoose, mis meil üle Eesti koolides on tehtud, eriti riigikoolides, kus me saame otseselt neid otsuseid mõjutada. Eks me peame ka tõdema, et selle sajandi esimese kümnendi keskel tehtud prognoosid, sh ka kutseõppurite arvu kohta, ei ole realiseerunud. Kui seda võrku paika pandi, siis eeldati, et kutsehariduskoolidesse hakkab minema oluliselt rohkem õpilasi, kui tol ajal reaalselt läks. Mis vahepeal on juhtunud? Kutsekoolidesse on hakanud minema veel vähem õpilasi. See tendents koos üldise õppurite arvu vähenemisega paneb väga suure pinge alla kutsekoolide toimimise, sest väiksemat hulka õpilasi on kallim õpetada, õpilaskoha hind on kõrgem. Ühel hetkel tekib kindlasti õigustatud küsimus, kas sellise korralduse puhul suudetakse tagada maksimaalselt hea haridustase. Nüüd Põltsamaa juurde. Põltsamaal tehti mitmesuguseid otsuseid enne minu ministriaega. Juba 6. märtsil 2014 oli esimene nõupidamine – see on protokollitud – selle üle, et ühendada Põltsamaa Ühisgümnaasiumi gümnaasiumiosa ja Põltsamaa Ametikool. Põltsamaa on praegu üks väheseid Eesti linnasid, kus lähinaabruses on olemas nii ametikool või kutsekool kui ka gümnaasium. Vaadates õpilaste arvu prognoosi aastani 2020, nägime, et kahe kooli pidamiseks hakkab Põltsamaal õppureid väheks jääma. Samas oli selleks, et ametikool saaks jätkata, vaja teha märkimisväärseid investeeringuid selle õppekorpusesse. Nagu on viidatud, olid praktikabaas ja katlamaja varem renoveeritud, aga ligi 8 miljonit eurot oleks pidanud investeerima õpilaskodusse ja õppehoonesse. Selles kontekstis püüti leida võimalust ühendada Põltsamaa Ühisgümnaasiumi gümnaasiumiosa Põltsamaa Ametikooliga, et pakkuda Põltsamaa õpilastele maksimaalselt mitmekesist haridust, ühelt poolt gümnaasiumiharidust, teiselt poolt ka kutseharidust. 20. mail 2014 otsustas Põltsamaa Linnavolikogu, et Põltsamaa Ühisgümnaasium jätkab linna omandis oleva 12-klassilise koolina, gümnaasiumiosa ei anta üle riigile, samuti ei liideta kooli ametikooliga. See oli kohaliku kogukonna otsus. Kui me vaatame Põltsamaa Ametikooli õpilaste struktuuri, siis ainult pooled nendest tulevad Jõgevamaalt, Põltsamaalt veel vähem. Suur hulk nendest on olnud need, kes on seal õppinud koostöös Põltsamaa Ühisgümnaasiumiga, kasvatusraskustega õpilased 7.–9. klassini. Seega ütles Põltsamaa linn, et nemad ei soovi teha selles kontekstis koostööd ametikooliga, nad soovivad jätkata ühisgümnaasiumina. Sellega plaan tagada ametikooli jätkusuutlikkus, mille ministeerium välja pakkus, ebaõnnestus, kuna Põltsamaa linna kogukond otsustas, et nad soovivad pidada gümnaasiumi. See on igati legitiimne kogukonna otsus. Põltsamaa Ühisgümnaasiumil on ka piisavalt õppureid, et gümnaasiumiosa pidada. Pärast seda otsust võttis HTM positsiooni, et riik peab analüüsima selle otsuse valguses koolivõrgu tulevikku tervikuna, sh ka kutsehariduse korraldust Põltsamaa, Paide ja Türi kolmnurgas. Teades, et puhtalt ametikooli praegusi tendentse arvestades ja ilma Põltsamaa linna õpilastest lisaõpilasteta jääb Põltsamaa Ametikooli õpilaste arv pikemas plaanis liiga väikeseks, peatati projekteerimisfaasis olevad ametikooli arendustegevused, s.o Väike-Kamari õppehoone ja ühiselamu ehitus. See oli tõepoolest minu otsus suunata need 8 miljonit eurot teistesse kutsehariduse projektidesse. Arvestades õpilaste arvu prognoosi ja seda, et mingit muud võimalust selle kooli jätkusuutlikkust tagada ei suudetud leida, on minu hinnangul vastutustundetu kulutada 8 miljonit eurot infrastruktuuri, mis viie aasta pärast seisab suure tõenäosusega tühjalt või pooltühjalt, nagu see on juba mitmes kutsekoolis juhtunud. 30. mail tutvustasid haridusministeeriumi esindajad neid arenguid ja seisukohti kohapeal nii ametikooli kui ka kohaliku omavalitsuse esindajatele. Seega ei saa rääkida, et otsus oleks kuidagi ootamatu ja sündinud kabinetivaikuses. Me oleme seda arutanud. Teisest küljest ei ole ka kooli sulgemise otsust tehtud ja praegu see plaanis ei ole. Oleme plaaninud esimeses järgus liita Põltsamaa Ametikooli Järvamaa Kutsehariduskeskusega ning jätkata õppetööd Põltsamaal niikaua, kuni seal on piisavalt õppureid. Ajakohastatud tööõppekoda peaks edasi kasutatama niikuinii vähemalt 2019. aasta aprillini, et vältida investeeringu tagasimaksmist Euroopa Liidule. Koolide reaalne liitmine on võimalik alates 2015. aasta sügisest, mis jätab piisavalt aega ümberkorraldustega seotud tegevuste kavandamiseks ja elluviimiseks. Siinkohal tahaksin välja tuua ühe emotsionaalse olulise teema ehk siis aleksandrikooli hoone teema. Ei ole taas kord olnud mina nende otsuste tegemise juures, aga ka uues projektis, mis nüüd on peatatud seoses selle 8 miljoni euro investeerimisega Põltsamaa Ametikooli, ei olnud planeeritud aleksandrikooli hoonet renoveerida. Seda oleks kasutatud asenduspinnana nii kaua, kuni oleks käinud rekonstrueerimine. Pärast seda oleks hoone niikuinii tühjana seisma jäänud. See, et sellele väärikale hoonele peaks leidma kasutuse, on täiesti ilmselge. Ma loodan, et koostöös kohaliku kogukonnaga meil see ka õnnestub. Teine küsimus: "Millistest allikatest pärinevad ministeeriumi Põltsamaa Ametikooli õpilaste arvu puudutavad andmed ja millel baseeruvad tulevikku puudutavad prognoosid?" Selles osas, kui palju on õppureid Põltsamaa Ametikoolis, on tõepoolest olnud natukene eriarvamusi. Eks neid andmeid võib võtta välja eri hetkedel ja sellest tulenevalt ka erinevalt tõlgendada. Tuleb arvestada, et kooli tegelik õppijate arv mingil ajahetkel erineb riikliku koolitustellimuse koolituskohtade arvust, mida arvestatakse kalendriaasta keskmisena. See tähendab seda, et kutseõppes osalejate arv on kalendriaasta jooksul õppekavade erineva pikkuse tõttu pidevas muutumises ja sellepärast on õigem vaadata keskmisi näitajaid, mitte ühe kuu andmeid. 