Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, gospe in gospodje, dobro jutro! Začenjam nadaljevanje 9. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednje poslanke in poslanci: Nataša Sukič, Violeta Tomić, Zmago Jelinčič Plemeniti, dr. Franc Trček od 12. ure dalje, Soniboj Knežak do 13. ure, Ljudmila Novak, Jožef Horvat od 10. ure dalje, Aljaž Kovačič do 12. ure, Nada Brinovšek, Eva Irgl, Franc Breznik in Igor Zorčič do 12. ure. Prehajamo na 2. TOČKO DNEVNEGA REDA – PREDLOG DOPOLNITVE POSLOVNIKA DRŽAVNEGA ZBORA, SKRAJŠANI POSTOPEK. Predlog dopolnitvi Poslovnika Državnega zbora je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina šestih poslank in poslancev s prvopodpisanim mag. Matejem Toninom. Predlog dopolnitve poslovnika je na 3. seji 30. maja 2019 obravnavala Komisija za poslovnik kot matično delovno telo. Ker po končani razpravi komisija členov predloga ni sprejela, je bila druga obravnava predloga dopolnitve poslovnika na seji delovnega telesa končana. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Kot prvi ima besedo gospod Vojko Starović, Poslanska skupina Stranke Alenke Bratušek. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovani! Državni zbor svojo organizacijo, delo in uresničevanje pravic in dolžnosti poslank in poslancev ureja samostojno, in sicer s Poslovnikom Državnega zbora. Delo Državnega zbora je razdeljeno na parlamentarne odbore in komisije. Trenutno v Državnem zboru poleg številnih delovnih skupin in Kolegija predsednika deluje 13 ostalih parlamentarnih odborov in 8 komisij. Državni zbor je tisti, ki je dolžan poskrbeti za tekoče poslovanje v skladu s poslovnikom. Posledično veljavna ureditev v četrtem odstavku 48. člena določa omejitev, skladno s katero sme istočasno zasedati največ dvoje delovnih teles. Tovrstna omejitev je bila v poslovnik vnesena iz tehtnih razlogov in je pomembna za učinkovito delovanje zakonodajne veje oblasti kot tudi za uresničevanje pravic in dolžnosti poslank in poslancev. Poslansko skupino lahko ustanovijo najmanj trije poslanci, zato je omejitev zasedanja dveh delovnih teles nujna. Upoštevati moramo tudi verjetnost, da vsi trije poslanci iz objektivnih okoliščin, denimo tudi bolezni, ne bodo hkrati navzoči. V nasprotnem primeru bi tvegali sklepčnost posameznega delovnega telesa. Prav tako bi v praksi poslancem onemogočili udeležbo na delovnem telesu, ki bi potekalo hkrati, in mu s tem odvzeli temeljno poslansko pravico. Kot že izpostavljeno, v Državnem zboru v prvem letu mandata deluje 24 delovnih teles. Državni zbor mora poskrbeti, da so vse poslanske skupine, ne glede na to, ali štejejo tri poslance ali dvajset, v enakopravnem položaju glede pogojev dela. Vsaki poslanski skupini oziroma njenim poslankam in poslancem mora biti zagotovljena možnost aktivnega sodelovanja na posamezni seji, za katero je potrebna tudi priprava. Ne samo da morajo biti seje sklicane tako, da se jih poslanci lahko udeležujejo, pomembno je, da imajo zanje tudi dovolj časa za pripravo, le tako lahko na seji aktivno sodelujejo. Glede na navedeno bi sprejetje predlagane izjeme povzročilo še večjo neenakost med manjšimi in večjimi poslanskimi skupinami, kar bi po mnenju SAB negiralo tudi voljo volivcev. Ti utemeljeno pričakujejo, da bodo s strani njih izvoljeni poslanci imeli enake pogoje za delo. V Poslanski skupini SAB razumemo pomembnost delovanja Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb ter težave, s katerimi se zaradi obstoječe ureditve srečuje. Trenutna parlamentarna praksa omogoča sklic seje tretjega delovnega telesa, a le v primeru, če s tem soglašajo vsi člani. Posledično niso nobenemu odvzete poslanske pravice in je zagotovljena potrebna sklepčnost. Menimo, da bi bile spremembe poslovnika v smeri, ki bi upoštevale dosedanjo parlamentarno prakso, primernejše. Verjamemo, da bomo v prihodnje oblikovali predlog sprememb poslovnika na način, ki bo sledil parlamentarni praksi in konsenzu veh poslanskih skupin. V Poslanski skupini SAB uresničujemo svoje obljube in se zahvaljujemo volivkam in volivcem za izkazano zaupanje, zaradi predloga sprememb poslovnika, ki bi negativno vplival na našo aktivno udeležbo na delovnih telesih, predloga sprememb ne bomo podprli. Hvala za pozornost.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča poslanske skupine. Gospod Ivan Hršak v imenu Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! Ustroj dela Državnega zbora je v tem mandatu in v tem trenutku razpet med 25 delovnih teles. Temeljno poslanstvo parlamenta je sprejemanje zakonov. Zagotovo je ena od prioritetnih področij tudi obravnava vsakokratnih aktualnih vsebinskih področij. Dve stalni komisiji imata svoje pristojnosti v skladu s Poslovnikom Državnega zbora in drugih zakonov in sta vpeti v nadzor javnih financ in nadzorovanje varnostno obveščevalne službe. Izredno pestro delo se odvija tudi na do sedaj ustanovljenih že treh preiskovalnih komisijah. Številčna sestava oziroma velikost delovnih teles je različna, od 9 članov pa vse 19 članov, poslanske skupine pa so pretežno majhne, po 2, 4, 5, 7 poslancev ali več ima kar pet poslanskih skupin od devetih. Slednje pomeni, da poslanci iz teh manjših skupin sodelujejo tudi v štirih ali petih delovnih telesih, tako da če se odvijata že dva odbora enega ali istega poslanca, hitro nastane problem zagotavljanja prisotnosti. Tako niso osamljeni primeri, ko je poslanec ali poslanka hkrati prisoten na več odborih, kar v praksi pomeni tekanje iz ene sejne sobe v drugo ali pa zagotavljanje prisotnosti z nadomestnim poslancem. Ni treba posebej ugotavljati, da je kvaliteta vsebinskega dela na tak način izredno trpi, in dejstvo je, da se to ne sme dogajati. Kot izvoljenci ljudstva smo vsi, brez izjeme, dolžni svoje delo opravljati resno in kakovostno v korist družbe in slehernega posameznika. Zaradi takega načela smo v Poslanski skupini Desus ob obravnavi dopolnitve poslovnika v smeri, da bi sočasno ob zasedanju dveh odborov lahko potekala seja Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb na matičnem delovnem telesu zavrnili. Še nekoliko bolj bizaren je bil dodaten predlog, ki je v amandmajski obliki, po katerem bi lahko zasedalo istočasno kar šest delovnih teles. Dela 90 poslankam in poslancem zagotovo ne bo zmanjkalo. Veljavno poslovniško omejitev na določilo, da lahko hkrati zasedata zgolj dve delovni telesi, je seveda nastalo z določenimi razlogi, ima torej svoj namen. Prvič, zagotavljanje nemotenega in kvalitetnega dela in drugič, javnosti smo dolžni omogočiti možnost neposrednega spremljanja našega dela. Vsega tega pa vsekakor ne bi bilo mogoče zagotavljati na način, kot je bilo predlagano s strani nekaj preveč ambicioznih poslancev. Ovire, da bi KNOVS ali še kakšna komisija lahko pogosteje zasedala oziroma da bi svoje delo lahko hitreje opravljala, pa se da odpraviti na kakšen primernejši način, zato dovolite, da na tam mestu pozovem k resnemu premisleku o načinu vodenja sej posameznih delovnih teles. Hvala.
Hvala, gospod poslanec. Gospa Jelka Godec, predstavili boste stališče v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Izvolite.
Hvala. Nisem vedela, da v Državnem zboru poznamo preveč ambiciozne poslance in da se kakovost dela poslancev šteje s tem, kolikokrat so bili na kateri seji. To je nekaj neverjetnega, kakšna stališča danes poslušamo in kaj smo poslušali tudi na Komisiji za poslovnik, ki je na svoji 3. redni seji 30. maja 2019 obravnavala Predlog dopolnitve Poslovnika Državnega zbora, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo po skrajšanem postopku predložila skupina poslank in poslancev s prvopodpisanim mag. Matejem Toninom. Pobuda predlagatelja za sprejetje predložene spremembe poslovnika se je nanašala na trenutno veljavno poslovniško ureditev, ki v četrtem odstavku 48. člena odloča omejitev, skladno s katero sme istočasno zasedati največ dvoje delovnih teles, pri čemer navedba omejitev predstavlja težavo pri sklicevanju sej Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb. V poslovniškem roku pa je bil tudi vložen amandma k Predlogu dopolnitve Poslovnika Državnega zbora k 1. členu predloga, v katerem predlagatelji amandmaja, in sicer podpisniki smo bili predsedniki preiskovalnih komisij, ki trenutno delujejo, in smo opozarjali na specifičnost dela in potreb preiskovalnih komisij ter smiselnost, da se obravnava omejitev iz četrtega odstavka 48. člena Poslovnika Državnega zbora poleg sej Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb razširi tudi na seje preiskovalnih komisij. Torej z amandmajem smo želeli, da poleg KNOVS kot tretje delovno telo zaseda tudi preiskovalna komisija iz enega čisto preprostega razloga. Gre namreč za to, da imajo preiskovalne komisije specifičen potek dela. Če vam samo povem, v mesecu maju sem želela rezervirati sejno sobo za zaslišanje prič v mesecu juniju. Ni bilo mogoče! V mesecu juliju – en datum, v mesecu septembru do 15. septembra – ni bilo mogoče. Sedaj pa mi povejte, vsi zahtevate od preiskovalnih komisij, da delujejo nemoteno, da raziskujejo, da pridejo do zaključkov, zahteva tudi javnost, seje pa enostavno ne moremo sklicati. Pa pustimo sedaj to za mesec ali dva meseca naprej. Sedaj sem rezervirala ves september, kolikor je bilo datumov možnih, ker bomo začeli pa delati, tako kot delajo ostali odbori, ki se danes hvalijo, kako so prisotni člani in tako naprej, ko rezervirajo za štiri mesece vnaprej pet datumov, potem pa sploh nimajo sej, in zasedejo ostalim. Zato so bili že predlogi torej, da se te zadeve omejijo; ne preko poslovnika, ampak drugače. Specifika preiskovalnih komisij je tudi v tem, da je potrebna takojšnja reakcija, recimo, odgovor na dopis; ne vem, pošlješ zahtevo za gradivo neki ustanovi, ta odgovori, da gradiva ne bo predala in da lahko dobimo gradivo le preko sodišča. Torej, reakcija je potrebna takoj, ker ti gradivo potrebuješ za preiskavo. Kako naj skličem sejo, če tri mesece naprej ne dobim datuma? Kako naj skličem sejo? Sedaj mi pa povejte! Potem pa sejo skličemo ob 7.30 zjutraj pred sejo Državnega zbora, je pa za poslance prehitro, prezgodaj. Skličemo sejo v petek ob 16. uri popoldne – je prepozno, ker je petek. Naš razlog, mene kot predsednice ene komisije, kolega Janija Möderndorferja in kolega Vrtovca, je bila ravno v tem, da kot tretje delovno telo zaseda tudi preiskovalna komisija v primeru, da je potrebna takojšnja reakcija; torej da potrebuje sklep komisije, da lahko pridobiš gradivo preko sodišča. Ta seja traja petnajst minut. Petnajst minut kot tretje delovno telo! Danes govorite, da imamo pač preveč ambiciozne poslance. To verjetno leti na predsednice preiskovalnih komisij KNF in KNOVS. Mene zanima, kakšna bo od danes naprej prisotnost poslancev v vseh odborih, kadar zasedata dve delovni telesi. Koliko opravičil bo? Na preiskovalnih komisijah imamo nenehno probleme s sklepčnostjo, s hitro odzivnostjo in tako naprej. Tako upam, da zaradi izpostavljenega problema, ki je bil tako na poslovniku kot danes tukaj, da bo tudi predsednik Državnega zbora in vsi mi poslanci razmislili tudi o nadaljnji spremembi Poslovnika Državnega zbora ali spremembi Poslovnika o parlamentarni preiskovalni komisiji in seveda tudi zakona. Obžalujem pa, da na sami seji poslovnika ni bil sprejet predlog, da kot tretje delovno telo lahko zaseda, kar je bil potem tudi predlog Komisije za poslovnik, torej zaseda kot tretje delovno telo ali ena preiskovalna komisija ali KNOVS, ali KNJF. Meni je zelo žal, da poslanci, sploh nekateri novi, ne razumete, kaj je to hitra odzivnost pri delu v Državnem zboru. Najlepša hvala.
Hvala za vaše stališče, gospa poslanka. Hkrati vas opozarjam, da pri predstavitvi stališč ne komentiramo stališč ostalih poslancev, ki predstavljajo stališča. Se opravičujete. Hvala, opravičilo sprejeto. Prehajamo naprej. Besedo imate gospod Edvard Paulič – v imenu Poslanske skupine Lista Marjana Šarca. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, kolegice in kolegi! Poslovnik Državnega zbora v svojem 1. členu določa, da je poslovnik akt, s katerim se ureja organizacija in delo Državnega zbora, hkrati pa določa tudi, da je to akt, ki skrbi in udejanja uresničevanje pravic in dolžnosti poslank in poslancev. Slednje je izjemnega pomena ne samo za uspešno in učinkovito delo Državnega zbora, ampak tudi za uspešno in učinkovito delo poslank in poslancev. V našem stališču bi radi opozorili predvsem na ta vidik. Poslanec lahko svoje delo kvalitetno in odgovorno opravlja le v primeru, da ima možnost sodelovati na delovnih telesih, katerih član je, zato je pomembno, da tudi s poslovnikom ta pravica poslanca obstaja primerno urejena. Komisija za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb na podlagi terminskega plana, ki ga sprejme Kolegij predsednika Državnega zbora, nima rezervacij terminov za sklicevanje sej. Zato je bil cilj predlagane spremembe poslovnika ravno ta, da se zagotovi učinkovito in nemoteno delovanje KNOVS, zato se je s to spremembo tudi strinjala večina njegovih članov. Še eno dejstvo je, ki govori v prid spremembam, ki so bile predlagane, a žal niso bile sprejete. KNOVS nima nadomestnih članov, zato sklicevanje sej predstavlja poseben izziv, saj je treba najti termin, ko so vsi člani komisije prosti. To je v luči določbe poslovnika, ki sem jo omenil na začetku, torej v luči uresničevanja pravic in dolžnosti poslank in poslancev, da so lahko prisotni na sejah delovnih teles, bistvenega pomena. V Poslanski skupini LMŠ smo sicer v nadaljevanju razprave na Komisiji za poslovnik širitev predlagane spremembe tudi na preiskovalne komisije nadgradili z omejitvijo na tri delovna telesa, ki lahko zasedajo hkrati. Po našem mnenju bi namreč v primeru, če bi se ta izjema določila preširoko, lahko zopet bilo ogroženo delo poslank in poslancev, ki so organizirani v manj številčnih poslanskih skupinah. Brez te omejitve bi lahko teoretično bilo sklicanih tudi štiri ali celo več delovnih teles hkrati, zaradi česar pa bi, recimo, tričlanska poslanska skupina – to je namreč najmanjše potrebno število za ustanovitev poslanske skupine – imela težave z zagotavljanjem navzočnosti na teh sejah. Lahko bi se zgodilo, da katera od poslanskih skupin ne bi mogla sodelovati na vseh sejah delovnih teles, s tem pa bi dejansko bil kršen poslovnik v svojem osnovnem namenu. Z ozirom na vse v Poslanski skupini LMŠ obžalujemo, da predlagana sprememba, na podlagi katere bi lahko sočasno delovala tri delovna telesa, torej dve delovni telesi, ki sta vezani na zakonodajni postopek, in še eno delovno telo, KNOVS ali katera izmed preiskovalnih komisij, na Komisiji za poslovnik ni bila podprta.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča poslanske skupine. Mag. Bojana Muršič v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov. Izvolite.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Predlog dopolnitve poslovnika je ponovno oživel razpravo o tem, da imamo Poslovnik Državnega zbora preveč omejujoč, ker dopušča, da sočasno lahko potekata le dve seji delovnih teles. Ob tem je treba dodati, da imamo v tem trenutku vključno s preiskovalnimi komisijami ustanovljenih kar 24 delovnih teles, pri čemer se napoveduje ustanovitev še ene preiskovalne komisije. Sodelovanje in delo na sklicanih sejah delovnih teles neredko predstavlja težavo že v naši poslanski skupini, ki po številu poslancev ni najmanjša v Državnem zboru. Z morebitno uveljavitvijo izjeme, da bi ob dveh delovnih telesih lahko zasedala še kakšna izmed obeh nadzornih komisij Državnega zbora ali katera izmed preiskovalnih komisij, pa bi udeleževanje na vseh sejah delovnih teles le-to otežilo. Predvsem zaradi tega navedenega predloga za dopolnitev poslovnika nismo podprli in je postopek glede tega bil tudi končan. Pri tem pa je treba poudariti, da imamo poslanke in poslanci poleg sodelovanja na sejah delovnih teles še mnoge druge obveznosti, bodisi z delom v poslanskih pisarnah na terenu, obveznosti v mednarodni dejavnosti Državnega zbora, obveznosti do medijev, do zainteresirane javnosti. Socialni demokrati se zavedamo, da v praksi včasih prihaja do težav pri iskanju prostih terminov za sklice sej delovnih teles. Res pa je tudi, da se marsikatere seje delovnih teles sklicujejo predvsem in izrazito iz političnih interesov, čeprav z realnimi težavami ljudi dostikrat nimajo nič skupnega. Zdaj smo priče nekemu čudnemu procesu, ko se Komisija za nadzor nad delom obveščevalnih in varnostnih služb spreminja v kvazi preiskovalno komisijo. Spreminjajo se metode njenega dela in uveljavljena parlamentarna praksa. Samo v tem tednu imamo tako sklicane tri seje omenjene komisije, za katere je kristalno jasno, da so politično motivirane pred petkovo razpravo o interpelaciji o odgovornosti ter delu ministra za obrambo in z realnimi potrebami delovanja komisije nima nobene zveze. Žal so v Državnem zboru vedno bolj v ospredju množične nujne in izredne seje, seje nadzornih in preiskovalnih komisij, zakonodajni postopek pa se nekako odmika na obrobje dela, čeprav bi to morala biti naša osrednja dejavnost zakonodajne veje oblasti. Hvala lepa.
Hvala, gospa poslanka. Besedo imate gospa Mateja Udovč, Poslanska skupina Stranke modernega centra. Izvolite.
Spoštovane poslanke in poslanci! Skupino poslancev s prvopodpisanim mag. Matejem Toninom oziroma članice in člani Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb so na obravnavo in sprejetje posredovali Predlog dopolnitve Poslovnika Državnega zbora po skrajšanem postopku. Predlog se nanaša na dopolnitev 48. člena Poslovnika z določbo, da se omejitev, s katero sme član istočasno zasedati največ dvoje delovnih teles, ne uporablja pri sklicevanju sej KNOVS. Poslovnik Državnega zbora določa, da je KNOVS stalna komisija Državnega zbora, njene pristojnosti pa so določene v 40. členu Poslovnika. Način dela KNOVS sicer ureja njihov poslovnik, ki pa nima posebej določb glede zagotavljanja prisotnosti članov komisij. Predlagatelji dopolnitev Poslovnika Državnega zbora pojasnjujejo, da delovanje KNOVS bistveno bolj posega v delovanje izvršilne veje oblasti kot delovanje ostalih delovnih teles. Za poslanke in poslance pa je ključno, da so obveščevalne in varnostne službe pod ustrezno kontrolo brez omejitev in zadržkov pri sklicevanju sej KNOVS. KNOVS nima nadomestnih članov, zato mora predsednik zaradi zagotavljanja prisotnosti na sejah paziti na proste termine večine članic in članov KNOVS. Predlagatelji opozarjajo, da veljavna poslovniška ureditev, ki omejuje istočasno zasedanje na največ dvoje delovnih teles, predstavlja težave za sklicevanje seje tako glede članov kot tudi prostorov. K predlogu KNOVS za dopolnitev poslovnika so se pridružili še vsi predsedniki preiskovalnih komisij. Vsi so opozorili, da poslovnik pri organizaciji dela Državnega zbora oziroma njihovih delovnih teles v zadostni meri ne upošteva specifike in potrebe preiskovalnih komisij. Preiskovalne komisije imajo težave pri rezervaciji terminov za sklicevanje sej. Delovna telesa, ki so vezana na zakonodajni postopek, imajo dodeljene rezervacije na podlagi terminskega programa, ki ga sprejema Kolegij predsednika Državnega zbora, preiskovalne komisije pa tovrstnih rezervacij nimajo oziroma jih ne morejo imeti. Preiskovalne komisije so posebna nadzorna delovna telesa Državnega zbora, ki jih za vsako odrejeno parlamentarno preiskavo posebej imenuje Državni zbor in se zato ne more enačiti z ostalimi rednimi delovnimi telesi Državnega zbora. Zavedati se je treba tudi da je njihov mandat časovno omejen in da svoje delo zaključijo z obravnavo poročila na plenarni seji Državnega zbora. Prav tako Državni zbor njihovo delo lahko celo ustavi. V Poslanski skupini Stranke modernega centra obžalujemo, da na Komisiji za poslovnik ni bilo posluha za utemeljene argumente KNOVS in preiskovalnih komisij. Še posebej zato, ker je bila že v prejšnjem mandatu izpostavljena podobna dilema, in sicer v okviru delovnega gradiva Komisije za poslovnik. Žal tudi takrat zadostnega soglasja za spremembe ni bilo, a predvsem zato, ker so bili podani tudi predlogi, da bi bila odpravljena izjema za vsa delovna telesa. V Poslanski skupini Stranke modernega centra smo se v sodelovanju s predsednico komisije mag. Karmen Furman potrudili in pripravili kompromisni amandma. Z njim smo predlagali, da bi lahko istočasno kot tretje delovno telo sejo sklicala le ena komisija, torej KNOVS ali preiskovalna komisija. O tem bi se dogovorili vodstvi obeh delovnih teles. Slednja rešitev bi odpravila tudi omenjene pomisleke ob zavedanju, da poslanska skupina lahko šteje najmanj tri člane. Ker tudi kompromisni predlog ni bil sprejet, se bo z omenjenimi dilemami morala ubadati naslednja sestava Državnega zbora, do takrat bodo pa morali ta imenovana nadzorna telesa Državnega zbora uveljavljati novo parlamentarno prakso, na podlagi katere bodo na primer preiskovalne komisije zasedale tudi izven uradnih ur, delovnih dni in zasliševale priče v času zasedanj Državnega zbora, zato pričakujem, da slednja delovna telesa v omenjenih primerih ne bodo deležne pripomb s strani tistih, ki so jim onemogočili, da bi lahko svojo delo opravljala nemoteno in učinkovito. Hvala lepa.
Hvala, gospa poslanka. Gospod Miha Kordiš v imenu Poslanske skupine Levica. Izvolite.
Predlagatelji želijo s spremembami Poslovnika Državnega zbora omogočiti, da sočasno potekata več kot dva odbora oziroma dve komisiji. Podobne predloge smo obravnavali že v prejšnjem mandatu in že takrat smo jim v Levici nasprotovali. Nasprotovali smo jim predvsem, ker bi zasedanje več kot dveh odborov hkrati poslanskim skupinam s štirimi ali petimi poslanci povzročila veliko težav. Iz lastnih izkušenj lahko povemo, da smo v prejšnjem mandatu, ko smo imeli pet članov poslanske skupine, od časa do časa naleteli kar na probleme pri sodelovanju na vseh sklicanih odborih. Svoje delo se trudimo opravljati resno, udeležujemo se vseh sej, ki so vsaj malo vsebinske in niso izključno piar akcija posameznih poslanskih skupin, ampak smo že pri omejitvi na dva sočasna odbora pri skupno 25 komisijah in odborih včasih zelo težko sodelovali pri vseh. Situacije, ki se ti potem zgodijo, da med enim odborom tečeš vmes še na drug odbor in poskušaš slediti razpravljati na obeh odborih hkrati, tudi niso najbolj prijetne. To je prvi del kritike predloga. Drugi del pa se nanaša na Komisijo na nadzor obveščevalnih in varnostnih služb, ki naj bi jih bilo nujno zagotoviti več prostora za sklicevanje njenih sej. Kot veste, Levica v KNOVS nima svojega člana. Že v prejšnjem mandatu smo odstopili od članstva, ker se je komisija spremenila zgolj v sredstvo za izvajanje politične propagande, medtem ko se z nadzorom obveščevalnih in varnostnih služb praktično ne ukvarja več. S tem predlogom za dopolnitev poslovnika bi za izvajanje te politične propagande na razpolago dali še več manevrskega prostora. Funkcija te komisije bi morala biti pomembna oblika demokratičnega nadzora. Nadzorovala naj bi obveščevalne in varnostne službe, vršila naj bi pregled nad uporabo prikritih preiskovalnih ukrepov, metod in ukrepov pridobivanja podatkov ter nad drugimi represivnimi in invazivnimi ukrepi, ki jih te službe izvajajo. Namesto tega se ob drugem zaporednem mandatu zaostrovanja represije in povečevanja pooblastil represivnih organov KNOVS ukvarja z drugorazrednimi ustaškimi pevci, obračunavanjem s komunisti preko tajnih depojev Udbe in z zimzelenim napovedovanjem apokalipse, ki bo nastopila zaradi beguncev. S spremembo poslovnika ne bi dosegli nič drugega, kot da komisijo predsedujoči zlorablja, kadarkoli se on sam za to odloči. V Levici, zato spremembam poslovnika nasprotujemo. Hvala.
Hvala za vaše stališče, gospod poslanec. Mag. Matej Tonin v imenu Poslanske skupine Nova Slovenija - krščanski demokrati. Izvolite.
Drage poslanke in poslanci, dober dan! Poslanska skupina Nove Slovenije podpira predlog, ki smo ga sopodpisali in tudi vložili člani različnih strank; člani, ki smo v Komisiji za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb. Trenutni Poslovnik Državnega zbora je takšen, da omogoča hkratno zasedanje zgolj dveh delovnih teles. To se je začelo pojavljati kot velika ovira pri zasedanju zlasti Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb. Komisija je ustanovljena s posebnim zakonom, ima tudi posebne pristojnosti in tudi poseben status v Državnem zboru. Ne nazadnje smo njeni člani izvoljeni z večino vseh glasov v tem parlamentu, kar daje neko posebnost, nek drugačni status od drugih delovnih teles, in ključno je, da Zakon o parlamentarnem nadzoru obveščevalnih in varnostnih služb je tisti, ki omogoča civilni nadzor nad obveščevalnimi in varnostnimi službami. In če mora komisija čakati po več tednov, včasih tudi mesec in več, da dobi prost termin, da lahko komisija opravi nek nadzor oziroma temeljito predela neke stvari, potem je to seveda ključna ovira pri učinkovitem opravljanju civilnega nadzora nad obveščevalnimi in varnostnimi službami. Ker ne samo da hkrati ne smeta zasedati več kot dve komisiji, komisija ne sme zasedati tudi v času sej Državnega zbora, rednih in izrednih, na koncu pa pridemo tako do zelo omejenih možnosti, kdaj komisija lahko zaseda. To je bil tudi temeljni razlog, da smo člani Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb vložili ta popravek poslovnika, ki bi komisiji omogočal, da lahko zaseda, kadarkoli se za to pojavi potreba. Bilo je tesno na Komisiji za poslovnik, ker je umanjkal en glas, da bi bila ta sprememba sprejeta. Ampak tako pač je, ljudje so svoje povedali. Nekatere očitno moti, da bi komisija še bolj učinkovito in še bolj redno opravljala svoj nadzor. Razumem tudi nekatere pripadnike vladnih strank, da imajo z delom komisije problem. Tu ni bilo nikoli ljubezni, KNOVS je nadzorna komisija in kdorkoli je nadzorovan, se vedno počuti neprijetno in lahko daje takšne in drugačne očitke. Bistveno pa je, da delamo na podlagi poslovnika, zakona in da to, kar počnemo, je naše delo. V Poslanski skupini Nove Slovenije obžalujemo, da ta sprememba poslovnika ne bo sprejeta, čeprav jo mi podpiramo v poslanski skupini, ker bi dejansko omogočila, da se v polnosti izvaja duh Zakona o parlamentarnem nadzoru obveščevalnih in varnostnih služb. Trenutno je to edini nadzor, ki ga imamo, pa še ta nadzor je omejen z birokratskim pravilom, da hkrati ne smeta zasedati več kot dve delovni telesi.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. S tem, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, zaključujemo predstavitev stališč poslanskih skupin. V skladu z razlago Komisije za poslovnik z dne 9. decembra 2009 Državni zbor ugotavlja, da je postopek obravnave predloga dopolnitve poslovnika zaključen. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 4. TOČKO DNEVNEGA REDA – PREDLOG ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O OSEBNEM IMENU. Predlog je v obravnavo zboru predložila Vlada. Tako ima minister, gospod Boštjan Poklukar, možnost, da nas informira. Izvolite.
Spoštovani gospod predsednik Državnega zbora, spoštovane poslanke in poslanci! Dovolite mi, da vam kratko predstavim predlog novele Zakona o osebnem imenu, s katero se odpravljajo pomanjkljivosti, ki so se pri izvajanju veljavnega zakona pokazale v praksi, hkrati pa so v predlogu zakona rešitve, ki so potrebne zaradi usklajevanja z Družinskim zakonikom in Zakonom o partnerski zvezi. Bistvena novost novele je odprava omejitev glede števila besed oziroma nedeljivih celot v posameznikovem imenu in priimku, ki ga je izbral za pravni promet. Omejitev na dve besedi oziroma nedeljivi celoti pri izbiri osebnega imena za pravni promet se je namreč izkazala za problematično, predvsem v primerih vpisov rojstev dvojnih državljanov, ki so v evidence tujih držav vpisani z osebnim imenom, ki vsebuje več kot dve besedi ali nedeljivi celoti. Po veljavnem zakonu so namreč obvezani, da pred vpisom v matični register v Republiki Sloveniji podajo izjavo o izbiri osebnega imena za pravni promet in izberejo med besedami v tujini določenega osebnega imena. Dejstvo, da nacionalna zakonodaja dopušča oziroma zahteva drugačno sestavo osebnega imena, kot ga ima oseba v državi, kjer se je rodila ali živi, pa po sodni praksi Sodišča EU pomeni kršitev pravice do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic. Predlog zakona uvaja možnost sestave osebnega imena, ki poleg besed vključuje tudi črke kot del osebnega imena, hkrati pa za pravni promet dopušča tudi okrajšave imena in priimka. Glede tega smo se posvetovali tudi z Inštitutom za slovenski jezik Frana Ramovša ZRC SAZU. Podaljšuje se rok za izjavo o spremembi priimka po razvezi ali razveljavitvi zakonske zveze, s katero lahko posameznik pridobi priimek, ki ga je imel pred sklenitvijo zakonske zveze s sedanjih 6 mesecev na eno leto. Šestmesečni rok se je namreč v praksi izkazal za prekratkega, posebej v primerih razvez zakonskih zvez iz tujine. Kar se tiče spremembe osebnega imena na podlagi prošnje, se možnost za vložitev prošnje veže na popolno poslovno sposobnost posameznika. Glede na to, da v nekaterih primerih posameznik pridobi popolno poslovno sposobnost pred polnoletnostjo, se s tem zajema tako primere posameznikov, ki so popolno poslovnost pridobili pred polnoletnostjo, in primere, v katerih polnoletni posameznik nima ali sploh ni pridobil poslovne sposobnosti. Predlog zakona razširja tudi zadržke za spremembo osebnega imena. Kot zadržke se dodaja pogojna obsodba za kaznivo dejanje, za katero se storilec preganja po uradni dolžnosti, dokler traja preizkusna doba. Zaradi implementacije Zakona o partnerski zvezi in Družinskega zakonika pa so potrebne določene, bolj terminološke uskladitve v noveliranem predpisu. Menimo, da so predstavljene rešitve ustrezne, zato predlagam, da se predlog zakona sprejme, in se vam za podporo, spoštovane poslanke in poslanci, tudi zahvaljujem. Hvala.
Hvala, gospod minister, za vašo dopolnilno obrazložitev. Pristojno matično delovno telo je Odbor za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo in s tem predajam besedo podpredsedniku gospodu Predragu Bakoviću. Izvolite.
Predsednik, hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in spoštovani kolegi! Odbor za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo je na 8. seji 30. 5. 2019 kot matično delovno telo obravnaval Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o osebnem imenu. Kolegij predsednika Državnega zbora je na svoji 32. redni seji sklenil, da se predlog zakona obravnava po skrajšanem postopku. V poslovniškem roku so amandmaje vložile Poslanska skupina SNS k 1. členu in poslanske skupine LMŠ, SD, SMC, Desus in SAB k 5., 9. in 12. členu. Državna sekretarka na Ministrstvu za notranje zadeve je podala dopolnilno obrazložitev k členom predloga zakona. S slednjim se med drugim odpravljajo določene pomanjkljivosti, zaznane pri izvajanju trenutne ureditve v praksi. Bistvena novost, ki jo prinaša predlog zakona, je odprava omejitve števila besed oziroma nedeljivih celot v imenu in priimku, ki ga posameznik izbere za pravni promet. Pri sestavi imena bo kot del osebnega imena poleg besed mogoče uporabljati tudi črke, v pravnem prometu pa tudi okrajšave. Podaljšuje se rok za spremembo priimka po razvezi ali razveljavitvi zakonske zveze, saj je bil predvsem v primerih razvez zakoncev v tujini dosedanji rok prekratek. Vložitev prošnje za spremembo imena se bo namesto na polnoletnost vezala na popolno poslovno sposobnost posameznika. Razširja se zadržke za spremembo osebnega imena tudi na primer pogojnih kaznih za kazniva dejanja, ki se preganjajo po uradni dolžnosti za obdobje trajanja preizkusne dobe. Določene terminološke spremembe in rešitve, ki jih prinaša predlog zakona, so posledica usklajevanja z Družinskim zakonikom in Zakonom o partnerski zvezi. Po razpravi in odgovorih državne sekretarke je odbor sprejel amandmaje poslanskih skupin LMŠ, SD, SMC, Desus in SAB k 5., 9. in 12. členu, odbor pa ni sprejel amandmaja Poslanske skupine SNS k 1. členu. Po razpravi je odbor v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o vseh členih predloga zakona skupaj in jih z desetimi glasovi za in enim proti sprejel.
Hvala, gospod podpredsednik. S tem, spoštovane poslanke in spoštovani poslanci, prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Prvi imate besedo gospod Robert Polnar, Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije. Izvolite.
Spoštovani gospod predsednik Državnega zbora, gospe poslanke in gospodje poslanci! Zakon o osebnem imenu velja že več kot trinajst let in do danes še ni bil noveliran. Tokrat ga je treba spremeniti predvsem zaradi uskladitve z Družinskim zakonikom in Zakonom o partnerski zvezi, uporaba zakona v praksi pa je izkazala tudi potrebe po še nekaterih drugih spremembah in dopolnitvah. V Poslanski skupini Desus kot bistveno novost, ki jo prenaša predlog novele Zakona o osebnem imenu, izpostavljamo odpravo omejitev glede števila besed oziroma nedeljivih celot v posameznikovem imenu in priimku, ki ga je ta izbral za pravni promet. Predvidena je možnost, da imata ime in priimek v pravnem prometu po več kot dve besedi. Po veljavni ureditvi je moral namreč posameznik z več kot dvema imenoma oziroma priimkoma izbrati ime za pravni promet, ki vsebuje največ dve imenu oziroma dva priimka. Predlog zakona uvaja tudi možnost sestave osebnega imena, ki poleg besede vključuje tudi črke kot del osebnega imena, hkrati pa za pravni promet dopušča tudi okrajšave imena in priimka, ne more pa imena in priimka za pravni promet sestavljati zgolj črka oziroma okrajšava. Glede odprave omejitve osebnega imena za pravni promet na po dve besedi, smo imeli v naši poslanski skupini določene pomisleke. Skrbi nas, kako bo z implementacijo te določbe v stvarnosti. Ali bo prihajalo do absurdnih primerov, ko si bo nekdo izbral veliko število imen in priimkov, zaradi česar bo prihajalo do administrativnih zapletov in ovir pri vnosu tolikšnega števila znakov v javne evidence. V Sloveniji ima, denimo, po dve besedi v imenu nekaj več kot 75 tisoč ljudi, tri pa nekaj več kot 3 tisoč. Po dve besedi v priimku ima nekaj manj kot 80 tisoč ljudi, po tri pa 765. Na naše pomisleke so predstavniki oziroma natančneje rečeno predstavnice Ministrstva za notranje zadeve odgovorile z vzvišeno birokratsko samozavestjo, da so skrbi odveč in da bodo zadeve obvladali z nadgraditvami in prilagoditvami informacijskih sistemov. Bomo videli. Razumemo pa, da je treba veljavno ureditev prilagoditi predvsem pri zapisu imen tujcev. Izpostavljam še določbo, po kateri se bo vložitev prošnje za spremembo osebnega imena po novem vezala na popolno poslovno sposobnost posameznika in ne, kot je bilo to sedaj, na polnoletnost. Nekateri namreč že pred polnoletnostjo pridobijo poslovno sposobnost, zato je ta določba kajpada smiselna. Predlog zakona razširja zadržke za spremembo osebnega imena. Kot zadržek se podaja tudi pogojna kazen za kaznivo dejanje, za katero se storilec preganja po uradni dolžnosti, dokler traja preizkusna doba. Poslanci poslanske skupine Desus predlogu zakona ne nasprotujemo. Omenil sem naš glavni pomislek, imeli pa smo tudi predlog za dopolnitev, izhajajoč iz poznavanja konkretnih primerov iz vsakdanjega življenja. Na področju rejništva je, denimo, težava, ko starši otroku, ki je oddan v rejništvo, spreminjajo ime. To lahko storijo večkrat, tudi potem, ko se otrok že odziva na ime, ki se ga je navadil, rejnik in otrok pa samo prejmeta obvestilo o novem imenu. Predlagali smo, da bi v zakon vključili določbo, po kateri se za otroka, ki je v rejništvu, omeji oziroma prepove spreminjanje imena. Predlagatelj zakona nam je pojasnil, da to v okviru te novele ni mogoče, kar sprejemamo. In kot rečeno, poslanci Poslanske skupine Desus predlogu zakona ne nasprotujemo. Hvala.
Hvala. Gospod poslanec, gospod Dušan Šiško, predstavili boste stališče v imenu Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Izvolite.
Lep pozdrav predsednik, minister, vsi prisotni v dvorani! Enočrkovna imena ne sodijo v naš kulturni prostor in prav je, da v Nacionalni stranki to poudarimo, da ostro protestiramo predlaganimi spremembam, katere želijo uvesti možnost enočrkovnega imena bodisi priimka. Slovenci smo bili od nekdaj ponosni na svoj jezik, na svoje pisanje, na svoje tekste, pisatelje, pesnike. Ta zakon sledi evropskim tendencam multikulti družbe in uničenja samostojnih neodvisnih jezikov držav članic. Osebno ime je pravica državljana in službi za razločevanje ter identifikacijo fizičnih oseb. Skozi čas so se imena sicer res spreminjala, a da izvirnost novodobnih staršev ne pozna meja, se kaže predvsem pri novoskovanih popularnih in neobičajnih imenih. Navkljub njim bo moralo poteči še precej časa, da bodo z vrha seznama najpogostejših izrinili tista, ki so nam jih podarili naši starši. Največji problem, katerega vidimo v Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke, je v tem, da obe sodbi, kateri sta del vladnega gradiva, obravnavata primere evropskih državljanov. V eni sodbi zadeva odločitev dansko-nemškega državljana, v drugi sodbi pa špansko-belgijskega državljanstva. V obeh primerih gre za osebe, ki so evropski državljani. V obrazložitvi Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o osebnem imenu pa Vlada zapiše, da je treba sprejeti predlagano spremembo zaradi globalizacije in množičnih migracij. V kontekstu tega pojasnila oziroma še bolj opravičevanja je več kot očitno, da se množične migracije nanašajo na globalizacijo, torej na migracije z afriške in azijske celine in nikakor ne na migracije iz EU, katere pa morajo biti dopuščene glede na svoboščino prostega pretoka oseb. Tudi zakon je napisan v smeri, da se prizna enočrkovna imena, katera so nedvomno značilna za ljudi omenjenih celin in nikakor ne za Evropejce. V naši državi nismo nikdar poznali imen oziroma priimkov, sestavljenih iz le ene same črke, sedaj bomo lahko imeli nekoga, ki se bo pisal A. Pa kam smo prišli? Potreboval sem kar nekaj časa, da sem med iskanjem po internetu našel enočrkovni priimek in to je, recimo, O v Aziji. Pametne države so že opozorile na to, da se od nobene države članic ne sme zahtevati, da naj priznava imena, ki so bila dana državljanom drugih držav v skladu s tujim pravom, če ta imena niso v skladu z zgradbo nacionalnega jezika države, ki je bistven sestavni del narodne dediščine. Na področju osebnih imen je še kako pomemben vidik nacionalnega jezika in je tako že samo sodišče EU priznalo, da je naložitev jezikovnih pravil v državah članicah lahko upravičena – primer zadeva Bulgakov proti Ukrajini. Določitev imena osebe sodi na področje prava osebnega statusa in nima nobene zveze s pravom EU. Treba je izpostaviti Mednarodno komisijo za osebni status, vendar v isti sapi želim poudariti, da nobene konvencije te mednarodne organizacije ni ratificiralo več kot 7 držav članic. Zakaj moramo potem mi? V postopku obravnave omenjenega zakona, in sicer na Odboru za notranje zadeve, smo predlagali amandma, s katerim smo želeli preprečiti, da bi se prikrito v slovensko kulturno dediščino začele postopoma vnašati popačene oblike osebnih imen. Pričakovano naš amandma ni bil sprejet. Podporo zakonu smo vezali na naš amandma. Ni bil sprejet, ker smo opozicija. Ker naš amandma ni bil sprejet, odrekamo podporo temu zakonu, zato predlaganih sprememb in dopolnitev ne bomo podprli. Hvala.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. Gospa Anja Bah Žibert, imate besedo v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske skupine. Izvolite, gospa poslanka.
Hvala lepa, spoštovani predsednik. Minister, kolegice in kolegi, gostje! Ne bom ponavljala obrazložitev Vlade glede predlaganih sprememb dotičnega zakona, ker to ne prinaša nobene dodane vrednosti. Velja zgolj poudariti, da je bistvena sprememba te novele odprava omejitve števila besed oziroma nedeljivih celot v imenu in priimku, ki ga posameznik izbere za pravni promet, prav tako pa se podaljšuje rok za spremembo priimka po razvezi ali razveljavitvi zakonske zveze. Sprememba zakona sledi oziroma se usklajuje tudi z Družinskim zakonikom. V Slovenski demokratski stranki menimo, da so določene rešitve v tem zakonu povsem nepotrebne oziroma so bile pripravljene zelo slabo, saj moramo, in treba je, da v prvi vrsti spoštujemo našo jezikovno in kulturno identiteto. Tisto, kar želim ob tem izpostaviti, je skrb, ki sem jo izrekla že na pristojnem odboru, in sicer glede odprave omejitve števila besed oziroma nedeljivih celot v imenu in priimku, ki ga posameznik izbere za pravni promet. Ob obravnavanju zakona na matičnem odboru odgovora na vprašanje, čemu tovrstni pristop in ali predlagane rešitve morda ne favorizirajo točno določenega dela populacije, kot so migranti, od pristojnih odgovora nisem prejela. Ob vsem tem je najbolj nenavadno to, da s strani vladne koalicije in tudi predstavnikov Vlade vseskozi poslušamo, da pri nas množičnih migracij ni, ravno pri tem zakonu pa sledite dejanski situaciji, ki jo uradno sicer nočete priznati, in sicer da so množične migracije realnost, ki jo izkazujejo celo do te mere, da terja prilagoditev nacionalne zakonodaje v njihovo korist. To priča tudi omenjena rešitev. V Slovenski demokratski stranki vztrajamo, da bi moral nabor možnosti izbire imena slediti kulturi države, v kateri oseba prebiva, in razpoložljivim naborom črk in znakov za zapis osebnega imena v Republiki Sloveniji. Ta zakon pa prinaša ravno nasprotno, zato ga v tem delu ocenjujemo kot neprimernega. Prav tako menimo, da je podaljšanje roka za spremembo priimka za devet mesecev na eno leto po razvezi, nepotrebno. Tudi zato, ker na pristojnem odboru niso prejeli jasnega odgovora o vzrokih za tak predlog. Devet mesecev, spoštovani, ni tako kratka doba, da nekdo v tem času ne bi mogel spremeniti svojih podatkov. Ne nazadnje vsi dobro vemo, da ko gre za preselitev oziroma spremembo prebivališča, je treba te zadeve urejati mnogo prej oziroma v krajšem roku. Glede na to, da Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o osebnem imenu prinaša tudi nekaj res potrebnih sprememb, se bomo glede glasovanja v Slovenski demokratski stranki še odločili. Hvala lepa.
