Dette er en god dag for SV. Vi lovfester Dokument nr.8-forslaget vårt om alternative veier fram til fagbrev. Det er viktig for de elevene som sliter for å nå fram til fagbrevet innenfor 2 + 2-modellen. I tillegg til å lovfeste presiserer vi fylkeskommunens ansvar. Vi understreker at fylkeskommunen har ansvar også for disse elevene som trenger lærekontrakt, dvs. de som går direkte ut i lære etter fullført grunnskole. Vi understreker at det er fylkeskommunen som skal ha ansvaret for teoribiten på grunnkurs og for VK I. Så sier vi at også for denne delen av opplæringen vil bedriftene være en god læringsarena. Det er viktig å få sagt dette og understreke fylkeskommunens ansvar nettopp fordi bedriftene kan vegre seg hvis de frykter å bli sittende med totalansvaret. Nå understreker vi veldig sterkt at fylkeskommunen har ansvar for denne biten, og de kan ikke skyve det fra seg. Derfor er også de merknadene vi har, viktige i den forbindelse. Jeg tror dette skal bli en god bestemmelse – jeg er sikker på at det vil bli en god bestemmelse for de elevene som trenger denne formen for opplæring, dvs. å se sammenhengen mellom praksis og teori på en annen måte enn det en gjør innenfor 2 + 2-modellen. Det beste bolverk mot privatskoler er en god offentlig skole. Kvaliteten på den offentlige skolen er avhengig av flere forhold. Vi ønsker økt mangfold, vi ønsker økt lokalt engasjement, vi ønsker større lokal frihet både på organisering og tilrettelegging, og vi understreker også veldig sterkt det som gjelder individuelle læreplaner. Den enkelte elev har rett til tilpasset opplæring med individuelle læreplaner. Det er det viktig å få sagt. Klassedelingstallet som vi nå fjerner, er på mange måter et symbol på den tradisjonelle måten å tenke læring på. Det er noe vi har hentet fra den akademiske tradisjonen – den akademiske forelesningstradisjonen. Det er viktig at vi fjerner dette symbolet hvis vi ønsker å få til nye læringsarenaer, nye læringsformer og nye måter å organisere læringsarbeidet på. Dermed kan en ikke lenger dekke seg bak dette symbolet som klassedelingstall er, et symbol på en klasseorganisering. Vi har sagt og understreket veldig sterkt at elevene skal tilhøre en basisgruppe. De skal ha lokal tilhørighet til noe. De skal sosialiseres inn i en gruppe – det er viktig. Og vi kaller det «basisgruppe» for også å understreke at én spesiell lærer skal ha et spesielt ansvar for de ulike elevene. Samtidig som vi fjerner delingstallet, dette symbolet, greier vi å sikre en minstestandard. Jeg har tidligere gitt ros til regjeringspartiene for at de har vært med på å sikre ressursrammene. Når vi tar bort delingstallet som har ligget der som en nedre grense for hvor mye ressurser en kan bruke, som kanskje har vært den eneste grensen vi har hatt, sier vi at de skal fortsatt ligge der. De samme ressursrammene som en tidligere la til grunn, da man hadde delingstallet, skal ligge til grunn nå. Det blir en stor oppgave for Regjeringen og fylkesmennene ved utdanningsdirektørene å påse at dette ikke blir en sparereform. Jeg er veldig opptatt av at statsråden tar dette alvorlig og går ut og instruerer utdanningsdirektørene og fylkesmennene om at det skal være en prioritert oppgave – så lenge dette vedtaket blir stående, inntil et nytt vedtak blir fattet – å påse at dette ikke blir en sparereform når vi får fjernet dette symbolet som klassedelingstallet er. Jeg regner med at statsråden vil komme inn på det i sitt innlegg. Vi foretar også endringer i forhold til kompetansekravet for rektorer. Jeg er glad for den presiseringen vi har lagt inn i innstillingen, der vi sier at det fortsatt skal være slik at rektorer skal ha formell pedagogisk utdanning, men at det kan gjøres avvik. Det kan ansettes rektorer som mangler den formelle utdanningen, men vi understreker veldig sterkt og veldig klart at formell pedagogisk utdanning bør og skal en rektor ha. Det er faktisk viktig at den som skal lede en slik virksomhet – lederen, rektoren, er helt sentral for å få til et godt utviklingsarbeid i skolen – og som har denne oppgaven, fortsatt har en formell pedagogisk utdanning. Men vi åpner for at også andre kan ansettes.
Det blir replikkordskifte.
Fremskrittspartiet stemmer ifølge dem selv for et hastverksarbeid og holder seg for nesen. Da er det rørende å høre den totale enigheten mellom SV og regjeringspartiene. Noen får både i pose og sekk, og andre får i en stor pose. Representanter for mange av dem som er i, eller har tilknytning til, skolen – lærere, foreldre – har vært mot at en skulle endre klassedelingsreglene nå, fordi en ikke har fått avklart bl.a. hva «pedagogisk forsvarlig» i forhold til organisering er. Det skolen minst trenger, er utrygghet. Dette skal først avklares neste år. Vi skal altså vedta noe her i dag som vi ikke vet innholdet i. Er SV bare opptatt av ressurser og ikke kvalitet og pedagogisk innhold før endringer gjøres? Mener virkelig SV at de har fått i pose og sekk også på dette området?
I forhold til det Dokument nr. 8-forslaget som vi la fram tidligere, som ble nedstemt her i salen, har vi fått i pose og sekk. Vi har fått større lokal frihet, og vi har sikret ressursene. Det var det som lå til grunn for vårt forslag. Selvsagt skulle nivået har vært høyere. Sikkerhetssystemet skulle for all del ha vært høyere. Det skulle vi ønske. Men vi er sikret dagens nivå. Dermed mener jeg at vi har fått i pose og sekk. Jeg er ikke så optimistisk at jeg tror at vi som sitter sentralt, er i stand til å lage regler for hva som er pedagogisk forsvarlig. Jeg er ganske imponert over dem som sitter her i Stortinget og tror at de kan si hva som er pedagogisk forsvarlig. Det er den enkelte skole som er i stand til å gjøre det. Verken representanten Bjørnstad eller jeg er i stand til det. Nå har vi sagt at skolene får frihet til å organisere dette slik de vil. Ikke minst er det forferdelig viktig å lage nye læringsarenaer, slik at vi kan utvikle en spennende og mangfoldig skole. Det er målet vårt. Det er skolene selv som er de beste til å definere hva som er pedagogisk forsvarlig. Vi skal sette visse mål, men skolene er de beste til å gjøre den jobben.
Jeg hadde ikke tenkt å ta replikk på representanten Reikvam, for vi er jo rørende enige – men det var det han sa om skoleledelse, at merknaden betyr at rektorer bør og skal ha formell kompetanse. Jeg håper representanten Reikvam er enig med meg i at det er å trekke vår felles merknad noe langt. Vi sier at det er viktig med formell pedagogisk kompetanse, men vi åpner altså for at andre kan tilsettes som rektorer. Er det ikke å gå litt langt å si at vi her har sagt at rektorer skal ha formell pedagogisk kompetanse?
Jeg prøvde i innlegget mitt å understreke at vi har åpnet for at andre som mangler formell pedagogisk utdanning, kan ansettes. Det var en del av mitt innlegg. Det er mulig at jeg var for bombastisk, i og med at vi har åpnet for alternativer, dvs. for dem som ikke har en formell pedagogisk utdanning. Men vi understreker jo innledningsvis at formell pedagogisk utdanning er viktig, samtidig som vi åpner for at man kan ansette andre, som mangler det. At SV og regjeringspartiene er «rørende enige», trenger i seg selv ikke være galt hvis vi har et felles mål om å skape en god skole, en skole med god kvalitet, en skole med mangfold. Der tror jeg faktisk at iallfall deler av regjeringspartiene og SV har et felles mål. At vi da klarer å finne sammen om en del formuleringer som alle er tjent med, ser jeg faktisk som en fordel.
Først et lite sidesprang, i den forstand at vi alle sikkert har vært invitert til klassefester og jubileumsfester tidligere. Etter i dag skjønner jeg at vi blir invitert til basisgruppefester! Til Rolf Reikvam: Det pedagogiske innholdet og det trygghetsmessig forsvarlige skal nå ut til alle skoler og behandles der som om vi ikke skulle ha noen oppfatning om det. Da må jeg spørre: Hvorfor er det regjeringspartiene og SV selv som understreker at det er viktig at disse begrepene må defineres, utdypes og konkretiseres, og at man ber departementet behandle dette i meldingen til Stortinget i forbindelse med oppfølgingen av Kvalitetsutvalgets innstilling? Jeg går ut fra at Rolf Reikvam ber departementet legge fram for Stortinget saker som Stortinget gjerne vil ha en mening om.
Å opprettholde klassebegrepet for at man skal kunne holde fest i framtiden, synes jeg ville være ganske merkelig. Hva vi egentlig kaller det, bør være rimelig uinteressant. Det som er poenget mitt, er at den enkelte elev skal tilhøre en gruppe, føle sosial tilhørighet med et visst antall medelever. Jeg har registrert at Kvalitetsutvalget har lagt fram en innstilling. Vi er jo i den situasjon at vi har forskuttert den innstillingen på dette området, så her har jo Stortinget gjort en god jobb allerede, slik sett. De foreslår tolv basisgrupper. Om dette er en detalj som vi skal si noe eksakt om, vet jeg ikke, men sosial tilhørighet er det viktige. Når det gjelder pedagogisk forsvarlighet, miljømessig forsvarlighet osv., er det klart at vi skal sette mål. Vi skal si at elevene skal ha individuelt tilpassede opplæringsplaner, og at dette skal være obligatorisk for alle skoler. Men at vi her på Stortinget skal kunne sette oss ned og definere i detalj hva som ligger i «pedagogisk forsvarlig», regner jeg med at ingen i denne sal forventer at vi er i stand til å gjøre. Så mye erkjennelse håper jeg at det finnes blant oss.
Replikkordskiftet er over.
Dagens samfunn er i rask endring. Gjennom ny teknologi og medias påvirkning blir vi hele tiden fôret med nye impulser og ny informasjon. Midt i dette står skolen og skal være en institusjon som på en best mulig måte skal lære våre barn og unge om den verden vi lever i. Skolen skal hele tiden være oppdatert og hjelpe våre barn til forståelse og gi dem nødvendig kunnskap og evne til mestring. Dette stiller store krav til både fleksibilitet og omstillingsevne. Som politikere har vi derfor en viktig oppgave i hele tiden å passe på at de ulike avtaler og regler vi vedtar, ikke blir stående i veien for at skolen får tilpasset seg en ny situasjon. Kristelig Folkeparti mener det er av avgjørende betydning at den utdanningspolitikken vi fører, er dynamisk. Regjeringen fører en slik politikk. Skal kommuner og fylkeskommuner kunne ta ansvar for å få en best mulig skole, må de også ha mulighet til selv å velge å arbeide på nye måter. I dag fastsetter lover, læreplaner og forskrifter, i tillegg til arbeidsavtaler, grensene for organisering og arbeidsmetoder. Dette kan være et hinder for å utvikle kvaliteten på opplæringen. Samtidig er det allerede mange kommuner og fylkeskommuner som har søkt om og fått tillatelse til å gjøre forsøk med avvik fra lov, forskrift eller avtale. Det mangfoldet dette gir, tror Kristelig Folkeparti er positivt, og vi vil derfor gi enda flere denne muligheten. Det lovforslag vi behandler i dag, skal gjøre sitt til å gi større lokal handlefrihet i skolen. Dette er en pedagogisk reform som vil gi de enkelte skoler større mulighet til selv å finne de beste løsningene for sine elever. Kristelig Folkeparti vil utvikle den lokale skolen. Det betyr å gi skolen større pedagogisk handlingsrom til å utvikle sine egne prosjekter og ideer og ulike måter å organisere skolearbeidet på. Kristelig Folkeparti ønsker at skolene blir bevisste og tydelige på sin egenart og sin samfunnsbyggende rolle. Vi ønsker vide rammer, enkle sentrale regler, mer fleksibilitet og utvidet handlingsrom for lokalt mangfold. Vi vil se på etablerte system med nye briller og korrigere kursen når gode grunner tilsier det. Det synes jeg må være alles utgangspunkt nå når vi skal gå løs på debatten om Kvalitetsutvalgets innstilling. Det er derfor vi nå gir skolene mulighet til selv å organisere elevgruppene etter sine behov gjennom at klassedelingstallet fjernes. Vi tror kommunene som skoleeiere kan finne den beste måten å bruke ressursene på. Dette mener vi vil gi bedre mulighet til tilpasset opplæring på den enkelte skole. Samtidig presiserer vi at gruppene ikke skal være større enn det som er pedagogisk og sikkerhetsmessig forsvarlig. Vi har bedt departementet om å komme tilbake med en vurdering av hva dette konkret betyr. Enkelte har hevdet at man ved å oppheve klassedelingstallet egentlig gjennomfører et innsparingstiltak, ved at kommunen da skal kunne ha mange elever i gruppen for å kunne ansette færre lærere. Det er ikke riktig. Det vil ikke være mulig å endre elevgruppenes størrelse ut fra økonomiske hensyn. Ressursene i skolen sikres, slik at ulik organisering av elevgruppene kun kan gjøres ut fra pedagogiske prinsipper. Det vil fortsatt bli stilt krav til hvilken kompetanse rektor skal ha. Formell kompetanse er viktig og nødvendig i en skoleledelse. Samtidig må ikke en slik formell kompetanse være til hinder for at personer med nyttig realkompetanse skal kunne ansettes. Det skal derfor være mulig å ansette personer med allsidig og god erfaring. Regelen om klassestyrer blir erstattet av en regel om en kontaktlærer for den enkelte elev. Hver elev skal være knyttet opp til en lærer eller kontaktlærer som har et særlig ansvar for de praktiske, administrative og sosialpedagogiske elementene som har med eleven å gjøre. Det opplever jeg er i samsvar med innstillingen fra Kvalitetsutvalget, som foreslår basisgrupper på tolv elever og en basislærer. Vi mener det er viktig for elevene, og ikke minst for foreldre-skole-samarbeidet, å ha én person å forholde seg til. Det gir både trygghet og en fast ramme. Sammen med SV og Senterpartiet har Kristelig Folkeparti og de andre regjeringspartiene nå gitt et bidrag til å legge til rette for større mangfold i skolen. Derfor er jeg glad for de endringene som nå vedtas. Kristelig Folkeparti har vært opptatt av å gi større handlingsrom til den enkelte skole. Dette følger vi nå opp, også med konkrete tiltak. Vi sikrer en reform som ikke er en sparereform, men en pedagogisk reform.
Det blir replikkordskifte.
Arbeiderpartiet mener at vi burde ha ventet og behandlet også dette spørsmålet om klassedeling i forbindelse med oppfølging av Kvalitetsutvalgets innstilling. Min oppfatning har bare blitt forsterket etter den flertallsinnstillingen vi har på bordet i dag, fordi en del spørsmål knyttet til dette utsettes, en del bes det om ytterligere vurderinger og oppfølging av, og det skaper utrygghet. Hvorfor har det vært så viktig for Kristelig Folkeparti å presse fram en endring akkurat i dette spørsmålet før en har fått svar på de uklarheter regjeringspartiene selv ber om i den foreliggende innstilling? Vi har hatt klasser i så lang tid at ett år fra eller til umulig kan være det viktige. Så to enkle spørsmål om innhold: Er egentlig basisgruppe en mindre klasse? Hva er forskjellen på eventuelt en klassestyrer og en kontaktlærer?
Basisgruppene sikrer den sosiale enheten for elevene. Det vil være en fast ramme, og basisgruppene ledes av en lærer, en kontaktlærer eller en elevkontakt som tar ansvaret for hjem-skole-samarbeid, det sosialpedagogiske arbeidet, osv. Men denne kontaktlæreren har ikke eneansvar for undervisningen for disse gruppene. Det er det som er den viktige forskjellen i forhold til den klassiske klassestyrer som har hatt ansvar for mange fag i allmennlæren, og som har hatt sin undervisning. Nå er det allerede i dag mye mer fleksibelt også der, men det er i hvert fall flere som har ansvaret for opplæringen, enn bare den som er fastlærer. Det har vært viktig for Kristelig Folkeparti å sikre ressursene når vi fjerner dette. Her synes jeg vi har hatt et godt og konstruktivt samarbeid i dialogen med SV, så vi er fornøyd med det vedtak som Stortinget nå fatter.
Jeg har stor tillit til lokalpolitikere. Jeg tror at de er i stand til å få til et enda sterkere engasjement overfor sin skole enn det noen her i salen klarer overfor en skole ute i en kommune. Jeg synes at de aller fleste av oss skal erkjenne det. Likevel er mange av dem i en situasjon der de blir presset til å kutte innenfor offentlig sektor. Det er vi som legger rammene for dem, som gjør at de er nødt til å kutte innenfor offentlig sektor. Jeg tror ikke at det fins en eneste lokalpolitiker som synes det er noe særlig godt å begynne å kutte i skolebudsjettene. Men de kan jo føle at de blir presset til å gjøre det. Dette er ikke en sparereform, men det er klart at hvis vi hadde fjernet delingstallet uten å legge inn noe annet – iallfall klart ut fra mitt synspunkt – ville det vært lettere for lokalpolitikerne, en får nesten si i fortvilelse å gå løs på også utdanning og skole. Mitt spørsmål til Arne Lyngstad er: Er han enig i at det på mange måter har blitt bedre med det kompromisset som er inngått med SV, om å sikre ressursrammene, enn bare å fjerne delingstallet uten å legge inn den sikkerheten?
Jeg tror dagens vedtak er fornuftig for å skape sikkerhet for at ressursene skal beholdes. Jeg tror videre det er et klart signal til skoleeiere om de tilsynsoppgaver som skal gjøres. Men det har fra Regjeringens side ikke vært noen intensjon om å fjerne ressurser fra skolesektoren. Hvis representanten Reikvam mente at det var det som lå i proposisjonen, har han misforstått. Men det gir et ekstra styringssignal for tilsynet. Så er det helt riktig det som representanten Reikvam peker på, at kommunene har en utfordring. Derfor må vi bedre kommuneøkonomien, og jeg mener at det kommuneopplegget som Regjeringen har lagt fram for neste år, er et godt bidrag på den veien. Men så har denne sal et ansvar for å skape realistiske forventninger i befolkningen om hva offentlig sektor kan løse av oppgaver. Her tror jeg også SV kan bidra.
Det var overraskande at det var ein replikk til overs. Då vil eg nytta høvet til å følgja opp det siste spørsmålet frå representanten Reikvam. Det er då vitterleg slik at det frå statsråd Clemet blir skapt eit inntrykk av at det er rikeleg med ressursar i norsk skule. I lys av det ligg det nær å tru at det forslaget som kom frå Regjeringa om å fjerna klassedelinga, nettopp var eit direkte grep for å kunna tildela noko mindre ressursar til skulane. Eg er glad for at eit fleirtal her slår så klart fast, som det no blir gjort, at det å fjerna klassedelinga ikkje skal brukast til å redusera ressursane. Men eg reknar med at Lyngstad kan svara bekreftande på at han òg skjønar at nokon kan tenkja slik.
Jeg tror ikke man finner skrevet i stortingsdokumenter at fra Regjeringens side er dette noen sparereform. Det står ikke det i dokumentene som er lagt fram. Når man hører noe, kan det hende at man hører det man vil høre. Mitt svar er at vi har en felles oppgave i ikke å pålegge kommunesektoren flere oppgaver enn at den har ressurser til å utføre de oppgavene. Det er utfordringen til denne sal. Det er det viktig å huske på når alle fagkomiteer holder på med sine områder, og det er også viktig at man klarer å ha et helhetsperspektiv på sektoren. Kristelig Folkeparti vil kjempe for at kommunesektoren skal få ressurser nok til å løse de oppgavene den har. I dag er det et gap mellom oppgaver og ressurser, og vi må gradvis tette det gapet. Det er utfordringen vi står overfor.
Replikkordskiftet er omme.
