Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 25 minutter, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Høyre 10 minutter hver, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti, Venstre og representanten Bastesen 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, har en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Stortingsrepresentantene Karin Andersen og Harald Hove har fremmet forslag om at Regjeringen skal utrede en ordning med en fastsatt arbeidsinnvandringskvote hvert år. Forslagsstillerne understreker som bakgrunn for sitt forslag at framtidas samfunn vil være flerkulturelt, og at nasjoner og samfunn trenger den kulturelle og økonomiske stimulans som immigrasjon og emigrasjon gir. Dessuten pekes det på det økende behov for arbeidskraft og folk i produktiv alder som vårt land har for å fylle ledige stillinger. Den ordning forslagsstillerne ser for seg, er at en bestemt arbeidsinnvandringskvote skal fylles gjennom en nøytral og ikke-diskriminerende metode for utvelgelse blant dem som har søkt. Komiteens flertall, som er alle partiene unntatt Fremskrittspartiet, mener at forslaget allerede er utredet gjennom rapporten fra den interdepartementale arbeidsgruppen regjeringen Bondevik nedsatte våren 1998. Av den grunn avviser komiteen forslaget fra stortingsrepresentantene Andersen og Hove. Det er imidlertid grunn til å understreke at to av forslagene fra arbeidsgruppen fikk tilslutning da Stortinget 7. mars i år behandlet innstillingen til St.meld. nr. 16, nemlig endringene i spesialistbestemmelsen og bestemmelsen om sesongarbeid. Jeg er klar over at forslagsstillerne mener disse regelendringene mer tar utgangspunkt i akutte arbeidskraftbehov, og at de fokuserer mindre på de mer langsiktige og holdningsmessige sidene ved norsk regelverk. Komiteens flertall er dog av den oppfatning at de vedtak Stortinget fattet i nevnte møte 7. mars, ivaretar intensjonene i foreliggende Dokument nr. 8-forslag. Vi er også enig i at det er et viktig anliggende å bidra til at den oppfatning folk flest har av vårt samfunn med flerkulturelt innslag, ikke bare formes gjennom asyl- og flyktningpolitiske problemstillinger. Av den grunn vil det være et godt pedagogisk poeng å understreke det positive og berikende moment som arbeidsinnvandrere betyr for det norske samfunn. På dette punkt har vi en kommunikasjonsutfordring i forhold til de vedtak og oppmykninger som allerede er foretatt. For i tillegg til de to vedtakene jeg allerede har nevnt, har vi lempet på bestemmelsen om at utlendinger som har tatt utdanning i Norge, som hovedregel måtte oppholde seg minimum fem år utenlands før de kunne få arbeidstillatelse her. Det er også åpnet adgang for russiske borgere fra Barentsregionen til å ta arbeid i fiskeindustrien i Troms og Finnmark fylker. Så det har da skjedd en del på forslagsstillernes intensjonsområde. Framtida vil vise hva slags omfang det medfører i praksis. For øvrig synes flertallet i komiteen det er viktig å understreke også i denne sammenhengen at i den grad det finnes innenlandsk arbeidskraft til jobbene, skal denne arbeidskraften utnyttes først. Det gjelder også utlendinger som er bosatt i Norge. Ikke minst er vi bekymret for den høye arbeidsledigheten blant ikke-vestlige innvandrere. Det må treffes tiltak som resulterer i at disse kommer i produktivt arbeid. I Kristelig Folkeparti er vi helt enig i at det er viktig å ta i betraktning de langsiktige og holdningsmessige konsekvenser i folkesjela som utestengning fra Norge signaliserer. Derigjennom oppdrar vi til å tenke at innvandring er truende og negativt. Dersom vi åpner for en økt, men begrenset arbeidsinnvandring fra land utenfor EØS-området, gir vi derimot signal om at vår restriktive grensekontroll ikke er begrunnet i fremmedfrykt eller frykt for påvirkning fra andre kulturer. I Kristelig Folkeparti vil vi heller ikke låse oss til bestemte ordninger som f.eks. innvandringslotteri, men er åpne for gode ordninger som sikrer enn nøytral utvelgelse der alle har samme mulighet. Vi vil heller ikke stå hardt på at dette skal gjennomføres umiddelbart, men vi overlater til Regjeringen å vurdere tidspunktet for når slike tiltak kan være aktuelle å innføre. Kanskje kan det av hensyn til norsk økonomi være like rundt hjørnet, kanskje lenger fram i tid. Det vil Regjeringen selv kunne vurdere ut fra den oppståtte situasjon. Med forslaget fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet gir vi Regjeringen frie hender. Jeg tillater meg derfor på vegne av disse partiene å ta opp nevnte forslag.
Finn Kristian Marthinsen har tatt opp det forslag han refererte til.
Arbeiderpartiet er enig i at myndighetene må legge til rette for at behovet for arbeidskraft i årene fremover skal kunne dekkes. Økende behov for arbeidskraft er også en hovedbegrunnelse i foreliggende dokumentforslag om arbeidsinnvandringskvote. Før jeg går nærmere inn på det forslaget, finner jeg imidlertid grunn til å vektlegge at hovedoppgaven, å dekke behovet for arbeidskraft, må løses ved en aktiv arbeidsmarkedspolitikk for full sysselsetting her i landet. Det er titusener arbeidsledige, det er titusener på attføring og titusener i deltid som ønsker mer arbeid. Dette er arbeidskraftressurser som må utnyttes, av hensyn til den enkelte og av hensyn til norsk økonomi. Som saksordføreren nevnte, må vi ha spesiell oppmerksomhet rettet mot arbeidsledigheten blant ikke-vestlige innvandrere. Vi har også påpekt at asylsøkere fikk utvidede muligheter til midlertidig arbeidstillatelse fra sommeren 1999, og mener det må følges opp for å hindre passivitet og lediggang. En viss rekruttering av arbeidskraft fra land utenfor EØS-området er positivt og kan bidra til å dekke kortsiktig mangel innen enkelte yrkesgrupper. Men samtidig må en vektlegge nødvendige tilpasninger av utdannings- og kvalifiseringstiltak til eget arbeidsmarked. Jeg vil understreke disse hensyn i utgangspunktet for å unngå at lettvinte løsninger velges fremfor langsiktig arbeid i forhold til behovene i vårt fremtidige arbeidsmarked. Forslaget om en arbeidsinnvandringskvote er, som saksordføreren nevnte, utredet tidligere. Bondevik-regjeringen har fremmet to forslag som også har fått tilslutning fra Arbeiderpartiet, nemlig om endringer i spesialistbestemmelsen og bestemmelsen om sesongarbeid. Vi sluttet oss til det fordi vi mener det er riktig med en oppmykning av regelverket som kan gjøre det lettere å dekke behovet for faglært arbeidskraft og sesongarbeidskraft til aktuelle områder. Vi mener at også disse forslagene ivaretar intensjonene bak dokumentforslaget om arbeidsinnvandringskvoter. De dekker et uttrykt behov for arbeidskraft på spesielle områder og har et positivt utgangspunkt i forhold til arbeidsinnvandring som et verdifullt bidrag til det norske samfunn. I tillegg – innvandrere utenfor EØS-området vil her ha det beste utgangspunkt for å gå direkte inn i arbeidslivet, og det vil gjøre integreringen lettere. Vi tar til etterretning at den forrige regjeringen ikke fremmet forslag når det gjaldt arbeidsinnvandringskvoter og innvandringslotteri. Det gir heller ikke grunnlag for en full realitetsgjennomgang. Fra Arbeiderpartiets side vil jeg imidlertid her og nå uttrykke en generell skepsis mot en ordning med tilfeldige innvandringskvoter og en lotteriform, bl.a. med bakgrunn i synspunkter fra den interdepartementale arbeidsgruppen som det ble henvist til tidligere. Vi mener at intensjonene i foreliggende dokumentforslag om økt arbeidsinnvandring og lettere integrering må ta utgangspunkt i mulighetene arbeidsmarkedet gir, og skje i regulerte former. Arbeiderpartiet mener her at ytterligere vurderinger av eksisterende bestemmelser etter en tid kan være mer egnet for å ivareta ulike hensyn enn nye former for arbeidsinnvandringskvoter med eller uten lotteritilsnitt. Det virker noe overforenklet å tro at en slik kvote skulle ha noe spesielt fortrinn i forhold til å hindre negative holdninger til det flerkulturelle samfunn eller være noe særskilt signal i forhold til andre måter å organisere arbeidsinnvandring fra utenfor EØS-området. Nå ble som nevnt ikke forslaget om kvoter og lotteri fremmet av den tidligere regjeringen. Fra Justisdepartementet ble det vist til at det nå er gjennomført en god del endringer i regelverket for arbeidsinnvandring den siste tiden. Arbeiderpartiet er det eneste partiet i justiskomiteen som er enig med tidligere statsråd Dørum fra Venstre – jeg understreker fra Venstre – om at disse endringene bør virke en tid før det kan bli aktuelt å vurdere eventuelt ytterligere tiltak med sikte på økt rekruttering av arbeidskraft fra land utenfor EØS-området. Men et flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, forutsetter i innstillingen at Regjeringen, dersom den mener det er nødvendig, forelegger for Stortinget eventuelt ytterligere tiltak som faller utenfor de hovedprinsipper for regulering av arbeidsinnvandring som gjelder i dag. Sentrumspartiene har fremmet et eget forslag med tilsvarende innhold, altså en fullmakt til Regjeringen til å kunne vurdere ytterligere tiltak, men at vurderingen bør skje «i løpet av våren 2000», som vi ganske snart er på vei ut av. Nå merket jeg meg at saksordføreren sa at dette ikke var noe pålegg om noen umiddelbar vurdering, men jeg kan ikke skjønne annet enn at innholdet i forslaget nesten er slik at en burde ha gjort vurderingen i går. Med henvisning til det siste og flertallsmerknadene i innstillingen vil jeg anmode Kristelig Folkeparti og Senterpartiet om å oversende forslaget uten realitetsbehandling. Vi har merket oss utålmodigheten og vektleggingen av behovet for arbeidskraft av hensyn til norsk økonomi.