Hvala, gospa poslanka, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. Gospa Tina Heferle, imate besedo v imenu Poslanske skupine Lista Marjana Šarca. Izvolite.
Hvala lepa, gospod predsednik za besedo. Spoštovani minister, spoštovane poslanke in poslanci! Osebno ime je osebna pravica in z osebnim imenom so povezane različne človekove pravice. Recimo, pravica do zasebnosti, do svobode izražanja, pravica do izražanja narodne pripadnosti in kulturne pripadnosti ter še nekatere druge. In čeprav je izbira osebnega imena tudi dolžnost, je v prvi vrsti to osebna pravica posameznika; še več, pravica do osebnega imena je v današnjem času postala tudi mednarodni standard in je izrecno omenjena tudi v Mednarodnem paktu o državljanskih in političnih pravicah. Poleg naštetega osebno ime v ožjem smislu predstavlja sredstvo za identifikacijo posameznika v družbi in tudi pravnem prometu, velikokrat pa lahko osebno ime razkriva celo posameznikovo povezavo z določenim geografskim področjem ali nacionalno pripadnostjo in drugimi osebnostnimi okoliščinami posameznika. V tej smeri gre tudi razumeti predlagane spremembe in dopolnitve Zakona o osebnem imenu. Odpravljajo in spreminjajo se tiste določbe, ki so se do sedaj izkazale za problematične. Med njimi je morda najopaznejša sprememba, s katero odpravljamo omejitev osebnega imena na dve besedi oziroma na dve nedeljivi celoti. S tem sledimo odločbi Evropskega sodišča, ki je ugotovilo, da takšna praksa predstavlja hudo kršitev človekovih pravic do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic. In ne nazadnje je treba poudariti tudi to, da imamo v Sloveniji že sedaj 3 tisoč ljudi z več kot dvema osebnima imenoma in tudi ti državljani si zaslužijo enako obravnavo njihovega osebnega imena. Med predlaganimi spremembami in dopolnitvami je, recimo, tudi odprava neživljenjske določbe, da mora oseba, ki želi ob vstopu v zakonsko ali partnersko zvezo prevzeti priimek partnerja – in je ta tujec –, imeti stalno prebivališče v državi, iz katere izhaja zakonski partner. Podaljšuje se tudi rok za izjavo o spremembi priimka ob razvezi ali razveljavitvi zakonske zveze, prav tako pa so v zakonu vsebovane rešitve, ki so potrebne zaradi usklajevanja zakonodaje in terminologije z Družinskim zakonikom in Zakonom o partnerski zvezi. Z amandmajema, ki smo ju predlagali, odpravljamo tudi pomislek Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora glede pristojnosti odločanja o spremembi osebnega imena poslovno sposobne osebe, ki je pod skrbništvom, opredelili pa smo se tudi do tega, v katerih primerih si lahko poslovno sposobna mladoletna oseba spremeni osebno ime in v katerih ne. Skratka, ocenjujemo, da je zakon dobro in kvalitetno pripravljen, in v Poslanski skupini LMŠ bomo predlog te novele podprli. Hvala lepa.
Hvala, gospa poslanka, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. Mag. Bojana Muršič ima besedo v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Hvala lepa ponovno za besedo, predsednik. V noveli Zakona o osebnem imenu so predlagane rešitve, ki sledijo Zakonu o partnerski zvezi, ki uvaja nov institut življenjske skupnosti in je le-ta enakovreden zakonski zvezi, terminološko pa se ta novela Zakona o osebnem imenu usklajuje še z Družinskim zakonikom. Zato bomo Socialni demokrati novelo Zakona o osebnem imenu, ki ga je v zakonodajni postopek vložila Vlada, tudi podprli. A treba je poudariti, da gre za manj zahtevne spremembe in za terminološko dopolnitev zakona. S predlogom zakona se odpravljajo tudi nekatere pomanjkljivosti, ki so se v dvanajstih oziroma trinajstih letih izvajanja Zakona o osebnem imenu pokazale v praksi. Ena takšnih pomanjkljivosti je omejitev osebnega imena oziroma priimka na dve besedi. V praksi se je takšna omejitev izkazala za problematično. Oseba z več imeni oziroma priimki ali z nedeljivo celoto imena oziroma priimka se je morala ob vpisu rojstva v Matični register Republike Slovenije izreči in izbrati, kateri besedi osebnega imena bo uporabljala v pravnem prometu. Nacionalna zakonodaja mnogokrat dopušča drugačno sestavo osebnega imena, kot je v drugih državah Evropske unije oziroma v državah po svetu, kjer se je oseba rodila ali živi. Sodna praksa Evropskega sodišča pravi, da se z omejitvijo besed oziroma črk v osebnem imenu krši pravica do prostega gibanja in prebivanja na ozemlju držav članic, določena v 21. členu Pogodbe o delovanju Evropske unije. S to novelo se ta omejitev odpravlja in tako sledi tudi Evropskemu sodišču, obenem pa bo kot del osebnega imena poleg besed možno uporabljati tudi črke v pravnem prometu pa tudi okrajšave. Ne gre zanemariti tudi dejstva, da imamo v Sloveniji kar 75 tisoč 127 državljanov Republike Slovenije, ki imajo dve besedi v imenu oziroma imajo dve imeni, in kar 79 tisoč 304 državljanov Republike Slovenije, ki imajo dve besedi v priimku oziroma dva priimka – po podatkih iz matičnega registra iz avgusta 2018. Osebno ime se lahko spremeni na prošnjo polnoletnega državljana, lahko pa tudi na prošnjo mladoletne osebe, s sklenitvijo zakonske zveze ali če postane roditelj poslovno sposoben. V primeru razveze ima zakonec ali partner po sedaj veljavni zakonodaji možnost, da to spremeni v šestih mesecih, vendar se po novi predlagani rešitvi ta rok podaljšuje na leto dni, saj je praksa pokazala, da je šestmesečni rok prekratek, še posebej, kadar pride do razveze zakonske zveze iz tujine. V Sloveniji je sprememba osebnega imena prepovedana osebam, ki so bile pravnomočno obsojene za kaznivo dejanje, za katero se storilec preganja po uradni dolžnosti, dokler kazen ni izvršena ali dokler trajajo pravne posledice. Ker pa je v praksi prišlo do različnih razlag, ali se sprememba osebnega imena dovoli posamezniku, za katerega teče preizkusna doba, se je predlagatelj, torej Vlada, odločil, da tudi preizkusna doba pomeni zadržek za spremembo osebnega imena. Skratka, naj ponovim, Socialni demokrati bomo novelo Zakona o osebnem imenu, ki odpravlja v praksi ugotovljene pomanjkljivosti, se usklajuje z dvema zakonoma in ne nazadnje upošteva tudi odločitev Evropskega sodišča, podprli. Hvala lepa.
Hvala, gospa poslanka. Gospod Jani Möderndorfer v imenu Poslanske skupine Stranke modernega centra. Izvolite.
Lep pozdrav želim! Vesel sem danes, da je to še eden od zakonov, ki se spreminja tudi zaradi tega, ker je bil sprejet Zakon o partnerski zvezi in je bil sprejet v Državnem zboru na moj predlog. To ni zadnji zakon, katerega bomo morali spreminjati zaradi tega. Verjamem, da se s tem seveda približujemo sodobnim modernim evropskim državam, ki spoštujejo v prvi vrsti človekove pravice. Danes je bilo veliko govora o tem, kaj pravzaprav z osebnim imenom dosežemo, predvsem če dovolimo na nek način tudi, da človek svobodno izraža in pove, kdo je, kaj je, od kod izvira in kaj želi pravzaprav sporočiti. Vendar zelo malo ljudi ve, da z osebnim imenom uresničujemo kar nekaj človekovih pravic: v prvi vrsti pravica do zasebnosti, pravica do svobodnega izražanja, pravica do uporabe svojega jezika in pisave, pravica do izražanja narodne pripadnosti, pravica do kulturne identitete, pravica do samega dostojanstva in, ne nazadnje, do enakopravnosti. O tem je zelo malo govora. Ukvarjamo se samo z imenom in predvsem nekateri s tem, kako to preprečiti in kako narediti Slovenijo čisto in sami sebe prepričati, da je pravzaprav treba omejevati ali celo spreminjati imena ljudem, ki se napačno ali ne v skladu z našo kulturo tudi pišejo. Namreč, to so počeli v preteklosti nacisti, pa še kdo. Upam, da smo tudi s spremembo tega zakona spremenili to miselnost in razmišljanja, da smo popolni, edini in seveda edini poklicani, da povemo, kdo smo in kdo so. Zato bomo v SMC ta zakon z veseljem sprejeli.
Hvala, gospod poslanec. Za predstavitev stališča imate besedo gospod Blaž Pavlin v imenu Poslanske skupine Nova Slovenija - krščanski demokrati. Izvolite.
Spoštovani predsednik, spoštovane kolegice poslanke in poslanci! Vladna novela Zakona o osebnem imenu odpravlja trenutno omejitev osebnega imena na največ dve imeni in dva priimka, ki ga lahko posameznik izbere za pravni promet, hkrati pa dopušča možnost uporabe črke v osebnem imenu in okrajšave imena in priimka v pravnem prometu. Osebno ime je za pravni promet do sedaj lahko sestavljeno iz besed oziroma nedeljivih celot in črk imena in priimka. Državljan bo lahko za pravni promet izbral tudi okrajšavo imena in priimka, na primer kombinacijo besede in črke ali kombinacijo besed in črk, na primer Marija K. Novak ali Marija Milena K. Novak. V Novi Sloveniji ne nasprotujemo nekaterim današnjim predlogom sprememb, med drugim tudi temu, da si osebnega imena ne more spremeniti državljan, ki je pogojno obsojen na kaznivo dejanje, za katero se storilec preganja po uradni dolžnosti, dokler traja preizkusna doba, ali pa temu, da se podaljša rok za spremembo priimka po razvezi ali razveljavitvi zakonske zveze. Res je pravica do svobodne izbire osebnega imena ena temeljnih človekovih pravic. Je osebna pravica, pa vendar imamo pomisleke glede okrajšave imena in priimka, ki so za naš prostor nenavadna in vnašajo zmedo v slovenski pravopis. Vlada v obrazložitvi kot predlog za spremembe navaja vedno pogostejše želje državljanov po spremembi osebnega imena, ki bi vsebovale le eno črko ali okrajšavo imena ali priimka, črka s piko. Takšna enočrkovna imena sicer obstajajo, vendar gre za redke primere. Vlada pravi, da se zaradi opaznega približevanja jezikov zaradi globalizacije in množičnih migracij temu pojavu ne moremo izogniti. Takšen argument je nesprejemljiv – za slovenski prostor je ime in priimek, ki ima le eno črko, nenavaden in pomeni popačenje osebnega imena. Osebno ime kaže identiteto osebe, določa tudi njene korenine. Sklicevanje na množične migracije kaže na našo preveliko skrb za imena teh ljudi in premajhno skrb za ohranjanje slovenske narodne zavesti. V Novi Sloveniji menimo, da bi morali namesto teh sprememb, ki se nanašajo na spremembe imen in za nikogar ne prinašajo prav nobene dodane vrednosti, razpravljati in reševati resnične probleme naše družbe. Škoda, da je prioriteta dela Vlade le reševanje namišljenih problemov in igranje s kombinacijo črk in številk v osebnem imenu. V resnici gre za široko odpiranje vrat vsemu, kar ni slovensko. Glede na navedeno, v Novi Sloveniji predloga sprememb in dopolnitev zakona ne bomo podprli.
Hvala, gospod poslanec. Kot zadnji v imenu poslanske skupine gospod Marko Bandelli, Poslanska skupina Stranke Alenke Bratušek. Izvolite.
Spoštovani predsednik, spoštovani minister, spoštovani vsi prisotni! Osebno ime je bistven element človekove osebnosti. Na podlagi osebnega imena se namreč vsak posameznik identificira in razlikuje od drugih fizičnih oseb. Gre za pravico in dolžnost posameznika, da uporablja osebno ime in z njim dokazuje svojo istovetnost. Bistveni cilj predloga zakona je državljanom omogočiti izvrševanje ene temeljnih človekovih pravic, in sicer pravico do svobodne izbire osebnega imena. V predlogu zakona gre predvsem za odpravljanje pomanjkljivosti, ki so se pri izvajanju zakona pokazale v praksi. Vnašajo se tudi uskladitve z Zakonom o partnerski zvezi in Družinskim zakonikom, ki narekuje nekatere terminološke spremembe v Zakonu o osebnem imenu. Zakon o partnerski zvezi je namreč uvedel nov institut življenjske skupnosti, to je partnersko zvezo, po Družinskem zakoniku pa se izraz roditeljska pravica nadomešča z izrazom starševska skrb. Podaljšuje se rok za spremembo priimka po razvezi oziroma razveljavitvi zakonske zveze, in sicer s šestih mesecev na eno leto. Po navedbah ministrstva je namreč praksa pokazala, da je v določenih primerih ta rok prekratek. Trenutna ureditev, ki velja od leta 2006, pri določitvi ali spremembi osebnega imena za pravni promet določa omejitev osebnega imena na dve besedi oziroma nedeljivi celoti v imenu in priimku. Posledično morajo osebe, ki imajo v osebnem imenu več nedeljivih celot, izbirati, katere od besed bodo uporabljene v pravnem prometu. Ena najbolj vidnih, za nekatere tudi spornih sprememb, pa je odprava te omejitve. S tem sledimo sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice. To je namreč odločilo, da gre za kršitev, če oseba v drugi državi ne more uporabljati takšne sestave osebnega imena, kot ga lahko v matični državi. Po mnenju Evropskega sodišča v takšnih primerih tudi nista spoštovani pravica do gibanja in pravica do prebivanja oseb na ozemlju držav članic. Prav tako predlagana ureditev dopušča možnost uporabe črk kot del osnovnega imena in možnost okrajšave imena in priimka za namene pravnega prometa. V Poslanski skupini SAB bomo predlog Zakona o osebnem imenu podprli, saj gre za uresničevanje ene od temeljnih človekovih pravic. Prepričani smo, da je treba vsakemu posamezniku dopustiti možnost, da v pravnem prometu uporablja osebno ime v celoti – tako bo omogočeno spoštovanje pravic, ki so posamezniku dane z rojstvom, so zato neodtujljive. Hvala.
Hvala, gospod poslanec. S tem smo zaključili s predstavitvijo poslanskih stališč. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu zakona niso bili vloženi, zaključujem drugo obravnavo predloga zakona. Odločanje o predlogu zakona bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili jutri, 20. junija 2019, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, na 10 TOČKO DNEVNEGA REDA – PRVA OBRAVNAVA PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O MEDNARODNI ZAŠČITI. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila skupina 25 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Danijelom Krivcem. V zvezi s tem predlogom je skupina 25 poslank in poslancev s prvopodpisanim gospodom Danijelom Krivcem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku predlagatelja mag. Branku Grimsu. Izvolite.
Hvala za besedo. Vsem prav lep pozdrav! Skrajni čas je, da se zakonodaja, ki ureja področje mednarodne zaščite, uskladi z našimi severnimi sosedi. Prav vsi so namreč v zadnjem obdobju bistveno zaostrili zakonodajo, ki ureja področje mednarodne zaščite, kajti vse, kar je bilo skupnega imenovalca v zadnjih letih, značilnega za Slovenijo in seveda tudi za sosednje države, je masovna zloraba pravice do azila; zloraba, ki jo še kako drago plačujemo davkoplačevalci. Zaradi tega smo predlagali zakon, s katerim predvidevamo več sklopov. Prvo, da se skrajšajo roki, ki so potrebni za izvedbo posameznih delov postopka, od prve opredelitve, prijave in tako naprej; potem, da se končno že uvedbe rešitev, ki jo je predlagala že ministrica za notranje zadeva Györköševa v prejšnjem mandatu, potem pa jo je lastna koalicija, žal, pustila na cedilu, to je, da nekdo, ki vstopi iz varne države oziroma iz države Evropske unije, seveda v Sloveniji potem ne more prositi za azil. To je tipičen primer tega imenovanega azilnega šopinga, ki se je do nedavna tudi preganjal kot kaznivo dejanje, celo mednarodni kongres o pregonu azilnega šopinga je bil še pred nekaj leti, in po drugi strani seveda je to samo odraz tistega, da tisti, ki prihajajo, niti slučajno niso begunci v mednarodnem pomenu besede – se pravi, da gre za osebe, ki bi reševale svoja življenja ali osebno integriteto –, ampak so ljudje, ki želijo parazitirati na sociali držav gostiteljic in iščejo tisto, ki je najbolj ugodna. S tega vidika je treba poudariti, da gre še za en izjemno pomemben element. Vlada Republike Slovenije je v zadnjem letu dni naredila dva koraka, ki sta dala izjemno skrajno napačen signal ilegalnim migrantom, kako so tukaj čez vse dobrodošli. Prvi je bil pristop in podpis k marakeškemu globalnemu sporazumu o varnih urejenih in zakonitih migracijah, kjer smo poslušali kot temeljni argument, da če tega ne storimo v Sloveniji, bo Slovenija ostala osamljeni otoček, ker bodo to storili vsi naši severni sosednje. No, realnost je seveda točno nasprotna; nobeden od naših severnih sosedov, od potencialnih ciljnih držav v naši soseski, ni pristopil k marakeškemu sporazumu in ga ni podpisal in je Slovenija ravno zaradi ravnanja Vlade ostala osamljeni otoček na vrhu balkanskega žepa, ki daje signal obljubljene dežele ilegalnim migrantom. I Ilegalni migranti niso neka amorfna množica, ampak so v svoji invaziji še kako dobro organizirani, med seboj povezani, opremljeni s sredstvi za komunikacijo, za povezavo z internetom in zelo dobro seznanjeni s tem, kaj posamezna država stori, zaradi tega te signale še kako upoštevajo in tudi razumejo. Drugi tak signal je ostal skoraj neopažen pred nekaj dnevi. Ta je dolgoročno lahko tudi za mednarodni položaj Slovenije tako škodljiv, da je to komaj mogoče verjeti, da se je to lahko zgodilo. Vlada, ki se sicer vedno sklicuje na mednarodne pogodbe, na usklajeno mednarodno politiko, zlasti na usklajene evropske obveznosti in rešitve oziroma skupne akte, skupne poteze, skupno mednarodno politiko, je enostransko razglasila Turčijo za nevarno izvorno državo, umaknila jo je s seznama varnih izvornih držav. Pazite, tisti sporazum iz leta 2016 med Turčijo in Evropsko unijo, ki gotovo ni idealen, vendar učinkuje, edini učinkuje in je bil edini skupni dosežek na področju zunanje politike za ustavljanje migrantskega toka, je temeljil ravno na tem, da je Turčija varna izvorna država in so to sprejele vse države. Zdaj je Slovenija od tega enostransko odstopila in je dala s tem spet skrajno napačen signal ilegalnim migrantom in v njihovih očeh postaja dobesedno obljubljena dežela. Še huje je, da je Slovenija članica šengna in da zdaj znotraj šengna vsakdo lahko pride sem in tu zlorabi to napačno potezo, ki jo je naredila slovenska vlada. Zato še toliko bolj potrebujemo drugačno potezo; potezo, ki bo dala nasprotni signal, nov Zakon o mednarodni zaščiti, ki ga predlagamo in ki pogoje za mednarodno zaščito bistveno zaostruje. Več pa kasneje.
Hvala za predstavitev, gospod poslanec. Sedaj pa imate besedo gospod minister kot predstavnik Vlade. Izvolite.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, spoštovane poslanke in poslanci! Mednarodno zaščito v Republiki Sloveniji določa skupna evropska azilna zakonodaja. Ključni namen skupne evropske azilne politike je oblikovanje območja svobode, varnosti in pravic, odprtega za vse, ki jih okoliščine prisilijo k legitimnemu iskanju zaščite. Republika Slovenija je kot država članica EU dolžna spoštovati evropsko zakonodajo na področju mednarodne zaščite. Evropska zakonodaja s področja mednarodne zaščite je prenesena v nacionalni pravni red z Zakonom o mednarodni zaščiti. Poleg sprememb in dopolnitev zakona v vsebinskem smislu posega v določbe glede izključitve iz statusa mednarodne zaščite, pogojev za priznanje statusa mednarodne zaščite, postopka za priznanje mednarodne zaščite ter koncepta varnih držav. V vsebinskem smislu predlog posega tudi v pravice oseb z mednarodno zaščito. Zakon o mednarodni zaščiti je v celoti usklajen s skupnim evropskim azilnim sistemom oziroma azilno zakonodajo Evropske unije. Vsaka sprememba ali dopolnitev omenjenega zakona mora imeti podlago tudi v skupni evropski azilni zakonodaji. V zvezi z novima razlogoma za izključitev iz statusa begunca in statusa subsidiarne zaščite je treba pojasniti, da razloge za izključitev iz statusa begunca določa Konvencija o statusu beguncev in Direktiva o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca. Nadalje je treba pojasniti, da Direktiva o skupnih postopkih za priznanje ali odvzem mednarodne zaščite – in zato posledično tudi veljavni zakon – določa, da se prošnje za mednarodno zaščito ne sme zavrniti, niti ne izključiti iz obravnave zgolj zato, ker ni bila vložena v najkrajšem možnem času. V zvezi z zavrženjem prošnje kot nedopustne v primeru, če je glede na okoliščine vstopa jasno, da je prosilec v Republiko Slovenijo vstopil iz države, ki je država članica Evropske unije, je treba poudariti, da predlagana rešitev v zakonodaji Evropske unije, ki določa tudi nacionalni okvir ureditve področja mednarodne zaščite, nima podlage. Merila in mehanizme, na podlagi katerih se določi državo članico, ki je odgovorna za obravnavanje posamezne prošnje za mednarodno zaščito in na podlagi katerih se posamezne prošnje lahko šteje za nedopustno, ker je za njeno obravnavo odgovorna druga država članica, določa Dublinska uredba, ki se uporablja neposredno. Sodišče Evropske unije je v prehodni določbi v zadevi AS proti Sloveniji julija 2017 odločilo, da se Dublinska uredba uporablja tudi v situacijah množičnega prihoda oseb. V zvezi s predlogom, da se status mednarodne zaščite odvzame tudi v primeru težjih kršitev hišnega reda, pa je treba pojasniti, da so predlagane določbe v nasprotju s konvencijo o statusu begunca in direktivo, ki določa razloge za prenehanje in odvzem statusa begunca. Glede na vse navedeno Vlada nasprotuje predlogu sprememb in dopolnitev. Hvala.
Hvala, gospod minister, za vašo predstavitev. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Kot prvi ima besedo gospod Žan Mahnič v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Izvolite.
Hvala za besedo, predsednik. Gospod minister, kolegice in kolegi! V Slovenski demokratski stranki bomo zakon, ki smo ga vložili, seveda tudi podprli, kajti ne strinjamo se s tem, da trenutna vlada Marjana Šarca vse ilegalne migrante postavlja pred državljanke in državljane Republike Slovenije. V Sloveniji imajo ilegalni migranti več pravic kot pa lastne državljanke in državljani. O tem smo v Državnem zboru velikokrat govorili. O tem obstajajo številni dokumenti, predvsem neizpodbiten dokaz Računskega sodišča, ki je samo v svojem mnenju oziroma ugotovitvah zapisalo, da ilegalni migrant stane Republiko Slovenijo več kot tisoč 900 evrov na mesec. Kateri državljan dobi tisoč 900 evrov na mesec, se lahko vprašamo, odgovor pa tudi poznamo – malokdo. In ko boste naslednjič sprejemali takšne zakone in zavračali takšne zakone, kot ga danes predlagamo mi, se spomnite vseh tistih upokojencev, ki životarijo s 400 evri pokojnine, vi pa mesečno za vsakega ilegalnega migranta namenite tisoč 970 evrov. Zakaj menimo, da je potrebno sprejetje tega zakona – zaradi tega, ker Slovenija mora biti varna država. Če za naše državljane velja zakon, mora zakon veljati tudi za migrante. Mediji, seveda samo nekateri, tisti, ki se ne ravnajo po globalnem dogovoru o varnih in urejenih migracijah, praktično dnevno poročajo o prekrških in kaznivih dejanjih, ki jih v Republiki Sloveniji zagrešijo prosilci za azil. Kaj se jim zgodi? Se komu od teh zavrne prošnjo zaradi dejanja, ki ga je storil? Se koga izžene zaradi dejanja, ki ga je storil? Ne! Za njega se še vedno plačuje tisoč 970 evrov na mesec, še vedno je v oskrbi, še vedno se lahko prosto sprehaja po Sloveniji in tudi hodi v druge države, zaradi tega je Avstrija zaprla mejo, zaradi tega, vemo, kaj načrtuje Italija, oziroma naš zunanji minister Miro Cerar kar sam ponuja naše lastne policijske enote, da bi šle v pomoč Italiji zapret mejo – kje? –; ne na morju, ne na slovensko-hrvaški meji, ampak na slovensko-italijanski meji, kar pomeni, da bi ja ustavljali prehod tistih migrantov, ki iz naše države gredo v Italijo. Zaradi tega so padle meje, zaradi tega je padel šengen, ker je bil kršen v dveh državah; prvič v Grčiji in drugič v Sloveniji. Po našem predlogu zakona bi vsi tisti, ki storijo kaznivo dejanje, takoj zapustili našo državo, pospremilo bi se jih do meje, kjer so vstopili, do Hrvaške, in jih izročilo hrvaškim varnostnim organom, ki so jih dolžni sprejeti. Ko minister govori o Dublinski uredbi – Angela Merkel je sama rekla v času največje begunske krize, kot jo je sama poimenovala, šlo pa je v resnici za migrantsko krizo, leta 2015–2016, da Nemčija Dublina ne bo spoštovala. Seveda, ker so si želeli obdržati tiste, ki bi nemški državi, njihovemu gospodarstvu koristili. Ko so ugotovili, da ni astrofizikov, da ni inženirjev, da ni kirurgov, da so to ljudje, ki nikoli niso nič delali, da so to ljudje, ki tudi v Evropi ne bodo nič delali, da so to ljudje, ki prihajajo v Evropo samo zato, da bodo uživali blagostanje, ki se je gradilo stoletja, zato da lahko Evropejci živimo, kakor živimo, zato da lahko danes v tej dvorani razpravljamo, kakor razpravljamo, ampak ti ljudje predstavljajo grožnjo našemu načinu življenja in naši civilizaciji. Nekdo, ki prihaja iz držav, kjer vlada radikalni islam, se nikoli ne bo integriral v evropsko civilizacijo, ki temelji na krščanskih temeljih, in takšni ljudje tukaj ne morejo biti dobrodošli. Takšni ljudje, ki sejejo po Evropi terorizem in smrt, pri nas ne smejo biti dobrodošli in narediti je treba vse, da se zavarujejo meje. In nekdo, ki resnično beži pred preganjanjem, pred zatiranjem, pred vojno, nekdo, ki beži za svoje lastno življenje – mislim, da tukaj notri ni niti enega, ki se ne bi strinjal, da mu je treba pomagati. Ampak za nekoga, ki beži za svoje lastno življenje čez pet, šest, sedem varnih držav, se pa upravičeno sprašujemo, ali beži samo zato, da si reši življenje, ali pa beži zato, da reši svojo denarnico, da mu bodo tisti, ki v Evropi plačujemo davke, tisti, ki ustvarjajo v gospodarstvu dodano vrednost, financirali to njegovo potovanje in njegovo bivanje v Evropi. Ti ljudje ne bodo nikoli delali nič. Ti ljudje bodo živeli samo od socialne podpore. Od denarja, ki ga ustvarjajo tisti, ki so zaposleni, tisti, ki delajo, tisti, ki od jutra do večera skrbijo za to, da država funkcionira, da gospodarstvo funkcionira, da so otroci v vrtcu varovani, da se mladi izobražujejo, da imamo državljani zdravstveno oskrbo. Ti ljudje financirajo tiste, ki pridejo iz arabskih držav, iz držav Bližnjega vzhoda, iz držav severne Afrike in ti ljudje tukaj ne bodo delali tega, kar si nekateri predstavljate, da bodo. Če Francija, če Belgija, Švedska, Danska niso mogle integrirati že tretje generacije priseljencev, ki živijo pri njih – kako bodo oziroma kako bomo integrirali tiste, ki danes prihajajo iz držav radikalnega islama, med katerimi so po podatkih varnostnih in obveščevalnih služb in tudi po podatkih policije tudi teroristi Islamske države oziroma tako imenovani povratniki, ki so – približno 8, 9 tisoč jih je bilo – iz Evrope odšli na bojišča Islamske države v Sirijo in Irak. Sedaj, ko je bila po prihodu novega ameriškega predsednika Donalda Trumpa Islamska država zaradi drugačne vojaške taktike in zaradi drugačnega pristopa poražena, se sedaj vračajo med tem tako imenovanim valom. V prejšnjem mandatu smo bili, mislim da, dvakrat z Odborom za obrambo na meji, kjer smo si ogledali dejansko stanje. Med temi ljudmi žensk in otrok ni bilo. Med temi ljudmi starcev ni bilo. Ti so bili leta 1991, 1992, 1993 in tako naprej, ko je potekala vojna v Bosni, ko se je pomagalo vsem, čez 70 tisoč ljudi je takrat prišlo v Slovenijo, ker je bila na Balkanu vojna, vsem se je pomagalo, nikogar se ni zavračalo, ampak takrat se je pomagalo ženskam, otrokom in starejšim, mladi fantje in možje pa so se borili za svojo državo. Danes pa mladi fantje in možje iz arabskih držav, namesto da bi se borili za svojo državo, namesto da bi se borili proti sprevrženim teroristom, prihajajo v Evropo, ženske, otroke in starejše pa puščajo na milost in nemilost doma. In kje je rešitev tega? Rešitev tega je, tukaj se bom strinjal z Levico, da prenehamo z vmešavanjem in uničevanjem držav, kjer se potem problemi pojavljajo. Druga rešitev je, da začnemo težave reševati tam, kjer nastajajo – na samem izvoru. Da ko Turčija prosi za pomoč, ne pristajamo na izsiljevanje, ne plačamo treh milijard in potem, ko se islamistični diktator Erdogan spomni, da bi pa še spet tri milijarde, če ne, bo odprl vrata, da se mu spet plača tri milijarde, ampak je treba narediti varne cone, vlagati v izobraževalni sistem, vlagati v tiste državne ustanove, ki so potrebne, da države funkcionirajo. Ko smo bili aprila na parlamentarni skupščini zveze Nato v Turčiji, smo igrali nogometno tekmo z begunskimi otroci iz Sirije. Kaj bodo Turki naredili? Tam je bilo kar nekaj mladih zelo perspektivnih. Tiste, ki so perspektivni, bodo obdržali, dali v njihove nogometne šole, mogoče dobili kakšnega odličnega nogometaša za Fenerbahče, če ne za kakšen drug klub, ostali bodo odšli nazaj. Ampak s komerkoli od teh se pogovarjaš, si ne želi nazaj. Tudi če vprašaš, ko se bo vojna končala oziroma ko se razmerja umirjajo, ali boste odšli nazaj v svoje države. Ne, »mi si želimo ostali tukaj«. To je na desetine milijonov ljudi v Afriki, na Bližnjem vzhodu čaka na svojo priložnost, da gre v Evropo. Evropa pa takšnega vala ne bo prenesla. Če ne bomo spremenili zakonodaje v smer, da zaostrimo pogoje za pravico do mednarodne zaščite, potem bomo imeli še hujše probleme, kot jih danes že imamo. To, kar predlagamo danes mi, je predlagala v prejšnjem mandatu notranja ministrica Vesna Györkös Žnidar, ampak je takrat Stranka modernega centra zminirala predlog lastne notranje ministrice. Takrat, ko je bil na poslanskih klopeh zakon, je predlagala – mislim, da je bilo v okviru amandmaja – in ta amandma je takrat Brglezov del SMC povozil in zadeva ni šla skozi. Če bi takrat v prejšnjem mandatu mi sprejeli ta amandma, da ne more pri nas zaprositi za azil nekdo, ki pride iz varne države, dokler so pa Hrvaška, Madžarska, Italija in Avstrija varne, pomeni, da iz teh držav, če nekdo pride, ne more zaprositi, mi danes teh problemov ne bi več imeli in to prizna tudi minister. To prizna tudi generalna direktorica policije. Škoda, da takrat tega niste sprejeli – povejte to na glas, gospod minister, in ne samo na pogovorih na hodnikih. Povejte, da vam je škoda, da takrat tega zakona niste sprejeli, ker bi vam danes vse olajšalo, ker nekdo, ki prečka sedem varnih držav, pač ne more potem pri nas zaprositi za azil. Nekdo, ki pride iz varne države, iz sosednje varne države, pri nas ne more zaprositi za azil. Nekdo, ki pri nas stori kaznivo dejanje, ne more in ne sme dobiti azila. Prosto gibanje; potem ko zaprosijo za to zaščito in po tem prostem gibanju – cilje države Avstrija, Nemčija, skandinavske države in še nekatere druge, kjer je ta well first date, se pravi, ta socialna država nekje najbolj na nivoju, kjer so visoki otroški dodatki, kjer so bogato plačani za svoje nedelo tako imenovani astrofiziki, inženirji in pa kirurgi. Enega izmed njih ni, ki bi se že dokazal! V Airbusu so jih 20 zaposlili – hitro so ugotovili, da to ne pije vode. Ne moreš ti takšnim, ki zadeve ne obvladajo, zaupati sestavljanje avionov. Če danes mi ta zakon sprejmemo, pomeni, da bo imela Republika Slovenija škarje in platno v svojih rokah, da se zapre južna meja. Tudi Hrvaška bo vedela za to spremembo zakonodaje in bodo morali pač že oni ravnati v tej smeri, ker jim bomo vse, ki pridejo iz Hrvaške k nam, striktno vračali nazaj. Vi pa očitno ne želite tega orodja. Vi si še naprej želite v skladu z marakeško deklaracijo in pa Globalnim dogovorom o varnih, urejenih in zakonitih migracijah, uvažati ilegalne migrante, ki ste jo s to deklaracijo oziroma s tem globalnim dogovorom naredili za legalne in tukaj deliti denar, ki ga ustvarjajo Slovenke in Slovenci, in seveda računati, da bodo, potem ko bodo nekaj časa tukaj, dobili tudi volilno pravico, da bodo volili vaše stranke, mislim pa, da temu ne bo tako. Edina odgovorna politika do državljank in državljanov Republike Slovenije, edina odgovorna, varna politika, varnostna politika, je ta, da se danes naš predlog zakona sprejme in da Slovenija pošlje jasen signal: pri nas so dobrodošli vsi tujci, ki k nam pridejo na legalen način, ki pridejo obogatit našo družbo ne s kriminalnimi dejanji, ampak z delom, da so pri nas dobrodošli vsi tisti, ki potrebujejo pomoč, pa je v svoji bližini, v svojih sosednjih državah ne dobijo, ker so tudi tam preganjani, in da pri nas niso dobrodošli tisti, ki nas prihajajo izigravat in ki prihajajo iz sosednjih varnih držav. Če nekdo ni zadovoljen na Hrvaškem, to ni moj problem, če nekdo ni zadovoljen v Srbiji, v Bosni, v Grčiji, to ni moj problem in to ni naš problem, to je njegov problem. Za njegovo osnovno varnost je poskrbljeno že v Grčiji. Grčija je varna država. Turčija – ste zdaj sami dobro naredili, kajne, ko ste jo umaknili s seznama. Še nekaj držav umaknete s seznama, pa bo to pomenilo, da so še toliko bolj dobrodošli vsi, ki si želijo priti k nam. Ta zakon danes omogoča to, da Slovenija še vedno ohrani kredibilnost, da se še vedno spoštujejo vse naše mednarodne obveze, hkrati pa, da imamo odgovorno, varnostno politiko in odgovorno politiko do svojih državljank in državljanov. Evropski način življenja ni človekova pravica.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča stranke. Gospa Tina Heferle, vi boste predstavili stališče Poslanske skupine Lista Marjana Šarca. Izvolite.
Hvala, gospod predsednik, za besedo. Spoštovani minister, kolegi poslanke in poslanci! Slovenija je polnopravna članica Evropske unije in kot taka je seveda zavezana k spoštovanju evropske zakonodaje, ki si na področju urejanja statusa in pravic tujcev, prosilcev za mednarodno zaščito, in oseb s priznano zaščito prizadeva vzpostaviti skupni azilni sistem. Tudi v tej luči je Slovenija zavezana k spoštovanju direktiv, uredb in konvencij, ki urejajo minimalne standarde glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da so upravičeni do mednarodne zaščite. Kot država, ki spoštuje tako nacionalno kot evropsko in mednarodno pravo, si moramo prizadevati tudi – ali pa predvsem – na zakonodajni ravni, da zagotovimo spoštovanje in zagotavljanje skupnih meril, na podlagi katerih vse države Evropske unije izvajajo politiko mednarodne zaščite. Pri ugotavljanju, katere osebe resnično potrebujejo mednarodno zaščito, moramo zagotoviti spoštovanje minimalnih standardov, ki so sprejeti na področju mednarodne zaščite. V skladu z načelom veljavnosti in hierarhije pravnih aktov v našem pravnem sistemu imamo v nacionalni zakonodaji možnost urediti katerokoli področje, ki ga sicer ureja katera izmed direktiv Evropske unije, zgolj in samo ugodneje, kar pa s predlaganim zakonom nikakor ne zagotavljamo. Ravno nasprotno! Predlagana novela zakona neutemeljeno zaostruje pogoje za priznanje mednarodne zaščite in tudi že tretji poskus predlagatelja ni skladen z evropsko azilno politiko. Tudi dejstvo, da v Sloveniji sicer beležimo nekoliko več oddanih prošenj za azil, pa naj ob tem poudarim, da kar 80 % prosilcev zapusti našo državo še pred končanjem postopka, ne opravičuje sprejema takšnega predloga zakona, s katerim bi dejansko spodkopali evropsko zakonodajo, ki si prizadeva vzpostaviti skupni azilni sistem. Ne nazadnje smo s strani Ministrstva za notranje zadeve lahko slišali, da so zadeve obvladljive in da za spremembo zakonodaje ni potrebe. Takšnemu zagotovilu ministrstva v Poslanski skupini LMŠ seveda zaupamo in bomo zato predlagano novelo zakona soglasno zavrnili. Hvala.
Hvala, gospa poslanka, za vašo predstavitev. Mag. Bojana Muršič v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov. Izvolite.
Hvala lepa za besedo – ponovno. Predlagana novela Zakona o mednarodni zaščiti, katero so že večkrat pripravili v SDS, po njihovem mnenju bistveno ne odstopa od ciljev veljavne zakonodaje. S predlaganimi rešitvami zasleduje načela določnosti, nacionalne varnostni, javne koristi, varovanje ljudi in premoženja, varovanje meje in zaščito šengenske meje. Vsebinsko pa se določa tridnevni rok, v katerem mora tujec, ki želi vstopiti v Slovenijo, pri pristojnem organu izraziti namero za vložitev prošnje za mednarodno zaščito in navesti razloge. Zaostrujejo se okoliščine, po katerih se status za mednarodno zaščito ali subsidiarno zaščito ne prizna. Navaja pa tudi, da se status ne prizna, če obstaja utemeljen sum, da je oseba v Republiki Sloveniji storila kaznivo dejanje, dopolnjuje pa se tudi določba, kdaj je prošnja dopustna in nedopustna. Vprašanja, povezana z mednarodno zaščito, so na parketu Evropske unije izjemno pomembna tema. Zato je bilo sprejetih precej ukrepov in zakonodaje na tem področju. Zakon o mednarodni zaščiti je pravzaprav zakon, v katerem so implementirane številne, na ravni Evropske unije sprejete direktive in uredbe. Do nekaterih ukrepov pa tudi do posameznih določb smo Socialni demokrati imeli pomisleke in jih v preteklih obravnavah tudi izpostavili. Da smo imeli prav ali pa, da obsojamo tiste, ki na vsak način želijo javnost zastrupiti z negativnim odnosom do tujcev, nam na nek način pritrjuje tudi komisarka za človekove pravice gospa Mijatović. Pred svetovnim dnevom beguncev je namreč dejala, citiram, »Zaščita človekovih pravic in učinkovito upravljanje z migracijami nista nasprotujoča si cilja«. Prav tako je okrcala vse tiste politike, ki nevladne organizacije, kapitane ladij in ladjarje kaznujejo, ker rešujejo življenje ljudi. Vsi se zavedamo, kakšne pasti in posledice množičnega nekontroliranega ilegalnega prehoda mej Evropske unije in neustreznega integracijskega načrta v nacionalnih državah lahko nastanejo, a z napadalno in sovražno propagando ne bomo pripomogli k reševanju težav. Evropska unija, ki se ponaša s prostim pretokom blaga, storitev, znanja in ne nazadnje ljudi, je velika pridobitev, vsaj tako ocenjujemo tisti, ki se spominjamo čakanja na mejah sosednjih držav, pridobivanja vizumov, na primer za Francijo, in še bi lahko naštevali. Zanimiva je za nas, prebivalce Evrope, zanima je tudi za mnoge državljane tretjih držav, držav, ki se soočajo z avtoritativno prekomerno represivno oblastjo, s politično nestabilnostjo, s političnimi preganjanji drugače mislečih in tudi napačno versko usmerjenih. Poleg navedenih dejstev so se pripravljeni za dosego osebnih ciljev po boljšem življenju, na primer v Evropi, državah z večjo ekonomijo, in ne nazadnje z vedenjem, da v starajoči se Evropi primanjkuje delovne sile, podati na svojo negotovo pot. Migracije, ilegalne in legalne so bile, so in tudi bodo v prihodnje, ne glede ne to, koliko policistov in vojakov bo na meji, ne glede na to, koliko rezilne žice ali panelne ograje bo obdajalo Republiko Slovenijo ali – če hočete – bo obdajala države članice Evropske unije. Vsi, ki pridejo v Evropo, zagotovo niso borci ISIS, prav tako niso kriminalci in nasilneži. Ja, seveda lahko pa to tudi postanejo tako kot državljani evropskih držav. Tudi ti se lahko radikalizirajo ter izvajajo najhujša zavržena nasilna in kriminalna dejanja nad svojci in svojimi sodržavljani. Nasilje se pač ne razlikuje ne po spolu, ne po rasi, ne po verski pripadnosti, še najmanj pa po izobrazbi posameznika. Ga pa rodi in spodbuja zapostavljanje, zaničevanje in sovraštvo do tujcev, kakor tudi do tistih, ki niso po naši meri. Predloga novele zakona, ki ga je predlagala Poslanska skupina SDS, poslanke in poslanci Socialnih demokratov, ne bomo podprli. Zato sklepa, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo, ne bomo podprli. Socialni demokrati pa obsojamo vsakršno nasilje, prav tako obsojamo širjenje strahu pred nečem neznanim. Zahtevamo in podpiramo pa ravnanje države, da z vsemi razpoložljivimi resursi skupaj z državami članicami Evropske unije v nacionalnih državah in v prostoru Evropske unije skrbi za varnost ljudi in države. Naj na koncu še enkrat citiram komisarko, »Države imajo pravico nadzorovati svoje meje in zagotavljati varnost, a so zavezane tudi k učinkoviti zaščiti pravice v skladu s pomorskim pravom, pravom človekovih pravic ter mednarodnimi konvencijami o beguncih«. Torej, tudi Republika Slovenija ima pravico in dolžnost nadzorovati svojo mejo, kot ima pravico in dolžnost preprečevati in zatirati vsa kriminalna dejanja, kar je zapisano tudi v Resoluciji o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2019–2023, kar bomo obravnavali pri naslednji točki. Hvala lepa.
Hvala, gospa poslanka. Besedo imate gospa Janja Sluga, Poslanska skupina Stranke modernega centra. Izvolite.
