Gjennomgangen av Regjeringens miljøpolitikk og rikets miljøtilstand gir oss en viktig mulighet til å gjøre opp status på sentrale miljøområder og til å peke ut veien videre for å nå miljøpolitiske målsettinger. Dette er den andre gjennomgangen av rikets miljøtilstand som denne regjeringen legger fram. Både denne og den forrige meldingen om rikets miljøtilstand har vist at vi har en regjering med en mer ambisiøs miljøpolitikk enn vi har sett tidligere. Både denne miljøvernministeren og den forrige har gitt miljøpolitikken en revitalisering. Selv om utfordringene fortsatt er store på en del områder, har over 30 års miljøarbeid gitt resultater. Vi har kommet langt i arbeidet med å redusere og rense utslipp fra industribedrifter og kommunale avløp fra byer og tettsteder. Økonomisk utvikling, teknologisk framgang og økt miljøbevissthet har gjort at mange alvorlige miljøproblemer er overvunnet. Det er ikke tilfeldig at markedsøkonomiens utbredelse har gått parallelt med et bedre miljø. Eller sagt på en annen måte, vi er kommet lengst i å løse miljøutfordringene i land med markedsøkonomi. I de tidligere østblokklandene vet vi så altfor godt hvordan det stod til med miljøet. I dag finner vi de største miljøutfordringene nettopp i disse landene samt i utviklingslandene. Dette betyr på ingen måte at alle miljøproblemer er overvunnet i vår del av verden. Meldingen om rikets miljøtilstand peker på områder hvor vi har hatt miljømessig framgang de siste årene, men den peker også på en rekke områder hvor utviklingen er mer sammensatt. På en del områder slår meldingen fast at vi beveger oss gal vei i forhold til resultatmålene. Dette er utfordringer vi må ta på alvor. Det er derfor behov for økt fokusering på dagens miljøutfordringer, både nasjonalt og internasjonalt. Norge er et rikt land, og vi har evner og ressurser til å sikre vårt eget miljø for framtidige generasjoner. Vi har et særskilt ansvar for å delta aktivt i arbeidet med å redusere globale miljøbelastninger og i kampen mot fattigdom. Både nasjonalt og internasjonalt er en av hovedutfordringene i årene framover å redusere tapet av biologisk mangfold. Regjeringen har en målsetting om å stanse tapet av biologisk mangfold her i landet innen 2010. Dette er en ambisiøs målsetting. Mangfoldet av livsformer er grunnlaget for menneskenes eksistens, livskvalitet og velferd. Det biologiske mangfoldet er utviklet naturlig over lang tid og gjennom kulturpåvirkning. Høyre vil ta vare på dette mangfoldet for kommende generasjoner. Skal vi sikre det biologiske mangfoldet, må vi også sikre områdene der artene lever. Da kommer vi ikke utenom skogvern. Nær halvparten av de rundt 3 000 artene som i dag er oppført på den nasjonale rødlisten over truede arter, lever i skog. Vern av skog er derfor avgjørende for at vi skal bevare det biologiske mangfoldet. All erfaring tilsier at privat eiendomsrett er en forutsetning for å sikre en forsvarlig forvaltning av miljøverdier og ressurser. Privat eiendomsrett og personlig ansvar henger sammen og er nødvendig også for å ta vare på naturen. Respekten for privat eiendomsrett må også gjelde i skogvernet. Vi har dessverre sett uheldige konflikter mellom grunneierne og miljøforvaltningen i nettopp skogvernet. Derfor er jeg glad for at vi ved behandlingen av den forrige stortingsmeldingen om rikets miljøtilstand i samarbeid med skogeiernes organisasjoner fikk til en løsning hvor vi gikk fra konflikt til samarbeid gjennom en ordning med frivillig vern. Dette må være en hovedstrategi for det framtidige skogvernet. Denne regjeringen har gitt miljøarbeidet en ny giv. Et område hvor vi ser dette særlig tydelig, er når det gjelder opprettelse av nasjonalparker. Senest i forrige måned ble landets 25. nasjonalpark opprettet. Det var Folgefonna nasjonalpark i mitt hjemfylke Hordaland. Dette er et av Norges vakreste områder, med hvit bre, grønne lier og blå fjord. Samtidig som Regjeringen har vernet mer, har den gitt større åpninger for kombinasjoner mellom vern og bruk. Selv om et område er vernet, må det fortsatt være mulig å ha en fornuftig holdning til næringsdrift og annen aktivitet som ikke berører verneverdiene. Jeg er derfor glad for at Regjeringen har opphevet forbudet mot kommersiell turisme, som vi hadde i enkelte nasjonalparker. Skal vi få aksept hos lokale grunneiere og lokalbefolkningen for øvrig, er det viktig å finne smidige løsninger som kan kombinere bruk og vern. Samtidig må grunneiere som får den økonomiske verdien av sin eiendom redusert som følge av vern, få en økonomisk kompensasjon for dette verditapet. Friluftsliv, enten det er i uberørt natur eller i mer opparbeidede områder, er viktig for befolkningens trivsel og helse. Friluftslivet står sterkt i Norge, og en grunnpilar her er den norske allemannsretten. Høyre vil slå ring om og bevare allmennhetens rett til fri ferdsel i utmark. Det meste av arealene i Norge er på privat grunn. Derfor vil alltid allemannsretten være det viktigste for å gi befolkningen muligheter til å komme ut i naturen. Men som et supplement til dette er det også viktig at det offentlige legger ut naturperler som har vært i offentlig eie, for allmennheten. Jeg er derfor glad for at i forbindelse med omstillingene i Forsvaret har en rekke tidligere forsvarseiendommer nå blitt tilgjengelige. Allemannsretten må kombineres med respekt for folks privatliv og den private eiendomsrett. Private grunneiere må respektere allmennhetens rett til fri ferdsel i utmark. Samtidig må vi som ferdes ute, vise hensyn til privatlivets fred. En av de mest alvorlige miljøtruslene vi står overfor i dag, er helse- og miljøfarlige kjemikalier. Miljøgifter er tungt nedbrytbare, og de blir værende i naturen i lang tid. De siste årene har vi blitt mer og mer oppmerksom på farene knyttet til miljøgifter som PCB og bromerte flammehemmere. Jeg er glad for at Regjeringen har tatt denne trusselen alvorlig og prioriterer bekjempelsen av nye miljøfarlige utslipp og opprydding i gamle miljøsynder. Det er videre flott at det er en bred tilslutning til Regjeringens handlingsplan mot helse- og miljøfarlige kjemikalier, hvor man skal stanse utslipp av miljøgifter innen 2020. Heldigvis er det ikke bare i Norge at kampen mot helse- og miljøfarlige kjemikalier står høyt på den politiske dagsordenen. EUs forslag til nytt kjemikalieregelverk, REACH-forordningen, vil bli det viktigste virkemidlet for både å redusere spredningen av miljøgifter gjennom produkter og framskaffe økt kunnskap om det store antallet kjemiske stoffer som er på markedet. Jeg er glad for at det er bred enighet i komiteen om viktigheten av at Norge er aktiv i arbeidet med å få dette regelverket på plass og virksomt. Jeg viser i denne sammenheng også til et brev vi fikk fra Nordisk Råd i dag i sakens anledning. Jeg vil understreke betydningen av det arbeidet som nå pågår i EU, og at vi i Norge har de samme regler på dette området som de har i EU, slik at norske bedrifter har de samme betingelser å forholde seg til som dem i landene rundt oss. Et eksempel på det siste er det globale arbeidet mot utslipp av klimagasser gjennom Kyoto-avtalen. Norge har forpliktet seg til at våre utslipp skal ligge 1 pst. over utslippsnivået i 1990. Å nå dette målet vil være en utfordrende oppgave. Det må nås både gjennom nasjonale tiltak og gjennom det internasjonale kvotesystemet som skal være på plass i 2008. Norge har også i internasjonale avtaler om langtransporterte luftforurensninger påtatt seg ambisiøse internasjonale forpliktelser. Den største utfordringen framover er knyttet til å redusere Norges årlige utslipp av NOx med om lag 30 pst. innen 2010, i tråd med forpliktelsen i Gøteborgprotokollen. Denne forpliktelsen innebærer at Norge må gjennomføre vesentlige utslippsreduksjoner av NOx i årene framover. Innenlands skipsfart og fiske står for om lag 40 pst. av de norske utslippene. Det er derfor særlig innen denne sektoren vi finner det største potensialet for utslippsreduksjoner. Det er helt avgjørende for å nå målene i Gøteborgprotokollen at myndighetene og næringen har en felles forståelse av Norges renommé, og at det bidras aktivt fra alle parter. Jeg vil i denne sammenheng peke på det tidligere programmet for NOx-reduksjon, og at programmet nå videreføres etter Stortingets ønske, også med statlige midler. Tiltakene kan gjennomføres på opptil 30 år gamle motorer, og potensialet for utslippsreduksjoner er derfor svært stort. Med denne regjeringens – jeg vil nesten si – hovedfokus på dette i meldingen og miljøvernministerens kunnskap og engasjement har jeg tro på at vi skal greie å nå Gøteborgprotokollens mål.
Det blir replikkordskifte.
På side 17 i mitt eksemplar av stortingsmeldinga har jeg notert ordet «jøss!» i margen. Her står det: «Regjeringen ønsker at Norge skal ha en pådriverrolle i arbeidet for en mer ambisiøs klimaavtale etter 2012.» Akkurat det er ingen overraskelse. Det kjente jeg godt til. Men så kommer det: «Ved å stå utenfor EU har vi både muligheter til, og et ansvar for å spille en viktig rolle.» Dette er noe som folk på nei-sida har hevda helt siden den forrige EU-debatten starta, men det er jo godt å få det bekrefta i ei storingsmelding fra Miljøverndepartementet. Man kan jo lure på om det er miljøvernministeren som har endra synspunkt i EU-saka, eller om det er en byråkrat som har gitt uttrykk for sin mening. Det står for øvrig på side 120 at det er grunn til å tro at EU vil innta en mindre aktiv rolle framover på grunn av utvidelsen. Spørsmålet mitt er nå: Er Høyre og representanten Halleraker enig i at Norge har større mulighet til å spille en rolle i internasjonal miljøpolitikk utenfor EU?
Da er vi i gang med EU-debatten, kanskje? Jeg ser det som blir sitert fra representanten Konglevoll, som en kjensgjerning i forhold til det arbeidet vi nå gjør, når vi står utenfor EU. Men det må ikke være tvil om at EUs miljøpolitikk på en rekke områder faktisk er langt mer ambisiøs, og har vært det, enn mange andre lands, som har stått utenfor. Så det å slutte seg til EU og være med på de gjensidige forpliktelser som ligger der, tror jeg vi også miljøpolitisk kommer til å ha stor nytte og glede av. Så langt denne regjeringens holdning til EU. Jeg tror de samme problemstillinger vil merkes ganske fort i forhandlinger mellom de rød-grønne om deres regjeringsalternativ.
Etter Høyres landsmøte fikk jeg telefoner fra noen Høyre-folk som fortalte meg at Høyre hadde snudd i synet på nasjonale laksefjorder. Jeg har ikke klart å finne ut av det, men det skal være vedtatt en resolusjon på Høyres landsmøte om at man ikke vil ha flere nasjonale laksevassdrag og laksefjorder før man har evaluert effekten av dem som er allerede. Det synes i alle fall vi er en fornuftig politikk. Vi har hele tiden advart mot å ha et gammeldags, passivt arealvern, som nasjonale laksefjorder og laksevassdrag er, rett og slett fordi man ikke klarer å dokumentere noen effekt av det. Det er også med på å legge hindringer i veien for næringsaktivitet i distriktene. Så jeg vil bare spørre representanten Halleraker: Kommer Høyre med et nytt syn i denne saken etter hvert som ny forskning dokumenterer at man ikke har hatt effekt av at det har vært et passivt arealvern?
Jeg synes det er hyggelig at Høyres landsmøte også får gjennomslag til Fremskrittspartiet. Jeg kan bekrefte at dette var en sak som hadde stor oppmerksomhet på Høyres landsmøte. Det var også en sak som hadde stor oppmerksomhet i næringskomiteen, i forbindelse med en sak man behandlet tidligere i vår som støtte innom temaet. Det er helt riktig. Høyres landsmøte konkluderte med at vi i vårt program for neste periode anbefaler at vi evaluerer runde én før vi går videre – av forskjellige hensyn, bl.a. de som representanten Korsberg tok opp.
Høyre står sammen med flertallet i komiteen om en merknad om at Norge skal være et miljøpolitisk foregangsland. Det er en målsetting vi deler, og det er riktig at vi ikke er det i dag. Vi er det i hvert fall ikke når det gjelder vern av biologisk mangfold. Sverige, Finland og Australia har gjort mye mer enn det vi har gjort. Vi er det heller ikke når det gjelder oljevern. Østersjølandene og Canada ligger langt foran oss. Det er langt igjen før vi kan si at vi er best i klassen med hensyn til å redusere NOx-forurensning. Vi er heller ikke best i klassen når det gjelder kjemikalier. Det brukte vi å være, men nå har vi i noen år stort sett bare ventet på et EU-direktiv. Vi er ikke best på klima. Det brukte vi også å være. Vi var det første landet i verden som vedtok en nasjonal klimamålsetting. Nå er vi blant dem som står lengst unna å nå Kyoto-målsettingen. Og ikke er vi best på avfallsområdet heller. Hvis man leter med lupe, tror jeg man kan finne et og annet område, men det hadde vært interessant å vite: Hvor er det Høyre mener vi er et foregangsland, og hvor er det Høyre mener det er viktig at vi i framtiden bør være et foregangsland på miljøområdet?
Jeg trodde at jeg nettopp hadde holdt et 10 minutters innlegg hvor jeg presenterte Høyres syn på miljøpolitikken. Selvsagt gir vi tilslutning til det som ligger i meldingen om rikets miljøtilstand. Jeg pekte også på at vi ikke er kommet langt nok på en rekke områder. Det vil være uhensiktsmessig å repetere det nå, men den erkjennelsen tar vi innover oss – det tror jeg vi alle må gjøre – at vi må videre i dette arbeidet. Men jeg vil peke på at f.eks. i arbeidet med biologisk mangfold har vi i denne stortingsperioden faktisk gjort en del grep som har bidratt til å få brukerne med på løsninger som jeg tror vi skal få se gode resultater av. For hvis man skal ha en nyanse i det, som er Høyres politikk her, tror jeg vi best når våre mål ved å ha med brukere og aktører som vet hvor skoen trykker, i felles forståelse for å nå de mål som vi alle ønsker å oppnå.
Replikkordskiftet er omme.
Jeg vil starte med å takke saksordføreren for jobben som er gjort med innstillingen. Alle som blar i meldingen, ser at det er en ganske omfattende melding, så det ligger mye arbeid bak. Det er selvfølgelig ikke alt jeg er enig i, men jeg synes det har vært gjort en bra jobb når det gjelder omfanget. Miljøvernpolitikk er viktig. Man skal beskytte helse, liv og det menneskeheten er opptatt av. Samtidig skal man ivareta naturen både for seg selv og ikke minst for de kommende generasjoner, ved at man ikke overbelaster økosystemene. Men samtidig er det viktig å tenke på at man også skal legge forholdene til rette for at man skal ha noe å livberge seg av her i landet, for at man skal ha en næringspolitikk som gjør at hver enkelt har et meningsfylt arbeid å gå til. Når det gjelder miljøvern, er det viktig å få på plass en del grunnleggende ting, bl.a. internasjonale miljøavtaler. Vi ser de utfordringene man har i de polare områdene, med forurensning som er transportert langt av gårde. Vi ser forholdene når det gjelder sur nedbør, der vi må bruke ganske store midler for å motvirke skadevirkningene. Dessverre er det slik at de ulike regjeringer kutter på midler til kalking, men Fremskrittspartiet og andre partier er med på å kjempe for å få dette på plass. Man har også avtaler når det gjelder utslipp av CO2. Det er ikke vi så begeistret for, for Norge har forhandlet fram en historisk dårlig avtale. Men alt dette viser at skal man komme noen vei, man må få på plass internasjonale avtaler. Problemet blir ofte at man fra norsk side innfører spesielle, strenge regimer. Derfor er det med skuffelse jeg registrerer at to av de forslagene vi har her i dag, om å avstå fra å innføre særnorske miljøavgifter og å avvikle særnorske miljøavgifter, ikke får flertall. Det er skuffende, og det er spesielt skuffende at ikke Høyre ville være med, mot en slik forskjellsbehandling av norsk næringsliv i forhold til en del av de landene vi konkurrerer med. Men vi får bare registrere at slik er det. En ting som folk flest er opptatt av, er muligheten til friluftsliv og muligheten til å bygge seg en hytte – kanskje til irritasjon for noen. Men er det slik at man bygger en hytte, får man iallfall muligheten til å legge til rette for et friluftsliv. Jeg registrerer at da meldingen kom, var det mange som var ute og advarte mot den politikken som Regjeringen legger opp til når det gjelder hyttebygging. Man planlegger altså hyttebygging i Hallingdal for nærmere 15 milliarder kr de kommende årene. Det kom en klar advarsel fra Matz Sandman, som har lest meldingen og ser at det ligger klare føringer for at man kan være med på å stikke kjeppene i hjulene. Det vil vi i Fremskrittspartiet advare mot på det sterkeste. Jeg skal ikke ta en ny debatt om finnmarksloven, men da den ble behandlet her i salen, gjorde man det stikk motsatte av hva man gjør ellers. Ellers er spesielt de sosialistiske partiene veldig flinke til å framheve hvor viktig det er at man legger forsvarseiendommer ut til allmennheten, det samme når det gjelder strandsonen. Når det gjelder Finnmark, gjør man det stikk motsatte. Man privatiserer i realiteten store deler av finnmarkseiendommen, og det er for meg ganske underlig at man kan gjøre slike grep. Men jeg er fullstendig klar over at Finnmark er mye lenger borte enn en del av de andre områdene, som ligger mye nærmere både Akersgata og Stortinget. Til slutt vil jeg få lov til å nevne dette med miljøsonen, som er det nye kreative forslaget til miljøvernministeren for å stoppe oljeboring i nord. Jeg forventer at Høyre avklarer sitt syn i løpet av debatten, for jeg har registrert at Høyres Ivar Kristiansen, som sitter i næringskomiteen, er i opprør over at denne miljøsonen er tenkt innført, og advarer mot den på det sterkeste. Da kunne det være ganske godt å få en avklaring fra Høyre i denne saken om man vil stå samlet når det gjelder innføring av miljøsone, eller om det er slik at Høyres representanter får lov til å uttale seg fritt ellers, men når de kommer i denne salen, blir de pisket på plass.
Det blir replikkordskifte.
Det er interessant å høre Fremskrittspartiets representanter som her klager og klager over Regjeringen hele tiden, mens de sørger for at den kan fortsette den mangelfulle politikken – som Fremskrittspartiet tydeligvis mener den har – med Fremskrittspartiets støtte her i huset. Norge skal være et foregangsland i miljøpolitikken. For at framtidens generasjoner skal ha tilgang til godt miljø og ren natur, må hensynet til miljøet være gjennomgripende i alt vi foretar oss. Miljøet må sikres gjennom internasjonalt samarbeid, der hvert land tar sitt ansvar. «Norge skal stå ved de forpliktelser vi har tatt på oss internasjonalt.» Dette skriver komiteen innledningsvis i sine merknader – alle utenom Fremskrittspartiet. Mener virkelig representanten fra Fremskrittspartiet at omfattende miljøhensyn ikke er nødvendig for å bevare miljøet for den kommende generasjon?
Jeg må vel innrømme at det er bedre med denne regjeringen enn en sosialistisk regjering, som kan være alternativet. Denne regjeringen har vi i alle fall en mulighet til å påvirke. Hvis det skulle bli et sosialistisk flertall etter valget, vil ikke vi ha muligheten til å påvirke. Heller ikke alle de organisasjonene og enkeltmenneskene som kommer hit til Stortinget hver eneste dag, vil ha stor mulighet til å påvirke et sosialistisk flertall. Det bekymrer meg og sikkert en del andre. Når det gjelder miljøhensyn, tror jeg det vil være stor forskjell på hva Fremskrittspartiet legger i ordet miljøhensyn, og hva eksempelvis Sosialistisk Venstreparti legger i det, hva SV legger i føre var-prinsippet, og eventuelt hva Fremskrittspartiet legger i føre var-prinsippet. Så her må man egentlig se på de forskjellige tolkningene partiene har. Jeg tror at ut fra de merknadene som står i innstillingen, vil representanten Klungland også finne ut av det.
Representanten Korsberg var oppteken av at ein måtte halda dei internasjonale forpliktingane. Då vil eg gratulera Framstegspartiet med at dei no faktisk har gått inn for Bern-konvensjonen i forhold til rovdyr i Noreg. Det er eit stort framsteg at det no berre er Senterpartiet som vil ha grensevakt på svenskegrensa for å skyta ulven når han kjem hit. Så gratulerer med det. Så har eg eit spørsmål knytt til at Framstegspartiet er garantisten for den eksisterande regjeringa. No har det gått fire år, og ein har garantert for denne regjeringa. Ein har f.eks. ropt på gasskraftverk, og har ikkje fått det til. Dei har fått til eit på Snøhvit, men har elles ikkje fått alle dei gasskraftverka som Korsberg ønskjer seg. Ein har heller ikkje klart å byggja ut Vefsna, som ein òg har ønskt seg, og ein har altså ikkje klart å leggja så mykje jord under asfalt som Framstegspartiet ønskjer seg. Skal ein også i miljøpolitikken i regjeringsforhandlingane gjera det ein gjer i revidert budsjett, selja seg for knappar og glansbilete, eller meiner Framstegspartiet alvor med miljøpolitikken sin?
Internasjonale forpliktelser og rovdyr – jeg er glad for at jeg fikk den replikken, for da kan jeg slå fast at Fremskrittspartiets rovdyrpolitikk er akkurat den samme i dag som da vi behandlet rovviltmeldingen i fjor. Det ble en debatt på landsmøtet om ulv eller ikke ulv, og det var de som var sterkest engasjert både på den ene og den andre siden, som førte en debatt om det. Men disse rovdyrene skal forvaltes lokalt og regionalt. Det er de som har skoen på og kjenner hvor den trykker, som må få lov til å ta disse beslutningene. Så nevnte representanten Langeland gasskraftverk, asfalt og en del andre ting. Nå er det slik at vi får til mer med denne regjeringen enn vi ville gjort hvis det var et sosialistisk flertall, for da hadde vi jo ikke hatt noen mulighet til å være med og påvirke politikken. Et sosialistisk flertall vil jo føre Norge mange tiår tilbake i utvikling.
I første avsnittet i merknaden om avfall og gjenvinning er Framstegspartiet positivt med på at avfallspolitikken må innebera at det blir mindre skadar frå avfall på menneske og naturmiljø, og at utviklinga av generert avfall blir lågare enn den økonomiske veksten. Men i avsnittet lenger nede er ikkje Framstegspartiet med på at det er positivt at ein no er like ved å nå målsetjinga om at 75 pst. av avfallet skal gjenvinnast, og støttar ikkje Regjeringa sitt framlegg om å auka målet til 80 pst. gjenvinning. Spørsmålet er då: Korleis har det seg at ein ikkje kan vera med på det? Det er jo ein direkte motsetnad i desse to avsnitta. Eg trudde kanskje at også Framstegspartiet såg verdien av å få auka gjenvinning.
Når det gjelder avfall, er det for så vidt litt vanskelig å tallfeste akkurat prosenten. Det jeg tror man må ta med seg i en slik debatt, er at vi bor i et land med enormt store avstander. Det er klart at man kan gjerne ha et mål om at man skal ha 75 pst. eller 80 pst. gjenvinning, men da tror jeg man må ta hele regnestykket – hvor mye energi man bruker til transport, den luftforurensningen som er ved en slik transport, og hele det regnestykket. Det har aldri blitt presentert på en troverdig måte. Det er jo en av de viktige tingene når man snakker om gjenvinning og energi. For øvrig vil jeg vise til at det skjer en del ting også internasjonalt, bl.a. når det gjelder forbud mot deponering av tekstiler – det er jo en mulighet man har for å kunne gjøre noe med den type ting som blir en utfordring også i framtiden.
Replikkordskiftet er omme. Presidenten må spørre representanten Korsberg om han tok opp forslagene.
Ja, det gjorde jeg – akkurat nå.
Da har representanten Øyvind Korsberg tatt opp forslagene som Fremskrittspartiet står bak.