Jeg la spesielt merke til Arbeiderpartiets Vidar Bjørnstad, som vektla LOs paroler vedrørende arbeidsinnvandring i sin innledning. Jeg vil bare si at Fremskrittspartiet deler det synet at man nærmest er mer moralsk forpliktet til å skaffe norske borgere arbeid fremfor fremmede fra andre land. Men vi er ikke enige med statsministeren fra det samme partiet, som sier at man skal vektlegge mer generell innvandring til landet – og at han samtidig ønsker et større byråkrati. Da Mogens Glistrup i 1972 stiftet den nordiske fremskrittsbevegelsen, foreslo han å nedlegge de fleste danske ambassadene. Da han ble spurt om hva som da ville skje med de arbeidsledige danske diplomatene, svarte han at de eksempelvis kunne settes til å plassere nåler i damehattene. Det er jo mange måter å si ting på, men Glistrups poeng er sentralt: Den offentlige sektor er for stor. Det finnes for mange unødvendige lovreguleringer, forbud, påbud og konsesjonsordninger som fører til at en stor del av den norske arbeidsstyrken er opptatt med byråkratiarbeid og papirflytting. Papirflyttere og offentlige byråkrater som ser det som sin hovedoppgave å sette et nei-stempel på en søknad, skaper sjelden verdier. Dersom vi skal oppnå økt verdiskaping i et samfunn, er det nødvendig å redusere papirmøllen, fjerne reguleringer og overføre arbeidskraft fra papirflytting og søknadsbehandling til produktivt, skapende arbeid. I tillegg må vi effektivisere de private sektorene som i dag er avhengige av offentlige subsidier, selv om det vil føre til avgang av arbeidskraft. Når Fremskrittspartiet har foreslått nødvendige moderniseringer av offentlig sektor og en effektivisering av norsk landbruk, har vi blitt stilt overfor følgende spørsmål: Hva skal da den ledige arbeidskraften ta seg til? Men i en periode med et stramt arbeidsmarked hvor det i det minste hevdes at problemet er at mange bransjer faktisk mangler arbeidskraft, kan dette arbeidskraftbehovet løses gjennom en rasjonalisering og effektivisering av offentlig sektor gjennom nedbygging av byråkrati, og det vil da samtidig føre til en varig gevinst i form av økt verdiskaping. Det er på denne måten problemet løses, ikke gjennom økt import av utenlandsk arbeidskraft. Vi vil derfor stemme mot det forslaget som foreligger. Skulle det til tross for en effektivisering og modernisering av offentlig sektor likevel være behov for arbeidskraft, minner jeg om at Fremskrittspartiet har foreslått en ordning med gjestearbeidere à la sveitsisk modell, som vil være en langt bedre ordning enn en import av arbeidskraft som vil bli værende i Norge også dersom vi igjen får problemer med arbeidsledighet.
Selv om komiteen avviser dette forslaget, fortjener forslagsstillerne å bli tatt på alvor når det gjelder intensjonen bak forslaget. Jeg leser i begrunnelsen at man for det første konstaterer at Norge får et økende behov for arbeidskraft for å fylle ledige stillinger, og det er helt riktig. For det andre tar forslagsstillerne opp det faktum at dagens innvandringspolitikk har som et slags utgangspunkt at det er uønsket med innvandring fra personer utenfor EØS-området, unntatt der vi selv etterspør dem. Disse to utgangspunktene er verdifulle og noe Høyre kan slutte seg til. Men det er løsningen på disse to utfordringene som er problemet, nemlig å velge en ordning med tilfeldige innvandringskvoter og en lotteriform. Jeg synes det mest problematiske med denne måten å gjøre det på, er selve synet på en innvandrers arbeidskraft som ressurs. Når vi gjør det om til en slags lotteriform der vi påtar oss å dele ut lodd til den heldige vinner, er det på en måte vi som er rause og deler ut, og noen som er heldige og får. Virkeligheten er jo stikk motsatt. Vi har et grunnleggende behov for kompetanse fra mennesker på ulike områder, og fra ulike deler av verden, og det er vi som er heldige, hvis de tar sin ressurs og kommer til Norge og bruker den. Det gjør at jeg ikke kan støtte opp om selve forslaget, rett og slett på grunn av en grunnleggende uenighet omkring synet på dem som kommer hit som ressurs. Fremtidens utfordring vil rett og slett være at alle land konkurrerer om arbeidskraften, og det å lage rammebetingelser som gjør at ulike mennesker fra ulike land og verdensdeler virkelig ønsker å komme til Norge og bidra, blir like viktig som gårsdagens utfordringer med å lage andre typer rammebetingelser for næringslivet. Det gjør at Høyre har hatt det prinsipielle utgangspunkt at alle som selv skaffer seg jobb i Norge, og som er sikret underhold og bolig, bør få lov til å komme hit og hjelpe til med å bygge landet sammen med oss som bor her fra før. Ethvert menneske som kan forsørge seg selv og sin husholdning, er et positivt tilskudd til samfunnet, og det bør møtes med en åpen holdning. Vi hadde en debatt om dette den 7. mars, og det er ikke lenge siden. Da hadde Høyre et forslag som verken fikk SVs eller Venstres støtte. SV begrunnet det litt åpent med at de faktisk ikke sitter i komiteen og ikke alltid rekker å gå like dypt ned i de detaljene som komiteen befatter seg med, og det har jeg stor forståelse for. Men jeg vil minne om at da Stortinget den 6. juni 1997 behandlet dette temaet, var både sentrum og SV forslagsstillere bak et forslag som lignet svært mye på det forslaget Høyre har fremmet i dag. Så min oppfordring til SV og Venstre er at jeg håper at de når deres eget forslag blir stemt ned, i hvert fall subsidiært kan gi sin tilslutning til Høyres forslag, fordi vi langt på vei har det samme utgangspunkt i synet på utenlandsk arbeidskraft som ressurs. Og med disse ord vil jeg ta opp Høyres forslag.