Hvala lepa. Tudi na tej redni seji Državnega zbora bomo, kot kaže, obravnavali SDS zimzeleno politično agendo – begunske in migrantske krize, seveda po vzoru nam bližnjih držav in političnih strank, kjer so politične stranke, kot so Strachejevi svobodnjaki, ali pa Salvinijeva Liga, ali pa Orbanova Fides, z enakimi temami uspešno naskakovali in tudi pridobili oblast. Pred obravnavo tega zakona smo imeli v tem mandatu že pet sej delovnih teles Državnega zbora v zvezi z migranstsko problematiko, od tega kar dve v zadnjem mesecu. Pri tem seveda velja opozoriti, da bo, kot kaže, Odbora za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo, ki ga vodi poslanec SDS, imel kar permanentno odprto točko o ilegalnih migracijah in varovanju šengenske meje z nešteto – in ob vsakokratni potrebi nadaljevanje seje, ki je bila seveda sklicana na njegovo oziroma njihovo zahtevo. Kot kaže pa so bile te seje tudi nekakšna uvertura za obravnavo te novele Zakona o mednarodni zaščiti, o kateri govorimo danes. Skupina poslank in poslancev SDS želi z novelo zakona zaostriti pogoje za priznanje mednarodne zaščite zaradi zagotavljanja nacionalne varnosti in javne koristi, varnosti ljudi in premoženja. To je sicer že tretji predlog s podobnimi rešitvami po letih 2015 in 2018. Ključna razlika, ki je razvidna iz primerjave vseh omenjenih novel Zakona o mednarodni zaščiti, pa je v tem, da so se tokrat odločili, da ne bodo vztrajali pri prav vseh rešitvah iz leta 2015 ali 2018, ki so predstavljali hude kršitve varstva pravic na podlagi mednarodnega prava, evropskega prava in tudi Ustave Republike Slovenije. Sicer pa se ne smemo slepiti. Tudi ta predlog zakona krši določbe mednarodnih konvencij kot tudi določbe evropskega pravnega reda s področja mednarodne zaščite in seveda s tem tudi Ustave Republike Slovenije. Je v nasprotju s Konvencijo o statusu beguncev, Evropsko konvencijo o človekovih pravicah, Konvencijo o otrokovih pravicah, Postopkovno direktivo, Dublinsko uredbo in še bi lahko naštevali. Sicer pa bi v SMC predlagatelje radi opozorili, da so že od leta 2003 določeni minimalni standardi, ki so jih dolžne države članice Evropske unije pri zagotavljanju azilne politike tudi spoštovati. Ti so torej veljali že v času, ko je SDS vodila vlado in ko je Slovenija predsedovala Evropski uniji, zato je vsakršno sprenevedanje odveč. Predlagatelji so se odločili, da bodo leta 2019 ponovno poskusili s spremembami 51. člena in rešitvami, ki jih je sicer pred tremi leti podpirala tudi bivša ministrica za notranje zadeve iz vrst SMC. Pri tem velja opozoriti, da so bile okoliščine takrat, v letu 2015, popolnoma drugačne. Takrat se je Slovenija soočala z desettisoči migranti mesečno ter stotisoči letno in ne z nekaj sto mesečno in nekaj tisoč na celoletni ravni, kot je to danes. Pa tudi takrat je Poslanska skupina SMC, kljub odobravanju ministrice, take predloge rešitev zavrnila. In enako bomo ravnali tudi tokrat. V SMC ocenjujemo, da gre za nepotrebno ustvarjanje panike in širjenje strahu – ponovno ali še vedno. Ocenjujemo, da niso nastopili nikakršni razlogi za izredne razmere in tovrstne ukrepe. Slovenija je predvsem tranzitna država, pa tudi sicer je v Evropski uniji lani za azil prvič zaprosilo 580 tisoč 845 ljudi, kar je 11 % manj kot leto pred tem in za skoraj 50 % manj kot leta 2015, ko je bilo vloženih kar milijon 256 tisoč 610 prošenj. Skoraj tretjina oziroma 28 % vseh prošenj za azil je bilo lani vloženih v Nemčiji, in sicer 161 tisoč 885, sledita Francija in Grčija, kjer je bilo teh prošenj 110 tisoč 485 oziroma 19 % in 64 tisoč 975 oziroma 11 %. V Sloveniji se je med letoma 2017 in 2018 število prvih prosilcev za azil povečalo na okoli 2 tisoč 800. To je okrog tisoč 400 prošenj na milijon prebivalcev, kar nas uvršča v spodnjo tretjino držav članic. Pri tem pa želim opozoriti, da je Slovenija zaščito lani podelila zgolj 105 prosilcem za azil, torej zgolj 3,7 % vseh, ki so zanjo zaprosili. Stotim prosilcem je bil podeljen status begunca, petim prosilcem pa subsidiarna zaščita. Kljub temu da predlagatelji tako leta 2015 kot tudi 2018 niso uspeli s svojimi predlogi in da, kot smo že navedli, ne vladajo izredne razmere, še vedno vztrajajo s svojimi predlogi. Tokrat so se sicer odrekli nekaterim predlogom rešitev, ki so bile evidentno v nasprotju z mednarodnim in pravom Evropske unije, kot je, na primer, izgon zaradi prekrškov. Še vedno pa vztrajajo pri vseh kaznivih dejanjih in hujših kršitvah hišnega reda, kar je sicer popolnoma neprimerljivo oziroma nesorazmerno. Ugotavljamo torej, da se tudi tokrat niso niti malo potrudili, da ne bi kršili Konvencije o statusu beguncev, ki jih v obsegu konvencije opredeljuje tudi Direktiva o standardih glede pogojev, ki jih morajo izpolnjevati državljani tretjih držav ali osebe brez državljanstva, da se jim prizna status begunca. Tudi določbe glede odvzema statusa mednarodne zaščite v primeru težjih kršitev hišnega reda so v nasprotju z omenjenima aktoma. Sicer pa tudi ostali predlogi rešitev bodisi ne sledijo določbam tako imenovane Postopkovne direktive Evropske unije, ali pa so v nasprotju z Zakonom o tujcih, ali pa ne sledijo priporočilom varuha človekovih pravic oziroma policiji celo otežujejo nadzor meje. V Poslanski skupini SMC ne vidimo utemeljenih razlogov, da bi Republika Slovenija tem mednarodnopravnim temeljem begunskega prava Evropske unije nasprotovala, hkrati pa bi povzročila notranje neskladje v lastni zakonodaji in policiji dodatno nalagala delovno in administrativno obremenitev ter s tem dejansko oteževala in ne olajševala nadzora meje in preprečevanja nadaljnjih migracij. Glede na to, da trenutno veljavni zakon v popolnosti sledi konvencijam Organizacije združenih narodov in direktivam ter uredbam Evropske unije, predlog de facto pomeni nespoštovanje mednarodnih obveznosti Slovenije, hkrati pa predstavlja vodo na mlin tistih, ki spodkopavajo tako legitimnost kot tudi veljavnost mednarodnega prava in s tem tudi obstoja in delovanja obeh mednarodnih organizacij, Organizacije združenih narodov in Evropske unije, katerih člani smo. SDS se je s tem na eni strani postavila na stran Trumpa in njegove begunske čistke v ZDA, izsiljevanja gradnje zidu z nezakonitimi proračunskimi prerazporeditvami in grožnjami Mehiki glede uvedbe carin, če ta ne bo preprečevala migracij. Na drugi strani pa tudi na strani Orbana, ki v svojih nastopih vseskozi naznanja, da v Evropi obstajata dve skupini držav; tiste, ki so jih ali jih bodo zavzeli migranti, in tiste, ki se ne bodo pustile zavzeti. Kot vse do sedaj kaže, se SDS uvršča ravno v to kategorijo. Kljub temu pa se v SMC zavedamo, da so današnje migracije globalen problem in s tem tudi vseevropski problem. Nobena država članica se z migracijami ne more uspešno spopadati sama, zato potrebujemo nov, evropski bolj harmoniziran pristop in ne delitev, ki jih vsiljujejo nekateri politiki, kot so Orban in podobni. Republika Slovenija je kot država članica Evropske unije zavezana k vzpostavitvi skupne evropske azilne politike oziroma skupnega evropskega azilnega sistema ter delitvi bremen in solidarnosti med državami članicami pri sprejemanju beguncev. Ključni namen skupne evropske azilne politike je oblikovanje na eni strani varnosti in na drugi strani pravic ter tudi solidarnosti in ne nazadnje Evrope kot območja odprtega za vse, ki jih okoliščine prisilijo k upravičenemu iskanju mednarodne zaščite. Že podaljšani nadzor na notranjih šengenskih mejah, ki jih nekatere države uvajajo zaradi notranjepolitičnih razmer, kaže na to, da če želimo Evropsko unijo brez notranjih meja, potrebujemo bistveno drugačni azilni sistem. Zato je Slovenija na nivoju Evropske unije že večkrat izrazila stališče, da podpira celotni pristop, ki spremembe in reformo dublinskega sistema obravnava vzporedno in v kontekstu ostalih politik, kot so na primer politike vračanja, varovanja zunanjih meja itd. Zato je treba poenotiti tudi politike držav članic na teh oziroma na več področjih. Kot veste, so na začetku junija notranji ministri Evropske unije prvič po evropskih volitvah razpravljali o migracijskih izzivih in zaostali reformi azilnega sistema. Sprejeli so delno načelni dogovor o spremembah evropske zakonodaje o vračanju nezakonitih migrantov, a končnega dogovora še ni, ker je del direktive povezan z Dublinsko uredbo, ta je pa še v pogajanjih. Slovenija si bo še naprej prizadevala, da bo dosegli ambicioznejše rezultate pogajanj, predvsem ko gre za medsebojno priznavanje odločb po vrnitvi in praktično sodelovanje med članicami pri vračanju. Sicer pa bo Slovenija v novi finančni perspektivi v prihodnjih sedmih letih za zaščito meja Evropske unije in upravljanje z migracijami iz načrtovanih novih skladov – gre za Sklad za azil, migracije in vključevanje ter Sklad za integrirano upravljanje meja – prejela skoraj 73 milijonov evrov. Iz navedenih razlogov v Poslanski skupini SMC predloga zakona seveda ne podpiramo.
Hvala lepa. Stališča Poslanske skupine Levice bo predstavil dr. Matej Tašner Vatovec. Izvolite.
Hvala, podpredsednik. Vse od druge polovice 2015, ko se je Slovenija soočila s tako imenovanim begunskim valom, smo priča neprestanim protibegunskim in zastraševalni propagandi s strani SDS. Na območju celotne Evrope smo priča porastu desničarskega populizma, ki s pomočjo manipulacije in laži seje po celotni Evropi sovraštvo do tujcev in tudi ostalih marginalnih skupin, in današnji predlog zakona seveda ni nič drugačen. V javnosti je po petih letih nenehnega in neumornega delovanja propagandnega aparata vedno bolj prisotna misel, da so za vse težave krivi tujci, migranti, begunci in kdorkoli še. Dimna zavesa, ki jo vztrajno ustvarja desnica, vedno bolj zakriva pogled na resnične krivce za stanje, v kakršnem so se znašle ne le Slovenija, ampak celotna Evropa. Teme, kot so naslednji val privatizacije, ki se iz gospodarskega vedno bolj seli na področje zdravstva, sociale, šolstva, tudi vprašanje odtekanja javnega denarja, korupcije, izkoriščanja delavcev, vedno večjega kopičenja bogastva v rokah peščice, počasi požira ta dimna zaveza laži in manipulacij. Ko na pretirano izpostavljene iz spremenjenih varnostnih razmer in iskanje zunanjega sovražnika pristane tudi sredina, potem dobimo zelo preprost recept za katastrofo. To se je zgodilo tudi pri nas: rezilna žica na meji, povečevanje policijskih in vojaških pooblastil, IMSI lovilci, paralizatorji in masovni nadzor nad vsemi, ki se gibljejo po Sloveniji, niso ukrepi desnice, ampak ukrepi, ki jih je sprejela sredina. Migracije so dejstvo; od nekdaj so se dogajale, tudi masovne in tudi v prihodnosti se prav gotovo bodo, le da so se in se še tokrat zlorabljajo za vse možne škodljive ukrepe, tudi za nerazumno zaostrovanje azilne zakonodaje. Za lažji prikaz stanja poglejmo najprej dejstva, številke. V Sloveniji je v tem trenutku tisoč 515 prosilcev za azil. V letu 2019 je bilo do danes pozitivno rešenih pičlih 38. V lanskem letu sta bili od 2 tisoč 975 prošenj za mednarodno zaščito pozitivno rešeni 102. V zadnjih 10 letih je bilo od skupno 9 tisoč 218 prošenj, pozitivno rešenih 690. Prosilec za mednarodno zaščito ima torej približno 7 % možnosti, da pridobi status begunca. Če pogledamo nekoliko širše, na primer za obdobje zadnjih 50 let, lahko ugotovimo, da se z razmerami, ki ljudi sili v beg, srečujemo ves čas. V sredini 70. je jugovzhodno Azijo zapustilo skoraj 3 milijone ljudi, število notranje razseljenih pa se giblje pri okoli 20 milijonih. Konec 70. in v začetku 80. je po stopnjevanju konfliktov največje begunsko žarišče postal Afganistan, od koder je leta 1979 zbežalo več kot 6 milijonov ljudi. Iz drugega, z vojnami, sušo in lakoto izčrpanega območja Afriškega roga je v letih 1988 do 1990 zbežalo okoli 2,2 milijona ljudi. Tretje veliko žarišče je bil Mozambik, od koder je v obdobju med 1976 in 1992 zbežalo 5,7 milijona ljudi. Ko dodamo še tradicionalna krizna žarišča in ameriško izvažanje demokracije in netenje novih konfliktov, dobimo samo v Siriji in samo v letu 2015 skoraj 12 milijonov bežečih. Čez 4 in pol milijona Iračanov je bilo prav tako prisiljenih zapustiti dom, pa 1,6 milijona Nigerijcev. V Mjanmaru je na primer več kot milijon ljudi, ki so celo brez državljanstva. Prisilno je moralo dom zapustiti tudi 5,2 milijona Palestincev. Ko seštejemo vse skupaj, dobimo 68 in pol milijona prisilno razseljenih po celem svetu. Od tega je 85 % vseh prisilno razseljenih razseljenih znotraj lastne države, le 18 % vseh bežečih je na eni strani razseljenih v državah z visokimi dohodki, medtem ko jih je v najrevnejših 19 %. Med državami, ki nudijo zatočišče največ beguncev, so: Jordanija s 3 milijoni, Libanon z 1 in pol milijona, Sudan, Etiopija, Pakistan in Iran s približno milijonom. Za še lažje predstavo; v Libanonu s skupno 6 milijoni prebivalcev je kar 30 % prebivalstva beguncev – 1 in pol milijona. V Evropski uniji s 513 milijona prebivalcev je ta odstotek 0,4. 513-milijonska skupnost je od leta 1990 skupno sprejela 2,3 milijone beguncev ali komaj 3 % prisilno razseljenih oseb. Poglejmo še Slovenijo. Ob malce več kot 2 milijonih prebivalcev v Sloveniji živi približno 6,6 % odstotka tujcev, od teh je skoraj 0,04 % tujcev. Za primerjavo lahko pogledamo še ta podatek; največje begunsko naselje Cox's Bazar v Bangladešu nudi pribežališče skoraj milijonu pripadnikov manjšine Rohingya, ki so bili pred gotovo smrtjo prisiljeni zbežati iz Mjanmara. To je torej pol toliko, kot je beguncev sprejela celotna Evropske unija. Naj ponovno izpostavim, da ne govorimo o migracijah, za katere se posamezniki odločijo sami. Govorimo o 68 in pol milijona ljudi, ki so bili v to prisiljeni. Po podatkih UNHCR je vsak dan 44 tisoč 400 ljudi prisiljenih zapustiti svoj dom. Poglejmo še bistvene razloge za beg: preganjanje, osnovano na veri, rasi, nacionalnosti ali političnem prepričanju, vojna, lakota, ekstremna revščina, okoljsko in gospodarsko izčrpavanje. V Afriki se trenutno konflikti odvijajo v 30 državah, v Aziji v 16, na Bližnjem vzhodu v 7. Skupno se v tem trenutku konflikti in vojne odvijajo v še 69 državah. Med njimi so tudi Afganistan, Jemen, Pakistan, Somalija, Libija in Sirija. V vseh naštetih sodeluje tudi Nato pakt in preko njega tudi Slovenija. Gospodarsko in okoljsko izčrpavanje, lakota in podnebne spremembe so produkt nebrzdanega kapitalizma in ekstremnega spodbujanja potrošništva Zahoda, ki na račun iskanja neskončnega dobička išče države, kjer se lahko požvižga na okoljske, socialne, delavske in vse ostale standarde. Če ne gre za to, pa jim Zahod z vojno pomaga uvoziti demokracijo. In tukaj se sklene ta krog. Tisti, ki strašijo pred begunci in migranti, so najbolj goreči podporniki Nato pakta; tisti, ki zahtevajo nepredušno zaprtje meja, se zavzemajo za nižanje davkov in prispevkov v korist kapitala; nasprotujejo dvigu minimalne plače in zagotavljanju zaščite delavskih pravic in pravic okoljskih standardov. Podpirajo torej politike, ki so v resnici glavni krivec za migracije v ostalih državah, ko se namesto na stran delovnih ljudi, upokojencev in mladih postavijo na stran kapitala in zaščite privilegijev najbogatejših, pa za slab položaj prvih s prstom pokažejo ravno na tiste, ki jih te politike silijo v beg. V Levici zato ves čas izpostavljamo, da varnostni ne ogrožajo migracije; ogrožajo jo desničarske populistične politike, spodbujanje sovraštva in zgrešene politike, ki smo jim ves čas priča. In del krivde nosi tudi politična sredina; sredina, ki je pristala na ta diskurz desnice. Danes, recimo, ne govorimo več o migracijah, ampak govorimo o ilegalnih migrantih; ne govorimo več o izboljšanju integracije in pohitritvi postopkov, govorimo o zlorabah azilnega sistema, izkoriščanju socialnih transferjev in krepitvi prisilnega vračanja. Sredina je s to retoriko pristala na politike, ki vprašanja migracije ne rešujejo, ampak ga v resnici poglabljajo. Politika, ki smo jim priča v zadnjih letih, je najslabša možna praksa, ki ne more pripeljati do ničesar dobrega. Zapiranje meja, zaostrovanje azilne in tujske zakonodaje, neukvarjanje z integracijo, getoizacija, kriminalizacija in potiskanje na rob družbe – vemo, kam peljejo. Kljub dejstvu, da je revščina in socialna izključenost glavni generator problemov v družbi, se s tovrstnimi ukrepi nadaljuje. Vprašajte se, kako dobimo najbolj plodna tla za dvig kriminalitete, nasilja ali pa radikalizacijo – tako, da vzamemo skupino ljudi, jo potisnemo na rob družbe, čim bolj izoliramo, ji onemogočimo dostop do izobraževalnega sistema in trga dela in jo na tak način potisnemo na samo socialno dno, v revščino in bedo. Če dodamo še porast fašizma, sovraštva in vzpon desničarske propagande na eni strani in nadaljevanje spodbujanja in netenja oboroženih konfliktov ter gospodarskega in okoljskega izčrpavanja že tako obubožanih držav na drugi strani, smo dobili recept za katastrofo. A danes se seveda ne bomo ukvarjali temi vprašanji, SDS bo z vsemi topovi napadala migrante in begunce, nadaljevala bo zdaj že z zimzelenim diskurzom, da gre za ilegalne ekonomske migrante, ki da izkoriščajo socialni sistem, so kriminalci, lenuhi, ki odžirajo kruh našim državljanom. Dejstvo, da gre za skupno okoli 600 ljudi z mednarodno zaščito in nekaj več tistih, ki le želijo do ciljne države, jih ne gane. Da med storilci kaznivih dejanj ni posebnih odstopanj glede na države izvora, tudi ne. Med vsemi storilci in osumljenci za kazniva dejanja je tujcev še vedno izredno malo. Če pogledamo podatke za 2019, na primer med osumljenci kaznivih dejanj umora in uboja, ni tujcev. Osumljencev za kaznivo dejanje groženj je na primer slovenskih državljanov 458, tujcev pa 48. Brez dogodka pred kakšnim mesecem je v letu 2019 prišlo na primer do štirih ugrabitev – osumljenci so zgolj slovenski državljani. Zaradi tega seveda ni bilo sklicane nobene izredne seje. Spolni napad na mladoletno osebo: 60 primerov, 57 osumljencev Slovencev, med tujci 3. Kakšna izredna seja na temo problematike spolnega nasilja nad mladimi? Seveda ne. Nasilje v družini: 404 osumljenci slovenski državljani, 33 primerov, kjer so osumljenci tujci. Mogoče izredna seja na temo nasilje v družini? Seveda ne. Je pa pri uradni statistiki en podatek, če ga pogledamo z druge strani, izjemno zanimiv. Število tujih in slovenskih osumljencev se najbolj približa oziroma izenači pri kršitvah pravic delavcev. Slovenski državljan je osumljen 319-krat, tujci 328, skupno torej 674 osumljencev, razmerje tujci : Slovenci približno pol pol. Izredna seja o izkoriščanju delavcev? Ne, bog ne daj! Za predlagatelja je to najverjetneje izraz svobodne gospodarske pobude in preširokih pravic, ki da jih imajo delavci, ki onemogočajo višjo produktivnost podjetja. Med omenjenimi izkoriščevalci seveda niso begunci in migranti, ki priplavajo čez Kolpo in poskušajo priti čez rezilno žico. Med njimi so zagotovo tudi tisti, ki ste jim preprodajali naša podjetja, in tisti, za katere menite, da jim je treba zmanjšati birokratske ovire za ustanovitev podjetja in za privabljanje tujih vlaganj. Dvoličnost predlagateljev je tako neizmerna. V obeh Janševih vladah se je rezalo v pravice delavcev, v plače, pokojnine, zdaj pa za mizerne pokojnine, prenizke plače in slabo socialno sliko v državi krivijo begunce, migrante in vse tujce. Na čigavi strani stojite in za čigave interese se zavzemate, ste med drugim jasno pokazali pri poskusih Levice za dvig minimalne plače. Ste ga podprli? Ne. Dvig minimalne plače nad prag tveganja revščine in izločitev dodatkov bi po vaše pomenila preveliko breme za delodajalce. Vi bi raje videli, da se plače razbremeni davkov ter delavce na račun malega dviga plač oropa kvalitetne in vsem dostopne zdravstvene in socialne oskrbe. Največ koristi bi na koncu imeli delodajalci. Dragi predlagatelji, če vam je res mar za državljanke in državljane, se prenehajte ukvarjati z begunci in migranti, začnite se ukvarjati z državljankami in državljani ali prebivalci te države. Pa ne le s tistim 1 %, ki ima v lasti toliko kot 99 % preostalih skupaj, ne za davčne olajšave kapitalu na račun javnega šolstva, zdravstva in sociale. Če želite preprečevati migracije, prenehajte s slepo podporo Nato paktu in oboroženim konfliktom. Začnite podpirati ukrepe za boj zoper podnebne spremembe, ne pa da jih zanikujete. Če želite preprečevati kriminaliteto, podprite rešitve za učinkovito integracijo, pospešitev postopkov in čimprejšnji dostop beguncev in migrantov do izobraževanja, socialne zaščite in predvsem trga dela. A kot rečeno že na začetku, vse skupaj je v resnici zgolj dimna zavesa, zavesa, ki jo z zgrešeno interpretacijo svobode govora dvigate s širjenjem sovraštva in strašenjem ljudi. Kam to vodi, smo lahko videli pretekli teden. Vaše nenehno hujskanje zoper vse, kar vam stoji na poti do tako želenega prevzema oblasti, je obrodilo prve sadove. Sovraštvo namreč rojeva sovraštvo, enkrat ga je deležna sodnica, že jutri ga bo mogoče kdo drug. In za to ste tudi vi sokrivi. Očitno neka primerjava z Goebbelsom pred leti ni bila tako mimo. V Levici bomo temu predlogu zakona nasprotovali.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Nove Slovenije – krščanskih demokratov bo predstavil Jernej Vrtovec.
Lep dober dan vsem skupaj! Temeljni postulat človekove varnosti in varnosti državljanov Republike Slovenije je zagotovo nacionalna varnost. Gre za zaščito, za varovanje in za obrambo naših nacionalnih interesov in ciljev. Za večino državljanov je po različnih raziskavah javnega mnenja varnost na lestvici vrednot pozicionirana najvišje. Za kaj torej gre? Glejte, varnost je osnovni predpogoj, osnovni pogoj za posameznika in družbo, da se normalno razvija, da normalno deluje in razvija vse svoje talente, ki so mu dane. Z varnostjo so neposredno zagotovo zelo močno povezane migracije: legalne ali pa ilegalne migracije. Zlasti pa ilegalne migracije. Ker danes govorimo zlasti o mednarodni zaščiti, je nujno, da že uvodoma povem, da je mednarodna zaščita, ki jo imamo v slovenskem pravnem redu oziroma sama azilna zakonodaja urejena zelo širokogrudno, zelo odprto. V prejšnjem mandatu smo se na to temo že veliko pogovarjali. In prav je, kajti situacija ni tako čista, kot pravijo predstavniki na levi strani, da se o tem pogovarjamo, kakšno azilno zakonodajo imamo v Sloveniji. In prav je, da se o tem pogovarjamo tudi danes. Situacija glede ilegalnih prehodov meje ni tako enostavna, da bi lahko rekli, da to ni problem. Seveda ni to takšen problem, kot je bilo to leta 2015. Ampak takrat smo bili le koridor, ko smo s točke A z vlaki in avtobusi prepeljali na avstrijsko mejo sto tisoče ljudi. Danes gre za to, da imamo popolnoma nenadzorovane prehode meje in ne vemo, koliko ljudi dejansko vstopi, vemo samo za tiste, ki jih potem policija prevzame oziroma jim prepreči nadaljnji prehod. Ključno pri tem je vprašanje, kdo prihaja in koliko Slovenija zmore. V Novi Sloveniji se strinjamo, da kdor pride v Slovenijo lačen, žejen, bos, kdor potrebuje dejansko pomoč in prihaja z vojnega območja, temu je potrebno zagotoviti pomoč. Ampak kljub temu je temeljno vprašanje, koliko naša država zmore. Za koliko ljudi lahko poskrbimo? Ali lahko poskrbimo za tisoč ljudi, 5 tisoč ljudi ali za milijon ljudi. Verjemite, da je v Afriki, v delih Azije, mnogo ljudi, na milijone, desetine milijonov ljudi, ki bi radi prišli v Evropo. Ali lahko za toliko ljudi mi poskrbimo, se vprašajmo. Jaz mislim, da ne, in da se moramo enkrat odločiti, za koliko ljudi, ki potrebujejo pomoč, lahko poskrbimo. Od kod ti ljudje dandanes prihajajo? Pa vas retorično sprašujem. Ali je tisti, ki prihaja iz Maroka, lahko deležen mednarodne zaščite, če zanjo prosi? En mesec nazaj je en moj kolega potoval brez težav po Maroku. Ali pa iz kakšne druge države iz severne Afrike ali pa iz Azije, ki prihajajo množično na naše meje in tukaj prosijo za mednarodno zaščito. Dajmo se vprašati, ali tisti, ki prepotuje toliko in toliko varnih držav in zaprosi za mednarodno zaščito v Sloveniji – zakaj? Ali smo mi toliko boljši? Zakaj pri nas zaprosijo? Zakaj za mednarodno zaščito ne zaprosijo na Hrvaškem na primer? Ali je to lepa odskočna deska, da potuje po šengenskem prostoru? Gospod minister, tukaj se moramo mi pogovarjati oziroma se morate znotraj vlade pogovarjati o tem, da imamo težave tudi z izkoriščanjem našega azilnega postopka, oziroma da so ljudje, ki prihajajo v Slovenijo, ki azilni postopek izkoriščajo. Zakaj je temu tako? Prvi odgovor je, da je Slovenija znotraj šengna in znotraj šengna lažje potujejo. Ampak ravno zaradi tega ker imamo mi problem na naši južni meji, nam Avstrija zapira svojo južno mejo, našo severno mejo. Jaz si ne želim biti v takšni Evropski uniji, kjer je, reči piši, prost pretok kapitala in ljudi, da moram pokazati vsakič, ko grem v Avstrijo, osebno izkaznico. Zakaj je temu tako? Zakaj nam Avstrija ne zaupa? Ker smo tako uspešni na naši južni meji ali ker smo neuspešni? V preteklosti ste govorili, da gre za notranjo politiko Avstrije in da gre samo za nabiranje političnih točk Sebastiana Kurza, pa avstrijske ljudske stranke, svobodnjakov, in tako dalje. Ampak to kar traja. To traja že nekaj let. In ker to ni dovolj, pa imamo mi skupne patrulje na zahodni meji, na meji z Italijo. Se pravi, mi in Italijani smo skupaj rekli, da bomo sedaj varovali to zahodno mejo, da iz Slovenije migranti ilegalno ne bodo prehajali v Italijo. Jaz bi prej nekaj drugega naredil, da iz Italije gor ne bi prihajali, ker oni imajo večji problem kot mi. Imamo problem, ki sicer ni tako velik, da se ga rešiti ne bi dalo, ampak ga moramo rešiti, če želimo zagotoviti polno varnost slovenskih državljanov zlasti pa na obronkih južne meje v Beli krajini. Ljudje so tam ogorčeni, kar je najhuje, ljudi je strah. Premalo je, da minister reče, zapirajte se v stanovanja, zapirajte okna, da ne bo kdo prišel v hišo. Ne. To je napačna retorika. Vaša naloga je, da se ljudje počutijo varne in da jih ni strah normalno živeti v lastni državi, v svojih domovih. Ključno je, da Slovenija sama ne bo rešila problematike migrantov, migrantske krize. Zagotovo ne. To je naloga celotne Evropskega unije, naših zaveznikov, če hočete. Pri tem je bila Evropska unija v zadnjem obdobju petih, šestih letih zelo neuspešna in države so bile bolj ali manj prepuščene sami sebi. Vsaka država si je sama prizadevala, kako bo rešila to težavo. Različne mednarodne konvencije, ko govorimo o mednarodni zaščiti, in sporazumi tudi beguncem ne dajejo pravice izbirati države, kjer bodo zaprosili za azil, temveč morajo zanj zaprositi v prvi varni državi. V Slovenijo po podatkih ne vstopajo tujci z namenom zaprositi za mednarodno zaščito, temveč v največji meri migranti, ki vstopajo iz Hrvaške, torej iz varne države, in bi morali za azil zaprositi že pri sosedih. Ampak kljub temu se mi strinjamo s predlogi zakonodaje oziroma s predlogi tega zakona v teh ključnih treh točkah, in sicer da tujec, ki želi vstopiti v Republiko Slovenijo, mora pri pristojnem organu takoj izraziti namen za vložitev prošnje in hkrati navesti razloge zanjo, torej prošnjo za mednarodno zaščito za azil. Prošnjo mora vložiti v treh dneh od vstopa v Slovenijo. Veljavni zakon pa določa le, da mora to zaprositi v najkrajšem možnem času. Torej lahko nekdo po veljavni zakonodaji pride v Slovenijo, je tukaj en mesec in je to lahko še vedno najkrajši možni čas. Jaz mislim, da tisti, ki ima namen zaprositi za azil v Sloveniji, mora to narediti takoj. Takoj ko pride sem, potrka na vrata, češ, potrebujem mednarodno zaščito, ker prihajam z vojnega območja ali zaradi podobnih razlogov, Ampak to mora opraviti takoj, da izrazi svoj jasen namen. Drug argument so pa kazniva dejanja. Koga si mi v Sloveniji želimo? Jaz sledim temu kriteriju, zagotovo, da kdor ima za seboj kaznivo dejanje ali pa obstaja utemeljen sum, da je oseba v Sloveniji storila kaznivo dejanje, da se takemu prepreči prošnja za mednarodno zaščito. Ne gre za prekrške, gre za kazniva dejanja. Po mojem mnenju je prav, da imamo to urejeno. In tudi se strinjamo v Novi Sloveniji s tem delom sprememb zakonodaje, kjer je argumentirano, da prošnja je nedopustna in se zavrže, če je prosilec pred tem v Sloveniji storil kaznivo dejanje in bil pri tem prijet v povezavi s tem dotičnim kaznivim dejanjem ali če mu je druga država članica EU izrekla pravnomočno odločitev o izgonu. Jaz mislim, da so to dobronamerni predlogi, in je prav, da jih mi imamo v svoji azilni zakonodaji. Kajti poudarjam, če pogledamo druge članice Evropske unije, je naša azilna zakonodaja zelo širokogrudna. Predvsem bi poudaril še eno stvar, o kateri smo govorili tudi že v prejšnjem mandatu, in sicer glede kroga oseb, ki imajo pravico do združitve družine. To določa sama evropska direktiva, ki pa od držav članic zahteva, da se pravica do združitve družine priznava samo zakoncu in mladoletnim otrokom tujca. Sedaj pa pozor! Naš zakon o tujcih pa to priznava bistveno širšemu krogu oseb. Medtem ko druge članice Evropske unije zaostrujejo pogoje združevanja družin, ker imajo s tem resen problem, naša država še vedno tega koraka ni naredila kljub poskusom v prejšnjem mandatu. Gre za to, da bi to pravico omogočila le najožjim družinskim članom. Širokogrudnost, ki jo imamo v naši zakonodaji, namreč pomeni tudi več sredstev v breme državnega proračuna, ki mora takšnim osebam omogočiti tudi druge pravice, na primer zdravstveno varstvo, socialno varstvo, izobraževanje in zaposlovanje. Glede vseh omenjenih pravic so namreč ti tujci izenačeni z državljani Republike Slovenije. Minister, na tem področju bo treba nekaj narediti, če ne želite, da bomo imeli v nadaljevanju v naslednjih letih še večji problem, kot ga imamo danes. Za konec jaz poudarjam to, da mora Slovenija skupaj z našimi partnerji v Evropski uniji težiti k temu, da naredimo in odpravimo težave na samem izvoru, vojnih območjih, krize, lakote, konec. Evropa ne more poskrbeti za vse ljudi, ki želijo priti v Evropsko unijo. Imamo premalo resursov, premalo je možnosti, da bi lahko to naredili. Lahko pa naredimo bistveno več, kot pa smo naredili v zadnjih desetih letih, da odpravimo krizo na samem izvoru in s tem ljudem omogočimo, da ne zapuščajo svojih domov, ampak da ostanejo v svojih državah. Kdo zapušča te afriške države, primer Nigerija? Po raziskavah v Nigeriji 30 % ljudi v Nigeriji želi zapustiti svoj dom in oditi v Evropo. Ampak Nigerijcev je več kot 150 milijonov. 30 % pa jih takoj želi zapustiti svoje domove. Ali lahko mi za te ljudi poskrbimo? Za nekaj lahko, za vse pa ne moremo, pa bi rad, da bi za njih lahko poskrbeli. A jim lahko tam pomagamo? Trdim pa, da jim lahko tam pomagamo, da imamo te možnosti. Za primer – Kitajska vlaga v Afriko okoli 90 milijard evrov, Združene države Amerike vlagajo v razvoj Afrike, infrastrukturo in tako naprej tudi nekje okoli 70,80 milijard evrov. Kako pa naši evropski mehanizmi delujejo na tem področju? Bore malo. Ta komponenta je pomembna. Če želimo mi reševati probleme, jih moramo na samem izvoru, ne pa na mejah tukaj. Oziroma je že prepozno.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Alenke Bratušek bo predstavil mag. Andrej Rajh. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Kolegice poslanke in poslanci, spoštovani gostje na balkonu! Danes na zahtevo Poslanske skupine SDS obravnavamo predlog zakona, ki ureja mednarodno zaščito. O točno tem istem predlogu se je v okviru splošne razprave razpravljalo že lansko leto tik pred koncem mandata prejšnje vlade. Takratni zakon že v prvi obravnavi ni dobil zadostne podpore. Predlog zakona zaostruje pogoje za priznanje mednarodne zaščite in določa tridnevni rok, v katerem mora tujec izraziti namero za vložitev prošnje za azil. Obenem predlog zakona posega tudi v opredelitev pojma »kaznivo dejanje«. Najprej je treba poudariti, da ureditev mednarodne zaščite v Sloveniji temelji na skupno evropski azilni politiki. Določbe Zakona o mednarodni zaščiti so v veliki meri rezultat prenosa določb iz evropskih uredb in direktiv. Tako smo kot država članica Evropske unije dolžni spoštovani pravila. Takšne samovoljne rešitve, kot so danes pred nami, niso ustrezne in pomenijo kršitev prava Evropske unije. Konvencija o statusu beguncev na načelni ravni določa razloge za izključitev iz statusa begunca, podrobneje pa jih opredeljuje tudi direktiva Sveta. V predlogu zapisano zaostrovanje teh razlogov je torej v nasprotju z evropskima pravnima aktoma. Vlada pa je v svojem mnenju tudi opozorila, da predlagane spremembe posegajo v pravico do mednarodne zaščite. V Poslanski skupini SAB se zavedamo, da azilna zakonodaja na evropskem nivoju ni popolna in vsebuje kar nekaj vrzeli, vendar je to najprej treba urediti na ravni Evropske unije in šele nato v sklopu nacionalne zakonodaje. Poudarjam pa, da gre pri migracijski politiki za izziv mednarodne skupnosti in ne le za problem ene države. Samo na podlagi usklajenih migracijskih politik držav členic lahko na tem področju pričakujemo ustrezne dosežke. Ob tem pa je treba spoštovati temeljne človekove pravice in svoboščine kot tudi demokratične standarde, ki so uveljavljeni tako na nacionalni ravni kot na ravni EU. Seveda je in mora ostati prioriteta, da varnost naše države in državljanov ohranimo, a je na drugi strani naša dolžnost, da ljudem v stiski ne obračamo hrbta. Ta dolžnost izhaja tako iz ustavne ureditve Republike Slovenije kot iz dejstva, da je Slovenija članica številnih mednarodnih organizacij, ki določajo in spodbujajo solidarnost, delitev bremen in medsebojno podporo. Pri tem pa mora Evropa varovati svoje zunanje meje in reševati problem beguncev in migrantov na izvoru in tam tudi odpraviti vzroke za revščino. Pri tem pa lahko v nadaljevanju sodelujejo tudi slovenska podjetja, ki imajo prav v teh državah gospodarske in infrastrukturne izkušnje iz časa nekdanje skupne države in časa neuvrščenosti. Urediti bo treba samo določene arhive o zgrajeni infrastrukturi. Ministrstvo za notranje zadeve je v zadnjem času večkrat poudarilo, da slovenska policija obvladuje migracije in razmere na meji. Zagotovili so tudi, da imajo pripravljeno strategijo za primer poslabšanja razmer. V tem trenutku tako ne vidimo potrebe po spreminjanju Zakona o mednarodni zaščiti. V Poslanski skupini SAB Predlogu zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o mednarodni zaščiti ne bomo izrazili podpore. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil Robert Polnar. Izvolite.
Gospod podpredsednik Državnega zbora, hvala za besedo. Gospe poslanke in gospodje poslanci! Zaostrovanje pogojev za priznanje mednarodne zaščite je bistvo predloga zakona, ki ga obravnavamo. Po predlagani spremembi v Sloveniji za mednarodno zaščito ne bi mogli zaprositi tisti, ki bi v državo vstopili prek druge varne države. Določa se, da je prošnja nedopustna, če je prosilec v Slovenijo vstopil iz države, ki je članica EU ali pa iz druge varne tretje države. Predlagano je skrajšanje postopkov oziroma rokov. Tujci bi morali prošnjo za azil vložiti v treh dneh po vstopu v Slovenijo. Dopolnjuje se določa, ki opredeljuje, kdaj je prošnja nedopustna in kdaj se vloga s sklepom zavrže. Posega se v opredelitev pojma kaznivo dejanje in postavlja bolj rigorozne pogoje za sankcioniranje težjih kršitev hišnega reda v azilnem domu. Odločitvena dilema, ki se nam zastavlja, je, ali gre v taki obliki za nesorazmeren poseg v pravico do mednarodne zaščite. Republika Slovenija je kot podpisnica Ženevske konvencije in članica Evropske unije dolžna nuditi mednarodno zaščito pod določenimi pogoji tistim posameznikom, ki zanjo zaprosijo. Tujec mora v najkrajšem možnem času ob vstopu v Republiko Slovenijo pri kateremkoli državnemu organu ali organu samoupravne lokalne skupnosti izraziti namen za vložitev prošnje za mednarodno zaščito. Sledi postopek, v katerem policija ugotovi njegove istovetnost in pot, po kateri je prišel v Republiko Slovenijo, ter ga preda pristojnemu azilnemu domu, kjer tujec vloži prošnjo za mednarodno zaščito. Pred sprejemom prošnje za mednarodno zaščito je tudi ustrezno informiran o postopku in pravicah v jeziku, ki ga razume. Poudariti velja, da se na področju mednarodne zaščite od leta 1999 oblikuje skupen evropski azilni sistem. Ta sistem ureja in določa skupne standarde na področju mednarodne zaščite z namenom razviti skupne koncepte in merila ter uskladiti razlago in uporabo azilnega prava med državami članicami Evropske unije. Nacionalna zakonodaja na področju azila oziroma mednarodne zaščite mora biti usklajena z zakonodajo Evropske unije, konkretno s tremi direktivami in tremi uredbami Evropskega parlamenta in Sveta Evropske unije. Morebitne spremembe morajo biti izvedene v okviru evropskega zakonodajnega okvira. Veljavni zakon razloge za izključitev iz statusa begunca povzema po konvenciji o statusu beguncev in direktivi Sveta Evropske unije. Ureditev glede časovne dimenzije za vložitev prošnje za azil je ravno tako usklajena z evropsko zakonodajo. Zakon določa, da mora vlagatelj svoj namen, da bi vložil prošnjo za mednarodno zaščito, izraziti v najkrajšem možnem času. Pri skrajševanju postopkov je potrebno upoštevati raznolikost postopkov in okoliščin. Ni vse odvisno samo od prosilcev. Prosilca je denimo potrebno informirati o postopku, opraviti mora tudi zdravniški pregled. Tako čas, v katerem prosilec, ko izrazi namen podati prošnjo, to tudi dejansko vloži, ni odvisen samo od njega, temveč tudi od izvedbe postopkov, ki jih mora pred formalnim sprejemom prošnje zagotoviti pristojni organ. Prav tako je v zakonodaji Evropske unije določeno, kdaj se prošnja lahko šteje kot nedopustna ter iz katerih razlogov status begunca preneha oziroma se ga odvzame. Veljavni zakon o mednarodni zaščiti je torej v celoti usklajen s skupnim evropskim azilnim sistemom oziroma z azilno zakonodajo. Večina predlaganih rešitev pa je v nasprotju z zakonodajo Evropske unije na področju mednarodne zaščite, zato bomo v Poslanski skupini Desus glasovali proti sklepu, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo. Gospe poslanke, gospodje poslanci, je pa današnja razprava oziroma predlog sprememb zakona in predvsem področje mednarodne zaščite nazoren primer kako se je Slovenija z brezpogojno kategoričnostjo in fanatičnim prilagajanjem Evropski uniji vnaprej odrekla svojim pogajalskim adutom in drugi strani, se pravi inštitucijam Evropske unije pustila odprt prostor za vse mogoče oblike izsiljevanja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Prvi ima besedo predstavnik predlagatelja mag. Branko Grims. Izvolite.