Senterpartiet meiner at skulen skal hjelpa elevane til å utfolda evner og fantasi og gi personleg vokster gjennom eit mangfaldig fellesskap. Alle som har hatt eit minstemål av innblikk i situasjonen til ein vaksen som slit med eigen kvardag, alle som lyttar til ein ungdom som ikkje kjenner seg trygg på eiga plattform, veit kva oppgåver skulen har for å sikra at den enkelte eleven blir gitt moglegheit til å sjå andre og til sjølv å bli sett. Det er dessverre eit aukande tal barn og unge som opplever ikkje å få dekt sine behov for vaksenkontakt. Senterpartiet gjekk til val på at det skulle vera fleire vaksne i skulen. Vi vil ha færre, ikkje fleire elevar i klassane. Vi vil ha ei kraftig styrking, ikkje svekking av ressursane til skulen. Vi legg vekt på læraren som eit fast, trygt punkt i eit for mange omskiftande tilvære, og vi vil ha elevgrupper der lærarar kan utøva den oppgåva. Vi opnar gjerne for større lokal handlefridom. Vi er ikkje i tvil om at dei gode løysingane ofte blir til lokalt i den enkelte skulen og kommunen. Vi er likevel djupt ueinige i Regjeringa sin bit-for-bit-politikk for ein annleis skule enn den vi meiner er bra. Senterpartiet er djupt ueinig i den oppsplittinga av mange lokalmiljø Regjeringa no i lag med Framstegspartiet har opna for i den nye friskulelova. Vi er usamde i fokus på konkurranse mellom skulane for å få ein betre skule. Vi føler nok på at det frå Høgre si side til tider blir ei framstilling av den norske lærarstanden som ein udugeleg flokk pengeslukarar som ikkje leverer resultat. Vi veit at det føregår ei mengd flott utviklingsarbeid utført av samvitsfulle, ansvarsbevisste og fagleg dyktige lærarar, og det er ikkje alltid vi kjenner oss igjen i framstillingane i media og frå politisk hald, som skulle veta betre. Forslaget om å ta vekk klassedelingsregelen vekte ikkje udelt begeistring i Senterpartiet. Vi trur faktisk ikkje at det å ta bort uttrykket «klasse» og uttrykket «klassestyrer» i seg sjølv gir ein betre skule. Vi veit at det betyr identitet og tilhøyring å kunna fortelja om «min klassestyrar» og «min klasse». Men slik dette no har avteikna seg i komiteen, for det fyrste med eit eige vedtak som seier at delingstalet ikkje skal bli brukt som eit sparetiltak, og for det andre med ein merknad som understrekar at dei skulane som ynskjer det, kan halda fram med same nemningane som i dag, er vi likevel med på denne endringa. Så vil vi sikra elevar og foreldre medverknad. Det kjem òg fram i eit eige vedtak. Å vera rektor er etter Senterpartiet sitt syn å inneha ei heilt spesiell leiarstilling. Vi meiner det er uhøyrt ikkje å krevja formell pedagogisk kompetanse. Ein rektor skal sjølvsagt ha administrativ kompetanse og kompetanse i høve til personalansvar, men er òg den som i mange tilfelle skal tilretteleggja det pedagogiske arbeidet. Vi har ein eigen merknad på akkurat det temaet, og i den samanhengen må eg få lov til å retta opp merknaden. Vi kjem til å stemma imot § 9 1 tredje ledd. Så to tema til slutt. Rett til opplæring i anna mål enn det som kommunane har vedteke, er for Senterpartiet viktig. Det ligg fast. Det framgår av § 2-5, og vi stiller oss fullstendig uforståande til at Arbeidarpartiet i sin merknad finn grunn til å så tvil om akkurat det. Så er vi glade for det som no blir føreslått når det gjeld organisering av opplæring i yrkesfaglege studieretningar. Det er ei oppfølging av tidlegare vedtak i Stortinget, og vi støttar fullt ut ein lovfesta rett til å ta heile eller ein større del av opplæringa i bedrift. Vi trur det betyr veldig mykje for moglegheita til å få meir tilpassa opplæring for dei som ynskjer yrkesfagleg utdanning.
Det blir replikkordskifte.
Det er noen unaturlige konstellasjoner her som gjør at en blir overrasket når en har mulighet til å ta replikk på Senterpartiet. Jeg har lyst til å spørre om det som Senterpartiet og også et flertall sier ikke er avklart, begrepet «pedagogisk forsvarlig», som det er lagt vekt på som et viktig argument av dem som har sagt at vi burde ha avventet Kvalitetsutvalgets innstilling. Jeg oppfatter det slik at innstillingen fra Kvalitetsutvalget, bl.a. spørsmålet om størrelsen på grupper, nettopp understreker hvorfor vi egentlig burde kunne ha sett dette i sammenheng. Da vil jeg høre om representanten Kleppa vil ha en oppfatning av hva «pedagogisk forsvarlig» er, når dette kommer tilbake som en oppfølging av Kvalitetsutvalget. Jeg oppfattet tidligere representanten Reikvam, som er med på de samme merknadene og det samme vedtaket som Senterpartiet, som egentlig bare å ville ha en målsetting, og jeg oppfattet en pedagogisk forsvarlig målsetting. Men vi må ha noe mer kjøtt på beina.
Eg takkar for moglegheita til å presisera eit punkt i innlegget mitt som gjekk litt fort innanfor mine 5 minutt, nemleg nettopp det som Vidar Bjørnstad no stiller spørsmål om, og som for oss er veldig viktig, kva vi til slutt kjem til å enda med når det gjeld vaksentettleik. For Senterpartiet er det eit mål med det vi er med på i dag, å sikra ein større vaksentettleik i skulen. Vi registrerer med stor glede at Kvalitetsutvalet då tilrår basisgrupper på tolv elevar. Vi synest det er ei veldig god oppfølging av noko som i proposisjonen framstår som svært så uklart, nemleg uttrykket «pedagogisk forsvarlig». Men – sidan eg har 6 sekund igjen – det er klart at vi i fellesskap må jobba for å styrkja ressurstilgangen til skulen utover det som t.d. no ligg frå Regjeringa.
Jeg hadde i grunnen satt meg behagelig til rette, for om det ikke er samme rørende enighet mellom regjeringspartiene og Senterpartiet som med SV, er det tross alt enighet. Men i min behagelige sittestilling syntes jeg at representanten Meltveit Kleppa sa at det fra Høyre ble påstått at lærerne var udugelige, pengeslukende mennesker – jeg vet ikke engang om det var ordet menneske som ble brukt. Jeg går ut fra at representanten Meltveit Kleppa er enig i at det ikke er noe som er sagt fra Høyre-hold. Det må i tilfelle være hennes tolkning av hva hun muligens måtte kunne ha hørt. Jeg er selv lærer, og jeg ville ha store problemer med å kunne forsvare et parti som mener at jeg er et udugelig, pengeslukende menneske. Jeg føler at det må være en relativt fri tolkning fra representanten Kleppas side, og vil gjerne ha bekreftet at det er hennes tolkning av noe hun måtte ha hørt.
Det er rett at eg ikkje har noko direkte sitat med meg her. Men eg vil stilla eit motspørsmål: Kva inntrykk er det folk sit igjen med når det gong etter gong blir sagt at Noreg brukar svære ressursar på skulen utan å få tilsvarande igjen, og når det frå regjeringshald blir godteke utan motførestellingar at over halvparten av kommunane kanskje må kutta i noko så viktig som skuletilbodet? Så er det jo slik, det har vorte gjenteke seinast i dag, at det kommuneopplegget som no ligg føre frå Regjeringa, blir framstilt som å vera nærast eit lyft for kommunesektoren. Det er jo ikkje tilfellet. Det må jo bety at Høgre står for ein skule der det skal brukast mindre pengar.
Venstre og Senterpartiet har ofte følt at vi har stått på samme lag når det gjelder lokale løsninger og tro på lokale folkevalgte. Men nå er jeg sannelig ikke sikker, for nå er det mye gammelsosialisme som kommer fram når man snakker om lokalt sjølstyre. Tror virkelig Senterpartiet at lokale folkevalgte og lokale lærere ønsker seg dårlige rektorer uten fagkompetanse som ikke er gode til å være sjefer? Tror Senterpartiet virkelig at lokale folkevalgte ønsker å ha dårligst mulig tilbud? Det blir jo ikke nødvendigvis noe mer penger av at man lager sentrale regler her på huset, det er pengebevilgningene det faktisk er snakk om. Men jeg har litt mer tro på de lokale folkevalgte. Har Senterpartiet mistet all den troen de før har hatt, all den tilliten de før har hatt, når det gjelder lokale folkevalgte og lokale løsninger, og at lærere lokalt er i stand til å finne gode sjefer sammen med de lokale folkevalgte?
Det stemmer nok at Senterpartiet og Venstre står saman om viktige spørsmål som gjeld skule. Etter å ha høyrt Trine Skei Grande sitt innlegg om frittståande skular vil eg seia at det er nokre fundamentale forskjellar. Blant anna vart det hevda då at for Venstre var det viktig å få på plass denne lova for å leggja ned nokre offentlege grendeskular. Det tek Senterpartiet sterkt avstand frå. Vi har tru på lokalmiljøet på den enkelte skulen. Vi har tru på vurderingane til dei lokale folkevalde, men vi har faktisk òg tru på at den beste løysinga for skulen er å ha rektorar som i tillegg til anna utdanning har pedagogisk kompetanse. Det har vi god erfaring med, og vi ser ingen grunn til å endra på det.
Replikkordskiftet er slutt.
Jeg skal la være å bruke tida mi på representanten Meltveit Kleppas evne til å lytte. Det har aldri vært Venstres intensjon å bruke friskoleloven til å legge ned grendeskoler, snarere tvert imot, hvis man går tilbake til det jeg sa. Så til dagens tema: Jeg syns dette er en kjempeviktig dag. Faktisk er det en viktigere dag enn da vi holdt på med friskoleloven, da alle påstod at det var verdens viktigste dag, for dette angår flere. Dette er snakk om nytenkning og brudd med noen av de gamle strukturene som vi har hatt siden gutta laget skole i Athen, i forhold til å tenke på andre måter å jobbe på. Jeg er kjempeglad for at SV er med på laget, for med det har vi klart å lage en allianse mellom de partiene som faktisk tenker nytt, som faktisk er villig til å ta innover seg at samfunnet endrer seg, og at vi må endre skolen når alle de andre faktorene i skolen har endret seg. For meg er dette en reform der vi viser at vi har tro på lærerne. Vi har tillit til de lokale folkene, og vi har tillit til at lærerne er i stand til å finne de gode ordningene som passer godt rundt barna. Det å fjerne klassedelingstallet og fokusere mye mer på tilpasset opplæring tror jeg kanskje er den viktigste reformen som må til for å tenke nytt i skolen. Jeg syns det er viktig å beholde prinsippene med hensyn til å høre hjemme og høre til – altså at du hører hjemme i en gruppe, og det er noen voksne du hører til. Jeg syns vel det er viktig å nevne i denne sammenheng at Søgnen-utvalget har en utrolig spennende fokusering på dette i sin rapport. Det er veldig spennende det de har tort å si om tilpasset opplæring og spesialopplæring, som jeg tror kan åpne for noen debatter med hensyn til å finne løsninger som er mer tilpasset barna og ikke tilpasset byråkratiet. I dag har vi et system rundt barn som trenger ekstra hjelp, der det bare blir fokusert på problemene hos barna. I alle prosessene blir det fokusert på det de ikke kan, og ikke det de kan. Vi bruker alle fagfolkene våre til å behandle papir, og så bruker vi pengene til å ansette assistenter uten fagopplæring som skal jobbe med de barna som har problemer. Jeg tror at det å bryte med noen av disse strukturene kanskje er det aller viktigste. Det å oppheve klassedelingstallet åpner også for å bryte med at man skal gå sammen med de samme hele tida uansett fag og klassekull. En kan tenke seg at en begynner i en klasse når en er seks år, og så går ti år sammen med samme gjengen. Da kan du tenke deg hvordan du blir som menneske hvis du går i ti år i en gruppe på noen og tjue der du alltid er dummest – i alle sammenhenger er det alltid du som er dummest. Eller du kan tenke deg hvordan et menneske blir når en går i samme gruppa i ti år, fra en er seks til en er 16, og en alltid er lurest. Tenk å få en slik person inn på arbeidsplassen sin, en som alltid har vært lurest i klassen, i alle fagene hele tida. Jeg tror at alle unger for å kunne bli hele mennesker har behov for å oppleve at de kanskje er den som kan minst og den som kan mest i noen sammenhenger. Så er det veldig stor redsel her – i hvert fall ifølge tabloidene – for å få store klasser med 60 elever og sånn. Jeg tror ikke dette blir noen revolusjon veldig fort. Grunnen til at dette ikke blir noen revolusjon veldig fort, er skolebyggene. Skolebyggene våre har veldig klare begrensninger for hvordan man kan organisere klassearbeidet. Og det at skolebyggene våre ikke kan revolusjoneres på kort tid, gjør at dette heller ikke blir en revolusjon over natta. Det er bare rike skoler som kan investere mye, som vil kunne oppleve å ha en klasse med 60 elever i noen timer, fordi de faktisk har plass til å ha 60 elever i noen timer. Så en liten kommentar til slutt om SFO-oppryddingen. Jeg syns at det gamle SFO-reglementet vi hadde, var et typisk eksempel på det nattlige flertall får til her på huset i forhold til innviklet regelverk om hvor plastilin, hvor husleie og hvor ekstraassistenten skal bokføres hen. Det er også en følge av andre vedtak her, men jeg syns at det SFO-vedtaket som nå ligger på bordet, faktisk i seg sjøl er ganske viktig for å rydde opp i et regelverk som er helt umulig å håndheve, i hvert fall på en helt riktig måte.
Det blir replikkordskifte.
Jeg synes sigarføringen begynner å bli litt vel høy når representanten Skei Grande ganske frimodig uttaler seg på vegne av alliansen av de partiene som tenker nytt. Da synes jeg vi skal stoppe opp et bitte lite øyeblikk. Og så skal vi liksom se etterpå. Jeg vil da påstå i samme ånd at det er de samme partiene som lever etter prinsippet fort og galt. Så jeg vil spørre representanten Skei Grande: Hva var det som var i veien for at Venstre kunne være med og vente på forslaget fra Kvalitetsutvalget, som vi har vært inne på flere ganger, som er så bra, som er så flott? Når Søgnen-utvalget nå legger fram sitt, hvorfor kunne ikke da Venstre være med Arbeiderpartiet og si: Vi vil se alt i helhet, vi vil ha en sammenheng i skolepolitikken?
Jeg kan berolige representanten med at jeg ikke røyker sigar. Jeg lurer litt på, og stiller spørsmål tilbake: Hvor sakte skal vi gå fram da? Hvor lenge skal vi vente? Arbeiderpartiet har en merknad i denne saken om at ingenting skal vedtas før alt skal vedtas samtidig. Det er et rop i skolen etter å få til dette. Det er så mange forsøk på dette. Jeg møter så mange lærere hver dag som snakker om alle de reglene som gjør det vanskelig å tenke nytt og vanskelig å prøve nye ting. Vi vet hvor mange skoler som har søkt om forsøk for å bryte med akkurat dette, og de må da få slippe å kjøre gjennom hele forsøkssystemet med søknader og gode begrunnelser hver bidige gang, når vi ser at lærere lokalt utvikler bedre pedagogiske arbeidsmåter når de får friheten. Jeg syns at Søgnen-utvalget har mange spennende ting, men det har også mange store ting som må diskuteres. Hvis vi skal vente på alt, tror jeg at de lærerne som ser at de stanger hodet i et gammelt system, blir ganske oppgitt hvis vi ikke er villige til å gi dem den friheten.
Trine Skei Grande forventer ikke revolusjon. Det gjør jeg. Jeg forventer at det ved mange skoler skal bli revolusjon i årene framover – kanskje ikke i morgen og over natta, og kanskje ikke bare på grunn av denne saken. Men jeg vil nok understreke at det finnes mange steder og mange skoler der det ville være godt med en revolusjon, med endringer, i forhold til dette med å skape nye læringsmiljøer, nye læringsarenaer og bryte opp mønster. Så har jeg lyst til å si til Trine Skei Grande, som brukte skolebygningene som et argument mot endring av organisasjonen: Jeg har sett mange skoler som er veldig tradisjonelle, med klasserom på rekke og rad langsmed gangene. På de skolene har en gjort revolusjon. Den appellen kan gå til andre skoler, at det går an selv om en har en tradisjonell skolebygning, å få til gode endringer der en i større grad greier å tilpasse undervisningen, opplegget og organisasjonen til elevenes ønske. Så jeg venter revolusjon.
Som medlem av et liberalt og radikalt parti ser jeg også gjerne at det skjer revolusjoner på slike områder. Jeg tror at det er i ferd med å skje en revolusjon på skoler, men det er i ferd med å gå dette huset hus forbi. For lærere lokalt tar tak i ting, bringer fram ting og prøver ut ting som gjør at det er i ferd med å skje en lokal revolusjon i den norske skolen som vi ikke har tatt opp i oss. Og vi henger egentlig litt etter med det vedtaket vi holder på med i dag. Poenget mitt var i forhold til noen tabloide oppslag om at nå kom alle klassene til å bli på 60 elever. Det tror jeg ikke går an. Jeg tror heller det er mer sannsynlig at man deler klasserommene i to, enn at man flytter alle ned i gymsalen i alle timene. Som tidligere lærer i videregående skole vet jeg at når en som historielærer har forelesningsbiten, kan en gjerne ha 60 elever, eller en kan ha 100. Men når man har gruppearbeid, er det et kjempeproblem å ha 28. Så det å tenke nytt med å bryte ned slike strukturer, tror jeg er veldig viktig for å tenke nye arbeidsmetoder. Men jeg tror ikke det er noen stor trussel at vi kommer til å se store haller med elever i tida framover.
Jeg er ikke bare opptatt av å ha som mål å tenke nytt, men også av at resultatet av tankene er gode. I forhold til at det ute ropes om at vi skulle endre klassedelingsregelen, har ikke jeg oppfattet det slik. Det er godt mulig at en del har vært i kontakt med enkeltpersoner rundt omkring, men representantene for de store organisasjonene, de som representerer f.eks. foreldrene og lærerne, har ikke avvist å ta stilling til en mulig endring, men sier: Hvorfor kan vi ikke få svar på en del av de spørsmålene som regjeringspartiene selv stiller til sin egen regjering, og som de ikke kan svare på i dag? Det skapes altså en usikkerhet ute. Er det noe skolen trenger aller minst, er det utrygghet – usikkerhet om hva det er vi nå egentlig vedtar. Og som jeg har sagt: Klassen har vi hatt i så mange år at ett år fra eller til umulig kan spille noen rolle. Men det spiller en stor rolle for alle dem som representerer aktørene i skolehverdagen.
Problemet mitt er at jeg ikke ser hva Arbeiderpartiet har tenkt av nye tanker. Jeg ser ikke hva Arbeiderpartiet vil, annet enn å holde på det som er. Det kan godt hende at organisasjonene ikke har vært i front. Sjøl om organisasjonene ikke har vært skeptiske til dette i utgangspunktet, har de ikke vært i front for å få til endringer. Men den fronten finner man i antall fritakssøknader fra hver enkelt skole. Det er jo de lærerne som føler at de møter veggen når de skal tenke på nye måter, det er jo de lærerne som ønsker å jobbe på andre måter, som vi er forpliktet til å følge. Jeg syns i og for seg at når Arbeiderpartiet snakker om at alt skal gjøres samtidig, så har vel de arbeiderpartireformene som denne salen har trykt ned over hodet på skolesystemet uten at det var forberedt, kanskje ikke akkurat vært preget av større forberedelse.
Replikkordskiftet er omme.
