Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 15 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 10 minutter, Kristelig Folkeparti 10 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter og Kystpartiet 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver partigruppe, og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Ny lov om introduksjonsordning for nyankomne innvandrere er en viktig reform for en bedre integrering her i landet, en reform som vi nå må lykkes med. Målet er at innvandrerne så raskt som mulig skal bli selvhjulpne, både økonomisk og i forhold til det å delta og fungere i samfunnet på lik linje med befolkningen ellers. De skal ha de samme rettigheter, og de skal ha de samme plikter. Skal vi få dette til, er det en del forutsetninger som må ligge til grunn i introduksjonsprogrammet. Mye av innstillingen er enstemmig, men på en del punkter er det stor uenighet, og jeg skal komme tilbake til det i innlegget. Jeg regner med at de andre representantene kommenterer sine standpunkt. Arbeiderpartiet har i lang tid vært en pådriver for å få til en introduksjonsordning for våre nye landsmenn. Derfor er det en god dag i dag. Men ting tar tid i dette huset. Allerede i 1998 fremmet undertegnede sammen med flere et Dokument nr. 8-forslag om at kommunene skulle igangsette prøveprosjekter med et introduksjonsprogram ute i flere kommuner. Stortinget sluttet seg til dette, og 26 kommuner har prøvd ut forskjellige modeller – de aller fleste med et godt resultat. Dette virket. I fjor ble Regjeringen pålagt av et flertall i Stortinget å komme med en ny lov om en introduksjonsordning, en lov som var obligatorisk for kommunene og obligatorisk for den enkelte innvandrer, med noen få unntak. Regjeringen ville ha en lov som var frivillig overfor kommunene, men det var flertallet i Stortinget uenig i. Det er riktig å erkjenne at vi ikke har lyktes godt nok med å få til en god integrering her i landet så langt. Derfor hilses denne reformen velkommen fra alle kanter. Dette er en viktig reform fordi vi nå vil vri tilbudet til nyankomne innvandrere over fra passiv sosialhjelp, som man tidligere har vært henvist til, til aktive tiltak i form av språkopplæring, arbeidskvalifisering og samfunnsopplæring – det er bra. Vi kjenner til at etter fem års botid er yrkesaktiviteten fortsatt bare mellom 30 og 40 pst. blant nyankomne innvandrere, og vi vet at arbeidsledigheten blant innvandrere generelt er nesten tre ganger så høy som ellers. Her er det all grunn til å ta et krafttak. Fra. 1. september neste år vil kommunene være pliktige til å legge til rette for et introduksjonsprogram for flyktninger som bosetter seg i kommunen, etter bosettingsavtale mellom UDI og kommunen. Ordningen skal tilbys alle flyktninger og personer som har fått innvilget opphold på humanitært grunnlag, samt personer som blir familiegjenforent med disse. Mange har ment at tilbudet burde tilbys alle som får oppholdstillatelse her i landet. Komiteen er enig om hvem som skal være målgruppen nå. Men Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet mener at dette må være det første trinnet og ber Regjeringen allerede nå om å utrede også et introduksjonsprogram for de mange som kommer hit som familiegjenforente. Men det får vi sannsynligvis ikke flertall for. Programmet kan vare i inntil to år. Ved å følge programmet får den enkelte rett til lønn på 2 G, som er vel 108 000 kr i året. Det skal også gis rett til bostøtte. Men komiteens flertall sitter med mange spørsmål rundt bostøtteordningen og hvordan den vil slå ut. Derfor ber vi Regjeringen komme tilbake med en redegjøring om dette i budsjettet for 2004. Deltakerne i programmet plikter å møte fram og delta, ellers trekkes man i lønn på lik linje med det som skjer etter vanlige regler for arbeidslivet ellers. Ulegitimert fravær trekkes i lønn. Skatt skal betales etter vanlige regler som gjelder for lønnsmottakere. Dette skal være et reelt tilbud og et bedre alternativ enn sosialhjelp, og den enkelte skal ikke kunne velge sosialhjelp framfor et individuelt tilbudt program fra kommunen. En samlet komite ber kommunene innføre en streng praksis, slik at tilbudet blir obligatorisk for alle. Det er kommunene som skal gjøre jobben med å få dette til å virke. Kommunene er positive, og de fleste er enige i at ordningen kan tre i kraft fra 1. september 2004 som en obligatorisk ordning. Derfor går komiteen inn for det. Det positive er at mange kommuner svarer at de også kan tenke seg å igangsette ordningen allerede fra i høst. Derfor går vi inn for at de som ønsker det, kan sette i gang fra 1. september 2003, men da som en frivillig ordning for kommunene. Men dette har noen kostnader for kommunene som Regjeringen ikke har tatt høyde for. Regjeringen foreslår at integreringstilskuddet skal økes med 6 500 kr pr. deltaker pr. år de første to årene, og at det skal gis mindre de siste tre årene – altså ingen total økning. Kommunenes Sentralforbund mener programmet vil koste 46 000 kr pr. deltaker pr. år i ekstrautgifter for kommunene, og at det må innføres et ekstra tilskudd de første to årene programmet er obligatorisk. Men det er ikke regjeringspartiene enige i. Det er ikke lenge siden Kristelig Folkepartis landsmøte. På det møtet ble det vedtatt at det skulle bli slutt på å sende nye underfinansierte reformer ut i kommunene. 