2013. aasta jaanuaris õppis Põltsamaal tõesti 378 õpilast tasemeõppes ja 30 õpilast kutseõppes põhikooli ja gümnaasiumi juures, kuid 2013. aasta märtsis oli õpilasi vaid 288. 15.09.2013 seisuga õppis seal 334 õpilast ja viimaste, 8. oktoobri seisuga väljavõetud andmete järgi õpib ametikoolis 306 õpilast. Nii et andmed sõltuvad konkreetsest kuust, õppekavade pikkusest ning õpingute katkestajate hulgast. Aga on selge, et üldiselt kipuvad arvud 300 piirimaile jääma, mõnel hetkel natuke peale, mõnel hetkel natukene alla selle. Ka õppijate arv Eestis tervikuna, eriti väljaspool Tallinna ja Tartut, väheneb ja seetõttu kannatavad õpilaste nappuse all eelkõige väljaspool maakonnakeskusi asuvad koolid. Kui Eestis tervikuna on viimase viie aasta jooksul kutseõppe õpilaste arv vähenenud 9%, siis Põltsamaa Ametikoolis on õpilasi jäänud vähemaks 35%. 2009/2010. õppeaastal oli seal 509 õppurit, eelmisel aastal keskmiselt 330. Põltsamaa Ametikooli 2014. aasta riiklik koolitustellimus on 350 kohta, täitmine septembri seisuga 312 kohta ehk 89%. Seega on RKT 2014. aastal planeeritud väiksem kui eelmisel aastal ja täitmine on ikkagi alla 100%. Koolitustellimus on vähenenud aastatel 2009–2014 31% võrra. Õpilaste arvu vähenemine Põltsamaa Ametikoolis on kahandanud ka kooli eelarvet, mis ongi selle vähenemisega kaasnev nukker paratamatus. Perioodil 2011–2014 on kooli eelarve vähenenud kokku 18,5%. Eelarves on tööjõukulude osakaal suurenenud 74,5% pealt 83,4%-ni, mille põhjuseks on väikeste õppegruppide koolitamise suurem kulukus ja administratsioonikulude proportsionaalne kasv eelarves. Kriitiliselt on õpilaste arvu vähenemise tõttu kokku tõmmatud ka õppekulusid: nelja aastaga on need kulud vähenenud 42,2% ja võime öelda, et sellel on kindlasti olnud mõju ka hariduse kvaliteedile. Eeltoodust tulenevalt on ministeerium asunud seisukohale, et iseseisva koolina ei ole Põltsamaa Ametikool pikemas perspektiivis jätkusuutlik ning õppimisvõimaluste tagamiseks piirkonnas on vaja õppetöö korraldada koostöös teiste kutseõppeasutustega. Samal ajal säilib Põltsamaa Linnavolikogu otsusel Põltsamaa linnas gümnaasium. Kolmas küsimus: "Millistest arvudest või arvestustest tulenevalt on parem avada uued erialad Järvamaal?" Põltsamaa Ametikoolis õpetatavad erialad kattuvad Järvamaa Kutsehariduskeskuses õpetatavatega, välja arvatud üks erand, millele ka viidati – selleks on sotsiaaltöö ja nõustamine. Samas säilib vajadus koolitada hooldustöötajaid nii Jõgeva kui ka Järva maakonnas edaspidigi ning seega pole põhjust rääkida uute erialade avamisest Järvamaal, vaid olemasoleva koolituspädevuse laialdasemast kasutamisest Kesk-Eesti regioonis. Koolivõrk Kesk-Eestis on tegelikult üsna muljet avaldav, et tagada Põltsamaa piirkonna õpilastele hariduse kättesaadavus. Põltsamaa lähimad kutsekoolid on lisaks Järvamaa Kutsehariduskeskusele, mis jääb 45 kilomeetri kaugusele Põltsamaast, Olustvere Teenindus- ja Maamajanduskool (35 km), Viljandi Kutseõppekeskus (50 km), Luua Metsanduskool (48 km) ja Tartu Kutsehariduskeskus (60 km). Gümnaasiumidest on 30 kilomeetri kaugusel veel Jõgeva Riigigümnaasium. Erinevalt Põltsamaa Ametikoolist on Järvamaa Kutsehariduskeskuses vajalikud investeeringud tehtud ning kõikidele Põltsamaa Ametikooli õpilastele on seal tagatud head õppimis- ja elamistingimused. Nagu sai vihjamisi viidatud, on ka Järvamaa Kutsehariduskeskuse investeeringute tegemisel koolitusvõimsus tugevalt üle planeeritud. Seda arvestades on kindlasti hea, kui juba tehtud investeeringud saaksid eesmärgipäraselt suuremal määral ära kasutatud. Uude praktikamajja, mis on juba Põltsamaale ehitatud, on kavas tulevikus asutada piirkondlik koolituskeskus, mida saaksid kasutada nii Järvamaa Kutsehariduskeskus kui ka teised kutseõppeasutused. Neljas küsimus: "Miks ministeerium oma tegevuses ei lähtu arengukavadest ja milliseid koole otsustate veel ootamatult sulgeda?" Põltsamaa Ametikooli liitmine Järvamaa Kutsehariduskeskusega, mis oli enne Paide Kutsekeskkool, koos koolitusvõimaluste säilitamisega nii Põltsamaal kui ka Paides oli plaanis juba riigi kutseõppeasutuste võrgu ümberkorralduste kavas aastateks 2005–2008. Põhjused selliseks ümberkorralduseks olid samad mis praegugi: liiga väike elanike ja potentsiaalsete õppijate arv Jõgeva ja Järva maakonnas ning dubleeritud erialad. Ümberkorraldust ei viidud ellu peamiselt kahel põhjusel. Esiteks pandi suuri lootusi Põltsamaa Ametikooli kujunemisele erivajadustega noorte koolituskeskuseks, mis oleks suunatud peamiselt Kesk-Eesti ja Lõuna-Eesti kasvatus- ja õpiraskustega ilma põhihariduseta noortele ning ka teistele HEV õpilastele. Kahjuks pole need lootused tänaseks oodatud ulatuses täitunud, kuna HEV õpilased eelistavad sageli õppida kodulähedases põhikoolis – eelkõige soovivad seda nende vanemad – või ei jätka nad pärast põhikooli üldse õpinguid. Teine põhjus, miks tollal seda otsust ei tehtud, oli see, et puudus vajalik poliitiline valmisolek. Tolleaegsed maavanemad ja ministrid ei toetanud liitmist üle maakonna piiride, väites, et see ei toimi. Aastatel 2009–2013 keskenduti eelkõige kujunenud koolivõrgu koolituskohtade arendamisele ja taristu ajakohastamisele. Riigi kutseõppeasutuste võrgus toimus ainult kaks olulist ümberkorraldust, milleks on Paide Kutsekeskkooli ning Türi Tehnika- ja Maamajanduskooli liitmine Kesk-Eesti piirkonnas. Nii et üldiselt võib öelda, et soovime kindlasti lähtuda nendest koolivõrgu otsustest, mis kunagi tehtud said, aga kui mõned otsused jäid tookord tegemata, siis tuleb nad ükskord ära teha. Teisest küljest, ei ole midagi teha, mis puudutab kutseõppurite arvu, kutsehariduse populariseerimise edukust jne, siis paraku oodati tollal palju paremaid tulemusi, kui me praegu näeme. Aitäh!
Küsimused ministrile. Mailis Reps, palun!