Evalueringen av Reform 97 viser at skolen får generelt god omtale både av elever, foreldre og lærere. Videre viser evalueringen at det er forskjeller mellom klasser og mellom skoler med hensyn til hvordan læreplanen praktiseres og hvordan skolemiljøet fungerer. Noe av dette forklarer forskjellene i de faglige resultatene til elevene. Vår utfordring er hvordan vi til enhver tid skal sikre god kvalitet i skolen. Endelig fikk vi en evaluering som gav oss informasjon om innholdet i skolen, og som er et grunnlag for å utvikle gode og målrettede tiltak for å bedre kvaliteten i skolen. Forsøksarbeid i skolen er viktig for utvikling av kvalitet, spesielt i forbindelse med nye undervisningsmetoder. Komitebehandlingen av forslag til endringer i opplæringsloven viser at det er forskjell på partienes utgangspunkt for å få til økt kvalitet i skolen. Arbeiderpartiet ønsker at de skoler som vil, skal kunne sette i gang forsøk. Det er viktig at skolen har frihet til å organisere undervisningen i store og små grupper. Videre er det enighet om at dette skjer og kan skje i dag med nåværende opplæringslov. Klassedelingsreglene er en ressurssikringsregel og kan ikke behandles uavhengig av et nytt finansieringssystem for skolen. Vi er enige i at minstenivået når det gjelder pedagogisk timebruk, kan brukes på en annerledes måte, men departementets forslag til endring av dette er ikke en fullgod erstatning. Jeg har stor forståelse for bekymringen til en rekke høringsinstanser for at endringer i klassedelingstallet kan medføre en mulighet til innsparing på skolens bekostning. Det har heller ikke blitt fremmet alternativer som kan gi trygghet for at grunnskolen sikres tilstrekkelige ressurser. I tillegg mener jeg at det er vanskelig å sikre disse pedagogiske og sosiale formålene som klassedelingstallet representerer, ved å erstatte klassedelingstallene med et generelt krav om at organiseringen skal være pedagogisk forsvarlig, og at den skal ivareta elevenes sosiale tilhørighet. Uttrykket «pedagogisk forsvarlig» er for vagt definert. I en slik situasjon ønsker vi ikke å endre klassedelingsreglene. Jeg ønsker også å sette spørsmålstegn ved valg av tidspunkt for behandling av endringer i opplæringsloven og forslag til ny finansieringsordning for privatskoler. Det fremmes nå forslag om endringer i regelverk og styringssystemer for grunnopplæringen, uten at de ulike tiltakene vurderes i sammenheng. Endringer som er relatert til hverandre, bør behandles under ett av Stortinget, spesielt som en oppfølging av arbeidet i Kvalitetsutvalget og stortingsmeldingen om ressurssituasjonen i grunnskolen. Derfor mener Arbeiderpartiet at endringer i klasseorganiseringen først kan vurderes når Stortinget får seg forelagt de nevnte meldinger. Inntil den tid mener disse medlemmer at dagens bestemmelse om klasseorganisering bør opprettholdes. Den offentlige skolen er bærebjelken i samfunnet vårt. De endringer som foreslås og foretas, får store konsekvenser og bør derfor behandles sammen. Det handler om å skape et likeverdig skoletilbud til alle elevene. Selv om det viser seg at skolen ikke er flink nok til å utjevne forskjeller, er det viktig å fokusere på at vi er med på å skape tiltak som bidrar til å slette ut forskjellene. Det handler om å ha et nødvendig styringsverktøy, som f.eks. evaluering, for å sikre kartlegging og informasjon om nivået i skolen. Men for å nå disse målene, er det viktig at vi støtter og iverksetter tiltak på alle nivåer. Både lærer og rektor er viktig for utvikling i skolen. Internasjonal forskning viser at rektors funksjon er avhengig av faglige kvalifikasjoner. Rektor har en sentral rolle i utviklingen av skolen. Derfor mener vi at det bør være et ufravikelig krav at rektor har pedagogisk kompetanse og undervisningserfaring. Skolens mål er å ruste barn, unge og voksne til å møte livets oppgaver og til å mestre utfordringer i samarbeid med andre. Opplæringen skal samtidig skape vekst og muligheter for den enkelte elev. For å lykkes med dette må lærerne kjenne hvert enkelt barn og hver ungdom og deres forutsetninger. Den enkelte skole og det enkelte lærested skal legge til rette for at endringer ikke bare blir kvantitative størrelser, men fører til en faglig og pedagogisk kvalitetshevning av alle opplæringstilbud. For at endringene skal bli noe mer enn retorikk, trengs en bred mobilisering av kreativitet, samarbeid og ikke minst entusiasme hos dem som skal gjøre jobben. Da er både lærere og rektorer helt sentrale. De må stimuleres og inspireres i arbeidet med å få til en ny giv for fellesskolen.
La meg starte med å berømme komiteen, og spesielt SV og regjeringspartiene, som ser ut til å ha hatt et meget konstruktivt samarbeid som leder frem til en etter min mening veldig god løsning. Etter min mening skal det fattes viktige vedtak her i dag. De er i hvert fall viktige dersom man ønsker skoleutvikling. La meg bare kommentere det viktigste. Å endre klassedelingsreglene er etter min mening åpenbart fornuftig. Svært mange hevder at de klassedelingsreglene vi har, faktisk er det viktigste hinderet for skoleutvikling og kvalitetsutvikling i dag. Komitelederen snakket om at det var en reminisens fra en akademisk tradisjon. Man kan også si at det er en reminisens fra industrisamfunnet og tilhører så å si industrisamfunnets logikk, og at skolen selvfølgelig bør delta i kunnskapssamfunnet. Vi gjør ikke dette for å etablere nye tradisjonelle klasser som er mye større. Vi gjør det av andre grunner. Vi gjør det for det første for å synliggjøre og utnytte den faktiske voksen- og lærertettheten på en konstruktiv måte, både til beste for elevenes læringsmiljø og til beste for lærernes arbeidsmiljø. Vi gjør det dessuten for å gjøre det mulig i større grad å virkeliggjøre visjonen om tilpasset opplæring for alle. Tilpasset opplæring for alle betyr at vi trenger variasjon, mangfold, ulikhet, differensiering og fleksibilitet – akkurat slik evalueringen av Reform 97 peker på. Da trenger vi også større fleksibilitet i organiseringen av opplæringen. Vi gjør det også for å bringe oss litt bort fra regelstyringen av norsk skole og mer over på det man kan kalle målstyring, i den forstand at vi ønsker å mobilisere til refleksjon, til engasjement og til ansvar for alle dem som har ansvar for skoleutvikling og elevenes beste. Og så gjør vi det fordi vi i grunnen på denne måten følger opp det vi allerede har fått av erfaringer med en rekke forsøk rundt om i norsk skole, også med forskningsmessige evalueringer av slike forsøk. Det jeg tror mange av oss opplever når vi er på skolebesøk rundt om i landet – og Vidar Bjørnstad var vel innom det – er at det største problemet er bursdagene. Det er faktisk ganske mange av dem som gjennomgår og endrer organiseringen, som sier at det største problemet er hvem man skal invitere i bursdag. Men det viser seg at de fleste har greid å løse det problemet også. Egentlig hører jeg bare ett argument mot å endre klassedelingsreglene. Enkelte frykter at det vil bli brukt for å spare penger. Det er selvsagt ikke hensikten. Jeg mener at svært mye også taler mot at det vil skje. La meg nevne noen slike grunner. For det første: Ressursbruken på skolene rundt om i kommunene er i gjennomsnitt langt over de kvantitative krav loven setter. Det viser at kommunene legger vekt på lovens skjønnsmessige krav, som bl.a. er tilpasset opplæring. For det andre er det ikke slik at klassedelingsreglene bare fjernes. Nei, de erstattes med et nytt krav, nemlig om grupper som skal være forsvarlige både pedagogisk og sikkerhetsmessig. Etter min mening er det et sterkere krav enn någjeldende klassedelingsregler, fordi man da må fokusere på elevenes behov, man må se den enkelte elev og den enkelte elevs behov, og man må fokusere mer på innhold enn på litt «intetsigende regler». Kravet til identitet og tilhørighet skal ivaretas ved at elevene skal organiseres etter grupper, som ofte kan være mindre enn den tradisjonelle klassen i dag. For det tredje har jeg stor tiltro til lokalpolitikerne. Jeg mener de har like mye omsorg for skolen som oss. Det er også et spørsmål om tillit til dem. Dersom de ikke er tilliten verdig, vil det sannsynligvis avsløres gjennom det nasjonale kvalitetsvurderingssystemet vi etter hvert får, og det kan presse frem et engasjement, eventuelt at man skifter ut lokalpolitikerne. Jeg registrerer at et samlet Kommunenes Sentralforbund, samtlige partier, støtter endringene i klassedelingsreglene. Vi legger også til grunn et mer målrettet og aktivt tilsyn. Jeg viser i den forbindelse til revidert nasjonalbudsjett og kan bekrefte overfor komitelederen at vi vil gå inn i en aktiv dialog med tilsynsapparatet om dette. Alt dette blir i tilegg nå forsterket gjennom flertallsinnstillingen, og det synes jeg er bra. Det gir et viktig styringssignal som jeg er glad for å ha i ryggen. Jeg mener at forslaget til vedtak er veldig klart både overfor departementet, overfor tilsynsmyndigheten og overfor kommunene. La meg til slutt si litt om rektorkompetanse. Det er en tendens til at yrkes- og utdanningsgrupper ønsker seg et formelt monopol på visse stillinger. Det er veldig utbredt og veldig vanlig. Men det er i strid med kompetansereformen og vårt syn på realkompetanse. Og det er et paradoks at utdanningssystemet som skal forvalte systemer for dokumentasjon av realkompetanse, ikke selv anerkjenner begrepet. Formalkompetanse er ingen garanti for at man er egnet. Realkompetanse kan være en stor ressurs. Men hovedregelen vil uten tvil være at man også har formell bakgrunn. Jeg har ikke grunn til å tro eller mene noe annet.
Det blir replikkordskifte.
Departementet har i proposisjonen konstatert at høringsinstansene har gitt bred støtte for at fylkeskommunen ved yrkesopplæringsnemnda skal kunne godkjenne hele eller deler av fagopplæringen innen bedriftene. Forslaget fikk altså bred tilslutning under høringene, men noen av høringsinstansene ønsket andre løsninger. Her var med andre ord ulike oppfatninger og mange momenter som departementet og Regjeringa har tatt stilling til. Mitt spørsmål til statsråden er: Kan statsråden si noe om hvilke momenter som har vært avgjørende for at Regjeringa foreslår at fylkeskommunen ved yrkesopplæringsnemnda skal være det organ som skal ha denne godkjenningsmyndigheten?
Det kan føres argumenter i marken for og imot. Vi har alt i alt funnet det mest hensiktsmessig å foreslå det vi foreslår, men jeg ser at det i innstillingen er foreslått at et par ord tas ut, og at fylkeskommunen – hvis jeg nå erindrer dette riktig – har dette ansvaret. Departementet har ingen problemer med at fylkeskommunen tar ansvar og dermed også bestemmer hvordan dette skal skje.
Et bærende prinsipp i våre læreplaner er at undervisningen skal tilpasses den enkelte elev. Og et av prinsippene er også at den enkelte elev skal ha en individuell læreplan. For hver enkelt elev i norsk skole skal det være en plan – hvilke mål han skal ha og hvordan han skal nå dem. Evalueringen av L97 viser at det er et område der vi ikke helt har fått det til. I slike individuelle læreplaner vil også læringsstrategier framgå. Vil statsråden framover prioritere den delen av arbeidet, prioritere at skolene lager individuelle læreplaner, at elevene sammen med skolen utvikler mål og lager sine planer? Jeg tror det er veldig viktig at vi også får det på plass – det er jo på plass formelt, men at dette blir en realitet ute i skolene. Så takker jeg statsråden for at hun vil følge opp overfor fylkesmennene i forhold til at de nå setter inn ressursene i høst, og påse at dette ikke blir en sparereform, som det kan bli hvis vi ikke er aktive nå i forhold til dem som skal ha tilsynet.
Jeg kan bekrefte at vi har og vil ha en omfattende dialog med fylkesmennene, dels generelt om skole, siden dette er et nytt arbeidsområde ettersom utdanningsdirektøren er integrert, men også spesielt om denne saken som vi behandler i dag. Ja, tilpasset opplæring er den store visjonen, den viktigste utfordringen i norsk skole – det å redusere ulikhetene mellom elever, klasser og kanskje også skoler. Der spriker evalueringen av Reform 97 lite grann. Det er ytterst krevende, og det er på mange måter en visjon, men det som jeg synes er veldig spennende når jeg er rundt omkring i Skole-Norge og besøker skoler som organiserer seg mer fleksibelt, mer i tråd med det vi vedtar her i dag, er at det er en entydig tilbakemelding fra lærere og fra skoleledere, fra foreldre og fra elever om at de synes de får til bedre dette å legge til rette for at den enkelte elev kan realisere sine evner og talenter og strekke seg etter sine egne ressurser. Det må være målsettingen, fremfor at man bare konstaterer at man følger reglene og sitter i en klasse med 28 elever, som i noen tilfeller kan være helt uforsvarlig, fordi det er altfor mange.
Det er rett som statsråden seier, at dei fleste kommunane prioriterer skulen langt utover det som er minstekravet. Likevel er det eit faktum at ein i svært mange kommunar ser seg nøydd til å kutta òg innan skulesektoren, og på område der dei slett ikkje ynskjer det, f.eks. når det gjeld den store nedlegginga av grendeskular som føregår. Eit døme på knappe ressursar er at det er kommunar som prøver å omgå § 2-5 fjerde ledd, det som gjeld rett til skriftleg opplæring på eit anna hovudmål enn det kommunane har vedteke. Der prøver Arbeidarpartiet no i ein merknad å så tvil om at den retten står ved lag. Eg vil be statsråden stadfesta at det som er endringa, er grupper i staden for klassar, og at sjølve retten står fast. Og eg vonar òg at ho kan stadfesta at ho ikkje har nokon planar om å endra på den retten.
Det siste kan jeg bekrefte. Man kan si at en konsekvens av den hovedendringen vi gjør, er at vi enkelte steder må endre ordene, fra klassebegrepet til det nye begrepet. Men ellers er det ikke noen endring av den regelen i vårt forslag. Når det gjelder kommuneøkonomien, så er det bare å erkjenne at den selvfølgelig er vanskelig, og at det rammer flere sektorer og også kan ramme skolen for tiden. Det er mitt inderlige håp at vi kan få til en varig og bærekraftig balanse i kommuneøkonomien. Det må skje på flere måter. Alle må ta et ansvar, både i kommunene og her i salen. Og her i salen tror jeg det i hovedsak dreier seg om to ting. Det ene er økonomien til kommunene, som vi selvfølgelig påvirker gjennom overføringer, og det andre er handlefriheten. Jeg synes det er litt rart at Senterpartiet stadig vekk tar det opp i denne sammenhengen. For så vidt jeg husker fra Senterpartiets landsmøte, ble det hevdet etterpå at hvis vi økte handlefriheten til kommunene, så kunne de spare mange milliarder kroner. Her er det et eksempel på at vi øker handlefriheten. Det er pedagogisk riktig, og det vil altså spare penger og styrke balansen i kommuneøkonomien.
Når SV har forventninger om å gjøre revolusjon sammen med Høyre, så blir jeg utrygg på retning. Begrunnelsen fra Regjeringen i proposisjonen for disse endringene er både ut fra ressurstildelingshensyn og pedagogiske kvalitetshensyn. Det er åpenbart at Regjeringen i hvert fall argumenterte med at vi ville ha sluppet de store hoppene i ressursnivået med f.eks. nye elever ved enkelte skoler, så hensikten med ressursbesparing var nok der. Nå er ressursspørsmålet utsatt, og spørsmålet om det pedagogisk forsvarlige er utsatt. Hva var da hensikten med å presse fram denne saken når vi har en gyllen anledning kanskje allerede til neste år? Jeg synes ikke det er et godt grunnlag når en får til en systemendring med et parti som mener at dette er et hastverksarbeid som ikke ivaretar elevenes og foreldrenes interesser – som Fremskrittspartiet sa tidligere i dag – der SV tydeligvis har gått inn på et kompromiss i forhold til at de fikk utsatt ressursspørsmålet.
Jeg synes ikke dette er presset frem. Jeg har snart sittet i regjering i to år. Saken har vært på en helt ordinær høringsprosess. Det ligger et dokument i Stortinget som jeg faktisk selv synes er ganske bra, og det blir nå behandlet her, slik Stortinget har bestemt, og det er et spørsmål som etter min mening er overmodent i den forstand at veldig mange mener at dette og et par andre ting faktisk er de viktigste hindre for skoleutvikling i Norge. Og nå når Kvalitetsutvalgets innstilling foreligger, bør jo alle være beroliget. For Astri Søgnen sa på pressekonferansen da hun la den frem, at hun tar til etterretning at dette blir vedtatt i Stortinget, men at de ønsker å gå enda lenger. Hva enda lenger er, er litt uklart for meg, for egentlig virker det ganske likt det Kvalitetsutvalget har foreslått, og det som vedtas her i dag. Disse tolv elevene i basisgruppe som Kvalitetsutvalget snakker om, er jo til forveksling likt det tallet som stemmer med den faktiske lærertettheten i Norge. Det er 11–12 elever pr. lærer i gjennomsnitt i Norge. Slik sett kan man organisere elevene i så små grupper. Og det er også det vanlige i disse skolene som gjør dette, at én lærer har ansvaret for kanskje maks 15 elever – altså en mindre gruppe enn den vanlige klassen.
Bare en liten kommentar. Dette er ikke et kompromiss fra vår side. Hvis en leser Dokument nr. 8-forslaget vårt, vil en se at dette er egentlig det vi ønsker: større lokal frihet og å sikre ressursene. Vi har fått det som vi ønsker i forhold til Dokument nr. 8-forslaget vårt. Så til statsråden: Jeg har lyst til å stresse dette med individuelle planer. Jeg følte at statsråden var litt vag i forhold til dette, og regnet med at nye måter å organisere på vil gjøre det lettere å ta vare på den enkelte elev og gi tilpasset opplæring. Og det tror jeg også, faktisk. Så det er jeg enig med henne i. Men min utfordring var at tilsynsmyndighetene og andre blir mer opptatt av at dette med individuelle planer blir gjort rundt omkring på skolene. For noe av det som evalueringen av L97 påviser, er at dette er en mangel. Og jeg tror at vi har en kjempeutfordring i å få til dette, og at skolene tar på alvor – våre skoler tar det aller meste på alvor, for all del, det er ikke det at de ikke tar ting på alvor – å få etablert den tilpassede opplæringen, med individuelle læreplaner for hver enkelt elev, der en setter læringsmål og andre utviklingsmål for elevene. Så vet en hva en har å strekke seg etter, og elevene sammen med lærerne, skolen og foreldrene er klar over hvilke mål de skal nå. Jeg synes at statsråden skal stresse den biten litt mer i forhold til tilsynsmyndighetene og i forhold til skolene.
Som jeg sa, det skjer på mange skoler. Og jeg kan godt si at jeg gjerne skal være mer opptatt av det og «stresse» det mer, som representanten Reikvam sa. Når jeg er litt varsom med å love for mye, er det fordi jeg faktisk ikke er klar over hvor forsømt dette området er. Jeg vet ikke hvor stort dette lerretet er i forhold til å bleke, så jeg vil ikke være altfor skråsikker på hva man kan få til på kort tid. Men jeg registrerer at det i særlig grad skjer på disse skolene som organiserer seg mer fleksibelt. Jeg synes det er veldig positivt, og jeg tar det gjerne med meg også videre vis-à-vis tilsynsmyndighetene. Så har jeg lyst til å kommentere den forrige replikken, siden jeg ikke rakk dette med «pedagogisk forsvarlig». Etter min mening er det et veldig godt begrep. Det er et skjønnsmessig uttrykk, men det er ikke et negativt ladet ord for bl.a. jurister og for dem som skal føre tilsyn. Det er en reguleringsform som etter min mening er svært tjenlig på livsområder som er kompliserte, som er mangfoldige, og der standardløsninger ikke virker. Og er det noe evalueringen av Reform 97 viser oss, så er det at standardløsningene ikke virker, for der greier vi ikke å ivareta ulike elevers behov for ulike løsninger. Når det ligger en skjønnsmessig bestemmelse til grunn, må det konkret prøves i det enkelte tilfellet, og det er mye mer forsvarlig enn bare å telle elever.