14 dager etterpå er det nettopp det som skjer. Arbeiderpartiet vil sterkt advare Stortinget mot nok en gang å sende en kostbar reform ut til kommunene uten at det følger penger med. Skal vi lykkes med dette viktige arbeidet, kan ikke Stortinget fraskrive seg ansvaret og la kommunene betale regningen, spesielt ikke i dagens situasjon, hvor kommunene sliter med svært trang økonomi og må kutte i skoletilbudet, i tilbudet til de eldre og i helsetjenestene. Derfor ber Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet om at Regjeringen kommer tilbake til Stortinget med en fullfinansiering av ordningen, og at kostnadene innarbeides i budsjettet for 2004. Fremskrittspartiet sitter fortsatt på gjerdet. Men etter at Fremskrittspartiet under budsjettbehandlingen i fjor høst gikk inn for 1 milliard kr mer til kommunene enn Regjeringen gjorde, samt gikk inn for 500 mill. kr til kommunene for å dekke økte utgifter til sosialhjelp i forbindelse med de store strømregningene tidligere i vår, er det grunn til å håpe at Fremskrittspartiet ikke vil pålegge kommunene en ny stor reform og en ny stor utgiftspost uten at det følger penger med. I så fall er det bare å konstatere at Fremskrittspartiet aksepterer at dette vil gå ut over andre tjenester i kommunene, som dårligere skole, dårligere eldreomsorg og dårligere helsetilbud. Så til bosettingsordningen. Her lider regjeringspartiene nederlag. Et flertall i komiteen, bestående av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, SV og Senterpartiet fremmer forslag om at kommunene ikke har plikt til å gi et introduksjonstilbud til dem som bosetter seg i kommunen, utover det som avtales mellom UDI og kommunen etter de nye bosettingsreglene. Dette flertallet mener at å endre de nye kriteriene for bosetting, vil undergrave hele bosettingsmodellen. som fungerer bra. At det sitter flere tusen i mottak som har fått oppholdstillatelse, men ikke bosettingskommune, er Regjeringens ansvar. Det koster penger, det ser vi i revidert nasjonalbudsjett. Men å prøve å skyve dette ansvaret over på kommunene er frekt. Det er mange grunner til at kommunene ikke makter å bosette flere. Dårlig kommuneøkonomi er en vesentlig faktor. Husbankens rammer for tilskuddsordninger er en annen. Tilskuddene har gått vesentlig ned siden Bondevik II overtok. Dette er bremseklosser for bosettingen, som Regjeringen kunne ha gjort noe med. Isteden prøver de nå å skyve ansvaret over på kommunene. Norskundervisningen i mottak er tatt bort fra årsskiftet. Det blir vanskeligere å integrere når mange sitter i mottak i lang tid mens søknaden behandles, uten at det gis tilbud om norskopplæring. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet fremmer derfor forslag om at norskopplæring i mottak innføres igjen for alle, med unntak av de asylsøkerne som er i kategorien antatt grunnløse. Så til en feil i innstillingen. På side 30, vedtak E, siste linje, skal det etter «Husbankens bostøtte» stå «fra 1. september 2003» istedenfor det som står, «som om de var trygdede». Det riktige forslaget står for øvrig på side 21. Jeg ber om at komiteens innstilling til vedtak E blir rettet opp.
Saksordfører har gjort oppmerksom på en oppretting, som vil bli notert. Det blir replikkordskifte.
Signe Øye sa at det på enkelte punkter er stor uenighet. Jeg har lyst til å si at når det gjelder introduksjonsloven, er det faktisk stor enighet i komiteen. Men jeg går ut fra at hun tenkte på ett område, nemlig bosetting i kommunene. Status i dag er at det er flere tusen som venter på bosetting, og kommunene vegrer seg av ulike årsaker. Likevel har flertallet i komiteen i dag stadfestet at de ønsker en styrt bosetting. Man kan altså ikke ta individuelle avgjørelser. Hvis en selv tar initiativ og flytter til en kommune og skaffer seg bosted, vil flertallet, deriblant Arbeiderpartiet, nekte introduksjonsordning. Det er et tankekors, for vi bor i et fritt land, og vi kan flytte hvor vi vil. Er det slik at Arbeiderpartiet med dette ønsker en enda tregere bosetting enn den vi sliter med i dag?
Nei, Arbeiderpartiet ønsker ikke en tregere bosetting. Vi ønsker at bosettingen skal gå hånd i hånd med det som kommunene og UDI blir enige om. Men da er ikke veien å gå å gjøre det som representanten Holmberg fra Høyre går inn for, å pålegge kommunene å gi et introduksjonstilbud til noen som plutselig dukker opp i kommunen, uten at kommunen har vært medansvarlig for det. Den gode bosettingsavtalen som vi har nå, og det at kommunene er svært villige til å ta imot ganske mange, gjør at dette fungerer bra. Derfor er vi sterkt imot å endre denne modellen nå. Men hvis kommunene ikke har penger eller ikke får tilskudd fra Husbanken, slik at de kan skaffe boliger, er det klart at det blir vanskelig å ta imot flyktninger.