Aitäh, lugupeetud juhataja! Hea minister! Tõepoolest, 2005. aastal ei olnud ministril soovi seda kooli sulgeda ja võtan täie vastutuse, et ma Põltsamaa Ametikooli tol hetkel kinni ei pannud. Ma ei teeks seda ka praegu, kui see oleks minu valida. Mõtleme neile väikestele koolidele, millest mõnda te täna juba mainisite. Sealsamas piirkonnas on näiteks Olustvere ja Luua kool, kui minna kaugemale, siis on Kehtna, on Vigala. Me võime Eestimaale ringi peale teha, sest neid väikseid toredaid kutsekoole, kus on 200–300 õpilast, on veel. Kas teie võtate ka selle hoiaku, mis mõni aasta tagasi oli ühel lugupeetud ministril, kes nüüd on läinud mittepoliitilisele maastikule, et ainuke jätkusuutlik kool on kutsehariduskeskus ja neid oleks Eestimaal kuus-seitse. Kas see oleks teie jaoks piisav?
Kuna Eesti on piisavalt väike, siis arvan, et lisaks üldisele kontseptsioonile tuleks iga konkreetset kooli puudutavat otsust väga põhjalikult, individuaalselt eri nurkadest kaaluda. Küsimus ei ole selles, et koostame mingi suure riikliku kontseptsiooni ja selle järgi lööme siis kõiki ühe puuga. See on minu meelest väär ja nii ei tasu teha. Iga konkreetset otsust tuleb eraldi kaaluda, sh kaaluda nii selle sisulisi, hariduslikke aspekte kui ka regionaalpoliitilisi ja emotsionaalseid aspekte, mis selle juures on kindlasti alati olemas. Mis puudutab väiksemaid kutsekoole, võtame näiteks Olustvere kooli, siis see on kindlasti väga hea kool. Aga üks oluline põhjus, miks Olustvere kool on hariduse sisu mõttes nii hea kool, on see, et ta on väga selgelt profileerinud ennast ühele konkreetsele suunale. Sellega on ta suutnud võita ka ettevõtluse selge toetuse, loonud tugeva sideme konkreetsete ettevõtjatega, kes usaldavad seda haridust, mis seal antakse. Ja ma arvan, et see ongi taganud jätkusuutlikkuse. Kui me vaatame näiteks meie enda läbi viidud kutseõppekavade hindamist, siis üldiselt on need koolid, kus selline fokuseerimine on tugev, saanud ka kõige paremaid hindeid. Kui me räägime maakondlikest kutsehariduskeskustest, siis need on tõepoolest laiemad, seal õpetatavate erialade spekter on palju laiem ja seal on võimalik natuke teistmoodi toimetada. Väiksemate koolide puhul on minu hinnangul selline fokuseerimine ja profileerimine hädavajalik, et need koolid oleksid jätkusuutlikud.
Siret Kotka, palun!
Hea juhataja, hea minister! Te kõnelesite enne, et Põltsamaa Ametikooli sulgemise otsus tuli eelkõige sellest, et riik ei saanud Põltsamaa Ühisgümnaasiumi enda omandisse. Ausalt öeldes on seda natukene kummastav kuulda. Minu küsimus on, et miks te ei näe seda, et Põltsamaa Ametikool ja Põltsamaa Ühisgümnaasium võiksid omavahel koostööd teha? Gümnaasium oleks siis kohaliku omavalitsuse omandis ja ametikool oleks riigi omandis. Miks ei võiks riik ja kohalik omavalitsus koostööd teha?
Võib ja on ka tehtud. Aga probleem on nendessamades infrastruktuuri investeeringutes. Põltsamaa linnal on hulk haridusinfrastruktuuri, mis vajab ajakohastamist, samamoodi on ametikoolil hulk haridusinfrastruktuuri, mis vajab ajakohastamist. Meie ettepanek oli, et need kaks kooli võiksid omavahel kokku leppida, kus ja kuidas nad võiksid haridust pakkuda ühise pinna peal, et pinnakasutus oleks optimaalne. Selles kokku leppida ei õnnestunud. Küsimus ei ole selles, kas kooli gümnaasiumiosa antakse riigile üle või ei anta. Küsimus on selles, kas suudetakse kokku leppida, et tegutsetakse ühisel pinnal. Seda kokkulepet kohalikul tasandil ei sündinud. Põltsamaa linn soovib oma hariduslikku infrastruktuuri edasi arendada Põltsamaa kesklinnas vastavalt oma vajadustele ja see tähendab seda, et dubleeriva haridusliku infrastruktuuri väljaehitamine kahe kilomeetri kaugusel Põltsamaast ei ole rahaliselt vastutustundlik.
Jüri Morozov, palun!
Aitäh, austatud eesistuja! Austatud minister! Põltsamaa kogukond on oma otsuse teinud ja selleks on neil täiesti legitiimne õigus. Aga probleem on hariduse kättesaadavuses, ja mitte tulevikus, vaid ka praegu. Mitmel kohtumisel on inimesed rääkinud, et on see kutseõppeasutus siin või seal, aga väga suur mure on, kuidas lapsed jõuavad kooli ja sealt tagasi. Vahel tuleb mitu korda ümber istuda. Ja siit tulevad sotsiaalsed probleemid, osa lapsi kaob kuskil tee peal ära jne. Kas te nende muudatuste käigus ja tuleviku planeerimisel olete saanud tuge teistelt ministeeriumidelt, kuidas neid probleeme lahendada?
Aitäh! Nagu ma viitasin, ei ole kooli sulgemise otsus isegi tegemisel. Ühendame need kutseõppeasutused järk-järgult nii, et võimalik on õpetada õpilasi nii Järvamaa Kutsehariduskeskuse praegustes õppekohtades kui ka Põltsamaal. Juhul kui õpilaste arv langeb alla kriitilise piiri või soovivad õpilased ise tänapäevases õppekompleksis õppida ja elada, siis on võimalik järgmisi otsuseid teha. Me oleme teadlikud sellest, et Põltsamaa Ametikoolis on praegu üks konkreetne sihtrühm, mille suurusjärk on mälu järgi öeldes umbes 50 õpilast, ei, 30 õpilast, kes on tegelikult Põltsamaa Ühisgümnaasiumi 7.–9. klassi kasvatus- või õpiraskustega õpilased ja kes saavad ametikoolis kutseõpet. Nende haridusliku tuleviku osas on vaja leida lahendus ja seda lahendust me kindlasti ka otsime. Võimalike ümberkorraldusteni, kui nad ühel hetkel tulevad, on siiski veel mõnda aega, et me jõuaksime konkreetsetele kokkulepetele ka selles, kuidas ja kus need lapsed oma õpinguid jätkavad. Muus osas kutsehariduse sotsiaalne süsteem, küll oma teatud kitsaskohtadega, aga siiski toimib. Õpilased saavad üldiselt, need, kes on põhikoolijärgsed kutseõppurid, nii nagu Põltsamaa Ametikoolis enamik on, sõidutoetust ja ka koolitoidutoetust. Nii et põhimõtteliselt on tugiteenused Järvamaa Kutsehariduskeskuses või mõnes muus kutsehariduskeskuses, mille nad oma õpinguteks peaksid valima, tagatud. Eks selles osas on loomulikult võimalik asju palju paremini teha ja loodetavasti selleks ajaks, kui Põltsamaal mingid otsused langetatakse, on ka kutseõppurite sotsiaalne tugisüsteem oluliselt parem, kui see on siiani olnud. Kooli ukse taha aga ei jäeta kedagi, seda kindlasti ei juhtu. Kõik õppurid, kes praegu on sisse astunud, saavad oma õpingud ära lõpetada, see on kindlasti haridusministeeriumi poolt tagatud.