Replikkordskiftet er omme. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 993]]
Etter ønske fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 10 minutter til Høyre og 5 minutter til hver av de øvrige gruppene. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver av gruppene og fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Hovedtemaer for denne innstillingen er forslag til nytt finansieringssystem for friskolene, bestemmelser om kontroll og tilsyn med bruk av tilskuddsmidlene og bestemmelser om innhenting av opplysninger. Det er en samlet komite som går inn for å lovfeste plikten til å delta i nasjonale prøver. Både offentlige og frittstående skoler får dette pålegget, og prøvene skal kartlegge elevenes grunnleggende ferdigheter. En samlet komite ber Regjeringen legge fram en vurdering av personvernet i forbindelse med opprettelse av informasjonsbaser over elevenes prøvingsresultater på individnivå. Jeg viser i denne forbindelse til merknadene i innstillingen. Et flertall i komiteen, alle partiene unntatt Fremskrittspartiet, er tilfreds med at departementet i forslaget til friskolelov viderefører dagens forbud mot at kommersielle skoler skal motta statsstøtte. Det blir nå presisert i loven at offentlige tilskudd og skolepenger skal komme elevene til gode, noe som hindrer eierne i å ta utbytte fra skolene. Det blir også krav om registrering i Enhetsregisteret, noe som definerer hvem som skal motta statstilskuddet og stå som eiere. De presiseringer vi nå foretar, vil etter Kristelig Folkepartis vurdering sikre at pengene blir brukt på elevene, og gjøre det mindre interessant for store utdanningskonserner å etablere friskoledrift. Når det gjelder valg av tilskuddsmodeller, deler komiteen seg, og jeg regner med at hvert parti vil begrunne sine standpunkter. For Kristelig Folkepartis del er vi enig i Regjeringens forslag om å beholde en statlig utbetaling. Vi har allerede etablert et velfungerende system for slik utbetaling, som med letthet kan videreføres. Videre synliggjør dette statens finansielle ansvar for å sikre mindretallets rettigheter. Jeg er tilfreds med at et flertall gir tilslutning til statlig utbetaling. Kristelig Folkeparti er også enig med Regjeringen når man ønsker å endre tilskuddsgrunnlaget fra et nasjonalt gjennomsnitt til et kommunespesifikt tilskuddsgrunnlag som er relatert til skolestørrelse. Dette vil gi økt likebehandling av friskoler og offentlige skoler også i tilskuddsammenheng. En slik omlegging innebærer at friskolenes økonomi vil reflektere økonomien i kommunene og i de offentlige skolene. Dette vil hindre etableringer av økonomiske årsaker, eller at kommunene får incitament til å overlate skoledriften til frittstående aktører. Det vil innebære forskjeller i tilskudd mellom friskolene, men likebehandlingen med de offentlige skolene i nærmiljøet må være avgjørende. Under arbeidet i komiteen har det vært vanskelig å finne flertall for en lovmessig overgang til et kommunespesifikt tilskuddsgrunnlag. Jeg har imidlertid lagt merke til at både Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet legger til grunn et slikt prinsipp, selv om de ønsker kommunal utbetaling. Det burde derfor være mulig for disse partiene å støtte Regjeringens forslag subsidiært når deres primære modell blir nedstemt. Noe annet ville bety at dagens system med statlig utbetaling på bakgrunn av et nasjonalt gjennomsnittsgrunnlag blir videreført. Jeg er derfor tilfreds med at regjeringspartiene i debatten og ved voteringen i dag sannsynligvis får subsidiær støtte fra Sosialistisk Venstreparti til § 6-1, som nettopp hjemler et kommunalt tilskuddsgrunnlag. Kristelig Folkeparti er i dag medforslagsstiller til tre nye forslag. Her ber vi Regjeringen legge til grunn at gratisprinsippet skal omfatte frittstående grunnskoler, i den forstand at det ikke tillates egenbetalinger utover fastsatte grenser for foreldrebetalingen. Videre ber vi Regjeringen legge til grunn at endringene i tilskuddet til den enkelte skole i den nye tilskuddsordningen skal ligge innenfor en maksimal ramme på pluss/minus 7 pst. i forhold til dagens ordning. Dette betyr at utslagene av omleggingen til det kommunespesifikke tilskuddsgrunnlaget blir mindre, det gir friskolene større stabilitet og forutsigbarhet, samtidig som det kan gi mindre incitament til å etablere friskoler i kommuner som bruker store økonomiske ressurser på offentlige skoler. Når omleggingen blir mindre, reduseres også behovet for en femårig overgangsperiode, og vi begrenser denne til tre år. Vi fremmer også forslag som går inn i det skjønnsrom som finnes i godkjenningen av friskolene. Her ber vi Regjeringen ved behandling av søknader om etablering av friskoler legge vesentlig vekt på kommunens uttalelse når kommunen påviser bestemte forhold gjengitt i forslagsteksten. Videre ber vi om at Regjeringen utvikler faste prosedyrer for søknadsbehandlinger, herunder tidsfrister. Det er politisk uenighet om friskoleloven. Uenigheten ligger mest på godkjenningsgrunnlaget. I dag behandler vi finansieringssystemet, det burde være mindre kontroversielt. Jeg er tilfreds med at Regjeringens forslag får støtte. Når det gjelder selve tilskuddsnivået, er sannsynligvis forskjellene fortsatt der. Men dette er spørsmål som hører hjemme i budsjettbehandlingene. Kristelig Folkeparti vil i disse sammenhengene fortsatt arbeide for å innføre tilskudd til kapitalkostnader og økte driftstilskudd. Jeg anbefaler med dette innstillingen, og tar opp de forslagene som Kristelig Folkeparti er medforslagsstiller til.
Representanten Arne Lyngstad har tatt opp de forslagene han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV har hele tiden ment at komitebehandlingen av denne saken har vært for rask, og at Stortinget burde ha satt den i en bredere sammenheng. Hele innstillingen bærer også preg av dette, og vi ser at regjeringspartiene ikke klarer å skape flertall for noen modell i den framlagte innstillingen. Selv om SV i dag gjør det kjent at de gir støtte til Regjeringens forslag, modell 3b, med statlig utbetaling og et sammenligningsgrunnlag med skolestørrelsen ved den enkelte skolen, har ikke regjeringspartiene i løpet av den tiden vi har jobbet med saken, klart å skape et flertall. Jeg mener at hadde vi hatt mer tid, kunne det vært skapt et solid flertall i denne saken. Men jeg har konkrete spørsmål. Hva vil forslag nr. 15 innebære? Jeg har lyst til å spørre hvorfor en nettopp i dag har kommet fram til en modell som handler om en endring pluss/minus 7 pst. i forhold til dagens ordning. Når det gjelder forslagene nr. 14 og 16, ser jeg at det betyr mye av det samme som Arbeiderpartiet har sagt i innstillingen, og vi kan støtte de to forslagene, men jeg ønsker et konkret svar på hvorfor en kommer fram til det en gjør i forslag nr. 15.
Vi har i hele vår behandlet friskolelovgivning. Også tilskuddskapitlet har vært en oppfølging av dette, og vi har kjent til Regjeringens forslag siden i slutten av april. Vi mener derfor at det har vært rimelig tid til også å jobbe med tilskuddsmodellen. Når det gjelder forslag nr. 15, sa jeg i mitt innlegg at dette betyr at utslagene av omleggingen til det kommunespesifikke tilskuddsgrunnlaget i forhold til dagens nasjonale snitt, blir mindre enn hvis en ikke hadde lagt begrensninger. For enkelte kommuner er forskjellene større, og når en legger inn en pluss/minus på 7 pst., har en begrenset intervallene som utslaget av den omleggingen gir, slik at det er nærmere et nasjonalt snitt for enkelte kommuner enn det som et rent kommunespesifikt tilskuddsgrunnlag ville bety.
Kristelig Folkeparti ønsker at friskolene skal få tilskudd etter vertskommunens kostnader parallelt, altså blir det forskjell mellom friskoler i nabokommuner. Det blir følgelig ekstra viktig å etablere friskolene i de kommuner som selv benytter mest pr. elev, altså motsatt av det Lyngstad tror. Spørsmålet blir da: Anbefaler Lyngstad at f.eks. de kristne friskolene etablerer seg også i nabokommunene, slik at de ved sine årlige inntak kan sluse elevene inn på den friskolen som vil få størst betaling pr. elev?
Svaret er nei, et klinkende klart nei. En skole skal fungere i et nærmiljø, og skoler må etablere seg i det nærmiljøet der en ønsker å jobbe sammen med elevene. Det er jo nettopp foreldrene og barna i nærmiljøet en skal betjene. Hvis en har en konserntankegang knyttet til skoledrift, så blir André Kvakkestads spørsmål logisk. Men i Kristelig Folkeparti tenker vi ikke skole slik. Vi ønsker det ikke heller. Vi ønsker at skole skal komme ut fra et engasjement for å utdanne elever, og at skolen har en rolle i sitt nærmiljø. Da skal dét ligge til grunn når en etablerer, og ikke hvor en kan tjene mest penger.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
En undersøkelse fra det svenske utdanningsdepartementet viser at valgfriheten har sin pris. En rapport Skolverket la fram i går, konkluderer med at fritt skolevalg og større innslag av private skoler fører til økte skiller i den svenske grunnskolen. Dette har vi advart mot tidligere. Grunnlaget for Arbeiderpartiets standpunkt i saken i dag er at det fremmes forslag om endringer i regelverk og i styringssystemer for grunnopplæringen, uten at de ulike tiltakene vurderes i sammenheng. Endringer i skolen bør behandles under ett av Stortinget, spesielt som en oppfølging av arbeidet i Kvalitetsutvalget og stortingsmeldingen om ressurssituasjonen i grunnskolen. Dette er ikke heldig for en helhetlig utvikling av skolen, verken for de private eller for de offentlige skoler. Vi står nå overfor viktige veivalg i skolepolitikken. Arbeiderpartiet mener at vi må bygge opp et godt offentlig tilbud, og at vi er nødt til å gi alle barna våre, uansett hvilken kommune man bor i, et likeverdig og godt tilbud der kvalitet er hovedmålet. Vi deler oppfatningen til en rekke høringsinstanser om at de framlagte modellene for finansiering ikke utgjør et tilstrekkelig grunnlag for å kunne avgjøre hva som utgjør det beste alternativet. Spørsmålet til departementet er et uttrykk for dette. I tillegg forsterkes dette inntrykket i svaret fra departementet. Dette bringer meg over til komitebehandlingen av denne innstillingen. Det har vært usikkerhet rundt de enkelte forslag til finansiering. Vi ser også at modell 3 egentlig er en modell 3a og 3b, når vi har sett svaret fra departementet. Vi avviser alle de tre modellene og ønsker primært at de øremerkede midlene til private skoler i sin helhet overføres til kommunenes rammer – nettopp fordi kommunene etter opplæringsloven har et ansvar for å gi skoletilbud til alle elevene i kommunen. Det er viktig at kommunene her gis en reell frihet samt muligheten til å kunne se grunnskoletilbudet i kommunene som en helhet. Arbeiderpartiet vil kjempe for å bevare og utvikle den moderne skolen. Vi er i en situasjon at over halvparten av landets kommuner sier at de vil kutte i skolebudsjettet. Årsaken er bl.a. dårlig kommuneøkonomi. Og dette handler ikke om tillit, som vi gjentatte ganger har hørt. Dette handler ikke om at våre lokalpolitikere ikke klarer å velge å prioritere skolen. Tvert imot er det gjentatte eksempler på at den kommunalpolitiske virkeligheten i Kommune-Norge er at det ikke er nok ressurser til å satse på alle de oppgavene som man gjerne skulle ha satset penger på. Uansett finansieringsmodell er det en realitet at det offentlige blir tappet for ressurser som vi mener burde ha vært brukt i den offentlige skolen. Hvis det er slik at Norge er på verdenstoppen i bruk av penger på skole, men at vi ikke får noe igjen for pengene, hvorfor da åpne for et slikt frislepp? Det kan virke som en strategi for å kunne kutte i den offentlige skolen. Vi er alle opptatt av at våre barn skal få best mulig undervisning, og at kvaliteten i skolen skal bli så bra som mulig. Utfordringen er hvordan vi skal sikre god kvalitet. Evalueringen av Reform 97 viser at skolen får generelt god omtale av både elever, foreldre og lærere. Videre viser evalueringen at det er forskjeller mellom klasser og mellom skoler med hensyn til hvordan læreplanen praktiseres, og hvordan skolemiljøet fungerer. Noe av dette forklarer forskjellene i de faglige resultater til elevene. Vår utfordring er hvordan vi til enhver tid skal sikre en god kvalitet i skolen. Den kommunale styringsretten er viktig. Kommunene bør få avgjørelsesmyndighet ved spørsmål om opprettelse av private skoler. Derfor fremmer vi forslag om dette. Det er derfor forunderlig å se hvor lett SV har gitt opp dette ved valg av finansieringsmodell. Samtidig stemmer SV i dag for full garanti av pensjonene til de ansatte i de private skolene, men man har ikke den samme tryggheten for de ansatte i offentlig skole. Jeg har også merket meg at departementet ønsker å behandle eventuelle endringer i tilskuddsprosenten i statsbudsjettsammenheng, og at departementet i sine forslag til ny lov om private skoler og endringer i denne påpeker at loven vil medføre at flere private skoler vil bli etablert. Dagens utfordring i den offentlige skolen løses ikke ved å bruke sårt tiltrengte penger på å etablere flere private skoler som vil være i konkurranse med den offentlige skolen. Jeg tar opp de forslagene Arbeiderpartiet er medforslagsstiller til, og benytter anledningen til å si at vi støtter de to forslagene som jeg redegjorde for i replikken til Arne Lyngstad.
Representanten Karita Bekkemellem Orheim har teke opp dei forslaga ho refererte til. Det blir replikkordskifte.
Også dette er en sak som etter Arbeiderpartiets mening behandles for raskt, også denne bør skyves framover i tid, hører vi. Det er da tydelig at hadde Arbeiderpartiet hatt flertall i denne salen, hadde norsk skole stått i stampe. Også nå snakkes det om redsel for at friskoler skal rasere den offentlige skole. Representanten Bekkemellem Orheim brukte uttrykket «frislepp». Om dette ikke er mistillit til lokale politikere, må det vel i aller høyeste grad i hvert fall være mistillit til den norske offentlige skolen, og mistillit til at norsk offentlig skole har den kvalitet og kan utvikle den kvalitet som vi alle ønsker at den skal ha. Er det virkelig slik at representanten Bekkemellem Orheim og Arbeiderpartiet har så liten tillit til den offentlige skole at de mener at i det øyeblikk foreldre får en reell valgfrihet til å velge skole, vil det bli et frislepp, og elever vil strømme over fra den offentlige skole til friskolene?
En kan være fristet til å ta et lite historisk tilbakeblikk på hvilke reformer som har vært fremmet i forhold til skolen gjennom de siste tiårene. Hvis jeg ikke husker helt feil, er det vel ikke nettopp partiet Høyre som har gått i bresjen for å komme med nye reformer, verken i skolepolitikken eller i barne- og familiepolitikken. Dette handler ikke om en generell mistillit til den offentlige skolen. Situasjonen er at dette handler om prioriteringer. Hadde det vært slik at det ble lagt inn nye friske midler, nye penger inn i den totale potten, så hadde situasjonen vært annerledes. Men det vi får rapport om fra Kommune-Norge, er at her er en nødt til å velge. Vi ser at det framlegg til budsjett som partiet til representanten har fremmet, handler om en veldig sterk betoning av de private skolene og en nedbygging av det offentlige tilbudet. Vi har hatt den runden mange ganger i denne salen, og jeg ser ingen grunn til å gjenta dette nå på dette tidspunktet. Men, som sagt, jeg synes at Høyre må gå litt i seg selv når det handler om realiteter.
Arbeiderpartiet har fremmet forslag om en egen modell. Jeg må si at denne modellen som Arbeiderpartiet og SV har som utgangspunkt, er ganske lik modell 1, den som går på likebehandling, kommunalt tilskuddsgrunnlag og kommunal utbetaling. Den eneste forskjellen er at det her også er knyttet opp til en kommunal godkjenningsrett for friskolene. Det gir selvfølgelig kommunene en annen styringsmulighet i forhold til skolestruktur. Men i finansiell forstand er det ganske likt. Jeg er imidlertid glad for at Arbeiderpartiet er med på å presisere loven i forhold til kommersielle interesser. Da vil jeg si at det største hinderet for at vi skulle få et frislepp av friskolene, er nettopp at vi luker bort de kommersielle interessene og skolekonsernene. Det er det som vil hindre frisleppet. Vi får litt flere skoler, ja, men frislepp får vi ikke.
Det er mulig representanten Arne Lyngstad har rett. Men jeg tror det er slik at det også handler om hvilket tilbud den offentlige skolen faktisk kan gi, for at det vil lønne seg å etablere en privat skole. Man lager et marked for en privat etablering hvis det offentlige tilbudet er for dårlig. Det har vi sett gode eksempler på i forhold til helsevesenet, og jeg tror det samme vil kunne skje hvis ikke vi legger inn nok ressurser til å satse på den offentlige skolen. Jeg har også lyst til å si, i forhold til det forrige spørsmålet og til det Arne Lyngstad nå var inne på, at det faktisk er slik at de undersøkelsene vi nå får fra Sverige, viser at fritt skolevalg og større innslag av private skoler fører til økte skiller i den svenske grunnskolen. Jeg hadde håpet at Arne Lyngstad også var opptatt av dette. Kristelig Folkeparti har i hvert fall tidligere hatt et hjerte for disse tingene. Jeg er glad for den oppstrammingen som skjer i forhold til kommersialisering, men jeg hadde håpet at Kristelig Folkeparti stod litt mer oppreist i forhold til disse tingene i dag.
Replikkordskiftet er slutt.
Stortinget har nylig vedtatt lov om frittstående skoler, den såkalte friskoleloven. Etter å ha hørt på siste replikkordskifte er det fristende å si at det virket som om det fortsatt var den som var til debatt, og ikke finansieringen av konsekvensen av det vi tidligere har vedtatt. Et av de grunnleggende prinsippene i denne loven er at det ikke lenger er nødvendig at skolen skal utgjøre et pedagogisk eller livssynsmessig alternativ for å kunne oppnå godkjenning som friskole. Faglig innhold og kvalitet er mye sterkere vektlagt i denne loven som framtidig godkjenningskriterium. Muligens vil denne lovendringen føre til noe større vekst i antall friskoler, forhåpentligvis også med noe større geografisk spredning enn hva som hittil har vært tilfellet. I denne saken tas nå konsekvensene av dette, ved å endre finansieringssystemet i retning av prinsipiell likebehandling av offentlige og frittstående skoler. Når flertallets innstilling blir vedtatt, vil vi få et finansieringssystem basert på driftsutgiftene til øvrige skoler i kommunen der vedkommende friskole er etablert. De tilløp til diskusjoner som har funnet sted om urettferdighet i nåværende tilskuddssystem, basert på ulikheter i skolestruktur mellom kommunene, vil dermed kunne skrinlegges. Det er også positivt at dagens ordning med noe høyere tilskudd pr. elev til små skoler videreføres i det nye finansieringssystemet. Tilskuddet vil med andre ord bli relatert til skolestørrelse. Fortsatt gjenstår spørsmålet om og behovet for å få innført tilskudd som også dekker kapitalkostnadene. Som kjent er dette et sterkt ønske fra friskolene, for derved å kunne oppnå reell økonomisk likebehandling med de offentlige skolene, men samtidig et finansieringsspørsmål som nødvendigvis må finne sin løsning ved framtidige budsjettbehandlinger i Stortinget. Fra friskolene er det et sterkt ønske om at utbetalingene av tilskudd fortsatt må være et statlig ansvar. Dette ønsket blir imøtekommet, og dermed blir dagens retningslinjer og praksis på dette området videreført. Det gir en god trygghet for skolenes økonomiske fundament, forutsigbarhet med hensyn til rammer og vilkår og rimelig mulighet for planlegging av aktiviteter og virksomhet i kommende skoleår. I rammeoverføringene til kommunene legges det inn en korreksjonsfaktor for de elever som reelt sett går på friskole, og som ikke lenger er kommunens finansielle ansvar. Her er det viktig å være oppmerksom på at det offentlige, kommunen i dette tilfellet, fortsatt beholder ansvaret for å kunne gi et godt og tilfredsstillende grunnskoletilbud til alle elever i sin kommune. Det innebærer at kommunen må ha kapasitet og mulighet til å gi undervisning til elever som i spesielle tilfeller kan bli utsatt for at friskoler blir lagt ned, eller av andre grunner opphører. Av denne grunn forutsettes det også at uttrekket fra kommunene på grunn av friskoler blir noe mindre enn hva som ut fra en rent matematisk modell ville ha vært korrekt. Siden statstilskuddet også med det nye systemet for finansiering ikke vil utgjøre mer enn 85 pst. av gjennomsnittskostnaden for en tilsvarende skolestørrelse i kommunen, er det fortsatt nødvendig for friskolene å basere sin fullfinansiering på skolepenger. Det framgår klart av de vedtak som fattes i dag, at skolepengene sammen med statstilskuddet ikke kan overstige utgiftene i tilsvarende offentlige skoler i samme kommune. Arbeiderpartiets og Sosialistisk Venstrepartis frykt for kommersialisering, profittmaksimering og mulighetene for å ta ut utbytte er ikke bare overdrevet. Med de sterkt begrensede muligheter for å kreve skolepenger som i dag vil bli vedtatt, er deres argumentasjon både død og maktesløs. I forbindelse med registrering av data fra skolene på individnivå er det fra Høyres side viktig å understreke behovet for tilfredsstillende personvern. Ønsket om å samle inn og registrere identifiserbare individdata om læringsutbytte kan ha en klar vitenskapelig begrunnelse og verdi, ikke minst for å kunne gi god og pålitelig forskningsbasert informasjon om hva som fremmer kvalitet i skolen, og hvilke faktorer som i denne forbindelse bør stimuleres og forsterkes. Men disse positive effektene av en slik registrering må kontinuerlig veies mot behovet for personvern. Jeg er derfor glad for at en samlet komite ber Regjeringen legge fram en vurdering av personvernet i forbindelse med opprettelse av informasjonsbaser over elevers prøvingsresultater på individnivå. Med Stortingets tidligere behandling av friskoleloven og med dagens vedtak knyttet til finansiering av de samme skoler har vi fått et nytt bidrag til mangfold og kvalitetsløft i den norske grunnskolen. Apropos den diskusjonen som her foregikk om Arbeiderpartiets finansieringsbekymringer, har det vært artig å registrere i en tidligere sak vi har behandlet, at Arbeiderpartiets alternativ er å skjære ned på finansieringen av friskolene for å overføre pengene til skolefritidsordningene.