Saksordfører, representanten Signe Øye fra Arbeiderpartiet, har helt rett i at det i vesentlig grad er stor enighet om et obligatorisk introduksjonsprogram. Men når vi har fått et vedtak her, ser jeg for meg at vi kan gå i den fellen at vi tror at da er jobben gjort i forhold til integreringsprosessen, noe som jeg vil advare sterkt imot. Derfor har jeg et spørsmål til representanten Øye fra Arbeiderpartiet. Når vi nå har fått på plass denne lovendringen, på hvilke andre områder ser Arbeiderpartiet at det er nødvendig med regelendringer eller lovendringer for å videreføre eller forsterke integreringsprosessen, ut fra det store antall innvandrere som allerede er i Norge i dag, men også ut fra de prognosene som viser Regjeringens fallitt – kan man si – i forhold til den økte asylinnvandringen til Norge?
Ja, jeg er enig i at når det gjelder selve innholdet av loven, så er det stor enighet, og det er også stor tro på at dette skal bli en ordning som vil gi et løft i forhold til integreringsarbeidet her i landet. Men det er ingenting som gjør seg av seg selv. Det er helt klart at det er, som jeg sa, veldig mange forutsetninger som må oppfylles for at vi skal lykkes. Og det er veldig viktig at vi nå lykkes, også for at vi ikke skal stå her om fem nye år og si: Beklager, vi klarte det ikke denne gangen heller. Jeg tok i mitt innlegg opp en del av de forutsetningene som Arbeiderpartiet la til grunn, bl.a. at kommunene må få økonomi til å kunne gjøre dette. Hvilke andre områder ser Arbeiderpartiet for seg? Jo, allerede i innstillingen ber vi om en ny utredning i forhold til andre grupper, bl.a. de som kommer som familiegjenforente. Vi vet at det er en stor gruppe fortsatt som ikke vil bli ivaretatt på samme måten som dem som nå får et introduksjonstilbud.
Vi er jo i all hovedsak enige med Arbeiderpartiet, og vi står sammen om både de fleste forslagene og innstillingen. Men det er tre punkter som vi er uenige om. Jeg tenkte jeg skulle se om jeg fikk tid til å spørre representanten Øye om alle sammen. Det ene er at hun understreker veldig sterkt hvor viktig det er å sørge for at bostøtteordningen gjelder alle, allerede fra og med 1. september i år, fordi kommunene bare venter og lengter etter å komme i gang med dette. Hvorfor ønsker da ikke representanten Øye og Arbeiderpartiet å utvide bostøtteordningen og presisere at den bør gjelde alle, uavhengig av om de bor også i boliger som er på under 40 m2? Hvis man ikke inkluderer også disse menneskene, så vil det bli svært mange mennesker som vil få problemer med høye husleier i storbyene, der det er veldig mange mennesker som bor på under 40 m2.
Jeg skal svare på det ene spørsmålet. De to andre fikk jeg ikke. Det gjelder bostøtteordningen og det at vi ikke går inn for å utvide den nå til å gjelde også dem som bor i en leilighet på under 40 m2. Statsråden har signalisert at hun vil komme tilbake til det spørsmålet ganske snart. Jeg tror at det nå er klokt at vi forholder oss til ting i riktig rekkefølge. Det er slik at sannsynligvis vil også Arbeiderpartiet gå inn for at den regelen blir opphevet, men vi mener at den runden skal vi ta når vi får dette samlet, og da skal det ikke gjelde bare innvandrere, men også alle andre her i landet.
Replikkordskiftet er omme.
Individuelle handlingsplaner står helt sentralt i det toårige introduksjonsprogrammet som kommunene fra 1. januar 2004 skal innføre for nyankomne innvandrere. Alle partier er enige om intensjonene. Samtlige partier støtter innholdet og minstekravet, som inneholder norskopplæring, samfunnskunnskap og kvalifisering til arbeid, og at deltakerne skal få økonomisk støtte som knyttes opp mot pliktig deltakelse, i stedet for å motta sosialhjelp, og samtlige partier mener videre at den enkelte kommune står fritt til å forme innholdet ut over minstekravene. Det er med andre ord bred enighet om den loven som nå i dag skal vedtas. Det er ikke usannsynlig at den brede enigheten skyldes både sakens forhistorie og det faktum at 26 forsøksprosjekt i 29 kommuner, eller bydeler, siden 1999 har gjort at man har opparbeidet seg en betydelig erfaring og stor kompetanse i forhold til å tilby en introduksjonsordning for nyankomne innvandrere. I tillegg til forsøkskommunene er de aller fleste av høringsinstansene også positive til lovforslaget og intensjonene, og de støtter prinsippet om kvalifisering og stønad. Sluttrapportene fra de nevnte forsøkskommunene gir en god bekreftelse på at dette er veien å gå for det kommunale kvalifiserings- og integreringsarbeidet. Selv er jeg overbevist om at det er viktig å innføre en introduksjonsordning der både deltaker og kommune avtaler et individuelt tilrettelagt program for den enkelte. Min egen hjemkommune, Skien, har vært en av forsøkskommunene. Og som nyvalgt ordfører da Skien ble med på forsøket, fulgte jeg ordningen med interesse, ikke bare i egen kommune, men også på sentrale samlinger både i Arendal og i Oslo. Jeg synes derfor det er verdt å merke seg at Skien – i likhet med andre forsøkskommuner – understreker viktigheten av at tilbudet om introduksjonsprogram skal være forutsigbart for alle nyankomne innvandrere i landet. Stortingsflertallet bad Regjeringen gjøre introduksjonsordningen obligatorisk. I tillegg foreslås det også andre lovendringer som er helt i tråd med forsøkskommunenes erfaringer, for det har vært hindringsfaktorer av både praktisk og organisatorisk art. Eksisterende lovverk gjør det komplisert å tilby et alternativ til sosialhjelp, og mange av prosjektkommunene ser derfor fram til en lov om introduksjonsordning for nyankomne innvandrere. Det blir en lov som forenkler, og det blir en lov som forbedrer. Viktigheten av at kommunene gjør et godt og planlagt integreringsarbeid, kan ikke understrekes nok. Det er viktig av flere årsaker, og jeg skal kort nevne tre av dem. For det første vil