Aitäh! Palun, Valeri Korb!
Aitäh! Lugupeetud härra minister! Kuulasin täna hommikul Raadio 4-st teie vastuseid sellel teemal, mis on seotud põhikooli avamisega Sinimäel. Mul tekkis küsimus selle koha peal, kus te rääkisite, et eksisteerib niisugune mõte, et igas omavalitsuses peab olema põhikool. Ma küsisin endalt, kas seda on mõistlik ja üldse võimalik teha. Ütleme, väiksed vallad, kus elab 350 inimest – kas seal on kooli vaja või ei ole? See on suur küsimus. Aga seoses sellega, et Põltsamaa Ametikooli liitmisel Järvamaa Kutsehariduskeskusega läheb tõmblemiseks selles küsimuses, kuhu seal töötavad inimesed ja sealsed lapsed lähevad, küsin teilt, kas igas maakonnas peaks olema kutsekool.
Üldiselt on kutsehariduskeskuste võrku planeerides ja välja ehitades seda suunda järgitud. Aga teisest küljest on meie maakonnad väga erinevad. Meil on näiteks üks selline suurepärane maakond nagu Hiiumaa, kus on väga vähe inimesi, aga eks sealgi püütakse tagada haridusvõimalusi nii palju kui võimalik. Ma vastaksin niimoodi, et kui inimese kodukohas, tema kodukülas või -linnas ei ole tema huvidele vastavat õppimisvõimalust, siis peab riik kindlasti suutma öelda, kus ta saab õppida seda, mida ta õppida tahab, ja kuidas ta sinna kohale jõuab. Seda peaks riik kindlasti tagama. Ja üldiselt on nii, et kus on piisavalt õppureid, seal on kindlasti ka piisavalt võimalusi nii kutsehariduse, üldhariduse kui ka kõrghariduse osas. Nii et ütlen taas, et minu hinnangul on sellised üleriigilised kontseptsioonid Eestis olulised, aga teisest küljest peame vaatama iga juhtumit konkreetselt. Me oleme küllalt väiksed selleks, et suuta seda ka piisavalt hästi teha.
Aitäh! Palun, Helir-Valdor Seeder!
Aitäh! Austatud minister! Heal koolil mitu järglast. Aleksandrikooli üheks järglaseks peab ennast kindlasti ka Olustvere kool. Aga minu küsimus on teie mitu korda korratud väite kohta, et Põltsamaa Ametikooli ei suleta, ei likvideerita, vaid see ühendatakse. Me teame varasemast ajast mitmeid ühendamisi. Näiteks ühendati Õisu ja Olustvere kool ning tegevus kontsentreeriti Olustverre, ehitati baasid välja. Samal ajal Järvamaa Kutsehariduskeskuses ühendati Särevere ja Türi kool, mis jäid tegutsema kahte eri kohta. Ma väidan, et praegu on ebakindlus mõlemal omavalitsusel, on teatud pinged selle pärast, kuhu kool siis ikkagi jääb. Niisugune kahepaiksus on toonud kaasa ebaratsionaalsuse. Nüüd me liidame Järvamaal Säreveres ja Paides asuvatele keskustele veel Põltsamaa kooli. Kas teie arvates hakkab selle liitmise tulemusel Järvamaa keskus kahepealise lohe asemel edasi töötama kolmepealise lohena või kontsentreerub tegevus hiljem, nii nagu Olustvere puhulgi, ühte keskusesse? Milline on teie nägemus sellest ühendamisest?
Nagu ma ütlesin, Põltsamaa Ametikooli investeeringute peatamise otsus tehti lähtuvalt sellest, et õpilaste arvu prognoosid, eriti pärast seda, kui võimalik koostöö Põltsamaa linnaga ebaõnnestus, näitasid, et see kool ei ole pikemas plaanis jätkusuutlik. Matta selles olukorras 8 miljonit kooli, mis viie aasta pärast on tõenäoliselt saja õpilase piirimail, ei ole minu hinnangul vastutustundlik. See tähendab seda, et Põltsamaa Ametikooli infrastruktuur, mis puudutab õpilaskodu ja õppehooneid, ei vasta kindlasti 21. sajandi normaalse õpikeskkonna nõuetele. Sellest tulenevalt ma arvan, et ühel hetkel, kui neile õpilastele, kes praegu seal õpivad, on loodud teised õppimisvõimalused või nad on selle kooli ära lõpetanud, kerkib kindlasti üles küsimus, kas Põltsamaa õppekoht või Väike-Kamari õppekoht tuleks sulgeda ehk siis õppetegevus kontsentreerida kas Paidesse, Säreverre või mõlemasse korraga. See on siis juba eraldi otsus.
Rohkem küsimusi ettekandjale ei ole. Suur tänu, haridus- ja teadusminister Jevgeni Ossinovski! Avame nüüd läbirääkimised. Palun, Mailis Reps!
Lugupeetud Riigikogu juhataja! Head Riigikogu liikmed! Lugupeetud minister! Seda arupärimist ajendasid esitama kaks põhjust. Esimene on see, et meid tõepoolest huvitab, mida tulevik Põltsamaa Ametikoolile toob, ja kindlasti on ka kooliperele oluline teada, mida neil oodata on. Me võime ju nimetada Põltsamaa Ametikooli liitmist Järvamaa keskusega ühendamiseks, aga tegelikult minister juba ütles, et kui ühte kohta ei ole investeeringuid tehtud ja 1. septembrist seal õppekavasid ei avata, siis on selge, et umbes aasta või kahe jooksul saabubki kriitiline piir ja see kool suletakse. Mis puudutab praktikabaase, siis Euroopale me oskame kõik pabereid kirjutada. Meil on selline ajalooline taust, et oleme üsna mitmekümne aasta jooksul õppinud mitmesuguseid dokumente kirjutama. Nii et eks Euroopa näeb, kuidas me seda praktikat jätkame. Mis puutub kooli jätkusuutlikkusesse, siis seda on kindlasti võimalik vaadata ühte- ja teistpidi. Kümmekond aastat tagasi me ennustasime samuti, et väikestel koolidel ei ole võimalik ellu jääda, ja pea igas maakonnas suletigi väga palju kutsekoole. Julgen siinkohal öelda, et tol hetkel haridus- ja teadusministrina pidin ka otsustama, mis neist väikestest koolidest saab, ja me võtsime selge poliitilise hoiaku, et väikekoolil on õigus elada, anname neile võimaluse oma nišš leida. Väga paljud kutsekoolid leidsidki oma niši, milleks oli erivajadustega laste õpetamine. Tänu nendele väikestele kutsekoolidele tuli kutseharidusse täiesti uus kontseptsioon, mille järgi ka väga sügava erivajadusega noortele, näiteks toimetuleku õppekava alusel õppijatele, anti võimalus saada haridust, saada töökogemust ja praktikat. Need väikesed koolid jändasid tõepoolest väga raske kontingendiga. Näiteks Põltsamaa Ametikool oli see, kes tõi Eestisse ja viis edukalt ellu kontseptsiooni, kuidas põhihariduseta noortele haridust anda. Seadusandlus jõudis alles hiljem järele. Tegelikult oli Põltsamaal juba mitu-mitu aastat põhihariduseta noortele n-ö mitteametlikult haridust antud, enne kui meie järele tulime. Riigikogu tuli järele neli-viis aastat hiljem. Väikeste koolide kokkuviimine võib olla rahaliselt efektiivne, suure pildina vaadatuna võib see olla isegi arukas, aga ma olen jätkuvalt väga mures, et me kaotame ära sellised erisused ja erivajaduste arvestamise. Loomulikult avatakse erivajadustega laste gruppe ju ka suurte koolide juures, aga selliseid ennastsalgavaid otsinguid oma kooli eripära leidmiseks ei ole suurtel keskustel kindlasti vaja teha. Mis puudutab täna juba tõstatatud küsimust, kuidas Järvamaa keskus hakkama saab, siis ma usun, et Järvamaal on küll raske, sest tal on mitu pead, aga hakkama ta kindlasti saab. Järvamaa keskus on olnud väga võimekas kool ja on kindlasti tulevikus vähemalt sama võimekas. Ta on saanud ka väga korralikud investeeringud. Selles osas ma absoluutselt ei kahtle. Aga ma julgustan siinkohal ministrit siiski uuesti kaaluma Põltsamaa Ametikooli sulgemise ja kiiruga ühendamise otsust. Eriti julgustan ma mitte astuma järgmisi samme, sest väikseid nišikoole on veel palju ja need on jäänud ellu just tänu sellele, et nad on, ütleme, kõikide loodusseaduste vastaselt püüdnud leida võimalusi, kuidas saada endale õpilasi ja ellu jääda, ning on leidnud ka neid õpilasi, kellega muidu võib-olla keegi ei tegeleks. Ma usun, et sama lugu on ka Põltsamaal kooli ja Järvamaa keskuse ühendamisega. Neid õpetajaid, kes sooviksid jännata mõne raske õpilase, üldjuhul noormehega, tal tihti kodus järel käia, on üsna keeruline leida.