Hvala. Glejte, zelo lepo je bilo poslušati toliko besed o človekoljubju, proti razslojevanju, o socialni pravičnosti, o razumevanju sočloveka. Vse to podpiram in sprejemam. Zdaj pa jaz vas vprašam – kaj pa je bolj odvratna, nesramna, nečloveška oblika razslojevanja, nesocialnosti, kot to, da nekdo, ki je 40 let delal za državo Slovenijo, za slovenstvo, životari s 300, 400, 500 evri na mesec, ali to, da mladi mamici brez prihodkov ta država za njen obstoj nameni nekaj sto evrov na mesec, ko pa pride nekdo tam iz Arabije z novim iPhonom, z nekaj tisoč Soroševih evrov na računu ali pa kar v kešu, nekateri so imeli s sabo tudi po 300 tisoč evrov gotovine, in reče, da hoče azil, država Slovenija pa reče, ja, super, izvolite tisoč 963 evrov vsak mesec bomo namenili za vas, bomo to z veseljem porabili, to ni noben problem, tukaj ste lahko, bomo še ene vladnike financirali, da vam pomagajo, da boste ja zavlačevali postopke, da boste ja več stali slovenske davkoplačevalce, da ja ne bo nič ostalo za tiste, ki so v Sloveniji delali ali ki delajo, za delavce, za zaposlene, za podjetnike, tem bomo itak vse pobrali, kajne, saj zato pa smo levičarji in bomo potem dali ilegalnim migrantom tisoč 960 evrov na mesec? To pa ni problem?! Kaj je bolj odvratna oblika razslojevanja, nečloveškega, lažnega humanitarizma, kot je to? To vas pa jaz vprašam. Če ste sanjali, ko ste govorili te uvodne besede, bi bil čas, da se zbudite. Če pa ste budni, vas v imenu državljank in državljanov pozivam, da snamete tiste rdeče plašnice in malo pogledate okoli sebe, kajti stvari so se spremenile. To, kar predlagamo danes, je samo ukrep, ki bi otežil zlorabe azila, ki bi omogočil učinkovitejšo borbo proti zlorabam azila. Govorimo o zlorabah azilnega postopka, o zlorabah azilne ureditve, o zlorabah azila kot takega. Proti temu je uperjena ta novela. Zato ker te zlorabe, gospe in gospodje, zlorabe, slovenski davkoplačevalci tako strahovito drago plačujemo. Zato potem ni denarja ne za mlade mamice, ne za šole, ne za zdravstvo, ne za upokojence, ne za vse ostalo, kar bi država morala zagotoviti svojim državljankam in državljanom, torej človeka vredno življenje, ustrezno zdravstvo, ustrezno blaginjo. Ko govorimo o zlorabah – ali veste, v kakšni državi živite? V državi, kjer pride skupina migrantov, ukrade avto, se z njim zaleti. Ali druga skupina, ki zbrca eno policajko po tleh, ali tretja skupina, ki je zalotena neposredno pri vlomu v en objekt, v nepremičnino nekega državljana, ko pride policija, rečejo, »ja, mi pa želimo azil«. »Aha, azil želite? Izvolite, kar usedite se v avto, vas peljemo v Ljubljano.« Gospe in gospodje, temu se reče zloraba azila. In v taki državi živite. To so realne stvari, ki so se že zgodile, ki se dnevno dogajajo. Nekatere so znane, govoril sem o tistih, ki so bile javno že predstavljene, tudi v medijih, nekatere so manj znane, lahko še kakšno tako povem. Zaradi tega se je treba zbuditi, kajti stvari so se spremenile tudi v naši soseski. Vsi sosedje so že zaostrili svojo azilno zakonodajo. Vsi sosedje, tudi Francija, mimogrede, ki je sicer obljubljena dežela, in to bistveno. Gre za to, da tudi mi prilagodimo svojo zakonodajo njim, kajti sicer postanemo ciljna država. Slovenija pa je majhna, ne zmore takega bremena. Veliko vas je govorilo, recimo, nekdo je celo rekel sovraštvo do manjšin. Gospe in gospodje, kdo pa je manjšina? V tem hipu se po uradnih podatkih obveščevalnih služb giblje proti Evropi 20 milijonov ilegalnih migrantov. Še 300 milijonov pa jih napoveduje, da bodo v kratkem odšli na pot. Še bistveno več pa si jih tja želi. Pri tej množici 2 milijona Slovenk in Slovencev predstavlja manjšino. Toliko da boste sploh pravilno uporabljali izraze. Gre za to, da je treba to manjšino, ki jo predstavljamo sami – in najbrž ne želimo biti manjšina v lastni državi – tudi ustrezno zavarovati. Ne gre za nič drugega kot za spoštovanje pravnih pravil. Če bi se spoštoval pravni red, pravna država v celoti, ki obsega mednarodne obveznosti in domače predpise, domače zakone, ustavo, potem se nič od tega, kar se je zgodilo, sploh ne bi moglo zgoditi. Angela Merkel je sama povedala, da suspendirajo Dublinski sporazum. To so za njo kar povzele evropske institucije. Danes se pa tu vsi sklicujete na skupno EU politiko na področju azila pa na področju preprečevanja ilegalnih migracij in podobno. Vsi ste o tem govorili. Saj bi kaj komentiral, ampak mislim, da bi bilo to pa že prehudo. Gospe in gospodje, ko govorite vi o skupni evropski politiki, bi morda morali oživiti tisto staro pravilo, da je obstajal nekoč v Sloveniji običaj, da se je lažnivcem s pralnim milom pralo usta. Kaj ste vi naredili prejšnji teden? Enostransko ste umaknili Turčijo s seznama varnih izvornih držav, kar je v popolnem nasprotju s skupno evropsko politiko na področju azila, in ste s tem direktno šli izpodkopavat edini delujoči sporazum med Evropsko unijo in Turčijo. To ste pa vi naredili! Toliko o vašem sklicevanju na skupno evropsko politiko na področju preprečevanja ilegalnih migracij in pravice do azila. Direktno ste šli izpodkopavat! Še huje je, da je Slovenija članica šengna, in verjemite, da bo to imelo posledice tudi za nadaljnje izrinjanje Slovenije iz šengna. Kako bo zdaj to funkcioniralo? Kaj pomeni koncept varne izvorne države? Če je neka država razglašena za varno izvorno državo, se tja lahko vrača ilegalne migrante, v tisto smer, brez problema. Ob tem opozarjam, da se še vedno vsakega obravnava individualno. Če nekdo dejansko lahko dokaže, da je ogrožena njegova eksistenca, človeška integriteta ali celo življenje, potem se ta koncept za njega sploh ne uporablja. To se pravi, to, kar ste naredili, ste zavestno naredili brez potrebe. Za zaščito človekovih pravic to ne pomeni nič. Koncept varne izvorne države je bistven za olajšavo postopka. Če nekdo očitno ne izpolnjuje pogojev, se ga, če prihaja iz varne izvorne države, tja brez problema lahko takoj vrne. Če pa tega ni – in pri Turčiji ste to naredili – bo zdaj za vsakega treba izvesti celoten postopek. In seveda to strahovito veliko stane. Dejansko ste s tem omogočili nadaljnjo masovno zlorabo azilnega postopka v Sloveniji. Potem se čudimo, če Slovenija postaja v očeh ilegalnih migrantov obljubljena dežela. Ko pa ta postopek steče, kaj se dogaja? Postopek velja za celoten šengen. Tisti, ki so v tem postopku, to vedo, in to temeljito zlorabljajo. O tem številke zelo zgovorno pričajo. In temu ste vi zdaj še dodatno prilili olja na ogenj, zavestno, zato da ste zadovoljili tiste v nevladnih organizacijah, ki so to zahtevali že od leta 2016. Popolnoma brez razloga, še enkrat povem. Ker če so nekomu dejansko ogrožene človekove pravice, če je eksistenčno ogrožen, če je ogrožena njegova integriteta, se ta koncept zanj sploh ne uporablja. Gre samo za preprečevanje masovnih zlorab azilne ureditve in nič drugega. Vi ste pa to omogočili. Toliko o vašem sklicevanju na skupno EU politiko na področju azila. In kaj bo rezultat? Ker bo to zadelo tudi vse ostale države znotraj šengenskega območja, bo to nadaljnji pritisk za izrinjanje Slovenije iz šengna. In škoda, ki jo delate, je nepopravljiva. Ko sem rekel, da bi bil čas, da se prebudite. Predstavnica vladne koalicije govori, da imamo opravka z nekaj tisoč ilegalnimi migranti, ki prestopijo slovensko mejo na letni ravni. Če ji ura zaostaja za dve leti, potem je ta ocena še sicer prenizka, ampak recimo, da vsaj približno pije vodo. Letos je zadnja ocena, ki jo je objavila Nemčija pred nekaj dnevi, da pride v Nemčijo, citiram, »po 500 ilegalnih migrantov in več na dan in od tega jih najmanj dve tretjini pride po balkanski poti«. Se pravi 350 na dan. Toliko o našem obvladovanju razmer na južni meji in kakšno je realno stanje. Seveda jih tudi prestrežejo kar nekaj slovenski policisti in vojska skupaj. In koliko jih prestrežejo? Ja, če takole pogledate dnevne podatke, tam nekje trenutno med 50 in 100 na dan. Ali je to nekaj tisoč na letni ravni? Nekdo ima cvek matematiko, če sem zelo diplomatski. Vsekakor pa zatiskanje oči pred dimenzijo problema, pred realnostjo problema nič ne pomaga. Treba bo odpreti oči in se s problemom dejansko soočiti. Rekli ste, da lahko naredimo samo nekaj, kar bo še ugodneje od obstoječe zakonodaje. To je citat ene od predstavnic vladne koalicije, ki je prej govorila. To seveda ni res. Znotraj evropskih predpisov je veliko manevrskega prostora in vsaka država ima še vedno možnost, da to uredi po svoje. In vse države so to tudi naredile. Zato sem rekel, da poglejte okoli sebe. Poglejte, kaj je naredila Avstrija, kaj je naredila Italija in tako naprej. Vsi so zaostrili azilno zakonodajo pa bistveno so zaostrili tudi tisto, kar je naša šibka točka, ko se tega ta hip še niti ne lotevamo, ker je to drug zakon – to je vprašanje združevanja. Ker je naša formulacija v Sloveniji tako raztegljiva, da lahko celo vas pripelje vsak za sabo, če to zares želi. Ko govorimo o zlorabah azilne ureditve, in o tem govorimo, je seveda bistveno, da se postopek olajša in pospeši. Ne gre za to, da se nikogar ne bi obravnavalo individualno. Vsakdo ima pravico do individualne obravnave. Samo če je očitno v prvem trenutku, da je bodisi ali zaloten pri kaznivem dejanju, nekatere primere sem že opisal, oziroma da gre za evidentno zlorabo azilnega postopka oziroma pravice do azila, potem je treba takega človeka obrniti, se mu lepo zahvaliti in ga poslati, od koder je prišel. Brez da se s tem zapravlja denar in izgublja čas. Naj se raje ta denar nameni mladim slovenskim mamicam, bo veliko bolj pametno uporabljen. Pravite, da to so ljudje – ta je bila pa sploh vesoljna – ki so pripravljeni Evropi pomagati s svojim delom. To je dobesedni citat ene mojstrovine, ki je uspela nekomu iz vladne koalicije. Zdaj vas pa jaz vprašam, koliko od tistih milijonov ilegalnih migrantov, ki so prišli v velikem valu, pa zdaj dela. Uradne številke govorijo o nekaj deset tisoč, o nekaj procentih. Neuradno pa nihče. Ker čisto vsa podjetja, ki so dajala zaključna poročila, ko so šli na neke kvote pa na silo jemali, kako bodo te ljudi zdaj uporabili kot delovno silo, so na koncu ostala praznih rok. Niti eden ni ostal. To je izkušnja Audia, BMW, ne vem, vseh ostalih velikih firm. Tega imate na internetu, kolikor hočete. To seveda niso ljudje, ki bi prišli sem delat. Tisti, ki pridejo legalno, to so legalne migracije, in to je čisto nekaj drugega. Ti, ki pa sem pridejo, pa pridejo zaradi socialnega parazitizma. To je edini pravi politološki izraz, ki opisuje dejansko situacijo. To je socialni parazitizem. Prideš v državo, hočeš azil. Pride tam nekdo, ne vem, iz Maroka ali Alžirije. Ali je tam vojna? Kje pa! Samo zapore so odprli, pa so tiste poslali v Evropo, če ne veste tega, mimogrede, med ostalimi. In ti ljudje nimajo nobenega namena delati. Nekateri pa celo pridejo s povsem drugačnimi nameni in tudi javno povedo, da želijo v Evropi uveljavljati širiat, da želijo uveljavljati radikalni islam in podobno, pa še kaj hujšega. Eden se je skliceval na Libanon. Ja, samo treba je vedeti, da Libanonci so zelo v redu in zelo pametni ljudje. Ko je bil takratni predsednik vlade iz Velike Britanije na obisku v Libanonu, so mu ob slovesu kot svarilo rekli, »kaj se v Evropi greste, da sprejemate te trume ilegalnih migrantov. Ali vi veste, da med njimi sta najmanj 2 % ljudi, ki so radikalizirani in že povezani bodisi z ISIS bodisi z Al Kaido«. In to je dovolj, da zastrupi vse ostalo. Ker ti potem izvajajo pritisk naprej, radikalizirajo ostale. In so oni v Libanonu ob odhodu rekli: »Ne tega delati!« Takšni so bili namreč podatki njihovih tajnih služb. Libanonci so korektni ljudje in so želeli Evropejce na to opozoriti. Ko sem rekel, da gre tukaj za socialni parazitizem v kombinaciji z zlorabo azilnega postopka, proti čemur je uperjena ta naša novela, je treba tudi vedeti, da je masovni pojav, da hodijo tisti, ki so kot ubogi begunci prišli iz posameznih držav z Bližnjega vzhoda oziroma Afrike, potem nazaj domov lepo na počitnice, in to na stroške davkoplačevalcev države, ki jih je lahkomiselno sprejela. To je masovno. Težke milijarde evrov gredo za te stvari. Poglejte številke, poglejte po internetu, vse je lepo dokumentirano in boste videli, da je socialni parazitizem v kombinaciji z zlorabo azilnega sistema trenutno eno največjih bremen, in to bremen zaradi človeške neumnosti in neodgovornosti – takšne, kot ste jo pokazali v koaliciji in vladi z umaknitvijo Turčije s seznama varnih izvornih držav, in s tem po nepotrebnem obremenili dodatno slovenske davkoplačevalce. Eden je rekel, da je govoriti o ilegalnih migracijah stalna agenda SDS. Gospe in gospodje, to je evropska agenda. Če niste opazili, v vseh evropskih državah, ko so bile sedaj tudi evropske volitve, je bila o osrednja tema. Kdor je rekel, da tega ne bo, bi o tem imel jaz kakšen zelo zabaven komentar, pa ga bom zadržal zase. Samo to je tema, ki odloča, ki v tem trenutku oblikuje, seveda oblikuje tudi Evropo, kajti še enega takega mandata, kot ga je Evropa preživljala v prejšnjih petih letih, ne bo Evropa več preživela. In govoriti o tem, kako nobena država ne more sama, še enkrat bom rekel, pa ne se zafrkavati, to govorite tisti, ki ste enostransko samovoljno šli rušit dogovor med EU in Turčijo, ki je temeljil prav na predpostavki, na izhodišču, na bistvu, temelju, če želite, da je Turčija varna izvorna država in se v to smer tja lahko vrača nazaj begunce. Cel mehanizem je bil postavljen na tem. Vi greste pa to rušit. In to kot članica EU in kot članica šengna. Zraven imate pa polna usta, kako je treba sodelovati in ne vem kaj. Najprej pometite pred svojim pragom, popravite to nepopisno neumnost, ki ste jo naredili, ker bo ekstremno škodljiva in bo imela tudi zunanjepolitične posledice, dodatno ošibila mednaroden položaj Slovenije. Slovenija bo zato ustrezno doživela epilog v kakšni drugi zadevi. S tem ogrožate še dodatno poleg kaosa na južni meji naše članstvo v šengnu. Ker je treba nekaj storiti, ker je treba preprečiti vse te zlorabe, ki niso nič novega, saj na to je že ministrica Györkös v prejšnji vladi opozarjala, je treba sprejeti zakon, ki je pred vami. Če je katera od rešitev takšna, da menite, da bi jo bilo treba spremeniti ali da jo izboljšate, z veseljem, samo dajmo to narediti. Kajti Slovenija drugače postaja zdaj v očeh ljudi zaradi dveh napačnih signalov, ki jih je dala Vlada – pristopa k Marakeškemu globalnemu sporazumu, za razliko od vseh severnih sosedov, in po drugi strani zdaj z umikom Turčije s seznama varnih izvornih držav – obljubljena dežela za ilegalne migrante, kar plačujemo na koncu vsi. Denarja za to bo zmanjkalo, gospe in gospodje. Poleg tega še enkrat povem, to je najbolj lažno humanitarna, nesramna oblika zapravljanja denarja davkoplačevalcev, ki je možna. Ta denar bi bilo treba nameniti za mlade slovenske mamice, za šole, za šolanje otrok, za zdravstvo, za upokojence. Oni gradijo skupnost, ne pa ti, ki tukaj prihajajo in iščejo samo korist, tukaj so pa številke neizprosne in kdor bo trdil drugače, verjemite, lahko o teh številkah govorimo še zelo dolgo časa. Sicer pa, zloraba azila je nekaj, o čemer je govorila prejšnja vlada, o čemer govori ta vlada, to vsi veste, da obstaja. Gre samo za to, da se je proti temu treba čim bolj uspešno postaviti in se s svojim ravnanjem tudi uskladiti v posameznih zakonskih rešitvah s sosedi. In temu je namenjen ta predlog. In temu bo treba nameniti še kakšen predlog kakšne druge zakonodaje. Tudi recimo sprememb Zakona o tujcih. Do tja pa še pridemo.
Hvala lepa. Besedo ima Lidija Divjak Mirnik, pripravi naj se Iva Dimic. Izvolite.
Hvala lepa predsedujoči, za besedo. Lep pozdrav kolegice, kolegi! Jaz pravzaprav nočem iti v debato z gospodom Grimsom, sploh ne v tako cinično niti pod razno, ker se mi zdi popolnoma brezplodno. Bi pa kljub temu rada povedala, da jaz ne sanjam v Državnem zboru, pri polni zavesti pa trdim, da tudi drugi kolegi ne sanjajo v Državnem zboru. Lahko se pa strinjam z zadevami ali pa verjetno tudi s katerimi zadevami, o katerih je govoril. Lahko se strinjam tudi s tem, da do kakšne zlorabe azilne politike pa tudi pride. S tem pa se absolutno strinjam z njim. Vendar ne moremo metati vse v isti koš in ne moremo vse povprek posploševati. To se mi pa zdi nedopustno. S podporo temu predlogu, bi, kot že slišano, kršili evropsko zakonodajo, skupno azilno politiko, kršili bi tudi konvencijo o statusu beguncev pa še verjetno kaj drugega. A meni kot poslanki to ni v interesu. Tudi v tem trenutku ni razloga, da bi stanje tako zaostrovali, kar so razmere obvladljive. Tako pravi gospod minister in jaz mu verjamem. dopuščam pa možnost, da mu kdo ne verjame. Ampak to je potem problem tistega, ki mu ne verjame, ker jaz sem prepričana, da naš minister govori resnico. V času ministrice Györköseve, ki je bila danes omejena, so bile, ampak res so bile popolnoma, ampak res popolnoma drugačne okoliščine. Zato jih ne bi mešala z okoliščinami danes. Slišali smo tudi ogromno pavšalnih izjav, tudi o tem, da imajo ilegalni migranti več pravic kot drugi, da so z njimi ne vem kakšni stroški. Ker je to zelo pavšalno povedano, seveda ljudje mislijo, da je to res, da nek ilegalni migrant v Sloveniji na mesec dobi tisoč 900 evrov, kar seveda ni res. Ampak pustimo stati. Slišali smo tudi to, da je Avstrija zaprla svoje meje. Do neke mere to drži, zato ker v Avstriji, ko človek prečka mejo, tam na meji sedi policist. Jaz sem recimo to storila prejšnji teden. Ta policist nas niti pogledal ni, še manj, da bi nas kaj preiskoval ali karkoli kontroliral. Tako da so tudi te ocene zelo pavšalne. Verjetno ljudje, ki to trdijo, niso že nekaj časa prečkali meje z Avstrijo. Jaz moram pri tej razpravi povedati, da smo v ponedeljek na seji mestnega sveta, katerega članica sem, imeli tudi točko Informacija o varnostnih pojavih na območju Mestne občine Maribor. Zakaj to govorim? Zato ker sem tam gospoda policista, ki nam je te stvari predstavljal, izrecno vprašala naslednje: Ali imamo v Mariboru probleme z ilegalnimi migranti? Odgovor je bil, da jih nimamo in da tega sploh v Mariboru in okolici ne zaznajo. Njihov odgovor je bil tudi, da je Maribor varno mesto. To opozarjam zato, ker strašiti ljudi s tem, da so vsi ljudje, da so vsi tujci, ki pridejo v Slovenijo, lenuhi, teroristi, kradejo, posiljujejo, pa ne vem kaj še vse, pravzaprav ni prava pot. Seveda so verjetno med njimi tudi takšni. Vendar so – zdaj bom pa uporabila izraz, ki ga v osnovi ne bi smela, zato ga bom dala pod narekovaje – med »čistimi« Slovenci tudi takšni. Vsepovprek posploševati, obtoževati pravzaprav ni korektno, ker v ljudeh vzbuja samo strah in ker v ljudeh spodbuja neka čustva, ki niso najbolj pozitivna. Jaz bi predlagala, da se vsi tisti, ki želite ta strah med ljudi sejati, ozrete po Sloveniji – lepa je, čista je, pitna voda nam teče iz pip, nimamo vojne, svobodni smo, sami lahko izbiramo svoje voditelje, gremo na volitve, svobodno se lahko gibljemo po državi, lahko tudi svobodno zapustimo svojo državo in se svobodno vanjo vrnemo. Dajte pozitivno pogledati na vse te zadeve, ker vse to ni samoumevno in nam ni bilo dano kar tako. Nekateri so za to izgubili tudi svoja življenja. Za konec naj povem, da ne bom podprla zimzelene agende, ki seje strah in sovraštvo med ljudmi, ker bi želela, da bi te ljudi, ki v Sloveniji živijo, spodbujali predvsem v tem, da bi tudi osebnostno zrasli. Pa še marsikdo bi to moral. Kot rečeno, predloga ne bom podprla. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima predstavnik predlagatelja mag. Branko Grims.
Hvala. Najprej bom rekel, da se globoko strinjam s tem, da je Slovenija lepa, da se je bilo vredno boriti za njeno samostojnost, tudi sam sem nosil orožje v vojni za Slovenijo cel čas, in, žal, so nekateri res za to plačali najvišjo ceno. In to nam ni bilo podarjeno. Če je kaj naša naloga, je, da to tudi predamo svojim otrokom. Ravno zato, gospa, vas lepo vabim, da prisluhnete mojim besedam, ko sem rekel, da je čas, da se ozrete okoli sebe, in vas lepo povabim, da greva skupaj na sprehod po Beli krajini, po ilirskobistriškem predelu, tam dol ob Kolpi, pa mogoče še na kakšen konec Slovenije. Zraven bova povabila tudi predstavnike civilne iniciative pa bomo pogledali vsa smetišča, ki zdaj nastajajo tam, pa razne oskrbovalne centre, ki so jih naredili ti, ki skrbijo za ilegalne migracijami, kaj so naredili z nekaterimi nepremičninami in vse ostalo, kar se v resnici dogaja. Če si pred tem zatiskate oči, nič ne pomaga, to se dogaja na dnevni osnovi. Na dnevni osnovi se dogajajo kraje avtomobilov, vlomi, vdori, požigi, vse živo se je že zgodilo. O nekaterih stvareh se je javno govorilo, o nekaterih se ni, prihajalo je do vsega mogočega. In temu je treba narediti konec. Do tega prihaja zaradi zlorabe, ne zaradi tega, ker bi nekateri potrebovali. Tisti, ki res potrebujejo pravico do azila, jo vedno lahko dobijo. To pa se dogaja zaradi masovnih zlorab azilnega postopka in pravice do azila. In to je narobe. Zaradi tega je treba s spremembo zakonodaje dati jasen signal, da želimo temu narediti konec, da je treba uveljaviti pravni red, ki bo veljal za vse, za vsakogar na enak način. Tako prihranjen denar je pa potem treba nameniti za tiste, ki v Sloveniji to potrebujejo. Sem jih že večkrat naštel, lahko ponovim – za vse, ki životarijo s prenizkimi pokojninami, za mlade mamice, za mlade družine, za zaposlovanje, za šolanje otrok, za kvalitetno zdravstvo, za to je to treba nameniti. In ko ste izrazili dvom, koliko to stane – gospa, to je uradna ugotovitev Računskega sodišča Republike Slovenije. Tega si ni nihče od nas izmislil. To je uradna ugotovitev inštitucije Računskega sodišča, da vsak ilegalni migrant oziroma azilant vsak mesec slovenske davkoplačevalce skupaj stane preko tisoč 960 evrov. In mimogrede, nekateri stroški, ki so, recimo stroški, financiranje nevladnikov za tudi ta namen, v to vsoto niti zajeti niso. Tako da so dejanski stroški še višji. Ampak uradna številka je takšna, zato o njej tudi govorimo.
Hvala lepa. Besedo ima Iva Dimic, pripravi naj se Anja Bah Žibert. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani! Dejstvo je, da ima Slovenija težave z migracijami. O tem pričajo naši mediji, kolikor želijo seveda, tudi to poudarjam, in priča vsakodnevni sprehod po krajih, kjer dejansko prihaja do največjega števila ilegalnih prihodov. Lahko omenim Kostel, Ilirsko Bistrico, pa ne nazadnje tudi občino Loška dolina. Župan je opozoril, da v občini Loška dolina prihaja do ilegalnih prehodov, da prihaja do izjemne velike količine smeti po gozdu in oni potem to odvažajo na račun občinskih proračunov, se pravi na račun občanov, ker verjetno bodo slej kot prej dvignili cene komunalnih storitev, da bodo lahko pokrili odvoz, ker država enostavno nima posluha, da bi tudi na ta način zajezila. Ravno danes sem dobila doma obisk in so povedali, da v Loški dolini je en res ubogi, reven, od dežja premočen migrant hodil in ni vedel, kam bi se usmeril, v katero smer naj gre. Se pravi, da vlada ne obvladuje meje, da ne veste, kje in koliko in kakšni ljudje prihajajo čez mejo. Dejstvo je, da iščejo hrano in iščejo denar, da so vdrli v delovne barake, kjer imajo spravljeno orodje, iskali so verjetno denar in pa hrano. Bila je premetana vsa hrana, kjer si delavci, ki so na gradbišču sami kuhajo. Zelo lepo besedičenje iz vaših ust, kako so ubogi, a moram reči, da je zame to eno navadno farizejstvo. Vsi so ubogi, samo naši otroci, starši niso ubogi. Govorim že o naslednji točki dnevnega reda. Za vse znamo poskrbeti, naši, tisti, ki mogoče imajo nekoliko drugačen pogled na izobraževanje, pa se mi zdi, da so sovražniki prve vrste. Dejstvo je, da je zaradi zlorab potrebna sprememba azilne zakonodaje. Migranti, ki prihajajo v našo državo, prihajajo iz držav, kjer jih je, za primer ena izmed arabskih držav, lahko rečem Katar, ki ima pol milijona svojih prebivalcev, Katarcev, in milijon 700 ljudi, ki jim dela: iz Indije, Malezije, iz vseh ostalih držav. Ampak zanimivo je, da tam nimajo nobenega zakona o združitvi družin, pravici do združitve družine. En taksist je rekel, da že deset let vozi taksi v Katarju, sorodniki ga ne smejo niti obiskati. In takšni ljudje prihajajo k nam z navadami, ki jih imajo tam, in želijo živeti pri nas. Se vam zdi, da res prinašajo dodano vrednost, ker so vzgojeni v nekem sistemu, ki dejansko ne pušča pravic ženskam. Je to dodana vrednost za našo Slovenijo? Očitno je, ker če ne bi bila, bi verjetno poskrbeli najprej za lasten narod. Jaz bi samo vprašala, kdo bo tega človeka, ki se je včeraj sprehajal po Loški dolini, evidentiral? Kdo ga bo vpisal v azilno zakonodajo? Kje je zdaj ta človek s spalno vrečo na rami? Še nekaj me zanima. Zakaj so, ko migranti baje dobijo po Javornikih točno na določenih mestih obleke za preobleči, ko se slečejo, ko pustijo svoje nahrbtnike, ob teh nahrbtnikih tudi povodci za psa. Jaz bi želela za odgovor. Zakaj so povodci za psa zraven? In seveda me zanima, kje je človek, ki je bil včeraj v Loški dolini, danes. Če imamo sistem, ki deluje, potem vemo, da je ta človek v Sloveniji. Želim odgovor. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Anja Bah Žibert, pripravi naj se mag. Bojana Muršič. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Jaz se dejansko sprašujem, kolegice in kolegi, predvsem gre tukaj za koalicijo: pravzaprav koga vi zastopate v Državnem zboru? Vsi skupaj smo bili izvoljeni na podlagi odločitev državljank in državljanov Republike Slovenije. Danes pa poslušam tukaj, da nasprotujete temu, da bi zaostrili azilno zakonodajo, da bi jo prilagodili situaciji, ki je v Sloveniji. Govorite o zimzeleni temi. Ali se vi res ne zavedate ali gledate stran ali pa to celo podpirate, da se v Sloveniji dogajajo stvari, ki kažejo na to, da nismo več varna država. Odgovor, da se je treba zaklepati, vam sam po sebi pove, da je nekaj v državi narobe. Vam pove, da nekaj je močno narobe. In je narobe. Prej je kolegica Lidija izpostavila, kako v Mariboru nimajo nobenih težav. Lepo. Jaz sem vesela za Mariborčanke in Mariborčane, da nimajo težav. Ampak, zdaj je sicer ni v dvorani, jaz jo vljudno vabim, da gre z mano na Dolenjsko, pa bo videla, kaj se dogaja tam doli. Njihov občinski svet je to problematiko obravnaval in ugotovil, da nimajo nobenih težav. Veste, drug mestni svet v Novem mestu pa je sprejel zavezujoče sklepe – upam, da jih bo ministrstvo dejansko realiziralo – da zahtevajo učinkovito varovanje državne meje. Več sklepov so na to temo sprejeli. Ali so ljudje, ki prihajajo z Dolenjske, manj vredni, kot ljudje, ki živijo v Mariboru? Tudi to so naši državljani. In ti državljani nam sporočajo, da ne morejo več živeti normalno. Zanima me, kaj bi storili, če na primer Ljubljančani več ne bi mogli iti na Šmarno goro, kamor gredo s svojimi družinami, kamor gre mladina, odrasli, otroci. Ljudje z Dolenjske več ne morejo iti na takšne točke, ker srečujejo skupine ilegalnih migrantov, srečujejo razne odpadke in ne vedo, ali so zadeve varne oziroma ali gre tudi za zdravju škodljive reči. Vsak dan, poglejte, jaz se veliko tam nahajam, vsak dan, ko odhajajo v svoje zidanice, niso prepričani kaj bodo našli. Ali bodo našli takšno, kot so jo zapustili, ali pa uničene stvari. Vi pa še kar pravite, da govorimo o zimzeleni temi. Pa govorimo o varnosti naših državljanov, to bi moralo biti dnevno naša agenda! Če so naši državljani ogroženi, je treba nekaj storiti. In to, kar danes predlagamo v zakonu, pravzaprav ni nič drugega ali pa je zelo podobno tistemu, za kar se je takrat zavzela tudi ministrica za notranje zadeve v prejšnjem mandatu gospa Györkös, ampak je koalicija potem to zavrgla. Danes pa s strani stranke, od koder je ta ministrica prihajala, stranko je že zapustila, danes je tudi ni v dvorani, res je, slišimo, da mi sejemo neko sovraštvo. A sama je v nastopu nenehno uporabljala sovražni govor do celo sosednje države in pa drugih držav, ki nenazadnje imajo demokratično ureditev in si svoje liderje in voditelje volijo sami. Ne razumem kakšno težavo in nenehno potrebo imajo nekateri, da govorijo o državi Madžarski, kjer so si ljudje svoje vodstvo izvolili sami. Ne znate pa govoriti o svoji državi, ne znate pa govoriti o problemih, ki so v tej državi. Seveda, ker se tega bojite, ker je očitno nekomu v interesu, da ti ljudje prihajajo v Slovenijo in da se jim omogoča povsem prijetno življenje in se bolj naša kultura prilagaja njihovi. Kajti azilna zakonodaja, takšna, kot je, kaže na to, da moramo narediti več mi kot oni, ki prihajajo. To pa je nenormalno. Poglejte, kako zadeve danes glede tega potekajo ali pa dobesedno v posmeh ministrstvu za notranje zadeve. Si predstavljate, da so azilanti prišli do vadbenega centra Gotenica in odšraufali dobesedno kolesa policijskemu avtomobilu. Glejte, to je pa v posmeh tudi vam, minister. Ampak to skrivate, tega v javnosti niste mogli prebrati, spoštovane državljanke in državljani. Tako daleč gremo! V vadbeni center, ki je pod nadzorom, pa so prišli migranti in odvili vijake na avtomobilu. Res so to ljudje, ki želijo samo pomoč. Po drugi strani se minister pripelje v Belo krajino, ljudem govori, da je vse pod kontrolo, ta isti dan pa nekemu velikemu kmetovalcu, tudi mednarodno uveljavljenemu, odpeljejo kombi. Policiji uspe ta kombi nazaj dobiti šele, ko uporabijo določen prisilni ukrep. Zdaj pa vas sprašujem, minister, povejte mi natančen naslov, z vsemi podatki, kam lahko državljani izstavljajo svoje položnice za vse zadeve, ki se jim dogajajo v zvezi z migranti: vdori, uničenja zidanic, uničenja stanovanj, vlomi, uničenja avtomobilov. Danes, prosim, povejte na glas, kako boste državljanom povrnili te stroške. Če pa mislite, da bodo državljanke in državljani plačali, ker vi nočete sprejeti določenih ukrepov v tej državi, potem se pa motite. In to vam teren sporoča. Ne bodo več tega prenašali, ne bodo, ker se bojijo za svojo lastnino, ki so jo dolga leta ustvarjali, težko ustvarjali, ker se bojijo za svoje družine. In govorim vam iz izkušenj, govorim vam na podlagi dejstev, na podlagi pričanj ljudi. Jaz se z njimi dnevno pogovarjam na Dolenjskem. To je grozno, kaj se tam dogaja. Tudi nekaj drugega me zanima. Glede na to, da Državni zbor na primer ni želel, koalicija, zgolj koalicija ni želela podpreti zakona o tem, da bi določili minimalno invalidsko pokojnino in ljudje dobivajo manj sredstev kot tisti, ki so na zavodu za zaposlovanje, me zanima številka. Zadnja številka o tem, koliko gre za potrebe imigrantov, je iz leta 2016. To je sicer številka, ki je nastala po tistem letu, ko je bil ta največji pretok migracij skozi Slovenijo. Danes pa, spoštovani, ste dolžni povedati številko z vseh področij, koliko nas ta zadeva stane. 33 milijonov za naše ljudi, ki so delali, spoštovani, pa izgubili zdravje tako ali drugače, niste našli. Danes kot informacijo javnega značaja želim izvedeti, koliko nas to stane vse skupaj. Za mene je strošek tudi delo policistov, njihove nadure, za mene je strošek azilni domovi, za mene so strošek vsi tisti, ki se s tem ukvarjajo, in nenazadnje, spoštovani, tudi tisti, ki pravite, da se asimilirajo in že prilagajajo naši kulturi, čeprav jaz tega ne poznam, koliko denarja gre za vse to. In potem bom videla, kdo je pravzaprav v tej državi prvorazreden in kdo je drugorazreden. Jaz veliko ne bom naprej razpredala. Želim pa minister od vas, kam naj ljudje pošiljajo položnice, naj država poskrbi [[…]]Maša Kociper, umirite se! Tukaj jaz vas težko poslušam. Se pravi, kam lahko ljudje pošiljajo položnice in koliko nas to vse skupaj stane. Ne gre več za tu pa tam, da se stvar zgodi nekomu, ampak gre že za dnevna dogajanja. Ker me je že izzvala, ja, spoštovana Maša Kociper, ne bo dovolj, da hodite po Orehovici na razne prireditve, pojdite še danes z menoj, vas bom peljala, pa boste videli, kaj se dogaja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Izvolite, postopkovno.
Jaz bi prosila, vem, da je v razprave posameznih poslancev težko posegati, ampak tukaj nas je kar nekaj prijavljenih za razpravo in spoštovana poslanka je v svoji razpravi trikrat ali štirikrat ponovila isto stvar, isto zahtevo, isto prošnjo, z istimi besedami. Lepo prosim, predsedujoči, mnogo nas čaka na razpravo, čakamo tudi na odgovore Vlade, če lahko poskusijo poslanci svoje misli zbrati tako, da povedo enkrat, morda še enkrat ponovijo, ne pa štirikrat zaporedoma.
Proceduralno. Izvolite, gospa.
Spoštovani, jaz vas pa lepo prosim, da gospe poslanki, ki se sicer vedno samooglaša kot poznavalka prava, poveste, da poslovnik določa, da ima poslanska skupina svoj čas. V okviru tega lahko poslanci razpravljajo in povedo tisto, kar mislijo. Seveda pa je včasih težko razumeti tistim, ki velik krogec spravljajo v mali krogec in nekaj stvari pač ne dojamejo. Hvala lepa.
Proceduralno. Izvolite.
Bi prosila, spoštovani predsedujoči, da tudi zaščite nas poslance pred žaljenjem, ker eni koncepta krogcev še sedaj niso dojeli. Mali pa veliki krogec pomenita velika množica pa mala množica. Tako kot pri vas, recimo, ali pa pri vaši stranki, gospa Žibert. Veliko besed, veliko tudi glasov včasih, pa tako malo možnosti, da bi kaj naredili. Pa veliko vaših besed, veliko teatralnosti pa tako malo pametnega, kar vi poveste.
Spoštovana gospa [[…]]
To je koncept dveh krogcev.
Spoštovani poslanki, jaz vaju prosim, če imata predlog za proceduralno, povejta kaj. Ne izrabljati poslovnika tudi za te vaše, bom rekel, pomisleke. Gospod Žan Mahnič, imate besedo. Ja, ja, ste že na vrsti. Veliko sprememb je doživel ta naš seznam. Izvolite.
Hvala, podpredsednik. Sem mislim, da mi hočete dati postopkovno, ker nisem zahteval, ne že za razpravo. Interpretacija krogcev je različna. Lahko tudi gledamo, da je velik krogec Maša Kociper kot kandidatka za poslanko, ki ni bila izvoljena v Državni zbor. Mali krogec pa Maša Kociper, ki je potem skozi zadnja vrata prismuknila v ta državni zbor in je danes nadomestna poslanka, ne pa izvoljena poslanka. To je tudi treba vendarle povedati. Tudi to, da razprava gre tako hitro, da bo ostalo verjetno več kot dve uri in pol časa na koncu, dokazuje, da je koalicijskim poslancem vseeno za to tematiko, da jim je vseeno, kaj se dogaja našim državljankam in državljanom, da so, kot sem že v stališču povedal, za to migrantsko arabsko koalicijo naši državljanke in državljani drugorazredni, da ima vsak tujec, ki nezakonito vdre čez naše meje in vemo, kakšnega porekla je, oziroma vemo, od kod prihaja, sankcioniran. Če kdo drug ilegalno prečka mejo, je sankcioniran po zakonu, ki v Sloveniji velja. Če ti, ki prihajajo iz Bližnjega vzhoda in severnega dela Afrike prečkajo ilegalno mejo ni sankcioniran po zakonu, kot so ostali, ampak je nagrajen s tem, da Republika Slovenija vsak mesec več kot tisoč 900 evrov odšteje za njegovo bivanje in za njegovo nastanitev, je nagrajen s tem, da potem ko neupravičeno zaprosi za mednarodno zaščito, se prosto tukaj lahko sprehaja, odhaja tudi v drugo državo, je nagrajen s tem, da lahko tukaj počnejo kar želijo, izvršujejo kazniva dejanja, izvršujejo prekrške, pa nikomur nič, ker so zaščiteni bolj kot kočevski medvedi Tudi tistih 200, ki jih bo sedaj moralo oditi. Ampak vprašanje, ki ga je Anja Bah Žibert postavila, je na mestu. Na koga naj se državljanke in državljani obrnejo, ki jim ti ilegalni migranti povzročijo škodo? Jaz bi predlagal, da račune pošljejo ministru, direktorici policije in pa tistim poslankam in poslancem, ki tukaj tako zagovarjajo, kako so to ubogi begunci, pomoči potrebni. Če je temu tako, spoštovane kolegice in kolegi, naj roko dvigne tisti, ki jih je kaj vzel domov. Pa jih dajmo, kaj jaz vem, 500 gor v Ljutomer, pa jih bo gospod Jurša pozdravil in jih sprejel. Ker jih tukaj zagovarja jih pa dajmo gor v njegovo občino. Dajte predstavnik [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Jaz predvidevam, kako boste glasovali. Na podlagi vašega glasovanja predvidevam, da podpirate prihod ilegalnih mitrangov. Potem jih pa gor v Ljutomer peljite, samo ne vem, če bodo vaši volivci zadovoljni. Je pa res, da jih je zelo malo. To je tudi treba povedati. Kar se tiče teh členov so to tudi nekateri členi, ki smo jih [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Ja, Maša Kociper pravi, da se lahko njej pošlje račun za škodo. Bo dala gospa potem naslov. To so členi, ki jih je ministrica za notranje zadeve Cerarjeve vlade že predlagala. Konsenz, takrat sprejet, je kazal možnosti, da bo ta amandma sprejet. Ampak ker si nekateri poslanci želijo, da v Slovenijo ti ilegalni migranti prihajajo, so takrat celo znotraj Stranke modernega centra ta njen amandma zavrnili. Če bi takrat to zadevo sprejeli, se danes mi s tem ne bi ukvarjali in bi po tekočem postopku vse vračali, z nobenim ne bi imeli stroška, predvsem pa noben ne bi zlorabil teh postopkov. Gospod minister, kaj ste do sedaj že naredili, da bi sankcionirali vse nevladne organizacije, ki migrantom svetujejo, kako priti v Slovenijo, kakšni so pri nas postopki, kako se pri nas zaprosi za mednarodno zaščito, kakšne so njihove pravice, kako jim v Bosni dajejo zemljevide poti in drugi primeri. Zakaj ne ukrepate, zakaj se stalno sprenevedate, govorite, kako je Slovenija varna država? Če bi bila Slovenija res varna država – strinjam se, da je med varnejšimi, ne pa da je varna, ker nobena država ni varna, povsod se dogaja kriminal, vendar je pa odvisno, kdo kriminal izvaja in ali bi mu bilo to lahko onemogočeno. In v tem primeru, ko to počnejo prosilci za mednarodno zaščito, ki pridejo iz varnih držav k nam, preko Hrvaške večinoma, praktično vsi, bi to lahko preprečili. Na kakšen način? Na ta način, da se sprejme zakon, ki bi jim onemogočil zaprosilo za mednarodno zaščito, če so že prišli iz varne države. Naj ostanejo na Hrvaškem zaradi mene, oni naj jih peljejo, kamor jih želijo. Ampak tu nima pravice bivati nekdo, ki je prišel iz varne države. Lahko pride kot turist, lahko pride po legalni poti, preko vize, ne more pa nekdo prečkati pet, šest, sedem varnih držav in na koncu tu zaprositi za mednarodno zaščito. Ker jih očitno ostali ne vračajo, mi pa, ko jih dobimo in jih želimo vrniti, zaprosijo za azil in jih je treba potem obravnavati v skladu z zakonodajo. To danes je orodje, da jih ne bi bilo treba obravnavati, ampak da bi lahko policija vsakega, ki bi ga dobila na naši južni meji, na naši zahodni meji, iz Avstrije in Madžarske tako ali tako ne pridejo, ker ne želijo nazaj, želijo naprej, da bi jih ustavili in takoj poslali nazaj. Ne bi bilo postopkov, ne bi bilo dodatnih stroškov, na desetine milijonov evrov bi lahko zapravili drugače. Tudi za plače policistom in parapolicistom, po vaše, tudi za boljšo opremo policistov in parapolicistov, po vaše, za izboljšanje stanja v policiji in še kje drugje. Dajte ta denar, ki ga namenjate ilegalnim migrantom, raje tistim, za katere ste vi odgovorni, katerih materialni status je odvisen od vas, gospod minister, od vaših odločitev in od vaše politike. Danes to ni samo zakon, ki Slovenijo lahko naredi bolj varno državo, je tudi zakon, ki lahko izboljša naše javne finance, izboljša položaj tistih, ki bodo dobili teh nekaj deset milijonov evrov, ki jih zapravljamo za te, ki nam nezakonito vdirajo čez mejo, z željo po socialnem turizmu, ker samo za to gre. V večini primerov gre samo za to, da gredo v države, kjer jih nevladne organizacije informirajo, kako je s socialnimi prejemki, kako je s socialno pomočjo, na kakšen način lahko nič ne delajo in dobro živijo. Nemčija ima še višje socialne podpore, da ne govorim o skandinavskih državah. Zato so cilj skandinavske države, Nemčija, Avstrija. Ker vedo, da je pri nas situacija taka, da imamo vlado, ki ji je več do migrantov kot do lastnih državljanov, si seveda vsi tisti, ki zaprosijo za azil in ostanejo tukaj, kar pomeni, da med postopkom ne gredo iz države, ker jim je omogočen prost prehod, prosto gibanje, da si pa želijo potem ostati tukaj. Integracije ni nikakršne. Tu še enkrat nisem slišal, da bi nam kdo predstavil, kako poteka ta zadeva, kako ste uspešni, kako niste uspešni. Ampak glede na to, kaj se dogaja drugod po Evropi, da druge, tretje generacije priseljencev nismo uspeli integrirati v našo družbo, potem tudi teh ljudi ne boste. In vi, minister, se po državi vozite z avtom pa z varnostniki, Belokranjci tega nimajo. Prebivalci, občani Ilirske Bistrice tega nimajo. Potem vi rečete, gospod minister, vi rečete, »ja, državljani se bodo pač morali navaditi, da bodo zaklepali vrata.« Pa kdo ste vi, da boste ljudem govorili, kaj naj delajo in česa ne smejo delati, kar v zakonu striktno ne piše?! Kdo ste vi? Kako lahko nek minister reče, »zdaj pa zaklepaj vrata, zato ker jaz kot minister nisem sposoben vzpostaviti nekih osnovnih pogojev, da bom zavaroval tvoje premoženje«. Ljudje na podeželju so bivali v sožitju, ni bilo kriminala, ni bilo problemov, niso zaklepali svojih vrat. In zdaj jim nek minister reče, »ja, imamo pač tako situacijo, navadite se vrata zaklepati«. To je nedostojno, gospod minister. Če bi vi svojo nalogo opravili tako, kot je treba, tem ljudem še naprej ne bi bilo treba zaklepati vrat. Čakam zdaj na vašo izjavo oziroma, čudno, da je že takrat ni bilo, ko so ugrabili tistega Belokranjca, sem pričakoval, da boste verjetno rekli, »ne hodite več v vinograde ali pa, pojdite v spremstvu, da sta vsaj dva ali pa kakšnega psa čuvaja imejte zraven«. Približno tako vi reagirate, ko se kaj zgodi. Da ne govorim o tem, da niste niti obveščeni, kar smo na Odboru za notranje zadeve že večkrat videli. Ko vas kdo od poslancev seznani z nekim kaznivim dejanjem, ki so ga migranti naredili, najprej debelo pogledate, potem pogledate direktorico Policije, njej tudi ni jasno, vzame telefon, gre ven, čez pet minut pride nazaj in vam pove, kaj se je zgodilo, in da je bilo tisto, kar so poslanci opozarjali, res. Kako poteka komunikacija med vami in pa generalno direktorico Policije? Čeprav, če imam prave informacije, slišim, da je že na listi za [[…]]s tega delovnega mesta. Glejte minister, nasmeški niso dovolj, dajte še kaj odgovoriti. Je bilo postavljenih kar nekaj vprašanj. Ne sicer s strani poslancev koalicije, ker jim je očitno vse jasno in ker si očitno ne želijo, da ne bi bilo več zlorab postopkov. Da ne bi bilo več zlorab in pa škodovanja interesom Republike Slovenije s strani nevladnih organizacij, ki skrbijo za to, da mi dnevno dobivamo te pošiljke migrantov, ne naredite čisto nič. Ukvarjate se s tistimi resolucijami in zakoni, kako boste pokorili lastne državljane, kako boste dali obveščevalnim in varnostnim službam možnost, da bodo vohunili za lastnimi državljani, da bodo vdirali v stanovanja lastnih državljanov brez njihove prisotnosti, nič pa ne naredite za to, da bi bili ljudje varnejši. Kriminal je povsod, bil je in bo. Tukaj se strinjava. Lahko imamo še takšno policijo, še takšne zakone, če bo nekdo želel narediti kaznivo dejanje, ga bo storil – govorim o državljanih Republike Slovenije. Mi imamo pa možnost, da tistih prosilcev za azil, ki jih danes liframo v Ljubljano in kaj jaz vem, kam še vse, da jih več ne liframo gor in da s tem tudi zmanjšamo število kaznivih dejanj. Nekdo, ki bi ilegalno prišel čez mejo in bi bil takoj nazaj poslan, tega v Sloveniji, v Ljubljani, kjerkoli, ne bi mogel storiti. In za to gre, gospod minister. Ta zakon je treba gledati z več zornih kotov, ne samo gole črke in pa stavke, ampak tudi posledice, ki jih prinaša. In jaz v tem zakonu ne vidim ene negativne posledice. Vidim pozitivne posledice za naše državljanke in državljane in za državo Republiko Slovenijo. S tem, ko nasprotujete takšnim rešitvam, predvsem pa, ko svojih ne predlagate, jaz razumem, da nekdo stalno nečemu nasprotuje, ampak če nasprotuje, potem naj pove, kaj bo naredil, da tega problema ne bo več. Imamo problem, in sicer ilegalni prehodi meje in pa zlorabe mednarodne zaščite, ker prihajajo iz varnih držav. Opozarjamo na ta problem. Govorite, da vas stalno kritiziramo. Ampak danes smo prinesli rešitev. Ta rešitev bi ta problem odpravila. Vi se ne strinjate, glasovalni stroj koalicije se ne strinja. Okej, problem še vedno obstaja. Zdaj pa mene zanima vaša rešitev tega problema. Ampak je ni. Ker septembra boste eno leto minister, bi potem že nekaj prinesli na mizo. Ni potrebno odkrivati tople vode. Jaz sem vam dal že veliko predlogov, kako zavarovati mejo, kako spremeniti zakonodajo smo predlagali, ampak vi stalno zavračate, ne sprejemate svojih ukrepov, ne predlagate svojih ukrepov. Vsi se tukaj strinjamo, da je nekaj treba narediti, da se zlorabljajo azilni postopki, ampak vi boste očitno tukaj prevedrili do konca mandata, kadarkoli to že bo. In to je to. Tisti, ki opozarjajo v policiji, kaj se dogaja, jim govorite, da so parapolicija, da naj gredo kandidirat na našo listo. Nekdo, ki se na veliko in tudi javno na Facebooku navdušuje nad Jugoslavijo, ne vem, kako bi lahko kandidiral na naši listi, ker verjetno tudi ne bi želel, pa ste ga obtožili, da je z nami povezan in da vodi to parapolicijo ali kaj jaz vem kaj. Direktorici je bilo takrat vidno nerodno, ampak ne morete vi z ljudmi, ki nekaj povedo, kaj je narobe in kaj pričakujejo od vas kot od svojega šefa, ravnati na tak način, kakor ste takrat na seji sindikalistov. Vi kot minister ste za to, da odgovarjate na vprašanja, da poveste, kaj boste naredili in da nekaj naredite. Vi pa na vprašanja odgovarjate bore malo, vaših načrtov za prihodnost ne predstavite, naredite pa tudi nič ne. Ortnek, sem zadnjič opozoril. Še vedno je ograja v takšnem stanju, kot je bila. Nič se ni spremenilo. Pa gre za blagovne rezerve, kjer so večje količine goriva. Ograja je poškodovana, nemoten dostop do objekta. En mesec bo, minister, ko sem vam to rekel, ali celo mesec pa pol. Kaj ste naredili? Nič niste naredili. Tudi toliko niste, da bi eno ograjo popravili. Sem bil v soboto na Donački gori, se pravi sem se peljal v smeri Rogaška Slatina, Rogatec. A veste, kakšna je ta žica? Katastrofa. Bog ne daj, da tam kdo pride zraven, ker jo niti vidi ne, ker je cela zaraščena. Zakaj ne vzdržujete tega? A je tak problem poslati nekaj ljudi, da tisto uredijo? Pošpricati z boom efektom ali s čim podobnim. A je tak problem? Ne da prvi, ki pride do te meje in vidi, kakšna je tam tista rezilna žica, vsa poškodovana, zaraščena, kot da bi prišel, ne vem, kam – ker je serija popularna, recimo v Černobil. Ne gre na tak način, gospod minister. Upravičeno pričakujemo od vas, da boste povedali, glede na to, da danes našo rešitev zavračate, kakšna je vaša rešitev, kaj bo vaša rešitev in na kateri naslov poslati račune za škodo s strani društev, s strani lovskih družin, ki jim vlamljajo v lovske koče, s strani državljank in državljanov, ki jim vlamljajo v zidanice, ki jim poškodujejo opremo, ki jim kradejo avtomobile, kombije. Da o ostalih primerih ne govorim. To od vas pričakujem, da vsaj poveste, če že naredite ne. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Maša Kociper in kot zadnji naj se pripravi Zvonko Černač. Izvolite.