innføringen av et individuelt tilrettelagt obligatorisk introduksjonsprogram gi den enkelte innvandrer mye bedre muligheter til raskt å bli fortrolig med norsk språk, norsk kultur og norske samfunnsforhold. Med Aetat som samarbeidspartner bør den enkelte kommune raskere kunne tilby sine arbeidssøkere med innvandrerbakgrunn ordinært arbeid. Jeg synes at NHO sier det godt i sin høringsuttalelse til komiteen: «Arbeidslivet stiller i dag store krav til språkkunnskaper på de fleste områder. En innvandrer som kommer til Norge har vanligvis behov for individuell tilpassing når det gjelder norsk språk, kulturforståelse og fagkunnskap før de kan fungere godt på en arbeidsplass. Individuell tilpasning bør tidlig ta utgangspunkt i den enkeltes ønsker og bakgrunn samtidig med arbeidslivets behov. Et introduksjonsprogram vil skape struktur i tilværelsen tidlig etter ankomst og bidra til at personer lettere kan fungere i arbeidslivet.» Å bli en naturlig del av det norske samfunnet er viktig for den voksne innvandrer, men det er også svært viktig for innvandrernes barn. Mitt andre poeng er at svært mange uheldige episoder i barnehagen, på skolen eller på andre barne- og ungdomsarenaer kan unngås dersom voksenpersonene er godt integrerte, kan språket og kjenner kulturen og de norske samfunnsforholdene. Også innvandrernes egen kultur og egne verdier kan da bedre formidles til de voksenpersonene barna daglig må forholde seg til. God kommunikasjon forhindrer misforståelser og øker toleransen. En god integreringspolitikk vil bedre få nyankomne innvandrere over fra passiv støtte til aktivt arbeid. Den enkelte blir mer selvhjulpen, får bedre selvfølelse og bedre livskvalitet. I tillegg til at den enkelte får gevinst, vil også storsamfunnet høste frukter av et godt integreringsarbeid. Innvandrere som får god oppfølging, kommer raskere i jobb. Dermed vil behovet for sosialhjelp reduseres eller bli borte. Verdiskapingen i samfunnet økes, og kommunene får økte skatteinntekter. Nettopp kommunenes situasjon er det tredje området jeg vil trekke fram som argument for introduksjonsordningen. På sikt vil loven innebære en økonomisk innsparing for kommunene, i tillegg til gevinsten for det enkelte menneske. Ikke overraskende peker mange av høringsinstansene på kommunenes økonomiske situasjon. Både KS og flere kommuner mener en innføring av ordningen vil medføre økte kostnader. Det hørte vi også i innlegget fra saksordføreren. Det er klart at dette er signaler som tas på alvor, og jeg viser her til at regjeringspartiene ikke har noe ønske om at kommunene skal bli påført ekstra kostnader i forbindelse med gjennomføringen av den obligatoriske introduksjonsordningen. Dette framgår i egen komitemerknad. I Høyre er vi enig med Regjeringen i at selve opplæringselementene i introduksjonsprogrammet ikke vil bety nevneverdige merutgifter for kommunene. Dette er fordi de aller fleste kommunene i dag driver opplæringstiltak overfor nyankomne innvandrere – særlig norskundervisning, men også en rekke andre tilbud. I en overgangsperiode vil imidlertid ordningen nok medføre nye administrative kostnader. Dette behovet møter Regjeringen ved å omfordele integreringstilskuddet, slik at kommunene får mer av totalbeløpet de to første årene. Satsene for integreringstilskudd til kommunene blir dessuten vurdert med bl.a. utgangspunkt i det årlige resultatet fra Beregningsutvalget. Det vil være både naturlig og nødvendig at Regjeringen kommer tilbake til innpassing av eventuelle merutgifter i forbindelse med omlegging av integreringstilskuddet, intensivering av norskopplæringen og utvidelse av ordningen med bostøtte i de årlige forslagene til statsbudsjett. Det er jo i forbindelse med behandlingen av statsbudsjettene at det er naturlig å diskutere økonomi. Vi viser ellers til ordningen med de årlige konsultasjoner mellom KS og Kommunal- og regionaldepartementet. Jeg vil understreke at her har KS en viktig jobb å gjøre. De har jobbet lenge og mye med introduksjonsordningen fram til nå, og de vil helt sikkert fortsatt følge opp og ivareta kommunenes interesser i så måte. Jeg har stor tro på den konsultasjonsordningen som er etablert. For øvrig vil jeg påpeke at det allerede på inneværende års budsjett ble bevilget 7 mill. kr til UDI, slik at prosessen overfor kommunene kunne igangsettes. Videre ble også posten Kommunale innvandrertiltak økt med 30 mill. kr, nettopp for å støtte opp om kommunale opplæringsprogrammer for nyankomne flyktninger og innvandrere. Vi er altså godt i gang, og her, som på mange andre områder, vil mye være opp til den enkelte kommunes vilje og evne til å utøve et godt håndverk. Etter statlige retningslinjer skal kommunene gi nyankomne innvandrere et introduksjonsprogram. Rammene blir lagt og mulighetene gitt. Høyre er fornøyd med at det er en enstemmig komite som står bak de overordnede retningslinjene. Det gir gode signaler. For Høyre er det i denne saken svært viktig å framheve det lokale selvstyret og den kommunale handlefriheten. Kommunene må selvfølgelig få velge å innføre ordninger som er bedre og kanskje mer omfattende enn hva loven legger opp til, men det må være opp til den enkelte kommune, ut fra egen, selvstendig vurdering av sitt totale ressursgrunnlag. Det er i kommunenes egeninteresse å drive et så godt integreringsarbeid som mulig. Det gir mer igjen for pengene. Det gir også kommunenes innbyggere et bedre lokalmiljø. På flere områder gir komiteen uttrykk for den samme holdning. Det borger bra for vårt framtidige lokale demokrati når partiene på flere områder i denne saken henviser til det lokale selvstyret og de vurderingene som der kan – og skal – foretas. Jeg har her valgt å trekke fram det positive i forhold til kommunenes egne, frie vilje. Jeg kunne lett ha pekt på de områdene hvor opposisjonen er langt mer detaljerende enn jeg setter pris på.