Kas pikendame aega?
Ei ole vaja, aitäh! Nii et palun kaaluge veel kord seda otsust! Võib-olla see ei ole kõige targem otsus ja võib-olla ei tasuks sellega kiirustada. Aitäh!
Aitäh! Kas on veel kõnesoove? Rohkem kõnesoove ei ole, sulgen läbirääkimised. Ka selle päevakorrapunkti arutelu on ammendunud.
Järgmine päevakorrapunkt on Marika Tuus-Lauli, Heimar Lengi, Mihhail Stalnuhhini, Valeri Korbi, Enn Eesmaa, Tarmo Tamme, Kalev Kallo, Priit Toobali, Viktor Vassiljevi, Siret Kotka, Mihhail Korbi ja Mailis Repsi 9. septembril 2014. aastal esitatud arupärimine vanaduspensioni kohta sotsiaalkaitseminister Helmen Kütile. Ma palun arupärijate nimel kõnetooli Heimar Lengi!
Aitäh! Lugupeetud kolleegid! Selle arupärimise sissejuhatuseks ma püüan maalida pildi, mis valitseb praegu Eestis, kui sa rahvasaadikuna sõidad ringi ja satud saalidesse või kohtumistele, kus on inimesed, kes on äsja läinud pensionile, kes võib-olla parajasti vormistavad endale pensioni või on paar-kolm aastat juba pensionipõlve pidanud. Sa võid näha nende hulgas paljusid, kes on nagu ära ehmatanud, kes on nagu löödud ja pettunud, sellepärast et nendel kõigil on üks ja seesama mure. Nad on olnud ausad tööinimesed, käinud tööl aastaid – 35, 38, 40 aastat ja mõned rohkemgi. Kui nad tulevad aga oma kohalikku pensioniametisse vanaduspuhkust vormistama, siis kogevad nad järsku kohutavalt ebameeldivat uudist, et 40 aasta asemel on neil pensionistaaži, pensionistaaži aastaid võib-olla hoopis 20 või 18 või 22, oleneb juhtumist. See on nii traagiline inimesele, kes on aastaid elanud teadmises, et ta hakkab enam-vähem normaalset pensioni saama. Järsku on suur pauk kogu perekonnale, võib-olla isegi suguvõsale, et näed, ema, isa, vanaema või vanaisa saab poole vähem raha, kui nad olid arvanud. Milles on siis küsimus? See on ammu tuntud ja aastaid siin puldis räägitud nn üks kolmele seadus, mille vastu Keskerakond on seisnud sama palju aastaid, kui see kord on meil kehtinud. Ja et asi oleks selgem, ma tsiteerin arupärimist, millele on alla kirjutanud 12 rahvasaadikut: "Vanaduspensioni määramisel suureneb aasta-aastalt kindlustusosaku osatähtsus. See tähendab, et riiklik vanaduspension sõltub üha enam sellest, kui palju on konkreetse inimese eest makstud sotsiaalmaksu. Kui sotsiaalmaksu tasutakse keskmiselt töötasult, on aastakoefitsiendiks 1,0. Juhul, kui isik teenib keskmisest väiksemat palka, on koefitsient alla 1,0." Ja kui inimene teenib kõrgemat palka, siis on see koefitsient suurem. Siin ongi see, mis inimesi eksitab. Nad ei olegi arvestanud mitte niivõrd oma palka, kuivõrd töötatud aastaid. Pensionistaaži aastate arv tuletatakse aga palga või sotsiaalmaksu suurusest ja siit tulevadki suured-suured pettumused. Meie arupärimises on öeldud konkreetselt: "Väga paljud ühiskonnale pühendunud inimesed, kelle sissetulekud pole kõrged, peavad leppima väiksema pensioniga. See on omakorda äärmiselt ebaõiglane, kuna päris elus ei suuda oma tööd armastav lasteaiaõpetaja konkureerida finantssektoris töötava inimesega." See kord meil kahjuks kestab ja paistab, et vist jääb edasi kestma. Ma pole näinud ega kuulnud, et valitsuskoalitsioon oleks püüdnud midagi muuta. Aga see on äärmiselt ebaõiglane olukord. Meil on selle kohta proua Helmen Kütile mõned küsimused ja võib-olla ta siis vastab meile. Kui ta istus rahvasaadikuna siinsamas saalis, siis ta mõtles minu meelest enam-vähem samamoodi kui mina praegu. Nüüd on tal ministrina muidugi raske vastata, kuid tema ei ole ka nende seaduspügalate autor, need tehti kunagi varem, Mart Laari teise valitsuse ajal või pisut hiljem. Meil on siis selline probleem. Eestis on tohutu hulk väga õnnetuid inimesi, kes on lootnud, et nad saavad normaalse pensioni, kuid nad ei saa seda. Eriti kurb on asja juures see, et need on inimesed, kes on pühendunud oma tööle. Nad on teinud lihtsamat tööd – on teinud maatööd, on olnud postiljonid, on olnud külakooliõpetajad, võib-olla mehaanikud ja muidugi eriti veel õpetajad, lasteaiakasvatajad või lasteaiaõpetajad. Nii et, lugupeetud minister, püüdke meile kuidagi vastata ja mingit lootust anda! Aitäh!
Arupärimisele vastab sotsiaalkaitseminister Helmen Kütt. Palun!