Hvala lepa. Za takimi govorci se je težko javiti k razpravi in kaj umirjeno povedati, ker tudi če človek morda kakšen predlog v zakonu lahko šteje celo kot pozitiven, je celotna razprava na tako nizkem nivoju in tako negativno konotirana, da se potem vsakič vprašam, ali sploh izgubljati čas in voljo ter razpravljati na temo zakonov, ki jih vlaga SDS. Gospodiču pred mano, ki mu največ v življenju pomeni to, da je lahko poslanec, očitno, vsi nismo tega mnenja, in da lahko tukaj stresa svoj sovražni govor, je težko parirati, ko nas imenuje migranstsko-arabska koalicija, nas obtožuje, da podpiramo migrante, da bi jim radi plačevali račune in tako naprej. Ta debata je na nivoju, na katerem jaz težko debatiram. Po drugi strani pa vedno bolj razmišljam, kako zelo pomembna je ta tematika. Zame osebno sta dva največja izziva, s katerima se srečujemo ne samo v Sloveniji, ampak tudi v Evropi, prav migrantska vprašanja in pa podnebni izzivi, ki nas čakajo, se pravi klimatske spremembe. Zato bom ne glede na konkretni zakon in konkretnega predlagatelja predvsem resno razpravljala o tej tematiki. V tem mandatu sem tudi hkrati članica Sveta Evrope, in sicer pododbora za migracije in azilno politiko, kajti želela sem si, da bi se s to problematiko, s katero prej nisem bila v detajle seznanjena, bolj seznanila, da bi bolj razumela izzive, tudi zakonodajne, ki nas čakajo na tem področju. Desni populisti, kar nekaj jih je tukaj, so morda v svojih izjavah zelo skrajni, žaljivi, prikazujejo migrante kot črne bavbave, ki sejejo bolezen, strah in smrt, koljejo ljudi na svoji poti in tako naprej. A opozarjajo na pomemben problem, ki ga kot pomembnega dojemajo tudi državljani. Če ne bomo tudi zmerne, srednje in druge stranke prisluhnile temu, kar govorijo državljani, bodo ti, ki na to opozarjajo, dobivali vedno več in več podpore. Po drugi strani so v tej debati prav tako populistični levi populisti. Vsakič, ko poslušam gospoda Vatovca, ki pravi, »ja, pa kar dajmo, kar sprejmimo jih, pa dajmo se asimilirati, pa dajmo jim to pa dajmo jim ono, pa dajmo jim to pomoč«, pa vsi smo rasisti in nacionalisti, ki razmišljamo drugače, se pa tudi ne morem strinjati. Ni države, sploh pa ne države, kot je Slovenija, ki bi lahko ta pritisk migrantov, ki ga čutimo zdaj, in ki se bo morda v prihodnosti še nadaljeval, zdržala. Je ni! Zato je tudi tako razmišljanje na isti način nevarno in populistično, kot je drugo. Pravi način je, resno in razumno se pogovarjati brez prevelikih čustev ob tej problematiki in spodbujati debato na ravni Evropskega unije. Bolj, ko se s tem seznanjam, bolj sem prepričana, da brez resne akcije na ravni Evropskega unije, brez resne debate na tem nivoju tega problema ni mogoče rešiti. Ni mogoče, da bi ga reševala vsaka država posebej. Sam problem takega reševanja enostavno ne dopušča. Nekdo je tukaj vprašal, zakaj se ves čas ukvarjate z Orbanom pa tako naprej. Jaz se ne bom. Jaz razumem, on je tam izvoljen z demokratično večino, ima 52 % ljudi, ki ga podpira, ima pač neko svojo politiko, ki jo vodi, sem tudi proti temu, da se ga prikazuje z dvignjeno roko in tako naprej. Jaz bom omenila Madžarsko samo v tem kontekstu kot primer države, ki je na specifičen način reševala ta problem migracij in azilne politike, in to tako, da se je ogradila z žico in izpostavila najstrožje možne ukrepe za vstop v njihovo državo. To se nekaterim zdi očitno dobra in najboljša možna rešitev. Jaz dopuščam tako mišljenje, če je na razumen način izraženo. Sama si ga absolutno ne želim. Zdi se mi korak nazaj v neke čase, ki so minili ne samo pred petdesetimi leti, ampak pred več sto leti, ko so bile majhne državice, vsaka s svojo trdnjavo zaprte, ki so jo potem s trdnjave branile, kamne metale z nje, vroče olje zlivale pa tako naprej. Ne zamišljam si držav v Evropski uniji, kjer se bo zdaj vsaka država z neprebojno žico ogradila in bomo imeli žico na žico držav zato, da se bomo borili proti tem migrantom, tudi nezakonitim, ki prihajajo navzgor. V čem je po mojem del problema? Del problema je – absolutno se pa tukaj lahko strinjam s tistimi, ki znajo kaj razumno povedati – v obstoječi azilni zakonodaji, ki jo ima Evropska unija. Menim, da ta zakonodaja ni bila narejena za razmere, s katerimi se soočamo v zadnjih letih. Bila je narejena za okoliščine, ko je bilo takih stvari mnogo manj, ko je prišlo nekaj sto ljudi na leto v Evropo, po večini z vojnih območij, in za tiste, hvala bogu, je treba poskrbeti. Če bežijo pred vojno, če bežijo pred preganjanjem, jih je treba sprejeti. Če se ne morejo vrniti, jim je treba pomagati, da se asimilirajo. Ampak v principu smo nekoč govorili o majhnih številkah, ki bi jih neka Evropska unija, neka inštitucija oziroma organizacija z lahkoto zmogla, sploh če bi se malo bolj poslužili načela solidarnosti. Zdaj mislim, da je situacija precej drugačna. Poleg tisti, ki res bežijo pred vojno, to imajo prav predlagatelji, bežijo tudi mnogi pred revščino. To so migranti, gospod Žan Mahnič jih je imenoval, da se grejo socialni turizem, tudi na tem nivoju se pogovarjamo, to so migranti, ki ne bežijo morda pred vojno in preganjanjem, ampak bežijo oziroma gredo boljšemu življenju naproti. Ali jih lahko razumemo? Lahko. Vsak si želi verjetno boljšega življenja zase in za svojo družino, sploh če na svojem prenosnem telefonu vidi, kako in na kakšen način živijo 300 kilometrov višje. V vsem udobju, v miru, v čistem okolju, s šolami, službami itn. Če to vidiš, si pač tudi ti to želiš, seveda. Ali lahko mi to vse sprejmemo, vse te milijone strašne afriške vzamemo v Evropsko unijo? Verjetno ne. Verjetno ne. Zato vedno znova ponavljamo, da je treba probleme reševati tam, kjer nastajajo, Jaz se absolutno s tem strinjam, tudi večkrat poudarim, da spremljam tudi ta prizadevanja Evropskega unije, Junckerjev sklad je milijarde in milijarde vložil v izgradnjo infrastrukture, šol, železnic, tovarn, ne vem kaj vse, spodaj od Sredozemlja, če kar tako poimenujem celo tisto področje. Ampak to ni nekaj, kar bo »zagrabilo« od danes na jutri. Sploh pa ni nekaj, kar lahko počneš tam, kjer je vojna ali pa tam, kjer je totalno nedemokratična ureditev. Ker kolikor denarja daš notri, toliko ga izpuhti v žepe nekaterih skorumpiranih posameznikov. To so problemi, o katerih se pogovarjamo. Dokler ti problemi ne bodo rešeni, rešeni pa ne bodo jutri, bodo ljudje vdirali gor. Kaj so realni problemi? Ta odbor, v katerem sem tudi jaz, je bil med drugim v Jordaniji na obisku. Mi govorimo »ja, naj se problem rešuje tam, prva varna država« in tako naprej. Glejte, kaj se zgodi eni benevolentni državi, kot je Jordanija, prva varna država. Oni imajo tri milijone prebivalcev in tri milijone beguncev. Oni so na robu humanitarne katastrofe. Pustimo, da se denar zdaj daje dol, Evropska unija pomaga, »tam bodite«, to bi mi vsi radi, naj se v prvi varni državi to rešuje. Ampak oni pravijo »mi ne rabimo več denarja, mi imamo ena na ena tujega prebivalstva«. Veste, kaj to pomeni za eno malo državo? To je malo večja država od naše. Pa še to, da so redki deli poseljeni. To so realni problemi, pa tudi če se oni držijo vseh pravil Evropske unije, so pripravljeni pomagati, razumejo koncept solidarnosti v najboljši možni meri, tega ne bodo zdržali. Dalje. Prejšnji teden sem bila na Cipru, enodnevni obisk tega komiteja na Cipru. Tam prihajajo tisoči in tisoči mladih, begunci, za katere vsi rečejo, da so iz Sirije, nimajo dokumentov, ker so v vojni. Zdaj pa tako, eni so res iz Sirije, eni pa niso. Dokumentov pa nimajo. Imaš pa stroga pravila, ki pravijo, da če zahtevajo azil, jih je treba v spraviti nek postopek in ugotoviti verodostojnost njihove identitete in njihovih trditev. Ciper se drži najvišjih standardov obravnave mladoletnih migrantov. Ti samo rečeš, da si migrant, mladoleten, in dobiš zatočišče, socialno pomoč, štipendijo, v šolo te dajo in tako naprej. Super. To so vrednote, za katere smo se v Evropski uniji borili. Ampak oni sami priznavajo, mnogi od teh, večina je že po statistiki stara od 16 do 18 let, skoraj vsi, ki pridejo, so 17 let, ampak mnogi od njih, kar so tudi potem ugotovili, so pa stari tudi 34 let, pa izgledajo mladi. Se pa Ciper za enkrat drži te določbe, da lahko age assessment delajo samo, če ta dotična oseba privoli. In če na druge načine ugotovijo, da je starejši, šele potem lahko urgirajo. To so zame realni problemi. Tudi tisti, ki spoštujemo najvišje vrednote, visok nivo človekovih pravic v Evropi, razne evropske konvencije, konvencije OZN in tako naprej, bomo morali razumeti realne težave, s katerimi se ljudje srečujejo na terenu. Tudi v Sloveniji jih imamo. Jaz zelo razumem in sočustvujem z ljudmi v Beli krajini in tam, kjer imajo te težave. Ali je to res toliko grozno za umreti, da je konec sveta? Grozno je, seveda. Tukaj je ena poslanka 6-krat vprašala, kje je človek, ki je včeraj s spalno vrečo hodil po Loški dolini. Ja, pa je bela cesta, če je pa naš najhujši problem, kje je danes človek, ki je včeraj hodil po Loški dolini, potem nimamo še nekih hudih problemov. Ampak naš problem je pa ta, da naša zakonodaja, ki je povzeta po evropski, pravi, da šele ko vstopi na naše ozemlje, lahko zahteva azil. Oni seveda vsi pravijo, da rabijo azil. Se pravi, ko ga dobijo, jaz se lahko strinjam, celo z gospodom Grimsom se včasih strinjam, morate misliti, da bi morali rok omejiti. Ampak, gospod Grims, oni vsi rečejo, da rabijo azil, oni vsi to rečejo, in v trenutku, ko to rečejo, se začnejo postopki. Postopek pri nas pa traja in traja, tudi v Nemčiji traja in traja, da ne bomo mislili, da so oni kaj boljši. V tem času, kot vsi vemo in kot radi kolegi povedo, se mnogi od njih napijejo, najejo, preoblečejo in gredo dalje. Tako da postopka potem in dejansko nekih dolgoročnih stroškov niti ni. Je pa vprašanje, kakšna je ta rešitev. Z veseljem sem šla na enodnevni obisk v Zürich pogledat, kako pa učinkoviti Švicarji to rešujejo. Kaj so Švicarji naredili? V petih letih so spravili azilni postopek na 30 dni. Na 30 dni! V 30 dneh oni človeka zagrabijo, ko pride, sprocesirajo, zdravstveno pregledajo, mu nudijo pravno pomoč, zato da tudi nima napačnih pričakovanj, tudi zato, in v 30 dneh je odločeno. In pravijo, da znatno so tudi zmanjšali probleme pri vračanju, ker če je človek že leto, dve v državi, se že navadi in tako naprej, že družina pride, ti ga pa potem vrneš, ker je takrat postopek končan, in je seveda to problem. Tam pa vedo, v 30 dneh bodo končali, v izjemnih primerih v treh mesecih. Ampak kako to naredijo? Na vseh točkah državne meje imajo azilne centre, za katere so ljudje izglasovali, da so lahko tam – pri nas ljudje niti ne dovolijo, da bi jih postavili – kjer jih sprejmejo, takoj zdravstveno pregledajo, začnejo postopke, jim pravno pomagajo, vse to se tam zgodi. Ljudje so v Zürichu s 70 % glasov potrdili, da se na obrobju Züricha zgradi azilni center za 350 ljudi. Pri nas se ne moremo zadeve niti lotiti, ker so vsi ob meji proti, da bi sploh tam bil kakšen center. Jaz ne vem, kako se bomo potem mi tega lotili. Počasi bom zaključila. Problem je izjemno kompleksen, izjemno zahteven. In to, da samo prh naredimo v zmernih strankah in rečemo, to je politična agenda levice in tako naprej, to tudi po mojem mnenju ni rešitev. Rešitev je, da se o tem veliko pogovarjamo, da gledamo dobre prakse držav, ki se s tem spopadajo na dober način, in da v Evropski uniji tudi naši poslanci, vsi, levi in desni, stopijo skupaj in zahtevajo spremembe. Ker naše informacije so, da so bili konkretni dobri predlogi dani v Evropski uniji, vendar nikoli ni bilo za njih političnega soglasja. Tik pred zdajci je ena ali druga skupina, saj ne vem, katera, saj tudi ni važno, skočil vstran. Tako jaz apeliram, minister, da tudi naše ministrstvo poskuša razumeti težave ljudi v praksi, poskuša pomagati, asistirati po najboljših možnih močeh. Hkrati naj se preveri zakonodaja v smislu, kaj pa lahko mi naredimo, brez da konkretno kršimo obstoječe direktive, deklaracije, konvencije in tako naprej, in da se hkrati kot država aktivno angažiramo in zahtevamo spremembe tudi na nivoju Evropske unije. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Zvonko Černač.
Lep pozdrav vsem prisotnim tudi z moje strani! Najprej je treba morda razčistiti dilemo o tem, ali je ta novela v skladu z evropsko zakonodajo ali ne. Je v skladu. Tako kot je sedanji zakon o mednarodni zaščiti v skladu z evropsko zakonodajo, tudi ta novela, ki jo predlagamo v Slovenski demokratski stranki, od te zakonodaje ne odstopa in je v skladu z njo. Imamo pa v naši državi velike težave s percepcijo tega, kaj je v skladu in kaj ni v skladu. Ko sprejemamo posamezne zakone, se mnogokrat Vlada ali pa, bi temu rekel, birokrati, vladni birokrati sklicujejo na to, da nečesa ni mogoče sprejeti, ker ni v skladu z evropsko zakonodajo. Imeli smo nešteto primerov. Včeraj smo imeli novelo Energetskega zakona, kjer imamo energetsko izkaznico, pri nas izjemno kompliciran sistem, birokratski, in je bilo rečeno, da zaradi tega, ker od nas to zahteva evropska zakonodaja. Kar ni res. Nekaj podobnega je pri zakonu o voznikih, kjer od nas evropska zakonodaja ne zahteva, da mora vsak opraviti najmanj, mislim da, 20 ali 25 ur vožnje, tudi če pozna cestnoprometne predpise, zna voziti in bi bilo mogoče dovolj 5 ali pa 10 ur. Ta novela Zakona o mednarodni zaščiti, ki jo predlaga Slovenska demokratska stranka, je, da ne bo nesporazuma, popolnoma v skladu z evropsko zakonodajo, in to je pri nekaterih samo izgovor, da je ne podpirate. Kolegica, ki je pred mano govorila, je povedala, kako so Švicarji to zadevo uredili glede migracij oziroma glede azila. Povedala je nekaj, kar je zelo pomembno, ampak je obrnila v napačno smer. Rekla je: »V Švici so ljudje izglasovali, da so lahko migrantski centri tam, kjer so. Pri nas pa ljudje ne dovolijo niti, da bi jih postavili.« Ne, pri nas oblast ne dovoli ljudem, da bi o tem glasovali. To je razlika. Pri nas oblast, trenutna vlada preprečuje prebivalcem na obmejnem območju, konkretno Jelšane, Ilirska Bistrica, da bi glasovali o tem na referendumu, ali želijo tam postaviti migrantski center ali ne, ki je popolnoma nepotreben, ker je treba te migracije zajeziti, ustaviti, ker so nezakonite. In če je nekaj nezakonito, smo povedali že ničkolikokrat, tega ne bi smelo biti. V Slovenski demokratski stranki smo to novelo Zakona o mednarodni zaščiti predlagali iz treh razlogov. Vsi trije so med seboj povezani in soodvisni. Prvi razlog je ta, da vsem tistim, ki morajo uživati pravico do mednarodne zaščite, ki so upravičeni do azila, to pravico tudi v nadalje v polni meri zagotavljamo. Pri uresničevanju te pravice, ne smejo biti v ničemer ovirani. Teh je malo. V Republiki Sloveniji sta bila takšna lani 102 primera. Drugi razlog, ki je najpomembnejši pri tej noveli, je, da s to novelo preprečimo zlorabe azila, preprečimo zlorabe azilne zakonodaje, ki pa se množično dogajajo. Lani je bilo skoraj 3 tisoč primerov zlorab azilne zakonodaje. Ampak za vsakega od teh primerov so morali policisti opraviti postopke, izpolniti goro formularjev, enormno delo, kljub temu da se je že vnaprej vedelo, vsaj v 90 % teh primerov, da gre za zlorabo azilnega postopka. Za kaj gre? Ko nekdo pride čez mejo, ga policisti nekje v notranjosti ulovijo, po navadi na poziv ljudi, in reče azil. In tukaj se zgodba začne. Formularji, postopki, azilni dom v Ljubljani. V tistem času, ko bi moral dati vlogo za azil, pa mrkne, ker je zelo dobra organizacija v ozadju, trgovina z ljudmi na vrhuncu. Minister je zadnjič povedal, da je letos že, mislim da, okoli sto evidentiranih organizatorjev tega biznisa, potovanj s temi nezakonitimi migranti, lani 197 tistih, ki so jih detektirali in ujeli. Še več. Povedano je bilo s strani generalne direktorice Policije, da so nekateri od teh sedaj že organizatorji. Sedaj so se postavili že en nivo višje, obvladajo posel, od teh, ki nezakonito pridejo v Republiko Slovenijo, in gredo potem naprej, tako sedaj ta posel, to trgovino z ljudmi že organizirajo. In tretji razlog, ki je tudi ne nepomemben, tudi bistven, glede na to, da je upad v policijskih vrstah v zadnjih letih znaten, predvsem v teh operativnih policijskih vrstah. Bil bi verjetno skrajni čas, da se razmisli, da se en del administrativnega kadra prerazporedi na teren ali pa en del kadra iz drugih služb, kjer jih je preveč. Je pa olajšanje dela policistom pri operativni obravnavi teh primerov, ta novela pomeni olajšanje dela policistom, ker 95 % tistih, ki sedaj zlorabljajo azilno zakonodajo, po novem tega ne bo več moglo storiti, če bi bila ta novela sprejeta in če bi bili sočasno sprejeti tudi vsi ostali ukrepi, ki jih je v takem primeru treba sprejeti. To je pa bolj učinkovito varovanje meje, fizična zapora meje in vse ostalo, kar v tem primeru sledi. Se pravi, dosledna penalizacija vseh nevladnih organizacij, ki pomagajo pri zlorabi tega azilnega postopka. Zadnjič smo na seji odbora brali zapisnik Policijske postaje Ilirska Bistrica, kjer je črno na belem napisano, ker je migrant to povedal, ta, ki je nezakonito prečkal mejo, da je k njemu v Bosni prišla gospa iz Ljubljane, se predstavila z imenom Tatjana, povedala telefonsko številko, ki je na tem zapisniku zapisana, ugotovilo se je, da gre za pravno-informacijski center nevladnih organizacij, ki ga Vlada celo znatno sofinancira, ki je dajala napotke v smeri, kako pridobiti pravico do azila, čeprav se je vedelo, da ta oseba do te pravice ni upravičena. Se pravi, nevladne organizacije, ki jih Vlada financira, delajo proti tej državi, namesto da bi te posameznike procesirali in jih spravili v zapor, jim odvzeli sredstva, se je minister zadnjič hvalil, kako z njimi dobro sodelujejo. A pri tej organizirani trgovin z ljudmi ali pri čem, vas vprašam?, Tu so trije glavni razlogi: zagotoviti še naprej pravico do azila tistim, ki jo potrebujejo, povedal sem, da sta bila lani 102; preprečiti zlorabe, lani skoraj 3 tisoč; in omogočiti policistom normalno delo, da ne bodo pregorevali. Številke, ki smo jim priča v zadnjih dveh letih, govorijo, da bo pač nekaj treba storiti. V letu 2018 se je glede na leto 2017 število nezakonitih prehodov meje po podatkih policije in Ministrstva za notranje zadeve, povečalo za štirikrat. Za štirikrat – na skoraj 10 tisoč. V letošnjih prvih petih mesecih, glede na lansko obdobje, na isti čas lanskega obdobja, za približno dvakrat. To pomeni, da v dveh letih za osemkrat, nezakonitih prehodov meje. Torej tistih, govorimo o nezakonitih prehodih meje, ki jih ne bi smelo biti. To je tudi eden izmed razlogov, da je v smislu vseh ostalih ukrepov, ki naj bi zagotovili preprečitev tega množičnega, nezakonitega prehajanja šengenske meje, treba sprejeti tudi spremembe formalnih postopkov, torej spremembe Zakona o mednarodni zaščiti. Kljub vsem tem argumentom, ki so bili večkrat predstavljeni, ne samo danes na tej seji, ampak na seji Odbora za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo, kjer smo o teh zadevah razpravljali, mislim da, vsaj petkrat, prvič lani 24. oktobra, kjer se je ta problematika zaznala, in potem letos še vsaj štirikrat, smo dobili mnenje, da Vlada te novele ne podpira. Vlada te novele, ki bi pomagala zajeziti nekaj, kar je nezakonito in ki bi olajšala delo policistom, ne podpira. Ne podpira. In se sklicuje, da novela ni formalnopravno usklajena z evropsko regulativo, kar ne drži. Zakaj torej Vlada tega ne podpira? Jaz sem na eni izmed sej odbora za notranje zadeve povedal, da očitno je problem širši, kot se zdi na prvi pogled. Vlada tega ne podpira, ker tega noče zajeziti. To je problem. In tukaj imamo vsebinski problem. Zakaj tega noče zajeziti? Zaradi tega ker vlada Marjana Šarca skupaj s koalicijskimi partnerji, ob asistenci Levice, vodi ne protimigrantsko, ampak promigrantsko politiko. Premier je zadnjič v odgovoru na moje poslansko vprašanje na prejšnji seji dejal, da so nezakonite migracije pač dejstvo. Halo? Nezakonite migracije, oprostite, so dejstvo? Potem ne potrebujemo zakonodaje. Potem odprite mejni prehod Jelšane, Bregano [[…]]Zakaj morajo ljudje čakati v vrsti, da se čekirajo? Če so nezakonite migracije dejstvo, potem ne obremenjujte slovenskih državljanov in vseh, ki so znotraj šengenskega območja, z nepotrebnimi birokratizmi. Odprimo mejo. Zakaj morajo ljudje v Jelšanah, domačini, čakati 10 minut, da gredo lahko čez cesto poleti, ko stojijo ljudje v koloni, da bi prišli čez slovensko-hrvaško mejo. Ljudje, ki prehajajo to mejo znotraj, ne izven šengenskega območja. To je nevarna izjava, oprostite. Nezakonite migracije ne smejo biti dejstvo. Jih ne sme biti. Zdaj je pa premier to izjavil. Govori pa o tem, da je izjavil to zavestno, ker ta vlada, še enkrat poudarjam, vodi promigrantsko politiko. Lani decembra je podprla Marakeško deklaracijo, kjer je jasno, eksplicitno navedeno, da gre za pretvorbo nezakonitih v zakonite migracije. In to je problem, tukaj imamo problem. Dokler bo ta vlada, očitno tega problema ne bo mogoče rešiti oziroma jaz se bojim, spoštovani minister in spoštovana vlada, da se bo kaj hudega moralo zgoditi, da boste potem ta problem poskušali reševati. To je narobe. Saj se je že zgodilo kar nekaj hudega. Primer 80-letnika, ki ste mu očitali, da je sam zaigral svojo ugrabitev, deklice, stare nekaj let, ki ste ji očitali, da se je zlagala, da so jo kamenjali ti nezakoniti migranti in tako naprej. Izpod kritike, moram reči, tisti, ki ste to izjavljali. Izgubili ste pravo mero in dostojnost razuma. Lepo vam je povedal bistriški župan Rojec, član Socialnih demokratov, da se tako majhen otrok ne zna lagati, za razliko od nekaterih, ki ste starejši, ko se je začelo »natolcevanje« o tem, da si je to izmislila. Ampak bistvo vsega tega je, ker Vlada ne naredi tistega, kar bi po zakonu bila dolžna, ljudje se na teh območjih ne počutijo več varne, varnost pa jim je ta država dolžna zagotavljati in upravičeno jo pričakujejo. Upravičeno pričakujejo ukrepe ministra in vlade, da bi jim bila ta varnost tako kot vsem ostalim državljanom v tej državi v enaki meri zagotovljena. Kajti ti ljudje, ki živijo na teh območjih, plačujejo enake davke kot vsi mi ostali, so polnovredni državljani te države in upravičeno pričakujejo, da bo vlada, njihova vlada, njihov minister zakone te države prvi spoštoval in da bo storil vse, kar je v njegovi moči, skupaj z vsemi ostalimi, da se ti zakoni množično ne bodo kršili in da bo varnost zagotovljena. Tega pa ta minister in ta vlada ne želita storiti. Eden izmed korakov k tej poti bi bilo gotovo tudi sprejetje novele, ki jo imamo danes na mizi v prvem branju, in s tem sprožitev postopka, ki bi omogočal, da bi bila ta novela na julijski seji Državnega zbora tudi sprejeta, vzporedno pa vse ostalo, o čemer smo že večkrat govorili, kar bi bilo treba narediti, da bi se ta tok, ta nezakoniti prehod najprej zmanjšal, potem pa ustavil. Jaz sem že omenil, da je še posebej problematična ta zadeva zaradi tega, ker ne gre za osamljene primere in ne gre za neorganizirane primere. Posebej sem izpostavil in izhajal pri tem iz podatkov, iz statistik tako policije kot Ministrstva za notranje zadeve, uradnih statistik, da gre za organizirano trgovino z ljudmi. Tega ni mogoče zanikati. Tega ni zanikal ne minister, ne generalna direktorica Policije, tega praktično ne zanika nihče, ker se točno ve, da so te poti in ta postopek, žal tudi ob asistenci slovenskih nevladnih organizacij, skrbno načrtovane. Za enkrat to poteka in za enkrat Slovenija nima večjih težav, ker ti ljudje, ki nezakonito prehajajo šengensko mejo, za zdaj v večini primerov v Sloveniji ne ostajajo. Kaj se bo pa zgodilo potem, ko bo še edina propustna meja med Slovenijo in Italijo, ta zahodna meja, zaprta? Kar se bo zgodilo. Nekaj podobnega, kot so naredili Avstrijci, bodo naredili v kratkem tudi Italijani. Potem mislim, da bo imela Slovenija bistveno večji problem, kot ga ima danes, ga pa ima že danes, s spoštovanjem vladavine prava, s pomanjkanjem občutka, kaj bi bilo treba storiti tistim, ki so za to dobro plačani in za to pristojni. Govorim o ministru in vladi, kajti to, da vlada, minister s pasivno politiko na tem področju, s pasivno politiko pri varovanju šengenske meje pomaga nezakonitim organizatorjem trgovine z ljudmi, to je, oprostite, zame enako, kot da bi pomagali pri storitvi nekega drugega kaznivega dejanja. Popolnoma enako. Kajti ta asistenca, to omogočanje pomeni, da svetite z lučjo ali pa držite vrečo, če želite, zraven. Zakon o nadzoru državne meje je v 2. členu nedvoumen. Kršen je bil v letu 2018 skoraj 10- tisočkrat. Zadnjič mi je en moj prijatelj, ki živi na Škofijah, povedal eno zanimivo zgodbo. Verjamem, da bi se marsikomu med nami zgodilo isto. Šel je s kolesom, ker ima sorodnika na drugi strani meje, na Hrvaškem, in ko je prišel na mejni prehod, se je potipal po žepu in je ugotovil, da je osebno izkaznico pozabil doma. A mislite, da so ga pustili čez ta mejni prehod, čez šengensko mejo? Ne. In prav je, da ga niso. Ker je policist vestno opravil svoje delo. Pa je bil njegov kolega. Ta, ki je želel iti čez mejo, je bil celo rezervni policist, torej poznan človek, vsi so ga tam poznali, ampak je policist dejal: »Oprosti, dragi moj prijatelj, razumem, pozabil si osebno izkaznico doma, glej, naj se ti kaj zgodi na drugi strani meje, te odpeljejo v bolnico, bodo ugotovili, kje si šel čez in na koncu bom jaz v disciplinskem postopku in izgubil službo.« In ga ni pustil čez mejo. Potem je poklical sina, da mu je pripeljal z avtomobilom izkaznico in je šel potem z biciklom naprej. Mi pa govorimo tukaj, spoštovani minister, o skoraj 10 tisoč tistih, ki ne samo, da prehajajo to mejo, ne da bi pokazali kakršenkoli dokument, prihajajo iz varnih držav, torej niso upravičeni do azila. Govorimo o skoraj 10 tisoč primerih in vi in vlada se še kar naprej sprenevedate, da to pa ni noben problem. To pa ni nobena varnostna situacija, ne potrebujemo nobenih sprememb, ne potrebujemo sprememb azilne zakonodaje. Napotili ste 35 vojakov, potem naknadno baje še 100, ki so v bistvu turisti na meji, ker nimajo nobenih pooblastil in so prej breme kot pomoč. Če ste jih že napotili – napotiti bi jih morali vsaj 500 ali pa tisoč – bi jim bilo treba dati tudi ustrezna pooblastila. Ampak to ni bilo storjeno. Tudi nista bila aktivirana 10.a in 10.b člen Zakona o tujcih, praktično nič od tega, kar ima država, Vlada na voljo, v določenem primeru tudi ob asistenci Državnega zbora z dvotretjinsko večino za omejeno časovno obdobje, ni bilo storjenega. Nič od tega ni bilo storjenega! In velikansko zgražanje nad Slovensko demokratsko stranko in vsemi ostalimi, ki na ta problem resno in realno opozarjamo, da smo šovinisti, fašisti in ne vem kaj še vse. Kolegica Maša Kociper je še posebej slikovita, zgleda, da tudi v starejših letih bajke bere. Ne, ne gre za to. Gre za to, da čutimo odgovornost do ljudi, ki ob tej šengenski meji živijo, in odgovornost do države. Zaradi tega smo predlagali tisto, kar bi že zdavnaj moralo biti sprejeto. Ta novela Zakona o mednarodni zaščiti bi morala biti predlagana s strani Vlade že lani in tudi s strani Vlade že lani potrjena. Poleg te novele Zakona o mednarodni zaščiti pa bi morala minister in Vlada pripraviti vse ostale ukrepe, ki bi zagotovili učinkovito zaščito meje. 670 kilometrov šengenske meje, 3,7 kilometra ograje, ki jo nameravate na novo postaviti, glejte, ne bo varovala. Bi pa verjetno nekateri drugi ukrepi, ki bi tudi javno povedali vsem tistim, ki se s to trgovino danes ukvarjajo, predvsem pa nevladnim organizacijam, ki to trgovino soomogočajo, da je tega konec in da je tega dovolj, učinkovito delovali pri preprečevanju teh nezakonitih prehodov. Tako kot deluje procesiranje nekega storilca kaznivega dejanja proti ostalim zelo edukativno, tako bi bilo tudi v tem primeru. Ko se je zgodila tako imenovana »čista lopata« leta 2007, so bili vsi taki in drugačni tajkuni kakšno leto dni prestrašeni. Skoraj nobeden od njih se več po telefonu ni pogovarjal. Potem je pa zadeva zvodenela, erozija, korupcija in vse ostalo pa veselo cveti zadnjih deset let še naprej. To je problem. Moram reči, da osebno in tudi v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke obžalujemo ta negativen pristop Vlade do tega vprašanja. Obžalujemo, da Vlada nezakonite prehode meje podpira. Obžalujemo, da premier govori o tem, da so nezakoniti prehodi meje pač dejstvo, s katerim se je treba soočiti. Obžalujemo to, da minister in Vlada ne slišita ljudi, ki so na teh območjih ob šengenski meji ogroženi. In obžalujemo to, da minister in Vlada preprečujeta ljudem, da bi se o tem, ali se strinjajo s tem, da se v nekem okolju postavi nek center za te nezakonite prehajalce meje, odločili na edini legitimen način, kar pomeni referendum. Jaz vseeno apeliram na zdrav razum in predlagam, da premislite še enkrat glede tega stališča, pustite zakon v obravnavi in eventualne spremembe predlagate v drugem branju, ki bi bilo, če bo ta postopek danes potrjen, na naslednji seji, se pravi, čez dobra dva tedna. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobita besedo še predstavnik Vlade in predstavnik predlagatelja. Najprej dobi besedo predstavnik Vlade, minister Poklukar.