Det blir replikkordskifte.
I dag har me ein kommunesektor som slit veldig økonomisk. Me opplever stadig kutt innanfor skulen og innanfor eldreomsorga. I tillegg har me ein husbank som har for lite midlar, og mange stader i landet er det byggjestopp når det gjeld denne typen bustader. Så kjem Stortinget med ei ny reform til kommunesektoren. Meiner representanten Holmberg at kommunane skal finne rom for denne nye oppgåva, når dei allereie no varslar at dei må kutte i skulen og kutte i eldreomsorga? Meiner representanten Holmberg at reforma blir vellykka dersom ein ikkje stiller krav om fullfinansiering? Og vil Høgre i så fall vere med på kravet om at alle nye reformer heretter skal fullfinansierast?
Vi har en årelang tradisjon her i landet for å ta imot innvandrere og flyktninger. Kommunene har drevet med bosettingsarbeid i mange, mange år. Det er ikke noe revolusjonerende nytt vi behandler her i dag. Vi pålegger kommunene å innføre en obligatorisk introduksjonsordning. Det er utelukkende positivt. Bosettingsarbeid har kommunene drevet med også tidligere. Vi er i forbindelse med alle statsbudsjetter innstilt på å diskutere og se på de rammene vi legger. Til høsten får vi en boligmelding, som vi også skal diskutere i forhold til det norske folk. Jeg er ganske sikker på at vi får et vellykket resultat av integreringsordningen, for det er i kommunenes egen interesse å drive et godt integreringsarbeid. Kommunene får integreringstilskudd nå som før. De må organisere seg på en litt annen måte, men oppgavene har vært der tidligere også.
Det representanten Holmberg har helt rett i, er at vi har årelang erfaring med integrering. Men det representanten Holmberg ikke tar med, er at vi har årelang dårlig erfaring, med et elendig resultat. Med den reformen, eller loven, som vi behandler i dag, får vi tro at vi greier å snu den trenden. Jeg registrerer også at representanten Holmberg sier at hvis vi når målet, får oppfylt de intensjonene vi har, så vil det gi gevinst ikke bare for kommunene, men for samfunnet generelt. Jeg vil utfordre representanten Holmberg på følgende: Vil det også gi gevinst på sikt, når vi vet at Høyre ikke har noen begrensninger i forhold til innvandring, når Høyre nå ønsker å lette innvandringen ved å si nei til overgangsordninger i forhold til EUs utvidelse, når de sier ja til økt arbeidsinnvandring fra utenfor EØS-området, og når de sier ja til å utvide asylinstituttet til også å gjelde for folk som er forfulgt basert på kjønn?
Jeg vet nesten ikke hvordan jeg skal takle slike påstander. Vi har lang erfaring med integrering. Det er svartmaling når Per Sandberg sier at vi har et elendig resultat. Det er gjort mye godt arbeid i veldig mange kommuner. Det er klart at det har vært enkelte uheldige episoder, og at det er enkelte områder hvor vi har problemer. Vi har også kommuner som ikke ønsker å ta imot innvandrere. Vi har mange utfordringer på dette området. Det er løgn å påstå at Høyre ikke har begrensninger. Høyre ønsker en god integrering, og en god integrering forutsetter at vi håndterer dem som kommer til landet, på en fornuftig måte. Vi skal ha et lovverk og et regelverk som gir stramme rammer, og vi skal håndtere det godt innenfor de rammene og de reglene vi har. Det er Høyres største ønske, og vi har en statsråd som har grepet fatt i dette området, og som har gjort mye godt arbeid.
Presidenten vil påtale at det å si at en annen representant lyver, neppe er i tråd med god parlamentarisk språkbruk.
Til det forrige replikksvaret vil jeg si at det viktigste er vel å sørge for at vi har en human flyktning- og innvandringspolitikk, i tråd med internasjonale konvensjoner og det som har vært tradisjonen her i landet. Alle er enige om at det vil lønne seg å innføre disse introduksjonsprogrammene som vi nå planlegger, både menneskelig for dem det gjelder, og for kommunene og samfunnet som helhet. Det som er den store utfordringen her, er at kommunene har sagt klart fra at det ikke følger nok penger med. Vi er i ferd med å innføre nok en statlig reform der det ikke følger full pott med. Løftet fra Regjeringen var at det skulle komme bostøtte, de skulle sørge for at det ble mer penger i de første årene, og så skulle de sørge for at det kom mer støtte gjennom Aetat. Men i svar på spørsmål fra SV kommer det klart fram at det i utgangspunktet ikke kommer noe særlig mer penger til Aetat, og bostøtten er tenkt å omfatte vesentlig færre. Derfor spør jeg: Hvordan har Høyre tenkt å sørge for at dette blir skikkelig finansiert?