Kristin Krohn Devold har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Det menneskesyn som kom til uttrykk i representanten Stangs innlegg, er det all grunn til å være på vakt mot. Det er det første jeg vil få lov å si. Framtidens Norge vil være et flerkulturelt samfunn. Vår politikk for innvandring og integrering må legge dette til grunn. Slik er det ikke i dag. I motsetning til stater som har tradisjon for å erkjenne at de trenger den kulturelle og økonomiske stimulans innvandring gir, er Norge så lukket at en kan få en følelse av at lovverket skaper fremmedfrykt og også holder liv i denne fremmedfrykten. Vi har en gammeldags, umoderne innvandringspolitikk som vi i SV mener må endres og liberaliseres. Vi må få et lovverk som signaliserer at mangfold er ønskelig, og dette lovverket skal aktivt bidra til at mangfold oppstår. Målet med å legge fram forslaget om en grønt kort-ordning er å komme med et positivt alternativ, gi et positivt signal om at vi ønsker økt innvandring. Det må åpnes for at en på en lovlig måte kan komme til Norge, bo og arbeide her og opparbeide seg rett til statsborgerskap. Dette må være åpent for voksne fra hele verden. Og det skal fortsatt være en begrenset og kontrollert innvandring. Regjeringens forslag til oppmyking av reglene og komiteens behandling av forslaget viser at en ikke klarer å fokusere nok på de langsiktige og holdningsmessige sidene av forslaget. I stedet beskjeftiger en seg med kortsiktige og mer akutte behov i det norske arbeidsmarkedet, som representanten Bjørnstad var en typisk talsmann for. Fordelene med en grønt kort-ordning er flere. For det første: Det har en symboleffekt overfor innvandrere som bor i Norge i dag, at de er velkommen. I tillegg vil ikke statens restriktive politikk kunne brukes til å legitimere rasisme og fremmedfrykt. For det andre: I europeisk og internasjonal sammenheng vil selv en slik begrenset innvandring gi et klart budskap. Vår restriktive grensekontroll er ikke begrunnet i frykt for andre kulturer og folkeslag. For det tredje: Innvandring til Norge vil bli mer sammensatt. Vi kan gi kvoter til borgere fra land det er liten innvandring fra, for å styrke mangfoldet og motvirke gettofisering. Dette vil lette inkluderingen i samfunnet og gjøre at flere får kontakt med innvandrere i sin hverdag, og det vil være verdifullt for vårt samfunn. Dagens flyktning- og asylpolitikk blir ofte misbrukt som arena for en debatt om det er bra med mangfold eller ikke. Flyktning- og asylpolitikk dreier seg overhodet ikke om det. Den dreier seg om at Norge har forpliktelser til å gi beskyttelse til mennesker som er forfulgt, og som trenger internasjonalt vern. Det er en del av et internasjonalt ansvar og dreier seg om solidaritet og humanisme. Det skal vi fortsatt drive med, og en ny innvandringspolitikk skal ikke komme isteden eller til fortrengsel for en human asylpolitikk. Det vil bli mangel på arbeidskraft i årene framover. I flere sektorer vet vi at vi allerede mangler arbeidskraft. Det er nok å minne om IT-bransjen. Selv anslår de at de vil mangle over tusen arbeidstakere. I offentlig sektor vil vi trenge flere titalls tusen nye innenfor helse, omsorg osv. En kan ikke håndplukke alle disse menneskene i andre land. Det er ikke et mål, langt derifra. Men vi skal drive en aktiv utdannings- og opplæringspolitikk for våre egne ansatte, og dette kombinert med en ny innvandringspolitikk vil kunne dekke behovet for arbeidskraft i tiden framover. Så kjapt en liten kommentar til slutt til de forslagene som ligger der. Vi kommer ikke til å stemme for forslaget fra Senterpartiet og Kristelig Folkeparti. I sin argumentasjon er de langt på veg enig med oss, men når de skal konkludere, blir det en veldig vag og uforpliktende konklusjon. Vi kommer til å stemme for Høyres forslag. Høyres forslag er langt på veg i retning av det vi tidligere har fremmet. Vi er ikke fornøyd med det, og vi er ikke enig i alle bitene, men det er likevel det som ligger nærmest vårt forslag. Så helt til slutt tar jeg opp det forslaget som står i innstillingen på side 1 og vil gjerne ha det votert over.
Rolf Reikvam har tatt opp det forslaget han refererte til.
Noreg har eit stort behov for arbeidskraft. Dette behovet ser berre ut til å auka i tida framover. Det er difor nødvendig å utvikla gode ordningar som kan sikra oss den arbeidskrafta Noreg treng. Venstre sin leiar, Lars Sponheim, tok på Venstre sitt landsmøte i 1998 til orde for å sikra Noreg auka arbeidsinnvandring gjennom ein norsk variant av amerikanarane sitt «Green Card Lottery», der eit avgrensa tal arbeidstakarar frå andre land blir gitt opphalds- og arbeidsløyve i Noreg. Det er eit slikt forslag som nå ligg til behandling i dag, i form av eit Dokument nr. 8-forslag frå Karin Andersen frå Sosialistisk Venstreparti og Harald Hove frå Venstre. Venstre ser eit slikt forslag som ei av fleire moglegheiter for å invitera arbeidstakarar me treng, til Noreg. Framtidas samfunn vil vera fleirkulturelt, og Noreg sin politikk når det gjeld innvandring og integrering, må ha dette som positivt utgangspunkt. Nasjonar og samfunn treng den kulturelle og økonomiske stimulansen som immigrasjon og emigrasjon gir. Framtidas arbeidsplassar skal skapast av menneske med mangfaldig kunnskap og evne til å kombinera utradisjonelt på tvers av fag og kulturar. Haldninga til andre kulturar kjem også fram i innvandringspolitikken. Ei streng og lukka lovgiving gir signal om at innvandring er trugande og negativt. Ei opnare lov vil gi signal om at Noreg ønskjer eit mangfaldig samfunn og gjennom sin politikk ønskjer å medverka aktivt til det. Endring av lovverket slik at det blir opna for ei avgrensa innvandring frå land i heile verda, vil gi signal om at innvandring er ønskjeleg og positivt og ikkje farleg i seg sjølv. Det vil difor vera eit positivt tiltak å laga ei legal, om enn avgrensa ordning som gjer det mogleg å busetja seg i Noreg ut frå eit positivt ønske om å bu her. Ei slik avgrensa ordning må vera open og ikkje diskriminerande i form. USA har som nemnt eit velprøvt system for å sikra immigrasjon frå heile verda. Det såkalla «Green Card Lottery» sikrar slik innvandring. Eit tilsvarande system i Noreg kan kort gå ut på at Stortinget fastset ein kvote for innvandring kvart år. Alle vaksne statsborgarar i søkjarlanda som ønskjer det, kunne søkja arbeids- og opphaldsløyve og dermed over tid også opparbeida rett til norsk statsborgarskap. Ei slik ordning vil trekkja til seg menneske med pågangsmot og initiativ. Same kva slags kompetanse dei som kjem, har, vil ein slik tilførsel av verketrong og arbeidskraft slå positivt ut for norsk økonomi. Det er naturleg at dei som kjem med i ein slik kvote, får tilbod om og forpliktar seg til opplæring i norsk språk og samfunnsliv. Med eit slikt system vil innvandringa til Noreg bli mykje meir samansett og representativ for det faktiske mangfaldet som finst blant verdas land og kulturar. Samfunnet vil bli mangfaldig, samtidig som mange små grupper frå ulike land vil minska risikoen for danning av gettoar og auka moglegheitene for inkludering i det norske samfunnet. Sentrumsregjeringa fekk fleirtal i Stortinget for å mjuka opp arbeidsinnvandringa tidlegare i år. Det dreier seg om endringar i spesialistføresegna og føresegna om sesongarbeid. Dette er positive tiltak som avhjelper behovet for arbeidskraft eit stykke på veg, men det er truleg ikkje nok. Kristeleg Folkeparti og Senterpartiet peiker difor i innstillinga vidare på at ytterlegare tiltak kan vera ei utviding av perioden for sesongarbeidstakarar til seks månader, eller utviding av ordninga med rekruttering av ufaglærd arbeidskraft frå Nordvest-Russland til fiskeindustrien i Finnmark og Troms til å gjelda primærnæringar over heile landet. Sentrum foreslår å be Regjeringa vurdera endringar i reglane om arbeidsinnvandring dersom den i løpet av våren finn at det er behov for ytterlegare arbeidskraft av omsyn til norsk økonomi. Eg merka meg at Vidar Bjørnstad meinte at våren snart er omme. Då har eg lyst til å seia: Statsminister Stoltenberg sa i si tiltredingserklæring: «Samtidig må Norge møte en ny utfordring: voksende mangel på arbeidskraft.Allerede i dag er det for få mennesker i pleie- og omsorgsyrkene. Det er stor etterspørsel etter folk med teknologikunnskaper. Vi vil trenge enda flere mennesker i disse viktige jobbene.» Ut frå denne erkjenninga er det merkeleg at ikkje Arbeidarpartiet kan gå inn for forslaga frå sentrumspartia. Sentrum peiker i innstillinga på det positive i ei ordning som ikkje favoriserer, men stiller alle interesserte arbeidsinnvandrarar frå land utanfor EØS-området likt med omsyn til moglegheiter for å koma til Noreg, og at dette mykje vel kunne skje gjennom ei «Green Card»-ordning. Det bør difor vurderast om ei slik ordning kan vera aktuell for å dekkja arbeidskraftbehovet, som vil auka i Noreg framover. Venstre vil støtta forslaget frå Senterpartiet og Kristeleg Folkeparti.