Det blir replikkordskifte.
Det gjelder statlig utbetaling. Det blir nok litt sammenblanding i forhold til den saken om friskoler som vi diskuterte for kort tid siden. Det sies her igjen litt høyverdig at også denne tilskuddsloven bygger på prinsippet om foreldrerett i henhold til internasjonale konvensjoner, og det blir brukt som argument for at man skal ha statlig utbetaling. Jeg går ut fra at vi følger opp internasjonale konvensjoner på mange andre områder, f.eks. om barns rettigheter, uten at alt som har med barn å gjøre, dermed skal finansieres fra statens side. Jeg går ut fra at barns rettigheter blir ivaretatt både i kommuner og fylkeskommuner. Jeg oppfatter at forslaget rett og slett er en måte å særbehandle private skoler på, i motsetning til øremerkingen over rammene på alle andre områder. Men jeg vil gjerne igjen høre om man har noen dokumentasjon på at internasjonale konvensjoner brytes hvis vi bare følger den gamle privatskoleloven.
Hovedprinsippet ved den finansieringsformen som stortingsflertallet i dag vedtar, er å legge den kommunale gjennomsnittsbetraktningen til grunn for beregning av tilskuddet. Det er det som er hovedprinsippet, det bærende prinsippet, i den nye tilskuddsordningen. Det står selvfølgelig i grell kontrast til dagens system, basert på et landssnitt. Med den negative holdning og politikk som Arbeiderpartiet har stått for – til en viss grad også SV, iallfall i tidligere tider, jeg er spent på framtiden – med hensyn til å gi tilskudd til private skoler og oppfylle de forpliktelser som Stortinget har påtatt seg overfor private skoler og friskoler heretter, hvor man kontinuerlig foreslår å redusere tilskuddet til disse skolene, må det være en betryggelse at stortingsflertallet vedtar at det fortsatt skal være et statlig ansvar å betale ut nødvendig tilskudd til disse skolene.
Jeg vil gratulere representanten Voie med et utmerket foredrag. Imidlertid er det slik at en viktig valgkampsak for Høyre har vært at pengene skal følge eleven – en stykkpris. Nå har en Høyre-statsråd fremmet sak om at pengene ikke skal følge eleven, men vertskommunen. Jeg har merket meg det prinsipielle kvantespranget. Hva forårsaker denne kuvendingen? Og når skjedde den?
Man må kanskje være medlem av Fremskrittspartiet for å se at det her er noen kvantesprang i politiske holdninger fra Høyres side. Det er et minst like viktig Høyre-prinsipp at vi skal ha likebehandling. Og mest mulig likebehandling av elevene er også en forutsetning for de prinsipper om finansiering som i dag blir vedtatt. Derfor legger vi inn en kommunal gjennomsnittsbetraktning, et kommunalt snitt, med hensyn til likebehandling av elevene, enten de går på en friskole eller en offentlig kommunal skole. At pengene skal følge eleven som stykkprisfinansiering i den grad som Fremskrittspartiet går inn for, har aldri vært offisiell Høyre-politikk.
Dersom eg forstod det rett, var det her ein debatt om spørsmålet om det er i pakt med internasjonale konvensjonar å betala ut eit tilskot frå kommunen i staden for frå staten. Eg går ut frå at dei tre modellane som vart sende ut på høyring, var klarerte i forhold til internasjonale konvensjonar i forkant. Men mitt spørsmål til Høgre går i forhold til kommunalt sjølvstyre, for no er det jo slik at Høgre har svinga seg stort i den seinare tida når det gjeld styrking av det lokale sjølvstyret. Kva er det som gjer at Høgre i denne saka har så stor mistillit til kommunane at dei faktisk ikkje kan godta at kommunane betaler ut eit tilskot som er nedfelt i lova, fastsette reglar som kommunen ikkje kan fråvika? Korleis harmonerer det med å ha auka tillit til kommunane?
Det er helt korrekt oppfattet at Høyre har stor tillit til kommunesektoren og til det lokale selvstyret. Vi viser også i praksis, både gjennom vedtak og de forslag som kommer fra Regjeringen, gjennom program og øvrige politiske beslutninger som Høyre er med på, at vi delegerer stadig mer til kommunesektoren og reduserer antall øremerkede tilskudd – kanskje litt i motsetning til Senterpartiet, som ofte snakker om det samme, men lite får til i praksis. Vi viderefører det samme prinsippet også her, ved at vi nå lar det kommunale snittet bli grunnlaget for tilskuddsberegningen, som absolutt har å gjøre med troen på at de gode lokalpolitikere er villige til å prioritere økonomiske ressurser til skolen framover. Men så tar vi samtidig med oss de signaler som kommer, både fra friskolene og fra annet hold, om at på utbetalingsområdet kan det være grunn til å skynde oss langsomt, fordi vi her – bl.a. ut fra den begrunnelsen som jeg gav i mitt replikksvar tidligere – har dårlige erfaringer med stortingsflertallet når det gjelder å følge opp de forpliktelser vi har overfor denne skoletypen.
Då er replikkordskiftet omme.
«Samarbeidsregjeringen vil sikre og fremme mangfoldet i skolen mellom skolealternativer. Privatskoleloven må forbedres, med sikte på en forenkling av kriteriene for godkjennelse og en langt kortere saksbehandlingstid. Samarbeidsregjeringen vil innføre et eget tilskudd for kapitalkostnader, og vurdere en økning av driftstilskuddet. Hensikten er å sikre et bedre økonomisk grunnlag for foreldres/elevers valgmuligheter.» Dette er et direkte sitat fra Sem-erklæringen, dokumentet som gav de private skolene grunn til å håpe at de endelig skulle kunne drive skoler med et minimum av utgifter for foreldrene, men det smuldret bort. Erklæringen, signert av partiet for de høyere verdier, som gav foreldre håp om at barna skulle få gode opplæringsmuligheter og litt attåt. Nytt løfte om håp for alle parter om en bedre økonomisk situasjon for friskoler, foreldre og elever kan fremmes igjen i neste valgkamp: «Med blanke ark og fargestifter til». Forslag nr. 15, som er levert i salen i dag, sier at vi kan få en reduksjon på hele 7 pst. i tilskuddet til friskolene. Dersom Regjeringen blir sittende, kan vi kanskje få inntil 7 pst. økning, sågar. Det er ikke like sannsynlig å tro det over tid. Forslag nr. 16, første del, synliggjør i beste fall at troen på å bli sittende i regjeringskontorene er meget sterk. Men er det sannsynlig? En enkel analyse i den sammenheng kan være: SV ville ikke leke, og vi måtte ha flertall. Er det virkelig så banalt enkelt? I så fall er det saksordføreren og de øvrige regjeringspartier som suverent velger å sette i gang aktiv torpedering av Sem-erklæringen, helt på egen hånd. Vi i Fremskrittspartiet er både forundret og triste, men det er jo ikke noe vi kan få gjort. Tirsdag den 27. mai behandlet vi Innst. O. nr. 80 om friskoleloven. På side 5 i den innstillingen uttalte et flertall, bestående av Høyre, Kristelig Folkeparti, Venstre og Fremskrittspartiet, at det legges opp til å gi vertskommunen uttalerett i godkjenningssaker, men – som flertallet slo fast til slutt i merknaden – «at den» – retten – «ikke må få karakter av en kommunal vetorett. En slik vetorett til kommunene er flertallet motstandere av». Forslag nr. 16 gir nettopp denne vetoretten. Dette var regjeringspartienes ærlige og oppriktige mening den 27. mai – for 17 dager siden. Det er lov å skifte mening, men troverdigheten til det enkelte parti taper stort når politiske overbevisninger og løfter ikke er holdbare i ferskvaredisken i mer enn 14 dager, når velgerne kjøper en holdbarhet som burde være minst fire år. Fremskrittspartiet ble i en skolesak beskyldt av representanten Elsa Skarbøvik for å være opphav til økt politikerforakt. Hennes observasjon om hva som avlet forakt, kan i dag framstå som både fremsynt og korrekt, men for andre konstellasjoner. Når det gjelder forslag nr. 14, er dette mildt villedende, fordi man bruker ordet «gratisprinsippet» – i hermetegn – og knytter det opp til et bærende prinsipp om å tillate bruk av skolepenger. Dette fremmer en skole for de velbemidlede. Fremskrittspartiet, derimot, har stått for økonomisk likebehandling mellom offentlige og private skoler i mange år. Jeg vil minne Stortinget om at Fremskrittspartiet fremmet Dokument nr. 8:67 for 1998-99 om endring av privatskoleloven. Dette dokumentet inneholdt lovendringer basert på 100 pst. økonomisk likebehandling av offentlige og private skoler. Kun Fremskrittspartiet stemte for dette kravet, og grunnen til det ser vi i dag. Dersom det er mulig å se sakene i sammenheng, må det være krystallklart at med full offentlig finansiering basert på stykkpris fra staten vil foreldrebetaling ikke bli akseptert av Fremskrittspartiet. Har den kjente splinten i øyet blitt til en bjelke for enkelte? Når Fremskrittspartiet fremmer forslag i dag om 90 pst. refusjon, er dette helt konkret et skritt på veien til å gi alle barn samme rett til å velge opplæring, uavhengig av familiens økonomi. Vi i Fremskrittspartiet har erfart at små skritt er bedre enn ingen skritt. Dette er et prinsipp som kun Fremskrittspartiet står bak, selv om også andre politiske partier verbalt maner fram krav om barns likeverd, uansett økonomi. Med dette vil jeg ta opp forslagene fra Fremskrittspartiet og representanten Simonsen som er inntatt i innstillingen.
Representanten Ursula Evje har teke opp dei forslaga ho refererte til. Det blir replikkordskifte.
Fremskrittspartiet har i merknadene i innstillinga brukt veldig mange ord om tilsyn og kontrollfunksjonen i frittstående skoler. Fremskrittspartiet foreslår bl.a. at det skal opprettes foreldreråd på den enkelte skole. Foreldrerådet skal ha en selvstendig myndighet og foreta tilsyn med skolen. Foreldrerådet skal lage rapporter, og de skal behandles videre i offentlige organer. Man kan få inntrykk av at Fremskrittspartiet er mer opptatt av foreldreretten i den private skolen enn i den offentlige. Er det slik at den offentlige skolen er mindre viktig for Fremskrittspartiet, eller er det også slik at man i den private skolen har større behov for å få foreldretilsyn enn i den offentlige skolen? Er det, når alt kommer til alt, ikke samsvar mellom Fremskrittspartiets mantra om likebehandling mellom offentlig og privat skole likevel?
Det er ikke første gangen Fremskrittspartiet har mange ord, mange meninger og mange forslag når det gjelder kvalitetstilsyn, kontrollrutiner, objektivitet og etterprøvbarhet. Det trodde jeg representanten Nielsen var klar over. For å gjøre henne klar over ytterligere en ting: Skolen, uansett om den er offentlig eller privat, er foreldrenes hovedverktøy for å oppfylle sin plikt til å sørge for at barna får den opplæringen som loven tilsier. Og dersom foreldrene ikke har lov til å gå inn i skolen, lov til å føre tilsyn, lov til å føre kontroll, er faktisk det politiske ideologiske landskap med på å oppheve den retten som foreldrene helt åpenbart har etter barneloven § 30. Det trodde jeg ikke var noe som Arbeiderpartiet ville synes at Fremskrittspartiet burde gå inn på.
Formuleringen «å legge vesentlig vekt på kommunens uttalelse» betyr altså ikke kommunal vetorett, det kan verken leses eller forstås slik. Men Fremskrittspartiet er uenig i at det kommunespesifikke tilskuddsgrunnlaget skal legges til grunn, som er hovedprinsippet i denne saken. Begrunnelsen er at det vil føre til større ulikheter når det gjelder offentlig finansiering av elever i norsk skole. Fremskrittspartiet ønsker å beholde dagens system, og mener at dagens system vil føre til større likhet mellom offentlige og private skoler. Men det er jo nettopp det som er flertallets begrunnelse for å gå over til kommunalt finansieringssystem, at man ønsker større likhet mellom friskolene og de offentlige skolene. Ser ikke Fremskrittspartiet at det systemet vi har i dag, og som de ønsker å videreføre, nettopp fører til det motsatte av det de selv bruker som begrunnelse.
Jeg bruker briller, og dermed kan det hende at jeg ser dårlig, men jeg hadde aldri trodd at noen i denne sal kunne få seg til å si at Fremskrittspartiet var en konservator for dagens skolefinansiering, men slik kunne man faktisk oppfatte representanten Voie. Vårt syn er statlig stykkpris til alle barn, uansett om de går på en offentlig eller en privat skole, og stykkprisen beregnes ut fra det enkelte barns reelle behov for opplæring, altså den kan variere. Dette ville gitt, dersom det hadde fått flertall, 100 pst. likeverdig finansiering, og også de offentlige skolene ville hatt et vesentlig bedre økonomisk handlingsrom med vårt system, enn det de nå har med flertallets system.
Det var et ordspill her med hensyn til briller, og da har jeg lyst til å si at den som mener at regjeringspartiene torpederer Sem-erklæringen om friskolene, absolutt bør skifte briller. Vi arbeider jo faktisk med å oppfylle den, det er det vi holder på med. Så har jeg lyst til å sitere meg selv fra mitt innlegg 27. mai i år, hvor jeg sa følgende: «Ved søknad om godkjenning av friskoler skal kommunene uttale seg om hvilke konsekvenser det kan få for den offentlige skolen, men kommunene skal ikke ha noen vetorett. Her ligger det en skjønnsvurdering som i enkelte særlige tilfeller kan påvirke søknadsbehandlingen.» Det er inn i dette skjønnsrommet forslag nr. 16 må leses, hvor vi understreker at ved behandling av søknader om etablering av friskoler kan en «legge vesentlig vekt på kommunens uttalelse». Dette er ingen vetorett, men det går inn i skjønnsrommet, som jeg erkjenner har vært der hele tiden.
På sidene 11 og 12 i innstillingen står det et forslag, nr. 10, som ville kunne ha medført en ganske rask oppfyllelse av Sem-erklæringen. Det lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem sak om innføring av et kapitaltilskudd med tilhørende lovendring i tillegg til driftstilskudd for frittstående skoler i forbindelse med statsbudsjettet for 2004.» Det kunne regjeringspartiene stemt for, så ville dette ha vært i orden, og vi hadde spart et betydelig arbeid senere. Til representanten Lyngstad. Når det gjelder dette å legge «vesentlig vekt» på kommunens uttalelse, er det kanskje noe mer enn en helt ordinær høringsrunde.
Replikkordskiftet er omme.
Jeg skulle nok ønske at Ursula Evje hadde rett, og at det lå en vetorett i forslagsteksten, men det gjør det nok ikke. Det er lagt inn noen føringer i forhold til bruk av skjønnet. Kampen om privatskolene tapte vi 27. mai, og det beklager jeg. Jeg synes det var leit å tape dette, men jeg oppfatter det ikke som å være endelig. Vi kan jo love at hvis muligheten oppstår senere, så skal vi nok ta omkamp på den privatskoleloven som flertallet vedtok 27. mai. Men det er ikke nå vi tar omkampen, nå behandler vi en annen sak. Når jeg hører på en del av innleggene, er jeg litt usikker på hva vi egentlig behandler nå. Det beste man kan si om Ot.prp. nr. 80 for 2002-2003, den saken vi behandler nå, er at den strammer litt til i forhold til det vi vedtok 27. mai. Den strammer til på området kommersialisering, og det er jeg veldig glad for. Jeg velger å tro at med den lovparagrafen vi vedtar i dag, blir det umulig å drive kommersiell skole i Norge, og at vi har tettet de hullene og sett de hullene som er mulige. Jeg vil gi statsråden ros for at hun legger fram dette forslaget som gjør at vi tetter det hullet som lå åpent etter behandlingen den 27. mai – eller i hvert fall som lå der som en stor mulighet, så jeg er glad for at vi har tettet det. Jeg føler meg ikke helt trygg, for vi kjenner jo til hva som skjer etter hvert når vi skal begynne å praktisere dette. Så selv om vi nå vedtar en lovparagraf, må vi være på vakt mot kommersielle skoler, for det vil være en ulykke. Den 27. mai vedtok flertallet også en § 6-1 om finansiering – SV var imot – som går på statlig finansiering og statlig gjennomsnitt. Av to dårlige modeller ser vi at den modellen som statsråden kom tilbake med, var noe bedre, hvor man opererer med kommunalt gjennomsnitt og statlig tilskudd og utbetaling. Vi har ikke noen sterke følelser eller noe sterkt engasjement – egentlig er ikke noe bra, vi liker ikke noe av dette. Men når vi skulle velge mellom to onder, så valgte vi å gå i dialog med Regjeringen, i og med at Regjeringen var opptatt av å få igjennom denne ene modellen sin, som de kom med nå. Det har vi gjort, og vi har snakket med regjeringspartiene om dette. Vi har forhandlet oss fram til en del forslag som ligger på bordet i dag. Det går på at med «gratisprinsippet» skal ikke de private skolene gjennom egenbetalinger kunne tilsnike seg ekstra midler, slik at de blir ekstra attraktive, og at de får ekstra fine, flotte turer til både det ene og det andre stedet, og at vi prøver å sette et lokk på denne biten. Så prøver vi å hindre de store utslagene ved overgangen til det nye inntektssystemet, altså hindre de største utslagene, det som er pluss/minus 7 pst. Hvis vi går inn og ser på det som vi har fått oppgitt, så omfatter det en del kommuner. Vi tror faktisk at det er litt viktig, kanskje ikke dramatisk, men litt viktig. Og så får vi inn dette forslag nr. 16, som etter vår oppfatning er ganske viktig, nemlig at vi prøver å gi føringer inn mot den skjønnsutøvelsen som statsråden i dette tilfellet skal foreta i tiden framover. Det skal legges vesentlig vekt på det kommunen sier, dersom en slik friskoleetablering får negative konsekvenser for kommunens skolestruktur og påfører kommunen økte utgifter av betydning. Det skal veie tungt når kommunene kan dokumentere dette. Når statsråden sitter med en søknad, og kommunen kan dokumentere dette, skal det veie tungt i hennes vurdering. Det samme gjelder om en etablering påfører elevene ekstra belastninger i form av økt reisetid. Om kommunen kan påvise og dokumentere at denne friskole- eller privatskoleetableringen vil få den konsekvensen at den offentlige skolen blir nedlagt, og at elevene får en vesentlig lengre skolevei, skal dette veie tungt når Regjeringen skal vurdere om denne skolen skal kunne etableres. Vi følte at det var viktig å kunne få inn dette i en sak som i utgangspunktet var tapt for oss. Vi satt der med to onder, og så får vi inn det som er minst ondt, samtidig som vi får inn denne presiseringen. Da valgte vi faktisk å gjøre det. Når jeg hører på det som blir slengt ut om at vi går inn for både det ene og det andre, så lurer jeg på om vi egentlig diskuterer samme sak. Og det er litt dumt hvis vi ikke diskuterer samme sak, for da kan ganske mange komme skjevt ut. Jeg tar herved opp det forslaget vi står alene om, og de forslagene vi har sammen med andre.
Representanten Rolf Reikvam har teke opp dei forslaga som han refererte til. Det blir replikkordskifte.
Denne replikken kunne jeg vel kanskje ha tatt også i forhold til andre, men det gjelder litt oss selv. Vi avgav innstillingen på tirsdag, der det framkom at det ikke var flertall for noe forslag, og det var heller ikke lansert noen subsidiær stemmegivning. Det kunne en kanskje forvente kom i løpet av dagen her. Jeg tror noe av årsaken til det er den hastemåten regjeringspartiene og Fremskrittspartiet vil ha fram saker her i Stortinget på, noe som betyr at vi nesten bare kom fram til primærstandpunkter i innstillingen. Jeg tror det gjør godt om man bruker litt mer tid, og jeg tror at det kan danne basis for et bedre grunnlag for beslutninger her i Stortinget. Så i dag – to dager etterpå – fremmes det fellesforslag fra regjeringspartiene og SV som forandrer på partienes standpunkter på flere punkter, og som også innfører nye ting i forhold til tallstørrelser. Det er altså ikke en subsidiær stemmegivning. Jeg synes dette er en uryddig måte å gjøre det på. Når jeg tar replikk her, er det for å si at en komiteleder bør i hvert fall sikre at realitetene i partienes standpunkter kommer fram før den dagen saken skal behandles.