Lat meg òg starta med å takka saksordføraren for innsatsen. Det blir jo noko av det siste ho får gjort her på huset, etter å ha hatt eit relativt høgt engasjement på miljøsaka til å komma frå Arbeidarpartiet. Så vil eg òg takka for at Arbeidarpartiet no er med på ti av SVs drygt 40 forslag i forhold til ei miljøreform. Det er eit stykke på veg når me tenkjer på hausten, då me saman skal prøva å skaffa til vegar ei ny regjering som får gjort noko i miljøpolitikken òg. Nesten alle partia seier at Noreg skal vera eit føregangsland i miljøpolitikken – på godt miljø, på rein natur. Nesten alle seier at Noreg skal stå ved sine internasjonale forpliktingar på miljø. Og, seier nesten alle partia, det er behov for ei revitalisering av miljøpolitikken og større miljøambisjonar. Det er ikkje verst. Det fortel noko om dagens politikk. Mot slutten av perioden erkjenner altså fleirtalet at det er behov for større miljøambisjonar. Og når ein ser på fleirtalets handlemåte under denne Bondevik-regjeringa, er det relativt lett å forstå. SV fremmer derfor krav om ei miljøreform, og fremmer det i dag, gjennom dei mange forslaga som me har her i dag. Samtidig følgjer me opp dette behovet for ei miljøreform også ved revidert budsjett, kopla opp mot f.eks. CO2-injeksjon offshore for å driva ut meir olje og redusera klimagassproblemet, for ein revisjon av energilova, og for ei auka satsing på grønt reiseliv. Det er to regjeringsparti som åtvarar SV mot å gå inn i ei eventuell ny, raud-grøn regjering, fordi miljøet vil tapa i kampen mot vernepausefolket i Senterpartiet og klimabandittane i Arbeidarpartiet. Til denne bekymringa vil eg seia følgjande: Dei veit kva dei snakkar om, for med denne regjeringa har miljøsaka tapt på dei fleste områda kvar dag, men spesielt etter at ein braut med SV i klima- og vernepolitikken. Unntaket er det Halleraker var inne på, og det er stempling av nasjonalparkområde, og det er bra. Men det er altså eit unntak. For i miljøspørsmål er denne mindretalsregjeringa ekspertar på å tapa, eller sagt på ein annan måte, ekspertar på la Høgre få viljen sin. Og for den som følgjer med i klima- og miljøspørsmål, er jo ikkje det overraskande. Denne regjeringa – òg om ho får fortsetja – vil jo vera avhengig av Framstegspartiet. Og det skal vel litt mot til å seia at regjeringsgarantist Framstegspartiet er ein garantist for betre miljøpolitikk: Framstegspartiet er for vern av vassdrag. Framstegspartiet er for CO2-handtering av gasskraftverk, Framstegspartiet er for Kyoto-avtalen, Framstegspartiet er for redusert støy og trafikkforureining – ein høyrer at det stemmer ikkje heilt. Altså er det noko med denne regjeringa, når ho må ha Framstegspartiet med som garantist. Regjeringa er ikkje prega av ein ambisiøs miljøpolitikk. Det er vel grunnen til at regjeringspartia sjølve er einige med SV i at miljøpolitikken må revitaliserast. Tek me i tillegg dei konkrete eksempla, blir behovet for SVs miljøreform openbert, og òg behovet for ei revitalisering av miljøpolitikken. For kva har skjedd med denne regjeringa? Me har fått opning av Barentshavet og dei første giftutsleppa der. Me har fått økt aktivitet. Me har fått Snøhvit-feltet og bygging av sterkt forureinande gasskraftverk der – me hugsar at Bondevik I gjekk av på gasskraftverksaka 9. mars 2000. Me har fått ei nedbygging av naturskjønne fossar, bl.a. i Sauda i Rogaland. Me ligg 10 pst. over utsleppsforpliktingane våre i forhold til Kyoto-avtalen. Og Hareide og Bondevik risikerer å måtta leggja ned grunnsteinen til sterkt forureinande gasskraftverk på Kårstø allereie til hausten. Det er realiteten. Det er ei sak som regjeringa Bondevik I altså gjekk av på for fem år sidan. Min kommentar er at det skal veldig lite til for ei ny, raud-grøn regjering å bli betre enn denne regjeringa i miljøspørsmål. Men det er ikkje slik at SV vil vera fornøgd med det litle som er mogleg å forbetra. Me vil ha ei miljøreform. Me vil ha Noreg som miljønasjon. Så får veljarane avgjera til hausten kva tyngd miljørørsla og SV får i dette nye regjeringsalternativet. Garantien er at med eit sterkare SV blir det betre og meir offensiv miljøpolitikk i Noreg. Men å skremma med ein dårleg miljøpolitikk dersom det blir ei ny, sosialistisk – raude fare – raud-grøn regjering, er vel drygt, når me ser kva dagens blå mare-regjering står for i miljøpolitikken. SV går altså inn for at ein skal få til ei miljøreform for å gjera Noreg til ein miljønasjon. Og lat meg nemna nokre overskrifter – dei overordna. Me må altså konkretisera den nasjonale handlingsplanen for berekraftig utvikling, Nasjonal Agenda, på ein heilt annan måte enn denne regjeringa har gjort. Her er det for liten innsats. SV skal skjerpa den profilen i ei ny regjering. I forhold til eigarskap: Kva er det me ser når det gjeld f.eks. Statkraft? Jo, dei byggjer gasskraftverk på Kårstø. Dei investerer i gasskraftverk i Europa. Ein lèt altså berre statsselskapa gjera akkurat kva dei vil, utan retning. Det vil SV gjera noko med. Me vil sjølvsagt òg sørgja for at Statoil, som blei privatisert – med LO og Arbeidarpartiet i spissen – får ein heilt annan miljøprofil enn det dei har i dag, m.a. ved å sørgja for at dei føretek CO2-injeksjon, meir oljeutvinning og deponering av klimagassen CO2 på Gullfaks-feltet. Av dei 39 forslaga som SV har i dag, er det berre eitt som får fleirtal. Men det er positivt, sett med SV sine auge, at Arbeidarpartiet støttar ti av forslaga våre. Det peiker i éi retning. Til slutt nokre overskrifter som SV vil leggja vekt på i arbeidet sitt med Noreg som miljønasjon: Vern og biologisk mangfald: Til dømes har denne regjeringa ei svært låg satsing på marin forsking – 5 mill. kr, trur eg det var, til MAREANO-prosjektet til forsking på korallrev og på havbotnen. Der må me få ei skikkeleg satsing – og der vil ein få skikkeleg satsing, med SV. Så må me få ei heilt anna satsing på grønt reiseliv. SV har eit Dokument nr. 8-forslag knytt til verneområde og nasjonalparkar. Me treng ein massiv innsats der. Så må me ikkje berre vera for importforbod når det gjeld tropisk tømmer, som SV og Arbeidarpartiet foreslår i dag. Me må òg sørgja for at me tek vare på vår eigen regnskog, kystregnskogen. Derfor er det eitt av forslaga våre i dag. På miljøgiftsida er det veldig mykje å gjera. Det illustrerer dei mange skandalane som no dukkar opp rundt omkring i landet, seinast i Nord-Noreg, knytte til deponi og lekkasjar av miljøgifter ut i naturen. Her må ein sørgja for å få ein annen politikk, og så må ein sørgja for at ein får snudd bevisbyrda innanfor regelverket for skadeleg produksjon. Med dette tek eg opp dei forslaga som SV har aleine eller saman med andre – så blir ikkje det gløymt.
Representanten Hallgeir H. Langeland har tatt opp de forslag han refererte til. Presidenten vil bare presisere at det ikke er pent å kalle noen miljøbanditter og «blå mare». Det blir replikkordskifte.
I en av de merknadene som Arbeiderpartiet og SV står sammen om i innstillinga, skriver vi at vi vil «gjenreise Norge som miljøpolitisk foregangsland». I ordet «gjenreise» ligger det nettopp en erkjennelse av at Norge har vært et miljøpolitisk foregangsland, men ikke er det i dag. Etter min mening var Norge faktisk et foregangsland under Gro Harlem Brundtland som statsminister og Thorbjørn Berntsen som miljøvernminister. Når den sittende regjeringa skryter av at den verner nasjonalparker, gjør den ikke annet enn å følge opp nasjonalparkplanen som Thorbjørn Berntsen la fram, og som Stortinget behandlet for mer enn ti år siden. Jeg vil tro at når også SV-ere skal oppsummere f.eks. de 33 årene som har gått siden Miljøverndepartementet ble etablert, har det vært når Arbeiderpartiet har sittet i regjering at det har skjedd ting på miljøområdet. Så spørsmålet mitt til Langeland er: Når SV vil gjenreise Norge som miljønasjon, har han da i tankene tidligere arbeiderpartiregjeringer eller tidligere borgerlige regjeringer?
For SV sin del er me ikkje så opptekne av å stempla ut regjeringar i fortid og deira innsats, men det er ikkje tvil om at Gro og Rio har ein klang internasjonalt. Me er først og fremst opptekne av den framtidige politikken, men me registrerte at Bondevik hadde respekt i miljørørsla og i SV då han den 9. mars 2000 gjekk av på grunn av at han ikkje ville byggja dei sterkt forureinande gasskraftverka som Arbeidarpartiet ville tvinga på han. Som sagt: Me er opptekne av at Noreg skal vera ein miljønasjon. Derfor er me glade for at Arbeidarpartiet er med på forslag som f.eks. går på strandsona, som går på friluftsliv, som går på ting som er viktige for allemannsretten. Der er Arbeidarpartiet på rett kurs. Dersom ein held fram med den kursen, kan me få til noko skikkeleg saman. Det er det SV jobbar med, sjølv om Konglevoll ikkje får vera med.
I Høyre er vi opptatt av å ta vare på vårt biologiske mangfold og er følgelig opptatt av skogvern. Det er også Sosialistisk Venstreparti. Jeg stiller meg derfor undrende til at partiet ikke er med i en flertallsmerknad hvor resten av komiteen henviser til behandlingen av St.meld. nr. 42 for 2000-2001, Biologisk mangfold, og det hovedfokuset som ble lagt på skogvern og samarbeid med skognæringen, og på at dette også bør være et førende prinsipp i arbeidet videre innenfor skogvern. Er det slik at Sosialistisk Venstreparti ikke synes at det er nødvendig med en god dialog med skognæringen for å finne fram til gode resultater for alle parter? Eller er det slik her, som på så mange andre måter innenfor Sosialistisk Venstrepartis politikk, at private eiere bare kan neglisjeres, og at vernet skal koste og være konfliktfylt for at resultatet skal kunne karakteriseres som bra?
For eit sosialistisk parti er det klart at allemannsretten, allmentas tilgang til natur og allmentas krav til å få verna område, er viktigare enn den private eigedomsretten. Dersom ein privatperson eig ein skog som absolutt burde ha vore verna, som han i det heile ikkje vil verna, men som er kjempeviktig internasjonalt for det biologiske mangfaldet, har Høgre til sjuande og sist berre det å seia at nei, då må me godta grunneigaren, og så må me gje blaffen i det biologiske mangfaldet. Det gjer ikkje SV. Me set det biologiske mangfaldet og verdien av det å ha og utvikla dei artane me har, føre den private eigedomsretten. Det er god sosialistisk politikk. Biologisk mangfald er ikkje viktig for Høgre-folk, dersom dei ikkje er villige til å gjera det.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Miljøpolitikken representerer et av de viktigste politikkområdene i årene som kommer. Miljøet er truet, en utfordring som krever aktivt og ambisiøst engasjement av oss for å få snudd uheldige utviklingstrekk. Dette underbygges gjennom betydelig forskningsinnsats og utredninger både i og utenfor Norge. Miljøpolitikk er et mangfoldig saksområde, fra det tilsynelatende lille og lokalt forankrede engasjement til de store, globale utfordringene. Mange av utfordringene må ses i et langsiktig perspektiv. Effekten av utviklingstrekk vi ser i dag, vil først melde seg med full kraft langt fram i tid. Likevel er det nødvendig at avbøtende tiltak iverksettes nå. Som politikere er vi forpliktet til i dag å treffe tiltak for å motvirke til dels dramatiske konsekvenser år fram i tid. Det er ansvarsløst ikke å ta på alvor våre etterkommeres muligheter til å puste i ren luft, drikke rent vann og oppleve vakker natur preget av rennende vann og et rikt biologisk mangfold. Regjeringen tar i meldingen opp mange av de viktigste utfordringene i miljøpolitikken. Den viser vilje til en fortsatt offensiv innsats for å sikre miljøet bedre vilkår basert på føre var-prinsippet og målet om en bærekraftig utvikling. Jeg er glad for at vi regelmessig gjennom en rikets miljøtilstand får anledning til en statusgjennomgang, samtidig med at vi får se på mulighetene for tilrettelegging for nye små og større skritt i riktig retning i miljøpolitikken. Flertallet skriver da også at det på viktige miljøområder har blitt betydelige forbedringer både nasjonalt og internasjonalt, mens vi på andre området fortsatt står overfor store utfordringer. Dette gjelder særlig i forhold til klimaproblemer, helse- og miljøfarlige kjemikalier og biologisk mangfold. På alle disse områdene har Regjeringen tatt viktige initiativ. En egen klimamelding er presentert og drøftet. Det samme gjelder biologisk mangfold. Miljøpolitikken har i løpet av perioden vært preget av enkelte kjennetegn og konfliktlinjer: forholdet mellom vern og bruk, vern og næring, by og land, olje mot fisk, eiendomsrett og allemannsrett og nasjonalt ansvar kontra internasjonalt samarbeid. Det er min vurdering at Regjeringen på ulike måter har en balansert tilnærming til alle disse problemstillingene. Klimautfordringene er store. Diskusjonen om hva som er naturlige svingninger, og hvilken påvirkning menneskeskapte aktiviteter har på klimaet, er en gjenganger, også i denne salen. FNs klimapanel er tydelig på at deler av de klimatiske endringene vi ser, er et resultat av menneskelig aktivitet. Endringene skjer fortere og får dermed større og mer dramatiske konsekvenser enn det som kan tilskrives ensidige, naturlige svingninger. Selv om det fortsatt er en viss uenighet forskere imellom om dette, er det likevel grunn til å ta klimaspørsmålet og klimautfordringene på alvor ut fra et føre var-prinsipp. Jeg forundres stadig over at enkelte tviholder på en vente og se-holdning. De påtar seg et stort ansvar. Regjeringen har som følge av dette lagt fram en egen klimamelding og fått tilslutning på viktige områder for denne. Kyotoprotokollen er ratifisert, med de forpliktelser Norge påtar seg for reduksjon av klimagassutslipp. En vesentlig del av tiltakene for utslippsreduksjon skal tas nasjonalt ved siden av bruk av de internasjonale mekanismer som ligger nedfelt i protokollen. For Regjeringen og for Kristelig Folkeparti erkjennes det at kraftigere lut må til utover 2012. Denne erkjennelsen deles heldigvis av et flertall også i Stortinget. Tapet av biologisk mangfold er bekymringsfullt. Globalt, men også i Norge, registreres det hvert år bortfall av en rekke planter og dyrearter. I et lengre tidsperspektiv er dette alvorlig. Balansen i økosystemet er under press og trues av en utvikling i strid med målsettingen om en bærekraftig utvikling. Dette er en av våre aller største miljøpolitiske utfordringer. Tapet av arter og arter som trues av utryddelse, har mange og komplekse årsaker. Eksempelvis villaksen: Når den trues av sur nedbør og andre miljøgifter, må vi reagere. Derfor har det vært nødvendig å presse på i debatten om Sellafield-anlegget og i internasjonalt samarbeid om reduksjon av sur nedbør. Det har gitt resultater. Derfor er vassdragsvern og laksefjorder viktige elementer i tiltakskjeden. Vi bevarer laksen, samtidig som vi sikrer morgendagens generasjoner muligheten for rike naturopplevelser. Når rovdyrenes eksistens er presset, må vi ta noen grep for å sikre deres livsbetingelser. Det er vanskelig, men det er nødvendig. Regjeringen har vernet betydelige naturområder i løpet av perioden. Også det har vært nødvendig av hensyn til bevaring av biologisk mangfold og framtidige naturopplevelser. Felles for alle disse politikkområdene er at de er konfliktfylte. Utfordringen har vært, og vil fortsatt være, å finne fornuftige løsninger i skjæringspunktet mellom vern og bruk, mellom sau og ulv, i forholdet mellom olje og fisk, mellom allemannsrett og grunneierrett. Det er i løpet av denne fireårsperioden tatt viktige initiativ på alle disse områdene fra Regjeringens side. Det er slik at alle gjerne vil være bedre enn alle andre i miljøpolitikken. Det er i og for seg ikke noe galt, snarere tvert imot. Det er et uttrykk for at vi har et godt utgangspunkt for å diskutere – og kanskje også bli enige om – en framtidig ambisiøs miljøpolitikk.
Det blir replikkordskifte.
Jeg snakket med en kar i går som sa følgende: Jeg har vokst opp i et kristent hjem, og jeg har ingen problemer med Vår Herre eller Hans sønn. Det er verre når en får bakkemannskapet på banen. Da siktet han spesielt til det å være redelig. Jeg har faktisk et spørsmål i forhold til det. Kristelig Folkeparti har nå prøvd å gi inntrykk av at de skal være veldig miljøvennlige i valgkampen som kommer, og sier at de er imot gasskraftverk. I Sem-erklæringen går de imidlertid inn for fire gasskraftverk i Norge. Mener også representanten Rahm at det er en bedre miljøpolitikk å akseptere at en eksporterer gass til 250 gasskraftverk i Europa uten å sette rensekrav, og dermed utvikle arbeidsplasser og miljøteknologi – eller å ha mangel på miljøteknologi – i Europa, enn det faktisk vil være å satse på å utvikle det her i Norge?
Sem-erklæringen er rimelig tydelig på det forliket som er inngått mellom Venstre, Høyre og Kristelig Folkeparti. Jeg synes det i og for seg er et godt forlik, i forhold mellom partier som i utgangspunktet har to ulike synspunkter. Det som har vært Kristelig Folkepartis gevinst – kan vi vel kalle det – i den prosessen, har vært at vi har kunnet sette klare krav til det som skal bli de framtidige gasskraftverk i Norge, nemlig med CO2-håndtering. Det spørsmålet som Rolf Terje Klungland reiser, er et spørsmål som han helt åpenbart vil få rikelig anledning til å ta opp igjen, kanskje i mange runder senere, når han skal sette seg til forhandlingsbordet med SV og lage et regjeringsdokument. Jeg tror det vil bli mer krevende for Arbeiderpartiet enn det har vært for Kristelig Folkeparti, Høyre og Venstre å finne fram til sin plattform.
Jeg merket meg at representanten Rahm i sitt innlegg sa at klimautfordringene er store. Det er vi selvfølgelig enige om. Men jeg vil henlede oppmerksomheten på innstillingen, side 29, hvor det er en merknad hvor det står: «Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet mener det overordnede målet må være å redusere utslippene så mye at det ikke skaper farlige klimaendringer, og det krever foregangsland både for teknologiutvikling, ressurseffektivisering og omlegging til en grønn kunnskapsøkonomi.» Her er altså Kristelig Folkeparti ikke inne på den merknaden. Er det slik at det ikke er et mål for Kristelig Folkeparti ikke å få farlige klimaendringer? Har man gitt opp den kampen? Jeg har også merket meg at Bondevik har gått ut og sagt at vi må kreve ytterlige reduksjoner etter 2012. Nå er det slik at Norge ligger 11 pst. over målsettingene sine. Hvordan skal vi kunne kreve av andre land at de reduserer utslippene sine, når vi selv er en klimaversting?
Hva slags debatt er dette? Hvilket nivå er det man legger seg på ved å hente ut to setninger fra en innstilling? Svaret til Leknes er ganske enkelt. Det er ivaretatt i våre egne merknader, og det er ivaretatt i Regjeringens politikk. Hvorfor i kloden skal vi da være med på det? Det er ikke verre enn som så. Når det gjelder spørsmålet om hva som skal skje i framtiden, behøver vi ikke være uenige om de behov vi har for å øke innsatsen framover. Det gjelder ikke først og fremst å stille krav til andre land, det gjelder å stille krav til oss selv. Det er et uttrykk for Regjeringens ambisiøse mål om å bidra til at vi på sikt skal kunne få ned klimautslipp også hjemme. Det tror jeg faktisk at både SV, Kristelig Folkeparti og de øvrige regjeringspartiene med letthet kan bli enige om behovet for. All dokumentasjon peker i retning av at Kyotoavtalen bare er et første viktig skritt i riktig retning. Den representerer ikke løsningen. Løsningen ligger nok i et mer langsiktig perspektiv, som krever forsterkede virkemidler etter 2012. Det er Kristelig Folkeparti og Regjeringen svært tydelige i forhold til.
Jeg krever å få svar på om Kristelig Folkeparti mener at det er mer miljøvennlig å eksportere gass tilsvarende 250 gasskraftverk til Europa istedenfor å bruke den i Norge. Mener de at det er mer miljøvennlig å eksportere gassen til Tyskland, så til Danmark og så til Sverige og bygge gasskraftverk der? Og mener de at det er mer miljøvennlig å importere 27 TWh kullkraft og atomkraft, som de gjorde i 2002 og 2003? Jeg krever faktisk den respekten fra representanten at han svarer på de spørsmålene han får.
Jeg trodde at Rolf Terje Klungland gjennom fire år i komiteen, hvor dette har vært et debattema mange ganger, hadde fått svar akkurat på det spørsmålet, og visste svaret. Det illustrerer med all tydelighet at vårt syn på Kyotoprotokollen åpenbart er helt forskjellig. Det Rolf Terje Klungland signaliserer, er at vi gjør hva vi vil her hjemme, og så skal vi handle med de internasjonale mekanismene som ligger i protokollen. Vårt utgangspunkt er at en vesentlig del – kanskje den vesentligste delen – av tiltakene skal tas nasjonalt. Det mener vi er i samsvar med de forpliktelsene vi har etter Kyotoprotokollen, at vi dermed oppfyller vårt ansvar i forhold til den. Det er det grunnleggende. Så er situasjonen selvfølgelig den at utgangspunktet for Europa og Norge er veldig forskjellig, fordi vi er en nasjon som har ren energi. Det har man ikke i Europa på samme måte. Det gjør at vår utfordring på mange måter er mer krevende enn den vi finner i andre land. Og vi forsterker vårt problem hvis ikke vi er villige til å bruke virkemidler nasjonalt framfor ensidig å satse på internasjonale mekanismer som også kan brukes som et supplement i henhold til Kyotoavtalen. Det er i grunnen det greie svaret på det spørsmålet.
Replikkordskiftet er omme.
Dette interesseområdet er stort og mangesidig, og fem minutter er ikke så mye. Men stortingsmeldinga vi behandler i dag, gir anledning til noen refleksjoner nå når det går mot slutten av fireårsperioden. Det har slått meg at konflikter i det små kan ta fokus bort fra de virkelig store utfordringene i miljøpolitikken. Det er derfor positivt at meldinga også nevner globale utfordringer. Jeg var så heldig å få delta på FNs toppmøte i Johannesburg i 2002, hvor det ble oppnådd enighet om globale mål for fattigdomsbekjempelse, vannforsyning og sanitære forhold. Det er ikke tvil om at kampen mot fattigdom og store miljøutfordringer henger nært sammen. Aftenposten hadde mandag denne uka en artikkel med tittel «Varsko fra klimaforskere», der oppvarming av jorda var et sentralt tema. Ifølge direktør Prestrud i CICERO er det slik at økt smelting fra Grønland fører til økt vannstand i verdenshava, og det skal svært liten økning til før det meste av land som Bangladesh står under vann. CO2-utslippa har gjort en kraftig sving oppover fra 1950, og Arktis makter ikke rolla som jordas avkjøler. Det er det alvorligste i dette. Derfor kommer vi – etter min vurdering – ikke vekk fra at klimapolitikk blir det viktigste temaet. Meldinga påpeker jo også at dette er et område hvor utviklinga dessverre har vært negativ. Endrer klimaet seg, vil også det biologiske mangfoldet bli endra. Jeg vil nok en gang minne om den opprinnelige definisjonen av bærekraftig utvikling. Den innebærer at det skal tas hensyn til både sosiale, økologiske og økonomiske forhold. Derfor syns Senterpartiet det er positivt at flertallet i komiteen nå vil legge «mer vekt på bærekraftig bruk» av naturressursene og ønsker en videreutvikling av kombinasjoner av vern og bruk. Senterpartiet konstaterer at arbeidet med etablering av et mer kunnskapsbasert forvaltningssystem er videreført. Artsdatabanken er etablert og vil prioritere arbeidet med å bedre oversikten over truede og sårbare arter, de såkalte rødlistene, og det er bra. Det mangler tempo når det gjelder å fjerne gevinstbeskatning av erstatninger. Det er sagt at innføring av denne verneskatten visstnok var utilsikta, og da bør feilen rettes opp nå. Det mener da også komiteen i innstillinga, som ble avgitt i forrige uke. Det er nødvendig med en rask avklaring, slik at frivillig barskogvern kan videreføres på en konstruktiv måte. Når det gjelder konflikter, eller rettere sagt arbeidet for å dempe dem, etterlyser jeg også en oppfølging fra Miljøverndepartementet. Ved behandlinga av statsbudsjettet for 2005 ble det gjort vedtak hvor Stortinget bad Regjeringa om at det i samarbeid med organisasjonene innenfor primærnæringene skulle utarbeides en strategi for å redusere konfliktnivået i naturforvaltninga. Vedtaket er referert i stortingsmeldinga, så det er ikke glemt. Men så langt jeg kjenner til, er ikke arbeidet fulgt opp. Senterpartiet mener at arbeidet nå må komme i gang, slik at resultatet kan legges fram for Stortinget i forbindelse med statsbudsjettet til høsten. Den såkalte fjellteksten som ble presentert i revidert nasjonalbudsjett for 2003, er godt mottatt, og behovet for økt forvaltningsinnsats i nasjonalparkene er ettertrykkelig etterlyst. Men også her må gode ønsker om mer aktiv bruk av verneområdene følges opp med både midler og konkrete tiltak. Det er ikke nok å vise forståelse og å ha gode intensjoner. Senterpartiets forslag om å innføre en midlertidig vernepause er ikke utelukkende blitt møtt med velvilje. Det er derfor viktig at folk tar seg tid til å høre etter argumenta for forslaget. Bakgrunnen for forslaget var at vi ønska en konsekvensutredning av hvordan vern hadde virka på folk og næringsliv i berørte områder. Vårt inntrykk er at ressursene er brukt stadig mer på vern, mens arbeidet med forvaltningsplaner og økt verdiskaping er blitt hengende etter. Det kan det lett bli frustrasjoner og økte konflikter av. Siden jeg i innlegget har lagt vekt på konfliktdemping, vil jeg også denne gangen påpeke behovet for en kritisk gjennomgang av definisjonene når det gjelder såkalte villmarkspregede og inngrepsfrie områder. Begrepene forsøkes tillagt større og større vekt fra naturforvaltning og planmyndigheter, så vi må ha en kvalitetssikring. De fleste av oss har sikkert vært på både Galdhøpiggen og Glittertind, og det er litt rart å tenke på at disse områdene slett ikke er villmarksprega. Vi er ikke tjent med begreper som tilslører mer enn de beskriver. Til sist: Det har vært mye inn og ut av merknader i debatten, og da må jeg skynde meg med å si at det er en merknad fra SV og Arbeiderpartiet som vi med fordel kunne støtta. Den går på at miljøvern i kommunene er viktig, og at det er viktig å utvikle verktøy som integrerer miljøvern i de vanlige planprosessene. Men det forutsettes at dette ikke fører til mer rapportering fra kommune til stat, og akkurat det er et godt poeng.
Det blir replikkordskifte.
Eg konstaterer no at Senterpartiet er aleine på grenseposten til svenskegrensa for å skyta ulv i Noreg. Det må vel vera litt bekymringsfullt for eit parti som tidlegare har vore positivt til biologisk mangfald, å vera det. Eg konstaterer i positiv retning at når det gjeld arbeidsprogramdebatten i Senterpartiet i forhold til Barentshavet og Lofoten, har Senterpartiet etter den debatten nærma seg SV, og det er positivt. Men så er det dette med vernepause, som representanten tek opp. Senterpartiet har vore veldig grøne og offensive tidlegare, bl.a. når det gjeld vern av vassdrag. Men det har i det siste skjedd ei kursendring av dimensjonar knytt opp mot denne vernepausen. Kan representanten seia om ho synest det er gunstig for Senterpartiet å vera i ein slik posisjon i forhold til miljøpolitikken?
Det er helt korrekt når representanten Langeland sier at vi er positive til biologisk mangfold. Jeg kommer likevel ikke utenom å si at jeg ser på klimautfordringa som den aller største utfordringa i verden, for hva er det som er sagt? Alt henger sammen med alt. Hvis klimaet endrer seg mye, vil det også gå ut over det biologiske mangfoldet. Så var det vernepausen. Som jeg har sagt tidligere, er det vesentlig at folk orker å få med seg hele setninga. Vi snakker om en «midlertidig vernepause» mens forholdene for folk og for næringsutviklinga i dette området blir evaluert. Hvordan har dette virket på folk og næringsliv? Vi har eksempler på nasjonalparker som er 40 år gamle, og som ennå ikke har fått en forvaltningsplan, så vi mener at det ikke er noe samsvar her. Det er bakgrunnen for at vi har vært opptatt av en vernepause. Vi er ikke imot vern!
Senterpartiet og Høyre er ikke alltid enige i miljøpolitikken, men vi har vært enige om noe. Vi har vært enige om at det er viktig å bevare eiendomsretten, og at det har vært viktig å forsøke å få frem at vi skal dempe konfliktene i forbindelse med vern, og så langt som mulig forsøke å gå over til frivillig vern. Jeg lurer på om representanten Enger føler seg komfortabel når det gjelder forsvar av eiendomsretten i den nye konstellasjonen som hun har tenkt å ha et nært samarbeid med?