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg satt og tenkte på at hvis det var Fremskrittspartiet som hadde foreslått at vi skulle ha et lotteri, et statlig spill, der innsatsen ikke skulle være høye pengepremier, men varig opphold i Norge, tror jeg reaksjonen i denne salen hadde vært en helt annen. Men når det er andre partier som foreslår slike ting, blir det liksom godtatt, og da er det greit. Fra Fremskrittspartiets side synes vi det er avgjørende viktig at vi i Norge åpner opp for folk som har kompetanse som vi ikke har i Norge. Det er klart at vi som et lite land befolkningsmessig sett har behov for det. Men vi mener at det er tilstrekkelig at vi holder oss til de nordiske landene og innenfor EØS-området. Hvis ikke det skal være tilstrekkelig, er det klart at spørsmålet om lønn og å legge forholdene til rette for den arbeidskraften en vil ha, medfører at næringslivet helt sikkert vil se på de rammevilkårene som de vil gi den kompetansen de har. Det er klart at her har vi en utfordring. Det forslaget som vi har her i dag, anser ikke vi fra Fremskrittspartiet er noen løsning på de utfordringene som næringslivet og det norske samfunnet har når det gjelder spisskompetanse. Vi vil vise til den diskusjonen og debatten vi har hatt før på dette området. Det er gledelig at aktører også innenfor arbeidslivet synes at det ikke er noe galt i at Fremskrittspartiet påpeker at vi har et stort ansvar overfor våre egne borgere som ikke er i arbeid i dag, og at vi også tar et ansvar overfor dem som har bidratt til verdiskaping her i landet, ved at vi stoler på dem og legger rammevilkårene til rette for at de kan få den arbeidskraften som de har behov for. Derfor er det iallfall gledelig at spillegalskapen i Arbeiderpartiet og Høyre i denne saken ikke er på det nivået som den er i mellompartiene, som i sammenheng med alle andre forslag når det gjelder spill, og spesielt statlige spill, har vært meget skeptiske og har advart mot det. Det er iallfall blitt fastslått gjennom behandlingen i dag at det forslaget og det initiativet som er kommet, blir det ikke noe av. Da får vi holde oss til lover og regler, og når det gjelder å dekke behovet for kompetanse og arbeidskraft, må vi holde oss til normale forordninger, som gjør at næringslivet får det det trenger.
Forslaget om å utrede en ordning med fastsatt arbeidsinnvandringskvote hvert år ble som kjent ikke bifalt av min forgjenger som justisminister. Også jeg mener at en slik ordning synes tilstrekkelig utredet i den allerede omtalte rapport fra en interdepartemental arbeidsgruppe. Jeg er også enig med min forgjenger og Stortingets flertall i at det ikke bør settes i verk slike tiltak, iallfall ikke på det nåværende tidspunkt. Jeg kan også slutte meg til de synspunkter som er gjort gjeldende fra representanter for komiteens flertall, og det gjelder med hensyn til respekt for intensjonene bak forslaget og ikke minst det faktum at Stortinget nylig har vedtatt endringer i innvandringsreguleringsbestemmelsene. Det er endringer som vil kunne avhjelpe det arbeidskraftbehov som bl.a. representanten Vihovde viste til. Når jeg nå bad om ordet, var det imidlertid spesielt for å understreke at departementet og Regjeringen fortsatt vil følge med på arbeidsmarkedet med hensyn til om det er et arbeidskraftbehov som bør dekkes med utenlandsk arbeidskraft, og som det ikke er hjemmel til å innvilge tillatelse til i dag. Og dersom det skulle synes å være tilfellet, vil det bli utarbeidet og sendt på høring forslag til en eller flere nye innvandringsregulerende bestemmelser i forskriften. Med andre ord: Vi vil følge opp det som for så vidt ligger i forslaget fra Senterpartiet og Kristelig Folkeparti, men på den annen side er det mulig at det ikke er lett å gi tilbakemelding og foreta den vurderingen såpass tidlig, fordi de nye innvandringsregulerende bestemmelsene er, som kjent, iverksatt delvis 1. april og vil delvis bli iverksatt pr. 1. mai. Men skulle det oppstå behov for tiltak som faller utenfor de hovedprinsippene for regulering av innvandring som gjelder i dag, skal jeg forsikre om at en slik problemstilling vil bli forelagt for Stortinget.
Representanten Vidar Bjørnstad gav uttrykk for skepsis til tilfeldige utvelgelseskriterier som f.eks. lotteri, og andre har også vært innom det. Ja, vi har også gitt uttrykk for at det ikke er noe «must» for noen av oss. Men det vi er ute etter, er at Regjeringen finner fram til tilleggsordninger som gjør at man kan avhjelpe den situasjon som eventuelt måtte kalle på ytterligere arbeidskraft. Slik representanten Bjørnstad, og nå også statsråden, formulerte seg, har jeg merket meg at det vi er ute etter, vil bli ivaretatt. Jeg ser selvfølgelig også, som noen vil kalle det, det komiske i at man fremmer et forslag hvor man ber om å få en vurdering av dette allerede våren 2000, fordi, som det også har vært nevnt, våren kan merkes hos mange av oss allerede, ikke minst gjennom allergier. Så det kan virke som om dette er noe overilet. Forslaget er ikke overilet, men poenget med det er å gi uttrykk for at dersom Regjeringen av hensyn til norsk økonomi finner at det er behov for ytterligere tiltak når det gjelder arbeidskraft, så vil ikke vi være noen sinke i den sammenheng. Vi vil tvert imot gi Regjeringen frie hender til å sette i gang uten store prosedyrer omkring dette. Også Kristin Krohn Devold var enig i utfordringene, men uenig i løsningene. Når vi vil stemme imot Høyres forslag, skyldes det begrunnelsens innhold, for vi synes at man legger opp til å favorisere de ressurssterke med nødvendige kontakter både til arbeidsgivere og til boligformidling, og for oss vil dette bety en uønsket forskjellsbehandling. Med bakgrunn i det som jeg nå har sagt, og at det ikke foreligger noe forslag om lotteri, men at man her skal ha frie hender, som bekreftet av representanten Bjørnstad og statsråden, har jeg overhodet ingen problemer med å gjøre Senterpartiets og Kristelig Folkepartis forslag om til et oversendelsesforslag.
Dette er jo blitt en typisk debatt: Fremskrittspartiet prøver å latterliggjøre dette ved å understreke dette med lotteri og spill. Poenget er å åpne for en økt innvandring for å skape et flerkulturelt samfunn og gi større rom for at flere kan få anledning til å komme til Norge og bosette seg her og også få norsk statsborgerskap. Som alle vet, har ikke SV sugd dette av eget bryst; dette er jo et system som er utprøvd andre steder. Om modellen er god, kan vi selvsagt diskutere, og vi kan ønske å finne bedre modeller, men dette er en modell som er utprøvd, et system som er utprøvd, bl.a., som alle kjenner til, i USA. Så kan man diskutere om dette fungerer godt nok. Men i alle fall har det gjort at man i USA har tatt imot innvandrere fra en del land som man ellers sannsynligvis ikke ville ha tatt imot innvandrere fra, og åpnet for økt innvandring. Og det var det som var poenget med dette forslaget og et viktig moment for oss. Det er grunn til å være bekymret når spesielt Arbeiderpartiet understreker dette med arbeidsinnvandring og behovet for arbeidskraft og setter dette forslaget opp mot det at vi har arbeidsledighet i Norge. Er det noe som er med på å fremelske rasisme, så er det nettopp den type argumentasjon der man trekker frem at vi fortsatt har arbeidsledighet – og vi har ganske stor arbeidsledighet i Norge – og setter det opp imot en økt innvandring og det at vi tar imot asylsøkere i Norge. Dette er altså med på å fremelske den rasismen som vi ikke ønsker skal fremelskes, og som da blir god mat for visse partier her i Stortinget. Og vi beklager at Arbeiderpartiet spesielt trekker frem dette som et viktig signal og i liten grad diskuterer det som egentlig er noe av intensjonen med forslaget, å åpne for økt innvandring for på den måten å stimulere til et flerkulturelt samfunn.