Hvis Heikki Holmås hadde fulgt med da jeg holdt innlegget mitt, hadde han oppfattet hva som er Høyres holdning. Integreringstilskudd har kommunene allerede. For å imøtekomme det behovet som er i de to første årene i forbindelse med en omlegging av ordningen, blir satsene økt de to første årene, mens de blir mer normalisert utover i perioden. Så har vi behandlingen av de årlige budsjettene, hvor vi får diskutere situasjonen ut fra de rapporter som Beregningsutvalget skal gi på dette området. Det er klart at vi følger situasjonen med argusøyne. Men mitt hovedpoeng er at dette faktisk ikke medfører noe voldsomt nytt for den enkelte kommune. Den enkelte kommune har allerede i dag et integreringsarbeid. Det er snakk om å organisere det på en annen måte, og forbedre det på visse punkter. På enkelte områder krever det omlegginger og styrkinger. Og Aetat har nå blitt styrket med 300 stillinger, nettopp for at de skal få til et bedre samarbeid med kommunene.
Replikkordskiftet er avsluttet.
La meg først si at jeg ikke tar så voldsomt skade av å bli kalt løgner av Høyres representanter, for det begynner å bli en gjentakelse som jeg på en måte aksepterer, ut fra at jeg innser at Høyre har veldig store problemer med å akseptere at de er på feil kurs og ikke greier å korrigere kursen slik at de klarer å gjøre noe med problemet. Og nå, etter siste replikkordskifte, har jeg forstått det. Nå har jeg forstått hvorfor denne regjeringen, med en Høyre-statsråd, ikke evner å gjøre noe med verken innvandringsproblemene eller integreringsproblematikken. Det er fordi de ikke erkjenner at det finnes problemer, i motsetning til et samlet storting den 18. april i fjor, der alle partier signaliserte at integreringsprosessen i Norge har vært mislykket. Og da forstår jeg godt at vi står fast, slik som vi gjør. Jeg har tidligere i dag også blitt anklaget av statsråden for å skifte argumentasjon fra sak til sak. Det er mulig, det, og derfor ville jeg på en måte si fra med en gang om at når Fremskrittspartiet snakker om integreringspolitikk, greier vi å se bredden. Vi står ikke fram, slik som statsråden og enkelte andre politikere gjør, og sier at det er en forskjell mellom integreringspolitikk og innvandringspolitikk. Vi forholder oss faktisk til det som statsrådens kollega i Danmark sier og holder fast ved. Hvis vi skal lykkes med integreringsprosessen, er vi nødt til å se den i sammenheng med den type innvandring vi har til Norge, uavhengig av hvorvidt det er asylinnvandring, hvorvidt det er arbeidsinnvandring, eller hvorvidt det gjelder familiegjenforening. Poenget er at vi må akseptere at her snakker vi om omtrent hundre forskjellige nasjoner, her snakker vi om hundre forskjellige kulturer og hundre forskjellige tradisjoner. Da nytter det ikke å grave seg ned i sanden og si at integrering ikke har noen sammenheng med de menneskene som kommer til Norge. Det er her Fremskrittspartiet skiller seg vesentlig ut i forhold til alle de andre partiene – og tar ansvar. Jeg er veldig glad for at i hvert fall vi i Fremskrittspartiet i Norge får relativt stor støtte fra alle land i EU – jeg gjentar: fra alle land i EU. Selv om det har vært påpekt at den prosessen som danske Venstre har gjennomført i forhold til å gripe problematikken, i vesentlig grad har blitt kritisert av norske politikere, har den nå fått vesentlig aksept i resten av Europa. Danmark har vært en bjelleku – ja vel – men nå brer prosessen seg som en vind i Europa, og til og med høykommissæren ser at en del av det som Danmark har gjort, også Dansk Flyktningråd, er riktig. Men her i Norge står vi fortsatt fast på og snakker om enkeltgrupper. Det er å tenke selektivt, og derfor tar vi avstand fra det. Derfor blir Fremskrittspartiet stadig vekk beskyldt for å ha en skjult agenda, å nøre opp under fremmedfrykt, osv. Jeg innser at det tar tid. Jeg synes det er trist at vi det siste året har opplevd så mange situasjoner som har bekreftet at vi er i en situasjon som krever handling, og krever handling nå. Ikke minst krever det handling når vi ser hva Regjeringen og flertallet i Stortinget ønsker i en videre prosess. Fremskrittspartiet har fremmet mange forslag her i dag. Mange av dem har vært fremmet tidligere, så partiene her i salen kan ikke si at dette har de ikke hatt til vurdering, eller at forslagene har vært fremmet på et tidspunkt da de ikke har hatt tid til å vurdere dem. Det blir for dårlig. De har hatt år til å vurdere disse tiltakene som Fremskrittspartiet legger fram forslag om i dag. Det burde ha vært enkelt å innse hva vi er utsatt for. Ellers må jeg si at det introduksjonprogrammet som foreligger til behandling nå, er Fremskrittspartiet veldig glad for. Jeg