Jeg syns det er svært hyggelig at Onarheim sier at Høyre vil bevare privat eiendomsrett, for jeg har faktisk vært litt usikker på det av og til i denne perioden. For øvrig er jeg enig i at Senterpartiet og Høyre står sammen i en del saker. Blant annet må jeg si at det saksordførerskapet som representanten Halleraker hadde når det gjelder vernede vassdrag, var veldig bra. Der ble det ryddet opp i mange uklarheter som på en måte hadde gått seg til etter hvert, men det ble veldig klart bl.a. i forhold til 100-metersbeltet. Onarheim spurte om Senterpartiet var bekvem i forhold til eventuelle nye konstellasjonspartnere. Når det gjelder privat eiendomsrett, er det slik at jeg føler meg vel litt ensom uansett hvilken side jeg står på. Mitt beste eksempel er da tomtefesteloven, hvor vi fikk et flertall bestående av regjeringspartiene, SV og Arbeiderpartiet, som gikk inn for en ganske tung lov i forhold til grunneiere.
Fleire har ikkje bedt om ordet til replikk.
Venstre meiner Regjeringa har lagt fram ei offensiv og framtidsretta melding om miljøvernpolitikk og om riket sin miljøtilstand. Meldinga gir oss eit godt bilete av den situasjonen og dei utfordringane vi står overfor. Venstre er stolt av Regjeringa sitt arbeid på dette området. Samarbeidsregjeringa fører ein langt betre, meir offensiv og meir framtidsretta miljøpolitikk enn tidlegare regjeringar, og enn andre moglege regjeringskonstellasjonar i dag. Samarbeidsregjeringa byggjer miljøpolitikken sin på målet om ei berekraftig utvikling. Verkemidla blir innretta etter det gode Venstre-prinsippet om at forureinar skal betala. Det vil seia at ein i størst mogleg grad legg opp til økonomiske og marknadsbaserte verkemiddel, som forpliktande avtalar, omsetjelege kvotar, sertifikat og miljøavgifter. Miljøutfordringane er framleis formidable, med klimaendringar og truslar mot dei livsviktige økosystema. Venstre og Regjeringa tek desse utfordringane på alvor og vil framleis ha ein moderne, teknologioptimistisk og ansvarleg miljøpolitikk. Kampen mot forureinande gasskraftverk og oljeboring i Lofoten er kampen for ein miljøvenleg og moderne energipolitikk. Venstre vil fortsetja storsatsinga på kollektivtrafikk og miljøvennleg samferdsel og erstatta 10 pst. av dagens bensin og diesel med biodrivstoff i neste periode. Vi vil stilla krav om at alle nye gasskraftverk må skilja ut og fjerne CO2. Bruk av gass skal berre erstatta bruk av olje og kol. Vi vil innføra ei global CO2-avgift på internasjonal fly- og båttransport, der inntektene går til FN. Venstre vil vidare vri bilavgiftene frå kjøp til bruk, der det løner seg å kjøpa energigjerrige bilar. Vi vil samstundes halvera eingongsavgifta på miljøvennlege bilar. Vi vil redusera skatt på arbeid og auka skatt på miljøutslepp – miljøvennleg åtferd skal lønna seg, alltid og overalt. Vi vil ha avgifter på uønskt stoff som CO2 og miljøgiftige kjemikaliar og fyringsolje. Meirinntektene til staten skal brukast til å redusera skattar på arbeidsinnsats, slik at det skal bli meir attraktivt å jobba. Grøne skattar og avgifter vil også stimulera til forsking og utvikling av miljøteknologi. Venstre har i meir enn 30 år stått i front for miljøet, og vi garanterer at det vil vi framleis gjera. Framtida er miljøvennleg og høyrer ikkje til parti som vil byggja forureinande gasskraftverk, ta livet av ulvebestanden og byggja ut dei siste vassdraga. Venstre tør seia til forureinarane at dei skal betala, samstundes som vi gjer det lønnsamt for alle å velja løysingar som kuttar utslepp og sparar miljøet. Venstre vil ta i bruk miljømerking og aktiv informasjon til forbrukarane. Valet tek dei sjølve: å leva dyrt og miljøfiendtleg eller billeg og miljøvennleg. Vi vil ha ein moderne miljøpolitikk, der Noreg tek i bruk forsking, ny teknologi og kunnskap for å gjera miljøet reinare. Noreg kan visa vegen til eit framtidig utsleppsfritt fornybart samfunn, med moderne miljøteknologi på alle plan. Noreg er ein oljenasjon. Vi er og kjem til å vera storeksportør av fossilt CO2. Derfor har vi eit spesielt ansvar. Venstre vil at Noreg skal ta det ansvaret, og gå føre for å utvikla nye, reine energiløysingar. Noreg kan visa vegen til eit framtidig utsleppsfritt og fornybart samfunn, med moderne miljøteknologi på alle plan. Det vil gi mange nye arbeidsplassar. Eit gasskraftverk gir 40 faste arbeidsplassar, medan produksjon av tilsvarande mengd bioenergi gir minst 1 000 arbeidsplassar. Eg registrerer at det raud-grøne regjeringsalternativet har skrive seg saman på nokre av merknadene. Representanten Langeland skrytte frå denne talarstolen av at han hadde fått med seg Arbeidarpartiet på ti forslag. Men ser ein tilbake på korleis miljøsaker er blitt behandla i Stortinget av desse partia, sprikjer det langt meir enn dei liker å gi inntrykk av. Ulike synspunkt i t.d. behandlinga av verneplan for vassdrag hos dei tre partia i det arbeidarpartidominerte alternativet viser at dei vil ha problem med å stabla på beina eit betre og meir miljøvennleg alternativ enn Samarbeidsregjeringa. Tvert imot, ei raud-grøn regjering dominert av eit miljøfiendtleg LO og Arbeidarpartiet vil vera eit tilbakesteg for miljøpolitikken. Senterpartiet vil ha vernepause og ta knekken på den ulvebestanden vi no har i landet. På landsmøta til desse tre partia tapte miljøkreftene i behandlinga av dei ulike partia sine program. Desse partia har høgst ulike syn på verdien av å ta vare på naturen og miljøet. Det tyder på at ei arbeidarpartidominert raud-grøn regjering vil føra ein høgst usikker, ustabil og lite målretta miljøpolitikk. Venstre i regjering har levert på miljøområdet, m.a. med ei gigantisk satsing på vern av vassdrag, ei gigantisk satsing på kollektivtrafikk og jernbane og mykje meir til teknologiutvikling og energiforsking. Venstre vil framleis vera garantisten for ei borgarleg regjering som set miljø- og verneinteressene fremst. Og sjølvsagt støttar vi alle merknader og forslag frå Høgre og Kristeleg Folkeparti.
Det blir replikkordskifte.
Det er interessant å registrere at representanten fra Venstre mener at Arbeiderpartiet og SV har hatt forskjellige standpunkter i en del innstillinger som har handlet om miljøpolitikk. Det som i et miljøperspektiv er interessant å bemerke i så henseende, er at i de aller fleste tilfellene har Venstre stått sammen med Arbeiderpartiet, og slik sett har vi kunnet stått for noe som var mer miljøvennlig. Men la meg stille et spørsmål som er viktig i den nærmeste framtiden: Det kommer til å bli tildelt letekonsesjoner for olje- og gassvirksomhet. Blant de nominerte blokkene er blokker som ligger svært nær Lofoten og Røst. Jeg synes det hadde vært interessant å høre om Venstre nå kan garantere at det ikke vil bli tildelt letekonsesjoner nær Lofoten. Så vil jeg stille et spørsmål til. Det ser ut til å herske enighet i komiteen om at Norge i dag ikke er et foregangsland på miljøområdet. Når jeg hører innlegget til representanten fra Venstre, blir jeg litt i tvil: Mener hun at Norge er et foregangsland i dag, og kan hun fortelle meg på hvilke områder vi i så fall er det?
Når det gjeld det første representanten Sørensen spurde om, er det ei sak som er til behandling i Regjeringa. Venstre er sterkt imot å opna for leiting utanfor Lofoten, og det vil vi slåst for. Så til det om vi er eit miljøføregangsland. Vi er faktisk det, men vi kan bli mykje betre. Eg trur faktisk at med Venstre i regjering vil vi klara det. Ved å kunna satsa på fornybar energi og miljøteknologi – teknologi som er framtidsoptimistisk og tek vare på dette – trur eg det går. Vi har ein kompetanse i Noreg i våre forskingsmiljø, men ein må vera villig til å ta i bruk den kompetansen. Eg trur at dersom ein legg om frå grøn til raud skatt, og dersom ein legg på avgifter, vil det driva fram teknologiutvikling og forsking. Då vil vi vera i front. Då vil vi vera eit skikkelig føregangsland. Men eg er veldig usikker på om Sosialistisk Venstreparti klarer å få Arbeidarpartiet med seg på det dersom dei kjem til regjeringsmakt.
Fleire har ikkje bedt om ordet til replikk.
Kystpartiet er glad for at befolkningen i Frankrike og Nederland sa nei til EUs nye grunnlov. Vi er glade for at Storbritannia nå ser ut til å avvise grunnlovsavstemning. I Kystpartiet vurderer vi det slik at Norge og den norske befolkningen er best tjent med å stå utenfor EU, utenfor Schengen-samarbeidet og utenfor EØS-avtalen. Det betyr ikke at vi i Kystpartiet ikke vil ha samarbeid med resten av Europa, for det vil vi. Slik har det alltid vært, vi har samarbeidet med Europa. Men vi kan ikke akseptere et samarbeid med såpass store forpliktelser, der vi overlater mye av makten i landet til en union som bryter med Grunnloven. Vi feiret i går at vi gikk ut av en union, og jeg synes det er underlig at det skal feires med å gå inn i en ny union. Det er en rar måte å feire på. Nordmenn er ikke interessert i å overlate den norske selvstendigheten og den norske selvråderetten til en nyliberalistisk og globalisert økonomi, som ikke har det ansvaret for miljøet som vi har. Erfaringene fra Tyskland, Nederland, Frankrike – ja, hele EU – viser at vanlige folk får svekket sine sosiale goder. De blir utrygge med hensyn til å skaffe seg et levebrød, og de frykter at deres egen nasjonale kristne kulturarv blir satt under et sterkt press fra muslimske medlemsland. Det siste er en frykt vi mener er sunn. Vi i Kystpartiet er stolte over vår kristne kulturarv, og ser ingen grunn til at vi skal importere noe som helst fra den muslimske kulturen. Vi utdanner dyktige forskere her i landet, men for mange av dem reiser utenlands for å skaffe seg arbeid. Vi har mange kunnskapsrike og kreative mennesker, men vi satser for lite på utviklingen av deres prosjekter. Det verste er at vi har gitt eller solgt våre evigvarende fiskeressurser til en generasjon som blir millionærer på en rettighet som folk i tidligere generasjoner har kunnet benytte seg av for å skaffe seg og sine kystsamfunn inntekter og livsgrunnlag. Det gjør vi, mens vi har så mye penger på bok at vi må finne opp tvilsomme pensjonsargumenter for å hindre at det blir gjort forsøk på å modernisere landet. Det er i sannhet en unik situasjon. Jeg vil påpeke en annen ting. Folk er opptatt av rovdyrproblematikken. Rovdyr spiser nyttedyr. Folk er redde for rovdyr. Folk er redde for ulv, jerv og bjørn. Rovdyr verner vi om. Vi verner om rev, ørn og gaupe, og ikke å forglemme oter. Da jeg vokste opp, fantes det en masse ærfugl, eer, ute på øyene. Nå er de nesten borte. Kanskje de fleste er tatt av ørn? Sildemåsen, altså emåren, er utryddingstruet, og seiingen, småmåsen, er flyttet inn til byene. Den er nesten ikke ute på øyene lenger, for der ute er stormåsen, og den spiser eggene. Ja, den spiser også ungene til småmåsen, den spiser e-ungene. Rovdyr spiser nyttedyr. Det er faktisk derfor de heter rovdyr. Når bønder slutter med melkeproduksjonen fordi rovdyrene spiser opp nyttedyrene, er det mange som legger om til sau. Men mange bønder må gi opp fordi de produserer mat til rovdyrene. Det har seg slik at ulv spiser sau, og bønder må gi opp. Jeg blir arg! Jeg blir arg når jeg opplever at bønder går konkurs fordi rovdyrene har fått enerett til området av et miljøbyråkrati som misbruker de retningslinjer Stortinget har lagt opp. Men det er klart at rovdyrproblemene blir løst hvis man fjerner bøndene i rovdyrområdene. Da er problemet løst for miljøbyråkratene, som tjener penger på å overse bygdefolk og vanlige folks interesser og frykt. Miljømyndighetene har fått altfor stor makt over sårbare bygdesamfunn i distriktene. Denne makten har de forvaltet på en slik måte at jeg mener Stortinget må frata dem den makten. Miljømyndighetene må miste sin vetorett, enten det gjelder bruk av utmark eller felling av rovdyr. Det er den eneste muligheten vi har til på nytt å få kontroll med rovdyrutviklingen i landet. Kystpartiet vil intensivere jakten på jerv i Nord-Trøndelag, Nordland og Finnmark. Så langt i vår er det registrert 50 ynglinger av jerv i hele landet, mot 47 i fjor. Dermed er nasjonalt bestandsmål for jerv på 42 årlige ynglinger, som Stortinget vedtok for ett år siden, for lengst passert. Jerven tok 13 500 sauer i fjor. I år frykter man at tapet kan bli mye større. Vi mener at den sterke økningen i jervestammen krever strakstiltak, og krever at Norge får et fleksibelt og ubyråkratisk lov- og regelverk.
Presidenten er litt usikker på om representanten no heldt eit innlegg til neste sak. Desse to sakene står kvarandre ganske nært, men presidenten reknar med at innlegget var meint for saka om rikets miljøtilstand.
Ja, det var det. Jeg skal komme tilbake til det i neste sak også.
Den er grei.
Som eit rikt land har Noreg eit særskilt ansvar i arbeidet for å redusera globale miljøbelastningar. Me må respektera naturen sine tolegrenser og leggja føre var-prinsippet til grunn der det er fare for alvorleg miljøskade. Me må la forureinaren betala og ikkje senda rekninga til naboar, til fellesskapen eller til kommande generasjonar. Desse prinsippa ligg til grunn for den meldinga me drøftar her i dag. Eg er glad for at Stortinget har slutta seg til desse hovudprinsippa og til hovudlinene i Regjeringa sin miljøvernpolitikk. Regjeringa har ambisjon om å føra ein offensiv miljøvernpolitikk for å møta utfordringane innanlands og for å oppfylla våre internasjonale forpliktingar. Ei forsvarleg forvaltning av våre eigne miljøressursar er òg eit vilkår for at Noreg skal kunna opptre med truverde på den internasjonale miljøpolitiske scena. Meldinga viser eit bra, men ikkje heilt tilfredsstillande bilete av miljøtilstanden i landet vårt. Me har oppnådd gode resultat på avfallsfeltet, utsleppa av stoff som bryt ned ozonlaget, er reduserte, og me har etter kvart fått kontroll med sur nedbør-problema. Men me har òg store utfordringar framfor oss. Tap av biologisk mangfald, helse- og miljøskadelege kjemikaliar og klimaendringar må reknast som dei største miljøutfordringane i vår tid. Utviklinga her vil kunna påverka både helse og livsgrunnlag for menneske, artars overlevingsevne og økonomisk utvikling på lang sikt. Regjeringa vil intensivera innsatsen for å stansa tapet av biologisk mangfald innan 2010. Dette er eit ledd i oppfølginga av verdstoppmøtet i Johannesburg i 2002. Prioriterte tiltak er m.a. styrkt forsking, kartlegging og overvaking, styrkt forvaltning av verneområda og sikring av naturverdiar utanfor verneområda. For å tryggja villreinen, som er ein norsk ansvarsart, går Regjeringa inn for å oppretta fleire nasjonale villreinområde og to større villreinregionar. Som bidrag i arbeidet for å hindra ytterlegare tap av biologisk mangfald globalt vil Regjeringa sjå nærmare på korleis me kan redusera bruken av tropisk tømmer i Noreg. Miljøfarlege kjemikaliar med ukjende verknader kjem me i kontakt med mest dagleg. Regjeringa går inn for å greia ut eit forbod mot miljøgifter i forbruksprodukt. Eit slikt forbod vil gi betre kontroll med innhaldet av miljøgifter i ulike produkt og dermed oversikt over kva miljøgifter menneske og miljø blir utsette for. Regjeringa vil styrkja verkemidla for at Noreg skal overhalda utsleppskravet for NOx i Gøteborgprotokollen innan 2010. Da må utsleppa ned med om lag 30 pst. i forhold til nivået i 2003. Noreg har stått i fremste rekkje for å utvikla forpliktande internasjonale avtalar på dette feltet, og vi har òg stor interesse av at andre land følgjer slike avtalar. Regjeringa vil prioritera tiltak innanfor skipsfartsnæringa og fiskerinæringa for å få ned utsleppa av NOx. Det nasjonale kvotesystemet står sentralt i Regjeringa sin politikk for å få ned klimagassutsleppa. Saman med ein avtale med Prosessindustriens Landsforening vil kvotesystemet redusera utsleppa for denne industrien med 20 pst. i 2007 i forhold til 1990-nivået. Regjeringa går inn for å skjerpa mål og verkemiddel i avfallspolitikken. Målet om at 75 pst. av avfallet skal gjenvinnast, blir auka til 80 pst. Vi føreslår i tillegg eit forbod mot deponering av avfall som kan brytast ned, frå 2009. Regjeringa vil tryggja natur- og kulturmiljø knytt til m.a. landskap, vassdrag og strandsone. Kommunar, fylkeskommunar og fylkesmenn blir oppfordra til å føra ein streng praksis ved behandling av plansaker i hundremetersbeltet i strandsona. Eg veit at bygging i strandsona opptek mange, og Regjeringa vil leggja stor vekt på å sikra fri tilgang til natur- og friluftsområda her. Når det gjeld oppretting av nye verneområde, trur eg det skal bli vanskeleg å gjera det betre enn denne regjeringa. Ved utgangen av 2004 var om lag 12 pst. av fastlandsarealet vårt verna. Det er verna mest areal i høgfjellet, og no er det på tide å utvida vernearbeidet til i større grad å omfatta område i låglandet og marine område. St.meld. nr. 21 gir ei samla vurdering av miljøtilstanden og miljøinnsatsen i Noreg. Regjeringa har i denne meldinga presentert miljøpolitiske utfordringar på fleire felt og har vist kva veg me vil gå for å møta desse. Det er mitt håp at debatten i dag vil styrkja den miljøpolitiske forståinga og gi eit godt grunnlag for det vidare arbeidet med å førebyggja miljøskadar, løysa miljøproblem og verna miljøverdiar.
Det blir replikkordskifte.
Jeg vil begynne med å gratulere miljøvernministeren med gjenåpningen av leteboring i Barentshavet. For den nordlige landsdelen er det viktig å ha petroleumsvirksomhet i framtiden, noe som vil føre til økt verdiskaping og nye arbeidsplasser. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet har inngått et forlik med Regjeringen om at det skal legges fram en forvaltningsplan i nordområdene, og vi presser på for å få den fortest mulig. Regjeringen sier at det kan den ikke rekke før tidligst våren 2006. I debatten har det vært snakk om petroleumsfrie soner, petroleumsfrie områder, og vi ble nokså overrasket da miljøvernministeren nå gikk ut og brukte ordene «miljøsone i nord». Jeg lurte bare på hva som ligger i dette. Hva legger miljøvernministeren i disse miljøsonene som han snakker om? Og hvorfor går han ut på dette tidspunktet, hvorfor venter han ikke til forvaltningsplanen kommer?
Forvaltningsplanen er eit veldig viktig arbeid. Han gir ein heilskap når det gjeld den verksemda som skjer i Barentshavet. Me er veldig glade for at det arbeidet no går så godt, og me jobbar med det. Det var derfor eg ønskte å spela inn bl.a. det som går på miljøsone. Miljøsone kan vera avgrensingar, anten i forhold til petroleum, som representanten Klungland tok opp her – altså ei petroleumsfri sone – eller det kan vera restriksjonar i forhold til skipsfart og fiskeri, dersom verksemda er med på å skada miljøet. Eg ønskjer at det skal bli vurdert i forvaltningsplanen. Det var grunnen til at eg gjekk ut og sa at eg ønskte det vurdert inn mot forvaltningsplanen, om me skal ha ei miljøsone, størrelsen på ei eventuell miljøsone. Det må sjølvsagt inn i den vurderinga som Regjeringa vil leggja fram i 2006.
Når det gjeld oppretting av nasjonalparkar og verneområde, synest eg at denne regjeringa har gjort ein innsats. Men når det gjeld anna vern, er ikkje innsatsen like god, bl.a. vern knytt opp mot skog – vern av kystskog, som eg har vore inne på. Der ligg me langt etter f.eks. Sverige. Eg vil be miljøvernministeren peika på dei områda der Noreg er eit føregangsland når det gjeld miljø. Frå komiteen si side blir det lagt vekt på nettopp den problemstillinga – ikkje minst frå Regjeringa si side. Så seier òg stortingsfleirtalet, inklusiv regjeringspartia, at det er behov for revitalisering og større miljøambisjonar. Kan miljøvernministeren peika på eit par område der? Til slutt: Miljøvernministeren har moglegheit til å gjera Noreg til eit føregangsland dersom han stiller krav til gasskraftverket på Kårstø. Der har eg sett at miljøvernministeren har signalisert noko. Er det aktuelt for Regjeringa å ta del i eit spleiselag for å få til CO2-handtering på Kårstø?
Ja, det er heldigvis fleire område der me kan peika på at Noreg er eit føregangsland innanfor miljø. Me ønskjer å bli det på fleire område. Då denne meldinga blei lagd fram, var det derfor veldig hyggeleg at Naturvernforbundet beskreiv ho som spenstig og spennande. Det synest eg står noko i motsvar til den framstillinga som SV gir i dag. Eg kan nemna eit eksempel, og det gjeld avfallspolitikken. Der er det eit mål om 75 pst., men der aukar me til 80 pst. – politikken vår knytt til det me gjer når det gjeld biologisk mangfald, der me seier at me no ønskjer å avgrensa tapet innan 2010, og på vernesida, der me no har auka arealet frå i underkant av 7 pst. då denne regjeringa overtok, til 12,3 pst. i dag, ja nesten ei dobling. Det viser at på område etter område har denne regjeringa fått til ein betre miljøpolitikk.
I meldinga om rikets miljøtilstand er det på side 39 et underkapittel som heter «Konfliktnivået i naturforvaltningsarbeidet». Der står det innledningsvis om et forslag som ble vedtatt i fjor, og det er som følger: «Stortinget ber Regjeringen om at det i samarbeid med organisasjonene innenfor primærnæringene utarbeides en strategi for å redusere konfliktnivået i naturforvaltningen.» Jeg har forhørt meg litt om det, og jeg kan ikke finne ut at det er jobba så mye med det. Det er kjempefint at det er flagga, det er tydelig i meldinga, men mitt spørsmål til statsråden er: Hva konkret er gjort i samarbeid med primærnæringene på dette området? Og når vil Regjeringa legge fram resultater av dette arbeidet?
Det å sikra eit lågare konfliktnivå i vernesaker er eit viktig mål for Regjeringa. Samtidig vil eg òg seia at det ligg ein naturleg konflikt i vernesaker. Å unngå det heilt trur eg dermed blir for ambisiøst. Me har m.a. lagt vekt på det som gjeld lokal forvaltning, der me no sikrar fire område. Me ser at forsøka med lokal forvaltning har fungert godt. Det er t.d. to senterpartiordførarar, i Valle og i Dovre, som er sentrale innanfor dette arbeidet, og me ser at det er eit arbeid som har lykkast godt så langt. Så er det òg viktig at me blir betre på skjøtsel, at me sikrar at dei områda som blir verna, blir tekne vare på og utvikla vidare. Det er veldig viktig at ein ikkje berre opplever at staten kjem og vernar, og at det er det siste ein høyrer frå staten. Det jobbar vi med, med auka løyvingar til skjøtsel.
Aller først vil jeg si at når Regjeringa skryter av at den verner og etablerer nasjonalparker, er det flaks for den sittende regjeringa at den kom til akkurat da tidsplanen var der, etter vedtakene som ble fattet i Stortinget for over ti år siden. De nasjonalparkene som etableres nå, ble vedtatt her i huset, etter forslag fra daværende miljøvernminister Thorbjørn Berntsen, for over ti år siden. Men det er ikke derfor jeg bad om ordet. Raseringa av verdens regnskoger er en av de største miljøkatastrofene verden står overfor. Miljøvernministeren har flere ganger tatt til orde for importforbud, men nå, jf. oppslag i Aftenposten i dag, går han dessverre bare inn for å utrede hvordan man kan skjerpe kontrollen, og gjemmer seg bak WTO. For Arbeiderpartiet er det selvfølgelig en forutsetning at vi overholder WTO-regelverket. Men spørsmålet er: Vil ikke det eneste riktige nå være å ta opp saken og gå inn for det, for på den måten å få prøvd om vi kan gjennomføre et importforbud?
Eg har lyst til å replisera til representanten Konglevoll at det var miljøvernminister Børge Brende som sette fart i vernearbeidet. Utan hans innsats hadde vi ikkje sett dei gode måla som vi i dag ser, med altså nesten ei dobling av vernearealet. Når det gjeld spørsmålet knytt til regnskog, som eg òg er veldig oppteken av, kunngjorde eg i går at vi no ønskjer å få ei juridisk utgreiing som vurderer forbod – forbod knytt til import, men òg eit forbod som gjeld ikkje berekraftig vinkling. Det er vanskeleg å sjå kva som er ulovleg hogst, og kva som er lovleg hogst. Me grip altså fatt i dette. Me vurderer ei forbodslinje, men me ønskjer òg å vurdera andre tiltak, det kan vera dokumentasjonskrav, slik at me sikrar ein nedgang i salet av regnskogstømmer. Det er det viktigaste. Men me må òg halda oss til WTO. Eg ønskjer ikkje å føra ein politikk som ikkje fører til ei reell endring, derfor har eg lagt vekt på den policyen.
Jeg registrerer at statsråden sier at Norge er et miljøpolitisk foregangsland, men at det hersker en viss forvirring om hva det innebærer. Å være et foregangsland betyr å gå foran andre land og komme med tiltak og nye virkemidler i miljøpolitikken som andre land følger etter siden. En definisjon på miljøpolitisk foregangsland er ikke å ha stilt seg noen mer ambisiøse mål enn den tidligere regjeringen Stoltenberg gjorde. Jeg vil gjenta spørsmålet fra Hallgeir H. Langeland: På hvilke områder oppfatter miljøvernministeren at Norge i dag er et miljøpolitisk foregangsland, som iverksetter tiltak som andre land tar etter? Det kan ikke være på biologisk mangfold; der dilter vi etter andre. Det kan i hvert fall ikke være på klimaspørsmålet. Der var vi et foregangsland for 20 år siden, men vi er det ikke i dag – vi er blant dem som har vanskeligst for å oppfylle forpliktelsene i klimaprotokollen. Det kan i hvert fall ikke være på avfallsområdet; der leter vi hos andre land etter gode løsninger som vi driver og implementerer. Og vi var et foregangsland på kjemikalier, men vi er det ikke nå. På hvilke områder oppfatter statsråden at vi er et foregangsland i dag?