Jeg kunne ikke dy meg for å komme med noen kommentarer til representanten Reikvam. Jeg mener han ikke bør overdimensjonere de gode hensikter bak det Dokument nr. 8-forslaget som foreligger, fordi det der sies rett ut at det er arbeidsinnvandring som også er hovedmålet, og ikke mer idealistiske grunner, som representanten Reikvam la vekt på nå. Jeg kalte det litt overforenklet, men jeg vil kanskje si at det er litt naivt å tro at et slikt forslag om en kvote på f.eks. tusen mennesker skulle ha noe spesielt å si når det gjelder å bekjempe motstand mot et flerkulturelt samfunn i Norge, eller gi noe spesielt signal for å vise at vi ikke er rasister her i landet. Min umiddelbare reaksjon på lotteriformen går mer i retning av Kristin Krohn Devolds reaksjon, det å ha utlodning for at en liten andel skal kunne komme til velstandssamfunnet Norge. Når det gjelder henvisningen til USA, syns jeg også representanten Reikvam godt kan sette seg inn i arbeidslivets regler og lønnsvilkår i USA. Jeg syns det er bedre å ta utgangspunkt i norske samfunnsforhold enn den mer kyniske utnyttelse vi vil finne over dammen. Som jeg sa, vi er åpne for å vurdere andre mulige måter å sikre norsk arbeidskraft på. Vi mener de to forslagene vi var med på, å endre spesialistbestemmelsen og reglene for sesongarbeidskraft, også hadde det positive utgangspunkt at folk utenfor EØS-området kunne dekke et behov i Norge for arbeidskraft, og at det var en enkel og god måte å lette integreringen på i det norske samfunn. Når det gjelder forslaget fra Høyre, vil jeg bare si at en full åpning for det vil være det beste bidrag til å undergrave norske lønns- og arbeidsvilkår. Derfor stemmer vi mot det forslaget.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 2826]]
Det er lenge siden annen verdenskrig sluttet, og jeg tror ikke det kommer til å bli oppfattet av historien som de mest ærefulle deler av vår etterkrigstid at vi ikke har klart å gjøre opp for de skader som ble påført norske borgere for mer enn 60 år siden. Bakgrunnen for saken er den fred som Norge, sammen med de allierte, sluttet med Japan den 8. september 1951, da Norge og de allierte fraskrev seg retten til erstatning. Det foreligger derfor ikke noe folkerettslig grunnlag for at den norske stat skal kunne reise krav om erstatning på vegne av tidligere norske krigsfanger i japansk fangenskap. Riktignok er det slik at etter norsk oppfatning hindrer ikke dette enkeltpersoner i å reise slik sak, men dette er et standpunkt som ikke deles av f.eks. det amerikanske utenriksdepartementet. De forsøk som er blitt gjort på å reise slike erstatningssaker fra borgere fra USA, England, Australia og New Zealand – som altså var med i fredsavtalen sammen med Norge – er blitt avvist av japanske domstoler med henvisning til fredsavtalen. Komiteen antar derfor, siden de har liten utsikt til å lykkes, at det vil være urimelig å be norske statsborgere foreta slike søksmål. Under behandlingen av denne saken har vi fått ganske sterke meldinger om at de lidelsene de norske fangene i japansk krigsfangenskap måtte gjennomgå, neppe stod tilbake for lidelsene til krigsfangene blant andre krigførende parter. For å sette størrelsen litt i relieff var det i henhold til den krigserstatning vi fikk fra den daværende Forbundsrepublikken Tyskland, 2 529 fanger som fikk erstatning på grunnlag av den avtalen, mens vi antar det kan dreie seg om ca. 900 fanger i japansk krigsfangenskap. Komiteen har kommet til at dette ikke er et helt oversiktlig område. Det hører med i bildet at saken en rekke ganger i årene etter krigen er sendt mellom forskjellige departementer og etater. Komiteen har derfor kommet frem til at vi vil be Regjeringen foreta det nødvendige utredningsarbeid med sikte på å finne frem til en erstatningsordning for disse fangene. Jeg går ut fra at det er unødvendig å si at denne utredningen, hvis den skal ha noen hensikt, bør komme ikke bare raskt, men meget raskt.
Jeg er virkelig stolt over mine kolleger fra andre parti. Jeg er virkelig stolt over saksordføreren som har gjort et så grundig arbeid som han har gjort, og ikke kjøpt alle argumentene som er kommet fra departementet, med den historikken som denne saken har. Jeg syns det er gledelig at Arbeiderpartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og – går jeg ut fra – Venstre, som ikke er representert i justiskomiteen, vil støtte opp om den enstemmige innstillingen som justiskomiteen har kommet fram til. Det skulle bare mangle at ikke en nasjon som Norge tar dette på alvor. Det var rundt 900 nordmenn som levde i et helvete i japansk fangenskap. Historikken viser at ofte var det verre der enn det var i andre konsentrasjonsleirer, så jeg syns det er et godt vedtak Stortinget kommer til å gjøre i dag. Men det er ett spørsmål som ikke er avklart i innstillingen, men som jeg er litt opptatt av og gjerne vil høre justisministerens vurdering av. Saksordfører Hernæs sa at fremdriften måtte gå raskt i denne saken. Det synspunktet deler jeg fullt og helt, og det tror jeg hele Stortinget også gjør. Men i kjølvannet av innstillingen som er kommet fra justiskomiteen, har det kommet en rekke spørsmål som: Hva med barna til personer som har sittet i japansk fangenskap? Hva med enkene? Og da tar jeg det som en selvfølge at justisministeren og de som følger opp dette arbeidet videre, benytter den samme ordningen når det gjelder de etterlatte etter personer som har sittet i japansk fangenskap, som det man har gjort for andre oppgjør med hensyn til den uretten som er blitt begått mot norske borgere, som i ettertid etter lange forhandlinger og etter masse strev og store lidelser har fått krigspensjon eller andre ting. Mitt ønske er at vi kan videreføre det gode samarbeidet vi har hatt i denne saken, og at justisministeren kan bekrefte at hun kommer raskt tilbake til Stortinget med forslag til en ordning, at hun også ser på dette med de etterlatte, og at vi baserer oss på den normale måten å gjøre dette på.
Ingen av de 900 nordmenn som satt i japansk krigsfangenskap under annen verdenskrig, har fått noen erstatning, i motsetning til dem som satt i tysk krigsfangenskap. Det har seg slik at Vest-Tyskland betalte omsider 102 mill. kr til Norge i slutten av 1950-åra, og at disse ble videre fordelt av norske myndigheter. Japan har aldri betalt noen form for erstatning. Flere nordmenn har tilbrakt hundrevis av dager i flere fangeleirer under japansk herredømme. Japanske domstoler avviste senest for to år siden krav om en unnskyldning fra den japanske stat og en erstatning på 150 000 kr til hver av dem som var internert under de mest groteske forhold. I hovedsak var det tre grupper personer som satt fengslet, først og fremst sjøfolk, misjonærer og folk i sivile yrker i tillegg til ordinære krigsfanger. Billighetserstatninger, som den tidligere sosialministeren har signalisert, er ingen god løsning for norske fanger som ble påført umenneskelige lidelser i japansk fangenskap, ei heller vil dette være en verdig ordning for personer som opplevde grusomheter og overgrep under krigen. På en frihetskonferanse i San Francisco i 1951 gav Norge sammen med en rekke andre nasjoner avkall på alle former for krigserstatning fra japanerne. Det er blitt stilt flere spørsmål om hvorfor man var så ettergivende overfor japanere i motsetning til andre under krigsoppgjørene. Spørsmålene står fortsatt ubesvart av en eller annen merkelig grunn. For å illustrere fangenes harde opplevelser kan filmen med tittelen «Broen over Kwai» anbefales. Mange nordmenns forhold i leirene var slett ikke bedre enn det som fremstilles i denne filmen. Da man kom i fangenskap, begynte først krigen for å overleve for de fleste av dem som satt i japansk fangenskap. Noen fikk lønn for tiden i fangenskapet, men ingen har fått noe for tort og svie. De fleste i fangenskap var ikke vervede soldater, og har ikke fått noen form for kompensasjon eller øvrige erstatninger. Derfor er det gledelig at en enstemmig komite synes å ville rette opp skjevheten, og at en form for erstatning bør komme. Krigsfangene i japansk fangenskap bør i hvert fall i år 2000 kunne stole på at norske politikere vil gi en eller annen form for erstatning.