husker, og jeg skulle gjerne ha sitert mange utsagn fra forskjellige politikere, da vi første gangen fremmet krav om obligatorisk norskundervisning for innvandrere – ja, da var vi selektive! Da var vi rasister! Da hadde vi også en fremmed agenda! Men nå i dag, nesten 15 år etter, står altså flertallet i Stortinget og skryter av at det er veldig nødvendig. Jeg er glad for det. Jeg er også veldig glad for at de slutter seg til at samfunnslære skal være en del av dette, og jeg er glad for at også arbeidstrening skal være en del av det. Men at det skal ta så lang tid før det går opp for de politiske miljøene at disse grepene skulle vært tatt for 20 år siden! Derfor er utfordringene i dag av et slikt omfang at jeg tror vi må tenke lenger enn det introduksjonsprogrammet som foreligger her. Derfor har Fremskrittspartiet fremmet mange alternative forslag, som vil bli nedstemt i salen i dag. Så vil det sannsynligvis ta tre-fire år – hvis det da ikke er en eller annen som hvisker statsråden i øret at det burde vi ha gjort noe med, og så blir de tilfreds med det, for da har de i hvert fall sagt til Regjeringen at her er det et problem. Men det er ikke måten å drive politikk på. Hvis en skal drive politikk, må en handle. Jeg synes ærlig talt at det burde være mulig å overskride partigrenser i slike sammenhenger. Men vi har også forhåpninger. Vi har forhåpninger om at dette introduksjonsprogrammet vil hjelpe. På den andre siden er vi veldig redde for at introduksjonsloven – når den trer i kraft – ikke vil få den betydningen som den kunne hatt, når flertallet i denne salen viderefører en enorm innvandring i tillegg. Både asyltilstrømningen, arbeidsinnvandringen og utvidelsen av asylinstituttet vil medføre at det kommer enda flere folk til Norge. Samtidig som vi skal takle utfordringene med alle de menneskene som nå skal integreres, åpner flertallet for ytterligere utfordringer, ved å øke innvandringen til Norge. Når jeg sier det fra Fremskrittspartiets side, er det fordi jeg har en skjult agenda, selvfølgelig. Derfor har vi i Fremskrittspartiet også sagt at hvis vi skal greie prosessen med integrering, må statsråden, Regjeringen og stortingsflertallet på et eller annet tidspunkt forstå at det er en sammenheng – med alle de menneskene som kommer i morgen, de som kommer neste år, og de som kommer i 2005, for de vil påvirke prosessen. I forhold til det jeg åpnet innlegget mitt med, vil jeg bare si – jeg skal kanskje ikke bruke så mye tid på det – at jeg så jo også at representanten Holmberg ble veldig engasjert, og nærmest hissig, i forhold til at jeg beskyldte Høyre for en del ting, og at det er interessant å merke seg at innvandringspolitisk talsmann i Høyre ikke har registrert at det det siste året har kommet en hel mengde rapporter og utredninger, det har kommet forskning, det har kommet bøker og nå sist en vesentlig rapport fra en organisasjon som har kjennskap til problematikken, som påpeker at vi har et kjempeproblem hvis vi ikke tar noen grep nå. Hvis representantene på Stortinget verken har interesse av å ta med seg de synspunktene som kommer fra fagmiljøene og fra de organisasjonene som får tilskudd fra staten for å se på problemet, og heller ikke tar med seg de signalene som kommer fra resten av Europa, da er store deler av introduksjonsprogrammet bortkastet. Jeg regner med at jeg har snakket på meg noen replikker. Det ser jeg ikke bort fra. Til slutt vil jeg fremme de meget gode forslag som Fremskrittspartiet har i innstillingen. Jeg synes det er trist at ikke flertallet i Stortinget nå kryper, rett og slett, til korset og innser at disse forslagene er nødvendige hvis vi skal lykkes på sikt med integreringsprosessen.
Representanten Per Sandberg har tatt opp de forslag han refererte til. Representanten har helt rett i at han har pådratt seg noen replikker. Det blir replikkordskifte.
Fremskrittspartiet bidrog til å sikre kommunene 1 milliard kr mer under behandlingen av statsbudsjettet i høst. Representanter fra partiet har i ettertid vært svært så offensive, og fortalt det norske folk at de har bidratt til at kommunene fikk mer penger. Samtidig viste Fremskrittspartiet et engasjement for å sikre velferden ute i kommunene ved å gå inn for den bevilgningen. Nå har Fremskrittspartiet igjen en mulighet til å vise at de mener noe med satsingen i kommunesektoren, hvis de går inn for å stemme på SV, Senterpartiet og Arbeiderpartiets forslag om å fullfinansiere denne reformen. Representanten sa at skulle man drive politikk, måtte man handle. Derfor er jeg veldig spent på handlekraften til Fremskrittspartiet og representanten Sandberg når det gjelder å gi kommunene en mulighet til virkelig å få til en god reform.