Det er kanskje vanskeleg for SV å sjå dei gode resultata me har oppnådd på miljøfeltet, at me har greidd å få til ein så sterk auke av vern, at me har fått til ei historisk satsing på nye, fornybare energikjelder, at me no kjem med tiltak for å stansa tapet av biologisk mangfald innan 2010, og at me no greier å komma med ein plan for å overhalda NOx-forpliktingane våre, der me faktisk har 80 pst. som mål på avfall. Me har – og det nemnde eg i svaret mitt – område der me har vist at me er eit miljøpolitisk føregangsland. Det gjeld ikkje på alle område. Derfor legg me fram ei stortingsmelding som av Naturvernforbundet blir beskriven som både spenstig og spennande. Eitt område der eg meiner me er eit føregangsland, gjeld kvikksølv. Da me var på møte i Nairobi, fremma me resolusjonar for å få til ei betre handtering internasjonalt av kvikksølv. Me greidde dessverre ikkje å få EU med oss. Men me går føre på mange område. Eg ønskjer me skal gå føre på enda fleire område enn det me gjer i dag.
Replikkordskiftet er over.
Vi behandler i dag mange viktige saker. Dette er den viktigste. Uten at vi greier å skape en bærekraftig utvikling inn i framtiden, vil den historiske dommen bli hard. Kampen mot krig og sult, fordeling av ressurser, klimatrussel og tilgangen til jord og vann er internasjonalt sett de viktigste utfordringene vi står overfor. De løser vi sammen med andre land, eller vi løser dem ikke i det hele tatt. Vi kan gjøre mye også nasjonalt. Når vi sier at Norge i mange år har vært en miljøpådriver, er det en sannhet med forbehold. Det siste hundreåret, som er en mikroskopisk del av vår tidsregning, har vi i den vestlige verden hatt en formidabel vekst i forbruket vårt. Det kan ikke fortsette. Jeg vil likevel ta avstand fra dem som hevder at dette skyldes ensidig økonomisk vekst. Det gjør det ikke. Jeg husker godt det ble innført tvungen renovasjon i min kommune. Før kastet folk søppelet i bekker eller brente det. I dag ser vi nesten ikke søppel i naturen. Det var sterk motstand mot innføring av tvungen renovasjon, men det skapte økonomisk vekst. Det samme gjelder mange rensekrav som er pålagt bedrifter. Det viser seg at når kravene blir satt, kommer en som regel fram til ordninger som er til å leve med, ja faktisk ofte ordninger som fører til ny økonomisk vekst. Politikerne har derfor en viktig oppgave i å være pådrivere i å forme samfunnsutviklingen. Derfor er denne meldingen viktig. Her varsler vi hva vi vil satse på innenfor miljøpolitikk inn i framtiden. I den sammenheng er det særdeles viktig for oss å forholde oss til den virkeligheten vi befinner oss i. Utfordringen er å få et framtidssamfunn som er fornybart. At det fører til at vi får økonomisk vekst, må jo være kjempefint. I et kapitalistisk samfunn mener vi i Arbeiderpartiet at det er en virkelighet vi må forholde oss til. Samtidig er politikerne satt til å styre utviklingen der vi ønsker. I Arbeiderpartiet tar vi avstand fra Fremskrittspartiets holdning om at det bare er å ture fram. Hvis de hadde styrt, tror jeg ikke vi hadde hatt tvungen renovasjon i dag. Fremskrittspartiets holdning i klimapolitikken er alvorlig og etter vår mening reaksjonær. Den tilhører ikke virkeligheten. Norge er en energinasjon. Vi har mange år framfor oss med bruk og verdiskaping av ikke-fornybare ressurser. Det må vi utnytte mest mulig bærekraftig. I dag sender vi gass tilsvarende energi til over 250 gasskraftverk ut av landet – uten krav til rensing av klimautslippene. Det er faktisk bra for miljøet, for det erstatter alternativ energi som er mer forurensende. Men vi har en plikt i Norge til å utvikle en energiindustri som er bærekraftig. Spesielt Norge, som har blitt styrtrik på ikke-fornybare ressurser, har et ansvar for å arbeide med klimautfordringene. Derfor vedtok Arbeiderpartiets landsmøte at vi skal sette oss i førersetet for å utvikle CO2-håndtering av gasskraftverkene som garantert vil komme. Framtidens gasskraftverk vil være kraftverk med CO2-håndtering. Samtidig må vi være i virkeligheten og hindre situasjoner der industrien og private strømkunder går dukken fordi strømregningene blir for høye, slik vi så tilfeller av i 2002–2003. Gasskraftverk i Norge må få de samme rammevilkår som sine konkurrenter. Det innebærer at Arbeiderpartiet ikke vil stille krav til CO2-rensing for konsesjoner på gasskraftverk. Vi mener at en CO2-kjede der teknologien utvikles, CO2-en fanges, fraktes tilbake til oljereservoarene og reinjiseres, vil bli lønnsomt for oljeselskapene når vi får fram vår framtidspolitikk og den gjennomføres.
Komiteen peker på at friluftsliv er en kilde til livskvalitet, trivsel, bedre folkehelse og økt miljøbevissthet. 2005 er utpekt som Friluftslivets år, og det er viktig at dette området får den oppmerksomheten det fortjener. Det er spesielt viktig at friluftslivet tilrettelegges for barn og unge. Den gruppen har i dagens samfunn en del stillesittende aktiviteter, og utvikling av gode lavterskeltilbud, gjerne i nærheten av der folk bor, er viktig for å motivere både barn og deres foreldre til et mer aktivt friluftsliv. Et helt grunnleggende element for utøvelse av friluftslivet er allemannsretten. Allemannsretten er av grunnleggende betydning for å sikre folks adgang til naturområder for rekreasjon og friluftsliv. Høyre vil bevare allemannsretten til fri ferdsel i utmark og sikre adgang til naturområdene. For å utvide friluftsområdene mener vi at staten må kjøpe eiendommer og legge ut egnede statseide områder til friluftsformål. Senest i revidert nasjonalbudsjett er det foreslått en økning på 24,4 mill. kr til kjøp av eiendommer som går ut av Forsvarets bruk, men som fortsatt bør beholdes i statens eie for tilrettelegging av friluftsliv. Samtidig vil jeg framheve den private eiendomsrettens betydning for å bevare og vedlikeholde naturområder. Eiendomsrett gir en personlig interesse av å forvalte eiendom i et langsiktig perspektiv. Det er viktig å bevare privat eiendomsrett og privatlivets fred samtidig som man sikrer adgang til naturområder. Høyre er opptatt av å bevare denne balansen. Derfor vil vi i det lengste unngå inngrep i den private eiendomsrett. Der hvor det offentlige griper inn med vernevedtak, må grunneiere sikres full erstatning for redusert bruksverdi. Jeg tror at eiendomsbesittere som føler seg behandlet på en skikkelig måte, også vil være mer positivt innstilt til å legge til rette for friluftsliv og allemannsrett. Når det gjelder strandsonepolitikken, er det nødvendig å påpeke at det er store geografiske forskjeller i Norge, og det er stor forskjell på en dispensasjon i det allerede tett befolkede Oslofjordområdet og på Sørlandet, der det er viktig fortsatt å sikre befolkningen adgang til strandsonen, og på Vestlandet, i Trøndelag eller i Nord-Norge, der det de aller fleste steder er sparsomt med bebyggelse i strandsonen og befolkningens adgang til strandsonen neppe kan sies å være truet. Disse ulike forhold i de forskjellige deler av landet er det viktig å få fram. Nettopp på grunn av de lokale forskjellene er det viktig med lokalt selvstyre. Som et ledd i fokuseringen på ny, fornybar energi har Regjeringen et mål om 3 TWh vindkraft innen 2010. Norge har naturgitte forutsetninger for å bli en betydelig produsent av vindkraft. Dette gjelder for flere områder i landet og ikke minst det fylket jeg selv representerer, nemlig Rogaland. I mitt hjemfylke ligger en rekke prosjekter til behandling, noen mer kontroversielle enn andre. Vindkraftproduksjon er meget arealkrevende og kan komme i konflikt med andre areal- og samfunnsinteresser. Vanligvis dreier konfliktene seg om reiseliv, kulturminner og kulturmiljø, landskapspåvirkning, reduksjon av inngrepsfrie naturområder og biologisk mangfold, forhold til reindrift og Forsvaret. Vindkraftprosjekter er i utgangspunktet positivt både ut fra at vi trenger å styrke energibalansen, at produksjonen er uavhengig av nedbør – og det er en fordel i et land som har en så ensidig kraftproduksjon – at produksjonen er ny, fornybar og sist, men ikke minst gir inntektsmuligheter til grunneiere i Distrikts-Norge. Allikevel er det positivt at Regjeringen varsler at det skal utarbeides en tematisk konfliktvurdering av meldte og konsesjonssøkte vindkraftanlegg og nasjonale retningslinjer for planlegging og lokalisering av vindkraftanlegg. Formålet med disse retningslinjene vil være å stimulere kommuner og fylkeskommuner til å vurdere egnede områder til vindkraftformål i overordnede arealplaner. Beslutningen som lokale og regionale myndigheter tar i denne type saker, må imidlertid tillegges avgjørende vekt i konsesjonstildelinger.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Miljø og bærekraftig utvikling har vært fyrlykter for Bondevik-regjeringen. Aldri har en regjering ført så aktiv miljøpolitikk. Reparasjon, kontroll og vedlikehold er viktig for vern av våre omgivelser. Men de visjonære og generasjonsrettede anslag i vår miljøpolitikk finner vi i planleggingsfasen. Arealbruk er eksempel på det. På min lokale scene i Oslo har Høyre gjort et pionerarbeid. Vårt credo har vært konsentrert byutvikling. Bolig, arbeid, rekreasjon og kulturaktiviteter i fysisk naboskap til hverandre krever mindre infrastruktur og mindre transport. Det betyr bedre ressursbruk og spart energi, og vårt fotavtrykk blir enkelt og greit mindre. Intet sted i Oslo er det langt til nærmeste skogdrag. I ulike politiske konstellasjoner har Høyre maktet å bevare markas jomfrudom. Naturperlen har gitt oss frihetsfølelse, naturopplevelse og helse. Vernet av Oslomarka representerer byutviklingens immaterielle høydepunkt i Norge og betongsosialismens nederlag. Oslo og et tjuetalls omegnskommuner har lagt sin kjærlige arm rundt skogene – uten statlig hjelp. Kontinuerlig ruller debatten om marka. Vi tåler den, og på noen få unntak nær lever vi vel med den. Debatten bidrar også til å minne oss om en menneskelig verdiportefølje frigjort fra CO2, NOx, kroner og øre. De store byene makter ikke miljøet, ikke barns oppvekstvilkår og ikke transporten uten effektiv kollektivtransport. Mer enn noen annen før har denne regjeringen satset på fellestransport. Kvantitativt satses det 9,4 milliarder kr på kollektivtrafikk – 1,7 milliarder kr høyere enn i arbeiderpartiregjeringens siste år. Men det er på det kvalitative Regjeringens nybrottsarbeid ligger. Belønningsordningen for høyere kollektivandeler er ett element. Det er satset bredt på kvalitetsreform av forvaltningen. Forvaltningsorganer som NSB, Avinor og Posten er satt fri som AS-er. Det gir bedre ressursutnyttelse. Produksjonsavdelinger på kyst, vei og på bane konkurranseutsettes fordi konkurranse er den beste kvalitetskontroll på det brukerne skal få av gode tjenester. Selskaper som er best på menneskebehandling, best på økonomistyring, best på energihåndtering og gjerrigst på ressursbruk, skal gjøre jobben. Det gir en styringsdynamikk til beste for miljøet og begaver brukerne med bedre fellestransport og mer infrastruktur for samme ressursbruk. Offentlig ressursbruk er en viktig del av forvalteransvaret. Det er synd at sosialistene er mer opptatt av offentlig eierskap enn de er av effektiv kvalitetskontroll og mer kollektivtrafikk for pengene.
La meg berømme Regjeringen for å ha tatt opp et forhold i meldingen om rikets miljøtilstand som ikke har vært nevnt i debatten, og som heller ikke er berørt i innstillingen fra komiteen. Miljøvernministeren har bestemt at det skal settes ned et innkjøpspanel som skal ta tak for å gjøre statens innkjøp mer miljøvennlig. Staten kjøper altså varer og tjenester for 240 milliarder kr i året. Det er en betydelig innkjøpsmakt som ligger i dette. Jeg har et spørsmål til statsråden i den forbindelse, for det administrative ansvaret for innkjøpene ligger jo i Moderniseringsdepartementet. Min frykt er at dette blir noe man gjør i Miljøverndepartementet uten at man har Moderniseringsdepartementet med i det konkrete arbeidet med et innkjøpspanel. Jeg er glad for at vi klarer å stå sammen med Arbeiderpartiet om å verne om Oslomarka. Jeg klarer nok ikke i vår hyllest til Oslomarka å nå de retoriske høydepunkter som representanten Kjæstad gjorde her. Men dette er et fantastisk område, som 90 pst. av byens befolkning bruker minst en gang i måneden til rekreasjon, og at det krever vern for framtiden, må man være Høyre-mann for å klare å argumentere imot. Så til et annet punkt som ikke er tatt med fra Miljøverndepartementets side i meldingen om rikets miljøtilstand. Det handler om mange av de gode tiltakene som lå i Avfallsreduksjonsutvalget, bl.a. det som har ligget i skuffen i Miljøverndepartementet, og som jeg regner med at miljøvernministeren på et eller annet tidspunkt har vurdert, nemlig det å få et eget statsforetak – på linje med Enova for nye, fornybare energikilder – som kan være med og fremme tiltak for avfallsforebygging og for gjenvinning. Nå har vi vært bedre på gjenvinning de siste ti årene enn vi var før, men vi har ett stort problem, og det er at avfallsmengden vokser og vokser. Den vokser faktisk mer enn veksten i bruttonasjonalproduktet. Det å få et organ som målrettet kan gå inn i forhold til det, er av den største betydning. Så har vi fremmet et forslag om å ta vare på regnskogen, at man får importforbud mot tropisk trevirke i Norge. Det forslaget fremmet vi også for tre år siden. Når vi gjentar det nå og er skuffet over det som miljøvernministeren i dag kan si om nye utredninger, er det fordi det haster. Det haster så uendelig. Om ti år er det kanskje ikke mer skog igjen på Borneo. Vi vet at det tidsperspektivet vi har, gjør at vi ikke har tid til nye runder med utredninger. Det skulle rapporten om Regnskogens Tilstand, som Regnskogfondet nettopp har lagt fram, være dokumentasjon god nok for.
Når jeg nå ber om ordet for å holde et treminutters innlegg, er det for å ta opp en sak som jeg har blitt kjent med etter at komiteen avsluttet sin behandling av St. meld. nr. 21. Det gjelder sigevann fra gamle deponi. I kapittel 8.3.4 i meldinga står det en omtale av de nye, strengere kravene som er innført til deponier. For deponier som eksisterte før forskriften ble innført i 2002, er det gitt overgangsordninger fram til 16. juli 2009. Etter det tidspunktet skal alle deponi enten oppfylle forskriftens krav eller avvikles. Så langt er det bra. Men de siste dagene har bl.a. NRK Finnmark satt søkelys på at det bare i Nord-Norge er nesten 300 gamle deponi som mangler sikring og overvåking. Mange av disse deponiene er fra tida før vi fikk en forsvarlig behandling av f.eks. farlig avfall i gamle kjøleskap. Fylkesmannen i Finnmark roper varsku og sier at vi nå må få en totaloversikt og ta tak i de mest alvorlige tilfellene, særlig der det er fare for utslipp av farlige kjemikalier til drikkevann. Fylkesmannen i Finnmark peker også på at det her kan være snakk om store beløp for å sikre enkelte deponi, for store beløp til at små kommuner med dagens økonomi kan håndtere det. Jeg håper at miljøvernministeren kan kommentere de opplysningene som har kommet fram, og den sterke bekymringa fra fylkesmannen i Finnmark.
Problemene med de menneskeskapte klimaendringene er vår største miljøpolitiske utfordring i årene framover. Det innbærer at CO2-utslippene må reduseres, både nasjonalt og globalt. Hvis ikke kommer vi til å få oppleve mer ekstremvær, flere ras og flere som må flykte fra de store konsekvensene dette kan innebære. Vi kan til og med på lengre sikt oppleve at Golfstrømmen snur, eller at den slutter å ha den samme intensiteten som i dag. Det vil nok være litt lenger fram i tid. En ny istid er nok ikke det vi i Norge er mest tjent med. Kyoto-avtalen var et flott første skritt på veien i forhold til å redusere utslippene. Kyoto-avtalen gjelder for perioden 2008-2012, og Norge er ett av tre land som har fått muligheten til å øke sine utslipp av klimagasser i stedet for å redusere dem. Kyoto-avtalen er ikke nok. Vi må ha nye forhandlinger for en ny periode etter 2012. Da må vi kreve mer. Vi kan ikke være fornøyd med at Norge fortsatt skal øke sine utslipp. Norge må redusere sine utslipp. Vi må også kreve at utslippene skal ned globalt. Så er det altså slik at Kyotoprotokollens artikkel 6 sier at bruk av Kyoto-mekanismer, som f.eks. kvoteandel, skal være et supplement til innenlands reduksjon av utslippene av klimagasser. Jeg mener at det er naturlig å forstå ordet «supplement» som om minst halvparten ikke er et supplement. Derfor må vi virkelig redusere utslippene våre hvis vi skal oppfylle Kyotoprotokollen, og hvis vi dermed skal kunne kreve at andre land reduserer sine utslipp. I klimadebatten kommer jeg ikke utenom en liten snarvisitt til Fremskrittspartiet, fordi Carl I. Hagen jo raljerte med norsk klimapolitikk fra Torrevieja i Spania i vinter. For det første var det utrolig stor usikkerhet omkring at det faktisk skjedde menneskeskapte klimaendringer. Fremskrittspartiets svar på dette i statsbudsjettene er at man skal forske mindre, for det er jo ett parti som står i en særstilling i forhold til å kutte i klimaforskningen, og det er Fremskrittspartiet. De har kuttet 70 mill. kr i norsk klimaforskning de siste årene. Dette kan vel ikke bidra til at det blir mindre usikkerhet om hva som er årsakene til endringene. SV går inn for en miljøreform. Vi har ca. 40 forslag som går i den retningen, og jeg konstaterer at miljøvernministeren bare klarte å nevne ett sted hvor Norge er et miljøpolitisk foregangsland i dag. SV vil at Norge skal være et miljøpolitisk foregangsland på mange flere områder enn det, og vi har mange konstruktive forslag for å få det til.
To spørsmål no på slutten av debatten, sidan statsråden skal ha ordet. Det eine går på det spørsmålet som eg stilte om Kårstø og det sterkt forureinande gasskraftverket som skal byggjast der, og der han har vore ute med følarar knytte opp mot eit eventuelt spleiselag, slik at ein kan få til CO2-handtering på Kårstø-anlegget dersom ein tek ei investeringsbeslutning i sommar. Spørsmålet frå SV er: Har statsråden gjort noko i den samanhengen, eller kjem han til å gjera noko? For SV vil gjerne bidra til eit fleirtal i den saka for Regjeringa dersom dei ønskjer å redusera klimagassutsleppa ved Kårstø. Det andre spørsmålet var eg så vidt inne på i innlegget mitt. Det var knytt opp mot det som òg Konglevoll var inne på nyleg, altså dei deponia som no har ei giftig avrenning, som er av ein betydeleg størrelse, og som det ikkje blir gjort noko med fordi kommunane ikkje har pengar til å rydda opp i dette. Då er det viktig å minna forsamlinga om at det å ha ein reinare produksjon og snu bevisbyrda er eit viktig prinsipp, for det kostar å forureina, og dersom me skal rydda opp i dette, kjem det til å bli ein del milliardar. Mitt spørsmål er: Har statsråden tenkt som SV, at her må staten inn på eit eller anna vis og bidra i spleiselag, slik at det i kommunar og hos andre eigarar av desse deponia som har giftig avrenning, kan bli rydda opp på ein miljøvennleg og skikkeleg måte?
Eg har lyst til å starta med det representanten Leknes tek opp om klimaproblema. Det er ikkje tvil om at det er den største miljøutfordringa me står overfor i dag. Derfor er Kyoto-protokollen berre eit første steg på vegen. Eg er glad for at me har fått på plass ei klimakvotelov, at me har fått på plass ein avtale med prosessindustrien, at me har fått eit deponeringsforbod som er med på å redusera metanutsleppa, og vil gjera det, at me har fått eit lågutsleppsutval på plass, og at me har mål om reduksjon på 25 pst. på oljefyring i perioden 2008–2012. Me har komme med nye tiltak heile vegen, men trass i det vil det framleis vera behov for å komma med nye tiltak. Derfor er det òg viktig for Regjeringa å jobba for ein meir ambisiøs avtale internasjonalt, etter 2012, og der kan eg lova at Noreg skal gå føre. Det er gledeleg òg å registrera den støtta som bl.a. EU har gitt på det. Så til representanten Sørensen, som tek opp det som går på innkjøpspanel. Det er ikkje tvil om den tilbakemeldinga som er gitt på det, og at det er viktig, nettopp med omsyn til staten som har eit så stort innkjøp, og som kan bidra på den måten i å få fram teknologi, vera med som ein stor marknadsaktør og påverka i miljøvennleg retning. Moderniseringsdepartementet vil ikkje ta del i det panelet, men det er klart at innspel frå det panelet vil vera viktig både for Miljøverndepartementet og Moderniseringsdepartementet. Det er Moderniseringsdepartementet som har ansvar for det. Når det gjeld avfallsforebygging, stemmer det at utvalet har levert. Eg vurderer ein del av dei tiltaka som ligg i det utvalet. Me har ikkje lagt det fram i meldinga, men det er noko som me vurderer, fordi avfallsforebygging er eit tiltak som me bør prioritera. Mellom anna viste tala at kvart hushald i Noreg kastar 275 kg med matavfall kvart einaste år. Det viser at me har eit potensial å henta ut her. Når det gjeld regnskogen, vil eg altså leggja fram eit høringsutkast allereie til hausten som tek opp i seg eit forbod. Eg vil òg vurdera ulike tiltak, men det kjem altså eit høringsutkast. Eg ønskjer ein dialog med Regnskogfondet og har hatt eit konstruktivt møte med dei allereie og teke opp den saka. Så til det som blir teke opp av fleire her, og som går på det med forureina grunn. Det er teke opp i meldinga på side 79. Eg viser til at me allereie har kartlagt 100 stader som har forureina sediment i grunnen, og me veit at behovet for tiltak her er langt større, opp mot 500. Det er altså gjort greie for det i meldinga, og me vil sjølvsagt følgja opp i tråd med det. Så til Kårstø. Der ønskjer eg ein dialog med Naturkraft, og det vil eg følgja opp.
Jeg ble avlagt en visitt fra SV, og det kunne være veldig mye interessant å diskutere med SV når det gjelder miljøpolitikk. Skal en være litt generell, gjelder det bl.a. viljen til både å trekke ut gass og olje fra Nordsjøen og deres ubendige vilje til å bruke penger, bruke de samme pengene, når man først har et behov for å finansiere. Nå skal jeg ikke provosere SV. Jeg skal bare møte det ene poenget som Heidi Sørensen nevnte for meg, og det gjelder Marka. For oss i Oslo Høyre er Marka et av våre mest kjærkomne arvestykker. Allerede på slutten av 1800-tallet så våre politiske forfedre at rundt byen lå det et potensial for naturopplevelse, for rekreasjon, for helse, for mosjon, og de fikk jo til de grader rett. De er heldige, de som har så visjonære evner at de greier å skue vår enigma når det gjelder immaterielle verdier. Derfor synes vi faktisk at det er en verdi i seg selv å minne oss i Oslo på disse immaterielle verdiene, at vi stendig tar den debatten, og vi har greid det uten statens hjelp. Hvorfor skal staten komme og regulere noe vi i Oslo har greid perfekt? Antakelig har man for bymarkene i de andre byene greid det samme. Men dette er vårt arvegods, vi vil ikke ha staten der. Så skal jeg bare til slutt strekke ut en hånd til representanten Sørensen, ved å si at hvis det nå skulle vise seg at det blir nødvendig for de 20 Marka-kommunene å forsyne seg av dette arvestykket, så er jeg villig til å vurdere det en gang til, men hittil har vi greid det utmerket godt, og vi trenger altså ikke staten til å overstyre lokale myndigheter på et område hvor vi er stolte over hva vi har gjort.
Det var selvfølgelig representanten Jørund Leknes som fikk meg til å ta ordet. Jeg kan anbefale Jørund Leknes å lese våre merknader – hvis han klarer å gnikke CO2-tåka ut av øynene sine. Det er kanskje ikke bare våre merknader han skal lese. Hvis han også klarer å følge med i den internasjonale debatten, vil han få med seg at det fins forskjellige syn på hva som påvirker klimaet. Jeg kunne selvfølgelig også anbefalt ham å delta på det felles seminaret som SV og Fremskrittspartiet hadde her i huset. Også der kom det fram at det var ulikt syn. En av grunnene til at vi i Fremskrittspartiet er skeptiske til FNs klimapanels kamp mot menneskeskapt CO2, er rett og slett at det er stor usikkerhet, og – ikke minst – det koster enormt mye. Ca. 150 milliarder dollar koster dette eksperimentet man overhodet ikke vet resultatet av. Og bare for å sammenligne: Det koster 75 milliarder dollar å sikre nok rent drikkevann, sanitærforhold og grunnleggende helsetjenester og utdanning til alle mennesker i hele verden. Men CO2 er tydeligvis det viktigste for SV og en del av de andre partiene, og da ønsker man å prioritere det. Jeg legger for øvrig merke til at også innad i FNs klimapanel begynner det nå å bli ganske stor usikkerhet omkring de resultatene man kommer med. Men jeg merker meg at SVs miljøpolitikk skal sørge for at norsk industri flagger langt ut. Hydro er ett eksempel: De pakker sammen, drar til Qatar, fyrer opp gasskraftverk og andre energikilder helt uten krav. Det er altså SVs politikk i et nøtteskall: Få bort norske arbeidsplasser, det gagner klimaet.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, sjå side 2724]]
Etter ynske frå energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletida vert avgrensa til 5 minutt til kvar gruppe og 5 minutt til statsråden. Vidare vil presidenten foreslå at det vert gjeve anledning til tre replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare vil presidenten foreslå at dei som måtte teikna seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er å sjå på som vedteke.
Jeg har for så vidt et ønske om at dette ikke skal bli noen lang debatt. Vi hadde jo rovdyrdebatten for et år siden, og det er bare å konstatere at de politiske grupperingene ikke har endret seg noe særlig. Jeg synes det var et godt forslag Inger S. Enger og Ola D. Gløtvold kom med, fordi det som var resultatet av rovdyrforliket mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet og SV, var at dette med grensegrupper er et uavklart spørsmål, og jeg synes at daværende miljøvernminister Børge Brende egentlig sa det ganske bra, at en «grensegruppe er selvsagt en grensegruppe. Det er altså en familiegruppe som har sitt revir både på svensk og på norsk side.» Man hadde med andre ord ikke tenkt over den problemstillingen, og det vil fremdeles ikke de som utgjør flertallet i rovdyrforliket, gjøre. Det som blir interessant framover, blir å se Senterpartiets posisjon i den nye, rød-grønne sosialistiske regjeringen, dersom det blir noen. Det blir virkelig musa som skal få lov å brøle til ulveflokken, for Senterpartiet har jo en helt annen politikk enn både SV og Arbeiderpartiet i denne saken. Så hvordan dette kommer til å se ut i framtiden, det blir ganske interessant å følge, og jeg er redd for at Senterpartiet nok må svelge både ulver og kameler og litt til for å få igjennom sin politikk. Det er det vel ingen som har noen særlig tro på at de får til. Men det er iallfall gledelig å registrere at det er ulike oppfatninger også i Arbeiderpartiet ut fra det som står i innstillingen og i de merknader Grethe G. Fossum har ført i pennen. Til slutt vil jeg bare ta opp Fremskrittspartiet og Senterpartiets forslag i innstillingen.