Innledningsvis vil jeg få lov til å gi ros til justiskomiteen og saksordføreren for det som har blitt gjort i denne saken. Det ser endelig ut til at vi kan få et gledelig utfall når det gjelder at man nå endelig er villig til å gi en form for kompensasjon til de personene som er blitt utsatt for de grusomhetene de har blitt ved å sitte i japanske fangeleirer under krigen. Jeg håper at når Regjeringen legger fram en sak om dette temaet, at vi ikke nok en gang får se at norsk etterkrigshistorie får et uheldig utfall for dem som har blitt rammet i bl.a. disse fangeleirene. Jeg håper at når saken kommer tilbake hit, så er det i en slik form at vi virkelig kan si at nå vil vi prøve å rette opp en del i forhold til disse lidelsene. Vi kan aldri reparere de skadene som disse personene er blitt påført, men vi kan i hvert fall ved å gi en kompensasjon og en erstatning si til disse personene: Ja, vi i Stortinget bryr oss også med hensyn til det dere har blitt utsatt for. Ja, vi er villig til å prøve å rette opp en del av det som har skjedd, men dessverre kan vi ikke rette opp noe i forhold til de psykiske skadene dere har fått. Vi kan ikke rette opp noe i forhold til det faktum at barn av personer som satt i japanske fangeleirer, har måttet leve med at foreldre, far eller mor, har hatt store psykiske problemer under hele deres oppvekst, og man har tapt veldig på det. Vi kan heller ikke rette opp noe i forhold til det faktum at gjenlevende ektefelle også har levd sammen med en person som har vært utsatt for disse grusomhetene. Men vi kan i hvert fall si til de personene at vi vil gjøre vårt beste for å gi en viss form for kompensasjon, slik at vi ikke løper vekk fra ansvaret vårt. Jeg håper at justisministeren ikke går for den enkle løsningen i denne saken og sier at dette er en sak for Billighetserstatningsutvalget. Jeg håper at man virkelig nå gjør et annet grep i denne saken og gir en form for erstatning til den enkelte som har vært utsatt for dette, og også eventuelt til barn av vedkommende, et steg ned på familiestigen, eller til gjenlevende ektefelle. Billighetserstatning er ingen løsning i så henseende, for det gis kun til personer som lever, og vil ikke gå til barn eller til ektefelle. Det er veldig viktig at vi har for oss akkurat dette med hensyn til erstatningen i denne saken. Jeg håper derfor at vi får saken raskt tilbake igjen, at dette nå blir rettet opp, og at det blir gitt en kompensasjon til disse personene som har vært utsatt for slike grusomheter som vi i denne sal ikke kan forestille oss.
Denne saken viser at dugnadsånden når det gjelder å ha omsorg for andre mennesker, fortsatt er levende. Det må være en lettelse og en glede for de menneskene dette gjelder, at ikke bare får denne saken et meget positivt utfall, men den er også enstemmig. Det har de fortjent. Fangene har hatt store både fysiske og psykiske lidelser gjennom sitt fangenskap. Dernest har manglende oppfølging og følelsen av å være glemt vært et psykisk tilleggsonde. Ikke minst må det ha vært vanskelig for denne gruppen å ha blitt holdt utenfor i 1959, da Fleischer-utvalgets innstilling førte til at en enstemmig sosialkomite gikk inn for å tilkjenne tysklandsfangene erstatning. Likeledes da en midlertidig lov av 2. august 1946 slo fast at det skulle betales lønn til norske sjømenn i fangenskap som hadde seilt på norske skip, og senere billighetserstatning til sjøfolk som var tatt til fange etter å ha seilt på fremmede lands skip, etter midlertidig lov av 18. juni 1948. Men dette hjalp ikke de to andre kategoriene av fanger, nemlig misjonærer og folk i sivile yrker. Det er en glede og en lettelse at komiteen nå går inn for at de enkelte fangene blir behandlet mest mulig likt ved at forslaget innebærer at Regjeringen nå skal vurdere forskjellige erstatningsordninger som en kompensasjon for de lidelser norske statsborgere hadde i japansk fangenskap under siste verdenskrig, og som flere andre talere har påpekt.
Jeg ble stilt tre spørsmål av representanten Kleppe som jeg skal forsøke å svare på. På det første spørsmålet er svaret ja. Vi skal vurdere alternative erstatningsordninger og komme tilbake så raskt vi klarer. Til det andre spørsmålet: Vi må selvfølgelig vurdere situasjonen for de etterlatte. Når man ser på alternative erstatningsordninger, må spørsmålet om etterlatte av ulik type inngå i vurderingen. Det skal vi ta med oss. Til det tredje: Det er naturlig å ta utgangspunkt i sammenliknbare ordninger, men selvfølgelig samtidig ta hensyn til det som eventuelt er av ulikheter. Og da er det i hvert fall nærliggende å se på jødebo-oppgjøret, oppgjøret etter tysk fangenskap – som jo var litt annerledes, bl.a. ved at det kom fra den tyske stat – men samtidig også se på hvilke eventuelle konsekvenser utbetalingen av fangenskapslønn og utbetalingene fra Nortraship-fondet bør ha i denne saken. Med andre ord, vi kommer tilbake til saken.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 2826]]
Yrkesskadeforsikringsloven pålegger Forsvaret å yte erstatning til arbeidstagere som faller inn under loven. Som bekjent gjelder den fra 1. januar 1990. Den forrige justisministeren har opplyst at det bare var et begrenset antall aktuelle personer som deltok i fredsoperasjoner før denne tiden, og at erstatningsordninger for denne gruppen bør kunne ordnes på ex-gratia-grunnlag eller lignende. Flertallet i justiskomiteen går ut fra at departementet vil ta et initiativ for å få en ordning etter de ordningene som de selv anbefaler. Flertallet, alle partiene unntatt Fremskrittspartiet, henviser også til St.meld. nr. 38 for 1998-99 Tilpasning av Forsvaret til deltagelse i internasjonale operasjoner – som for øvrig ble behandlet i Stortinget tidligere i dag – og til St.meld. nr. 18 Om Norges deltagelse i internasjonalt politisamarbeid. Justiskomiteens flertall viser til de store utfordringene disse meldingene legger opp til for hele statsforvaltningen når det gjelder disse spørsmålene, og antar at Regjeringen vil måtte komme tilbake til Stortinget med en vurdering av disse spørsmålene. På denne bakgrunn og med henvisning til at et tilsvarende forslag er behandlet og avvist av Stortinget for kort tid siden, vil flertallet foreslå at forslaget ikke bifalles.