Realitetene i saken har ligget der hele tiden, så alle som er i stand til å lese, er i stand til å se hva som er flertallsinnstillingen, og hva dette ville komme til å bli. Det faktiske forhold er at 27. mai vedtok flertallet, Fremskrittspartiet sammen med regjeringspartiene, en finansieringsmodell som ville ha blitt stående i dag hvis ikke SV hadde gått sammen med regjeringspartiene og laget en annen modell, som er mindre vond for oss enn den som alt var bestemt. Så valgte vi å gjøre det, og så fikk vi i tillegg en del presiseringer som gikk i vår retning. Så valgte vi å ta dette. Vi inviterte flere partier til å være med i den dialogen, men vi ble stående alene. Det faktiske forholdet er at uansett hva vi hadde gjort i dag, hadde flertallet vedtatt et finansieringsopplegg den 27. mai som var verre enn det vi vedtar i dag. Jeg regnet med at det var dette vi skulle diskutere her og nå, men jeg er litt usikker på om det er det vi diskuterer. Så er jeg er enig i at vi har hatt for dårlig tid. Vi burde hatt mer tid på denne saken. Denne saken tapte vi, og det er ikke noe å gnåle mer på.
Fleire har ikkje bede om ordet til replikk.
Den 14. mai i år inviterte statsministeren og kommunalministeren til ein eigen pressekonferanse. Dei presenterte noko dei kalla for ei historisk reform for lokalt sjølvstyre. Dei føreslo innlemming av 15 øyremerkte tilskot på til saman 8 milliardar kr. Barnehagetilskotet på 7, 6 milliardar kr var det eine. Det betyr altså at det var 14 tilskot til i denne potten på til saman 400 mill. kr. Det vert ei avsporing å fokusera på desse 400 mill. kr og snakka om at det gir stor handlefridom til kommunane. Det gir nok fyrst og fremst ein handlefridom til å kutta på nokre sårbare område. Detaljane kom i kommuneproposisjonen dagen etter. Bodskapen frå denne pressekonferansen står i sterk kontrast til den saka som vi behandlar no, forslag om eit nytt finansieringssystem for friskular. Det er ikkje til å koma forbi at dette forslaget osar av mistillit mot kommunane. Kommunane har i samsvar med opplæringslova ansvaret for å gi tilbod til alle barn og unge i skulepliktig alder. Kommunane skulle vel òg då kunna ta eit heilskapleg ansvar for utbetaling av tilskot både til dei kommunale og til dei frittståande skulane. Men det ansvaret kan dei altså etter Regjeringa sitt syn ikkje ta. Senterpartiet viser i innstillinga til at vi går inn for den såkalla modell 1. Vi kan ikkje sjå at ein modell med kommunal utbetaling av tilskot vil føra til auka uvisse for den einskilde frittståande skulen. Godkjende skular har rett til tilskot etter fastsette reglar som kommunane ikkje kan fråvika. Det må bety at friskulane sine interesser fullt ut blir tekne vare på gjennom ei kommunal utbetaling. Vi legg vekt på at ein modell med kommunal utbetaling i tillegg ville medføra oppheving av ordninga med trekk i rammetilskotet. Det fører i dag til ein stor grad av utryggleik for dei kommunar som må gi frå seg elevar til private skular. Omsynet til kommunane sine behov som lokal skulemyndigheit tilseier at kommunen må verte gitt høve til å utarbeida ei heilskapleg utvikling av skuletilbodet i kommunen i eit samarbeid med dei frittståande skulane. Ei direkte statleg finansiering av privatskulane må vera eit klart brot med Regjeringa si framstilling av å vilja auka det kommunale sjølvstyret. Vi skjønar ikkje korleis Regjeringa på den eine sida kan halda fram det dei kallar ei historisk reform for det kommunale sjølvstyret, og samtidig snevra inn kommunane sine ansvarsområde innanfor kommunesektoren sine kjerneoppgåver. Endringar i lovverket i dag inneber òg endringar når det gjeld innhenting av opplysningar. Vi meiner departementet for lettvint har gitt etter for forskarane sin iver etter å forska, og at det kan truga personvernet ved at departementet føreslår å nytta personnummer i registreringa. Senterpartiet sin skepsis har fått gjennomslag. Saksordførar har lagt til rette for ein merknad og eit forslag som tryggjar dette. Vi synest òg det er viktig at det vert sagt frå fleirtalet si side at elevar med særskilde pedagogiske opplegg og behov må kunna søkja unnatak frå å delta i det nasjonale vurderingssystemet. Til slutt til stemmegivinga. Vi oppfattar det slik at alle dei tre forslaga som er lagde fram i dag, er ei klar forbetring av den ordninga som er i dag, og det er ei klar forbetring av det som vart vedteke den 27. mai. Vi er spesielt glade for forslag nr. 16 og dei presiseringane som er gitt der, men vi kjem subsidiært til å støtta alle tre forslaga, både nr. 14, 15 og 16.
Det blir replikkordskifte.
Jeg synes Senterpartiet både i arbeidet i komiteen og også her har opptrådt veldig logisk og forståelig ut fra utgangspunktet. Nå hørte jeg jo at representanten Meltveit Kleppa hadde et veldig langt innlegg omkring det lokale selvstyret, og hun mente da at hun automatisk ut fra kommunens ansvar for skolesektoren også kunne utlede ut fra det at kommunene også har et finansielt ansvar for friskoler. Jeg er ikke så sikker på at det er noen logisk forbindelse mellom lokalt selvstyre og prinsippet om at en skal ha et finansielt ansvar også for friskolene. Når jeg sier at jeg ikke er så overbevist om den logiske forbindelsen, henger det sammen med at friskoler ikke er en kommunal oppgave. Friskoler er noe som er bygd på en foreldrerettstenkning, som foreldregrupper starter på egen kjøl. Jeg tror faktisk at logikken blir feil!
Senterpartiet har forsvart den gamle privatskulelova nettopp ut frå foreldreretten. Vi har vore urolege for godkjenninga av enkelte av skulane etter denne lova – det er så. Men vi har forsvart prinsippet og denne lova. Vi er djupt ueinige i den endringa som no er gjord, og vi meiner at det faktisk kan innebera ei avgrensing i foreldreretten. Det kan faktisk bli slik at dei foreldra som i dag ynskjer ein god offentleg skule til sine ungar, kan måtta velja ein friskule fordi den offentlege skulen vert lagd ned som følgje av ein stram kommuneøkonomi. Difor er det viktig for oss å halda fram kommunane sitt ansvar for eit lokalt tilrettelagt tilbod. Difor er forslag nr. 16 viktig for oss.[[Presidenten klubbar.]]
Fleire har ikkje bede om replikk.
I denne proposisjonen, Ot.prp. nr. 33, har Regjeringen fremmet forslag om et nytt finansieringssystem for frittstående skoler, etter at vi i desember i fjor fremmet forslag om ny friskolelov. Dagens finansieringssystem for de frittstående kommunale skolene er basert på ulike prinsipper. Det vil si at skoler i samme kommune som har like mange elever, vil kunne ha ulike økonomiske rammer, avhengig av hvem som eier skolen. Dette kan oppleves urettferdig av begge parter, og derfor er det behov for, etter min mening, en større grad av prinsipiell likebehandling for frittstående kommunale skoler i samme område. Jeg sier «prinsipiell» fordi vi ikke snakker om finansiell i betydningen tilskuddsnivå. Det er ikke til behandling i dag. Derfor foreslås det i forslaget å endre dagens tilskuddsmodell, som baserer tilskuddsgrunnlaget på et landsgjennomsnitt, til en tilskuddsmodell som tar hensyn til driftsutgiftene til skolen i den kommunen som friskolen er lokalisert. Vi foreslår altså en tilskuddsmodell med et kommunespesifikt tilskuddsgrunnlag, og jeg har inntrykk av at det prinsipielt er ganske bred støtte til den tanken her i salen. Samtidig sier vi at dagens korreksjonsordning i inntektssystemet må vurderes, herunder spesielt nivået på trekksatsen. Denne vurderingen vil ikke føre til noen reduksjon av kommunesektorens samlede rammer. Trekksatsen er et ledd i et nullsumsspill, der økninger eller reduksjoner kun påvirker fordelingen mellom kommuner, ikke totalrammen. Og dessuten er det rimelig, og grunn til å tro, at trekksatsen fortsatt vil være lavere enn gjennomsnittskostnaden, selv om avvik i fremtiden vil kunne være mindre enn i dag. Jeg har registrert at det foreligger tre forslag, som er lagt frem i dag, knyttet til en overgang til et kommunespesifikt tilskuddsgrunnlag. Jeg oppfatter forslag nr. 15 slik at det vil begrense utslagene ved overgang til kommunespesifikt tilskuddsgrunnlag. Jeg synes dette er akseptabelt, og det kan skje innenfor de foreslåtte bestemmelser som behandles i dag. Det begrenser utslagene, kan man si, både på godt og vondt for alle parter, avhengig av hvem som ser på dette. Forslag nr. 16 sier at det skal legges vekt på kommunenes uttalelser. Det dreier seg ikke om en vetorett, men en understreking av noen faktorer som allerede ligger i proposisjonen om friskoleloven og i loven, og at det skal legges vekt på disse. Forslag nr. 14 om gratisprinsippet synes jeg også er greit, selv om det er klart at det er lettere å realisere dette gratisprinsippet slik det er formulert i forslaget dersom tilskuddet til friskolene er høyt og ikke reduseres. Det er litt paradoksalt at de som er bekymret for gratisprinsippet, for å bruke det uttrykket, samtidig er opptatt av å redusere tilskuddet til friskolene, for da vil jo uvilkårlig en effekt av det kunne bli økte egenandeler. Vi har også fremmet enkelte forslag til kontroll og tilsyn med bruk av tilskuddsmidler. Her merker jeg meg at det er tilslutning til Regjeringens forslag. Og så fremsetter vi noen bestemmelser om innhenting av opplysninger. Departementet trenger hjemmel for å kunne innhente opplysninger fra de nasjonale prøvene for å undersøke elevenes progresjon over tid. Denne informasjonen skal publiseres i kvalitetsportalen på skole- og skoleeiernivå. Innhenting av opplysninger vil også muliggjøre forskning omkring kvalitetsutvikling i skolen, og slike data vil bl.a. gi et bedre kunnskapsgrunnlag for tiltak spesielt rettet mot svake grupper. Innhentingen av opplysningene skal selvsagt være underlagt personopplysningsloven, som sikrer personvernet til elever og lærere. Jeg har merket meg at en samlet komite har bedt om at Regjeringen legger frem en vurdering av personvernet i forbindelse med opprettelsen av informasjonsbaser over elevers prøvingsresultater på individnivå, og dette vil jeg selvsagt etterkomme. La meg likevel presisere nå at allmennheten ikke vil få noen personidentifiserbar informasjon, at det kun er data om grunnleggende ferdigheter i basisfag og elevenes motivasjon, læringsstrategier og tiltro til egne ferdigheter i fagene som vil være tilgjengelig for lærere, skoleledere og skoleeier etter nærmere autorisasjon, og at å bruke personnummer for å koble til bakgrunnsvariabler kun vil skje til forskningsformål, etter en vurdering av hvert enkelt tilfelle. En slik kobling vil kun skje internt i Statistisk sentralbyrå. I begge tilfeller vil man forholde seg til datasikkerhetskrav som stilles for behandling av slike registerdata, og dette er ikke noe uvanlig for Statistisk sentralbyrå. Men dette kan vi utdype nærmere når vi kommer tilbake med en sak etter anmodning fra komiteen.
Det blir replikkordskifte.
Det er sterk uenighet mellom partiene om hvem som skal utbetale støtten til privatskolen. Departementet ønsker at utbetalingen fortsatt skal skje fra staten. I forrige sak hørte vi statsråden prise det kommunale selvstyret, og at lokalpolitikerne vet best i mange sammenhenger. Begrunnelsen for dette er jo at en kommunal utbetaling oppleves som mer usikker og uforutsigbar for de private skolene, og at det er viktig å sikre rettighetene til dem som ønsker et privat tilbud. Da blir det forunderlig at Regjeringen ønsker å fjerne øremerkingen på de fleste andre områdene – jeg kan jo bare nevne leirskole, skolefritidsordning, musikk- og kulturskoler og landslinjer – og legge dette inn i rammene til kommunene. Når det så gjelder privatskoler, skal utbetalingen fortsatt være statlig. Hva er statsrådens begrunnelse for statlig utbetaling? Forstår statsråden at dette kan oppfattes som en særbehandling av den private skolen?
Den som eventuelt måtte ha lest vårt opprinnelige høringsforslag, vil se at vi der drøftet ulike modeller. Vi gikk inn for et kommunalt tilskuddsgrunnlag. Vi snakket om en likebehandlingsmodell og en gjennomsnittskostnadsmodell, og så drøftet vi statlig og kommunal utbetaling. Jeg mener at det kan fremføres argumenter for det ene og for det andre. Men alt i alt har vi falt ned på at foreldreretten er det viktige her, og at det på en måte må bli styrende for utbetalingen. Det er ikke så mye knyttet til usikkerheten, for usikkerheten tror jeg mer er knyttet til tilskuddsgrunnlaget enn til utbetalingen. Det er mer en prinsipiell holdning, som representanten Arne Lyngstad var innom tidligere. Jeg kan slutte meg til de merknadene han gav på dette punkt. Men jeg sier åpent at det er mulig å føre argumenter for de ulike modellene.
Etter Lyngstads svar på min replikk kunne det være greit å få en avklaring. Dersom en ser at økte tilskudd gir rom for et bedre tilbud, er det intet galt i at en skoleeier ønsker å oppnå dette med tanke på sine elever. Er det noe i det fra Regjeringen foreslåtte regelverk som hindrer en skoleeier i å ha to skoler innenfor rimelig skyssavstand for elevene, slik at skoleeier ved inntak til skolene hindres i å fordele elevene slik at de får optimale økonomiske muligheter til å gi et best mulig tilbud?
Jeg tror det er mange som tar feil når det gjelder den nye friskoleloven, på ett vesentlig punkt, nemlig at det skal være økonomi som styrer etableringen av friskoler. I vårt opplegg ligger det ingen økonomiske incentiver til å starte en friskole. Det er snarere tvert om. Dette er ildsjelenes lov. Dette krever store anstrengelser og ganske mye dugnadsarbeid. Jeg tror rett og slett ikke at folk flytter friskolen sin rundt omkring av hensyn til økonomi. Men hvis det er dyrere å drive skole i én kommune enn i en annen, skyldes det jo at det er dyrere. Det betyr ikke at det blir noe mer til overs. Men det er forhold ved den kommunen som gjør at det er dyrere å drive skole. Jeg tror ikke den type motiver vil styre etableringen av friskoler. Jeg tror det kommer til å være et vesentlig skille fra den svenske lovgivningen, som faktisk gir adgang til å ta ut utbytte. Der kan man tenke seg rent private, kommersielle firmaer som etablerer skoler, med store investeringer up front, fordi de regner med at de skal få det igjen siden. Det blir ikke mulig i Norge. Her vil det være ildsjeler knyttet til et lokalmiljø og til en brennende idé som etablerer en skole.
Hensikten med gratisprinsippet er nettopp å sikre at skoler ikke skal kunne kreve ekstrabetaling fra foreldrene utover differansen mellom 85 pst. og 100 pst., slik at de på den måten kan framstå som mer attraktive enn de offentlige skolene, ved at de kan ha fine leirskoler og andre flotte opplegg som den offentlige skolen ikke har råd til. Derfor var det viktig for oss å understreke akkurat dette, i og med at vi har knesatt gratisprinsippet i den offentlige skolen. Så til forslag nr. 16. Det har for så vidt to funksjoner, det er det viktig å være klar over. Den ene funksjonen er rettet mot kommunene, at de nå vet at de må skjerpe seg, og at de må begrunne sine vurderinger på en skikkelig måte. Når kommunene får en søknad om etablering av en privatskole, må de gjøre en skikkelig jobb. De må gå inn og kunne påvise og dokumentere. Det er viktig å si til kommunene at hvis dere gjør det, så skal det skjønnet som statsråden skal utøve, ta hensyn til det dere kan påvise. Jeg vil gjerne at statsråden også bekrefter at forslag nr. 16 vil påvirke hennes skjønns muligheter.
Nå har jeg, i motsetning til tidligere statsråder og i og for seg meg selv også, ikke tenkt personlig å sitte og avgjøre disse søknadene. Jeg håper vi har fått en lov som kan forvaltes av et faglig organ underlagt Utdannings- og forskningsdepartementet. Jeg synes det er viktig at kommunene er godt inne i dette, at det tillegges vekt, det kommunene mener innenfor de momentene som er nevnt i dette forslaget. Men jeg er også særdeles opptatt av at det skal være en god dialog. Jeg synes ikke at kommunene og friskolene skal se på hverandre som motstandere eller fiender, men at de skal se på seg selv som to parter som kan samarbeide om å lage et best mulig skoletilbud i kommunen. Det tror jeg vi legger til rette for gjennom det som står i loven. Jeg synes også det er greit, det som fremsettes som et forslag her i dag, for det understreker en del av de forholdene som skal tas hensyn til og tillegges vekt, uten at det dermed har blitt en vetorett.
Eg vil gjerne be statsråden avklara to forhold. Det fyrste gjeld økonomien. Eg deler hennar oppfatning om at i motsetning til den svenske lova vil ikkje den norske stimulera til særleg etablering av frittståande skular for fortenesta sin del. Men ho innser vel at økonomi har noko å seia? Sjølv om kommunane har stramme rammer, har det allereie vorte etablert ei rekkje nye friskular, og fleire kan koma. Det andre gjeld tilskotsgrunnlaget og lokalt sjølvstyre. Eg oppfattar det slik at hovudforskjellen mellom modell 1, som Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet går inn for, og modell 3b, som Regjeringa går inn for, er kven som skal betala ut tilskotet. Ser statsråden at det ein dag i mai å framstilla ei historisk reform for lokalt sjølvstyre, og så gi etter for friskulane fordi dei ikkje stolar på kommunane, kan verka nokså sjølvmotseiande?
Dette med utbetaling har jeg allerede kommentert. I den grad det foreligger noen selvmotsigelse her, tror jeg den er for ingenting å regne i forhold til en del av de andre selvmotsigelsene som oppstår i denne sal når det gjelder kommunalt selvstyre. Det har vært avholdt en rekke landsmøter i vår som har hyllet det kommunale selvstyre. Det skal bli spennende å se hvor mange som greier å følge det helt til mål. Når det gjelder økonomien, tror jeg at om ti år vil denne debatten fremstå litt rar. Vi kan jo bare tenke på det barnehageforliket som er inngått nå, og spørre oss selv: Tar de private barnehagene som mottar offentlig støtte, noe fra de offentlige barnehagene? Jeg tror ikke vi tenker slik på det når det gjelder barnehager i dag, og slik vil det selvfølgelig heller ikke være med friskolene. En elev kan bare gå på én skole av gangen, friskoler mottar mindre enn offentlige skoler, og offentlige skoler skal trekkes for mindre enn det friskolene får.
Med referanse først til representanten Reikvams replikk, og så statsrådens svar: Stortinget kjenner i prinsippet kun statsråden, og ikke hennes embetsverk. Derfor må vi i det alt vesentlige forholde oss til det hun sier, og ikke ha noen tro- og synsemening om noe annet. Representanten Kvakkestad fikk på sitt spørsmål til statsråden ikke et klart og fyllestgjørende svar. Han fikk et svar som lød omtrent slik: Det ligger ingen forbud i loven, men synsing fra regjering og regjeringspartiene ut fra prinsippet om at det ikke ville være slik at idealister laget en skole i hver kommune, for så å sluse elevene mellom de kommunene som finansierte skolen best. Det jeg ønsker nå, er ikke synsing, men: Kan statsråden si ja eller nei til om dette er mulig i henhold til lovverket?
Jeg er selvfølgelig klar over at Stortinget bare kjenner statsråden. Grunnen til at jeg tillot meg å nevne det, var at det var et tema i forbindelse med behandlingen av friskoleloven, hvorvidt man skulle legge godkjenningen til et uavhengig underliggende organ. Det var simpelthen et tema i innstillingen ved behandlingen den gangen, og derfor tillot jeg meg å nevne det. Det har også vært ganske mye omtalt hvorledes det store politiske skjønnet med den nåværende privatskoleloven kan medføre problemer, spesielt når det er hyppige regjeringsskifter og statsrådene har ulike meninger om private skoler. Jeg må ærlig talt innrømme at jeg vet ikke helt om jeg forstår Fremskrittspartiets spørsmål når det gjelder å sluse elever mellom skoler og kommuner. For meg høres det veldig underlig ut at noen foreldre skulle la seg være med på et eller annet som innebærer å sluse elever til og fra. De som vil etablere en skole, må søke, så må kriteriene oppfylles, og så vil det bli godkjent. Om det står en montessoriskole eller noen annen bak – samme forbund står jo bak en rekke skoler i en rekke kommuner – ser jeg ikke helt hva som er problemstillingen, for de vil da motta forskjellige tilskudd etter den nye modellen.