Representanten Øyvind Korsberg har teke opp dei forslaga han gjorde greie for.
Det var med undring eg registrerte at det vart fremja eit Dokument nr. 8-forslag som tematisk ligg heilt opp til det som Stortinget behandla for om lag eit år sidan, og som vi ikkje har føresetnad for å sjå følgjene av enno. Under Stortinget si behandling av St.meld. nr. 15 for 2003-2004 og Innst. S. nr. 174 for 2003-2004 om rovvilt i norsk natur gjorde fleirtalet i Stortinget vedtak om at det kan vera tre årlege ynglingar av ulv i Noreg. Eg kjenner trong til å understreka at rovviltforvaltninga etter vedtaket i Stortinget har fått ein desentralisert struktur. Forvaltningsregionane har fått overført pengar m.a. til fordeling til kommunar som har store rovviltbelastningar. Eg kjenner meg viss på at kommunane som sjølve står fritt til å velja kva rovviltrelaterte tiltak dei vil bruka pengane til, også vil gi tilbakemelding til departementet om praktiseringa og følgjene av rovviltpolitikken som blei vedteken våren 2004. Når det gjeld grensegrupper av ulv, skal desse forvaltast i samarbeid med Sverige, og dei skal ikkje leggjast inn i dei norske måla for ulv. Ut frå det kunne det vera naturleg å avvisa forslaget. Når fleirtalet likevel går inn for å leggja Dokument nr. 8:36 ved protokollen, er det fordi departementet skal ha løpande oppfølging av vedtaket i Stortinget. I tillegg til at meldinga om rovvilt blei lagd ved protokollen, utdjupa Stortinget vedtaket sitt i seks romertalsvedtak. For å understreka kva Stortinget m.a. vedtok, vil eg sitera frå vedtakets V, der det m.a. heiter: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med endringer og utvidelse av Regjeringens foreslåtte ordning, som tar hensyn til at det fortsatt er behov for skjønnsmessige erstatningsutbetalinger, basert på at mye tap er vanskelig å dokumentere på tross av iverksettelse av forebyggende tiltak.Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en egen sak om dette, senest i forbindelse med statsbudsjettet for 2006. Inntil ny ordning gjennomføres, videreføres dagens ordning.» Eg må også ta med litt frå VI-vedtaket. Det heiter: «Det forutsettes at når det gjelder fordeling av rovdyrene innenfor de enkelte regioner, må Regjeringen ta hensyn til at det samlede trykket av rovdyr ikke skal øke i de regioner det er mye fra før, snarere bør antallet dyr gå ned.» Dette er altså føringane som er lagde tidlegare, og som Regjeringa skal følgja opp. Med tilvising til Stortinget sitt tidlegare vedtak er Dokument nr. 8:36 overflødig. Når Kristeleg Folkeparti går inn for å leggja dokumentet ved protokollen, er det i full visse om at departementet naturlegvis følgjer opp og gjennomfører Stortinget sitt tidlegare vedtak.
En skal kanskje være forsiktig med å rope ulv så seint på kvelden; det kan bli bråk av det. Men allikevel føler jeg behov for å si litt i denne sammenhengen. Senterpartiet vil ha en rovviltforvaltning som ikke er til hinder for aktiv bruk av utmarka. Bruk av utmarka til beiting er en miljøvennlig form for matproduksjon som også er viktig for å opprettholde det biologiske mangfoldet. Ved behandlinga av rovviltmeldinga i mai 2004 fastsatte Stortinget et norsk bestandsmål for ulv på tre årlige ynglinger. I meldinga manglet det derimot avklaring på grenseflokkene av ulv, bortsett fra at disse skulle forvaltes sammen med Sverige. Denne uavklarte situasjonen har bidratt til at vi i dag har omtrent like mange ulver som dels lever i Sverige, dels lever i Norge, som det er helnorske ulver. Dette betyr at vi har et svært uklart bestandsmål for ulv i Norge. Vi kan komme til å ha langt flere ulver enn det bestandsmålet tilsier, og det Stortinget altså har lagt opp til. Det er sjølsagt derfor saka er tatt opp igjen nå. Forholdet til grenseflokkene vil skape store forvaltningsmessige vanskeligheter og vil kunne få dramatiske konsekvenser for folk som bor og driver næring i disse områdene. Under stortingsdebatten 13. mai 2004 uttalte som kjent daværende miljøvernminister Børge Brende at en «grensegruppe er selvsagt en grensegruppe. Det er altså en familiegruppe som har sitt revir både på svensk og på norsk side.» Ut fra denne fortolkinga vil følgelig en familiegruppe som har 1 pst. av sitt revir i Sverige, måtte defineres som en grensegruppe. Slik forslaget til ny forskrift om forvaltning av rovvilt framstår, vil slike grupper av ulv ikke kunne forvaltes av norske myndigheter. Dette gjelder også utafor ulvesonen. Jeg mener det vil være mer funksjonelt å definere en grenseflokk som norsk når den har mer enn 50 pst. av sitt revir på norsk side, og at en da kommer inn under det norske bestandsmålet og norsk lovgivning. Det er også verdt å peke på at ingen annen vill dyreart defineres som norsk eller svensk i grenseområdene etter hvor de befinner seg geografisk. Et uavklart forhold til grenseflokkene er spesielt bekymringsfullt sett i lys av at ulvebestanden i Skandinavia vokser kraftig. Vinteren 2002-2003 hadde 84-100 ulver tilhold i Skandinavia, mens totalbestanden vinteren 2003-2004 økte til 101 120 ulver. Med utgangspunkt i gjennomsnittstall gav denne en bestandsvekst på 20 pst. mellom de to vintrene. Tilsvarende tall for stasjonære ulver i flokker og par var 66-74 vinteren 2002-2003 og 86-91 individer for vinteren 2003-2004. Dette viser for stasjonære ulver av disse kategorier en gjennomsnittlig bestandsvekst på 26 pst. i løpet av samme ettårsperiode. Antall familiegrupper i Skandinavia økte også mellom disse to vintrene, fra åtte-ni til elleve grupper. For Senterpartiet er det viktig at vi har en forvaltning som sikrer at vi har kontroll på hvor mye ulv vi har i Norge, slik at de som bor i forvaltningsregionene, slipper belastninga med stadig mer ulv i sitt nærområde. Det er synd at det ikke blir flertall for å rydde opp i forvaltninga av grenseflokkene her i dag. Jeg ser at Fremskrittspartiet og Senterpartiet er i mindretall med forslaget sitt, men det er gledelig at arbeiderpartirepresentanten fra Hedmark støtter med en egen merknad. Det er kanskje slik at en må ha skoen på for å kjenne hvor den trykker.
Eg takkar Presidentskapet for at dei gjorde meg merksam på at SV faktisk har eit forslag. Så eg tek opp SVs forslag om at denne populistiske saka må bli avvist.
Representanten Hallgeir H. Langeland har teke opp det forslaget han gjorde greie for. Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Rovdyr og rovdyrdebatt fenger på forskjellig måte. De som er berørt, har sin mening, og de som ikke er berørt, har kanskje en noe mer positiv holdning til dette tema. For det er ingen tvil om at de som lever av og prøver å livnære seg av bl.a. bufehold, er svært skeptiske til et stort antall ulv samt hvor den skal være i forhold til deres næring. For mange handler dette om et være eller ikke være. Slik jeg ser det, er det god distriktspolitikk med ingen eller svært få ulv. I tillegg til hensynet til næringen er dette også et spørsmål om livskvalitet. For de aller fleste som bor i et område med rovdyr, ønsker ikke disse dyrene. Det går på sikkerhet for seg selv og sine. Man blir rett og slett redd for at noe kan skje. Man tør ikke bruke naturen slik man ønsker, med de muligheter dette ellers ville gitt i form av rekreasjon etc. I en undersøkelse som ble gjort i mai 2000 i ulveområdet Årjäng–Eda, som grenser til Norge, svarte 71 pst. at de ikke aksepterte ulv i sitt nærområde. Bare 28 pst. svarte ja. På spørsmål om innstillingen til ulv hadde forandret seg slik at man hadde blitt mer negativ med ulv i området, svarte hele 64 pst. at de hadde blitt enda mer negative. Dette forteller at man må lytte til dem som blir berørt, og regulere antall rovdyr i forhold til det innbyggerne ønsker. Dette har Fremskrittspartiet gjort ved å si i sitt program at forvaltning skal skje lokalt, at kjerneområdene for rovvilt skal avvikles, at det skal gis gode erstatningsbeløp og ikke minst bli enklere å få fellingstillatelse. Et annet viktig tema er antall rovdyr i forhold til annet vilt. Det sier seg selv at et stort antall ulv må ha mer mat, og det gir seg utslag i hvor mye bl.a. elg og rådyr som ulven må ha for å klare seg. Dermed blir det en ubalanse i naturen. Hvorfor nevner jeg alt dette? Jo, det handler om hvor mye ulv vi skal ha, og om hvilke som skal telles. Norge har en lang grense mot Sverige, som har en noe mer liberal holdning til rovdyr, og har forholdsvis mange flere enn oss. En del av disse befinner seg langs grensen, og når man vet at en ulv uten store problemer kan vandre opptil 200 km på et døgn, sier det seg selv at den ene dagen kan disse såkalte grenseflokkene eller enkelte dyr være i Norge og den neste i Sverige. Derfor må disse regnes med når de har minst halve reviret sitt i Norge. Dette burde være en selvfølge, men dessverre ser det ut som om det bare er Fremskrittspartiet og Senterpartiet som ser og støtter dette.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, sjå side 2727]]
Etter ynske frå energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletida vert avgrensa til 5 minutt til kvar gruppe og 5 minutt til statsråden. Vidare vil presidenten foreslå at det vert gjeve høve til tre replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare vil presidenten foreslå at dei som måtte teikna seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er å sjå på som vedteke.
At partia på Stortinget har ulikt syn på forvaltning av utmark og vassdrag, er vel kjent frå tidlegare saker og debattar i Stortinget, men at så mange representantar stiller seg bak eit forslag om å behandla ei sak der grunnlaget for behandlinga skal vera evalueringa av eit forsøksprosjekt som vart avslutta 30. april i år, kan vekkja undring. Fleirtalet viser i det minste vørnad for arbeidet dei åtte kommunane har gjort, og vil venta til evalueringa er avslutta før vi kan ta stilling til realitetane i saka. I brevet frå Miljøverndepartementet dagsett 6. mai i år går det m.a. fram at målsetjinga for forsøksprosjektet har vore å prøva ut om formålet med motorferdselsova kan oppfyllast betre ved ei kopling til plan- og bygningslova. Kommunane Kautokeino, Fauske, Hattfjelldal, Røros, Stor-Elvdal, Lom, Vinje og Sirdal har hatt høve til å fastsetja eigne reglar, m.a. å tillata rekreasjonskjøring med snøscooter i fastsette løyper. Som ein lekk i evalueringa skal Norsk institutt for naturforskning ha ansvar for ei rekkje intervju med kommunane for å skaffa fram kunnskap om korleis planprosessen har vore, og om målsetjingane for forsøket har blitt oppfylte. Forsøksprosjektet vart som nemnt avslutta 30. april i år. Det skal no evaluerast, og denne evalueringa skal avklara om gjeldande lov og forskrifter verkar slik lovgivarane har føresett, eller om det er behov for å endra regelverket for snøscooterkjøring. Departementet vil i tillegg henta inn relevant informasjon frå andre utmarkskommunar dersom det er nødvendig for å få eit heilskapleg bilete av situasjonen. Forsøkskommunane får høve til å bruka regelverket frå forsøksordninga for kjøring med snøscooter fram til evalueringa er avslutta og eventuell prosess med endring av regelverket er avslutta. Stortinget får som nemnt realitetane i denne saka til behandling seinare, og fleirtalet rår difor til at forslaget blir lagt ved protokollen. Eg vil takka for samarbeidet om denne saka i komiteen, og tilrår med dette komiteen si innstilling.
Representanten Ljones var overrasket over forslaget. Det burde han ikke være, men jeg er ikke så overrasket over at han sier det, for vi har fremmet dette forslaget tidligere, og hver eneste gang er det blitt nedstemt – dessverre. Grunnen til at vi gjør det, er rett og slett at vi merker et påtrykk fra lokalsamfunnene rundt omkring i Norge, som gjerne vil ha innført dette. At Regjeringen og regjeringspartiene ikke får dette med seg, synes jeg er litt uheldig. Jeg må få lov til å vise til avisa Nordlys 20. april, der man har gjort en undersøkelse blant landets ordførere. 329 av landets ordførere svarte, og hele 82,1 pst. mente at kommunene burde få anledning til å legge forholdene til rette – også blant Kristelig Folkepartis og SVs ordførere. Og det er jo nettopp det som skiller partiene i denne saken. Vi stoler på lokaldemokratiet. Vi har tillit til Kristelig Folkepartis ordførere i denne saken. Da er det synd at Kristelig Folkeparti selv ikke har den samme tilliten til sine egne. Vi har også tillit til at SVs ordførere kan ta de valg som vil gagne befolkningen i lokalsamfunnet. Og hvis de da foretar noen valg som lokalbefolkningen ikke er enig i, har man jo en mulighet til å kvitte seg med dem ved neste kommunevalg. Jeg tror utgangspunktet bør være at man lytter litt til lokaldemokratiet også i denne saken, slik at man legger forholdene til rette for å ha et motorisert friluftsliv i enkelte deler av Norge. Og jeg vil bare presisere – for det bruker ofte å bli rotet inn i debatten – at vi ikke ønsker at det skal være fri kjøring. Vi ønsker å legge forholdene til rette for at man kan lage løype. Jeg er også klar over at man skal evaluere denne ordningen. Vi er imidlertid ganske usikre på når dette kommer tilbake til Stortinget i en eller annen form, rett og slett fordi vi ikke tror at viljen til at Stortinget skal få lov å behandle denne saken, er til stede. Da er det iallfall interessant å merke seg det svaret som kom fra statsråden på et spørsmål fra komiteen, der det går fram at han mener at det er nødvendig å innskjerpe motorferdselspolitikken. Det mener statsråden før man har foretatt evalueringen. Med andre ord: Statsråden har konkludert lenge før man har begynt evalueringen av prosessen, og det synes jeg er en uheldig måte å gjøre det på. Jeg synes statsråden burde ha vært helt åpen og samlet inn informasjon, og så dratt en konklusjon og presentert den for Stortinget i løpet av dette året. Men man har dessverre allerede konkludert fra Regjeringens side. Til slutt vil jeg ta opp Fremskrittspartiets forslag.
Representanten Øyvind Korsberg har teke opp det forslaget han refererte til.
Det går ikke an å undre seg over at det kommer opp forslag, og at andre partier da svarer og tar opp sine prinsipielle synspunkt. Det er det Senterpartiet har gjort i denne saken. Senterpartiet ønsker lokalt sjølstyre, og at kommunene skal ha råderett på mange områder – så også når det gjelder snøscooterkjøring. Vi har allikevel tenkt på at vi av og til må satse på interkommunalt samarbeid, fordi kommunene er veldig forskjellige når det gjelder areal og folketall. Derfor henviser vi i merknadene til at det ofte kan være lurt å benytte seg av det. Men det er viktig å få dette ned på et lokalt nivå, for det er lokalt en merker om trafikken blir sjenerende for andre typer interesser, om det blir for mye støy, om friluftsliv, turisme eller lokal tjenesteyting blir skadelidende, og om det går ut over naturverdier. Men som sagt, av og til vil interkommunalt samarbeid være en god løsning. Dette er det prinsipielle. Senterpartiet er også veldig opptatt av at vi må avvente prøveprosjektet der de åtte kommunene skal evalueres. Så vidt jeg veit, kommer evalueringa i løpet av året, og det skal bli interessant å se hvordan det faller ut. Da tar jeg til slutt opp Senterpartiets forslag.
Representanten Inger S. Enger har teke opp det forslaget ho refererte til. Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, sjå side 2728]]
Etter ynske frå energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletida vert avgrensa til 5 minutt til kvar gruppe og 5 minutt til statsråden. Vidare vil presidenten foreslå at det vert gjeve anledning til tre replikkar med svar etter innlegg frå medlemer av Regjeringa innanfor den fordelte taletida. Vidare vil presidenten foreslå at dei som måtte teikna seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er vedteke.
Lat meg takka for samarbeidet med komiteen. Det var ikkje så mykje me samarbeidde, men det var no eg som var saksordførar! Eg vil visa til fleirtalet sine merknader i saka. Dessutan vil eg ta opp SV sitt forslag. Det er mindre enn seks år sidan eg var saksordførar for utbygginga av Øvre Otta. Då sa to regjeringsparti og SV, og Senterpartiet, trur eg, nei til all utbygging. Det same gjorde Høgre-representantane Jan Tore Sanner og noverande næringsminister Børge Brende. Det var for snautt seks år sidan. Stortinget vedtok etter hard kamp ei halvert utbygging. SV gjekk imot. Eit stort fleirtal sa eit klart nei til det naturinngrepet og dei deponia med steinmasse som ein no legg opp til. Inngrepet blei for stort, sa fleirtalet for seks år sidan. Det er litt av ein seanse me er vitne til i dag. Og kva vil konsekvensane bli? For kva blir neste omkamp? Er det Saudavassdraget som skal ha full utbygging, slik enkelte parti ønskjer? Kva blir det neste vassdraget stortingsfleirtalet og Regjeringa legg opp til omkamp om, når ein av Øvre Otta-saka faktisk ser at det går an å vinna mot natur- og miljørørsla? Det me ser, er altså mange vinglete parti som no melder seg inn i den klubben som Venstre var i frå før. No er stort sett alle andre parti med i den klubben, med unntak av Framstegspartiet, som standhaftig står på for kvart stort naturinngrep. Det er sterkt beklageleg, det signalet som fleirtalet no sender ut, fordi miljørørsla og SV hadde akseptert det tapet det var å gå for halvert utbygging. Det gjorde altså ikkje utbyggjarane. Dei retta seg ikkje etter Stortingets dåverande eintydige vedtak. No ser eg at gamleordføraren i Skjåk er til stades, og for han må jo dette vera ein stor dag, etter no å ha klart å snu stortingsfleirtalet etter berre seks år. Det må òg vera ein stor dag for Framstegspartiet og naturvernarane i det partiet, når ein no klarer å få Venstre og Kristeleg Folkeparti med på dette naturinngrepet. Det er eit naturinngrep i området ved Jotunheimen, ved det nye nasjonalparkriket, og det gjev altså ikkje meir enn 0,1 pst. av det samla elforbruket i Noreg. Ifølgje f.eks. byggjenæringa og Enova er sparepotensialet berre i bygningsmassen meir enn 10 pst. av elforbruket, og i industrien er det mogleg å spara ca. 5 pst. Så går ein då til dette vedtaket om å byggja ut kraft tilsvarande 0,1 pst. Det er litt av ei prioritering stortingsfleirtalet i dag gjer, der ein altså legg til rette for fleire omkampar. Utbygginga gjev redusert vassføring ved Pollfoss. Steintippane vil øydeleggja for naturopplevingane. Turistnæringa utgjer 20 pst. av sysselsetjinga i Oppland. Reiselivsnæringa, som var på høyringa, sa at utbygginga kunne få «vesentlig negativ betydning for turistenes opplevelse». Fleirtalets vingling og inkonsekvens vil svekkja naturopplevingane i området. SV vil ikkje gambla meir med moglegheitene for å få unike naturopplevingar i området. Når fleirtalet veit at det blir redusert vassføring og store steintippar, kan me berre seia: De veit kva de gjer for å tilføra det norske strømforbruket 0,1 pst.
Representanten Hallgeir H. Langeland har teke opp det forslaget han har gjort greie for.
For noen uker siden behandlet Stortinget en stor og viktig sak for vassdragsvern i Norge. I den saken var det flere vassdrag øverst i Ottadalen som ble vernet. Utbyggingsvedtaket for Øvre Otta, som Stortinget behandlet for seks år siden, gav også en skånsom utbygging, men likevel et betydelig krafttilskudd. I dag behandler vi en sak i samme området, og her viser Regjeringen fleksibilitet ved å tilrå at man utnytter gamle installasjoner, kombinert med moderne tunnelteknologi. Dette er helt i tråd med en politikk for å oppruste og modernisere eksisterende kraftanlegg. Prosjektet gir 125 GWh, som er et viktig krafttilskudd, og dette får man til, selv om det ligger i et følsomt naturområde. Det er kanskje ikke så mye kraft i den store sammenhengen, men ved å imøtekomme flere av denne typen forbedringer og små utbygginger med minimale naturinngrep har denne regjeringen i fireårsperioden bygd ut naturvennlig vannkraft i størrelsesorden 2 100 GWh – for øvrig langt mer enn det Arbeiderpartiet klarte på hele 1990-tallet. Og skulle de rød-grønne regjeringskameratene få flertall til høsten, er det vel helt slutt, i alle fall hvis vi skal dømme etter hvor lite samstemte de er i denne saken. Når en ser på SVs holdning og merknader til denne saken, er det bare å slå fast nok en gang at de sosialistiske partiene slett ikke har noen fellespunkter i energipolitikken. Jeg er redd det ikke monner stort at lille Senterpartiet springer fra kne til kne hos sine røde, større kamerater, med vekslende støtte – litt spøkefullt sagt. Men SV er en studie verdt. For noen dager siden behandlet vi saken om industrikraftkontrakter, og SV luktet regjeringssagmugg. Her greide man å lokke Fremskrittspartiet med i et populistisk flertall som logisk spriker i alle retninger. Men SV lot seg ikke sjenere av det nye samarbeidet. Staten i hovedrollen, reguleringsiver, teoretisk manipulering av markedsmekanismer ble for fristende. Det som gjør koblingen til denne saken interessant, er at på et av punktene i det vedtaket var SV med på å stemme for tiltak som skulle gi mer vannkraft til kraftforsyningen i dette landet. Det skulle bl.a. skje gjennom å gjøre eksisterende ettårsmagasiner om til flerårsmagasiner. Logikken bak var syltynn. Men likevel, SV stemte altså for å heve magasinhøyden på eksisterende vannmagasiner. Mitt spørsmål til SV er derfor: Hvorfor i all verden går SV og saksordfører Langeland imot noe de i forrige uke kjempet så drabelig for? Jeg hadde forventet det motsatte, når SV såpass snart etterpå fikk sjansen. I denne saken går Regjeringen og flertallet inn for mer kraft. SV går imot. Saksordfører Langeland burde støttet dette – og ytterligere foreslått at demningen Raudalsmagasinet ble hevet. Selv om et flerårsmagasin heller ikke her ville gitt så mye mer kraft totalt sett, ville det vært helt i tråd med vedtaket SV gikk inn for i nevnte sak. Nei, noe slikt initiativ får vi nok aldri se fra SV. Dette blir derfor nok et utspill som havner på populismens skraphaug. Og her tror jeg det er små muligheter for gjenvinning.
Da Stortinget behandlet utbyggingen av Øvre Otta i 1999, var dette ett av eksemplene på at Stortingets flertall satte til side behovet for ny kraft og i stor grad la symbolske miljøhensyn til grunn for vurderingene. Siden den tid har vi hatt flere eksempler. Jeg nevner Saltfjellet/Svartisen-utbyggingen, som ble stoppet i sin helhet, og Sauda-utbyggingen, som i likhet med utbyggingen av Øvre Otta ble halvert. Denne mangeårige handlingslammelsen ble ytterligere stimulert av tidligere statsminister Jens Stoltenbergs nyttårstale, og dette er den direkte årsaken til at kraft både til industrien og til alminnelig forsyning er blitt en mangelvare i Norge. Vi så resultatet av dette for tre år siden, da to tørre høstmåneder førte til at strømprisen gikk helt av skaftet, og det var stor fare for utkobling og rasjonering. Til tross for dette, som man kanskje burde lært noe av, er situasjonen i dag faktisk enda verre, og avstanden mellom tilbud og etterspørsel i kraftmarkedet øker for hvert år på grunn av at flertallet i denne sal griper inn på tilbudssiden i markedet og aktivt hindrer ny og nødvendig kraftproduksjon. Nå ser vi at mangel på kraft også driver prisene oppover i et langsiktig perspektiv og setter både verdiskapingen og tusenvis av arbeidsplasser i kraftforedlende industri i fare. Jeg synes det er utrolig at vi i energistormakten Norge har klart å stelle oss slik at vi ikke lenger er selvforsynt med kraft. Jeg viser til at vi i fjor hadde en netto import av kraft på mer enn 11 TWh. Da Stortinget behandlet Øvre Otta-utbyggingen, var Fremskrittspartiet helt alene om å støtte en full utbygging. Den justeringen, eller overføringen, vi legger til rette for i dag, vil gi en netto produksjonsøkning på om lag 125 GWh. Jeg er svært tilfreds med at et stort flertall i Stortinget i dag støtter dette fornuftige prosjektet, som også har stor støtte lokalt.
Dette vassdraget, der Breidalsvatnet og Raudalsvatnet inngår, har vore regulert sidan 1940-talet, og dei to kraftverka som er omtalde saman med den overføringa som det her er søkt om, vil føra til at eksisterande vasskraftstruktur blir betre utnytta. Å utnytta vasskraftressursane betre i vassdrag som er utbygde, er ein riktig miljø- og energipolitikk. Dette prinsippet har fått stor tilslutnad, m.a. i samband med St.meld. nr. 18 for 2003-2004, Om forsyningssikkerheten for strøm m.v. Fleirtalet i komiteen viser til at ei overføring av vatn frå Breidalsmagasinet til Raudalsmagasinet via tunnel vil gjera det mogleg å nytta Breidalsmagasinet også i Framruste kraftverk. Prosjektet vil gi om lag 125 GWh ny kraft pr. år. I tillegg til betre utnytting av vassressursen vil overføringa medverka til ei forbetra flaumdemping i Otta-dalføret. Det omsøkte prosjektet gjer det ikkje naudsynt med endring i eksisterande reguleringskonsesjonar for Breidalsvatnet og Raudalsvatnet. Det er viktig å understreka at tapping av vatn mellom magasina i Breidalen og Raudalen er eit vesentleg mindre inngrep, med ei anna teknisk løysing, enn det tunnelalternativet som blei behandla i 1999. I saka kjem det klårt fram at nytten og fordelane ved denne utbygginga er større enn skadane og ulempene for allmenne og private interesser. Gjennom utbyggingsprosessen og ved permanent drift skal det leggjast vinn på at det økologiske og landskapsarkitektoniske resultatet blir best mogleg. Kommunen skal i tillegg ha høve til å uttala seg om planane for anleggsvegar, masseuttak og plassering av overskottsmassar, og konsesjonæren pliktar å syta for ei forsvarleg opprydding i anleggsområda. På lokalt og regionalt hald er det samrøystes tilslutnad til overføringa. For regionen er dette eit viktig prosjekt som gir nye arbeidsplassar og auka inntekter til kommunen i form av m.a. næringsfond og konsesjonsavgifter. Det er blitt stilt spørsmål om utbygginga kan føra til synberre endringar i øvre og nedre vasstand og/eller endringar i vassføringa. I høve til desse spørsmåla er det viktig å visa til manøvreringsreglementet, som gjer det klårt at optimaliseringa ikkje må føra til sterkare reduksjon i vassføringa eller heving av magasina enn det manøvreringsreglementet tilseier. Det følgjer ulemper med alle utbyggingar, men i dette høvet er føremonnene vesentleg større, og difor er det i dette høvet rett å gi samtykke til overføring av vatn gjennom bygging av tunnel mellom Breidalsvatnet og Raudalsvatnet.