Som saksordfører Hernæs var inne på, har forsvarskomiteen tidligere i dag, under sak nr. 1 om tilpasning av Forsvaret til deltagelse i internasjonale operasjoner, diskutert hvordan vi i framtiden skal rekruttere folk til fredsbevarende operasjoner i FNs tjeneste og til andre oppdrag der norske soldater og norsk personell skal ut. Men denne saken gjelder dem som allerede har gjort en innsats, som står på bar bakke, og som har vært med i operasjoner før 1990. Det er ikke et fåtall, det er tusenvis av norske menn og kvinner som har bidratt i et slikt viktig arbeid for landet. Og jeg må si at det er et tankekors at ikke alvoret har gått opp for justiskomiteens medlemmer når det gjelder hvilke forhold mange av disse personene har levd under etter at de kom hjem igjen etter endt tjeneste. Flere av dem har sågar tatt sitt eget liv. Flere av dem stanger mot systemet, de når aldri fram på grunn av det regelverket som vi har. Nobels fredspris ble jo gitt til FNs fredsbevarende styrker i 1988. Det var liksom for å gi et hedersbevis og synliggjøre at det internasjonale samfunnet og Nobelkomiteen satte pris på det arbeidet som ble gjort. Vet presidenten hva som skjedde? Disse personene måtte til og med selv betale for den medalje de fikk. Etter at denne saken ble tatt opp i Stortinget, har vi fått en rekke henvendelser fra folk som har vært i tjeneste ute for Norge. Og det er ikke enkelttilfeller vi snakker om. Det er hjerteskjærende informasjon vi får av dem som har vært der, som har kommet hjem igjen, og som ikke har møtt forståelse for det de har vært gjennom. Det tar vi i Fremskrittspartiet på alvor, og vi vil på en helt annen måte enn flertallet – for vi har satt oss inn i og virkelig gjort noe med dette – rette opp den uretten som er blitt gjort overfor norske borgere som har kjempet for freden på verdensbasis. Og hvordan skal rekrutteringen bli i framtida når en i et sivilisert land og i et demokrati som Norge ikke klarer å gjøre opp for den uretten som er blitt gjort mot disse personene fra 1978 – ja enda tidligere – og fram til 1990? Det som har skjedd etter 1990, gir et håp for dem som er i en vanskelig situasjon i dag, men det hjelper ikke dem som har vært i tjeneste, og som var de første som reiste ut. Vi vet at i de operasjonene som Norge har vært med på, er 42 norske menneskeliv gått tapt. Det er menneskeliv som har gått tapt. I tillegg er det de senskadene og de problemene som folk har fått når de har kommet hjem. Jeg må si det er dårlig behandling av folk som har gjort en innsats for Norge. Statsråd Kosmo så det da han var forsvarsminister. Han hadde en dialog med organisasjonene på en seriøs og skikkelig måte. FN-veteranenes landsforbund hjalp ham til å komme i gang, så de tidligere soldatene fikk et langt bedre samhold og en langt bedre oppbakking enn det de hadde fått før. Men det arbeidet er stoppet opp. Og når det arbeidet er stoppet opp, må vi sette det i gang igjen, og da nytter det ikke å skjule seg bak paragrafer og at regelverket fungerer – i hvert fall etter 1. januar 1990. På Fremskrittspartiets vegne må jeg i likhet med alle de tusenvis som har tjenestegjort, i likhet med LO, i likhet med alle aktører som har satt seg inn i den situasjonen som norsk personell og norske styrker har levd under i utlandet og ikke har fått den hjelpen de har krav på, si at det er en skuffende innstilling som justiskomiteen kommer med. Vi tar det til etterretning. Vi gir oss ikke. President, vi kommer igjen. Jeg tar opp Fremskrittspartiets forslag som er tatt inn i innstillingen.
Vidar Kleppe har tatt opp det forslaget han refererte til.
Saksordfører Hernæs" argumentasjon – og for den saks skyld også andres – for å avvise forslaget er for meg helt ubegripelig. Han mener at de forhold som Fremskrittspartiet her tar fram i sitt forslag, er dekket via stortingsmeldinger. Da vil jeg spørre saksordføreren: Hvor eksakt er det dekket? Jeg har ikke funnet noe. Etter drøye 20 år har de norske FN-soldater pakket sitt utstyr og forlatt Sør-Libanon. Siden april 1978 har Norge på oppdrag av FN opprettholdt et militært nærvær i Sør-Libanon. Hensikten har hele tiden vært å overvåke oppfyllelsen av Sikkerhetsrådets resolusjon 425. Det vil være riktig å hevde at sikkerheten i området de 20 årene det dreier seg om, har vært bedre enn den ville ha vært uten FN-styrkenes nærvær. Men prisen er blitt høy, noe som også norske politikere av i dag må innrømme, skulle man tro. De offisielle tall viser at 21 norske kvinner og menn har mistet livet under tjeneste i Libanon i løpet av disse årene, og mer enn 80 er blitt skadet i større eller mindre grad. I tillegg kommer et antall soldater som har pådratt seg psykiske senskader. Disse soldatene, som man ifølge Forsvarets stressmestringsteam antar utgjør rundt 5 pst. av de totale internasjonale styrkene, vil komme til å slite med sine problemer i fremtiden, det være seg som et personlig problem for den enkelte eller for den saks skyld for dennes familie for øvrig. Da den norske regjering i 1978 vedtok å stille styrker til disposisjon for en FN-operasjon i Sør-Libanon, var Forsvaret som en novise å regne i slike situasjoner. Det meste måtte læres underveis, og det var neppe til å unngå at enkelte feil ble begått også før 1990. For eksempel manglet de norske offiserene kunnskap om lokale forhold, noe som gav seg utslag i alvorlige episoder i de første årene. Ulike trusler om fare for livet og dertil hørende traumatiske opplevelser i Libanon ødelegger den enkelte soldats liv. På dette området sliter man med å få erstatning for yrkesskade. Dersom man hadde fått knust en arm, ville erstatning blitt utbetalt etter bare få måneder. Men hvis situasjonen er den at en har blitt truet med et ladd våpen mot tinningen, hjemler ikke det noen form for erstatning? Statens Pensjonskasse nekter personer – soldater – yrkesskadeerstatning ved slike forhold, eller episoder, som her er nevnt. Noen har grunnet spesielle opplevelser utviklet såkalt posttraumatisk stressyndrom og kan faktisk ikke fungere i arbeidslivet. Men loven i dag dekker ikke belastningsskader, og det er dette Fremskrittspartiet vil endre på. Soldater med psykiske skader må ha mulighet til å få erstatning – også dem det gjelder som ikke kom inn under ordningen før 1990. I 1999 dreide det seg om ca. 15 soldater, men det er sikkert noen mørketall her som ikke kommer til overflaten. Selv om FN-personell må regne med et høyt spenningsnivå, må det være ordninger som dekker psykiske lidelser som er forårsaket av blind vold. Det er beklagelig at ingen andre partier vil innrømme dette forhold.
La meg først få uttrykke en enorm skuffelse over at de andre partiene ikke følger opp i denne saken. Hvis en ser tilbake på den forrige saken som ble behandlet, vil en se at det var stor enighet i komiteen, og alle innså hvor belastende det var for de soldatene som var i japansk fangeleir. Og nå setter en på en måte bare en strek over alle våre – den gangen unge – soldater som fikk belastningsskader i Libanon. Man kan gjerne prøve å overskygge alvoret i det som lå i å ha FN-tjeneste i Libanon. Jeg tjenestegjorde i 1986, i kontingent 17, og da var det rolige forhold der. Men likevel, også i den kontingenten var det enkelte traumatiske opplevelser for mine kolleger, som bl.a. medførte at de ble sendt hjem på grunn av psykiske skader. Det var også episoder i den perioden, der norske soldater ble drept; de gikk på landminer under patrulje. Det var også episoder den gangen, der soldater mistet sine bein fordi de gikk på landminer under patrulje. Det var også episoder den gangen, der de stod på post og ble pulverisert med salve etter salve fra uromomenter i Sør-Libanon. Og at det ikke er noen flere i Det norske storting som forstår at dette har vært belastende for den ungdommen, for de soldatene, som vi sendte den gangen, og som var pur unge – de ble nedsendt før de hadde avtjent førstegangstjeneste – synes jeg er et paradoks. Det må jeg virkelig få lov til å si. Og det er helt riktig som min kollega Stang sier, at kunnskapen den gangen – i 1978, 1979 og 1980 – om det å sende soldater ut i krig, var lik null. Jeg vil anbefale dem som stemmer nei her i dag, å reise til Ebel es Saqi, så vil de se minnetavlene med de flotte ordene som er satt opp over norske soldater som har falt i tjeneste i Libanon. Der har de på en måte anerkjent det, men i Det norske storting skal vi altså ikke gjøre det. Jeg må få lov til å si: Jeg blir skamfull på vegne av det norske parlamentet.