Austatud Riigikogu esimees! Lugupeetud Riigikogu liikmed! Ma loen küsimuse ette ja siis kohe vastan, nii on lihtsam. Kuna Riigikogu liige Heimar Lenk alustas sellega, et see on varem vastu võetud seadus, siis täpsustuseks ja stenogrammi huvides ütlen veel niipalju, et riikliku pensionikindlustuse seadus võeti vastu 26. juunil 1998. aastal ja see jõustus 1. jaanuaril 2000. Märgin, et §-d 20, 28–34, 47 ja 54 jõustusid 1. jaanuaril 1999, aga need olid põhimõtteliselt rakenduslikud aktid. Alates 2000. aasta 1. jaanuarist sõltub pensioni suurus valdavalt palgast. Siin oli juttu, et alampalga või miinimumpalga ja keskmise palga vahe on umbes kolmekordne ning et see koefitsient 0,3 tekitab küsimusi. Vastab tõele, et sellist pensionipunkti arvestatakse tõesti keskmise palga järgi, aga see, et aasta on aasta, see on nii, üks aasta töötamist tähendab üht aastat pensionistaaži. Meil on seadustesse kahjuks jäänud selline mõiste nagu aastakoefitsient, mis Saksamaal ja Inglismaal on tegelikult pensionipunkt. Aasta on aasta ja kes on töötanud 50 aastat, selle pensionistaaž on 50 aastat. Tema palgaosak oleneb aga sellest, milline oli tema palk. Hakkan nüüd vastama esitatud küsimustele. Esimene küsimus: "Miks peate õiglaseks, et Eestis peetakse inimese tööpanuse näitajaks sissetuleku suurust?" Eesti pensionisüsteem on solidaarsuspõhimõttele tuginev süsteem ja seda finantseeritakse n-ö jooksvalt, mis tähendab seda, et tänastele pensionäridele makstakse pensioni tänaste töötajate eest makstud sotsiaalmaksust. Pensionisüsteemi solidaarsus väljendub nii põlvkondadevahelises kui ka põlvkondadesiseses ümberjaotuses. Iga põlvkond toetab eelmist põlvkonda, kusjuures praeguste pensionäride õigused pensionile sõltuvad nende panusest eelmise põlvkonna toetamisel. Samuti toimub ümberjaotus kõrgemapalgalistelt madalamapalgalistele. Üks põhjusi, miks riik osaleb pensionide tagamisel, ongi vajadus kaitsta ümberjaotamise kaudu inimesi vaesuse eest vanaduspõlves. Tõsine küsimus on, kui suur peaks olema ümberjaotus pensionäride vahel. Arvestama peaks nii kõrgepalgaliste kui ka madalapalgaliste inimeste motivatsiooni ja huve. Riiklik vanaduspension koosneb kolmest komponendist: baasosast, staažiosakust ja kindlustusosakust. Kolm komponenti on erineva solidaarsusastmega. Baasosa on 100% solidaarne ning moodustab 1/3 keskmisest vanaduspensionist. 1999. aastast kehtivas kindlustusosakus puudub solidaarsus täielikult, kuna see sõltub 100% inimese pensionieelsest töötasust. Staažiosaku solidaarsus on nende kahe vahepeal, sest selle osaku suurus sõltub küll töötamise ajast, kuid mitte töötasu suurusest. Lisaks riiklikule vanaduspensionile – nn esimene sammas – on aastast 2002 Eesti pensionisüsteemi osa ka kohustuslik kogumispension, nn teine sammas, mis praegu kogub jõudu ja muutub tõenäoliselt riikliku pensionikindlustuse märkimisväärseks osaks. Kohustuslikus kogumispensionis solidaarsus puudub, selle suurus sõltub inimese töötasust. Kuna meie noor pensionisüsteem areneb pidevalt ning solidaarsusaste selles olenevalt esimese ja teise samba osakaalust muutub, lisaks veel esimese samba osakute osakaalu muutumine, siis tuleb süsteemi pidevalt jälgida ja analüüsida. Pensionisüsteemi mõjutavad oluliselt ka riigi demograafiline, sotsiaalne ja majanduslik areng. Teine küsimus: "Millal on valitsusel plaanis muuta pensioni kindlustusosaku indekseerimise süsteemi?" Säilitamaks pensionisüsteemi solidaarsust, indekseeritakse alates 2008. aastast pensioni baasosa igal aastal 10% suurema indeksiga ja pensioni aastahinnet 10% väiksema indeksiga, kui on Vabariigi Valitsuse kinnitatud riikliku pensioni indeks. Valitsus teeb Riigikogule ettepaneku süsteemi muuta, kui analüüsid sellist vajadust näitavad. Võin küll täpsustuseks öelda, et Sotsiaalministeeriumis on eelnõu, millega me läheme valitsusse. Selleks, et inimeste õiglustunne ei saaks enam riivatud, hakatakse kasutama staažiaasta ja pensionipunkti mõistet. Seda, et pension sõltub siiski palgast, ei ole praegu kavas muuta. Nii on tegelikult kogu Euroopas, et inimestel, kes teenivad rohkem, on ka suurem pension. Kolmas küsimus: "Väga paljudele inimestele teeb muret ja tekitab segadust olukord, kus tulenevalt palgast makstavast sotsiaalmaksust ei lähe üks töötatud aasta arvesse 1,0 aastakoefitsiendiga. Milline on Teie nägemus pensionisüsteemist, mis tagaks kõigile tublidele tööinimestele võrdsed võimalused?" Nii nagu ma alustasin küsimustele vastamist, ütlen, et iga aasta läheb aastana kirja, aga kuna pensioni arvestatakse palga järgi, siis sealt tekib vahe. Kui näiteks võtta alampalka saav inimene ja tema kõrvale keskmist palka saav inimene, siis nende sissetulekute vahe on praegu umbes kolmekordne, aga tulevikus nende pension ei erine kolm korda, vaid vahe on kahekordne. Selline proportsionaalne ühe osa suurendamine ja teise vähendamine on taganud selle, et vähem teenival inimesel ei ole pension kolm korda väiksem, kuigi palka saab ta kolm korda vähem, kui näiteks praegu on keskmine palk. Minule isiklikult teeb suurt muret see, et Eestis on väga madal alampalk ja et väga palju inimesi peab alampalgaga toime tulema. Põhimure on, et need, kes praegu saavad väikest alampalka, saavad tulevikus siiski ka väiksema pensioni kui need, kelle palk on kõrgem. Keskmist palka saav inimene tuleb kindlasti ka laste kasvatamisega palju paremini toime kui alampalga saaja. Nii et tegelikult tuleks tegelda põhjusega, mitte tagajärjega ja tõsta alampalka. Edasi vastan kolmandale küsimusele, kuna eelöeldu oli juba nagu sissejuhatuseks sellele. Riikliku vanaduspensioni puhul me räägime kahest eri asjast. Esiteks, õigusest pensionile ja pensioni suurusest. Lihtsuse ja selguse huvides räägin sellest, kuidas alates aastast 1999, mil Eesti läks üle isikustatud sotsiaalmaksule, tehakse kindlaks õigus pensionile ja pensioni suurus. Et inimesel oleks õigus saada vanaduspensioni, peab ta olema vanaduspensionieas ja tal peab olema vähemalt 15 aastat pensionistaaži. Selleks, et saada ühte aastat pensionistaaži, peab inimese eest olema terve aasta jooksul makstud sotsiaalmaksu vähemalt töötasu alammääralt. Ehk kui inimene on töötanud terve aasta vähemalt töötasu alammäära eest, saab ta ka ühe aasta pensionistaaži. Erinevused pensioni suuruses tulenevad ka sellest, kui palju on inimene ise pensionisüsteemi panustanud. Selleks arvestatakse igale maksumaksjale igal aastal aastakoefitsient. Ja aastakoefitsient ongi see sõna, mis tekitab segadust, see sõna peaks olema "pensionipunkt". Kui näiteks pensionid tõusevad 1. aprillist ja inimene palub endale pensioniametis selle kohta paberi välja printida, siis on sealt näha, et ta on töötanud näiteks 52 aastat, aga aastakoefitsient – õigemini siis pensionipunkt – on 45 aasta eest. See tekitabki segadust. Nüüd edasi. Aastakoefitsiendi leidmiseks võrreldakse inimese konkreetse aasta sotsiaalmaksupanust keskmist palka saanud inimese sotsiaalmaksupanusega sellel aastal. Seega, kui sotsiaalmaksu tasutakse keskmiselt töötasult, on aastakoefitsient 1. Tulevikus hakkab see kandma teist nime: pensionipunkt. Me oleme selle eelnõuga välja tulemas. Kui kõigi töötajate puhul kasutataks aastakoefitsienti 1, siis sellisel juhul pöördutaks tagasi süsteemi juurde, mis kehtis kuni 1999. aastani. Aastakoefitsienti ei oleks vajagi välja arvutada, pensionid oleksid suhteliselt võrdsed, sõltudes vaid töötatud aja pikkusest. Siin tuleb aga arvestada jälle õigluse ja motivatsiooni küsimust ehk siis seda, et need, kes on rohkem teeninud, on panustanud ka oma sammastesse rohkem ja eeldavad suuremat pensioni. Aga nagu ma alguses ütlesin, minu jaoks on muret tekitav praegune madal alampalk, millest tegelikult hakkab sõltuma ka inimese pension. Ja veel täienduseks: alates 2000. aastast on olnud väga mitu sotsiaalministrit, on olnud ka teie erakonda kuulunud sotsiaalminister, ja keegi ei ole seda muudatust teinud. Ma hindan väga kõrgelt Jaak Aabi, kes oli suurepärane sotsiaalminister, aga millegipärast ka sellel ajal ei tehtud seda muudatust. Nii et suur mure on tegelikult madal alampalk. Aitäh!