Øvre Otta er et kjent begrep i mange kretser. Det har vært kraftutbygging i området ved flere anledninger. Den første var på 1940-tallet. Den mest omtalte – og omstridte – blei vedtatt i Stortinget i 1999. Det var en såkalt halv utbygging i forhold til ønskemålet fra dem som skulle bygge ut. Senterpartiet var den gangen mot utbygging. I dag, derimot, føyer vi oss inn flertallet, til glede for en del strømbrukere og for mine Skjåk-venner på galleriet. Fra vernekretser er det sagt at dette er ei helomvending. Jeg mener ikke det. Bakgrunnen er naturligvis at når det blei utbygging, gjelder det å få mest mulig ut av den samme utbygginga. Dette er god utnytting av ressursene. Det hindrer faktisk også flom. Fylkesutvalget i Oppland består av medlemmer fra alle partier unntatt Venstre. Utvalget har enstemmig anbefalt utbygging. Her har altså partiene, fra Fremskrittspartiet til SV, slutta opp om dette. De er helt tydelige i sine konklusjoner. Jeg tillater meg å sitere litt fra hoveddelen av vedtaket: «1. Fylkesutvalget tilrår at planene fra Glommens og Laagens Brukseierforening om «Breidalsoverføringen» blir gjennomført.2. Fylkesutvalget anser at utbyggingen har små negative konsekvenser sammenlignet med nytten, som omfatter både en økning av kraftproduksjonen og positive ringvirkninger for regionalt næringsliv. Det er videre positivt at potensialet i tilknytning til eksisterende kraftanlegg nyttes, framfor å gjennomføre utbygginger i helt nye områder.3. Fylkesutvalget anser utredningsplikten som oppfylt ved de foreliggende planer, og de avbøtende tiltak som foreslås, anses som hensiktsmessige.» Jeg kan også nevne at Skjåk kommunestyre og regionrådet i Nord- Gudbrandsdalen er samstemte i å anbefale den planlagte tunneloverføringa mellom Breidalsvatnet og Raudalsvatnet. Så blir det også hevda at denne tunnelutvidelsen som det her legges opp til, er en bit for bit-utbygging. Senterpartiet kan ikke skjønne at det er grunnlag for slike påstander i denne sammenhengen. Så seint som i vår var supplering av Verneplan for vassdrag oppe i Stortinget. Flere av elvene i området er verna før ved tidligere vedtak. Denne våren fikk vi i tillegg Tora, Glitra, Måråi og Åfotgrovi. De tilhører alle Øvre Otta-vassdraget. På høringen var Reiselivsbedriftenes Landsforening bekymra for kraftutbygging. Jeg tror at mye av det de uttalte der, var på generelt grunnlag. Men det er riktig at vannføringa i elva forbi Pollfoss blir redusert, og at dette vil være synd for turistene. Vannføringa blir mindre i perioder. Men det er om vinteren. Da er elva dekka av is, og det er vanligvis en god del snø i området. Det er likevel én bekymring knytta til dette, og det er steinmassene – altså overskuddsmasse fra tunnelen. Det kan bli stygt å ha dem liggende, sjøl om det bare er midlertidig. Nå finnes det heldigvis gode planer for hvordan steinmassene kan brukes. Noe av grusen er tenkt brukt til en parkeringsplass ved et hyttefelt i nærheten. Det skal ferdigstilles en veitrasé til en handikaphytte i området. Den er noen kilometer lang og skal tilpasses rullestolbrukere. Den delen er innbakt i avtalen med utbyggerne. I tillegg er det forhandlinger med Vegvesenet om bruk av grus til rv. 15 og til rassikring i Grasdalen. Så vidt jeg veit, er ikke forhandlingene avslutta ennå – det er å ønske at det blir vellykka. Avslutningsvis vil jeg si som fylkesutvalget i Oppland: Utbyggingen har få negative konsekvenser sammenliknet med nytten. Det er grunn god nok til å gå inn for dette.
Stortinget skal i dag gi samtykke til at det gis konsesjon for å overføre vann mellom Breidalsvatnet og Raudalsvatnet i Skjåk kommune i Oppland. Samtykket innebærer en optimalisering i et område med kraftutbygging som har vært preget av to reguleringsmagasiner fra 1940-tallet. Vi får på den måten et tilskudd av ren og fornybar vannkraft gjennom å utnytte eksisterende vannkraftstruktur enda bedre ved svært moderate inngrep. Prosjektet gir også en langt mer effektiv og miljøvennlig ressursutnyttelse enn om vi skulle gjennomført utbygginger av tilsvarende størrelse i urørte områder. Dette overføringsprosjektet til Glommens og Laagens Brukseierforening skiller seg både teknisk og inngrepsmessig fra Øvre Otta-prosjektet som Stortinget behandlet i 1999. De fleste sideelvene fra prosjektet den gang ble vernet i forbindelse med suppleringen av Verneplan for vassdrag som Stortinget vedtok i februar. Det prosjektet som Stortinget skal ta stilling til i dag, tar ikke inn en eneste sideelv, men er begrenset til tapping av vann gjennom en tunnel mellom to om lag 60 år gamle magasiner. Vi har derfor ingen omkamp i dag i forhold til den saken Stortinget behandlet i 1999, slik SVs representanter antyder i komiteinnstillingen. Regjeringen følger her opp tidligere føringer fra Stortinget som bl.a. har kommet til uttrykk ved behandlingen av vasskraftmeldingen og forsyningssikkerhetsmeldingen. Regjeringens forslag innebærer at det blir bygd ut ny kapasitet på ca. 125 GWh pr. år. Dette tilsvarer det årlige forbruket til over 6 000 husstander. Regjeringen har lagt vekt på lokalsamfunnets og regionens sterke ønske om en utbygging i området. For en liten utkantkommune vil dette prosjektet bety mye økonomisk gjennom konsesjonsavgifter og konsesjonskraft og ved inntekter gjennom naturressursskatt og ikke minst eiendomsskatt. I tillegg vil prosjektet gi godt med arbeidsplasser til folk i dalføret i anleggsperioden. Jeg har også merket meg den positive holdningen til prosjektet som både fylkesmannen og fylkeskommunen har gitt til kjenne. Det har vært sjelden kost med en slik samstemmighet om et kraftutbyggingsprosjekt de senere år som det vi her er vitne til. Jeg registrerer med stor tilfredshet at det nå ligger an til at Regjeringens forslag vil få et solid flertall i Stortinget her i kveld. Jeg er sterkt opptatt av at vi setter inn tiltak for å skape balanse mellom tilbud og etterspørsel i kraftmarkedet. Det hadde vi en frisk debatt om i forrige uke. Dette gjør vi ved å ha fokus på forbrukssiden gjennom det arbeidet som bl.a. gjøres av Enova, men vi må også fokusere på å bygge ut ny kapasitet. Vannkraften vil fortsatt være vår viktigste miljøvennlige energikilde i mange år framover. Vannkraft fra småkraftverk vil gi et betydelig tilskudd av ny kraft. Det er dessuten fortsatt mulig å få en god del mer kraft ut av de eksisterende vannkraftverkene våre ved hjelp av opprustninger og utvidelser. Denne regjeringen har lagt godt til rette for at vi skal kunne få utnyttet dette potensialet i årene som kommer. I Sem-erklæringen går regjeringspartiene inn for at eksisterende vannkraftstruktur må utnyttes bedre. Det prosjektet vi behandler her i kveld, er det beste eksempel i så måte. I den tid Samarbeidsregjeringen har vært i virksomhet, er det gitt tillatelse til vannkraftprosjekter med en produksjonskapasitet på om lag 2,1 TWh. Dette tilsvarer det volumet som det ble gitt tillatelser for i hele perioden fra 1991 til oktober i 2001. Dette viser med all tydelighet at vannkraftepoken ikke er over, men vi har sett en vridning fra store nye prosjekter over til den type prosjekter som jeg nettopp har beskrevet. Det vil uansett være slik at vi må veie miljøulempene i det enkelte prosjektet opp mot fordelene, og dette må gjøres uavhengig av størrelsen på prosjektet. Gjennom konsesjonssystemet vil det bli vurdert om miljøvirkningene er akseptable i forhold til nytten. Jeg er svært glad for den støtten som et solid flertall her i salen nå gir til dette prosjektet som ligger her. Det vil være med på å bidra til å styrke balansen, og det er et glitrende eksempel på den typen prosjekter som vi realiteten ønsker mer av.
Det blir replikkordskifte.
Arbeiderpartiet mener at ren overføring av vann mellom disse to magasinene, som har vært regulert siden 1942, uten inntak av sideelver innebærer at søknaden ikke er i strid med behandlingen av Øvre Otta i Stortinget i 1999. Sideelvene som da ble diskutert tatt inn i utbyggingen, er nå vernet gjennom behandlingen av supplering av verneplanen. Det er altså ikke snakk om å regulere inn nye elver. Det er heller ikke snakk om nye demninger eller reguleringsregimer. Kan statsråden bekrefte at dette ikke er starten på en bit for bit-utbygging av Øvre Otta, eller en omkamp i forhold til det kompromisset som da ble inngått i Stortinget?
Ja, jeg kan bekrefte at dette ikke er noen omkamp i forhold til det prosjektet som ble vedtatt i 1999. Og som representanten selv understreket, var det altså helt andre forutsetninger som den gangen lå til grunn da man diskuterte det vedtaket. Overføringen som er fremmet, er avgrenset, som jeg også understreket i mitt innlegg, til tapping av vann mellom magasinene i Breidalen og Raudalen, uten inntak av andre elver. Vi vet at i 1999 var det flere større elver mellom de to magasinene, i tillegg til en sammenkobling med en tunnel som drenerte flere elver på nordsiden av Otta-elva. Departementets vurdering er at overføringstunnelen er innenfor den rammen av utbyggingsalternativer som bl.a. er plassert i Samlet Plan kategori I ved rulleringen som ble fremmet i St.meld. nr. 60 for 1991-1992.
Den saken vi i dag behandler, er et veldig godt eksempel på en justering eller utvidelse som vil gi betydelige kraftmengder uten inngrep av betydning, noe statsråden var inne på. Vi i Fremskrittspartiet har ved flere anledninger tatt til orde for opprustning og utvidelse av eksisterende verk, og har også foreslått incentiver som kan utløse slike kraftpotensialer. Jeg vil derfor spørre om Regjeringen nå vil se på andre, liknende utvidelsesprosjekter og legge til rette for utvidelser der dette ikke medfører alvorlige naturinngrep, og foreslå incentiver som kan få fortgang i realisering av opprustning eller utvidelse av eksisterende verk.
Som jeg også sa i mitt innlegg, synes jeg dette er et veldig godt prosjekt. Det er et godt eksempel på et opprustnings- og utvidelsesprosjekt. Som jeg også sa, har denne regjeringen i sitt regjeringsgrunnlag, Sem-erklæringen, understreket at vi faktisk ønsker en del slike prosjekter. Så i så henseende kan jeg berolige representanten Vaksdal. Dette er jo et eksempel til etterfølgelse for andre utbyggere som vurderer om dette kan være veien å gå. Vi ønsker sterkere fokusering på utvidelse og opprustning av eksisterende prosjekter. Det kan også gi mer miljøvennlige profiler – det kan faktisk bli mindre naturinngrep og finere plassering i miljøet – så jeg tror dette er veien å gå. Det er jo ikke et ubetydelig prosjekt. Det vil gi 125 GWh, som representerer kraft til 6 000 husstander.
Statsråden var litt såra og vonbroten då stortingsfleirtalet påla henne å gå vidare med eit industrikraftregime. Ho var ikkje inne på det i dag, men stortingsrepresentant, sersjant Halleraker var inne på same problemstillinga i forhold til at me no snakkar om 0,1 pst. av det norske industriforbruket. Statsråden var delvis inne på det, men ikkje mykje. Eg vil spørja: Kva har statsråden tenkt å gjera i forhold til det sparepotensialet på 5 pst. som stortingsfleirtalet påla henne å gjera noko med – potensialet for sparing i industrien, der me verkeleg snakkar om dimensjonar? Å trekkja inn 0,1 pst. i industrikraftregimet kan vel ikkje kallast noko anna enn absurd. Så lurer eg på: I salen har statsråden støtte. Men kva med miljørørsla, kva med dei bekymringane som reiselivsnæringa har knytte opp mot dette naturinngrepet? Kan statsråden seia noko om det?
Jeg er iallfall sikker på én ting: Det som ikke er med på å bidra til at vi kan klare å gi nok kraft til industrien i framtiden, er at vi fortsetter på den veien som representanten Hallgeir Langeland har valgt å gå, for det er ikke med på å bidra til at man får flere TWh-er, og det er det vi trenger. Vi trenger å produsere ny kraft. Det er det eneste sikre som skal til for at man skal kunne klare å gi industrien nok kraft og billig kraft i framtiden. Jeg hører på tonen at her skal man bagatellisere ved å si at dette liksom bare er 0,1 pst. Men det er nå faktisk 125 GWh, og det representerer altså kraft til 6 000 husstander. Det er også slik at mange bekker små gjør en stor å. Det har vi lært på skolen. Det er blitt populært omdøpt til: Manger bekker små er med på å bidra til at man får flere TWh. Jeg tror faktisk at vi trenger ganske mange slike prosjekter i framtiden. Vi trenger det og andre typer prosjekter som er med på å bidra til at vi får ny kraft.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Å utnytte kraftpotensialet som ligg i eksisterande og vedtekne kraftutbyggingar, må vere god kraft- og miljøpolitikk. Det skulle ein òg tru at SV var samd i. Men i staden går dei altså her imot ei utnytting av eit nær 60 år gammalt oppdemt magasin som kan gi 125 GWh med veldig små miljøkonsekvensar, og attpå til slengjer ein ut påstandar både i Aftenposten og i gd: Gudbrandsdølen Dagningen, der dei stemplar oss andre som feige politikarar. Ein slik påstand rammar i så fall SV sine eigne partifeller i fylkesutvalet i Oppland, som òg har støtta den føreslåtte utbygginga. Men det kan hende at SV-arane i Oppland veit litt meir kva dei pratar om, enn representanten Langeland. Ei oppslutning om denne utbygginga må ein heller kalle politisk klokskap. For det geniale i dette prosjektet er at vi med ein tunnel no får utnytte det oppdemde Breidalsmagasinet utan nye kraftverk, utan nye aggregat, og utan nye leidningar, men talet på brukstimar vil auke. Vi får altså 125 nye GWh med små miljøkonsekvensar. Om det skulle vere vindmøller, små kraftanlegg eller anna, vil ein ikkje kunne produsere såpass mykje straum på ein så miljøvennleg måte. Det blir gjort eit nummer av at dette er ein omkamp på vedtaket frå 1999. For det fyrste slår både NVE og departementet fast at denne utbygginga er innafor ramma av det som var vedtaket frå 1999. Det stadfesta òg statsråden i eit tidlegare innlegg her i kveld. Her er det snakk om eit heilt anna prosjekt. Den gongen var det snakk om ein tunnel som skulle gå ned i Glitra kraftverk, og ta med seg nokre sideelvar. Glitra kraftverk vart aldri bygt. Så det er ei totalt anna løysing. For det andre må det på mange måtar vere ein uinteressant diskusjon om dette er ein omkamp eller ei. For om Stortinget meiner at denne utbygginga er fornuftig, når ein avveg kraftvinninga mot naturinngrepa, ja, så må det vere det som er avgjerande. Det er det sitjande storting sin rett og plikt å vurdere prosjektet ut frå dette. Og eg meiner heilt klart at naturinngrepa her er så små at prosjektet er riktig. Endringa i vassføringa er størst nokre hundre meter frå Breidalsvatnet og nedover, men krav om minstevassføring sikrar vasspegelen i kulpane her. I konsesjonsvilkåra er det opna for krav om terskelbygging, som da òg vil sikre vasspegelen, og nedover kjem da sideelvane og gjer vassreduksjonen relativt mindre. Dei andre endringane av vasstanden i Breidalsmagasinet vil òg vere marginale. Massedeponia er det gode løysingar på. Framruste kraftverk blir ferdig i desember. Denne utbygginga påverkar ikkje installasjonane her, og som sagt gir det berre fleire kjøretimar, så ein påstand om at dette er ei bit for bit-utbygging, finst det i det heile ikkje sakleg grunnlag for. Her står vi overfor ei utbygging som har som mål ei optimalisering av eksisterande reguleringar gjennom kraftverk som er under utbygging, og det meiner eg må vere rett etter læreboka.
Det Stortinget skal vedta i kveld, å gi konsesjon til å overføre mer vann fra Breidalsmagasinet til Raudalsmagasinet, synes jeg er en seier for miljøet. Det er en god sak for å få mer ren fornybar energi på nettet, og det er en veldig god sak for lokalsamfunnet Skjåk og Oppland-samfunnet. Representanten Langeland hevdet at å føre mer vann fra et magasin til et annet vil svekke naturopplevelsene i området. Slik jeg ser det, gjør det ikke det. Jeg tror at det kommer an på øynene som ser, og hva en ønsker å se. All utvikling, enten det nå er vegutbygging eller vannkraftutbygging eller annen infrastruktur, har en pris. Denne saken har en veldig liten pris. Jeg har tiltro til at Direktoratet for naturforvaltning hadde gått beinhardt inn for å gå imot dette prosjektet om det hadde hatt de miljøkonsekvensene representanten Langeland hevder. Jeg har aldri lagt skjul på at jeg mener vannkraftutbygging og enda bedre utnyttelse av den vannkraften vi allerede har, er en vel så god miljøpolitikk som noe annet. Det gir bare 0,1 pst. ny kraft, sier Langeland, lite grann forkastelig. Ja, det er klart at gasskraftverk gir mye mer, men å få 125 GWh på nettet er ikke å kimse av. Det gir altså, som statsråden nylig sa, kraft til over 6 000 husstander. Alt som kan bedres for kraftbalansen, er bra. Og med ren fornybar energi er det enda bedre, og det gir også virkninger på pris og mindre press på bygging av andre alternative energiformer. Så jeg mener at dette er et godt prosjekt. Og så kan man godt kalle det en siste stein i utbyggingen av Øvre Otta. Jeg er ikke så opptatt av det. Prosjektet står på egne bein. Men det gleder faktisk veldig mange flere enn SV tror.
Jeg har ikke tenkt å bidra til å forlenge debatten. Jeg vil bare ta ordet helt kort til voteringa i denne saken i kveld. Jeg vil vise til merknadene og forslag fra Arbeiderpartiet sist gang Stortinget behandlet utbygginga av Øvre Otta, der vi bl.a. framholdt at med det kompromisset som da ble vedtatt, ville vannføringa i hele hovedvassdraget være uberørt. Og med det varsler jeg at jeg vil stemme imot innstillinga fra flertallet i denne saken.
Synnøve Konglevoll har da redegjort for sin stemmegiving senere i kveld.
Enkelte sentrale politikarar frå den førre gongen Øvre Otta blei behandla, har vore framme og kritisert SV for at me kallar dette ein omkamp, for at me refererer til miljørørsla og reiselivsnæringa og seier at dette er ein omkamp og ein bit for bit-taktikk, og at dette er noko som bekymrar miljørørsla og reiselivsnæringa. Me hugsar alle at Rudihagen og dei andre tapte i sitt eige parti sist – dei ville jo byggja ut smått og stort i heile Ottadalen. Det skulle ikkje vera ein bekk igjen, dersom det var opp til dei. At dei no er for dette, synest eg ikkje er rart i det heile. Men at ein prøver å argumentera for at det ikkje er eit naturinngrep, at det ikkje betyr noko, er rart. Det er klart at dersom ein legg nokre svære steintippar der, kan det jo henda at Rudihagen og Brørby synest at det er fint å sjå på det – eg veit ikkje. Men reiselivsnæringa sa under høyringa at dei var bekymra for ei «vesentlig negativ betydning for turistenes opplevelse». Dette er ikkje noko eg har funne på. Det er altså reiselivsnæringa, som har 20 pst. av arbeidsplassane i Oppland fylke, som har sagt dette. Ein kan seia at det ikkje betyr noko, men då høyrer ein ikkje etter kva andre enn SV seier. For det er ikkje tvil om at det òg blir redusert vassføring. Men kanskje Rudihagen og Brørby synest det er fint at det renn små bekker i tidlegare store vassdrag? Kanskje dei synest det er nydeleg, at det er eit turistprodukt, ein magnet for reiselivet? Dei får lov til å synast det. Men reiselivsnæringa meiner altså noko anna, og det er synet til miljørørsla og reiselivsnæringa som SV nok ein gong representerer – mot kraftsosialistane i Arbeidarpartiet, i Venstre, i Kristeleg Folkeparti, i Høgre og i Framstegspartiet.
Hvis representanten Langeland mener at «kraftsosialist» er et skjellsord, er det ikke så mange som biter på det.
Nei, eg meinte ikkje nødvendigvis det.
Eg skal ikkje hale ut denne debatten, men det fortel litt om kor sakleg diskusjonen er, når representanten Langeland skuldar oss for å vilje byggje ut rubbel og bit av elvar i Norddalen. Da veit ein eigentleg ikkje kva den førre saka, frå 1999, dreidde seg om. For det fyrste hadde vi Samla plan, der dei aller fleste sideelvane vart verna. Opphavleg søkte utbyggjaren om noko som tilsvarar 1 200 GWh. Så vart sideelvane tekne ut av NVE, og da saka kom til Stortinget, var det snakk om 1 000 GWh. Det låg òg andre alternativ føre, som vi peikte på, som å ta ut Tora og Føysa og redusere ein del av dei andre utbyggingsmoglegheitene, nettopp ut frå at det her var veldig gode grunnar til å halde desse sideelvane utanfor. Ein refererer òg til reiselivet. Dei som bur i Ottadalen, i Skjåk, har for det fyrste levd av og med naturen heile sitt liv. Dei veit at dei er avhengige av naturen. Ikkje minst er reiselivsnæringa der òg veldig klar over det. Eg har lyst til å sitere frå eit brev frå 12. mai 1999 som vi fekk frå Skjåk reiselivslag sist saka var oppe. Dei skriv følgjande: «Vårt største problem i reiselivet i Skjåk i dag er skremselspropagandaen fra Naturvernforbundet og Vern Øvre Otta om tørrlagte elver og ødelagt natur.» Det kan hende at alle partar – ikkje minst reiselivet i denne regionen – er tente med at vi held oss til realitetane i kva dette prosjektet dreier seg om.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 2728]]
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Proposisjonen omhandler endret plan for utbygging og drift av Statfjord-feltet, det såkalte Statfjord senfaseprosjektet, samt plan for anlegg og drift av gasstransportsystemet Tampen Link. Det er en samstemmig komite som stiller seg bak innstillingen om å godkjenne begge prosjektene, og jeg vil takke komiteens medlemmer for et godt samarbeid i denne saken. Prosjektet er helt i tråd med tverrpolitiske ønsker her på Stortinget om å få forlenget levetid for og en høyere utnyttelsesgrad i felter på sokkelen. Det er derfor gledelig at Statfjord senfase nå realiseres. Prosjektets levetid forlenges til ca. 2018, dvs. ni år utover det som opprinnelig var planlagt, og gir en forventet utvinningsgrad på 68 pst. for olje og 74 pst. for gass. Denne utvinningsgraden er høy, både i norsk og i internasjonal sammenheng. Jeg vil benytte anledningen til å berømme Statoil som operatør for feltet og resten av selskapene i lisensen for at de har arbeidet seg fram til denne løsningen av prosjektet. Dette har vært en krevende prosess, i forhold til både lønnsomhet og teknologiske løsninger. Jeg vil også berømme lisensen for å ha funnet fram til gode miljøløsninger som bl.a. reduserer både NOx- og CO2-utslipp. En forutsetning for at Statfjord senfase realiseres, er at prosjektet er lønnsomt. Lønnsomheten i Statfjord senfase har nær sammenheng med den transportløsningen som er valgt, nemlig Tampen Link, hvor gassen skal føres gjennom FLAGS-rørledningen på britisk kontinentalsokkel til St. Fergus i Storbritannia. Denne løsningen vil også bidra til å øke fleksibiliteten i det norske gasstransportsystemet. Operatøren har vurdert ulike alternativer, deriblant ilandføring til Kårstø i Rogaland. Dette alternativet ville gitt merkostnader på minimum 1,2 milliarder kr, og selve senfaseprosjektet ville ikke blitt gjennomført med en slik løsning – simpelthen fordi prosjektet da ikke er lønnsomt. At rikgass fra Statfjord-feltet skal gå til Storbritannia, har avstedkommet reaksjoner og en bekymring for at vi i Norge ikke skal klare å ta ut det verdiskapingspotensialet som rikgassen representerer industrielt. Jeg og Høyre har forståelse for denne bekymringen, og vi er meget opptatt av at en størst mulig grad av verdiskaping skal skje her i landet. Derfor er de foreløpige signalene om å føre gass fra eksempelvis Skarv til Kårstø gode nyheter. Hvorfor kan ikke Høyre og regjeringspartiene være med på å støtte et forslag om en egen stortingsmelding om gasstransportsystemene og et samfunnsøkonomisk fokus for valg av løsninger? Jo, fordi vi først og fremst fullt ut erkjenner at det er selskapenes økonomiske betraktninger som må ligge i bunnen for deres beslutninger om transport og salg av rikgass. Hvert selskap har selv ansvar for avsetning av sin andel av gassen. Stortinget kan på ingen måte pålegge selskaper å gjøre ulønnsomme investeringer. Dette ville på den ene siden stå i skarp kontrast til våre ønsker om at norsk sokkel skal være attraktiv for investeringer og konkurransedyktig i forhold til andre lands områder. På den annen side ville denne type pålegg være direkte i strid med EØS-avtalen. Petroleumsnæringen har behov for langsiktighet og forutsigbarhet. Det er derfor uheldig at både Arbeiderpartiet og Fremskrittpartiet i denne saken bidrar til å skape usikkerhet om hva som skal være gjeldende politikk innenfor dette området. Aktørene på sokkelen må omsette sin gass på markedsmessige vilkår basert på kommersielle forhandlinger. Siden Gassforhandlingsutvalget ble avviklet i 2001 på grunn av EØS-avtalen, for øvrig mens Arbeiderpartiets Olav Akselsen var olje- og energiminister, har hvert selskap selv hatt ansvaret for avsetningen av egen gass. I en pressemelding fra daværende statsråd Akselsen den 29. mai 2001 sies det bl.a. følgende: «Økt modenhet av norsk sokkel, åpning av gassmarkedene i Europa og endringer i selskapsstrukturer langs verdikjeden for gass, gjør at produsent-selskapene på norsk kontinentalsokkel bør få større kommersiell handlefrihet.» Vi arbeider aktivt for å ta mer gass i bruk innenlands. Gjennom behandlingen av to gassmeldinger i denne perioden har Stortinget debattert nettopp disse problemstillingene og strategier og tiltak for å nå våre målsettinger om en styrket verdiskaping. Det er viktig å ha dette fokus, men det blir allikevel feil å velge innfallsvinkler som både svekker vår konkurransedyktighet på sokkelen, og som også er i strid med de internasjonale spilleregler Norge har forpliktet seg til å følge. Dette skaper en usikkerhet som ingen er tjent med, selv om jeg ser behovet for at enkelte partier har ønske om å framstå som mer opptatt enn andre av sysselsetting og verdiskaping. Så vil jeg helt til slutt og for ordens skyld minne disse partiene om at selskapene er pålagt å utrede ulike alternativer for transportløsninger. Myndighetene har mulighet for å sikre en god ressursforvaltning gjennom PUD- og PAD-godkjennelser. Videre legger jeg til grunn at selskapene ser sitt samfunnsansvar, og jeg har tillit til at deres samfunnsansvar også gjør seg gjeldende i de alternativer de søker, og er med i de helhetsbetraktninger som foretas i hvert enkelt tilfelle.