Spoštovani podpredsednik Državnega zbora, hvala lepa za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci! Na začetku ponovno povem tako kot vedno, da slovenska policija uspešno varuje našo mejo z Republiko Hrvaško, našo šengensko mejo. Ob tem bi se policistkam in policistom, ki to nalogo opravljajo na meji, pa tudi vsem ostalim, ki nalogo notranje varnosti oziroma varovanja javnega reda in miru opravljajo tudi po celotni Sloveniji, zahvalil za njihovo učinkovito delo tako na področju migracij kot ostalih nalog, ki jih pravzaprav 24 ur na dan tudi opravljajo. Prav je, da se pogovorimo spet o številkah. Do 16. junija je ilegalno vstopilo v Republiko Slovenijo 4 tisoč 803 ilegalnih migrantov. Največ je bilo državljanov Pakistana, Alžirije, Maroka in Afganistana. Res je, soočamo se s tihotapljenjem teh ljudi. Več kot 120 je prijetih – tako tihotapcev, pripadnikov tihotapskih združb, ki jih je policija prijela s sprovajalci in so tudi procesirani preko sodišča. Tukaj moram povedat, da je največ ilegalnih prehodov na področju policijske uprave Novo mesto, policijske uprave Ljubljana in pa policijske uprave Kopra. Najbolj so soočene z migracijami občine Črnomelj, Kostel in pa Ilirska Bistrica. Vse ostale občine ob meji nekoliko manj. Do 16. junija je bilo varnostnim organom sosednjih držav vrnjenih 3 tisoč 175 ilegalnih migrantov, ki so nezakonito vstopili v Republiko Slovenijo, kar je več kot polovica. To pomeni, da je policija učinkovita in da dobro dela. Kar se tiče azila, mednarodne zaščite, je vloženih do konca maja tisoč 515 vloženih prošenj za mednarodno zaščito. Največ je državljanov držav Alžirije, Maroka, Pakistana in Afganistana. V letošnjem letu je bilo rešenih tisoč 450 postopkov mednarodne zaščite. Od tega je bil priznan status 38 osebam, mednarodna zaščita zavrnjena 40 osebam, v tisoč 264 primerih je bil postopek ustavljen, v 108 primerih pa prošnja zavržena. Povprečno trajanje postopka za mednarodno zaščito je v zadnjih treh letih 49,5 dni. V policiji z različnimi ukrepi in pa tudi s taktikami zagotavljamo varnost na meji. Tudi v letošnjem rebalansu proračuna smo zagotovili sredstva tako za policistke in policiste kot za opremo. Na meji sodelujemo s posebnimi policijskimi enotami, s specialno enoto za nadzor državne meje, z opazovanjem, s policijskim helikopterjem, policijskimi droni in tudi z vojaškim dronom opazujemo teritorij ob državni meji. S specialno enoto policije preiskujemo teren ob državni meji, kjer specialci iščejo morebitne tabore, kjer se zadržujejo ilegalni migranti. Uprava kriminalistične policije se intenzivno ukvarja s sprovajalci oziroma s tihotapci ljudi čez državno mejo in uspešno preprečuje tudi njihovo delovanje ter sodeluje na mednarodni ravni s sosednjimi državami in s policijami v regiji in pa v okolici države. Policija uspešno sodeluje tudi s Slovensko vojsko v mešanih patruljah. To sodelovanje je uspešno. V zvezi s 37.a členom Zakona o obrambi mi generalna direktorica Policije še ni podala predloga, da bi ga bilo treba aktivirati in Slovenski vojski dati dodatna pooblastila. Ko bo to storila, bom tudi s tem predlogom šel na Vlado in pa v Državni zbor, kjer bom prosil dvotretjinsko večino tudi za to pooblastilo. Večino ukrepov je na Odboru za notranje zadeve pa tudi javnosti že predstavila generalna direktorica Policije. Moram pa povedati, da je v javnem naročilu nabava 40 kilometrov začasnih tehničnih ovir panelne ograje, ki jo bomo postavili povsod tam, kjer bo policija to tudi zahtevala. Prejšnji teden so bile dobavljene kamere, ki jih je policija že prevzela in jih bo počasi tudi postavila na mesta, kjer ima tudi to načrtovano. Slovenska policija sodeluje tudi pri varovanju drugih državnih meja. V regiji imamo v bilateralnem sodelovanju slovensko policijo v Severni Makedoniji, kjer sodeluje tudi z drugimi policijami in s severnomakedonsko policijo pri varovanju severnomakedonske meje z grško mejo. Imamo jih tudi v Republiki Srbiji, kjer sodelujejo pri varovanju severnomakedonske meje z mejo Republike Srbije. Slovenske policiste imamo v Frontexu, v Albaniji in v Grčiji, v agenciji, ki varuje zunanje meje Evropske unije. Imamo policijskega atašeja v Beogradu in Sarajevu, ki nam posredujeta tudi vse informacije, ki jih policija pravzaprav potrebuje. Načrtujemo pa tudi policijske atašeje v Skopju, Zagrebu, Dunaju in Rimu. Razpis je pravzaprav že odprt. Kar se tiče Turčije in pa brisanja s seznama varnih izvornih držav. Varno izvorno državo razglasi vlada na predlog Ministrstva za notranje zadeve. Na podlagi zakonodaje je ministrstvo dolžno preverjati stanje v državah, ki so razglašene kot varne izvorne države. Ker se je stanje položaja človekovih pravic v Turčiji poslabšalo, Turčija ne izpolnjuje več pogojev za uvrstitev na seznam varnih izvornih držav. Na seznamu varnih izvornih držav ostajajo Albanija, Alžirija – Alžirija je tudi tista država, iz katere prihaja največ prosilcev, Bangladeš, Bosna in Hercegovina, Črna gora, Egipt, Kosovo, Makedonija, Srbija in Tunizija, na novo pa so dodane še Gruzija, Nepal in Senegal. Po podatkih evropskega azilnega podpornega urada imata na seznamu varnih izvornih držav Turčijo le še Hrvaška in Bolgarija. Verjamem, glede na to, da sta to državi članici, da bosta tudi ti dve državi sledili Sloveniji in ostalim državam. Umik Turčije s seznama ne pomeni, da tja ilegalnih migrantov ne bomo več vračali, niti ne pomeni, da prošnja državljana Turčije ne more biti zavrnjena v pospešenem postopku. Dogovor Evropske unije s Turčijo iz leta 2016 se nanaša na sirske begunce v Turčiji in z uvrstitvijo Turčije na seznam varnih držav izvora nima nobene povezave. Cilj dogovora je namreč nadomestiti proces neenakomernih tokov emigrantov z urejenim in zakonitim procesom preseljevanja. Kar se tiče predloga spremembe zakonodaje, Zakona o mednarodni zaščiti, ki ga je predlagala ministrica Vesna Györkös Žnidar, sem kot minister za notranje zadeve vedno žalosten, ko pravzaprav sam vem, kako težko je zakonodajo, povezano z notranjimi zadevami, zagovarjati v parlamentu in vedno je za to težko dobiti tudi večino. Razumem gospo Vesno Györkos Žnidar, da je delovala v nekakšnem drugačnem okolju, kjer se je soočala država z 8 tisoč migrantov dnevno v letu 2015 in delno tudi v letu 2016. Nenazadnje sem tudi žalosten, ko smo sprejeli tukaj nov zakon o kazenskem postopku, novelo, ki je spet romala v ustavno presojo. Policija potrebuje procesni zakon, zakon o kazenskem postopku, in verjamem, da bo sodišče o tem čim prej odločilo. Kar se tiče Zakona o mednarodni zaščiti je bil obravnavan neposredno po zaprtju zahodne balkanske poti marca 2016, ko so države zahodno od nas sprejemale svoje nacionalne ukrepe kot posledice migrantskega vala. Šlo je za rešitev v primeru masovnega števila prošenj, takšne situacije v tem trenutku ni, ob zavedanju, da gre za kršitev evropskega prava. Posledica dejstva, da določba ni bila sprejeta, je bilo tudi sprejetje 10.a in 10.b člena Zakona o tujcih in je tudi ta sedaj v presoji na Ustavnem sodišču. Tako da tukaj imamo kar nekaj mehanizmov, s katerimi lahko obvladujemo. Je pa res, če bo Ustavno sodišče odločilo drugače, bomo ponovno morali tukaj iskati drugačne rešitve. Kar se tiče zlorab sistema mednarodne zaščite, se dobro zavedamo, da je sistem mednarodne zaščite pogosto predmet številnih zlorab. Ker azilne sisteme držav članic določa skupni evropski azilni pravni red, ki je že več let predmet burnih razprav, se Slovenija na evropskem nivoju intenzivno prizadeva v smeri prenovitve skupnega evropskega pravnega reda, ki bo omogočala učinkovito preprečevanje zlorab, hitre in učinkovite postopke ter posledično učinkovito vračanje tistih, ki mednarodne zaščite ne potrebujejo. Tudi sam od septembra naprej na svetu ministrov za notranje zadeve v razpravi o azilnem pravnem redu in o azilnem zakonodajnem paketu vedno na to tudi opozarjam. Ker pa sta ključna dokumenta uredba o azilnih postopkih in dampinška uredba, se je Slovenija ves čas zavzemala za čim prejšnje uredbe, predvsem Dublinske uredbe, in v ta namen tudi predlagala izvzetje kriznega mehanizma iz te uredbe. Kar se tega tiče, sem tukaj pogosto zelo glasen ne samo na formalnem delu, tudi na kosilu in v neformalnem delu, kajti tukaj bo treba nekaj storiti. Tudi zadnjič je bil poskus, da bi te stvari poskušali urediti na pobudo Nemčije, vendar žal neuspešno. Moramo vedeti, da azilni paket stoji že skoraj štiri leta. Nadzor na notranji meji Evropskega unije – strinjam se, Avstrija izvaja notranjo kontrolo meje. Ta moj protest je slišan, bil je slišan tudi v preteklem mandatu, da je nesorazmeren in neupravičen, nepotreben, vendar to izvajajo poleg Avstrije tudi Nemčija, Danska, Švedska in Francija. Tako da ni Avstrija edina v območju Evropskega unije, ki izvaja notranjo kontrolo. Kar se tiče mešanih patrulj, so oblika policijskega sodelovanja med dvema državama, med dvema policijama dveh držav. Vzpostavljenega imamo že s Hrvaško, po potrebi se ga vzpostavi tudi z drugimi državami za različne oblike sodelovanja, vzpostavljamo ga tudi z Republiko Italijo zaradi povečanja tihotapljenja ljudi oziroma zaradi razbijanja kriminalnih združb oziroma tihotapcev in pa seveda zaradi sekundarnega obvladovanja migracij. Pogovori z Republiko Italijo so v teku in verjamem, da bo tudi ta oblika sodelovanja dveh policij učinkovita oblika in bo ne nazadnje na nek način tudi okrepila delovanje dveh policij v preprečevanju kaznivih dejanj tihotapljenja ljudi. Od septembra naprej sem že dvakrat obiskal Občino Črnomelj, dvakrat Ilirsko Bistrico, obiskal sem Občino Kostel in obiskal sem tudi Občino Brežice. Občini Brežice, še enkrat poudarjam, da ni treba razlagati, kaj so migranti, kajti tam so le bili soočeni z ogromnim številom migrantov. Pogovarjal sem se z župani, občinskimi svetniki, predstavniki in predsedniki krajevnih skupnosti, v Ilirski Bistrici tudi s civilno iniciativo. Predstavil sem skupaj z generalno direktorico in vodstvom Ministrstva za notranje zadeve in vodstvom Policije ukrepe Policije, seznanjen sem bil tudi s problemom odpadkov. Res je, problem odpadkov je velik in ga je tudi Vlada s sklepom uredila, tako da mislim, da je to čim hitreje steklo in da bodo odpadki odstranjeni na stroške občine. Migranti povzročajo tudi kazniva dejanja. Jaz sam obžalujem ugrabitev občana v Črnomlju. Vesel sem, da se je srečno razpletala. Tudi v temu primeru je bila policija učinkovita in je skupaj s tujimi varnostnimi organi oziroma z varnostnimi organi Republike Italije storilce uspešno prejela. Vrnjeni so bili v Republiko Slovenijo in pridržani in procesirani potem v skladu z zakonodajo in so sedaj tudi priprti. Obžalujem tudi ostala kazniva dejanja, ki se dogajajo, ne samo na področju migracij, tudi ostala kazniva dejanja v Republiki Sloveniji. Pravzaprav se nam to dogaja dnevno. Slovenija je varna država, vendar 100-odstotne varnosti ne moremo zagotoviti, nobena država je tudi ne more, to je dejstvo, ki ga tudi vedno poudarjamo, vendar govoriti, da se je varnostna situacija v Sloveniji drastično poslabšala – v tem trenutku tega ni mogoče reči. Pravzaprav nam tudi vse države priznavajo to, da smo varna država. Po drugi strani pa vemo, da so sodobni varnostni izzivi takšni, da se v trenutku lahko stanje v državi poslabša. Samo en dogodek lahko pripomore k temu, da je varnostna situacija v trenutku drugačna in da Slovenija ne bo varna država. Vendar moram povedati, da zaenkrat policija z medagencijskim sodelovanjem, sodelovanjem z drugimi državami ter agencijami, tudi z agencijo Interpol in Europol uspešno preprečuje in pa pravzaprav kontaktira vse grožnje in tveganja, ki jih srečuje pri svojem delu ne samo na področju migracij ali pa nedovoljenih migracij, tudi na področju organiziranega kriminala, protiterorizma in vseh teh zadev, ki jih policija obvlada. Kar se tiče ljudi ob meji – res je, ljudje imajo različna čustva. Zadnjič sem obiskal ob meji gospo, ki pravi, da se ne boji, da je v življenju videla že marsikaj, da ilegalnim pribežnikom ponudi tudi kozarec vode, tudi štrudelj, če je to potrebno. Sem pa slišal tudi ljudi, ki jih je bilo strah. Pravzaprav so tukaj to čustva, ki jih ima vsak posameznik. Tudi sam sem dal usmeritve policiji, da še posebej skrbno varujejo zaselke in samotne domačije, da komunicirajo s temi ljudmi, ker pravzaprav noben v tej državi ne želi, da bi bilo karkoli narobe oziroma da bi se nam ponovila kakšna hujša, večja stvar, kaznivo dejanje, ki si ga pravzaprav ne želimo. Ja, res sem rekel – pa ne samo jaz, tudi generalna direktorica policije na teh srečanjih z ljudmi – da je treba vrata zaklepati. Tudi jaz živim na podeželju na Bledu pa zaklepam vrata, odkar se spomnim. Nisem edini. Verjamem, da jih večina od vas tudi. Ampak ko mi ljudje govorijo, da morajo sedaj zaklepati in da je to problem, potem moram na to tudi opozoriti. Ampak slišali ste samo to, da je treba zaklepati. Jaz sem tudi pozval ljudi, da ko vidijo sumljive ljudi, osebe, ko vidijo sumljiva vozila tujih registracij na nekih poteh, ki so popolnoma nenavadne, in teh vozil prej ni bilo, pokličejo na številko 113. To je samozaščitno ravnanje. Kar se tiče povodca za psa – jaz verjamem, da je marsikaj v teh odpadkih, ki jih migranti puščajo. Pa včasih ne samo migranti, včasih so odpadki [[…]]Bom rekel, tudi Slovenski državljani ali prebivalci in prebivalke Slovenije smo neodgovorni, so neodgovorni do metanja teh odpadkov. Tukaj ne morem podati odgovora, kar ga pravzaprav ne poznam. Kar se tiče nevladnih organizacij, je policija res podala eno prijavo na tožilstvo in tudi s tožilstva dobila kvalificiran odgovor in pa seveda potem tudi z Vrhovnega sodišča, da ne gre za kaznivo dejanje. Še enkrat bom poudaril, da Ministrstvo za notranje zadeve sodeluje s številnimi nevladnimi organizacijami, da imajo znanje, ki ga policija nima in ministrstvo za notranje zadeve tudi ne. Pa vseeno, v kolikor bo šlo za nezakonite prakse, tudi nevladnih organizacij, bo policija ukrepala. Kar se tiče generalne direktorice policije, vas moram razočarati, ona dela dobro, ima vso mojo podporo in vso podporo te vlade, ki jo je tudi imenovala. Pravzaprav me zelo veseli, da sva odlična sodelavca in da dobro delava. Sva pa zelo odkrita in si tudi oba poveva, da želiva malo večjo ambicijo, da je treba kakšne stvari tudi urediti, pospešiti, ampak to je pravzaprav razmerje, za katerega verjamem, da je med ministrom in generalno direktorico policije oziroma med vodjem organa v sestavi, ki ga ima pravzaprav vsak minister, in to ni nič takega. Tako da brez skrbi, ostaja še naprej generalna direktorica policije. Na koncu bi vam samo želel še povedati, da bomo naredili vse, da Slovenija ostane varna država, da je varnost krhka dobrina, za katero smo odgovorni mi vsi, da bomo naredili vse, da bodo ljudje in prebivalci in prebivalke Slovenije ostali varni, da bo policija zadovoljna, ustrezno plačana in ustrezno opremljena in da bomo prišli z vsemi ukrepi, ki jih bo potrebno v tem državnem zboru spremeniti, z Ministrstva za notranje zadeve oziroma z Vlade tudi k vam. Hvala lepa. Hvala lepa za vašo tudi konstruktivno razpravo. Slišali smo različna mnenja, poslušal sem jih, nekatera tudi slišal. Hvala vam za vse to. Lep dan!
Hvala lepa. Besedo ima še predstavnik predlagatelja mag. Branko Grims. Izvolite.
Hvala. Glede na zagotovilo, da boste storili vse, kar je mogoče za varnost in za hitrejše in učinkovitejše postopke, boste zagotovo danes sprejeli zakon, ki je pred vami v prvem branju. Kajti sami ste zdajle odlično potrdili vsa izhodišča, na katerih je ta zakon utemeljen. Povedali ste, da je bilo podeljenih okoli 40 azilnih potrdil in da so ob tem prišli v Slovenijo 4 tisoč 803, če sem si prav zapisal, ilegalni migranti, ki so bili tukaj prestreženi. To se pravi, je en promil, če preračunate po vaši oceni, upravičen, vse ostalo je zloraba. Dodatno se to potrjuje s tem, da ste povedali, da je bilo tisoč 515 vloženih prošenj za azil, in še enkrat povem, da jih je bilo podeljenih samo nekaj, vse ostalo je bilo ali prekinjeno ali drugače zaustavljeno, kar je seveda ponovno odraz zlorabe postopka za azil. O tem danes govorimo. Gre za to, da se te stvari čim hitreje lahko odvijejo, zato da stanejo čim manj. Vse, kar se dogaja zdajle v zvezi z azilnimi postopki, je v resnici zloraba. Če pogledate, kako je v resnici postal oziroma nastal mednarodni predpis oziroma zaveza o azilnih postopkih, če greste v tisti čas, ko se je to sprejemalo s takrat še živim spominom na vojno – to je bilo mišljeno, da imaš pravico, da zaprosiš za azil v prvi varni državi ali v delu države, če je dejansko varen. Kakor greš naprej, to ni več pravica do azila. In to se zdaj masovno zlorablja. Vse, kar doživlja Evropa zadnje čase, je samo še zloraba, v resnici. Zlasti pa to velja za Slovenijo, saj ne mejimo na neko divje območje, ampak so povsod okoli nas države članice Evropske unije. V nobeni seveda ni nobenih spopadov, ampak nasprotno, vsem so zagotovljene vse pravice in varnost. Zaradi tega je vse, kar poslušamo na to temo, eno samo sprenevedanje. Če nekdo prepotuje pet, šest, sedem varnih držav in potem tukaj vloži prošnjo za azil, ker ga slučajno prestrežejo, je to čista zloraba azilnega postopka pa čisto nič drugega. Samo stvari je treba poimenovati s pravim imenom. In zakaj se s tem potem izgublja toliko časa, energije in denarja? Zato ker se hoče delati nek fin vtis na primer pred enim drugim, po drugi strani se pa še vedno ima malo eno oko na tistem, čemur se reče potencialni volivci. Samo za to v resnici gre. Vseh teh tokov ne poganja niti slučajno kakšna vojna ali pa podnebne spremembe in podobne bedarije, ki jih poslušamo zadnje čase. To poganjajo denar, denar, denar, politični pa osebni interesi. Ampak predvsem denar. In zaradi tega je treba temu narediti konec, kajti vse to vodi v ogrožanje varnosti slovenskih državljank in državljanov in po drugi strani, kot rečeno, strahovito veliko stane. Namesto da bi Vlada, ki pravi, da bo storila vse, da se ta val zaustavi, da se zaustavi ilegalne migracije, podprla ta zakon, lahko tudi spremenila ali pa predlagala svojega zaradi mene, naredi ravno nasprotno – da signal, enega z Marakešem, zdaj še z umikom Turčije s seznama varnih držav, ki predstavlja potem v očeh ilegalnih migrantov Slovenijo kot neko obljubljeno deželo. In zaradi tega se to tako povečuje. Primerjave so zelo zanimive, eno bom tvegal po spominu. Kolikor se jaz spomnim, je bilo v času največjega migrantskega toka konec leta 2015, ko je dnevno grmelo čez Slovenijo desettisoče migrantov, vsega skupaj vloženih okoli 150 prošenj za azil. Ne me vleči za jezik, ampak mislim, da je bila tam nekje številka v tistem času. Zdajle ste povedali sami, jih je tisoč 515, se pravi desetkrat več. To pa je odraz tega, kako ob generalno sicer zmanjšanem številu ilegalnih migrantov, ki prihajajo po balkanski poti – pa se ta tudi stalno povečuje zdaj ponovno – postaja Slovenija ciljna država. In seveda, vsi ti postopki stanejo, vsi ti postopki izčrpavajo policijo in vse druge, ki v teh postopkih sodelujejo, in to popolnoma po nepotrebnem. Ustrezna sprememba zakonodaje bi bila že sama po sebi jasen signal, da tukaj mislimo resno, resno z obrambo Slovenije, resno z zaščito svojih državljank in državljanov, resno z varnostjo vseh. To v ničemer – to posebej poudarjam – ne pomeni kakršnekoli kršitve človekovih pravic komurkoli. Kdor je dejansko ogrožen, tudi če prihaja iz varne izvorne države, lahko kadarkoli zaprosi za azil, če dokaže neko dejansko grožnjo bodisi osebni integriteti, varnosti bodisi celo svojemu življenju. Vse ostalo pa, še enkrat povem, je čista zloraba azilnega sistema. In ne razumem Vlade, da daje prednost tujcem, kajti nobena pravica nobenega tujca ne more biti nad pravico do varnosti, do blaginje, do vsega, kar jamči slovenska ustava slovenskim državljankam in državljanom.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Vidim, da je še interes. Če želita razpravljati tudi predstavnik predlagatelja mag. Branko Grims ter predstavnik Vlade, prosim, da se prijavita s pritiskom tipke za vklop mikrofona. V tem primeru dobita besedo kot zadnja, in sicer najprej predstavnik Vlade in nato predstavnik predlagatelja. Prosim za prijavo. Vsak razpravljavec ima na razpolago pet minut. Najprej dobi besedo poslanka Anja Bah Žibert. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Minister, povedali ste, in to res večkrat ponavljate, da je Slovenija varna država. Jaz menim, da je varna država takrat, kadar je varen vsak njen del. Dejstvo je, da imamo danes področja, ki niso varna. Če bi bila varna, potem ne bi bil potreben še vaš dodatni poziv ljudem, da se zaklepajo. Tega ne bi bilo treba, ker je država varna in bi funkcionirala tako kot do takrat. Izpostavili ste tudi posamezne dele, kjer je teh ilegalnih migracij največ. Seveda pa ste – jaz mislim, da zavestno – izpustili to, da se zdaj to pojavlja tudi na področju Novega mesta, okolice Novega mesta in da so mestni svetniki, se pravi predstavniki lokalnih skupnosti, opozorili na to na podlagi poročila, ki ga je podal tamkajšnji komandir policije. In so povedali, da so zadeve takšne, da je potrebna dodatna okrepitev. Ja, res je, naši policisti delajo dobro. Ne samo dobro, odlični so! Ampak dejstvo je, da jim z ničemer v tej državi ne pomagamo. Ko imamo tukaj pred sabo zakon, ki bi lahko omogočil njihovo lažje delo in marsikatere zadeve potem ne bi bilo treba njim početi oziroma bi jih morali delati v manjšem obsegu, ker bi se zadeve reševale prej, ne stopimo na njihovo stran. Jaz menim, da samo to, da bomo govorili o tem, kako dobri so naši policisti, enostavno ni dovolj. Morda še to. Očitali ste nesprejetje oziroma ustavno presojo ZKP. Poglejte, minister, vdirajo ilegalni migranti, zdaj naj pa vdira še policija? Ja, tako nekako je to. Tako da jaz mislim, da so bile določene rešitve v tem zakonu slabe in so nujne za v presojo, kajti vsekakor je državljanom potrebno zagotoviti to, da je njihova lastnina nedotakljiva. Tudi tiste zadeve, ki so problematične in smo jih tudi v Slovenski demokratski stranki izpostavili, smo povedali, da se da rešiti na drug način. Zdaj bom pa šla tja, kjer je bilo izhodišče moje razprave in nisem dobila vašega odgovora. Res je, takrat sem ga ponovila, mislim, da obe vprašanji trikrat, celo očitali ste mi nekateri, da ga ponavljam trikrat, ampak vidite, bilo je premalo, kajti nobenega odgovora nisem prejela. Zato vas še enkrat sprašujem, minister. Naša meja ni zaščitena. Za to niso krivi naše državljanke in državljani, posledice pa nosijo naše državljanke in državljani – z odtujitvami, z vdori, z uničenjem, celo, poglejte, enega od prebivalcev so ugrabili in tako naprej. Zanima me, kdo bo to plačal in kam naj se obrnejo naši državljani. Upam, da mi ne boste rekli, da naj zdaj pa svoje premoženje zaščitijo oziroma zavarujejo, ker je pa to res posmeh. Tukaj imamo predlog zakona, ki bi naredil korak naprej, pa ga zavračate, po drugi strani boste pa rekli, da naj zdaj poskrbijo sami za vso škodo, ki jim jo delajo tisti, ki ilegalno prehajajo v to državo. In država pač tega ni sposobna ustaviti. To je eno. In drugo, kar me zanima, je informacija javnega značaja, in jaz mislim, da morate na njo odgovoriti. Koliko nas vse skupaj stanejo migracijska tematika, problematika, kakorkoli že, z vseh področij? Ne samo, ne vem, delo policistov, ne samo azilni postopek, ne samo azilanti, ampak celotna zadeva. Finančno morajo državljanke in državljani vedeti, koliko nas to stane, glede na to, da vam vseskozi govorimo, da je zakonodaja, ki jo imamo, neučinkovita oziroma ni dovolj učinkovita in da se da narediti še več. Vi pač menite, da je dovolj, da so zakoni, ki so, ustrezni in da so učinkoviti, zato nam prosim povejte te številke. Hvala.
Hvala lepa. Žal odgovora ne bo, minister se ni prijavil. Nadaljujemo. Besedo ima poslanec Dušan Šiško. Izvolite.
Predsedujoči, hvala. Spoštovani minister! Sicer se nisem mislil javiti, ker ste pa omenili migrantsko krizo leta 2015 v Posavju [[…]]Vsi vemo, kašna katastrofa je to bila. To so šle horde, policija takrat ni bila pripravljena, verjamem, vi tudi niste bili minister takrat, ste bili v drugi funkciji. Vendar naj vas opozorim vse skupaj, da so takrat delali policisti, prostovoljci, gasilci, vsi so bili v teh centrih, in to so delali brezplačno. Veliko policistov je šlo iz Policije takrat zaradi tega, ker je bilo potrebno okoli obrežja preganjati, po hribih iskati migrante, in dva policista sta celo padla in sta šla v bolniško, vendar to nikdar ni prišlo na dan. Nadalje. Zanima me, čeprav sem že spraševal, vendar za čuda, minister, imate nadministra, na odboru vedno nekdo drug odgovarja namesto vas ali generalne direktorice ali pa tistih, ki so prisotni – pa ne bom o tem zdaj, bom še kdaj drugič mogoče izkoristil priliko. Imate pa, vam lahko povem, nadministra, ki se spozna na čisto vse. In zanima me, resno me zanima, kakšen odgovor – oziroma mi ga ne boste mogli dati, ker se niste prijavili, ali pa vas bom izzval, gospod minister Boštjan Poklukar, če mi lahko daste odgovor. Kje je tista razlika, ko dnevno zapusti Bosno, Kladušo in tiste okoliške kraje, preko 300 migrantov, od 15 do 20 jih v Sloveniji ulovijo policisti. In jaz verjamem, da obvlada takrat policija migrantsko krizo, ne verjamem pa, kje je pa teh 270. Kolegica je rekla tamle, da je bil eden ne dolgo tega na Loki, včeraj, predvčerajšnjem, pa je druga kolegica, ki je eno kolegico, kolegico A, izzvala, da predolgo govori, čeprav je ona več časa porabila, kot ga je pa kolegica A porabila [[…]]Toliko o tem. Seznanjen sem tudi, da so nedolgo tega Hrvati na meji z Bosno postavili ograjo. Pri nas imamo ograjo žičnato, zaraščeno, tudi na odboru sem rekel, da če ne drugega, zberite tistih 2, 3 tisoč evrov in pošljite ali policiste ali komunalne delavce ali cestarje, da tisto pošpricajo, da se bo vsaj videlo, kje je ograja. Ker to ni ograja samo za migrante, to je tudi ograja proti divjadi. In vemo, kako nasprotujejo tisti, ki so takrat govorili, eni so bili za to, da se postavi, pa so bili takoj drugi kontra temu. Potem pa čudežno se je pojavil in žičnata ograja je prišla, čeprav ne vemo, iz katerega izvora in po kakšni ceni. Tako da to je resnično katastrofa. Če pogledamo malo rezultate, številke, v obdobju 2018 in leta 2019 se je število migracij povečajo v prvih treh mesecih za 148 %. To ni mačji kašelj. In tudi ti ljudje, migranti, bom rekel jaz, ki se jih ne ulovi, so strah in trepet. Kolegica, ki je govorila, da je v Mariboru vse rožnato, naj gre za dva, tri dni ob mejo. Jaz vem, sem iz Posavja, iz Krškega, v Brežicah, Dobovi smo imeli hude hude težave. In mi se zaklepamo celo življenje, tako kot ste vi rekli, in verjamem, da se vsi zaklepajo. Minister, želim vas opozoriti, da boste vi in generalna direktorica lahko slej ko prej zamenjani, tisti, ki pa sedijo notri že več kot 20 let in mogoče samo en, dva stavka popravijo in datum popravijo in vam dajo list, tukaj imate minister, tole je pa nekaj na novo spet – in vi jim slepo, določenim, verjamete. Pa ne samo vi, vsi ministri so takšni. Vsekakor moramo na prvem mestu zagotavljati nacionalno varnost. Verjamem, da se s tem vsi strinjamo. Na kakšen način? Mi, opozicijske stranke, bomo opozarjali, koalicija bo seveda tudi pritrdila, ker pač imate sporazum podpisan, boste pač morali pritisniti kontra našim predlogom. Verjemite, mi dostikrat podpremo tudi vladne predloge. Nazadnje, minister [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Čas je potekel. Naslednja dobi besedo poslanka mag. Bojana Muršič. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči, za besedo. Najprej bi v uvodu želela pojasniti eno zadevo za magnetogram. V stališču poslanske skupine sem povedala, da predloga novele zakona, ki ga je predlagala Poslanska skupina SDS, poslanke in poslanci Socialnih demokratov ne bomo podprli, vendar v nadaljevanju: »Zato sklepa, da predlog zakona ni primeren za nadaljnjo obravnavo, ne bomo podprli.« Tukaj je ena beseda, ki je odveč, in to je ni. Se pravi, predloga sklepa, da je zakon primeren za nadaljnjo obravnavo, ne bomo podprli. To je ena zadeva. Želim pač pojasniti, da ne bi ob kakšni drugi priložnosti prišlo do kakšne napačne interpretacije. Danes je bila kar zanimiva razprava, moram reči. Govorilo se je o zlorabah azilnega postopka in o denarju, ki gre po besedah predlagatelja v neprave roke oziroma denarnice. Tudi državnozborski parket gre velikokrat na račun davkoplačevalcev. Nenehno se zlorabljajo neresnice in sovražnosti tako do tujcev kot tudi do drugače mislečih in podobno. Zakaj to navajam? V eni izmed razprav je bilo omenjeno, da nas na avstrijski meji legitimirajo, da je potrebno pokazati osebno izkaznico. Jaz mislim oziroma vem, da sem tudi v času največjega migrantskega vala, ki smo ga imeli leta 2015, prečkala mejo z Avstrijo brez dokumenta, seveda sem pa osebno imela pri sebi, kajti nikoli nisem vedela, kako se bo zadeva izšla. Tudi v času, ko je bilo to na vlaku, je bilo sicer prisotnih več policistov, ki so šli po vlaku gor in dol, pregledali, in v kolikor se jim je kakšen zdel, bom rekla, sumljiv, so ga odstranili oziroma legitimirali. Tudi zadnji vikend v Šentilju ob vstopu v Avstrijo ni bilo potrebno nikomur pokazati osebnih dokumentov, tako da ne zlorabljati tega prostora za širjenje neresnic, kajti to, kar je bilo v eni izmed razprav izpostavljeno – ne vem, ali poslanec, ki je to povedal, še ni prečkal avstrijske meje, prečka kje drugje, vendar ne navajati takšnih besed, kajti to mislim, da enostavno ni za to zgodbo. Gospa Anja Bah Žibert, jaz verjamem, da boste imeli priložnost na naslednji nadaljevalni seji dobiti odgovor s strani ministra, kajti nadaljevanje seje odbora za notranje zadeve se nam obeta, kajti seja o migracijah je bila prekinjena. V enem izmed stališč je bilo tudi izpostavljeno, da Francija ni mogla integrirati beguncev. Vsaj v ponedeljek je bila objavljena ena zelo zelo lepa zgodba dveh, bom rekla, mamic, ki sta prišli kot begunki v iskanju boljšega življenja in skrbi za svoje otroke v Slovenijo. Studio City je to objavil. Kdorkoli je to poslušal, mislim, da se lahko zamisli. Je pa res, da bo še nekaj časa trajalo, da bosta osvojili jezik. Moram reči, da sem se že tudi pogovarjala z marsikaterimi, ki so prišli pred pol leta v Slovenijo, in da vam povem, že zelo dobro obvladajo tudi naš, slovenski, jezik. Tako da se jih da integrirati. Ne vem sicer, zakaj v Franciji to ne uspeva, v Republiki Sloveniji dobro uspeva. Še posebej pri mladih otrocih, ki prihajajo brez spremstva. V preteklem mandatu smo bili priča dogodku oziroma enemu od otrok, ki je bil nameščen v Mariboru v šolski sistem, vendar je bil potem zaradi tega, ker mu niso mogli vsega nuditi, premeščen v Postojno. Moram reči, da so ga iztrgali iz enega okolja, borili smo se sicer, da bi ga obdržali v tem okolju, vendar je prišlo do te premestitve. Zdaj v tem trenutku nimam informacij, kako se je integriral v novem okolju, ampak v okolju v Mariboru je bil odlično integriran in je sprejel zadeve in se je dobro počutil. Tudi okolica ga je dobro sprejela. Jaz verjamem, da so tudi dobre prakse, in se zavedam tudi tega, da so težave, absolutno, da je potrebno varovati tako meje. Kot sem tudi sama povedala, zahtevamo, da država oziroma Vlada Republike Slovenije to počne, da zavaruje naše državljanke in državljane, vendar je potrebno poudariti, da enostavno zadeve niso tako črne, kot se vseskozi prikazujejo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kot zadnji dobi besedo še predlagatelj poslanec mag. Branko Grims. Postopkovno, poslanec Ivanuša. Izvolite.
Hvala za besedo. Moram opozoriti govornico pred mano, da zavaja. Da govori, da ni kontrole na mejnem prehodu Šentilj, to je totalna neresnica. Kontrola na meji obstaja, odvisno pa je, ali se je policaj odločil, da vas kontrolira, ali ne. Toliko da prosim, zaradi javnosti. Hvala lepa. Pa prosim, da jo opozorite, ker govori neresnice.
Hvala lepa. Kolega, to ni bil postopkovni predlog, ampak je šlo bolj za nek diskurz. Prosim, da se držite pravil. In sedaj poslanec mag. Branko Grims. Izvolite.
Hvala. Minister je izjavil, in to zelo vehementno, da naj nelegalne migracije zamenja urejen migrantski tok, da je to cilj. To mene zelo spominja na tisto besedilo iz marakeške veleizdaje, če stvari imenujemo s pravim imenom, in naj zato zelo jasno povem: Slovenija ne potrebuje nobenega migrantskega toka, Slovenija potrebuje urejeno družinsko politiko, potrebuje varnost, potrebuje nižje davke, zato da bodo najsposobnejši podjetniki, mladi ostajali doma in tukaj gradili svojo prihodnost. To je popolnoma nasprotna politika od tiste, ki jo izvaja sedanja vlada. To Slovenija potrebuje. Slovenija je dejansko bila v preteklosti varna, žal pa je vsak dan manj varna, in to po vaši krivdi. Tukaj se delati naivne ali pa tiščati glavo v pesek, je popolnoma neodgovorno. Poglejte, ne samo, da samo čakam, kdaj bo kdo javno pozval – en tak primer je bil zadnjič sicer na televiziji – k temu, da se bodo ljudje nelegalno oboroževali, imam podatke, po katerih se doli ob južni meji pojavlja zelo velik interes za nakupe raznih šarplanincev pa po novem celo kavkaških ovčarjev. Tisti, ki veste, kaj je to [[…]]Verjemite, da je manj nevarno neko nelegalno orožje kot tak pes, če ga gospodar ne obvlada. In ljudje to delajo iz strahu. Zaradi tega, ker so izpostavljeni nevarnosti. Poglejte, zadnjič je bil napad na otroka. Narod, ki ni sposoben zaščiti svojih otrok, nima prihodnosti. To je vse, kar je o tem treba reči. In to je odgovornost vseh vas, tistih, ki imate vlado, tistih, ki imate v rokah oblast, tistih, ki jo izvajate. In ne se potem skrivati za floskule o sovražnem govoru. Ravno včeraj ste izvolili nekoga, ki ima o tem zelo veliko povedati. A veste, da pravno sovražni govor sploh ni definiran? Sovražni govor je floskula, ki se uporablja za to, da se poskuša nekaterim zapreti usta – pa čisto nič drugega ni to. Formalnopravno sovražni govor sploh ni enoznačno definiran in s takimi kategorijami se po sodbah Ustavnega sodišča sploh ne sme operirati, ko gre za delo uradnih organov pa za akte, ki jih sprejema recimo tudi Državni zbor. Ste to vedeli? Pojdite brat odločbe Ustavnega sodišča. Ker z nedefiniranimi pojmi, raztegljivimi pojmi se v takih stvareh, kot so občutljivi, zaščita človekovih pravic in pravica do svobode izražanja javnega mnenja je človekova pravica, ne sme operirati. Potem seveda ne pridemo do dejstev. Prej je bilo vprašanje, koliko stanejo v resnici te zgodbe z ilegalnimi migranti. Edino leto, ko je bilo to transparentno v proračunu Republike Slovenije, je bilo 2016. Takrat je bilo za to namenjenih 123 milijonov evrov. Od takrat se s tem manipulira, ima se tam nek urad pa se potem številke od urada daje ven, ki so minimalne. Seveda se pa dela neka ogromna naročila in izvaja vse mogoče in nemogoče ukrepe, ki pa so skriti znotraj postavk posameznih ministrstev. Kakšna je številka? Mislim, da jo teh 123 milijonov na leto najlepše odraža. Mimogrede, ob upoštevanju sorazmerne velikosti je tudi približno primerljiva z ostalimi državami, ki so izpostavljene migrantskemu toku ilegalnih migrantov, ki postajajo njihova ciljna država. S tem v zvezi tudi govoriti o integraciji – lepo vas prosim. To me spominja na tiste zgodbe, ko so se v Veliki Britaniji tako čudili, ja kako je lahko tisti, ki so ga imenovali Džihad John, naredil to, kar je. On je bil tretja generacija v Veliki Britaniji rojenih ljudi iz Pakistana, živel je v hiši za 2 milijona funtov, bil je najbolj perspektiven, najuglednejši kirurg za otroke. Ampak ko je nekdo rekel džihad, je šel in izvajal džihad in rezal vratove. On je bi tisti, ki je bil na Isisovih spotih, dokler mu niso Američani s 27 kilometrov ene rakete v glavo poslali. Toliko, gospe in gospodje, o integraciji. Radikalni islam se ne integrira. In zaradi tega je treba te stvari pogledati realno in zaradi tega je treba ukrepati pravočasno, tudi s tem, da se da signal, ki je jasen, nedvoumen, in da se dejansko stori vse, da se zniža stroške, naredi bolj učinkovite postopke in predvsem zaščiti slovenske državljanke in državljane, da se zaščiti njihovo varnost in njihovo blaginjo. Nobena pravica nobenega tujca ne more biti nad to temeljno pravico vsakega slovenskega državljana, vsake slovenske državljanke do osebne integritete, do varnosti, do blaginje. Najprej Slovenija.
Hvala lepa. Zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, 20. junija 2019, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA OBRAVNAVO PREDLOGA RESOLUCIJE O NACIONALNEM PROGRAMU PREPREČEVANJA IN ZATIRANJA KRIMINALITETE ZA OBDOBJE 2019–2023. Predlog resolucije je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga resolucije dajem besedo predstavniku Vlade ministru Boštjanu Poklukarju. Izvolite.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik Državnega zbora, za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci! Dovolite mi, da vam na kratko predstavim Predlog resolucije o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2019–2023. Cilj resolucije je omogočiti učinkovito oblikovanje in izvajanje politike preprečevanja in zatiranja kriminalitete oziroma zagotavljanje takšnega družbenega okolja, ki bo dolgoročno vplivalo na zmanjševanje kriminalitete, zagotavljalo varnost, bivanje in delo v varnem okolju, ter na podlagi predlaganih ukrepov doseči tako družbeno stanje, da bi se ljudje počutili varne. Kot članica Evropske unije smo se zavezali oziroma prispevali k sprejetju številnih podlag za zagotavljanje večje varnosti. Naj naštejem nekaj teh podlag. Lizbonska pogodba predstavlja temelj oziroma pravno podlago za sodelovanje držav članic pri preprečevanju in zatiranju kriminalitete. Z evropsko agendo za varnost komisija vzpostavlja strategijo za odzivanje Evropske unije na grožnje varnosti v Evropski uniji za obdobje 2015–2020. Agenda opredeljuje tri problemska področja za ukrepanje Evropske unije. Prvič, terorizem in radikalizacija, drugič, organizirani kriminal, tretjič, kibernetska kriminaliteta. Namen agende je obravnavati te grožnje z obsežnejšo in učinkovitejšo izmenjavo informacij med organi kazenskega pregona in boljšim operativnim sodelovanjem med državami članicami, Agencijo Evropske unije in sektorjem IT ter boljše usposabljanje in povečano sofinanciranje za varnost na ravni Evropske unije. Za prebivalce Republike Slovenije je seveda pomembno, kaj in kako na področju varnosti delamo doma in kako se pristojni organi in ministrstva odzivajo na nove varnostne probleme doma in v tuji. Vlada Republike Slovenije je že sprejela nekatere strateške dokumente, s katerimi se je odzvala na dogodke in okoliščine, ki pomembno vplivajo na varnost in tudi na posameznikovo dojemanje varnosti. Eden od teh dokumentov je tudi resolucija o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2019–2023. Primarni namen sprejetja vseh strateških dokumentov je skrb za ohranjanje varnosti in varnostne kulture v družbi ter spodbujanje zavedanja, kako pomemben segment je varnost pri ohranjanju svobode, ki mora temeljiti na demokratičnih principih in uravnoteženem delovanju vseh, ki morejo in morajo kakorkoli vplivati na te dejavnike. To sta tudi osnovni razlog in namen te resolucije, ki kontinuirano nadaljuje prizadevanje za ohranjanje že sprejetih zavez in standardov na področju varnostne politike ter vsebinsko nagrajuje dosedanjo Resolucijo o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2012–2016. Za pripravo resolucije o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete je bila ustanovljena medresorska delovna skupina s predstavniki ključnih ministrstev. V njej je sodeloval predstavnik Fakultete za varnostne vede, vključeni so bili predstavniki Slovenske obveščevalno-varnostne agencije, Urada Vlade za varovanje tajnih podatkov, Komisije za preprečevanje korupcije, Urada za preprečevanje pranja denarja in Vrhovnega državnega tožilstva. Za vsako vsebinsko področje resolucije preprečevanja in zatiranja kriminalitete so bili izdelani opisi problemov in vzrokov, rešitev in ciljev, opredeljene so bile strategije oziroma programi za doseganje ciljev, ključne dejavnosti oziroma ukrepi, nosilci in sodelujoči pri izvajanju nalog, rok izvedbe in pokazatelji za merjenje uspešnosti. Pri pripravi resolucije so upoštevani različni strateški dokumenti in programi dela, povezani s področjem preprečevanja kriminalitete, ter tudi mednarodni akti in dokumenti. Poseben pomen je dan preventivnim aktivnostim na vseh področjih. Spoštovani poslanci in spoštovane poslanke, pred vami je resolucija, ki je konkretna in odgovarja na trenutne sodobne varnostne izzive. Kot predlagatelj menim, da so predstavljene rešitve v resoluciji o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete 2019–2023 ustrezne, in predlagam, da Državni zbor resolucijo tudi sprejeme. Hvala.
Hvala lepa. Predlog resolucije je kot matično delovno telo obravnaval Odbor za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo. Za predstavitev poročila odbora dajem besedo podpredsedniku Predragu Bakoviću. Izvolite.
Predsedujoči, hvala za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Odbor za notranje zadeve, javno upravo in lokalno samoupravo je na 8. seji 30. 5. 2019 kot matično delovno telo obravnaval Predlog resolucije o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2019–2023, ki ga je Državnemu zboru v obravnavo predložila Vlada. V poslovniškem roku so amandmaje vložile poslanske skupine LMŠ, SD, SMC, Desus in SAB. Državna sekretarka MNZ je podala dopolnilno obrazložitev in dejala, da predlog resolucije spada med strateške dokumente in odgovarja na varnostne izzive in grožnje, ki so zadnje desetletje nepredvidljivi in lahko imajo širše posledice za posameznika in državo. Dejala je, da predlog resolucije vsebinsko sledi predlogu resolucije o strategiji nacionalne varnosti in tako podaja strateške usmeritve za delovanje posameznih resorjev na področju preprečevanja kriminalitete. Primarni namen sprejetja je tako skrb za ohranjanje varnosti in zagotavljanje družbenega okolja, ki bo omogočilo bivanje, delo in razvoj posameznika. V pripravo predloga resolucije so bila med drugim vključena vsa ključna ministrstva, strokovna in zainteresirana javnost, nevladne organizacije, Komisija za preprečevanje korupcije, Vrhovno državno tožilstvo in tako naprej. Za vsako posamezno vsebinsko področje so bili izdelani opisi problemov, vzrokov, rešitev in ciljev, opredeljeni so programi strategije, roki izvedbe, ukrepi in nosilci za izvajanje nalog. Omenila je tudi ustanovitev medresorske delovne skupine, ki bo koordinirala in nadzirala aktivnosti v zvezi s predlogom resolucije. Finančna sredstva, potrebna za izvajanje predloga resolucije, so ocenjena na 8,3 milijona evrov, dejala pa je, da so na določenih področjih na voljo tudi evropska sredstva. Predstavnica Zakonodajno-pravne službe je v predstavitvi pisnega mnenja povedala, da je preambula predloga resolucije nepopolna, saj je treba navesti ustrezno zakonsko podlago. Sklicevanja na različne vrste dokumentov ne vsebujejo podatkov o njihovi objavi oziroma dostopnosti. Z vidika jasnosti bi bilo treba zagotoviti, da se kratice in tehnični izrazi – nekateri so navedeni celo v tujem jeziku – ustrezno pojasnijo oziroma prevedejo. Vloženi amandmaji in predlogi za amandmaje odbora omenjene pomisleke delno ustrezno tudi naslavljajo. Po razpravi in odgovorih državne sekretarke je odbor sprejel amandmaja poslanskih skupin LMŠ, SD, SMC, Desus in SAB na podlagi pisnega predloga amandmaja, za amandmaje odbora pa je sprejel svoje amandmaje, in sicer k rubriki gospodarska kriminaliteta in korupcija v uvodu, k rubriki ogroženost Republike Slovenije zaradi hudih in organiziranih oblik kriminalitete v uvodu in k poglavju 2, Cilji resolucije. Po razpravi je odbor v skladu s 171. in 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o vseh delih predloga resolucije skupaj in jih z 9 glasovi za in 0 proti sprejel. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima Poslanska skupina Liste Marjana Šarca in poslanec Jože Lenart. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Spoštovani minister! Preprečevanje in zatiranje kriminalitete prinaša naciji v prvi vrsti varnost in svobodo in neodvisnost v širšem smislu. Slovenija spada med varnejše države, kar pa je relativno. Vprašanje je, koliko se zavedamo obsežnosti gospodarskega kriminala, bega kapitala, izmikanja plačevanja davkov tudi ob prisotnosti multinacionalk. Vlada Republike Slovenije s predlagano resolucijo prepoznava grožnje in kriminalitete, ki so posledica politične nestabilnosti, negotovosti Zahodnega Balkana, kar je botrovalo porastu organiziranega kriminala na področju trgovanja z orožjem, mamili oziroma psihoaktivnimi snovmi, tobakom, belim blagom. Porast trgovine z belim blagom je neposredno povezana z odprtjem tako imenovane balkanske migrantske poti, preko katere organizirane kriminalne družbe tihotapijo ilegalne migrante v druge države članice Evropske unije. Med temi določeni posamezniki predstavljajo neposredno teoretično grožnjo, grožnjo nasilnega ekstremizma in radikalizacije. Predlagatelj v poglavju v resoluciji izpostavlja oblike kriminalitete, ki jih omogoča razvoj informacijsko-komunikacijske tehnologije. Z digitalizacijo evropske družbe so se pojavile nove oblike groženj, tako imenovane kibernetske grožnje, in oblike spletnega kriminala. Pristojni nacionalni in mednarodni uradi so prepoznali prevladujoče oblike spletnega kriminala na področju bančnih in finančnih storitev, na področju sodelovanja kritične infrastrukture, na področju trgovanja z osebnimi podatki za namene izsiljevanja posameznikov ali poslovnih subjektov. Za preprečevanje in omejevanje tovrstnih groženj so bili na nacionalni in mednarodni ravni ustanovljeni uradi, ki beležijo kibernetske napade in ozaveščajo družbo o pomembnosti spletne varnosti. Pomembno vlogo pri zagotavljanju splošne in individualne varnosti ter preprečevanju porasta kriminalnih dejanj v prihodnosti imajo vzgojni in izobraževalni zavodi in institucije. Pri oblikovanju preventivnih ukrepov je treba upoštevati širše družbene, kulturne, ekonomske, pravne in politične dejavnike posamezne družbe. Predlagatelj v resoluciji izpostavlja nujnost izvajanja obstoječih in sprejemanja novih ukrepov na področju kršenja človekovih pravic in izpostavlja nujnost zbiranja vseh oblik verbalnega in fizičnega nasilja nad otroki, ženskami, nasilja v družini, medgeneracijskega in medvrstniškega nasilja, nasilja na javnih prireditvah. Republika Slovenija je tako na zakonodajnem področju sprejela Zakon o preprečevanju nasilja v družini in Akcijski načrt za preprečevanje nasilja v družini 2010–2011. Pristojno ministrstvo pa pripravlja nov strateški dokument, nacionalni program za preprečevanje nasilja v družini in nasilja nad ženskami za obdobje 2018–2024. Pomemben ukrep predstavlja tudi vključitev ozaveščanja o predmetni problematiki v primarne stopnje izobraževalnega procesa. Na področju gospodarstva in mednarodnega gospodarskega sodelovanja predlagatelj opozarja, da je administrativna razbremenitev in poenostavljanje postopkov ustanavljanja poslovnih subjektov in s tem zagotavljanje pravic svobodne gospodarske pobude posledično vplivalo tudi na zlorabe postopkov in ustanavljanje slamnatih podjetij, podjetij, ki poslujejo zgolj preko nabiralnika. Predvsem pa je poenostavitev zakonodaje posledično vplivala na kršenje delavskih pravic. Problemi nezakonitega bega kapitala in izmikanja plačilu davkov na različnih področjih in oblikah se merijo v milijardah, v svetovnem merilu, seveda. Na tem področju bo treba narediti več tudi v vlogi slovenskih poslancev v evropskih institucijah. Tudi tako bomo pripomogli, da se manj razvite države hitreje približujejo povprečju razvitosti. Tu zagotovo lahko pridobi tudi Slovenija. Predlagatelj rešitve vidi v hitrem odzivu na kršitve, ki je odvisen od prožnosti zakonodaje na eni strani, in v zadostnem številu strokovnega kadra ter odziva pristojnih uradov, ki bi ustrezno in zelo hitro sankcionirali kršitelje, na drugi strani. Predlagatelj opozarja na številne zlorabe zakonodaje na področju javnega naročanja, ki se pojavljajo pri izvedbi naročil večjih infrastrukturnih projektov državnega pomena. V resoluciji predstavljajo rešitev oblikovanje interdisciplinarne strokovne skupine, ki bi pregledala področno zakonodajo in pripravila sistemske rešitve ter dosledno upoštevala, da so zelena javna naročila obvezna. Poslanska skupina Liste Marjana Šarca meni, da je Vlada pripravila medresorski strateški dokument, ki na vsebinski in metodološki ravni sledi smernicam prepoznavanja in preprečevanja sodobnih oblik kriminalitet na nacionalni in mednarodni ravni. Kot takega ga bomo v poslanski skupini tudi podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavil poslanec Predrag Baković. Izvolite.