Tidligere i dag har det vært debattert rundt Norge og Norges stilling når det gjelder fredsbevarende operasjoner i utlandet. I den forbindelse la man veldig stor vekt på at Norge skal gi sitt bidrag til de internasjonale operasjonene. Og jeg er helt enig. Vi skal gjøre det. Men jeg synes også vi må tenke oss litt om i forhold til hvordan vi har behandlet våre tidligere soldater som har vært ute i slik tjeneste. Det er viktig at vi prøver å sette oss litt inn i den situasjonen som møtte disse soldatene som kom ned til Libanon i de første kontingentene. Jeg tror ikke noen i denne salen, kanskje bortsett fra dem som har tjenestegjort i Libanon, kan sette seg inn i hvordan det er å oppleve at kulene hviner rundt hodet på en, hvordan det er å se kompisene gå på landminer og få revet av seg beina, hvordan det er stadig å oppleve det presset at man når som helst kan bli beskutt. Jeg tror det er veldig viktig at vi tar et oppgjør med oss selv fordi vi egentlig har glemt disse soldatene etter de har kommet tilbake til Norge – for det er faktisk det vi har gjort. Vi har i dag veldig stor fokusering på personer med psykiske lidelser, og endelig har vi begynt å gripe fatt i dette. Da disse soldatene kom tilbake fra Libanon etter de første kontingentene, var det ikke den oppmerksomheten rundt psykiske lidelser som det er i dag. Og vi har faktisk en rekke episoder der vi ser senvirkninger av de opplevelsene man har hatt. Jeg vil utfordre statsråden. Selv om Stortinget i dag dessverre går til det skritt å stemme ned det løsningsforslaget som Fremskrittspartiet har lagt på bordet, håper jeg likevel at statsråden, når hun kommer tilbake til sitt kontor, vil sette seg inn i disse problemstillingene på en skikkelig måte – for det tror jeg statsråden vil gjøre. Og jeg håper at man i hvert fall vil sette seg godt inn i saken og vurdere om det da kan være andre måter å løse denne problemstillingen på. For det virker for meg som det kanskje ikke nødvendigvis er ansvarsfraskrivelse som skjer i denne salen, men at man kanskje er uenig i selve måten å løse det på. Det respekterer jeg. Men da håper jeg også at flertallet i denne sal, sammen med statsråden, har en alternativ måte å løse dette på, som kan bli forelagt Stortinget, slik at dette kapittelet også kan lukkes for norske fredsbevarende styrker på en skikkelig måte, og vise at vi tar vare på dem som vi sender ut, og som gjør en jobb for Norge, på en skikkelig og oversiktlig måte.
Det var en taus forsamling, en veldig taus forsamling. Medmennesket og representanten Odd Einar Dørum er bak i salen. Jeg hadde ventet at når Venstre ikke har noen representant i komiteen, så hadde han i hvert fall tatt ordet som tidligere justisminister i en slik viktig prinsipiell sak for enkeltindividet og enkeltmennesket. Men der følger ikke Venstre opp det de sier i festtaler. Høyre og ordfører for saken, Bjørn Hernæs, har ikke redegjort for de utfordringene han har fått i spørsmålene. Hva vil Høyre gjøre overfor disse hederskvinner og -menn som er kommet opp i en vanskelig livssituasjon, som har problemer, og som har gjort en innsats for kongeriket? Arbeiderpartiet finner det ikke verdt å ta ordet i saken. Og Kristelig Folkeparti, som skal verne om det gode, de kristne grunnverdiene, og snakker om menneskeverdet – hvilken respekt for menneskeverdet er det Kristelig Folkeparti utviser her overfor disse personene? Ingen. Og det er betegnende for diskusjonen og debatten. Jeg hadde håpet at enkelte andre i hvert fall kunne strekke sine hender, ikke mot himmelen, men mot presidenten og be om ordet for å redegjøre fra Stortingets talerstol for hvorfor de har det standpunktet de har i saken, og ikke glemme disse personene på den måten som de gjør.
Jeg føler at den overstrømmende rosen som ble meg til del tidligere i dag, er blitt noe avbleket. Jeg skal svare representanten Kleppe. Han har oppnådd at jeg er kommet opp på talerstolen. Jeg skal gjøre det på den måten at jeg vil henvise ham til representanten Nesviks innlegg, forut for hans eget, hvor Nesvik sa at han respekterte at andre representanter i denne salen mente at man kunne oppnå det samme med andre metoder enn de groteske overdrivelsene som vi nå hører fra Fremskrittspartiets talere, og som overhodet ikke avspeiler seg i merknadene fra Fremskrittspartiets representanter i innstillingen.
Det er jo nesten ikke til å unngå å la seg provosere til å gå på denne talerstolen ut fra representanten Kleppes selvbestaltede dommerfunksjon over andre representanter og andre partier i denne salen. Dersom representanten Kleppe hadde tatt seg tid til å lese innstillingen som foreligger, hadde han fått svar på de spørsmålene han stiller, og han hadde ikke trengt å insinuere noe overfor andre kolleger i denne sal.
Vidar Kleppe har hatt ordet to ganger tidligere, og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg kan forsikre at innstillingen er finlest – på kryss og tvers. Vi fra Fremskrittspartiet mener at de innspillene som er kommet fra de personene som dette angår, ikke er tatt på alvor. Det er tross alt fra Stortingets talerstol en skal redegjøre for hva de enkelte partier mener. Selv om innstillingen sier noe, så oppfattet jeg ikke at det var vilje i tilstrekkelig grad til å imøtekomme kravet fra Fremskrittspartiet. Men jeg konstaterer nå at representanten og saksordfører Bjørn Hernæs mente at her lå det en løsning. Slik jeg tolker resten av komiteen, som er tause, og det som saksordføreren har sagt, ser jeg fram til en rask behandling av denne saken, slik justisministeren forsikret om i den forrige saken vi behandlet, om de som satt i japansk fangenskap. Så da kan vi alt i alt si oss fornøyd med denne diskusjonen og debatten.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.[[Votering, se side 2826]]
Stortinget går da til votering over sakene på dagens kart.
Under debatten har Christopher Stensaker satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet, og dette er inntatt på side 10 i innstillingen. Presidenten viser til at forslagsstiller har foretatt en rettelse i forslaget. Forslaget lyder i beriktiget form: «Frekvensavgiften fjernes på DCS 1800, og innføres ikke på GSM 900 og UMTS.» Det blir først votert over forslaget fra Fremskrittspartiet og deretter over innstillingen.
Under debatten er det satt fram 3 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Øystein Hedstrøm på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 2 og 3, fra Ansgar Gabrielsen på vegne av Høyre Det voteres først over forslaget fra Fremskrittspartiet, så over forslagene fra Høyre og til slutt over innstillingen. Forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om salg av statens aksjer i Raufoss ASA. Salget foretas på en måte som legger grunnlag for tilførsel av nødvendig egenkapital til selskapet.»
Forslag nr. 2, fra Høyre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen selge gjenværende eierandeler i Raufoss ASA etter at den planlagte aksjeemisjonen er gjennomført.» Forslag nr. 3, fra Høyre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen redusere statens eierskap i Nammo AS til 34 pst., etter overtagelsen av Raufoss ASAs aksjer.»
Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Under debatten er det satt fram 3 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Finn Kristian Marthinsen på vegne av Kristelig Folkeparti og Senterpartietforslag nr. 2, fra Kristin Krohn Devold på vegne av Høyreforslag nr. 3, fra Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslag nr. 1 og 2 er inntatt på side 4 i innstillingen, mens forslaget fra Sosialistisk Venstreparti er gjengitt på side 1, første spalte, i innstillingen. Forslag nr. 1, fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, er omgjort til oversendelsesforslag og endres i tråd med dette. Forslaget lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å vurdere endringer i reglene om arbeidsinnvandring dersom den i løpet av våren 2000 finner at det er behov for ytterligere arbeidskraft av hensyn til norsk økonomi.» Presidenten foreslår at forslaget oversendes Regjeringen uten realitetsvotering. – Det anses vedtatt. Det voteres først alternativt mellom innstillingen og forslaget fra Sosialistisk Venstreparti, og så over forslaget fra Høyre. Forslaget fra Sosialistisk Venstreparti lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede et forslag til en fastsatt arbeidsinnvandringskvote pr. år. Ordningen skal baseres på søknad, og utvelgelse skal skje via en nøytral og ikke diskriminerende metode.» Komiteen hadde innstillet: Dokument nr. 8:18[[1999-2000]]
Vi voterer så over forslaget fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen på bakgrunn av en større gjennomgang av arbeidsinnvandringen, forelegge for Stortinget forslag til endringer basert på at alle som selv skaffer seg jobb, og som er sikret underhold og bolig, bør gis arbeidstillatelse for en begrenset periode.» Sosialistisk Venstreparti har varslet at de vil stemme for dette forslaget.
Under debatten har Vidar Kleppe på vegne av Fremskrittspartiet satt fram følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til endring av lov om yrkesskadeforsikring, slik at en tar utgangspunkt i at skaden/sykdommen skal være konstatert etter lovens ikrafttredelse uavhengig av ansettelsesforhold etter ikrafttredelsen.» Det voteres alternativt mellom innstillingen og forslaget fra Fremskrittspartiet.
Det foreligger ikke noe referat.