Det vi vedtar i dag, er en ny politikk i forhold til å sende rikgass ut av Norge. Arbeiderpartiet har vært og vil være en politisk pådriver i forhold til å ta gassen i bruk i Norge. Norge har brukt flere hundre milliarder kroner til rør for å eksportere gassen til kontinentet, og dette har vært riktig for å selge gass. Men nå må vi ha større ambisjoner enn bare å selge gass. Vi har alle forutsetninger for å få mer verdier ut av gassen enn bare å selge den. Arbeiderpartiet mener at det offentlige, først og fremst gjennom Regjeringens og Stortingets arbeid, må ha et ansvar i forhold til utviklingen av en moderne og framtidsrettet industri. Arbeiderpartiet har ment at det offentlige må ha et ansvar for å få fortgang i infrastrukturbyggingen av gass. Derfor var det et sentralt punkt for oss tidligere i år å få flertall for at et statlig selskap skulle få dette ansvaret. Nå er arbeidet i gang. Samtidig vedtar vi i dag å sende rikgass, som er en avgjørende innsatsfaktor for utvikling av gassindustrien, ut av landet. Det må først og fremst Regjeringen ta ansvaret for. Vi liker det ikke. Det har i gassdebatten i Norge altfor lenge vært fokusert på problemstillinger i stedet for på muligheter. Arbeiderpartiet ser svært alvorlig på den situasjonen Norge har kommet opp i når det gjelder industrisysselsettingen. En politikk med nedgang i industrisysselsettingen fører til at vi blir mer avhengige av å være kremmere istedenfor å være gründere. I så tilfelle blir det etterkommerne våre som må betale regningen. Det er ikke en bærekraftig utvikling av velferdsnasjonen Norge og kan på lang sikt føre til dramatiske kutt i velferden her i landet. Derfor er det viktig å føre en aktiv næringspolitikk som sikrer økt vekst og ikke planlagt nedbygging. På de stedene i Norge der vi har greid å ta gassen i bruk, har det skjedd på grunn av at vi har hatt en aktiv næringspolitikk og politisk vilje og mot, som har ført fram til at vi har fått realisert de mulighetene man har. Det politisk enkleste hadde nok vært å bare selge gassen ut av landet. Det mener vi faktisk er samfunnsøkonomisk dårlig politikk. Jeg er glad for at flertallet i dag pålegger Regjeringen å sikre en samfunnsmessig analyse av de framtidige utbyggingsprosjektene. Bare slik får vi fokusert på mulighetene Norge faktisk har, både hos oljeselskaper og hos myndigheter, og valgene her vil bli enklere og klarere. I Arbeiderpartiet er vi opptatt av resultater. Vi er opptatt av å bygge industri og skape verdier til å fordele. Selvfølgelig må vi forholde oss til internasjonale avtaler. Men i Arbeiderpartiet mener vi at en bør gjøre det som er mulig innenfor de avtalene som finnes, for å sikre tilførsel av våtgass til industrien i Norge. Derfor er vi i dagens merknader kritiske til det arbeidet som Regjeringen har gjennomført i denne saken. Vi forutsetter at gassforliket som ble inngått tidligere i år, innleder en ny æra for norsk gassindustri og petrokjemisk industri. Under debatten i Stortinget sa jeg på Arbeiderpartiets vegne at hvis det, mot formodning, skulle vise seg at Regjeringen ikke fulgte opp, ville vi selvfølgelig fortsette å være vaktbikkje. Det lover jeg at vi skal være. Den gjeldende politikken for Arbeiderpartiet er å utvikle ny, framtidsrettet industri. Det trenger vi politisk vilje til. I den sammenheng har jeg lyst til å vise til at det for ikke lenge siden ble inngått en avtale mellom daværende energiminister Einar Steensnæs og den britiske energiministeren, der de skrev at infrastruktur skulle brukes der det var mest lønnsomt. Vi vet, ærede forsamling, hvor den infrastrukturen går. Vi vet at Norge kommer i bakleksa hvis vi ikke gjør noe for å sikre gassen til videre utvikling i Norge. Vi ser at denne saken er ett skritt mot det vi advarte mot da denne avtalen ble underskrevet. Vi fikk ikke noe gehør hos Regjeringen da vi advarte mot avtalen, og nå følger de altså opp det prinsippet at vi skal være kremmere og ikke gründere. Jeg tar til slutt opp de forslagene Arbeiderpartiet fremmer sammen med Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet i innstillingen.
Representanten Rolf Terje Klungland har tatt opp de forslag han refererte til.
Rettighetshaverne på Statfjord har nå behov for å forlenge utvinningstillatelsen utover 2009 som følge av planer om forlenget drift av feltet. Dette senfaseprosjektet vil forlenge feltets produksjonstid i alle fall fram til 2018 og vil i tillegg bidra til en betydelig økning i utvinningsgraden på feltet både for olje og gass. Jeg hadde gleden av å være med og bygge opp den første plattformen på Statfjord vinteren 1977, og jeg synes det er gledelig at vi nå kan få enda mer ut av dette svært viktige feltet. I den saken vi i dag behandler, ligger det òg et forslag om en planlagt rørledning mellom Statfjord-feltet og FLAGS-rørledningen på britisk kontinentalsokkel som vil muliggjøre transport av rikgass til St. Fergus i Storbritannia. Dette prosjektet bidrar til at Statfjords senfase blir økonomisk mulig å realisere, samtidig som det bidrar til å øke fleksibiliteten i gasstransportsystemet. Det er viktig at vi legger til rette for økt bruk av gass i Norge, òg som råstoff i industriell virksomhet, som òg representanten Klungland påpekte. Da vi tidligere i vårsesjonen behandlet gassmeldingen samt et Dokument nr. 8-forslag om dette fra Arbeiderpartiet, opplevde vi at Arbeiderpartiet hoppet av sitt eget forslag og heller ikke støttet de innspill som kom fra LO og NOPEF. Fremskrittspartiet stod da helt alene om både merknader og forslag som fulgte dette opp i praktisk politikk, og vi opplevde at Arbeiderpartiet stemte aktivt imot det de sa at de faktisk var for. Dette skulle etter sigende skyldes et såkalt gassforlik med regjeringspartiene, uten en eneste krone til distribusjon av gass. Det ser nå ut som om Arbeiderpartiet har skjønt at dette gassforliket likevel var uten innhold og i realiteten ikke noe annet enn en ny utsettelse, for nå opplever vi plutselig at partiet likevel er bekymret for råstoffsituasjonen for norsk petrokjemisk industri og norsk gassindustri – dette til tross for partiets avstandtagen til merknader om dette for kort tid siden, at partiet faktisk stemte imot forslaget fra Fremskrittspartiet om å sikre råstofftilgangen. Dette føyer seg inn i rekken av Arbeiderpartiets vingling i disse viktige spørsmål, som vi har sett mange eksempler på i det siste. Partiets representanter skifter standpunkt, ikke bare fra dag til dag, men fra time til time. Men det nærmer seg valg, og partiet har nå åpenbart tatt mål av seg til å være enig med absolutt alle, uansett standpunkt. Vi ser av dette at partiet stemmer vekselvis for og imot, for i neste omgang å selge begge standpunkt til pressen og der det til enhver tid passer seg. Arbeiderpartiets kritiske merknader i denne sak følges heller ikke opp av handling. Til tross for kritikk av transportløsningen for gass ser det ut til at partiet likevel vil stemme for denne løsningen i dag. Igjen er de altså både for og imot i samme sak. Jeg er imidlertid tilfreds med at det ser ut til at et flertall i dag likevel støtter det Fremskrittspartiet stod alene om i vår, nemlig å gjennomgå gassforvaltningen og infrastruktur, samt se på ulike transportløsninger og samfunnsmessige virkninger av disse.
SV har i denne saka nokre forslag som me har utarbeidd. Det eine går på å forsøkja å sikra norsk verftsindustri fleire oppdrag frå norsk sokkel gjennom ulike tiltak. Det har Arbeidarpartiet og Senterpartiet slutta seg til, men forslaget har altså ikkje fleirtal, om ikkje Framstegspartiet skulle finna ut at det kunne passa å støtta eit slikt forslag. Det forslaget har me fordi me har sett ein lei tendens til at det Statoil vil, er det Regjeringa vil. Så kan ein jo lura på korfor det er sånn, og ha gode idear om både det og det eine og det andre, men det er det som er realiteten. Sånn var det då Statoil blei privatisert. Då var det leiinga i Statoil og styret og ein del sentrale personar som bidrog til at selskapet blei privatisert. Grunnen var at det skulle sikra hovudkontoret i Noreg, og så skulle det sikra at fleire oppdrag gjekk til norsk verftsindustri. Det skulle altså sikra norske arbeidsplassar. Men det blei ikkje sånn – tvert om. Det blei meir finansielt. Ein blei meir oppteken av å tena aksjonærar enn av å tena folk flest. Då blei det slik at der ein fekk den billigaste kontrakten, dit reiste ein med oppdraget sitt. Det er det som er noko av intensjonen med SV sitt forslag, som no har raud-grøn tilslutning, nemleg å sjå om ein kan ta nokre grep slik at me sikrar norsk verftsindustri. Som me kan lesa i Aftenposten i dag, har Hydro klart dette på Ormen Lange, der veldig mange av oppdraga går nettopp på å utvikla og skapa norsk kompetanse og sikra norsk verftsindustri. Om me på ein måte sender alt ut av Noreg, mistar me den verdifulle kompetansen som er bygd opp. Det er det elementet Regjeringa overser når ho ikkje er villig til å gå inn med tiltak for å sikra at oppdraga går til Noreg og til norske arbeidstakarar. Det er bekymringsfullt at ein nok ein gong har kikka opp i den tomme verktøykassa, sett at ho er tom og så late Statoil med verktøykassa si få gjera akkurat det dei vil til kvar tid. Om dei vil senda gassen ut av Noreg, er det greitt! Ein tek ikkje det samfunnsansvaret ein har, og hadde før. Her burde Regjeringa vore meir offensiv. SV har i tillegg eit forslag som går på at me ønskjer å få til ei elektrifisering på Statfjord-feltet, og dessutan få ei vurdering av å ta i bruk CO2 til deponering av klimagassen CO2 for å få ut meir olje, og for å få redusert dei norske klimagassutsleppa. Dette er òg eit av dei områda som eg har inntrykk av at Statoil ikkje vil gjera noko på, anten det gjeld elektrifisering eller CO2-deponering. Dei lagar nokre reknestykke – av og til med støtte frå andre grupperingar – som gjer at eitkvart prosjekt knytt opp mot ny teknologiutvikling til bruk for CO2-deponering, som faktisk reduserer klimagassproblemet, ikkje blir noko av. Kva gjer Regjeringa? Ho sørgjer for at Statoil får rett, ved at ho ikkje stiller krav til Statoil, som Regjeringa faktisk er generalforsamling for, eller tek skattemessige grep som kan realisera slike prosjekt. Her er det forunderleg at ein faktisk må gå til BP for å sjå at det er nokon som tek offensive grep i forhold til elektrifisering. Den norske regjeringa, eller Statoil, stikk av frå alle slike prosjekt, og Regjeringa vil ikkje realisera CO2-injeksjon. Regjeringa seier: Greitt det, Statoil, de skal få det som de vil! Vil de senda rikgassen til England, er det heilt i orden. Det de vil, er det som gjeld for den norske regjeringa. Det er bekymringsfullt når verktøykassa er så tom, i nok ei sak, som det ho er for denne regjeringa. Til slutt tek eg opp SV sine forslag.
Representanten Hallgeir H. Langeland har tatt opp de forslag han refererte til.
Vi har til behandling en plan for utbygging og drift av Statfjord-feltet og gassrørledningen Tampen Link. Statfjord-feltet ligger på grenselinjen mellom norsk og britisk del av kontinentalsokkelen og er regulert av Statfjord-kontrakten. De endrede planene for feltet innebærer en overgang fra olje til gass gjennom en trykkbelastning i reservoara. Gassen vil bli eksportert til Storbritannia via en gasseksportledning, Tampen Link. Denne løsningen preger også komiteens innstilling, noe jeg skal komme litt tilbake til. De endrede planene for Statfjord-feltet samsvarer med ønsket både fra aktørene på sokkelen og fra det politiske miljøet om en bedre utnyttelse av eksisterende felt på norsk sokkel. Utnyttelsesgraden vil øke til 68 pst. for olje og 74 pst. for gass, og driften forlenges fram til 2018. De totale investeringene for utbyggingen er beregnet til 16 milliarder kr, og lønnsomheten er beregnet til en nåverdi på 9,9 milliarder kr. I proposisjonen vises det til at det har vært foretatt grundige utredninger med hensyn til konsekvenser for annen næringsvirksomhet og miljø. Disse hensyn er, etter både direktoratets og departementets vurdering, ivaretatt på tilfredsstillende vis, og det anbefales derfor på det grunnlag at prosjektet Statfjord senfase og Tampen Link gjennomføres. Det er ønskelig at muligheten for elektrifisering av deler av norsk sokkel blir forsøkt realisert. Hensynet til klimautslipp og våre forpliktelser i henhold til Kyoto-avtalen tilsier at sokkelen gjennom elektrifisering kan bidra vesentlig til de norske utslippsreduksjonene, særlig av CO2. Dette er også vurdert i denne sammenheng, men operatøren har beregnet kostnadene til å bli så høye at det kan true lønnsomheten i feltet. Statfjord-feltet anbefales derfor ikke elektrifisert. Proposisjonen støtter en slik vurdering. Den planlagte rørledningen Tampen Link betyr transport av gass mellom Statfjord-feltet og Storbritannia via FLAGS-rørledningen på britisk sokkel. Denne transportløsningen anbefales, bl.a. begrunnet i kostnader regnet opp mot andre alternativer. Ledningen er omfattet av rammeavtalen mellom Norge og Storbritannia om legging og drift av undersjøiske tilknytningsrørledninger, og må av den grunn godkjennes av begge lands styresmakter. Tampen Link innlemmes i Gassled, opereres av Statoil ASA fram til oppstart, for så å overlates til Gassco AS som da tar over operatøransvaret. Godkjenningen gjelder fram til 2032. Jeg er glad for at prosjektet og Regjeringens anbefalinger får bred politisk støtte i innstillingen fra komiteen. I merknadene i innstillingen viser enkelte partier til ønsket om at mer av vår rikgass skal føres til land i Norge for videre prosessering. Hensynet til landbasert verdiskaping og sysselsetting tilsier at jeg selvsagt støtter et slikt ønske. Likevel må hvert prosjekt vurderes for seg, ut fra tekniske og økonomiske betraktninger. Det er urealistisk å tro at vi med de mengder gass vi tross alt har på norsk sokkel, skal ha kapasitet til å håndtere alt i Norge. Flertallet viser da også til at i forbindelse med Tampen Link har det vært foretatt grundige vurderinger av ulike alternative transportløsninger, herunder mot Kårstø. Flertallet understreker at det ikke er tilstrekkelig kapasitet i det eksisterende norske transport- og prosesseringssystemet til å håndtere gassen fra Statfjord-feltet. En slik løsning ville kreve betydelige merinvesteringer, undergrave nødvendig lønnsomhet i hele prosjektet og skape usikkerhet om hvorvidt dette er gjennomførbart. Det ville neppe være et godt bidrag til verken sysselsetting eller verdiskaping i Norge. Flertallet stiller seg likevel bak Olje- og energidepartementets vurdering og anbefaling i denne konkrete saken. La meg uttrykke forståelse for det engasjement som ligger til grunn for merknadene, fra bl.a. Arbeiderpartiet, men jeg deler ikke den bekymringen at den løsningen som i dag vedtas, undergraver målsettingen om å ta i bruk mer av naturgassen i Norge. Regjeringen viderefører i denne saken opparbeidet praksis om at det er aktørene selv som velger løsningene for det enkelte prosjekt, basert på tekniske og økonomiske vurderinger. Det ville være et brudd på denne praksisen om regjering og storting skulle overprøve disse vurderingene, og pålegge selskapene andre løsninger. Det ville undergrave den stilling aktørene har, i dette tilfellet Statoil, og det mandat de har fått av Stortinget – og bl.a. tidligere olje- og energiminister Olav Akselsen. Særmerknadene til tross er jeg glad for at Arbeiderpartiet likevel vil slutte seg til de anbefalinger som Regjeringen har presentert i proposisjonen hva gjelder utbygging av Statfjord senfase-prosjektet og Tampen Link. Prosjektet er solid forankret, også politisk, og Regjeringens anbefalinger har fått den støtte man har bedt om, også i forhold til transportløsningen Tampen Link.
Rettighetshaverne har nå søkt om godkjenning av endra plan for utbygging og drift av Statfjord-feltet. Oljeproduksjonen er i ferd med å gå mot slutten, og rettighetshaverne ønsker å legge om feltet, slik at de kan hente ut store deler av gassen og restoljen i feltet. Det er bra. Etter den endra planen kan feltet opprettholdes til 2018. Alternativt skulle feltet stenges ned i 2009. SFT og Havforskningsinstituttet har noen kritiske merknader knytta til utslipp av produsert vann fra anlegget. Ellers syns det å være brei oppslutning om de løsningene som er valgt. Så det er ikke på dette planet uenigheten ligger. Det har alltid vært slik ved valg av transportløsninger for gass, at det er blitt foretatt en helhetlig vurdering. Der har også hensynet til norsk næringsliv, industriell utvikling og distriktspolitiske interesser telt med. Det har vært et viktig prinsipp i petroleumsforvaltninga at ressursene skal være under norsk kontroll, og at verdiskapinga i hovedsak skal skje i Norge. Planene for Tampen Link bryter med dette prinsippet. Det er et markert brudd med tidligere forvaltning når uprosessert rikgass er planlagt eksportert direkte til Storbritannia. Det undergraver potensialet for innenlands verdiskaping og reduserer grunnlaget for langsiktige arbeidsplasser i Norge. Mange har som kjent engasjert seg i denne saken. Blant annet har mange fylkeskommuner tatt kontakt. Det gjelder rimeligvis ikke mitt hjemfylke, men sju fylkesting langs kysten, fra Nordland til Rogaland, uttrykker i en henvendelse til Stortinget bekymring for at det velges kortsiktige gasstransportløsninger utelukkende basert på selskapenes behov. De er betenkte over at Tampen Link skal bygges med større kapasitet og lengre konsesjonstid enn nødvendig for Statfjord-feltet. De mener det blir lagt opp til direkte eksport – og ikke ilandføring – også av rikgass fra andre felt langs kysten. Også fra Telemark fylkeskommune er det kommet brev, der står det bl.a.: «Det er under bygging utvidelser både på Kårstø og i petrokjemianleggene i Bamble i Telemark. Selv etter oppgradering av Kårstø i 2005, er behovet for etan i Grenland på sikt større enn det Kårstø kan levere.» De er forståelig nok opptatt av at noe av gassen fra Tampen-området må gjøres tilgjengelig for norsk industri. Senterpartiet mener at det er behov for en helhetlig gjennomgang av norsk gassinfrastruktur og norsk gassforvaltning. Gassrørledningene har lang levetid, og de vil spille en viktig rolle for å styre forvaltninga av norsk gass framover. Det er nødvendig å se flere felt og større områder i sammenheng når en skal etablere framtidige transportløsninger. Det er viktig at vi holder fast på at det er breie samfunnsmessige vurderinger som skal ligge til grunn for de vedtak som fattes. Kortsiktige bedriftsøkonomiske kriterier må ikke bli enerådende. Utbyggingsløsningene må ses i forhold til industrielle muligheter, og bidra til å sikre velferd, sysselsetting og et bedre miljø. Distriktspolitiske interesser må også veie tungt, slik at fylker og regioner kan nyte godt av naturressursene som hentes opp utenfor egen kyst. Det må sørges for at det blir utreda aktuelle ilandføringsmuligheter. Det er derfor et klart behov for å få en egen stortingsmelding som tar for seg norsk gassinfrastruktur og norsk gassforvaltning. Det må ses på framtidige transportløsninger for norsk gass der de samfunnsmessige sidene tillegges betydelig vekt. Jeg er glad for at det er flertall for en slik gjennomgang av gasspolitikken. Det er behov for langsiktige og godt utreda løsninger når en bygger gassrør som kanskje skal ligge i 80–100 år framover.
Statfjord har i løpet av 25 år med produksjon bidratt med over 450 milliarder kr i skatter og avgifter til det norske samfunnet. Nå har rettighetshaverne besluttet å gjennomføre Statfjord senfase-prosjektet. Realiseringen av dette prosjektet gjør at levetiden for Statfjord forlenges til minst 2018. Realiseringen av prosjektet gjør at utvinningsgraden for feltet øker til 68 pst. for olje og 74 pst. for gass. Realiseringen av dette prosjektet gjør at sysselsettingen i sektoren opprettholdes på et høyt nivå i årene framover. Det innbærer et betydelig bidrag til verdiskapingen fra norsk sokkel, og sist, men ikke minst medfører det også at de årlige utslippene av CO2, NOx, VOC og metan fra feltet reduseres kraftig på grunn av redusert energibehov. Jeg er veldig glad for at en samlet energi- og miljøkomite uttrykker at de er meget fornøyd med prosjektet. Dette er et eksempel på et sluttfaseprosjekt som Regjeringen ønsker å se flere av i årene som kommer. Regjeringen er svært opptatt av å legge til rette for økt utvinning fra modne områder for å maksimere verdiskapingen fra norsk sokkel. Behandlingen av denne proposisjonen har også involvert rørledningen Tampen Link. I merknads form stiller opposisjonen seg kritisk til at gassen skal sendes til Storbritannia. Jeg har forståelse for ønsket om å utnytte Statfjord senfase-gassen i Norge, men det er ikke et reelt alternativ. Først og fremst er det ikke investeringsvilje til Kårstø-alternativet. På grunn av mangel på kapasitet i Kårstø-anleggene ville Kårstø-alternativet medført tilleggsinvesteringer på minst 1, 2 milliarder kr, og en videreføring av dagens produksjon på Statfjord ville dermed vært mer lønnsom enn et senfaseprosjekt. Med andre ord: Det ville ikke blitt noe Statfjord senfaseprosjekt. Eksport av gass til Kårstø er således ikke et reelt alternativ. Kårstø-anleggene kjøres i dag for full kapasitet. Det har skjedd en løpende utvidelse av anleggene, og det siste oppgraderingsprosjektet er ennå ikke ferdigstilt. At Skarv ser ut til å bli eksportert via Kårstø, vil bidra til langsiktig utnyttelse av Kårstø-anleggene. En dyr tilleggsinvestering i kapasitet for en kort tidsperiode vil ikke være fornuftig. Dersom noen tror at vi kan pålegge selskapene å investere i løsninger som ikke er lønnsomme for dem, og så tror at de vil gjennomføre disse prosjektene, tar feil. Jeg minner om at alle rettighetshaverne i Statfjord-lisensen er kommersielle aktører som skal omsette sin gass på markedsmessige vilkår, basert på kommersielle forhandlinger. Siden Gassforhandlingsutvalget, GFU, ble avviklet i 2001, som en følge av EØS-avtalen, avsetter nå hvert enkelt selskap sin egen gass. Dette er en av grunnpilarene i dagens system for petroleumsutvinning og -avsetning på norsk sokkel. Jeg minner om at det har vært en bred politisk enighet om dette i lang tid. Det er med andre ord ikke mulig å skru den tiden tilbake. Å pålegge selskap nasjonale løsninger bryter også med prinsippet om fri flyt av varer og tjenester i EØS. Praktiseringen av petroleumsloven og myndighetenes beslutninger må være innenfor EØS-avtalen. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet viser til petroleumsloven for å fremme såkalte nasjonale løsninger. Det er ikke mulig å bruke petroleumsloven for å tvinge selskapene til å sende gassen til Norge. At SV og Senterpartiet ikke tar innover seg EØS-avtalens regelverk og forpliktelser, er ikke overraskende. Men at Arbeiderpartiet velger å ignorere EØS-avtalen, er faktisk mer enn oppsiktsvekkende. Utviklingen av norsk sokkel må være basert på lønnsomme prosjekter som er drevet fram av selskapene. Det har det vært en bred politisk enighet om i denne salen i mange, mange år. Den har faktisk også vært forvaltet av tidligere arbeiderpartiregjeringer. Derfor undrer jeg meg på om det er nye signaler som nå kommer fra Arbeiderpartiet, at man egentlig ønsker å gå tilbake til et annet system enn det man faktisk selv har vært med på å innføre.
Det blir replikkordskifte.
Innlegget til statsråden viser vel egentlig at politikken er det muliges kunst, og en kan finne argumenter for det en vil. Derfor skal jeg prøve å svare litt i forhold til det. Arbeiderpartiet har ikke sagt at vi skal pålegge noe selskap å føre gassen i land. Men jeg synes det er oppsiktsvekkende, spesielt etter mitt innlegg, at statsråden ikke registrerer at det ble gjort noe både i forhold til Tjeldbergodden og i forhold til Snøhvit fra norske myndigheter for å sikre gassen til Norge. Det er slik at en får ikke noen fri flyt hvis en har et rør bare ut fra landet, og ikke inn. Det er altså det diskusjonen går på, hva som kan gjøres politisk for å sikre industrien i Norge DR gass. Vi har heller ikke tenkt overhodet på at en skal bryte noe i forhold til EØS-avtalen. Vi viser til petroleumsloven som en god lov, som skal sikre at alle kan ta del i disse mulighetene.
Det er ikke mulig å bruke petroleumsloven som et sannhetsvitne for at man kan pålegge selskaper å føre gassen inn til land i Norge. Det er ikke mulig. Man kan gjerne bruke mange andre typer argumenter, men man kan altså ikke bruke petroleumsloven. Det er ikke mulig i forhold til EØS-avtalen, og det synes jeg Arbeiderpartiet burde tatt innover seg. For det andre er det slik, og det har Arbeiderpartiet selv vært med på, at alle rettighetshaverne på norsk sokkel er kommersielle aktører, og det er de som skal omsette sin gass på markedsmessige vilkår, basert på kommersielle forhandlinger. GFU ble avviklet i 2001. Da var det altså Arbeiderpartiet som satt med makten – det var Stoltenberg-regjeringen og statsråd Akselsen som manøvrerte – og de gav veldig klart uttrykk for at den tiden var forbi da man hadde mulighet for å kunne pålegge selskapene et slikt ansvar, og da i dette spesielle tilfellet Statoil. Ja, tidligere statsråd Akselsen sa det veldig klart at det faktisk ikke var mulig: «Selskapet kan heller ikke pålegges et slikt ansvar.» Det kom fram i den proposisjonen som Akselsen selv den gang framla.