Še enkrat hvala za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! Smo del globalnega sveta in se tako kot drugje po svetu tudi v Sloveniji soočamo z različnimi nasilnimi in drugimi oblikami kaznivih ravnanj. Ne le s klasičnimi kaznivimi ravnanji, temveč tudi z novimi oblikami, ki so se razvile skupaj z globalnim družbenim napredkom in z razvojem informacijske tehnologije. Seveda so za nas izjemno pomembna in problematična predvsem tista kazniva ravnanja, ki gredo preko slovenskih meja in so povezana s preprodajo ljudi, orožja, drog in z gospodarskim kriminalom. Po begunskem valu iz leta 2015, po številnih terorističnih napadih po Evropi, po vračanju borcev iz Sirije oziroma Islamske države se je treba pravočasno ustrezno pripraviti tudi na morebitne poskuse radikalizacij, ekstremnega nasilja in terorizma, ki se lahko zgodi tudi pri nas ali nekje v naši bližini. Gre zgolj za to, da smo pripravljeni na morebitna takšna dejanja, in ne gre tukaj za neko strašenje prebivalstva. Besedilo Predloga resolucije o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje 2019–2023 je torej odziv na pretekla dejanja ter priprava ukrepov za potreben odziv države in vseh njenih resursov, da se različne oblike nasilja in kaznivih ravnanj prepreči oziroma zatre. Tako kot vsi doslej sprejeti strateški dokumenti je tudi ta resolucija namenjena skrbi za ohranjanje varnosti in varnostne kulture v družbi ter spodbujanju zavedanja, kako pomemben segment je varnost pri ohranjanju svobode, ki mora temeljiti na demokratičnih principih in uravnoteženem delovanju vseh, ki morejo in morajo kakorkoli vplivati na te dejavnike. Gre torej za neko kontinuirano nadaljevanje prizadevanja za ohranjanje že sprejetih zavez in standardov varnostne politike. Varnost ni samoumevna, zanjo si moramo prizadevati na vsakem koraku. Slovenija velja za varno in mirno državo. Visoka varnostna ocena države pomembno vpliva na njen gospodarski razvoj in tudi razvoj posameznika. Družba je uspešna in razvojno visoko motivirana, zato ne smemo dovoliti, da se parcialni interesi posameznika ali posameznih skupin sprevržejo v destabilizacijo varnostnega sistema Slovenije, kar posledično pomeni, da izgubljamo tudi na drugih področjih, ki državo delajo uspešno. Tako kot je bilo izpostavljeno na odboru, Socialni demokrati podpiramo to, da je področje varnosti v lokalni skupnosti na prvem mestu. Občanke in občani varnost v domačem kraju postavljamo na prvo mesto. Biti varen doma pomeni visoko bivalno kakovost. Spopadanje z različnimi vrstami nasilja, kot je medvrstniško nasilje, nasilje nad ženskami, nad starejšimi, nasilje nad otroki, nasilje na svetovnem spletu, je vsekakor še kako problematično in zato zelo pomembno. Taka dejanja je potrebno čim prej odkriti in jih z ustreznimi ukrepi preprečevati. Izpostavil bi tudi skrb za varovanje okolja in zdravja ljudi in s tem povezano odkrivanje okoljske kriminalitete, ki postaja sestavni del današnjega sveta. Socialni demokrati podpiramo predlagano in na odboru dopolnjeno resolucijo, ki bo z resursi uspešno in učinkovito izvajala politike preprečevanja in zatiranja kriminalitete, ob tem pa zagotavljala takšno družbeno okolje, ki ne bo le zmanjševalo kriminalitete in zagotavljalo varnosti na vseh področjih delovanja, temveč bo pripomoglo tudi k temu, da Slovenija ostane varna in mirna država. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke modernega centra bo predstavila poslanka Janja Sluga. Izvolite.
Varnost je eden izmed temeljnih pogojev za delovanje in razvoj naše družbe in naše države. Prepričani smo, da se učinkovitost države odraža tudi in predvsem v stopnji varnosti, ki jo ta s svojim nacionalnovarnostnim sistemom zagotavlja državljankam in državljanom. Slovenija z vsemi svojimi ukrepi zagotavlja visoko stopnjo varnosti. V vse bolj dinamičnem in kompleksnem varnostnem okolju moramo ohraniti položaj Slovenije kot ene izmed najbolj varnih držav na svetu. Dejstvo, da Slovenija spada med deset najvarnejših držav na svetu, dokazuje, da vsi subjekti nacionalnovarnostnega sistema Republike Slovenije zagotavljajo visoko stopnjo varnosti, hkrati pa se moramo zavedati tudi pomanjkljivosti, težav in izzivov, s katerimi se soočajo naši državni organi. Zavzemamo se za učinkovit in pravočasen odziv na različne varnostne grožnje, med drugim tudi na področju kriminalitete, kar zahteva krepitev lastnih, človeških in infrastrukturnih zmogljivosti ter celovit pristop in sodelovanje vseh deležnikov v družbi. Kljub visoki stopnji varnosti Slovenijo ogrožajo različne oblike kriminalitete, ki povzročajo škodo žrtvam in družbi kot celoti. Statistični podatki kažejo, da je bilo med letoma 2013 in 2018 storjenih več kot 440 tisoč kaznivih dejanj, v povprečju 74 tisoč kaznivih dejanj na leto. Finančno ovrednotena škoda, ki jo v državi povzroča gospodarska kriminaliteta, je velika, saj je v zadnjih petih letih znašala skupno 3,3 milijarde evrov in je obsegala 89 % vse zaznane materialne škode, ki jo je Sloveniji povzročila kriminaliteta. V bližnji preteklosti so številni tovrstni varnostno problematični dogodki vplivali na to, da so se še države Evropske unije začele vse bolj intenzivno ukvarjati z varnostnimi vprašanji ter se na tovrstna kriminalna in druga za državo in državljane nevarna dejanja tudi ustrezno odzivati in primerno ukrepati. Eden od ukrepov Republike Slovenije je priprava predlagane resolucije o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete za obdobje od 2019 do 2023, ki predvideva delovanje na več področjih. Med drugim na področju hudih in organiziranih oblik kriminalitete, gospodarskega kriminala in korupcije, sovražnega govora, varnosti v lokalnih skupnostih, ogrožanja javnega zdravja, informacijske varnosti ter na področju radikalizacije ekstremnega nasilja in terorizma. V naši regiji sta skrb vzbujajoča zlasti versko podprt terorizem in nasilni ekstremizem. Terorizem Slovenije trenutno ne ogroža neposredno, ni pa mogoče izključiti morebitnih terorističnih aktivnosti, predvsem na tuja predstavništva pri nas. Zato je nujno terorizem obravnavati celovito, načrtno in sistemsko urejeno. V okviru tega podpiramo pripravo in sprejetje prve nacionalne strategije za preprečevanje terorizma, poleg tega pa tudi okrepljeno operativno sodelovanje slovenskih protiterorističnih enot z enotami držav Evropske unije in Zahodnega Balkana ter s predstavniki Evropske in mednarodne policijske agencije Europol in Interpol. Na področju javnega spodbujanja sovraštva in nestrpnosti ter sovražnega govora pa upamo, da bo čim prej prišlo do sprejetja akcijskega načrta, ki bo celovito urejal problematiko omejevanja sovražnega govora na sistemski ravni. V okviru tega si bomo prizadevali za ničelno toleranco do vsakršne nestrpne, ksenofobne in diskriminatorne javne retorike in sovražnega govora predvsem in tudi s strani politike oziroma politikov. Menimo, da je v okviru resolucije potrebno posebno pozornost nameniti poglavju preventivnih aktivnosti na področju kriminalitete, ki morda niso takoj vidne, imajo pa dolgoročne pozitivne učinke. Kriminalna prevencija sicer obsega zagotavljanje kakovosti življenja, socialne in zdravstvene varnosti in izobraževalnega sistema ter zaščito in pomoč tveganim skupinam in programe vključevanja marginalnih družbenih skupin v družbo. Da pa bi bili pri tem še bolj uspešni, smo prepričani, da bi bilo treba preventivne aktivnost vključiti v najrazličnejše družbene dejavnike, od lokalne do državne ravni, zasebnega sektorja in civilne družbe. Verjamemo, da bomo s pripravljeno resolucijo na podlagi predlaganih ukrepov, ki so zapisani v njej, odpravili prepoznane aktivnosti na tem področju ter dosegli takšno družbeno stanje, ki bo dolgoročno vplivalo na zmanjšanje kriminalitete ter zagotavljalo varnost in bivanje v okolju, v katerem se bodo naše državljanke in državljani počutili varne. Zato bomo predlog resolucije v Poslanski skupini SMC soglasno podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati bo predstavila poslanka Iva Dimic. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik Državnega zbora, kolegice in kolegi! Programski akt je praktično resolucija. Ko govorimo o resoluciji, mislim, da je prav, da se tudi bolj s poljudno besedo pove, da je to nek dogovor, neka zaveza, ki pa dejansko – ta, ki jo imamo danes pred sabo – ne vsebuje pravno zavezujočih norm. Zato je, kljub temu da se po podatkih zmanjšujejo kriminalna dejanja v Sloveniji, treba kriminal dosledno zatirati. V Novi Sloveniji resolucije ne bomo podprli, zato ker v določenih delih ne zajema ravno nekih zavezujočih norm, ki bi vendarle izkoreninile tisti kriminal, ki je dejansko najbolj nakopal ali najbolj prizadel Slovence, in to je gospodarski kriminal. Bankirji in vsi tisti, ki so kopali bančno luknjo, še danes ne sedijo za zapahi in ne odgovarjajo. Zakon o odvzemu premoženja nezakonitega izvora se praktično v Sloveniji ne more izvajati in se ne izvaja. In se mi zdi, da je sprejemanje resolucije, kjer ni nekih zavezujočih dejanj, zgolj neka mrtva črka na papirju. Nastrada mali človek, ki je izgubil službo, in potem mora še krpati bančno luknjo in vse tiste lumpe, ki so dejansko okradli državo. Sama tudi ne morem podpreti resolucije, ker je bil dejansko v poglavju 6.2.4.9, to je Strategija/program – priprava nove resolucije o nacionalnem programu za preprečevanje nasilja v družini in nasilja nad ženskami, napisan rok za izvedbo 31. junij 2019. Kakor jaz vem, ima junij samo 30 dni, kajne? In to je tik pred zdajci. Mi v Sloveniji imamo nasilja nad ženskami in nasilja v družini preveč, in da se tako neodgovorno zapiše to v resolucijo, mislim, da kaže na to, kako resen je ta akt.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek bo predstavila poslanka Maša Kociper. Izvolite.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Glede na precej nepredvidljive varnostne razmere po Evropi in po svetu je resolucija o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete temeljnega pomena za ohranjanje varnosti v naši državi. Gre za strateški dokument, ki daje usmeritve za delovanje posameznih organov na tem področju. Poglavitni namen dokumenta, ki je danes pred nami, je seveda oblikovanje politike, ki bo omogočala učinkovito preprečevanje in zatiranje kriminalitete. Pri tem so zelo pomembne zlasti preventivne aktivnosti. Slovenija velja za eno izmed bolj varnih držav in prizadevati si moramo, da takšna tudi ostane. Zato je pomembno, da smo kot država aktivni pri postavljanju dolgoročnih ciljev na tem področju in na področju širše od tega. Seveda pa moramo biti poleg tega sposobni zastavljene cilje udejanjiti tudi v praksi. Resolucija je razdeljena na devet poglavij oziroma področij, znotraj katerih je oblikovanih 45 posameznih strategij. Velik vpliv na varnost ima sam socialni položaj državljank in državljanov. Preventiva in ustrezni status na področju socialnega in tudi zdravstvenega varstva je za državo izrednega pomena pri odpravljanju ključnih vzrokov za nastanek in razvoj kriminalitete. Zato si bomo v stranki SAB tako kot do sedaj še naprej prizadevali za ureditev položaja najšibkejših skupin, zlasti upokojencev, pa tudi reševanja problemov na področju zdravstva. Pri preventivnih aktivnostih za zagotavljanje varnosti je pomembno predvsem sodelovanje. Zavedamo se, da je treba partnersko sodelovanje okrepiti že na ravni lokalnih skupnosti, zato podpiramo v resoluciji navedene ukrepe, ki predvidevajo ugotavljanje problemov in iskanje rešitev, posebej pa pozdravljamo rešitve v smeri večje vidnosti in sodelovanja policistov znotraj posameznih lokalnih skupnosti. Vsekakor bo treba okrepiti tudi pristop pri preprečevanju in pregonu sovražnega govora. O tem v naši stranki velikokrat govorimo. Že zgodovina nas je naučila, da ima lahko javno spodbujanje sovraštva, nasilja in nestrpnosti do posameznikov in posameznih skupin katastrofalne posledice. Kot vedno znova poudarim, sovražni govor vse bolj prodira v vse pore naše družbe, in kot je znano, je bila pred vsakim nasiljem najprej sovražna beseda. Temu se moramo tudi kot država odločno zoperstaviti. V resoluciji so predstavljene nekatere dejavnosti za zmanjšanje javnega spodbujanja sovraštva, izpostavljeno pa je tudi preučevanje predpisov na področju odkrivanja in pregona z namenom priprave morebitno spremenjenih zakonskih določb. Zlasti se mora na tem področju okrepiti dejavnost organov pregona, še posebej pa mora svojo dosedanjo prakso spremeniti državno tožilstvo. Želimo si tudi, da bi bili organi pregona bolj učinkoviti pri pregonu gospodarskega in finančnega kriminala. Ne nazadnje ima to znaten vpliv tudi na zaupanje prebivalstva, slovensko pravosodje in organe pregona ter posledično tudi na zaupanje v samo pravno državo. V naši poslanski skupini nadalje pozdravljamo tudi ustanovitev medresorske delovne skupine, ki bo skrbela za koordinacijo in nadzorovala izvajanje resolucije. Ko takole prebiramo tole resolucijo, vse zveni lepo in prav, ampak kot rečeno, važni bodo konkretni ukrepi, in upamo, da bo skupina imela konkretne, praktične učinke prav pri tem. Poudarim naj še, da nas veseli dejstvo, da so po navedbah ministrstva pri pripravi resolucije sodelovali vsi odgovorni resorji, saj so tako vsi elementi zagotavljanja varnosti lepo vključeni. V poslanski skupini bomo Predlog resolucije o nacionalnem programu preprečevanja in zatiranja kriminalitete soglasno podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije bo predstavil poslanec Robert Polnar. Izvolite.
Spoštovani gospod podpredsednik Državnega zbora, gospe poslanke, gospodje poslanci! Značaj resolucije kot javne izjave o pomembnem družbenem vprašanju se izkazuje v dveh temeljnih smotrih. Prvi predstavlja učinkovito oblikovanje politik preprečevanja in zatiranja kriminalitete, drugi pa njihovo uspešno izvajanje. Posledica vseh dejavnosti naj bi bilo družbeno okolje, ki bo dolgoročno vplivalo na zmanjšanje kriminalitete, poenostavljeno povedano, Slovenija naj postane prostor, v katerem se vsake sorte kriminalci ne bodo počutili varno in brezskrbno. Nacionalni program preprečevanja in zatiranja kriminalitete sprejemamo za obdobje 2019–2023. Dokument ni nekaj izvirnega, podobne, z natančno analiziranim obstoječim stanjem in predlogi ukrepov za naprej smo že videli. Tudi tokrat ni drugače. Izvajanje nalog in doseganje ciljev iz resolucije bo odločilno odvisno od zagotavljanja treh vrst virov, kadrovskih, materialno-tehničnih in finančnih. Morebitni uspehi bodo rezultat pozornosti, ki jo država namenja temu področju, in to je bistveno – pozornost, ki jo država namenja temu področju. Za proračunsko leto 2019 je za temeljno kriminalistično dejavnost namenjenih 7,5 milijona evrov, v letu 2018 je bilo namenjenih 9,8 milijona, leta 2017 pa je bilo realiziranih 8,5 milijona evrov. Finančni vložek države v kriminalistično dejavnost se torej objektivno zmanjšuje, in ne le to, odhodkovna postavka v rebalansu 2019 je ena od zelo redkih, ki so nižje glede na realizacijo v letu poprej. Podobno nazoren je podatek o pokritosti sistemizacije delovnih mest v Policiji za leto 2019. Število zasedenih delovnih mest je od dovoljenega števila zaposlitev nižje za tisoč 205. Drugače povedano, toliko policistov primanjkuje. Če torej resolucijo in njene cilje ocenjujemo z zornega kota trenutno razpoložljivih človeških in finančnih virov, potem je na dlani, da ne bo uresničena. Področja preprečevanja in zatiranja kriminalitete so razdeljena na devet področij, od varnosti v lokalnih skupnostih pa do organiziranih oblik kriminalitete. Prepričljiv dokaz o tem, kako se slovenska država spoprijema s kriminalci na svojem ozemlju, dajejo podatki Policije o številu obravnavanih kaznivih dejanj. Leta 2013 jih je bilo 93 tisoč 800, leta 2017 pa 58 tisoč in še nekaj. Izrazito zmanjšanje števila obravnavanih kaznivih dejanj je zaznati v letu 2015 kot posledico množičnega angažiranja policistov in kriminalistov pri razreševanju migrantske krize. Preiskanost kaznivih dejanj se je gibala od 47 do 52 %, delež preiskanih kaznivih dejanj in delež kaznivih dejanj, ki jih je Policija odkrila z lastno dejavnostjo, pa sta se do leta 2015 povečevala, potem pa kljub zmanjšanju obsega obravnavane kriminalitete ponovno upadla. Med ključnimi prioritetami, ki jih Policija izpostavlja pri svojem delu, je bančna kriminaliteta, posebno skrb pa namenja odkrivanju in preiskovanju kaznivih dejanj s področja korupcije in gospodarske kriminalitete. Pri tem je tako silovito uspešna, da je leta 2013 obravnavala 16 tisoč 300 tovrstnih kaznivih dejanj, leta 2017 pa 8 tisoč 900, kar je za 46 % manj. Najbolj se posveča kaznivim dejanjem v škodo bank, iz predloženega gradiva pa ni zaznati, da bi se kaj posebej posvečala kaznivim dejanjem, s katerimi so banke povzročile škodo državi in državljanom. Gospe in gospodje, besedilo resolucije je v precejšnjem neskladju z opisano stvarnostjo, čeprav je napisano dobronamerno in se lepo sliši. Poslanci Poslanske skupine Desus smo prepričani, da razumni optimizem ne moti, je pa pri tem treba imeti mero. Policija je kontrolni mehanizem države, nacionalni program preprečevanja in zatiranja kriminalitete pa je priložnost za javno spoznanje, da bo država za bolj proti kriminalu morala popolnoma redefinirati svoje običajne načine ravnanja in predvsem povečati denarne vložke. Pa to ne v oddaljeni prihodnosti, marveč že v proračunih za leti 2020 in 2021. V luči tako zamišljene perspektive bomo poslanci Poslanske skupine Desus predlog resolucije podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil poslanec Dušan Šiško. Izvolite.
Spoštovani podpredsednik, spoštovani minister, kolegice in kolegi! V Slovenski nacionalni stranki resolucije ne bomo podprli, saj gre za razglašeno kriminalitetno politično usmeritev naše države. Predlog je zelo slab. Naj vam citiram enega izmed stavkov, ki je zapisan, in sicer: »Čez območje republike Slovenije in na njenem ozemlju so prisotna predvsem albansko govoreča in zahodnobalkanska kriminalna omrežja, ki za nemoteno izvajanje kriminalnih aktivnosti močno izkoriščajo povezave, vzpostavljene v nekdanji skupni državi«. Naj izpostavim konkretno področje radikalizacije in terorizma. Ali imamo protiteroristični center? Nimamo ga. Ve se, da ga ne potrebujemo, ampak obravnavna resolucija tudi o tem ne govori. Balkanska pot je po številu ilegalnih migrantov, ki jo prečkajo, poleg srednje sredozemske poti najbolj obremenjena vstopna smer proti EU. Mednarodni tokovi ilegalnih migracij tako potekajo čez ozemlje Republike Slovenije, pri tem pa je najbolj izpostavljena slovensko-hrvaška šengenska meja, čez katero organizirane kriminalne skupine tihotapijo ilegalne migrante v notranjost države in naprej čez notranje meje v sosednje države članice EU. So pa teroristi šli čez ozemlje naše države in so bili obsojeni v drugih državah, na primer Republiki Italiji. Po drugi strani pa imamo težave tako v Velenju, Šoštanju, Slovenski Bistrici, seveda tudi v mojem Krškem in še kje, kjer poteka albanizacija teh mest, saj zahtevajo v vrtcih, v osnovnih šolah, da imajo prevajalca učitelja, ki bo govoril albansko. Kam smo prišli? Vprašajte ljudi na terenu, če se počutijo varne. Zagotovo ne. Stanje na terenu pa priča o tem, da imamo premalo policistov, ki so preslabo opremljeni oziroma uporabljajo zastarelo opremo in niso kos največjim pojavnim oblikam kriminalitete, rezultat česar pa je neučinkovitost. Policistom je potrebno nujno povečati njihova pooblastila. Problem je tudi v neučinkovitosti komunikacij, koordinacij in sodelovanju vseh na nacionalni ravni pristojnih deležnikov. Po podatkih Policije je na letni ravni v povprečju storjenih 74 tisoč kaznivih dejanj, ta podatek pa ni točen, ker ne daje natančne podobe o resničnem dogajanju, kjer ostane določeno število storjenih dejanj neodkritih, neznanih in neraziskanih. Že navedeno število pa je po našem mnenju previsoko. V Slovenski nacionalni stranki se tako zavzemamo za dekriminalizacijo marihuane, kar poznajo tudi v drugih evropskih državah. Slednje bi pomenilo pravo smer kriminalitetne politike. Naslednje področje je organizirana kriminaliteta. Ponovno gre za pasivnost naših organov, saj morajo slednji pri svojem delu upoštevati pretekle zanič resolucije. Glavni motiv organiziranega kriminala je finančna korist, zato storilce tovrstnih kaznivih dejanj najbolj prizadene, če se jim odvzame protipravno pridobljena premoženjska korist. Ker gre za pojav organizirane kriminalitete, ki je, kot že omenjeno, dejavna na mednarodni ravni, je nujno potreben urad za odvzem premoženjske koristi, ki bi med drugim tudi sodeloval na mednarodni ravni. Naša država je dolžna vzpostaviti tak urad, ki bi bil pristojen za sledenje in identifikacijo premoženjske koristi z namenom, da se to premoženje učinkovito identificira, sledi ter da o tem poteka čim hitrejša izmenjava podatkov z ostalimi državami. Pa spet nič. Tak urad bi morali ustanoviti že davno in bi moral sedaj biti polno delujoč. Ne pa da so v resoluciji predlagani roki, ki določajo izvedbo pravnih podlag zanj. Ti roki pa se bodo tako ali tako podaljšali. Obstoječa kriminalitetna politika je slaba, ker ne ubira pravnih potez, v zvezi s katerih sredstvi se najsmotrneje rešuje aktualna in prednostna vprašanja, saj ne sledi stopnji družbene, materialne in duhovne razvitost, stanju kulture, običaju in drugih posebnosti v trenutnih okoliščinah. V Slovenski nacionalni stranki takšnega predloga res ne bomo podprli. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil poslanec Žan Mahnič. Izvolite.
Hvala, podpredsednik. Kolegice, kolegi! V Slovenski demokratski stranki resolucije ne bomo podprli. Ne bomo je podprli iz številnih razlogov, ki so bili že našteti tako s strani SNS kot NSi. Sam menim, da je to še ena izmed mrtvih črk na papirju. Oziroma tukaj je veliko mrtvih črk na papirju. Vemo, da smo sploh Slovenci eksperti v pisanju resolucij, strategij, na koncu pa ni nobenega izvedbenega načrta, nobenega izvedbenega akta. Kljub temu sicer, da tukaj najdemo kakšen konkretno zapisan datum. Ni zavez, kaj se bo izboljšalo, ni načrtov, kako zadeve narediti. Za vlado, ki sklicuje seje Sveta za nacionalno varnost takrat, ko se baje izvajajo pritiski na eno od medijskih hiš, ne skliče pa takrat, ko pride do ugrabitve državljana, ko imamo kaos na meji, se lahko upravičeno vprašamo, kakšna je takšna vlada oziroma kako se takšna vlada sploh zaveda nacionalne varnosti. Prav tukaj se, kot da bi se zanalašč izogibali migracijam in tudi nekim resnejšim in konkretnejšim ukrepom – kaj boste naredili za zavarovanje meje? Pozdravljamo sicer aktivnosti in zaveze, ki jih nameravate narediti oziroma izboljšati na področju nasilja, predvsem v družinah, in boja proti prepovedanim drogam, ampak ne vem, kaj bodo imeli ženske in otroci od nove resolucije o preprečevanju nasilja v družini in nasilja nad ženskami, kajti ko gre za nasilje v družinah, nad ženskami, nad otroki, je potrebno reagirati in izvajati neke preventivne akcije, ne pa pisati resolucij. Kar se tiče korupcije in zaščite javnih sredstev, prav tako ugotavljamo, da v tej resoluciji ne daste nič konkretnega na temo bančnega kriminala. Leta in leta so že poročila, konkretna imena, konkretni priimki tistih, ki so odgovorni za bančno luknjo, tistih, ki so odgovorni, da je bilo več kot 5 milijard evrov ukradenih Slovenkam in Slovencem. Dvakrat. Prvič, ko so ukradli, drugič, ko smo to z državnim denarjem nazaj sanirali. V posmeh vsem tem vi imenujete enega od glavnih zagovornikov mafije, to je Harija Furlana, za vrhovnega državnega tožilca. Tisti, ki govori o korupciji, tisti, ki govori, kako je potrebno preprečevati korupcijo, kako je potrebo raziskovati kriminalna dejanja, Harija Furlana ne bi niti spustil v kakršenkoli preiskovalni organ. Ne kot tajnika ne kot sodelavca, kaj šele kot vrhovnega državnega tožilca. Ampak vi to delate in s tem dajete jasen signal, da je korupcija v Sloveniji dobrodošla, da je korupcija v Sloveniji zaželena in da korupcije v Sloveniji vi ne preganjate. Tukaj ste napisali: ureditev javnega naročanja v javnem zdravstvu z vključitvijo njegove centralizacije. To ne bo prineslo nižjih cen, to ne bo prineslo transparentnosti in večje legitimnosti in tudi legalnosti. Kajti s tem je že poskušala ministrica za zdravje Milojka Kolar Celarc in videlo se je, da zadeva ne deluje tako, kot bi si želeli, oziroma tako, kot bi morala. Pozdravljamo po eni strani tudi to, da ste dali noter določene stvari, kar se tiče informacijske varnosti, ki prav tako postaja problematična. Slovenija je ena izmed najmanj kibernetsko zaščitenih držav znotraj zavezništva zveze Nato, tako da vzpostavitev nacionalnega sistema informacijske varnosti, ko imajo že vsi te sisteme, protikibernetske enote in tako naprej ustanovljene, je res za časom. Izboljšanje ravni informacijske kibernetske varnosti v gospodarstvu in varnost države v kibernetskem prostoru – mi smo na to temo že opravili neko sejo Odbora za obrambo, ampak še vedno čakamo, da bo pripravljeno poročilo oziroma da bomo lahko o tem govorili naprej. Predvsem pa pogrešamo tukaj notri, kot sem že dejal, naslavljanje boja proti korupciji v bančništvu, v zdravstvu in ne nazadnje tudi v pravosodju. Glede na resolucijo, ki ste jo napisali, bodo tipi a la Hari Furlan še vedno harali, dobesedno, po slovenskem bančništvu in ščitili tiste kriminalce, ki bi morali že zdavnaj sedeti v zaporih in že zdavnaj vrniti vse premoženje, vključno s tistim, ki so ga za birmo dobili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu resolucije niso bili vloženi, bomo odločanje o predlogu resolucije v skladu s časovnim potekom seje zbora opravili jutri, 20. junija 2019, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 12. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O ORGANIZACIJI IN FINANCIRANJU VZGOJE IN IZOBRAŽEVANJA. Predlog zakona je v obravnavo Državnemu zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 43 poslank in poslancev s prvopodpisanim Branetom Golubovićem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Za dopolnilno obrazložitev predloga zakona dajem besedo predstavniku Vlade ministru za izobraževanje, znanost in šport dr. Jerneju Pikalu. Izvolite.
Spoštovane gospe in gospodje, podpredsednik, poslanke in poslanci! Z novelo Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja je Vlada Republike Slovenije določila besedilo, s katerim dosledno uresničuje odločbo Ustavnega sodišča na način, da določamo 100-odstotno financiranje obveznega programa v zasebnih šolah. Slovenija je skupnost, v kateri smo se skupaj skozi našo ustavo ter zakone odločili, da bomo tudi z izobraževanjem ustvarjali boljše življenje za vsakogar. Skupnost, ki ustvarja boljše pogoje za tako življenje, je pravična in solidarna. Je tudi skupnost, ki vsem zagotavlja enake možnosti, zato da razvije svoje talente do maksimuma njegovih ali njenih sposobnosti. In javno šolstvo je naše ključno orodje za zagotavljanje enakih možnosti za vse, da je vsakomur v naši skupnosti dana možnost, da uresniči svoje talente, če vanje le vloži voljo, znanje, delo, ustvarjalnost in tako naprej. Kako bomo postavili prihodnje šolstvo, je pravzaprav ključno razvojno vprašanje te države. Je vprašanje, kako bodo prihodnje generacije pripravljene na prihodnost. In le družba, ki da kaj nase, bo svoje generacije pripravila tako, da bodo znale tudi v prihodnosti kar najboljše delovati in bodo pripravljene na vse tiste spremembe, ki jih prihodnost tudi prinaša. Osnova take družbe, ki je pripravljena na prihodnost, je enakopraven ter seveda enak dostop do kakovostnega znanja, veščin in kompetenc. To velja za vse otroke in velja za vse ljudi. Že sedaj je naše javno šolstvo oziroma šolstvo na splošno med najboljšimi na svetu. Nimamo veliko drugih danosti, ampak to je ena od teh, ki jih imamo, in jo seveda z veseljem uresničujemo z vidika prihodnosti te države. Pred nami kot družbo so, jasno, veliki izzivi, in zato moramo gledati, da bomo vse prihajajoče generacije opremili z vsemi tistimi znanji, veščinami in kompetencami, da bodo znale sprejemati in se soočati s prihodnostjo. In seveda, da bi ohranili enake možnosti dostopa do znanja za vse, smo predlagali novelo zakona, s katero izenačujemo obseg financiranja obveznega programa javnih in zasebnih šol, ki izvajajo javnoveljavne programe. Natančneje kot do sedaj določamo tudi pogoje za financiranje zasebnih šol, kajti ob kakovostni javni šoli želimo tudi kakovostno zasebno šolo, kajti kakovostna zasebna šola je dobrodošla obogatitev našega šolskega prostora, še posebej zaradi razvijanja novih in alternativnih pedagoških praks in pristopov. Tudi po mednarodnem pravu je Slovenija dolžna omogočiti razvoj takšnih oblik izobraževanja. S standardom 100-odstotnega financiranja obveznega programa v zasebnih osnovnih šolah se ta možnost razvija z visokim standardom. Vendar nikjer v Evropi ni tako, da zasebne šole ne bi izpolnjevale določenih standardov. V novem predlogu zakona želimo zadevo postaviti tako, da bosta najmanj dva oddelka tista prvega razreda, ki zagotavljata standard, kajti ne želimo, da bi prihajalo do getoizacij, ne želimo, da prihaja do socialne izključenosti, želimo socializacijo. Potem določamo tudi to, da bo vsaj 80 % zaposlenih moralo biti zaposlenih za polni delovni čas. Ne želimo prekarizacije. Predvsem pa sedaj na koncu želim poudariti, da je pravica do izbire pomembna in pravica do izbire šolanja za vsakega otroka mora biti, ni pa seveda pravica do izbire enaka pravici financiranja, in tako je povsod po Evropi. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod minister. Prehajamo na predstavitve stališč poslanskih skupin. Kot prvi dobi besedo mag. Marko Koprivc, da predstavi stališče Poslanske skupine SD. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednica. Spoštovani minister, spoštovane predstavnice ministrstva, spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Javno šolstvo je v Sloveniji eno izmed najbolj kvalitetnih in dostopnih v svetu. To je dejstvo in to kažejo tudi mednarodne raziskave. Vsak otrok v Sloveniji ima pravico do brezplačnega izobraževanja, in to pravico otroka ne glede na to, ali prihaja iz socialno šibkejše ali iz bogate družine, mu omogoča ravno javno šolstvo. Vsi starši lahko vpišejo svoje otroke v javne šole kjerkoli po Sloveniji. Ali jih lahko tudi v zasebne? Odgovor je seveda ne. Zato je potrebno javno šolstvo zaščititi v največji možni meri. Socialni demokrati smo zato zelo zadovoljni, da je Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport uspelo pripraviti predlog, ki na eni strani uživa podporo Vlade, hkrati sledi tako odločbi Ustavnega sodišča iz leta 2014 kot tudi nameri ohranjanja in zaščite javnega šolstva v Sloveniji. Vendar Socialni demokrati poudarjamo, da s tem predlogom sprememb zakona ne rušimo oziroma kakorkoli omejujemo ustanavljanja zasebnih šol, pač pa določamo le pogoje financiranja zasebnih šol iz javnih sredstev. Ustanavljanje zasebnih šol je v Sloveniji namreč svobodno. Prav tako pa se Socialni demokrati zavedamo, da so tudi zasebne šole pomemben doprinos osnovnošolskega izobraževanja v Sloveniji. S predlagano novelo se uresničuje odločba Ustavnega sodišča iz leta 2014, ki izenačuje do sedaj različen obseg financiranja obveznega dela javnoveljavnih programov osnovnošolskega izobraževanja v javnih in zasebnih šolah. Ustava Republike Slovenije namreč v 57. členu določa, da je osnovnošolsko izobraževanje v Sloveniji obvezno in se financira iz javnih sredstev. Gre za pravico otrok do brezplačnega obiskovanja obveznega javnoveljavnega programa osnovnošolskega izobraževanja ne glede na to, ali se izobražujejo v javnih osnovnih šolah ali v zasebnih osnovnih šolah. Ustava torej zahteva, da se javno financira tisti obvezni minimum osnovne šole, ki je enotno določen po vsebini. Glede na nekatere očitke v javnosti glede ustavne spornosti novega predloga je potrebno poudariti, da je Ustavno sodišče v svoji odločbi iz leta 2014 presojalo le ustavno skladnost prvega stavka drugega odstavka 86. člena ZOFVI, ki se nanaša na obvezni javnoveljavni program osnovnošolskega izobraževanja. Kaj obsega obvezni javnoveljavni program, pa določa Zakon o osnovni šoli. Program osnovnošolskega izobraževanja obsega obvezni in razširjeni program. Obvezni program obsega obvezne predmete, izbirne predmete in ure oddelčne skupnosti. Del obveznega programa osnovne šole pa so tudi dnevi dejavnosti. Torej, Ustavno sodišče zakonske določbe ni presojalo v delu, ki se nanaša na razširjeni javnoveljavni program osnovnošolskega izobraževanja, kamor spadata recimo dopolnilni in dodatni pouk, v katerega se vključujejo učenci prostovoljno. Zato je Zakonodajno-pravna služba v svojem mnenju z dne 2. 11. 2018 navedla, da zahteve nekaterih, da je ustavno odločbo mogoče izvršiti le s polnim financiranjem tudi razširjenega programa v zasebnih osnovnih šolah, niso utemeljene. Poleg uresničitve ustavne odločbe iz leta 2014, da se obvezni javnoveljavni program v zasebnih šolah financira 100-odstotno, pa predlog sprememb zakona predvideva tudi nekatere druge rešitve. Pomemben vidik predlaganih sprememb predstavlja varovanje mreže javnih osnovnih šol. Predlagana novela tako določa, da se lahko v primeru, ko bi bilo zaradi premajhnega obsega sredstev v državnem proračunu, namenjenega za izobraževanje, ogroženo financiranje javne mreže šol, zasebnim šolam zmanjša financiranje. Dolžnost države namreč ni samo financiranje javnoveljavnih programov, tudi tistih s pridobljeno javno veljavnostjo, pač pa tudi in predvsem zagotavljanje dostopne javne mreže za vse otroke. Prav tako se v predlogu sprememb zakona določajo natančnejši pogoji, ki jih morajo izpolnjevati zasebne šole, da se lahko financirajo iz javnih sredstev. Predlog sprememb zakona bolj jasno ločuje med programi, ki so javno veljavni, in tistimi, ki so pridobili javno veljavnost. Predlog sprememb zakona določa tudi dodatni pogoj, kdaj program pridobi javno veljavnost. Predlagana novela za zasebne šole uvaja tudi obvezno evalvacijo izvajanja programa namesto dosedanjega uvajanja s poskusom na način, kot to velja za javne šole. Predlog sprememb zakona prinaša tudi spremembo dosedanjega poimenovanja pomočnik vzgojitelja v vzgojitelja predšolskih otrok. Še enkrat poudarjamo, s predlaganimi spremembami končno uresničujemo ustavno odločbo iz leta 2014, ščitimo javno šolstvo in določamo pogoje za financiranje izobraževalnih programov zasebnih šol. Otroci so naše največje bogastvo, zato moramo v prvi vrsti zagotoviti, da bodo čisto vsi, od prvega do zadnjega, imeli možnost kvalitetne javne osnovne šole, da si zagotovijo karseda najboljše možnosti za svojo prihodnost. Socialni demokrati bomo predlog sprememb zakona podprli kot primernega za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo mag. Branislav Rajić, ki bo predstavil stališče Poslanske skupine SMC. Izvolite.
Hvala, gospa podpredsednica. Spoštovani zagovorniki javnega in zasebnega šolstva, danes imamo pred seboj predlog zakona, ki podpira prvovrstna pravna, politična pa tudi ideološka vprašanja. Predlog je seveda pričakovan. Ministru dr. Pikalu je bilo to naloženo ob prevzemu resorja in tu smo danes. Ustavno sodišče je leta 2014 sprejelo odločitev, zaradi katere že pet let skušamo spremeniti krovni zakon na področju vzgoje in izobraževanja. Osnovno izhodišče, ki ga v Stranki modernega centra zagovarjamo od odločitve Ustavnega sodišča, je, da je zasebna pobuda v duhu svobodnega izobraževanja dobrodošla obogatitev šolskega prostora, nikakor pa ne more nadomestiti ali krniti kvalitetnega javnega šolstva in njegove javne mreže. Izhajajoč iz tega, smo v preteklem mandatu ponudili rešitve, ki so implementirale odločbo Ustavnega sodišča in izboljšale pravno osnovo za nadaljnji razvoj tako javnega kot zasebnega šolstva. Osredotočili smo se na oblikovanje takšnih zakonskih pogojev, ki bi uravnavali razmerje med javnimi in zasebnimi šolami, predvsem pa bi izobraževalni proces zaščitili pred ideološkimi, elitističnimi in ostalimi zlorabami. Kajti pluralnost izbire šolskih programov v Sloveniji je znak visoke razvitosti naše družbe, ki staršem daje možnost, da lahko izberejo takšen način izobraževanja, za katerega mislijo, da je najprimernejši za njihove otroke. Država mora v vseh primerih imeti jasno vlogo nadzora nad izvajalci izobraževalnih programov, predvsem pa mora zagotavljati enako visoko kakovost in financiranje obveznih šolskih programov. Vsebinske razprave o rešitvah, ki smo jih predlagali v SMC, so bile potisnjene v ozadje. Ideološke preokupacije in gneča za pripenjanje lovorik pred volitvami so bile prehude, da bi se etablirane stranke zavedale pomembnosti takratne priložnosti, kljub temu pa je Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora jasno potrdila, da je SMC vladna takratna novela uresničevala odločbo Ustavnega sodišča. Do aktualnega predloga se Zakonodajno-pravna služba še ni opredelila, a ravno ta s svojimi mnenji pomembno prispeva k iskanju in preverbi ustavno skladne rešitve. Parlamentarni spomin nam namreč ne dopušča spregledati ideoloških in za nameček še politično veščih izigravanj, ki niso nikomur prinesla nič dobrega. Denimo še do lani je bila za predlagatelja in stranko SD nesprejemljiva kakršnakoli izenačitev financiranja obveznega dela programa zasebnih šol, z izenačitvijo financiranja obveznega dela programa se je takrat po njihovem namreč rušil koncept javnega šolstva in celo napredka Slovenije. Edina pravilna rešitev je bila sprememba ustave, o kateri danes nihče več ne govori. V SMC nas sicer ta sprememba v načinu razmišljanja veseli kljub rahlo zaznavnim meglicam sprenevedanja. Nekatere rešitve, ki so predlagane v okviru današnje novele, predstavljajo korak v pravo smer in so pravzaprav povzete že iz zakona, ki ga je pripravila naša, SMC, bivša ministrica za izobraževanje. Tu govorimo o jasnejši razmejitvi javnoveljavnih programov od programov, ki so pridobili javno veljavnost in jih izvajajo zasebne šole, o omejitvi zaračunavanja šolnin za tisti del programa, ki bo v celoti financiran iz javnih sredstev, o enakih vpisnih pogojih, o jasnejši programski raznolikosti programov zasebnih šol v postopku pridobivanja javne veljavnosti ter o spremljanju izvajanja programov zasebnih šol in možnosti izbrisa zasebnih izvajalcev iz razvida. Vse to so varovalke, ki jih naš izobraževalni prostor nujno potrebuje, če želimo omogočiti sobivanje in nadaljnji razvoj obeh polov izobraževanja v naši državi, javnega in zasebnega. Opozarjamo pa, da nikakor ne velja preslišati opozoril, da bodo z novo formulo financiranja starši otrok, ki obiskujejo zasebne šole, morali plačevati več, kot so plačevali do sedaj. To po naši oceni ni v duhu odločbe Ustavnega sodišča. Ko gre za skladnost z načelom poštenosti in pravičnosti, sprašujemo, ali bodo na primer otroci s posebnimi potrebami, ki obiskujejo zasebne šole, prikrajšani za financiranje dodatnega pouka, ki bi jim olajšal uspešno dokončanje šolanja in pridobitev izobrazbe. Skepso izražamo do pogoja, da bodo zasebne šole, v kolikor bodo želele biti financirane iz javnih sredstev, morale imeti vpisana najmanj dva oddelka prvega razreda. Prav tako do pogoja, da bodo morale izvajati vsebine predmetov, ki jih zakon, ki ureja osnovno šolo, določa za javne šole. Sicer se lahko vprašamo, v čem je dejansko bogatenje šolskega prostora. Ta pogoj je sicer glede na prvotno različico nekoliko omiljen, saj je bila zahteva po izvajanju vseh obveznih predmetov, kot jih izvajajo javne šole, skoraj nerealna. V Poslanski skupini Stranke modernega centra razumemo, da minister za izobraževanje današnjo novelo predlaga kot dovolj kvalitetno podlago za nadaljnjo razpravo in brez skritih namenov. Jasni nameni in intence se bodo izkristalizirali že kmalu. Ker je pomembno, da predlog zakona obravnava pristojno parlamentarno telo, Odbor za izobraževanje, znanost, šport in mladino, na katerem se bodo vse danes izpostavljene dileme vsebinsko podrobno izčistile, bomo v Poslanski skupini Stranke modernega centra podprli sklep, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo. A v kolikor do naslednje parlamentarne debate ne bomo imeli jasnih zagotovil, da so predlagane rešitve ustavnoskladne, našo končno podporo predlogu zakona postavljamo pod vprašaj. Prostora za ideološki boj pri tej temi namreč ne bi več smelo biti. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Levica bo predstavil dr. Matej Tašner Vatovec. Izvolite.