Küsimused. Heimar Lenk, palun!
Aitäh! Te ütlesite oma ettekandes, ma ütleksin, südamlikus ettekandes, et see seadus võeti vastu 26. juunil 1998 ja jõustus 2000. Kas te meenutaksite, äkki teil on üles kirjutatud, kes oli tol ajal Eesti sotsiaalminister, kes on selle eelnõu autor?
Ma tõesti ei oska seda öelda, aga ma tean, et siin saalis hääletati väga üksmeelselt selle seaduse poolt, erapooletuks jäi Eiki Nestor. Kes oli sotsiaalminister? Ei oska vastata ja see polnud ka arupärimise küsimus. Peaaegu kõik olid vastuvõtmise poolt, 1 oli erapooletu ja 1 oli vastu. Need andmed otsisin välja.
Viktor Vassiljev, palun!
Aitäh, hea Riigikogu esimees! Hea proua minister! Ilmselt oli teie seletus sammaste, indeksite ja kõige muu kohta väga asjakohane. Aga paraku, kui keegi pensionäridest praegu kuulab seda ülekannet, siis tema küsimus on väga lihtne: kuidas on võimalik ära elada 360 või 370 euroga? Sellega saab ainult hädapäraselt virelda, aga mitte elada. Küsimus on ju tegelikult väga lihtne: millal muutuvad pensionid Eestis inimväärseks? Kas pärast seda, kui tänased pensionärid on ära surnud, või millal?
Aitäh teile küsimuse eest! Ma tean, et ei ole viisakas vastu küsida. Aga nii nagu ma ütlesin, mulle teeb väga muret, et praegu peab 355 euroga, kust lähevad maha maksud, toime tulema, lapsi kasvatama ka alampalka saav inimene. Tõepoolest, pensionid ei ole suured, aga alampalk on samuti väike.
Valeri Korb, palun!
Aitäh! Lugupeetud proua minister! Ma saan aru, et arupärimises ei olnud juttu mitte sellest, kuidas täna eksisteerida, vaid mure on rohkem selles, millist pensioni hakkavad saama inimesed, kes on töötanud 40 aastat ja veel elavad – annaks jumal nendele veel tervist 20–30 aastaks. Te rääkisite uuest projektist. Mida pakub see uus projekt just nendele inimestele, kes on töötanud – veel kord ütlen, et las elavad kaua – ja tahavad saada natuke suuremat pensioni, mitte seda tänast paari-kolmesada eurot?
Aitäh teile küsimuse eest! Nendele tänastele pensionäridele, kelle hulka kuuluvad ka minu ema ja isa ja ilmselt väga paljude siin saalis olijate tuttavad, sugulased või vanemadki, on öelda edasi lihtsalt see sõnum, et 1. aprillist tõusevad pensionid 5,9%. Ma tean, et seda on vähe, aga pension tõuseb sellele tasemele, mis on maksimumarvestuslik, ta ei tõuse vähem, kui on koefitsient. Peale selle suureneb tulumaksuvaba miinimum, mis tegelikult eelmise valitsuse otsusel kasvas sellel aastal 354 euroni. Ja kuna see ei olnud mitu aastat tõusnud, siis söödi pensionitõus ka ära. Kuna tulumaksuvaba miinimum ei olnud tõusnud, siis võeti pensionitõusust veel maks maha. Järgmisest aastast on 374 eurot maksuvaba ja sellelt, kes nii palju teenib või saab pensioni, ei lähe enam maksu maha. Muidugi on selle rahaga raske hakkama saada. Järgmisel aastal on alampalk 390 eurot, miinus maksud.
Tarmo Tamm, palun!
Aitäh, juhataja! Lugupeetud proua minister! Kui pensioni baasosa tõsta näiteks 10 euro võrra, kui palju see suurendab siis pensionikassa defitsiiti? Praegu on see defitsiit umbes 400 miljonit eurot või on ta juba suurem. Kui palju võiks see orienteerivalt tekitada riigile täiendavat rahalist kulu, kui suurendada baasosa näiteks 10–15 euro võrra?
Aitäh teile küsimuse eest! Aga pean küll vastama, et kuna ma ei ole rahandusminister, siis saadan teile selle vastuse koos õige arvutusega. Ma ei oska sellele praegu vastata ja ei hakka ka arvama, sest see ei oleks aus.
Rohkem küsimusi ei ole. Aitäh! Avan läbirääkimised. Heimar Lenk, palun!