Replikkordskiftet er omme. Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Jeg må innrømme at jeg ble ganske forbauset da jeg så de forslagene som lå på bordet i morges. Ikke så mye over at forslagene kom nå og ikke i innstillingen, men over at Høyre går sammen med Sosialistisk Venstreparti om et forslag som undergraver friskolene ved å gjøre det vanskeligere enn nødvendig å få tillatelse til å gå i gang. Høyre vil i dette forslaget legge «vesentlig vekt på» en del ting. Selv om det kanskje ikke er en ren vetorett for kommunene, er «vesentlig vekt på» et meget sterkt uttrykk, så det er ikke så veldig langt fra. Hva er det Høyre vil at det skal legges vesentlig vekt på når en skole søker om tillatelse? Jo, det er kommunens skolestruktur, kommunens utgifter, og avstanden til de offentlige skolene. Tidligere trodde jeg det faktisk var slik at Høyre la vesentlig vekt på helt andre ting, nemlig kvaliteten i skolen og det faglige innholdet i undervisningen. Det kan ikke være noen tvil om at med dette forslaget gir Høyre SV ikke bare lillefingeren, men hele hånden. Dette forslaget, hvis det blir vedtatt, vil bli brukt for alt det er verdt i årene framover, av alle politikere som er motstandere av en utvikling i retning av flere privatskoler. Med dette vedtaket i hånden kan et flertall i et kommunestyre, eksempelvis bestående av Arbeiderpartiet og SV, presse departementet til å avslå søknaden fra en skole som kan tilby verdens beste faglige opplegg, og begrunne det med at det kan få negative konsekvenser for kommunens skolestruktur, og påføre kommunen en del ekstra utgifter. Dette er å sette hensynet til kommuneøkonomien foran hensynet til faglig innhold og kvalitet. Det setter Høyres fagre valgløfter om å satse på kvalitet i skolen i et underlig lys. Dette forslaget skriker etter en forklaring, som jeg ikke har fått hittil i dag. Og den forklaringen bør være god hvis Høyre ønsker å beholde sin troverdighet som et parti som setter kvalitet som det aller, aller viktigste i sin skolepolitikk. Vi bør nå få en skikkelig forklaring fra representanten Voie, eller andre i Høyre, på hvorfor det er så viktig å gi departementet denne instruksjonen om å vektlegge kommunenes skolestruktur høyere enn kvalitet.
SV er fornøyd med det vedtaket som ligger på bordet i dag. Det tror jeg også at ministeren og regjeringspartiene er, for hvis vi husker tilbake til den debatten vi hadde om friskolene sist, understreket SV at vi valgte å ta statsråden på ordet, at hun også var opptatt av kvaliteten i den offentlige skolen. Det er jo det dette dreier seg om, at man skal ha en balanse her, og at man skal være opptatt av at kvaliteten ikke skal forringes i den offentlige skolen. Vi har en felles, stor jobb å gjøre der for at den offentlige skolen skal bli så god at den kan konkurrere med hvem som helst, og at alle vil ha barna sine der. Men grunnen til at jeg tok ordet, var at statsråden hadde en utfordring i forhold til lokalt sjølstyre. Jeg har da bare litt lyst til å minne statsråden om at den barnehageavtalen som vi inngikk her, er det enighet om nå, så det er vel ikke noe grunn til å polemisere mot den. Men det kan kanskje være grunn til å minne statsråden om at der man virkelig har tatt kjempetak og løftet ting ut av de lokale folkevalgte organene, er sjukehusreformen. Og når man har sagt A når det gjelder sjukehusreformen, følger det en del bokstaver etter det, som flere av oss i ettertid har stemt for, fordi vi har vært nødt til det når man har bestemt dette. Hvis vi sammenligner størrelsen på dette og noe av det småtteriet som man nå holder på og liksom skal lage en stor debatt om, det lokale sjølstyret og noen småtterier av noen øremerkede midler, blir det – for å si det mildt, og for å returnere påstanden til statsråden – for puslete. Hvis man virkelig skal snakke om frihet for kommunesektoren, må man sørge for at det er samsvar mellom de oppgavene og de inntektene man har. Det ønsker SV. Da blir det en reell frihet for kommunene, men det blir også frihet for den befolkningen som skal kunne få tjenester den faktisk har bruk for, av en kvalitet som et moderne samfunn kan være bekjent av. Så jeg syns kanskje at det ikke er grunn til å ta den tonen når det dreier seg om hvem det er som sørger for at det er lokalt handlingsrom i norske kommuner og fylkeskommuner.
Representanten Karita Bekkemellem Orheim startet sitt innlegg med å si at vi nå åpner for et frislipp av private skoler og friskoler. Representanten Simonsen sier det stikk motsatte, at vi nå fremmer et forslag som undergraver friskolene. Begge kan umulig ha rett samtidig. Men det kan jo hende at her ligger sannheten, virkeligheten, et sted imellom. Det er ikke slik at Høyre og Regjeringen prioriterer hensynet til kommuneøkonomien foran kvalitet og kreativitet. Vi ønsker å prioritere kommuneøkonomien for å styrke den offentlige skolen, og samtidig som vi styrker kommuneøkonomien og den offentlige skolen, gir vi muligheter for å imøtekomme friskolenes behov for stabile rammebetingelser, for god og sikker økonomi, for å ha mulighet til både å etablere en ny skole og å drive den med et økonomisk fundament på lik linje med de offentlige skolenes. Derfor synes jeg den – til dels – tiraden av kritikk og påståtte endringer i Høyres politikk som kom fra representanten Simonsen når det gjelder den politikk som både Regjeringen og Høyre fører i forhold til friskoler og satsing på kvalitet i skolen i det hele, skyter langt over mål og ikke er i tråd med virkeligheten. Når det gjelder realitetene i forslag nr. 16, har jo også medforslagsstilleren fra SV bekreftet at forslaget innebærer ingen kommunal vetorett. Det var faktisk det representanten Simonsen stod sammen med regjeringspartiene om da vi behandlet friskoleloven, ved nettopp å understreke at her måtte det ikke innføres noen kommunal vetorett. Og det gjøres det heller ikke i dag med det forslaget som nå ligger på bordet. Men at departementet og Regjeringen får en mulighet til å vurdere de synspunkter og innspill som kommer fra kommunen, og også legger avgjørende vekt på disse synspunktene, synes vi er både rimelig og riktig i den fasen vi går inn i. Da ivaretar vi faktisk mange av hensynene, og også synspunktene, som kritikerne av friskoleloven framfører. På mange måter er det en god måte å imøtekomme opposisjonen på også. Og siden nå Rolf Reikvam fra SV i et tidligere innlegg i dag gav ros til regjeringspartiene for godt samarbeid når det gjelder å forbedre kvaliteten i skolen, har jeg lyst til å si at det er jo hyggelig at iallfall ett parti på Stortinget ser behov for å sikre friskolenes stabile rammevilkår – i tillegg til regjeringspartiene.
Jeg skal forsøke ikke å forlenge debatten. Jeg følte bare behov for å oppklare det som kanskje kunne virke som en misforståelse i forhold til representanten Karin Andersens innlegg. Jeg mente ikke å polemisere mot barnehageavtalen, det var snarere tvert om. Det jeg mente, var å bruke det som en illustrasjon på en kanskje dristig spådom for fremtiden. I dag er det jo slik at de fleste vil mene at det er fint å gi tilskudd til private barnehager, og at det ikke stjeler noe fra offentlige barnehager. Man er opptatt av en viss likebehandling mellom private og offentlige barnehager. Det var bare det som var mitt poeng, at det kanskje kan bli et moment i fremtiden når det gjelder friskolene – bare for å oppklare at jeg altså ikke har kritisert noe forlik som nå nylig er inngått her i Stortinget. En ting til til Karin Andersen. Jeg er helt enig i at det aller viktigste vi kan gjøre, og det som står øverst på min agenda, er å styrke den offentlige skolen og bedre kvaliteten der. Det er der over 98 pst. av elevene går. Av alle de utdanningssaker vi har behandlet her siden jeg ble minister – noen mener at det er altfor mange – har altså bare to dreid seg om friskoler eller private skoler, den ene er friskoleloven og den andre er finansieringen av dem. Resten dreier seg om den offentlige skolen. Senest behandlet vi – rett forut for denne saken – en sak som dreier seg om den offentlige skolen, og som jeg tror SV og regjeringspartiene er enige om er en meget viktig kvalitetsutviklingssak for skolen, nemlig den om bl.a. klassedelingsregler. Så bare la meg bruke det som et eksempel. Den er veldig viktig.
Statsråden nevnte Montessoriforbundet som et forbund som har flere privatskoler. Dette er typisk skoler som har elever fra flere kommuner. Da er det, slik jeg har forstått, intet i veien for at Montessoriforbundet kan ha to skoler i nærheten av hverandre, i forskjellige kommuner. Foreldrene kan da velge å sende barnet sitt dit hvor det gis best tilbud eller størst statstilskudd. Jeg går ut fra at statsråden mener foreldrene bør velge det undervisningstilbud som er best for deres barn, altså en oppfordring til å sende barnet dit hvor staten gir rom for et best mulig faglig tilbud. Det har jeg forstått at statsråden mener regelverket åpner for. Så til spørsmålet om kommunal uttalelse, eller nærmest veto. Det som forundrer meg mest i den sammenhengen, er at hvis regjeringspartiene syntes at tingene var klare og greie for 17 dager siden, hva er da behovet for et nytt vedtak som skaper uklarhet i dag? Vi er vant til som lovgivende forsamling å skille mellom «kan», «bør» og «skal». Jeg går ut fra at det også er mulig for enkelte å skille mellom «å legge vekt på», «å bli hørt» og «å legge vesentlig vekt på». «Vesentlig vekt på» betyr at det skal mye til for å komme til en annen konklusjon. Da er det vel slik å forstå at når noe skal tillegges «vesentlig vekt», skal det altså legges mer vekt på enn dersom man hadde kommet til at dette bare er ett av flere innspill. Da må det vel være slik at regjeringspartiene mener det er viktigere å etterkomme kommunenes ønsker i dag, enn det var for 17 dager siden.
Jeg synes ikke jeg fikk noen god forklaring fra representanten Voie på hvorfor det er så viktig og nødvendig å komme med de instruksjonene til departementet som ligger i forslag nr. 16. Det nærmeste han kom, var å si at det var en god måte å imøtekomme opposisjonen på. Ja, det skal jammen være sikkert! Noen bedre måte å imøtekomme den sosialistiske opposisjonen i Stortinget på, kunne man knapt finne – de kan jo sprette champagneflasken i dag. Hadde jeg vært medlem av SV eller Arbeiderpartiet, ville jeg gått og fått tak i en utskrift av representanten Voies forrige innlegg, og så ville jeg satt en tykk strek under der han sier at man skal legge «avgjørende vekt på» kommunenes synspunkter. For representanten Voie sa jo ikke bare at man skal åpne for en mulighet til å vurdere synspunktene fra kommunene, men han la til at man skal legge «avgjørende vekt på» kommunenes synspunkter. Det er mange kommuner i dette landet som styres av Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet. Der kommer det ikke til å bli mange friskoler etter dette.
Representanten Simonsen og representantene fra Fremskrittspartiet drar i gang et par debatter her som jeg stiller meg litt spørrende til, for det første at foreldre vil velge å sende sine barn til skoler med størst statstilskudd. Det er faktisk en parallell til at folk bosetter seg i kommuner som bruker mest på skoler. Men det som er poenget i forhold til friskoleloven og prinsippet der, er at hver enkelt skole er et selvstendig rettssubjekt. Hvorfor skulle da skoler samarbeide om å sende elever bort fra seg? Det ville jo ødelegge det økonomiske grunnlaget for egen drift. Skolen ville ikke bli etablert av foreldregruppen hvis det bare var økonomiske resonnement som lå til grunn. Men det er ikke bare økonomiske resonnement som ligger til grunn når man etablerer en skole. Man har en genuin interesse av å drive opplæring av barn i området. Jeg synes at dette er en veldig merkelig problemstilling, som jeg opplever som mer teoretisk enn reell. Så har jeg også lyst til å si til representanten Simonsen når det gjelder hvorfor vi er med på forslag nr. 16, at det er ganske enkelt fordi det går inn i det skjønnsrommet, og presiserer skjønn, som har ligget i proposisjonen. Og så har vi fått flertall for en tilskuddsmodell som vi ønsker, som er ganske viktig for oss. Sosialistisk Venstreparti var villig til å gå inn i den dialogen. Som saksordfører har jeg fridd til alle andre partier for å finne en løsning, men har ikke merket noen vilje. Sosialistisk Venstreparti tok utfordringen til slutt, og vi fant en løsning som vi kan leve med, og som SV kan leve med, og som gir et godt finansieringssystem for friskolene.
Søren Fredrik Voie har hatt ordet to gonger og får ordet til ein kort merknad, avgrensa til 1 minutt.
For at det ikke skal være tvil om formuleringen her, står det da i forslaget vitterlig «å legge vesentlig vekt på kommunens uttalelse der kommunen påviser» osv., slik at det er oppklart, hvis jeg kom i skade i sted for å bruke ordet «avgjørende» i stedet for «vesentlig». Jeg synes Arne Lyngstad avklarte greit hva som er realiteten her. Her har både representanten Simonsen og Fremskrittspartiet meldt seg ut av den politiske diskusjon ved å si at man ikke vil være med på å forhandle fram en løsning som gjør at friskolene får et finansieringssystem som de kan leve med framover. Når man da er nødt til å gå til et annet parti for å oppnå den løsningen som er helt nødvendig, skulle det bare mangle at man gjennom forhandlinger ikke kommer fram med noen kompromissforslag som vil avvike en smule fra den mest ideelle løsning, som vi sikkert kunne ønsket oss, flere enn Simonsen.
Når det gjelder spørsmålet om «vesentlig vekt», som Voie nå har kommet med diverse utlegninger om hva betyr – tror jeg – er det vel slik at jeg undres litt på om regjeringspartiene kan finne noe som helst sterkere uttrykk som kan gi kommunen en sterkere avgjørelsesmyndighet i slike saker, enn at det skal legges «vesentlig vekt på». Da må det være «avgjørende» betydning. Det er altså så sterkt man kan si det uten å legge alle andre begrunnelser totalt døde. Men uansett hvor langt man mener at «vesentlig vekt» strekker seg, strekker det seg i hvert fall betydelig lenger enn det som var flertallet for 17 dager siden. Det skal selv Voie ha problemer med å forklare seg bort fra. Når det gjelder Lyngstads synspunkter, at skoler skal være egne rettssubjekter, er det ingenting som er problematisk ved det. Men det er fortsatt ingenting som hindrer foreldrene i å velge hvilket av de selvstendige rettssubjektene de ønsker å sende sine barn til. I den sammenheng finnes det faktisk områder i kongeriket som er relativt tett befolket, hvor avstandene ikke nødvendigvis er svært lange, og hvor det slik sett kan være ganske likegyldig, transportmessig, hvilken skole man velger. Hvis da Montessoriforbundet er en seriøs aktør, går jeg ut fra at de også ønsker å gi et best mulig tilbud til alle sine elever, uansett hvor de nå skulle bo. Slik jeg har forstått regelverket, og det har i hvert fall ikke blitt avkreftet, har foreldrene full mulighet til å velge den av friskolene de selv ønsker, med mindre det ligger noen regler om boikottvirksomhet som skolen har muligheter til, som jeg ikke kan se.
Jan Simonsen har hatt ordet to gonger og får ordet til ein kort merknad avgrensa til 1 minutt.
Til representanten Voie: Jeg tror jo ikke han hadde kommet så veldig langt om han hadde klart å forhandle seg fram til en løsning med representanten Simonsen, dessverre. Når han da valgte SV istedenfor Fremskrittspartiet, skal ikke jeg fordele skyld med hensyn til hvorfor det ikke var mulig å få til en ordning med Fremskrittspartiet, noe som normalt ville vært mye mer naturlig. Men det er trist at regjeringspartiene har måttet samarbeide med Sosialistisk Venstreparti om en så viktig prinsipiell sak som finansieringsordningen for friskolene. Det er bare det at forslag nr. 16, som vi nå har diskutert grundig, faktisk ikke har noe som helst med finansieringsordningen å gjøre. Regjeringspartiene har altså da valgt å utvide sitt samarbeid med sosialistene langt utover det som var nødvendig for å få til en skikkelig finansieringsordning, og på en måte som kommer til å undergrave friskoleordningen.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 7.[[Votering, sjå side 995]]
Etter ønske frå energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at taletida blir avgrensa til 5 minutt til kvar gruppe. Vidare vil presidenten føreslå at det blir gitt anledning til tre replikkar med svar etter innlegg frå medlemmer av Regjeringa innafor den fordelte taletida. Vidare vil presidenten føreslå at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Presidenten ser det som vedteke.
Olje- og energidepartementet foreslår i Ot.prp. nr. 46 noen endringer i petroleumsloven for å tilpasse den til situasjonen på norsk kontinentalsokkel og til de utfordringer man står overfor i petroleumsvirksomheten. Det viktigste grepet som tas, er at virkeområdet for petroleumsloven endres til også å omfatte utnyttelse av petroleum i anlegg som foregår på land, dersom utnyttelsen er nødvendig for eller inngår som en integrert del av utvinning eller transport av petroleum. Forslaget er en oppfølging av olje- og gassmeldingen, for å muliggjøre gjennomføring av de intensjoner som lå i den. Komiteen har i hovedsak vært enig i lovendringene, dog med noen avvikende merknader og et konkret mindretallsforslag til endret lovtekst i en paragraf i loven. Jeg vil takke komiteens medlemmer for rask og effektiv behandling av denne sak. Et eksempel på betydningen av å endre loven slik at også landanlegg omfattes, er Snøhvit-utbyggingen i Hammerfest. I den saken viser erfaringen at det er vanskelig å skille prosessen med å dele opp våtgass i ulike deler som butan og propan og nedkjøling av tørrgass til LNG, fra selve utvinningen av gassen. Det hele henger sammen. Det er tydelig at det vil bli mer og mer aktuelt for utbyggere at en del av virksomheten som tidligere ble gjennomført på feltene, flyttes inn til anlegg på land. Dette kan gi mer effektiv drift og redusere investeringsomfanget. Lovendringene tar sikte på å skape – og opprettholde – konkurranse i transportsystemene og andre installasjoner for olje og gass. Store investeringer i slike systemer blir ofte et naturlig monopol, og det legges derfor i loven opp til at myndighetene kan gå inn og regulere tredjeparts bruk av slike innretninger og derved hindre monopolprising av tjenestene. Ved å gi tredjepart adgang til installasjonene og hindre overprising av bruken vil vi kunne sikre høyest mulig verdiskaping på norsk sokkel. Komiteens flertall slutter seg til lovendringene, som fremmer en politikk hvor selskapenes fortjeneste fra petroleumsvirksomheten primært tas ut på feltet og ikke i infrastrukturen. Komiteens flertall slutter seg også til Regjeringens forslag om at departementet kan gjøre endringer i tidligere godkjente tariffer og andre vilkår. Flertallet forutsetter imidlertid at dette ikke kommer i konflikt med den langsiktighet i rammebetingelser som er nødvendig for selskapenes planlegging. Komiteens flertall peker også på at utvidelsen av petroleumslovens virkeområde ikke må føre til dårligere konkurransedyktighet for landanlegg som konkurrerer nedstrøms i internasjonale markeder, som f.eks. Tjeldbergoddens metanolfabrikk. Hensikten med lovforslagene er å sikre god konkurranse på norsk sokkel. Dette er viktig for også å gi nye operatører mulighet til å delta på sokkelen, noe som kan være særdeles viktig i forbindelse med haleproduksjon i modne felt, eller utvinning av små felt. Det er videre viktig for å sikre at den langsiktige utviklingsbanen som ble skissert i St.meld. nr. 38 for 2001-2002, kan realiseres. Risikobildet for våre olje- og gassinstallasjoner har endret seg i den senere tid. Mens det tidligere var faren for krig som utgjorde den relevante trussel, er det i dag faren for bevisste skadehandlinger som terroraksjoner, spionasje og sabotasje i forskjellige former som er mest fremtredende. Lovendringsforslaget legger derfor en rekke plikter på rettighetshavere når det gjelder iverksetting av sikringstiltak, det å ha bevisste beredskapsplaner og stille sine innretninger til disposisjon for øvelser, etc. Dette er komiteen enig i. Dessverre er det jo slik at det ser ut til at det stadig blir mer nødvendig med slik beredskap. Komiteen mener kravet om at operatørene på norsk sokkel skal ha kontor i Norge, har bidratt til å utvikle et sterkt petroleumsmiljø i Norge. Lovforslaget gir en åpning for å fravike dette kravet, men komiteens flertall peker på at det må være tungtveiende grunner for at slik dispensasjon skal gis. Komiteen peker også på viktigheten av at operatører og lisenshavere prioriterer HMS-arbeidet, og at vilkårene for de ulike aktørene på norsk sokkel er likeverdige. Med dette viser jeg til komiteens tilråding.