I saken om Statfjord senfaseprosjektet ser man at man får til en betydelig økt levetid for feltet, samtidig som man også får en mye bedre ressursutnyttelse. Et samlet storting har flere ganger påpekt hvor viktig det er å få opp utnyttelsesgraden på norske felt, noe som også den norske stat, som både direkte og indirekte er den største aktør på sokkelen, vil få en betydelig økonomisk gevinst av. Jeg vil derfor spørre om hva Regjeringen konkret vil gjøre for å legge til rette for og stimulere til økt utvinning av feltene. Vil man eksempelvis vurdere skattegrep som volumfradrag, for å få til dette?
Regjeringen har i aller høyeste grad i denne perioden bidratt til å fokusere på hvordan vi skal klare å øke utvinningsgraden på de modne feltene vi har. Det viktigste bidraget vi kan yte, er å sørge for at det også fra myndighetenes side avsettes nok midler til forskning og utvikling, slik at man kan klare å komme fram til nye grep som kan bidra til å øke utvinningsgraden i årene som kommer. Det er det viktigste vi kan være med på å hjelpe selskapene med. Det viser seg at med dette eksemplet, altså i form av ny teknologi, har man en mulighet til ikke bare å få mer olje, men også mer gass ut av de eksisterende feltene. Det er interessant å ta et tilbakeblikk. Da Ekofisk-feltet kom i drift på 1970-tallet, var utvinningsgraden 17 pst. I dag har vi i gjennomsnitt 46 pst. Vi har en ambisjon om 50 pst. Jeg har utfordret både Oljedirektoratet og selskapene på at vi bør ha en større ambisjon, slik at vi i framtiden får enda mer ut av feltene. Da er det forskning og utvikling som er det essensielle i så henseende.
SV er sjølvsagt positivt til at ein her behandlar ei sak der ein vil auka utvinningsgraden til 68 pst. for olje og 74 pst. for gass. Det er positivt. Men så er det òg tiltak som det går an å sjå for seg som det ikkje er brukt tid på i denne saka, nemleg CO2-injeksjon som eit middel. Det er nok sagt at det er for dyrt på dette feltet, men når det gjeld CO2-injeksjon, er det alltid for dyrt dersom ein berre høyrer på det selskapet som ein eig mest i, altså Statoil. Då blir det ikkje noko av dette. Det er den posisjonen SV opplever at statsråden er i. Det Statoil meiner er rett, er rett for den norske regjeringa. Då kan statsråden stå der og seia at det ikkje er mogleg å gjera ditt, og det er ikkje mogleg å gjera datt, og grunnen er EØS-avtalen. Me kan ikkje gjera noko for norsk verftsindustri, for EØS-avtalen seier nei. Då er me på det punktet som me var i industrikraftregimedebatten. Denne regjeringa har altså ingen reiskap, og snakkar heile vegen om at ting ikkje er mogleg. No må Regjeringa snart visa vilje til å gjera ting aktivt for norsk verkstadindustri.
Jeg kan berolige representanten med at Regjeringen er svært positiv når det gjelder å se på ulike tiltak som vil bidra til at man kan øke utvinningsgraden på norsk sokkel. Men igjen er det en fordel å være realistisk. Dette prosjektet som vi fremmer i dag, altså Statfjord senfase, er med på å bidra til at vi øker utvinningsgraden av både olje og gass. Vi er helt avhengige av å realisere det prosjektet. Ja, det er faktisk også den valgte løsningen for å kunne ta gassen til Tampen Link-systemet. Hvis man ikke velger det prosjektet, sier innehaverne at de ikke er interessert i å realisere dette prosjektet. Hva er da resultatet? Jo, det er at det Statfjord-prosjektet som fungerer i dag, kommer til å fortsette, med en endelig stenging i 2009. Man ser nå på en ny løsning og lytter til de rådene og anbefalingene som kommer fra selskapene, for det er jo også slik at skal man klare å realisere noen prosjekter på norsk sokkel, så må det være lønnsomt for selskapene.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg ønsker bare ordet til en kort oppsummering, for jeg synes det er mange ting som nå virker uklare i forhold til det statsråden har snakket om. For det første har jeg lyst til å presisere at flere fylkeskommuner har sendt brev til komiteen fordi de er bekymret for det som nå skjer med Tampen Link. Arbeidstakerne i oljesektoren er bekymret, og et flertall i Stortinget er også bekymret. Statsråden viser til at man ikke kan bruke petroleumsloven til å tvinge noen selskaper til å føre gassen til land. Jeg kjenner heller ikke noen som har påstått det, men det er vel slik at petroleumsloven er der fordi det ligger noe i den loven, og at loven faktisk skal brukes. Jeg går ut fra at statsråden i morgen den dag kommer til å ta initiativ til at petroleumsloven enten blir fjernet, eller blir revidert av Stortinget, slik at man kan få noe som er i takt med tiden, hvis statsråden mener at Snøhvit-prosjektet ikke har kommet fordi det har vært utøvd et politisk håndverk for at vi skulle få det prosjektet i Norge. Jeg går ut fra at det er ønsket om å utvikle både industri og energi som ligger til grunn for de vedtakene som Stortinget da fattet. Dermed er det også intensjonen i petroleumsloven som ligger til grunn, at hele landet skal kunne ha nytte av de verdiene som ligger utenfor kysten vår. Så forutsetter jeg at det blir satt en betydelig fart på arbeidet med å få infrastruktur til land, og at Regjeringen kommer tilbake til det så fort som mulig, i alle fall i budsjettet til høsten, slik at vi kan sikre at den frie flyten som statsråden viste til, blir reell, og at det ikke blir slik at vi inngår avtaler med andre land om at den frie flyten kun skal gjelde én vei. Vi i Arbeiderpartiet synes det er bekymringsfullt. Det hadde vi håpet at også statsråden kunne tatt innover seg, og faktisk sagt at dette betyr ikke at man i framtiden skal sende gassen ut av landet, men at man skal prøve å få til en industriutvikling i Norge.
Jeg føler det er min plikt å gjøre Stortinget oppmerksom på at når bl.a. Arbeiderpartiet har referert til petroleumsloven § 1-2 som en hjemmel som kan brukes for at man skulle pålegge at gassen, i dette tilfellet, ikke skulle gå til Storbritannia, men gå inn til Norge, så er ikke det mulig! Det er i strid med EØS-avtalen. Det er ikke en hjemmel for beslutninger eller vedtak, men det er en formålsbestemmelse. Å benytte denne hjemmelen for en beslutning som favoriserer nasjonale løsninger, bryter med prinsippet om fri flyt av varer og tjenester, og det vil i utgangspunktet være EØS-stridig. I den tid da man jobbet med denne loven, aksepterte EU-kommisjonen og også ESA § 1-2 i petroleumsloven under den klare forutsetning at den oppfattes som en formålsbestemmelse, og altså ikke en hjemmel for beslutninger. For det andre er det ikke slik i Norge i dag at det ikke er mulig å få til industriutvikling når det gjelder gass. Av all den gassen som eksporteres fra norsk sokkel i dag, er faktisk mer enn 60 pst. av gassen innom et norsk landanlegg for prosessering før den eksporteres videre. Denne andelen vil kunne komme til å øke betraktelig i årene som kommer, når produksjonen på Ormen Lange og Snøhvit starter. Problemet for norsk industriutvikling når det gjelder naturgass, er ikke, slik jeg ser det, tilgangen på gass, men derimot å sørge for at en får lønnsom bruk av gassen. Det var nettopp det representanten Klungland og flertallet her i salen for en tid tilbake var enige om, at man nå skulle se på og vurdere hva slags muligheter det var for å få realisert bl.a. en rørløsning både til Grenland og inn Trondheimsfjorden, for å se på om det kunne finnes en bedre økonomi i de prosjektene som forelå. Den gangen var et bredt flertall i denne salen faktisk enig om at det altså var volum. Det betyr at det er flere brukere, og at man er villig til å betale mer for den gassen som skal gjennom dette røret, som kan være med på å bidra til at man får lønnsomhet i dette prosjektet, og at det går an å realisere det. Det er et siste poeng som jeg har lyst til å ta opp. Jeg synes kanskje dette framstilles på en litt enkel måte, at det er slik at vi bare kan beordre og pålegge Statoil når staten er en majoritetseier. Nei, jeg har faktisk hentet fram en stortingsproposisjon som Akselsen er ansvarlig for, som tidligere statsråd. Der står det: «Det vil ikke være formålet til et delprivatisert Statoil å ta samfunnsøkonomiske hensyn ved fremleggelse av utviklingsalternativer for infrastrukturen. Selskapet kan heller ikke pålegges et slikt ansvar.» Det har altså vært politikken til Arbeiderpartiet. Men nå registrerer jeg at man prøver å selge en et annet budskap, som om det skulle være en annen type ønsket politikk. Det synes jeg, med respekt å melde, at Arbeiderpartiet burde holde seg for god til.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 2728]]
Da er vi klare til votering over sakene som er oppført på dagens kart. Presidenten gjør oppmerksom på at det kommer til å bli en forholdsvis lang votering, så vi får være skjerpet alle sammen!
Under debatten er det satt fram ni forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Trond Giske på vegne av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartietforslagene nr. 2–4, fra Trond Giske på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag nr. 5, fra Trond Giske på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartietforslagene nr. 6 og 7, fra Karin S. Woldseth på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 8, fra Magnar Lund Bergo på vegne av Sosialistisk Venstrepartiforslag nr. 9, fra Trond Giske på vegne av Arbeiderpartiet Det voteres først over forslag nr. 8, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å gjennomføre en kartlegging av steder med et stort uutnyttet potensial for å skape virksomhet knyttet til lokal historie, og en plan for hvordan lokale aktiviteter og formidlingssteder kan realiseres på disse stedene.»
Det voteres over forslagene nr. 6 og 7, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2006 legge frem forslag til innføring av tiltak som kan bidra til at flere utenlandske filmer produseres i Norge.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede mulige tiltak for å styrke kulturnæringene.»
Det voteres over forslag nr. 5, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «1. Det etableres et nasjonalt opplevelsessenter for pop/rock lokalisert til Trondheim.2. Staten skal bidra til at det etableres regionale sentra flere steder i landet som fokuserer på lokale pop/ rock og er arena for utstillinger fra det nasjonale opplevelsessenteret. Disse bør også sees i sammenheng med en utvidelse av Norgesnettet, slik at de kan være levende spillesteder.3. Staten skal bidra til at planene om å etablere et rockesenter på Schous i Oslo blir realisert.4. Det etableres et nasjonalt kompetansesenter for støttefunksjoner rundt rock i Namsos.5. Regjeringen bes på bakgrunn av utredningen fra ABM-Utvikling og høringsinnspillene legge fram sak om etablering og lokalisering av et nasjonalt arkiv for pop/rock i forbindelse med statsbudsjettet for 2006.» Her har forslagsstillerne bedt om at voteringen foretas punktvis, og at det først voteres over punkt 1, deretter over punkt 4, og så over de øvrige punktene. – Slik vil det bli gått fram.
Det voteres over forslagene nr. 2, 3 og 4, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2006 legge fram forslag til hvordan en varig videreføring av driften ved filmstudio på Jar kan sikres, før et eventuelt salg gjennomføres.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om i samarbeid med bransjeorganisasjoner og selskaper å utarbeide en strategi for opptrapping av norsk musikkeksport, herunder konkrete virkemidler for økt eksport.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at innkjøpsordningen for skjønnlitteratur også skal bidra til at utenlandske utdanningsinstitusjoner med norsk eller skandinavisk som fag får tilgang på ny norsk litteratur.»
Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme med en vurdering av en ordning hvor private bedrifter kan få fradrag for kjøp av kunst fra nålevende kunstnere i forbindelse med statsbudsjettet for 2006.»
Det voteres så over forslag nr. 9, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å bidra til at planene om senteret for kunst og håndverk, Birka, blir realisert og foreslå de nødvendige tiltak i budsjettet for 2006.» Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet har varslet at de vil støtte forslaget.
Presidenten antar at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker å stemme imot.
Under debatten er det satt fram fem forslag. Det er forslagene nr. 1–3, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartiet og Senterpartietforslagene nr. 4 og 5, fra Grethe G. Fossum på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Det voteres først over forslagene fra Fremskrittspartiet og Senterpartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en sak om at staten må dekke utgiftene til utgraving av automatisk freda kulturminner.» Forslag 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å innføre generelt fritak fra å betale merverdiavgift av varer og tjenester som brukes i forbindelse med arbeider på fredede bygninger og anlegg i privat eie, eller kompensasjonsordninger med tilsvarende effekt.» Forslag nr. 3 lyder: «Det forutsettes at det legges opp til et samarbeid der Riksantikvaren, Kulturminnefondet og kirkeeierne deltar i finansieringen av et forsvarlig vedlikeholdsnivå for alle freda og verneverdige kirker.»
Det voteres så over forslagene nr. 4 og 5, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere å åpne for at Kulturminnefondet kan bidra til å finansiere en form for stipendordning for spesialhåndverkere på kulturminnefeltet.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag slik at avkastningen fra Opplysningsvesenets fond kan nyttes til kirkelige formål.»
Her må det voteres leddvis, da det er vekslende flertall bak hvert av de to leddene. Det voteres over første ledd, og her regner presidenten med at Arbeiderpartiet ønsker å stemme imot.
Det voteres så over det andre leddet, og her antar presidenten at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet ønsker å stemme imot.
Presidenten regner med at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker å stemme imot.
Under debatten er det satt fram 43 forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Synnøve Konglevoll på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag nr. 3, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslagene nr. 4–11, fra Synnøve Konglevoll på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstrepartiforslagene nr. 12–14, fra Hallgeir H. Langeland på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslagene nr. 15–18, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 19–43, fra Hallgeir H. Langeland på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslag nr. 7, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti er omgjort til et oversendelsesforslag, og teksten vil bli endret i overensstemmelse med det. Forslaget lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å innføre et midlertidig forbud mot import av tropisk trevirke inntil troverdige sertifiseringssystem for tømmer kan garantere for at trevirket stammer fra økologisk og sosialt forsvarlig uttak.» Presidenten foreslår at dette forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt. Det voteres over forslagene nr. 19–43, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 19 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i statsbudsjettet for 2006 legge fram en samlet plan for satsingen på marin forskning, herunder en fullfinansieringsplan for MAREANO for gjennomføringsperioden 2006-2010, og en vurdering av AMOEBE.» Forslag nr. 20 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med budsjettet for 2006 fremme forslag om et system for miljømerking av norsk oppdrettsfisk som kan være operativt fra 1. januar 2006, og som kan bedre omdømmet og styrke eksportmulighetene til norsk oppdrettsnæring.» Forslag nr. 21 lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme til Stortinget med en handlingsplan for å sikre den blågrønne strukturen i byområdene våre.» Forslag nr. 22 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i løpet av 2006 å etablere Norges første bynasjonalpark.» Forslag nr. 23 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for å gjøre det mindre attraktivt å anskaffe kjøretøy beregnet til barmarkskjøring.» Forslag nr. 24 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å etablere et nasjonalt program for miljøgiftopprydding i barnehager, skoler og lekeplasser, samt sørge for regler som sikrer at anlegg for barn ikke etableres uten at det er konstatert at det ikke er miljøgifter i grunnen, bygninger eller lekeapparater.» Forslag nr. 25 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med evalueringen av pilotprosjektene for opprydding i forurenset sjøbunn – i Tromsø, Trondheim, Sandefjord, Kristiansand og Horten – legge fram forslag til en prioritert oppryddingsplan med finansiering for de 17 mest forurensede fjordområdene med mål om at opprydding er ferdig innen 2010.» Forslag nr. 26 lyder: «Stortinget ber Regjeringen endre regelverket og snu bevisbyrden slik at i stedet for at myndighetene må bevise at et stoff er skadelig, får industrien ansvaret for å bevise at det ikke er det.» Forslag nr. 27 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å styrke norsk kjemikaliepolitikk ved å øke fokus på kjemikalier som hoper seg opp i menneskekroppen og et helhetssyn på hvordan forbrukeren utsettes for kjemikalier fra alle kilder. Det skal iverksettes et nasjonalt program for aktiv utfasing av de mest skadelige kjemikaliene fra forbrukerprodukter og andre varer som forbrukere blir utsatt for, blant annet ved bruk av tidsfesta overgangsordninger og stimulering av erstatningsprodukter.» Forslag nr. 28 lyder: «Stortinget ber Regjeringen forby DEP[[Di-etyl-ftalat]] i kosmetikk.» Forslag nr. 29 lyder: «Stortinget ber Regjeringen, senest i forbindelse med statsbudsjettet for 2006, komme med en tiltakspakke som aktivt medvirker til snarlig og trygg utfasing av PCB i bruk og utløsning av ENØK-potensialet ved utskifting av lysrørarmaturer med PCB-kondensatorer.» Forslag nr. 30 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en fullstendig oversikt over usikra industrielt radioaktivt avfall i Norge og sørge for forsvarlige deponier og betale for opprydding og lagring der staten har eid anleggene.» Forslag nr. 31 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å innføre en panteordning for engangsgriller med virksomhet fra 1. juli 2005.» Forslag nr. 32 lyder: «1. Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om opprettelse av et statsforetak for å fremme avfallsforebygging og gjenvinning[[GJENOVA]] Forslag nr. 33 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i løpet av 2006 å legge fram en helhetlig rapport om effekter av klimaendringer, spesielt hvordan det norske samfunn og økonomi vil påvirkes av klimaendringer. Det vil si hvilke ringvirkninger som kan forventes og hvordan tiltak og samfunnsplanlegging innen alle berørte sektorer kan redusere konsekvensene av klimaendringene.» Forslag nr. 34 lyder: «Stortinget ber Regjeringen etablere et mål om at Norge skal halvere sin klimaforurensning innen 2020 og arbeide for tilsvarende forpliktende internasjonale mål. Det må snarest settes i gang et arbeid for utarbeide konkrete, sektorspesifikke handlingsplaner for å synliggjøre hvor og hvordan reduksjonene skal gjennomføres.» Forslag nr. 35 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i statsbudsjettet for 2006 redegjøre for norske bidrag til global partikkelforurensning, samt arbeide nasjonalt og internasjonalt for å fremme regimer som reduserer global partikkelforurensning.» Forslag nr. 36 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i statsbudsjettet for 2006 legge fram et forslag til urbane lavutslippssoner for å bedre den lokale luftkvaliteten.» Forslag nr. 37 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å etablere virkemidler som forhindrer eventuelle ombygginger av skip og fiskefartøy fra diesel til tungolje som drivstoff, men som stimulerer en overgang til gass. Ett av disse virkemidlene skal være tilskudd til finansiering av NOx-reduserende tiltak på skip og fiskefartøy.» Forslag nr. 38 lyder: «Stortinget ber Regjeringen konkretisere den nasjonale handlingsplanen for bærekraftig utvikling[[Nasjonal Agenda 21]] med tallfesting av etterprøvbare mål, og rapportere på måloppnåelse og av det sektorvise ansvaret, samt den innsatsen hvert enkelt departement skal nedlegge.» Forslag nr. 39 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede om det er hensiktsmessig å plassere den viktigste miljølovgivningen i en egen miljølov.» Forslag nr. 40 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å evaluere kommunenes håndtering av nasjonale naturverdier med sikte på å etablere mer robuste forvaltnings- og beslutningsregimer, som sikrer ivaretakelse av nasjonale naturverdier.» Forslag nr. 41 lyder: «Stortinget ber Regjeringen som en del av det fem- årige programmet for videreutvikling av lokalt miljøvern og bærekraftige lokalsamfunn, styrke det frivillige miljøvernarbeidet og sørge for at de frivillige organisasjonene tas med på lik linje med kommunesektoren[[KS]] i oppfølgingen av Nasjonal Agenda 21 og Regjeringens moderniseringsarbeid overfor kommunene.» Forslag nr. 42 lyder: «Stortinget ber om at Regjeringen i høringsforslaget ang. implementering av EUs vanndirektiv beskriver de administrative, juridiske og økonomiske konsekvenser implementeringen vil ha for kommunene. Regjeringen bes videre å redegjøre for dette og status på implementeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2006.» Forslag nr. 43 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utarbeide nasjonale planer for utbygging av vind- og bølgekraft, men forutsetter at skånsom utbygging kan fortsette inntil planene foreligger.»
Det voteres så over forslagene nr. 15–18, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber Regjeringen avstå fra å innføre ensidige nasjonale miljøavgifter som kan svekke konkurranseevnen til norsk næringsliv.» Forslag nr. 16 lyder: «Stortinget ber Regjeringen avvikle ensidige nasjonale miljøavgifter som svekker konkurranseevnen til norsk næringsliv.» Forslag nr. 17 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at forbud mot bygging og fradeling i 100-metersbeltet langs sjøen oppheves.» Forslag nr. 18 lyder: «Stortinget ber Regjeringen avstå fra å fremme miljøsoner i Barentshavet.»
Det voteres over forslagene nr. 12–14, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber Regjeringen forvalte kongekrabben som en uønsket art i Norge, ved å iverksette tiltak med formål å hindre spredning og redusere kongekrabbebestanden vest for Magerøy, og legge dokumentert tyngde og ressurser i å endre den forvaltningen i den norsk-russiske fiskerikommisjonen til et mål om å hindre spredning og redusere kongekrabbebestanden.» Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2006 om å redegjøre for innholdet i en ryddig og inkluderende prosess for å vurdere petroleumsfrie områder, og etablere den helhetlige forvaltningsplanen for Lofoten-Barentshavet.» Forslag nr. 14 lyder: «Stortinget ber Regjeringen i sitt forslag til en videre nasjonal satsing på biodrivstoff tilpasset norske forhold implementere EUs rådsdirektiv 2003/30/ef og sette i verk en opptrappingsplan for bruk av biodrivstoff, og stille krav om innblandingsgrad på 5 pst. innen 2010.»
Det voteres over forslagene nr. 4–6 og 8–11 fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til lov om bærekraftig bruk og vern av bynære marker. Marka i Oslo og omliggende kommuner er aktuell for et slikt vern. For andre aktuelle bynære marker ber Stortinget Regjeringen foreta en nærmere vurdering.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for å innføre umiddelbar hogststans i alle lokaliteter med gammel kystregnskog, og legge fram en verneplan for den norske kystregnskogen.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om endringer i lov av 28. juni 1957 nr. 16 om friluftslivet, med tanke på en styrking av lovens vern av allmennhetens rett til ferdsel og opphold i strandsonen langsmed sjø og vassdrag.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen arbeide for internasjonale sertifiseringssystem for tømmer, trevirke og treprodukter basert på lovlig hogst innenfor rammen av økologisk og sosialt forsvarlig skogsdrift. Troverdige sertifiseringsordninger må stille absolutte og stedsspesifikke krav til uttaket av tømmer. Ordningene må være åpne for deltakelse fra alle relevante parter, kontrolleres av uavhengig tredjepart, og ta relevante hensyn til biodiversitet, berørte urfolk og lokale gruppers rettigheter og interesser, samt være åpne for innsyn.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for nye, strengere regler og tiltak for å redusere omfanget av barmarkskjøring.» Forslag nr. 10 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag som skal stimulere til tverrsektoriell handling lokalt. Opprettelsen av et Nasjonal Agenda 21-fond der kommunene kan søke om prosjektmidler må være ett av de tiltakene som vurderes.» Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme med forslag for økt kompetanse i den lokale miljøforvaltningen og et konkret opplegg for å stimulere til tverrsektoriell handling lokalt.»
Det voteres over forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme en handlingsplan for samordning av bærekraftig bruk og forvaltning av verneområder i Norge. Handlingsplanen skal utarbeides og operasjonaliseres av Miljøverndepartementet, men i et forpliktende samarbeid med andre berørte departement, og fremmes for Stortinget senest i budsjettet for 2006.»
Det voteres så over forslagene nr. 1 og 2, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen snarest gjeninnføre ordningen med juridisk bistand til kommuner som har behov for det i arbeidet med beskyttelse av strandsonen. Midler til ordningens videreføring skal bevilges i budsjettet for 2006.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om hvordan det kan legges til rette for flere naturbarnehager og naturskoler i budsjettet for 2006.»
Presidenten regner med at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker å stemme imot.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er – forslag nr. 1, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartiet og Senterpartiet– forslag nr. 2, fra Hallgeir H. Langeland på vegne av Sosialistisk Venstreparti Det voteres over forslaget fra Fremskrittspartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen presisere bestandsmålet for ulv, slik at grenseflokker som har minst halve reviret sitt i Norge inngår i det samlede bestandsmålet på 3 årlige ynglinger og kommer inn under den ordinære norske rovviltforvaltningen.»
Her foreligger det et alternativt forslag fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Dokument nr. 8:36[[2004-2005]]
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartietforslag nr.2, fra Inger S. Enger på vegne av Senterpartiet Forslaget fra Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om endringer i lov om motorferdsel i utmark og vassdrag slik at tillatelse til bruk av snøscooter i særskilte løyper gjøres generell, og at myndigheten gitt med hjemmel i lov flyttes fra fylkesmannen til den enkelte kommune.»
Her foreligger det et alternativt forslag fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om endringer i lov om motorferdsel i utmark og vassdrag, slik at myndigheten gitt med hjemmel i lov flyttes fra fylkesmannen og til den enkelte kommune.» Presidenten går ut fra at Fremskrittspartiet nå vil støtte forslaget fra Senterpartiet subsidiært. – Det stemmer.
Under debatten har Hallgeir H. Langeland satt fram et forslag på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget samtykkjer ikkje til at Glommens og Laagens Brukseierforening gis løyve til overføring av vatn gjennom bygging av ein tunnel mellom Breidalsvatnet og Raudalsvatnet.»
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er: forslagene nr. 1 og 2, fra Rolf Terje Klungland på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag nr. 3, fra Hallgeir H. Langeland på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslaget fra Sosialistisk Venstreparti tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2006 foreslå tiltak som sørger for at Statfjord elektrifiseres, tar i bruk deponering av klimagassen CO2 for meroljeutvinning og realiserer null utslipp til sjø i forbindelse med Statfjord senfaseprosjektet.»
Jeg stemte feil.
Presidenten antar at representanten skulle ha stemt for Sosialistisk Venstrepartis forslag. Da blir det 83 stemmer mot og 14 stemmer for forslaget. Dermed er forslaget ikke vedtatt. Forslagene nr. 1 og 2, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet tas opp til votering. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen etablere ordninger som sikrer at selskap som tildeles verftskontrakter til norsk sokkel, ikke mottar statssubsidier og oppfyller norske krav til HMS og arbeidstakerrettigheter.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere å pålegge oljeselskapene å legge fram samfunnsøkonomiske analyser/vurderinger av de ulike transportløsninger som utredes i framtidige utbyggingssaker.»
Presidenten regner med at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker å stemme imot.
Det foreligger ikke noe referat.