Meeldiv oli kuulata sotsiaalkaitseministri esinemist. Ta püüdis muidugi meile olukorda selgitada ja näidata natuke paremana, kui see tegelikult on. Aga erilist sõnumit peale selle, et aastakoefitsiendi asemel tuleb nüüd pensionipunkt nagu Saksamaal ja et võib-olla kuidagimoodi hakkab pension ka tänu tulumaksuvaba miinimumi tõusule minimaalselt suurenema, ei olnud. Küsimus ei olegi tegelikult selles, nagu ütles härra Vassiljev oma küsimust esitades, et me tahaks saada praeguse sotsiaalministri käest ammendavaid vastuseid, sest tema pole asja loomise juures olnud. Ma ütleksin, et võib-olla kõige lihtsam asi, mida saaks teha – see valitsuskoalitsioon seda muidugi ei tee, sest ta pole seda ka varem teinud –, oleks Eestis lääne eeskujul sisse viia vähemalt lesepension. Me teame, et kõige hullem olukord on nendel vanainimestel, kes jäävad üksinda või on üksikud. Lesepension võiks olla siis, kui üks abielupool lahkub. Teine võiks siis natukene toetust saada, aga seda meil ei ole. Ma tulen veel tagasi härra Vassiljevi küsimuse juurde. Ta ütles, et meid ei huvitagi praegu täpselt see arvutus, meid huvitab, kuidas inimesed hakkama saavad. Ma meenutaks siia juurde veel üht värsket kirjatükki. Võib-olla on meil Eesti riigis selle vaesuse ja viletsuse filosoofiaga asjad paigast ära ja me oleme oma riigi vundamendi viltu ladunud. Ma tsiteerin mõni päev tagasi ilmunud kirjatükki, aga ma ei hakka ütlema, kust see tsitaat on võetud, see on Eesti ajakirjandusest, ühest ajalehest. Ma loen ette sellised sõnad: "Pisut imelik, isegi naljakas, kuidas eestlased kollektiivselt riigina häbenevad oma riigi lapsepõlve. Minu arvates peaksid eestlased olema vägagi huvitatud 90. aastatest, sest just tol ajal Eestis vaikselt aktsepteeriti neid väärtushinnanguid, mis kehtivad siin tänaseni." Autor rõhutab veel kord: vaikselt aktsepteeriti. Ja mina lisan siia juurde: aktsepteeritakse vaikselt ka täna. Ma tsiteerin edasi: "90. aastatel otsustati Eestis, et vaesed, haiged ja teised nõrgad unustatakse ühiskonnas. Ja see reegel kehtib tänaseni." Autor küsib, kust võeti see suhtumine, see, et nõrgematesse võib üleolevalt ja halvasti suhtuda – kas ehk antiiksest Spartast? Siin ongi need võtmesõnad, mis peaksid meile selle teema avama ja mille üle me peaksime rohkem mõtlema – nimelt selle üle, et meil ei ole ühiskonnas välja kujunenud hoolivust. Meie pensionärid elavad praegu äärmiselt viletsasti. Isegi piinlik rääkida, kui viletsalt. Ma arvan, et siin pole mõtet literatuuri juurde tuua, igaüks teab ise, kuidas elavad praegu üksikud vanainimesed maal, linnas elatakse võib-olla pisut paremini. Ma toon ühe näite. Kooseluseadus tõi Toompeale mitu tuhat inimest. Politsei ütles ühe arvu, korraldajad teise, aga inimesi oli õige mitu tuhat. Puuetega inimeste meeleavaldusel, mis oli siin nädalavahetusel – ma käisin ka kohal –, oli 100, 150, vaevalt 200 inimest. Ja siin tekkis mul küsimus. Need on meie kõige viletsamad, need sandid, kõige haigemad ja kõige vaesemad. Ei ole neil jalgu, ei ole neil käsi, mõnel ei liigu suu, teine ei näe, aga neid me toetama ei tule. Täpselt samasugune suhtumine, nagu on kujunenud välja ühiskonnas, on meie valitsusel. Küsimus pole üleüldse selles, kas me nimetame pensionipunkti aastakoefitsiendiks või mitte, küsimus on selles, et meil on väga halb suhtumine vanainimestesse ja rahvasse üleüldse. Lugupeetud minister praegu juba ütles, et tal on piinlik ja et ta arvab, et see palgaprobleem on suur. Meil on valed palgad ja valed pensionid. Eesti riik ei austa oma kodanikke. Aitäh!
Kas minister soovib esineda vastusõnavõtuga? Ei soovi. Lõpetan selle arupärimise käsitlemise.
Peale haamrilööki algab nüüd vaba mikrofon. Mihhail Stalnuhhin, palun!
Lugupeetud kolleegid! Selle aasta 1. septembril ühes Narva sõpruslinnas lapsed ei läinud kooli. See linn on Donetsk Ukrainas. Ja lapsed ei läinud kooli sellepärast, et 5. septembrini pommitati linna aktiivselt, taevast sadas miine, rakette jne. 5. septembril sõlmiti vaherahu ja teadmiste päev määrati 1. oktoobriks. 1. oktoobril avasid umbes sada Donetski kooli oma uksed, sh 17. keskkool. Lapsed tulid kohale ja siis kukkus miin. Hukkus üks õpetaja, Andrei Gribjonkin, bioloogiaõpetaja, hukkus üks valvur ja hukkus ühe lapse isa. Paar minutit hiljem tabas veel üks miin mikrobussi kõrvaltänaval, hukkus seitse inimest. See on vaherahu. See on see vaherahu, mis seal Ukrainas praegu on, ja linna pommitavad needsamad Ukraina väed. Miks ma teile täna sellest üldse räägin? Sest kolmapäeval me hakkame arutama assotsiatsioonilepingut euroliidu ja Ukraina vahel. Kujutage nüüd ette, et teil on naaber ja see naaber piinab näiteks oma koera. Juba sellisele inimesele ma ei annaks kätt, aga äkki ta veel avalikult teie silme ees tapab selle koera. Aga räägime inimestest. Kui inimene tapab teie silme ees oma lapse, kas te tahaksite siis temaga mingi assotsiatsioonilepinguga seotud olla? Nimelt see praegu Ukrainas toimubki. Mul ei ole kahjuks kolmapäeval ette nähtud siin saalis sõna võtta ja mu ainus võimalus on praegu teie poole pöörduda. Kui hakatakse rääkima ilusaid sõnu sellest, et Ukraina liitub euroliiduga, Ukraina on õigel teel, siis mõelge, kellega te kavatsete liituda, need, kes hakkavad poolt hääletama. Kui me ratifitseerime selle lepingu kolmapäeval, siis see oleks seesama, nagu me seisaksime kõrval ja vaataksime, kuidas keegi tapab lapsi ja naisi, ja me kiidaks selle heaks. Enne peab Ukrainas olema sõlmitud reaalne rahu, mille ajal ei hukku lapsed, ei pommitata koole, ei hukku naised. Ainult siis on võimalik see leping ratifitseerida. Jah, muidugi, ma arvan, et kolmapäeval hakkavad need, kellelt ma siin saalist küsima hakkan, rääkima sellest, et seda ei teinud Ukraina armee, nad ise tulistavad ennast. Vaevalt mul leidub nii palju aega küsimusteks, et meelde tuletada, et Donetskit, Luganskit ja mitut teist kohta on pommitanud lennukid, mida Donbassi elanikel pole mitte kunagi olnud. Pommitasid Ukraina lennukid ja soovijatele ma võin näidata dokumentaalseid kaadreid, neid on internetis tohutult. Ja need helikopterid, mis pommitasid samu linnu, on ka Ukraina vägede omad. See ametlik Ukraina, mis on praegu võimul, tapab oma kodanikke. Häbi meile, kui me toetame neid tapatalguid! On relvastussüsteeme, selline nagu Totška-U, mis tulistavad 120 kilomeetri kaugusele ja kannavad lõhkekeha, mis kaalub kuni 500 kilo. Seal, kus ta kukub ja lõhkeb, tekib maasse kuue meetri sügavune auk. Neid on seal, nii lõhkenud kui ka lõhkemata, tohutult. Ja see raketisüsteem on ainult Ukraina vägede relvastuses, seda ei ole Venemaal ega ühelgi teisel riigil. Nii et inimesed, vaevalt te tahate mind kuulda ja kuulata, aga seda assotsieerimislepingut ei tohi alla kirjutada enne, kui on sõlmitud reaalne rahu, enne, kui inimestele on kindlustatud elu. Lihtsalt üks õigus elule! Te ju ei taha endale sellist saatust, nagu on Ukrainas. Ärge siis toetage neid! Aitäh!
Rohkem kõnesoove ei ole. Esmaspäevane istung on lõppenud. Istungi lõpp kell 17.36.