Til innstillingen foreligger det et avvikende forslag, og det er et forslag fra SV. Jeg tar herved forslaget opp. Dessuten kommer vi til å stemme imot endringsforslaget til § 10-2, fordi vi ikke ønsker å gi Regjeringen hjemmel til å kunne svekke kravet om at rettighetshaver skal ha en organisasjon i Norge. Dette bryter grunnleggende med det som har vært noe av det mest vellykkede ved norsk oljepolitikk. Vi kan ikke se grunn for å gi denne hjemmelen til departementet og til Regjeringen, så vi ønsker å stemme mot endringsforslaget til § 10-2.
Representanten Rolf Reikvam har tatt opp det forslaget han refererte til.
Jeg er selvfølgelig godt fornøyd med det syn som et solid flertall i energi- og miljøkomiteen har tilkjennegitt i denne saken. Petroleumsloven skal legge til rette for å oppfylle målsettingen om en høyest mulig verdiskaping fra petroleumsvirksomheten. For å oppnå dette anser jeg det som svært viktig at petroleumsloven tilpasses situasjonen på norsk kontinentalsokkel og de utfordringer en står overfor i petroleumsvirksomheten i dag. I den siste oljemeldingen, St.meld. nr. 38 for 2001-2002, sammenliknes to mulige utviklingsbaner for norsk petroleumsproduksjon, forvitringsbanen og den langsiktige utviklingsbanen. Den langsiktige utviklingsbanen viser at det er ressursgrunnlag for en betydelig olje- og gassproduksjon fra norsk kontinentalsokkel fram mot og lenge etter 2050. En realisering av den langsiktige utviklingsbanen vil være i tråd med den sentrale målsettingen for petroleumsvirksomheten slik den er nedfelt i petroleumsloven, og i tråd med Regjeringens målsetting. Jeg mener de forslagene til endringer i petroleumsloven som er fremmet, gir et godt bidrag til realisering av den langsiktige utviklingsbanen og vil sikre god ressursforvaltning. Når det gjelder forslaget om å utvide petroleumslovens virkeområde på land, vil jeg bemerke at petroleumsloven allerede i dag gjelder for visse anlegg på land. Gjeldende avgrensning av lovens virkeområde har medført at enkelte anlegg på land som er viktige for utvinning av petroleum, har falt utenfor loven. Petroleumsloven er det sentrale lovverket for all petroleumsvirksomhet knyttet til undersjøiske petroleumsforekomster, også når denne virksomheten foregår på land. Dette skal gi staten som ressurseier mulighet til å sikre at mest mulig petroleum på sokkelen produseres i samsvar med sunne økonomiske prinsipper. I Ot.prp. nr. 46 har jeg også tatt initiativ til forslag om en rekke andre tilpasninger i petroleumsloven. Her skal jeg kun kort trekke fram enkelte av disse. Det foreslås å foreta enkelte endringer i forholdet mellom godkjennelse av plan for utbygging og drift av en petroleumsforekomst etter § 4-2 og særskilt tillatelse til anlegg og drift av innretninger etter § 4-3 for bedre å tilpasse petroleumsloven dagens situasjon. Jeg ser en utvikling hvor stadig flere felt er avhengige av å bruke innretninger som opprinnelig er eller blir bygd for å betjene et annet felt. Jeg har på denne bakgrunn tatt initiativ til forslag om å endre § 4-3, slik at innretninger som skal eies av andre enn rettighetshaver til den utvinningstillatelse som innretningene skal betjene, kan gjøres til gjenstand for en særskilt tillatelse, uten hensyn til om de er knyttet til utvinning eller utnyttelse. Det er ikke riktig at denne endringen av § 4-3 fører til at en mister hjemmelen en har i § 4-2 annet og tredje ledd til å få en plan som beskriver økonomiske, ressursmessige, tekniske, sikkerhetsmessige, nærings- og miljømessige forhold, herunder miljømessige konsekvenser for et større område samlet. Gjennom § 4-3 siste ledd og bestemmelser i petroleumsforskriften § 29 vil helt tilsvarende bestemmelser få anvendelse også for særskilt tillatelse etter § 4-3. Endringen i § 4-2 og § 4-3 innebærer altså på ingen måte en miljømessig svekkelse, slik det framgår av en mindretallsmerknad fra SVs side. Videre har jeg tatt initiativ til forslag om å endre lovens § 4-8 om fastsettelse av tariffer og andre vilkår for å klargjøre departementets adgang til å gripe inn dersom tidligere fastsatte tariffer og vilkår utgjør en urimelig hindring for gjennomføring av ellers gode samfunnsøkonomiske prosjekter. Dette vil også styrke incentivene til leting og vil kunne bidra til økt utvinning fra produserende felt. I denne sammenheng vil jeg likevel påpeke at § 4-8 fastsetter at eier skal gis en rimelig fortjeneste bl.a. ut fra investering og risiko ved en slik inngripen i tidligere fastsatte tariffer eller vilkår. Jeg mener således at bestemmelsen også gir nødvendige incentiver til investering i slike anlegg, og sikrer nødvendig langsiktighet i rammebetingelsene for utbygger og eier. Det fremmes videre forslag om å gi fullmakt for departementet til å fravike kravet i lovens § 10-2 første ledd om egen organisasjon i Norge. Jeg vil understreke at det kun vil være aktuelt å fravike kravet til organisasjon i Norge overfor selskaper som har eierandeler med et lite økonomisk omfang. Til slutt: Som påpekt av komiteen er endringsforslagene en naturlig oppfølging av St.meld. nr. 38 for 2001-2002, slik også saksordfører understrekte. Både selskaper og myndigheter må imidlertid også se på ytterligere tiltak for å sikre realisering av den langsiktige utviklingsbanen som er skissert i denne stortingsmeldingen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 1000]]
Odelstinget skal votere i sakene nr. 1–8.
Under debatten har Sonja Irene Sjøli på vegne av Høyre og Kristelig Folkeparti satt fram følgende forslag: «Dokument nr. 8:99[[2002-2003]] Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og innstillingen fra komiteen.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram ti forslag. Det er forslag nr. 1, fra Karin S. Woldseth på vegne av Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 2 og 3, fra Karin S. Woldseth på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 4–10, fra Magnar Lund Bergo på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet og Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det avsettes en årlig andel på inntil 1,0 pst. av spilleoverskuddet til forskning, informasjon, forebygging og opplysningsvirksomhet i forhold til spillavhengighet.» Forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen utforme reglene for lotteri på en slik måte at de humanitære og samfunnsnyttige formål gis likeverdige muligheter til å drive.» Forslag nr. 4, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta en utredning av konsekvenser og de etiske sidene av markedsføringen av spill i Norge.» Forslag nr. 5, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede muligheter for å forby spill på Internett.» Forslag nr. 6, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede muligheter for å forby spill pr. mobiltelefon.» Forslag nr. 7, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringen innføre øvre gevinstgrense på spilleautomater på kr 300.» Forslag nr. 8, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringen om at spilleautomater kun skal utstyres med myntinnkast, slik at spill med sedler, evt. kredittkort ikke er mulig.» Forslag nr. 9, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at det maksimalt utplasseres 5 000 pengespillautomater i Norge.» Forslag nr. 10, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede behovet for generell regel om aldersgrense for enkelte, eventuelt alle typer pengespill.» Disse forslagene blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Presidenten vil først ta opp forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, til § 3. Forslaget lyder: «I lov av 24. februar 1995 nr. 11 om lotterier skal § 3 annet ledd første punktum lyde: Departementet kan ved forskrift bestemme at det skal betales årsavgift for oppstilling av varegevinstautomater og underholdningsautomater.»
Fremskrittspartiet har varslet at de går imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet. Presidenten regner med at Fremskrittspartiet vil stemme imot.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Presidenten vil gjøre oppmerksom på at bokstaven B er falt ut foran anmodningen til slutt i innstillingen. B blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Under debatten har Aud Gaundal på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet satt fram følgende forslag: «Stortinget ber Regjeringen ta en ny gjennomgang av de praktiske og økonomiske konsekvensene av å nedlegge papirdelen av Norsk lysingsblad, og på egnet måte komme tilbake til Stortinget.» Dette forslaget blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
B blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten er det satt fram fem forslag. Det er forslag nr. 1, fra Eva M. Nielsen på vegne av Arbeiderpartiet forslagene nr. 2–5, fra Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen Forslag nr. 5, fra Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen, lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem egen sak om organisering av godkjenning og tilsyn med alle grunnskoler og videregående skoler.» Dette forslag blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Presidenten vil først ta opp forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Opplæringsloven § 2-5, § 5-5, § 8-2, § 8-3, § 8-4, § 9-1, § 11-3, § 11-12, § 13-7 opprettholdes inntil Stortinget har behandlet St.meld. nr. 33[[2002-2003]] Om ressurssituasjonen i grunnopplæringen m.m., Regjeringens oppfølging av Kvalitetsutvalgets innstilling og egen sak om godkjenning og tilsyn for alle grunnskoler og videregående skoler.»
Det voteres over forslagene nr. 2 og 3, fra Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen. Forslag nr. 2 lyder: «§ 9-1 skal lyde: Kvar skole skal ha ein forsvarleg fagleg, pedagogisk og administrativ leiing. Fleire skolar kan ha felles leiing.» Forslag nr. 3 lyder: «§ 11-1 første ledd første punktum skal lyde: Ved kvar grunnskole skal det vere eit samarbeidsutval med to representantar for undervisningspersonalet, ein for andre tilsette, seks for foreldrerådet, to for elevane og to for kommunen. Annet ledd nytt annet punktum skal lyde: Samarbeidsutvalet skal behandle halvårlege rapportar frå skoleleiinga om ressurssituasjonen, kvaliteten i undervisninga og læringsresultata ved skolen.»
Arbeiderpartiet har varslet at de går imot.
Arbeiderpartiet har varslet at de går mot første, annet og tredje ledd. Senterpartiet går mot tredje ledd.
Arbeiderpartiet har her varslet at de ønsker å gå imot.
Arbeiderpartiet har varslet at de går mot.
Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet at de går imot.
Presidenten vil her la votere over forslag nr. 4, fra Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen. Forslaget lyder: «Ikrafttredelse av endring i § 2-5 fjerde ledd, § 2- 12 tredje ledd, § 5-5 andre ledd, ny § 8-2, oppheving av §§ 8-3 og 8-4, endring i § 11-2 og oppheving av § 11-3 avgjøres ved behandling av ny lovproposisjon og etter at Stortinget har behandlet St.meld. nr. 33[[2002-2003]] Om ressurssituasjonen i grunnopplæringen m.m., Regjeringens oppfølging av Kvalitetsutvalgets innstilling og egen sak om godkjenning og tilsyn for alle grunnskoler og videregående skoler.»
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
B og C blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Under debatten er det satt fram 16 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Karita Bekkemellem Orheim på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslagene nr. 2–4, fra Karita Bekkemellem Orheim på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. forslagene nr. 5–11, fra Ursula Evje på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen forslag nr. 12, fra Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet forslag nr. 13, fra Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 14–16, fra Arne Lyngstad på vegne av Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Venstre Forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at overgangsordningen for dagens privatskoler skal ha en tidsramme på tre år.» Forslag nr. 3, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram en sak som gir kommunene avgjørelsesmyndighet ved etableringer av private skoler.» Forslag nr. 4, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med forslag om å legge de øremerkede tilskuddene til privatskolene inn i rammetilskuddet til kommunene, beregnet ut i fra elevantall i kommunene.» Forslag nr. 10, fra Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen, lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem sak om innføring av et kapitaltilskudd med tilhørende lovendring i tillegg til driftstilskudd for frittstående skoler i forbindelse med statsbudsjettet for 2004.» Forslag nr. 11, fra Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen, lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem egen sak om ordningen med reduksjon i kommunenes rammetilskudd for direkte statlige overføringer til frittstående skoler.» Forslag nr. 13, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en evaluering og vurdering av konsekvensene før det eventuelt foretas endringer i trekksatsen.» Forslag nr. 14, fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Venstre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at «gratisprinsippet» skal omfatte frittstående grunnskoler, i den forstand at det ikke tillates egenbetalinger utover fastsatte grenser for foreldrebetaling.» Forslag nr. 15, fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Venstre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til grunn at endringene i tilskuddet til den enkelte skole i den nye tilskuddsordningen for friskoler skal ligge innenfor en maksimal ramme på +/- 7 prosent i forhold til dagens ordning. Overgangsperioden for allerede godkjente friskoler begrenses til 3 år.» Forslag nr. 16, fra Høyre, Sosialistisk Venstreparti, Kristelig Folkeparti og Venstre, lyder: «Stortinget ber Regjeringen ved behandling av søknader om etablering av friskoler å legge vesentlig vekt på kommunens uttalelse der kommunen påviser at: etablering av friskolen får negative konsekvenser for kommunens skolestruktur og påfører kommunen økte utgifter av betydning. etableringen kan føre til nedleggelse av en offentlig skole og derved påfører elevene vesentlige ulemper med økt reisetid til den offentlige skolen.Videre ber Stortinget Regjeringen sørge for å utvikle faste prosedyrer for søknadsbehandlinger, herunder tidsfrister, som skaper forutsigbarhet for søkerne og kommunene.»Disse forslagene blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Presidenten vil her la votere over forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti til ny § 1-5. Forslaget lyder: «Ny § 1-5 Skolefritidsordning skal lyde: Skoleeier skal ha et tilbud om skolefritidsordning før og etter skoletid for 1.-4. klassetrinn, og for barn med særskilte behov på 1.-7. klassetrinn.»
Presidenten vil her la votere over forslag nr. 12, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet til § 4-1. Forslaget lyder: «§ 4-1 andre ledd skal lyde: Kvar skole skal ha ein rektor som fagleg, pedagogisk og administrativ leiar.»
Her foreligger et avvikende forslag, nr. 5, fra Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen. Presidenten har forstått at Arbeiderpartiet og Senterpartiet ønsker å stemme mot innstillingen. Det voteres derfor først over forslaget fra Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen. Forslaget lyder: «§ 6-1 Offentlege tilskot til grunnskolar skal lyde: Frittståande grunnskolar som er godkjende etter § 2-1 får offentleg tilskot etter reglane i denne paragrafen.1. Grunnskolar får tilskot av staten med 90 pst. av vanlege driftsutgifter til all godkjend undervisning som går inn under lov om grunnskolen og den vidaregåande opplæringa[[opplæringslova]] [[opplæringslova]] Skolane får statstilskot med 90 pst. til skyss og innlosjering. Departementet gir forskrifter om utrekning av skyssfråstand og utgiftsgrunnlag for skyss og innlosjering.»
Så voteres det over innstillingen. Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet og Senterpartiet har varslet at de går imot. Sosialistisk Venstreparti støtter innstillingen subsidiært.
Her foreligger det tre avvikende forslag, nr. 6, nr. 7 og nr. 8, fra Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen. Det vil bli votert alternativt mellom komiteens innstilling og disse forslagene. Forslag nr. 6 lyder: «§ 6-2 Elevane og dei offentlege tilskota, skolepengar skal lyde: Alle offentlege driftstilskot og eigendelar frå elevane skal kome elevane til gode. Også skolar som tek imot offentlege tilskot som dekker driftsutgifter og kapitalutgifter, kan krevje inn skolepengar. Styret fastset storleiken på skolepengane. Skolepengane må ikkje setjast høgare enn det som trengst for at dei saman med statstilskotet anten dekkjer dei samla drifts- og kapitalutgiftene som svarer til utgiftsnivået ved tilsvarande offentleg skole som det er naturleg å samanlikne med, eller dei drifts- og kapitalutgiftene som naturleg følgjer av skolen sitt formål og/eller pedagogikk. Dersom styret fastset skolepengar baserte på ei utgiftsramme på meir enn 1/8 utover utgiftsnivået ved offentleg skole som det er naturleg å samanlikne med, trengst det godkjenning av departementet.» Forslag nr. 7 lyder: «§ 6-3 Offentleg tilskot til kompletterande undervisning og skolepengar skal lyde: Frittståande vidaregåande skolar som er godkjende etter § 2-2, får offentleg tilskot etter reglane i denne paragrafen.1. For vidaregåande skolar som kan godkjennast etter § 2-2 bokstav a, b eller d, blir 90 pst. av dei utgiftene som kjem inn under tilskotsgrunnlaget, dekte ved statstilskot. Tilskotet blir rekna ut frå ein normalsats. Ved utrekninga av normalsatsen skal dei gjennomsnittlege utgiftene i den offentlege vidaregåande skolen leggjast til grunn.2. For vidaregåande skolar som er godkjende etter § 2-2 bokstav e, blir 90 pst. av dei driftsutgiftene som kjem inn under tilskotsgrunnlaget, dekte ved statstilskot. Tilskotet blir rekna ut frå ein normalsats. Føresetnaden er at elevane får undervisning som minst svarar til eit halvt skoleår.3. Godkjende, norske vidaregåande skolar i utlandet får statstilskot med 90 pst. av ein normalsats per elev. Ved utrekninga av normalsatsen skal dei gjennomsnittlege utgiftene i den offentlege vidaregåande skolen leggjast til grunn. Departementet kan gi forskrifter.» Forslag nr. 8 lyder: «§ 6-4 Elevane og dei offentlege tilskota, skolepengar for elevar i vidaregåande skolar skal lyde: Alle offentlege driftstilskot og eigendelar frå elevane skal kome elevane til gode. Også skolar som tek imot offentlege tilskot som dekker driftsutgifter og kapitalutgifter, kan krevje inn skolepengar. Styret fastset storleiken på skolepengane. Skolepengane må ikkje setjast høgare enn det som trengst for at dei saman med statstilskotet anten dekkjer dei samla drifts- og kapitalutgiftene som svarer til utgiftsnivået ved tilsvarande offentleg skole som det er naturleg å samanlikne med, eller dei drifts- og kapitalutgiftene som naturleg følgjer av skolen sitt formål og/eller pedagogikk. Dersom styret fastset skolepengar baserte på ei utgiftsramme på meir enn 1/8 utover utgiftsnivået ved offentleg skole som det er naturleg å samanlikne med, trengst det godkjenning av departementet.»
Her foreligger det et avvikende forslag, nr. 9, fra Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen. Forslaget lyder: «§ 7-2 Tilsyn m.m. skal lyde: NOKUT fører tilsyn med skolar godkjende etter denne lova samt private skolar godkjende etter opplæringslovas § 2-12, og skal i den samanhengen ha tilgjenge til skoleanlegg og dokumentasjon.Dersom det blir oppdaga forhold som står i strid med denne lova eller forskrifter gjevne med heimel i lova, kan NOKUT gi pålegg om å rette på forholda.NOKUT varslar departementet om at tilskot skal haldast tilbake dersom pålegg om korrigeringar ikkje blir fylgde opp eller at godkjenning skal trekkjast tilbake med tilhøyrande bortfall av offentleg tilskot.Foreldrerådet har myndigheit til å føre foreldretilsyn ved skolen ved valde representantar. Rapport frå foreldretilsyn skal behandlast av skolen sitt styre. Foreldrerådet kan også sende rapport frå eige tilsyn til offentleg tilsynsorgan.NOKUT fører også tilsyn med heimeundervisning der det nyttast godkjende tilsynskyndige.»
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
B, C og D blir i samsvar med forretningsordenens § 30 fjerde ledd å sende Stortinget.
Under debatten har Rolf Reikvam satt fram et forslag på vegne av Sosialistisk Venstreparti.
Presidenten vil her la votere over forslaget fra Sosialistisk Venstreparti til § 3-3. Forslaget lyder: «I lov 29. november 1996 nr. 72 om petroleumsvirksomhet skal § 3-3 lyde: En utvinningstillatelse gir enerett til undersøkelse og leteboring av petroleumsforekomster på områder som omfattes av tillatelsen. Rettighetshaver blir eier av den petroleum som produseres, dersom Stortinget vedtar plan for utbygging av drift av petroleumsforekomstene.»
President! Jeg stemte feil, jeg skulle ha stemt for forslaget.
Forslaget fra Sosialistisk Venstreparti er da med 65 mot 10 stemmer ikke bifalt.
Sosialistisk Venstreparti har varslet at de går imot.
Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har varslet at de går imot.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det foreligger ikke noe referat.