Ja, vi skal vise handling. Men jeg er tilbøyelig til å holde representanten Øye litt lenger på pinebenken. Årsaken til det er at vi i Fremskrittspartiet har en innstilling som medfører at dette introduksjonsprogrammet vil medføre mindre utgifter for kommunene enn det flertallet har innstilling om. Men det er klart at hvis det er slik at flertallet ønsker å bruke mer penger enn det vi gjør, og vi taper den voteringen, er det opp til oss å vise ansvar ved at vi subsidiært går inn for et forslag som sikrer at kommunene kan få fullfinansiert reformen. Det har representanten Øye helt rett i. Det har vi rett og slett programfestet. Det skal ikke være mulig, uansett regjering, å fatte noe vedtak som medfører at pengene ikke følger med ut i kommunesektoren. Jeg tror faktisk jeg vil avvente det til lenger ut i debatten, og kanskje til etter votering. Men nå har jeg likevel sagt så mye at representanten Øye kanskje er blitt litt beroliget i forhold til det.
Jeg håper at representanten Sandberg ikke venter til etter votering, men avklarer det før votering, slik at vi i hvert fall kan være klar over hva det er vi bestemmer her på Stortinget. Jeg skulle si én ting: SV er uenig i en god del av de forslagene som Fremskrittspartiet stiller opp. En del av dem har vi behandlet tidligere, og vi har på en måte varierende standpunkter til dem. Hovedårsaken til det er at SV er uenig med Fremskrittspartiet i at – noe som åpenbart er Fremskrittspartiets poeng – man får den beste integrering hvis folk kryper. Jeg la merke til at han også ville at vi andre stortingsrepresentanter skulle krype til korset, men det har vi altså ikke noen tro på. Vi er opptatt av at folk skal få en god start, og at vi må stille betingelser. Vi må gi folk gulrøtter, og så må vi stille betingelser til deltakelse i forhold til den integreringsprosessen som skal i gang. Det er resten av representantene her i salen enige om. Min utfordring til Fremskrittspartiet er: Hvorfor vil ikke Fremskrittspartiet være med på forslaget fra flertallet, nemlig å gi de andre menneskene som kommer hit til landet, retten til å være med på introduksjonsprogram?
For det første tror jeg nok jeg kan vente atskillig lenger. Jeg venter i hvert fall til votering i Stortinget før jeg tar noen beslutning. Dette trenger ikke avgjøres i dag, faktisk, for dette er jo et forslag som skal oversendes Stortinget. Når vi innskrenker deltakelse i programmet til enkelte grupper, har det rett og slett sammenheng med det representanten Holmås og flertallet i Stortinget står for, nemlig en enormt liberal innvandringspolitikk i forhold til både asyl-, flyktning- og gjenforeningspolitikk. Hvis vi skal åpne for alle disse gruppene til å delta i dette introduksjonsprogrammet, snakker vi om enorme summer. Da er det spørsmål om hvorvidt kommunene greier å takle dette. Bare i fjor kom det 15 000 mennesker til Norge på familiegjenforening. Videre var det vel 5 000 som fikk opphold på humanitært grunnlag, pluss 1 000 kvoteflyktninger og så arbeidsinnvandring i tillegg. Derfor sier vi i Fremskrittspartiet at vi vil være tilbakeholdne her, samtidig som vi sier at forsørgeransvaret når det gjelder ektepar, bør hvile på den ene ektefellen.
Framstegspartiet er positivt til det nye introduksjonsprogrammet. Det skulle eigentleg berre mangla, for det er sant at Framstegspartiet lenge har gått inn for ei betre norskopplæring og ei større vekt på opplæring i samfunnsforhold. Og no kjem det altså. Men så er likevel Framstegspartiet sin påstand at Regjeringa ikkje gjer noko, endå Regjeringa faktisk returnerer grunnlause flyktningar fortare enn før og faktisk har fått redusert denne straumen frå 40 pst. i fjor til 10 pst. i år. Det må jo bety noko. Kva meiner Framstegspartiet at ein skal gjera med menneske som kjem til grensa vår og ber om vern? Skal vi sjå bort frå at mange faktisk treng vern i vår verd, sjå bort frå internasjonale konvensjonar og senda dei hovudstups ut att til sin skjebne, utan å undersøkja sanningsgehalten? Det er det som er problemet. Det er det som tek tid, å undersøkja sanningsgehalten i flyktningane sine historier. Er ikkje Framstegspartiet uroa over at vi faktisk kan late forfølgde menneske i stikken dersom vi er for hardhendte på dette området?
Representanten må gjerne vise til, på lik linje med det statsråden og Høyre gjør, at det er 30–40 pst. reduksjon når det gjelder ubegrunnede søknader. Jeg forholder meg til de faktiske tall, og det er at siden 1997, da Bondevik inntok regjeringslokalene første gangen, har asyltilstrømningen til Norge økt med 700 pst. I 1997 kom det 2 700, i fjor kom det 18 000. Det er de faktiske forhold jeg forholder meg til. Samtidig har antall personer som gis opphold, økt betraktelig siden 1997. Om det er ubegrunnede eller begrunnede søknader, er ikke noe argument for at vi skal gå inn for en liberal behandling av disse søknadene. Selv om 30–40 pst. av de ubegrunnede søknadene blir avvist, er det fortsatt 80 pst. som får nei til opphold i Norge. Det er de faktiske forhold. Og når vi ikke greier å få ned saksbehandlingstiden, fordi vi skal beholde alle asylsøkere nesten på samme måte som før, i motsetning til resten av Europa, får vi denne utviklingen. I forhold til menneskeretter ønsker Framskrittspartiet å styrke asylinstituttet, ikke ødelegge det, slik som flertallet gjør.
Replikkordskiftet er omme. Det er også den reglementsmessige tida for formiddagens møte. Møtet heves nå og settes igjen kl. 18.