Najlepša hvala, podpredsednica. Kar se tega vprašanja tiče, je bilo stališče Levice ves čas enako in tudi zelo jasno. Vsak cent za zasebne šole je cent manj za razvoj javnega šolstva oziroma vsak cent za zasebne šole je cent preveč. Odločitev Ustavnega sodišča smatramo za nič drugega kot politično dejanje. Politično dejanje, ki je s tesno večino, 5 proti 4, spremenilo odločitev istega Ustavnega sodišča, sicer v drugi sestavi, iz leta 2001, politično odločitev, ki je v izrazitem interesu zasebnih šol in organizacij, ki so s tem pridobile dodatno preusmeritev proračunskega denarja z računov javnih osnovnih šol na račune zasebnih, politično odločitev, ki Slovenijo spreminja iz socialne v neoliberalno državo. V Levici socialne države ne damo. Zanjo se bomo borili vedno in povsod. Vloga socialne države je namreč skrb za zagotavljanje enakega izhodiščnega položaja vseh in na osnovni ravni odpravljati vse vire neenakosti in nepravic, ki v družbi obstajajo, ter vlagati v javno izobraževanje, zdravstvo, socialo na tak način, da se izboljša položaj tistih, ki so v tej družbi najbolj marginalizirani in socialno ter materialno prikrajšani. Socialna država je tista, ki lahko prav vsaki posameznici in posamezniku, brez izjem, omogoča uresničevanje vseh svojih potencialov. Socialna država je osnova svobode posameznika. Odločitev Ustavnega sodišča, ki je povod za današnjo razpravo, pa je korak v drugo smer. Tok javnega denarja preusmerja iz javnega v zasebno in posledično na dolgi rok izvotljuje določbo ustave, ki pravi, da je Slovenija socialna država. Država je namreč socialna toliko, kolikor je močan sistem njenih javnih služb, v konkretnem primeru mreže laičnih javnih osnovnih šol. Temelj vse argumentacije tistih, ki zahtevajo enako financiranje zasebnih in javnih šol, je besedilo 57. člena Ustave, ki določa, da je osnovnošolsko izobraževanje obvezno in da se financira iz javnih sredstev. Pri tem pa pozabljajo, da ustava žal ne vzpostavlja absolutne pravice posameznega otroka do brezplačnega izobraževanja, saj morajo starši drago plačati za recimo učbenike, šolske potrebščine, obšolske dejavnosti in ne nazadnje tudi šolsko prehrano. Pač pa ustava vzpostavlja dolžnost države, da z javnimi sredstvi organizira osnovnošolsko izobraževanje, ki vsakemu posameznemu otroku omogoča vključitev v eno izmed osnovnih šol iz javne mreže, javne mreže, za katero je država dolžna skrbeti, ter zaradi ustavne določbe, da je Slovenija socialna država. Kar bi v tem trenutku potrebovali, je nadgradnja javne mreže v smeri resnično brezplačnega osnovnošolskega izobraževanja, ne pa da se sredstva, ki bi to lahko dejansko omogočila, preusmerjajo na račune sedanjih in pa tudi prihodnjih zasebnih šol. Eden izmed argumentov Ustavnega sodišča je bil, da naj bi v modernih in demokratičnih družbah država enako financirala javne in zasebne šole, ko gre za osnovnošolsko izobraževanje, kar pa nikakor ne drži. Delež sofinanciranja zasebnih šol se med državami razlikuje, kar pa je najpomembneje, države se suvereno in same odločajo, če in v kakšni meri bodo financirale zasebne šole. Svoboda staršev, da svojega otroka vpišejo v zasebno šolo, ne pomeni, da imajo pravico, da od države zahtevajo podporo v obliki 100-odstotnega financiranja njihove odločitve. O tem je v preteklosti odločala tudi Evropska komisija za človekove pravice v primeru angleških staršev. Komisija je zahtevo staršev po 100-odstotnem financiranju zavrnila z obrazložitvijo, da bi zahteva po takšni finančni podpori pomenila, da se od države zahteva, da poskrbi za podporo izobraževalni ustanovi, ki služi partikularnim, religioznim ali filozofskim verovanjem. Nobena država pa takšne dolžnosti nima. Številne evropske države, Belgija, Bolgarija, Hrvaška, Estonija, Finska, Grčija, Irska, Italija, Latvija, Litva, Luksemburg, Malta, Portugalska, Romunija, Slovaška in Španija, če naštejem le nekatere, imajo v svojih ustavah določeno brezplačno osnovnošolsko izobraževanje, a kljub temu financirajo zasebne šole le v omejenem obsegu ali pa jih sploh ne. Torej gre za suvereno odločitev teh držav, ali bodo zasebne šole financirane z javnim denarjem ali ne, in če da, v kolikšnem obsegu. Pri nas pa je Ustavno sodišče leta 2014 s tesno večino, še enkrat, 5 proti 4, spremenilo stališče, ki ga je to isto sodišče sprejelo leta 2001, in s tem je sprejelo politično odločitev, da mora država zasebne šole in s tem tudi zasebni interes financirati. Ustavno sodišče je pokazalo svoj pravi obraz, ko je v obrazložitvi napisalo, da gre v Sloveniji za izrazito prevlado javnih osnovnih šol. Kot da bi bil obstoj kvalitetne mreže javnih šol nekakšen problem. Ali lahko torej od Ustavnega sodišča v prihodnosti pričakujemo stališče, da gre v Sloveniji za močno prevlado javnih bolnišnic? Ali pa da gre za izrazito prevlado državnih zaporov nad zasebnimi? Ali pa da gre pri zagotavljanju javne varnosti za izrazito prevlado policije? Mislim, da je nesmisel takšne argumentacije logičen. Odločba Ustavnega sodišča iz leta 2014 je škodljiva za družbo in tudi ni v duhu z Ustavo Republike Slovenije, ki našo državo opredeljuje kot socialno. Ustavni sodniki in sodnice imajo, jasno, svoje nazore in v tem primeru so – in pri tem gre za vse prej kot za neko osamljeno odločitev – z majhno večino stopili na stran zasebnega interesa v škodo javnemu, skupnemu interesu. Upam si trditi celo, da je v tem konkretnem primeru Ustavno sodišče prestopilo svoje pristojnosti in prevzelo vlogo zakonodajalca, s tem pa samo kršilo načelo delitve oblasti. V Levici zato odločbo Ustavnega sodišča beremo točno tako, kot je bila zapisana, in nič širše. Ustavno sodišče namreč ni odločilo, da je potrebno javnoveljavne programe na zasebnih šolah 100-odstotno financirati, ampak da je del 86. člena v Zakonu o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja, ki se nanaša na javnoveljavne programe osnovnošolskega izobraževanja, v neskladju z ustavo, in seveda, da mora Državni zbor to protiustavnost odpraviti. Kot smo v Levici že ničkolikokrat povedali, če želimo zares odpraviti ugotovljeno neustavnost in hkrati potegniti jasno ločnico med javnim in zasebnim šolstvom ter vzpostaviti tudi ustrezen način njihovega financiranja, moramo ustrezno in nedvoumno spremeniti 57. člen Ustave. Zato smo v Levici zadržani do odpravljanja te neustavnosti s spremembo Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja. Četudi je zakon v trenutni obliki tehnično morda sprejemljiv, pa je na neki načelni ravni korak v napačno smer. Ta namreč v idejnopolitičnem smislu pritrjuje ideološki presoji Ustavnega sodišča, da imajo verske skupnosti in privatniki pravico izvajati javni izobraževalni program, in to celo z javnimi sredstvi, navkljub temu da na istem območju že deluje javna šola. In s tem se v Levici žal ne moremo strinjati. Tudi argument, da bodo 100-odstotno financirani samo obvezni deli programov zasebnih šol, ne pa tudi razširjeni, partikularni programi, je napačen. Partikularnost zasebnih šol, njihovih pedagoških pristopov ali svetovnih nazorov ni nekaj, česar se učenci učijo samo popoldne ali v ločenem dodatnem programu. Specifična obarvanost celotnega programa je namreč prisotna pri vseh urah. V pedagoških strokah je namreč že dlje časa uveljavljeno spoznanje, da tesen preplet vednosti, stališč, načel in vrednot ni naključno dejstvo, temveč samo bistvo vzgoje in izobraževanja. In tega se bržkone zavedajo tudi na zasebni Osnovni šoli Alojzija Šuštarja v Zavodu svetega Stanislava, saj na svoji spletni strani zapišejo, citiram: »Osnovna šola Alojzija Šuštarja je katoliška osnovna šola. Njen značaj se odraža na različnih ravneh v vsakodnevnem in letnem programu. Začetek in konec vsakega šolskega dne izročimo bogu. Za vse otroke je obvezen šolski predmet spoznavanje vere,« in tako dalje. »Šola naj bi postala okolje, ki izhaja iz krščanskih vrednot.« Konec citata. Dejstvo, da osnovnega programa preprosto ni mogoče ostro in nedvoumno ločiti od razširjenega, pomeni, da je financiranje obveznih šolskih vsebin hkrati tudi financiranje posebnih načel, po katerih šola deluje, in vrednot ter stališč, ki jih želi prenesti na nove generacije. To pomeni, da je financiranje obveznega dela programa na zasebnih osnovnih šolah hkrati financiranje vrednostnih usmeritev posameznih zasebnih izvajalcev osnovnošolskih programov. In ker je velika večina vseh zasebnih šol povezana s katoliško cerkvijo, je ta pomislek toliko bolj na mestu. Rimskokatoliška cerkev je nedvomno izredno bogata institucija. Njeno bogastvo se ocenjuje na več deset milijard evrov, zato ne moremo pristati na to, da mora njene izobraževalne institucije financirati država. Sploh če upoštevamo dejstvo, da država RKC vsako leto podarja milijone evrov in ji ob tem daje še neupravičene davčne odpustke. Samo javna šola je namreč garant za sekularen kurikulum ter za vsem pod enakimi pogoji dostopno izobrazbo. Tudi javna osnovna šola si zasluži kritiko, vsekakor, vendar mora biti namen takšne kritike izboljšava javnih šol, ne pa njihovo spodjedanje s privatnimi. Dodatno financiranje za zasebne šole bi pomenilo, da bi te šole lahko tudi z majhnim prispevkom staršev ali podpornih organizacij dosegale nadstandardno izobraževanje, kar dolgoročno vodi v prevlado zasebnega šolstva nad javnim. Zasebno šolstvo pa ni univerzalno dostopno, ampak je selektivno in izključujoče na podlagi premoženja in drugih osebnih okoliščin, ker utrjuje razredne delitve v družbi in vodi v en šolski sistem za bogate in enega za revne. Samo javna šola je zares vključujoča. Sprejme prav vsakega ne glede na premoženje, barvo kože, vero, socialni status in tako naprej. Ravno nasprotno, kot je implicitna neoliberalna ideološka pozicija trenutne sestave Ustavnega sodišča, v Levici menimo, da je tisto, kar je potrebno krepitve, javno šolstvo. Pri tem ne smemo pozabiti, da je zaradi varčevalnih ukrepov in zategovanja pasov javno šolstvo absolutno podhranjeno. Ugodno javnofinančno stanje moramo zato izkoristiti za okrepitev javnega šolskega sistema, denimo za zagotovitev pravice vseh do dejansko brezplačnega osnovnošolskega izobraževanja, ki bo zagotavljalo brezplačne učbenike in šolske pripomočke ter prehrano za vse šolajoče se otroke, vključno s predšolsko vzgojo. Nikakor pa ne smemo dopustiti, da bi na teh istih sredstvih parazitirale zasebne šole. Izenačevanje financiranja je jasen neoliberalen napad na javno šolstvo, ki vodi v vse večjo komercializacijo, vse slabšo kakovost in vse večjo neenakost v družbi. Zato v Levici zavračamo tezo, da je 100-odstotno financiranje zasebnih šol edini način za odpravo neustavnosti, ki jo je leta 2014 ugotovilo Ustavno sodišče. Predlagani zakon sicer predvideva le financiranje obveznega dela in določa dodatne pogoje za pridobitev pravice do financiranja. V tem delu prizadevanja ministrstva za izobraževanje pravzaprav pozdravljamo, vendar je iz javno izraženih stališč predvsem predsednika Vlade in posameznih političnih strank jasno razvidno, da zakon v predlagani obliki ne bo sprejet in da se bo financiranje zaradi pritiska desne politike, katoliške cerkve ter zasebnih šol z amandmaji spreminjalo in potencialno seveda tudi razširilo na razširjeni del programa. Tako se bo zakon bistveno spremenil, menimo, da vsekakor na slabše. Zaradi vsega navedenega in dejstva, da je del koalicije tudi javno napovedal, da bo v nadaljnjem postopku popuščal desnici, v tej fazi tega zakona ne bomo podprli.
Hvala lepa. Mag. Matej Tonin bo predstavil stališče Poslanske skupine NSi. Izvolite.
Gre za osnovne šole, ki so jih zgradili moji otroci, ampak več o tem kasneje. Zakon ministra Pikala v sedanji obliki, kot ga je prestavil, je neustaven, kajti odločba Ustavnega sodišča s 4. decembra leta 2014 je bila zelo jasna. Za javnoveljavni program je potrebno enako plačilo ne glede na to, za kakšnimi zidovi se ta javnoveljavni program izvaja, ali za zidovi, ki jih je zgradila občina, ali za zidovi, ki jih je zgradil nek zasebnik. Zato ta predlog zakona, ki je danes pred nami, zagotovo lahko razumemo – vse od leta 2014 pa do danes, da dobimo to na mizo – kot neke vrste posmeh staršem, tudi otrokom, predvsem pa pravni državi. Na nek način se tudi naša poslanska skupina čuti izigrano. Decembra lanskega leta nismo pristopili k podpisom ustavne obtožbe zoper predsednika Vlade zaradi tega, ker smo iskreno verjeli, da bo minister Pikalo k stvari pristopil resno in odpravil neustavnost. Celo več, zaprosili smo ga za sestanek, ampak od tistega pisnega zaprosila je minilo več mesecev, sestanka pa še danes nismo dobili. Ključno pri vsej stvari je, da ne gre za denar. Pogovarjamo se o 300 tisoč evrih. Torej, pri tem zakonu so finančne posledice v primerjavi z drugimi zakoni relativno nepomembne. Zgolj za primerjavo, recimo proračun Zagovornika načela enakosti, od katerega bi seveda upravičeno pričakovali, da zagovarja načelo enakost otrok in staršev tudi v primeru osnovnega šolstva, je približno štirikrat večji kot sredstev, o katerih se pogovarjamo. Njegov proračun je 1,1 milijona evrov, 300 tisoč evrov bi bil pa strošek države, če bi odpravili neustavnost. Med drugim je, mislim, da v prejšnjem mandatu, Vlada podpisala tudi poseben sporazum z neko moskovsko rusko šolo in ji zagotovila pol milijona evrov, to je 500 tisoč evrov, za delovanje na slovenski obali, kar je več, kot pa gre za slovenske otroke v slovenskih šolah. Zelo jasno torej poudarjam in podčrtujem, da v primeru tega zakona ne gre za vprašanje denarja, ampak gre za izključno principialno, ideološko vprašanje, ki ga zlasti minister Pikalo in njegova stranka pa tudi Levica želijo zapeljati v neko borbo proti vsemu zasebnemu, ker naj bi bilo vse zasebno izrazito slabo, in ustvarjajo vtis, da moramo zdaj mi vsi davkoplačevalci financirati neke zasebne šole, ki naj bi imele nek nadstandard, da je potrebno zaščititi javno šolstvo. Pred kom? Pred kom je potrebno zaščititi javno šolstvo? Pred kom? To je temeljno vprašanje. Pred kom? Imamo slabih ali pa tam okrog 700 javnih šol v Sloveniji in šest takih, ki so jih zgradili zasebniki in imajo javnoveljavni progam. In teh šest zasebnih šol naj bi predstavljalo grožnjo javnemu šolstvu – razumi, kdor more. In zakaj se ta stvar tako politizira? Zaradi tega, ker se na eni strani zamegljuje in se jo uporablja, zlasti na levi strani, za poizkus krepitve svoje volilne baze, v preteklosti smo lahko videli tudi poizkus spreminjanja ustave in podobne stvari. In zakaj sem zdaj prinesel te tri modele osnovnih šol, ki so jih zgradili moji otroci? Zaradi tega, ker bi rad eno stvar zelo plastično pokazal – meni v pomoč, da se ne bo kdo počutil užaljenega, to bo meni v pomoč, da bom jaz lažje neko stvar razložil. Ampak bi rekel, da imamo v Sloveniji tri tipe osnovnih šol. Recimo, imamo osnovno šolo – naj jo predstavlja tale zgradba – ki jo zgradi občina, imamo osnovno šoli, ki jo zgradi nek zasebnik, kdorkoli je, in imamo še eno osnovno šolo, ki jo zgradi nek zasebnik. V teh dveh osnovnih šolah, ki imata zeleno streho, se v obeh izvaja javnoveljavni program. To je program, ki ga je potrdila ta država. V šoli z oranžno streho pa se izvaja nek čisto XY program, kakršnegakoli si ta šola želi, in gre za zasebno šolo. Mi danes ne govorimo o teh šolah, zaradi tega jo bom jaz preprosto umaknil z mize, ker ni na naših mizah in ni na našem dnevnem redu, jo dam dol. In potem ostanemo pri dveh osnovnih šolah. Eno zgradi občina, drugo zgradi zasebnik. V obeh izvajajo isti javnoveljavni program. Ustavno sodišče je reklo zelo preprosto, da je v obeh teh šolah potrebno 100-odstotno financirati javnoveljavni program, da ni nobenega razloga, da se v šolah, kjer so bili zidovi zgrajeni s pomočjo zasebnikov, javnoveljavni program financira 15 % manj. In še ena stvar. Ne gre za financiranje šol, kar se poudarja, gre za financiranje programa. Ker ta šola, ki jo je zgradil zasebnik, ima pa javnoveljavni program, stroške infrastrukture nosi sama. Streho, okna, ogrevanje, tla, vso opremo plača zasebnik, torej ustanovitelj, ki je to šolo ustanovil. Torej bi rekel, da je vsak cent, ki ga država da v tako šolo, cent več za kvalitetno vsebino. Zaradi tega ker če se v vseh teh šolah izvaja javnoveljavni program, ki ga je predpisala država, hvala bogu, da se je država v tem primeru znebila stroška vzdrževanja infrastrukture. Tisti poslanci, ki ste kdaj bili župani občin, boste natančno vedeli, kakšne stroške prinašajo osnovne šole, kako je treba za njih skrbeti, kaj je treba vse v njih vlagati, in hvala bogu, če imaš zasebnika, ki je pripravljen ta strošek prevzeti, hkrati pa izvajati javnoveljavni program, ki ga je potrdila država. Kaj bo povzročil zakon ministra Pikala? Jasno je, da je škoda, da ga danes potrdimo, ker bo neustaven. Ker Ustavno sodišče je reklo, da je ta dva javnoveljavna programa potrebno izenačiti, ministrov predlog pa ne samo, da izenačuje, celo zmanjšuje tista sredstva, ki jih te šole danes že imajo. Se pravi, ne da izboljšuje, kar je naložilo Ustavno sodišče, situacijo, ampak celo poslabšuje. Druga zadeva je, da zakon ministra Pikala spodbuja elitizem. Kaj konkretno govorim? Gre za primer šole v Mariboru, ki ima program montessori, ki jo je zgradil zasebnik in ima javnoveljavni program. In ko se je ta razprava v parlamentu odprla, so se po pričevanju ravnateljice začeli dogajati klici na to šolo, da zdaj pa, ko se bo ta zakon sprejel, si revnejši otroci oziroma otroci iz socialno bolj ogroženih družin ne bodo mogli več privoščiti, da bodo to šolo obiskovali, zdaj bodo pa te šole lahko obiskovali tisti, ki si jih bodo lahko privoščili. In zato trdimo, da zakon ministra Pikala spodbuja elitizem in ustvarja šole, ki si jih bodo lahko privoščili zgolj bogati. Da ne omenjam, da zmanjšuje možnost izbire. In celo več, kar pa je seveda neke vrste politična predrznost, da se minister, kot sam zatrjuje in kot se govori, ne bo ustavil samo pri šolah, ampak bo to pot nadaljeval tudi pri vrtcih. Zato ste danes pred vrati parlamenta lahko spremljali protest, ki ni bil še nikoli doslej viden. Zaradi tega, ker se je zbudila civilna družba. Ker dokler je šlo za vprašanje šestih osnovnih šol, je bila to majhna skupina ljudi, ki se je morda tudi SD, Levici zdela relativno nepomembna in je bila dobro orodje za poudarjanje njihove socialistične politike. Ampak zdaj, ko so napovedali, da bodo te politike začeli prenašati tudi na vrtce, se je pa zbudila širša slovenska civilna družba. In dvomim, da bo to prenesla. Pri zasledovanju političnih ciljev je minister Pikalo reinterpretiral odločbo Ustavnega sodišča. Če smo zelo jasni, se je odločba Ustavnega sodišča nanašala na ZOFVI, torej Zakon o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja. In tam notri je jasno zapisala, da je potrebno javnoveljavni program 100 % financirati. Torej, odločba Ustavnega sodišča se nanaša na ZOFVI. Minister pa zdaj v reinterpretacijo te odločbe pripelje Zakon o osnovni šoli, ki ga pa ta odločba ne zajema. In Zakon o osnovni šoli predvideva, da imamo obvezni in razširjeni program, ampak to je v Zakonu o osnovni šoli. V ZOFVI, o katerem je Ustavno sodišče razsojalo, je pa dejalo, da gre za javnoveljavni program, in ker je osnovna šola v Sloveniji po ustavi obvezna, ga je potrebno 100 % financirati. In da se vrnem na Zakon o osnovni šoli, ki ima obvezni in razširjeni del. Obvezni so po domače povedano predmeti, razširjeni pa recimo varstvo, dopolnilni pouk, dodatni pouk. Minister zdaj predlaga, da naj bi ta obvezni del financirali 100 %, razširjeni, kot je varstvo otrok, dopolnilni pouk pa dodatni pouk, pa nič. In zato so izračuni pokazali, da bi se tem šolam, ki so jih zasebniki zgradili, imajo pa javnoveljavni program, dejansko situacija poslabšala. Ampak če gledate Zakon o osnovni šoli kot celoto, potem vidite, da je javnoveljavni program celota obveznega in razširjenega programa, da teh stvari ni možno deliti na dva dela, če želiš izvajati javnoveljavni program. Zakaj vam to govorim? Ministra spodbujam, da si pogleda 69. člen Zakona o osnovni šoli, kjer zelo jasno piše, da lahko nek učenec ponavlja razred, se pravi, je ocenjen negativno in ponavlja razred, če mu je osnovna šola ponudila dopolnilni pouk. Se pravi, si vi zdaj predstavljate, če minister reče, da je razširjeni program neobvezen in ga ne bomo financirali, to pomeni, da po sedanjem Zakonu o osnovni šoli učenci enostavno ne bi mogli ponavljati nekega razreda, ker jim ne bi mogli ponuditi dopolnilnega pouka. To je totalen nonsens, govori pa v prid temu, da je jasno, da je treba javnoveljavni program razumeti kot celoto, kot skupek obveznega in razširjenega programa, ki ga ni možno razločevati. Potem se je tukaj pojavila cela vrsta nekih zavajanj. Velikokrat se uporablja: »Veste, to je zdaj taka večina na Ustavnem sodišču, saj če bi bila pa drugačna, bi bila pa zadeva drugačna.« In se potegne neko odločbo Ustavnega sodišča iz leta 2002 ven in reče: »A veste, takrat je pa Ustavno sodišče drugače dosodilo.« Pa ni res, ker je razsojalo o dveh različnih zadevah. Leta 2002 je razsojalo o šolstvu kot celoti, torej o osnovnem šolstvu, o srednjem šolstvu, torej o šolstvu kot celoti, in je dejalo, da naj država to šolstvo financira po svojih zmožnostih, kar je edino logično. No, potem je pa prišlo leto 2014, kjer se pa nanaša samo na javnoveljavni program samo v osnovnih šolah, ki pa je, osnovna šola, predpisana tudi v ustavi. Številni tisti si danes niste vzeli časa – ste imeli obveznosti, razumem, seja je tekla, ampak – da bi prisluhnili staršem pred Državnim zborom ali pa na posvetu v Državnem svetu, ki so bili resnično v skrbeh. In težko razumejo, zakaj neka stranka ali pa nek minister želi graditi svojo kariero ali pa svojo pot na njihovih plečih pa na njihovih otrocih in zakaj bi oni morali biti diskriminirani, zakaj bi oni morali biti finančno prikrajšani zgolj zato, ker njihov otrok obiskuje šolo, kjer je zidove te šole postavil nek zasebnik, in to kljub temu, da ta šola izvaja javnoveljavni program, ki ga je potrdila država. To je enostavno staršem nerazumljivo – da so diskriminirani na takšen način, da morajo plačevati za neko stvar, ki jo je predpisala država. Po stvareh, ki naj bi jih zagovarjala stranka ministra Pikala, da so za solidarnost, da so proti razslojevanju [[…]]Ampak še enkrat vam poudarjam mariborski primer. Pokličite ravnateljico v Maribor, montessori, in vam bo te stvari povedala. Skratka, če bo ta zakon ministra Pikala ugledal luč sveta, bo to pomenilo razslojevanje slovenskih učenk in učencev in tudi državljank in državljanov. Ker danes sistem, ki ga imamo, je takšen, da omogoča šolanje tudi v teh šolah, ki so jo zgradili zasebniki vsem, ne glede na to, kakšne veroizpovedi so. Tisti, ki so danes ali pa ki še bodo razpravljali o tem, kako v cerkvene šole – čeprav izraz cerkveni je čuden, ker imamo šest šol in od tega sta dve taki in se potem to posplošuje –, kako v te šole ne bi smeli hoditi tudi tisti, ki so morda drugačne veroizpovedi ali pa ki so ateisti. To enostavno ne drži. Če greste na obisk v te šole in jih vprašate, boste lahko ugotovili, da te šole obiskujejo ateisti, tudi drugačne veroizpovedi, skratka, te šole so podprte. In imamo sistem, ki dejansko državi pomaga, da zasebnik prevzame stroške infrastrukture zaradi tega, da država lahko da vsak cent več za boljši, bolj kvaliteten program. In zdaj se takšen sistem želi ne samo porušiti, želi se ga celo poslabšati oziroma razbiti. In to je težko razumljivo. Seveda vse pa pod pretvezo, ker jaz vem kaj poskuša stranka Levica ali pa SD pri ljudeh vzbuditi, te slike ameriških zasebnih šol ali pa britanskih zasebnih šol, ker je šolnina po 50, 100 tisoč evrov, ki si jo lahko privošči le malokdo, in strašijo s temi podobami s temi slikami, češ, bojmo se takih šol, ker potem bo pa to pomenilo ne vem kaj še vse. Mi smo daleč od tega in ne govorim o teh stvareh. Da pride na koncu do rešitev, jaz vidim predvsem dve rešitvi. Ena rešitev je, da Ustavno sodišče enostavno samo odloči in samo popravi člen tega neustavnega zakona. Ne bi bil to prvi primer. Spomnite se primera Občine Ankaran, ko je bila odločba Ustavnega sodišča jasna, ta parlament oziroma zakonodajna veja oblasti tega ni želela realizirati, pač ni zaradi take politične matematike, in je Ustavno sodišče samo poseglo in ustanovilo Občino Ankaran. Danes jo imamo. Tudi v tem primeru ima Ustavno sodišče to možnost. Mislim, da bi bilo pametno, ker bi se izognili vsemu temu političnemu preigravanju, tej napetosti, tudi skrbem staršev, če bi enostavno Ustavno sodišče to zadevo razrešilo samo. Nenazadnje bi imelo upravičen razlog, ker zakonodajna veja oblasti tega ni realizirala vse od leta 2014. To je ena možnost. Druga možnost pa je, da ta zakon danes enostavno zavrnemo, da izglasujemo, da je neprimeren za nadaljnjo obravnavo, in da se oblikuje neka normalna koalicija, ki bo poskušala spoštovati načela pravne države in v duhu pravne države spisati takšen zakon, ki bo realiziral odločbo Ustavnega sodišča. Jaz kot potencialne kandidatke v taki koaliciji vidim prav vse stranke, z izjemno Socialnih demokratov in Levice, medtem ko pa vse ostale stranke jaz potencialni vidim, da bi se lahko v taki koaliciji enostavno zbrali in to stvar realizirali. Kot sem rekel, Poslanska skupina Nove Slovenije bo glasovala, da je ta zakon, ki ga je pripeljal minister Pikalo, neprimeren za nadaljnjo obravnavo.
Hvala lepa. Naslednja bo stališče predstavila gospa Maša Kociper, in sicer stališče Poslanske skupine SAB. Izvolite, gospa poslanka.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Odločitev Ustavnega sodišča, že danes večkrat omenjena, in poizkusi spremembe zakonodaje v tej zadevi so očitno sprožili zelo burne, tudi zelo emocionalne odzive. Čustvenost teh odzivov kaže na to, da res ne gre samo za vprašanje o tem, kako tehnično financirati določene šole, ampak za nedvomno ideološko vprašanje oziroma kot je rekel že govornik pred mano, vprašanje načelne narave. To prav gotovo drži. Tudi v stranki SAB, v Stranki Alenke Bratušek menimo, da ta odločitev v tej konkretni zadevi vpliva ne le samo na način financiranja šolstva, ampak tudi na bodoči razvoj slovenske družbe. Popolno izenačenje financiranja zasebnih šol z državnim denarjem je po našem mnenju uvod v razslojevanje naše družbe. Enaka izhodišča za vse otroke, vse otroke v naši državi, ne glede na njihov socialni status, kar je doslej uspešno zagotavljala javna osnovna šola, bo s tem porušena. Poudarjam pri tem, da je slovenska družba ena najmanj razslojenih. Na to bi morali biti ponosni in to v prihodnosti za vsako ceno ohraniti. Kaj je prva osnovna razlika med javnimi in zasebnimi šolami? Zelo koristen pripomoček, se strinjam. Če so to javne šole, potem moramo vedeti, da je država v skladu z ustavo in zakoni obvezana to šolo zagotavljati po celem področju Slovenije. Se pravi, v oddaljenih področjih, tam, kjer ni dovolj otrok, tam, kjer je težja dostopnost in tako naprej. Tam mora šola biti, zagotovljen mora bit prevoz in tako naprej, ne glede na tržne parametre. Šola številka 2 in številka 3 na takšnih področjih nikoli ne bo delovala. Dalje, šola številka 1 mora zagotoviti in sprejeti otroke ne glede na to, od kod prihajajo in kdo so. Šola številka 2 in številka 3 ima pri tem veliko izbire. Verjetno bo ta izbira zlasti tržne narave. Šola številka 1 mora delovati ne glede na to, ali je to tržno ustrezno in vzdržno, ne glede na to, ali jo obiskuje 5, 7 ali 300 otrok. Šola številka 2 in številka 3 bo delovala samo dokler bo to tržno vzdržno, kajti to je interes, ki poganja javno pobudo. Popolna izenačitev financiranja javnih in zasebnih osnovnih šol bi torej dolgoročno vodila v osiromašenje mreže javnih šol, kajti denar bi se namesto, da bi spodbujali to vrsto šol, prilival v to šolo, to pa ne, se strinjam, in prej ko slej dolgoročno bi dobili dve vrsti šol, kot je bilo že danes rečeno, šole za bogate in šole za revne. Mi pa želimo v stranki SAB, da imajo tudi revni otroci vsej to prvo štartno pozicijo enako – osnovno šolo. Potem jih bodo že zaznali podjetja, druge srednje šole, sponzorji in jim nudili izobrazbo v prihodnje, morajo pa imeti enako štartno pozicijo. Država je torej dolžna zagotoviti pogoje za kakovosten sistem vzgoje in izobraževanja in skrbeti za enakopraven dostop za vse udeležence v izobraževalnem procesu, in to ne glede na socialni status, kot rečeno. To je težko izborjena pravica, kateri se pod nobenim pogojem ne smemo odpovedati. Koncept slovenskega javnega šolstva in socialne države pač temelji na razumevanju odnosa med javnim in zasebnim, tudi pri šolstvu, smislu socialne države, ki podaja neko podstat javnega dobra, dostopno vsem. In to, kot rečeno, še posebej velja za osnovnošolsko izobrazbo. Z izenačitvijo financiranja obveznega dela programa v stranki SAB imamo težav. Tukaj bomo sledili odločbi Ustavnega sodišča, pa četudi se z njo nekateri ne strinjajo. Pri tem pa moramo vedeti, da imamo med temi šolami distinkcijo, na katere je zelo lepo opozoril že kolega pred mano. Tretja šola, popolnoma zasebna šola, izvaja programe, na katere naša država ne vpliva, imamo pri nas šolo, ki otroke v Sloveniji vzgaja popolnoma v ameriškem duhu. Imajo ameriške praznike, dneve proste takrat, ko so razni ameriški prazniki in tako naprej, učijo se o ameriški državi in tako naprej. In stanejo tisoč 200 evrov na mesec na otroka. To so mi povedali znanci, ki imajo otroka v taki šoli. Potem pa imamo to šolo, kjer so pa starši rekli, tale javna šola, tu nam nekaj ni v redu, mi bi pa želeli malo drugačen program, malo drugačne pedagoške pristope, radi bi, da bi naše otroke malo bolj v krščanskem duhu vzgajali ali pa da bi posebne metode uporabljali pri pedagogiki, ta šola nam ni okej, mi mislimo, da bi naši otroci nekaj drugega. In Ustavno sodišče je reklo, okej, ker ste tako prijazni in izvajate obvezni program, obvezni javni program, smo odločili, da vam ga bo država financirala v 100 procentih, ampak če pa izenačimo financiranje tudi v ostalem delu, pa potem ni več nobene razlike me to šolo, ki mora zagotavljati vse, kar sem prej naštela, in to šolo, ki lahko zagotavlja samo to, kar želi. In prav gotovo bo na ta način prva šola nekoliko osiromašena. V tej šoli, v razredu moje 10-letne punčke je v razredu 29 otrok. V tej šoli jih je v razredu 12, 14, 17. In če hočejo nekateri starši nekoliko nadstandarda, kar jaz nič ne zamerim, če želijo manjše razrede, kjer se bodo njihovim otrokom lahko bolj posvečali, če želijo posebne vzgojne pristope, za katere se država še ni odločila, naj nekaj malega tudi plačajo. Naj nekaj malega tudi plačajo. [[oglašanje iz dvorane]] Naj nekaj malega tudi plačajo v smislu programa. To kar plačujejo nekateri starši, zato da imajo njihovi otroci tukaj še balet, pa klavir, pa tako naprej. To je druga stvar. To plačujemo tudi tisti, ki imamo otroke tukaj. Ne razpravljati [[…]]
Kolegi z SDS, lepo prosim, če pustite gospo Kociper, da konča s svojim stališčem.
Skratka, odstopila sem od običajnega podajanja, ker je odstopil tudi kolega in mislim, da je to bilo zelo dobro in zelo dobrodošlo. Pogovarjamo se o konkretnem primeru in taka ponazoritev je zelo koristna. In če je ta odločitev, ki jo ponuja ministrstvo, protiustavna – tega še ne vemo. Trditev kar tako, da je to protiustavno, takih trditev smo imeli že veliko, pa se je izkazalo potem, da ni bilo protiustavno. In tisočkrat smo bili že v tej hiši prepričani, da je ustavno in vse v redu, pa se je potem nekaj izkazalo kot protiustavno. Novela Zakona o financiranju v vzgoji in izobraževanju, ki je pred nami, naslavlja po našem mnenju in ponuja odgovore točno na vprašanja, izpostavljena v ustavni odločbi. Predlog spremembe zakona po našem mnenju ustrezno ščiti mrežo javnih šol in hkrati v zadostni meri spoštuje odločbo Ustavnega sodišča. Tako bo obvezni del programa, ki je isti tukaj in tam, financiran 100 %, razširjeni del iz sredstev državnega proračuna pa za enkrat sredstev po tej varianti ne bo prejel. Zasebna šola lahko javno veljavnost pridobi tudi brez tega, zato Vlada in naša poslanska skupina očitno menita, da popolno financiranje razširjenega programa popolnoma izenačuje način financiranja obeh šol. Razen tega pozabljamo, da zakon prinaša še številne druge spremembe, kot je, na primer, pridobivanje javne veljavnosti novih nastajajočih šol. Kajti če bo takih šol nastalo veliko in se bo mnogo staršev odločilo zanje, sploh če bo enakovredno financiranje, bo država tole šolo še vedno morala zagotavljati. Zato je tudi na mrežo in pogostost šol treba dati nek poudarek. Kot izjemno pozitivnega bom izpostavila tudi postopek evalvacije, ki ga za novoustanovljene zasebne šole predvideva ta novela. Ta bo po vzoru postopka zagotavljal določen nivo kvalitete, ki ga bodo morale take šole zagotavljati. Tako bo Zavod za šolstvo kot pristojni organ ves čas budno spremljal in zagotavljal evalvacijo teh šol. Poleg tega bi rada opozorila čisto na koncu, da tudi številne druge države, ki imajo uveljavljen ta sistem in spodbujajo možnost staršev, da se posamezniki odločajo za drugačne vzgojne prijeme in sisteme, skoraj nikjer ne financirajo teh dveh šol v enakem odstotku. To je že bilo rečeno s strani ministra. Financirajo jih v manjšem obsegu ali pa jih sploh ne. Ali kot je lepo rekel minister, pravica do izbira ni enaka pravici do popolnega financiranja. Povedala bi na koncu še to, da ne držijo navedbe posameznikov, kako bodo zdaj nekateri oškodovani, da so šli v to šolo pod drugimi pogoji in tako naprej. Ta novela ne bo poslabšala položaja učencev, kajti tisti, ki so že vpisani, bodo enake pogoje ohranili do konca svojega šolskega programa. To velja do konca šolanja zadnje generacije, vpisane v šolskem letu 2019/2020, se pravi zdaj, ko sprejemamo ta zakon. Prav tako ne držijo navedbe nekaterih, da otroci s financiranjem samo obveznega dela programa ne bodo pridobili popolne izobrazbe. To mislim, da smo zdaj že razčistili. To ni res. Kajti od učencev se doseganje ciljev zahteva le od obveznega dela izobraževanja in ne od ostalega. Torej, poudarjam, v Poslanski skupini SAB raznovrstni ponudbi in različni izbiri posameznikov ne nasprotujemo, lahko jo tudi podpiramo, vendar če želite nekaj drugačnega in nekaj več, dajte nekaj več tudi doplačati. Mi si bomo pa dosledno in vedno prizadevali za to, da bi tudi javna šola bila kvalitetna, da bi sprejemala nova spoznanja s področja pedagogike, vzgojnih pristopov in da bi sledila razvoju družbe in vsega, kar moramo naše otroke naučiti, da bodo v tej hitro razvijajoči družbi lahko preživeli. Da zaključim. Dolžnost države ni podpirati izobraževalno ustanovo, ki služi posameznim verskim, filozofskim ali drugim prepričanjem, katerim ne nasprotujem, ampak zagotavljat močno, kakovostno in vsem dostopno javno šolstvo. Vsakemu otroku moramo, ne glede na socialni status, omogočiti najboljši razvoj, isto štartno pozicijo – le tako bomo vzgojili državljane, ki bodo lahko delali koristno, svobodno in v interesu vseh nas. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Jurij Lep bo predstavil stališče Poslanske skupine Desus. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani minister z ekipo, poslanci in poslanke! Če rečem, da smo danes na koncu poti petletnih prizadevanj, da uresničimo ustavno odločbo, bi izgledalo, da rešitve prej ni bilo ali pa, da rešitev ni bila prava. Zdaj je jasno, da bi lahko to mučno in razdelilno pot zaključili bistveno prej, saj je danes pred nami pravzaprav rešitev, ki smo jo v podobni različici in vsebinsko podobni imeli v poslanskih klopeh konec leta 2017. Žal je ta zbor v takratni sestavi ni zmogel slediti in posvojiti. V naši poslanski skupini Desus, si želimo, da tokrat zgodbo uspešno zaključimo. Predlog zakona, ki ga danes obravnavamo, je za našo poslansko skupino Desus, dobra osnova za zakon, ki bo usklajen in dopolnjen zadostil odločbi Ustavnega sodišča. Že v pripravi zakona in na podlagi komentarjev v poslanskih skupinah koalicije in izjavah predsednika Vlade, se je kazala možnost in potreba po določenih dopolnitvah predlaganega zakona. Nič nam namreč ne koristi, če sprejmemo zakon, ki bo takoj podvržen novi ustavni presoji. Kot napredna, socialna država uresničujemo ustavno zavezo, da finančno omogočimo vsakemu otroku, da je v polnem obsegu deležen predpisanega obveznega minimuma osnovne izobrazbe. Ker je osnovna šola obvezna za vse, mora biti ta obvezen minimum izobrazbe enak za vse učence, ne glede na to, ali koristijo javno šolo ali obiskujejo privatne izobraževalne ustanove. Torej enak po vsebini in po nivoju podanega in osvojenega znanja. Finančne obremenitve v tem delu programa, torej obveznega programa, ne bo nosil noben otrok oziroma starš. To je prvenstvena dispozicija pravične družbe, ki ustvarja enake pogoje in možnosti za vse. Državni sistemi, praviloma s pobiranjem javnega denarja preko davkov in prispevkov, zagotavljajo prebivalstvu določene storitve. In prav je, da se te storitve praviloma zagotavljajo, po poti javnih služb oziroma javnih izvajalcev. Tako bi moralo biti v zdravstvu in prav tako v šolstvu, saj sta zdravje in izobrazba dva ključna faktorja v življenju posameznika, ki morata biti na razpolago vsem, vsaj v temeljnih osnovah. Če hočemo storitev prej, če hočemo od neke storitve več, če želimo v storitvi drugačen pristop, kot je tu določeno v osnovni košarici, ki se seveda prilagaja razpoložljivim proračunskim sredstvom, moramo za to želeno doplačati pač iz lastnega žepa. V Poslanski skupini Desus se zavzemamo za ohranjanje javnega šolstva, javnega zdravstva. Tega stališča ne bomo nikoli spremenili. Prepričani smo, da le skozi javne oblike servisiranja državljanov, lahko država zagotavlja pravice vsem in pod enakimi pogoji ter nenazadnje enako kakovostno. Menimo, da mora socialna in solidarna država, kar Republika Slovenija od nekdaj je, z razporejanjem proračunskih sredstev, najprej skrbeti za čim bolj dosledno in kakovostno zagotavljanje javnih dobrin. Obvezna osnovnošolska izobrazba je ustavna kategorija in zato javna vrednota, zato njene vsebine, ideološko, filozofsko in versko neobremenjene, koristijo vsakemu posamezniku in družbi kot celoti. Ta primarna izobrazba mora biti dostopna vsem pod enakimi pogoji in za javne šole velja, da je mreženje organizacijsko in geografsko dobro ustaljeno. V Poslanski skupini Desus seveda nimamo proti ustanavljanju zasebnih šol prav ničesar. Prav je, da imajo starši možnost izbire pri vpisu v javni ali privatni šolski prostor. To torej pomeni, da se lahko svobodno odločijo, kako in kje bodo vzgajali in izobraževali svoje otroke. Mi se strinjamo, da se zasebne šole s svojimi pedagoškimi pristopi, drugačnimi izobraževalnimi praksami in nenazadnje vsebinsko drugačnostjo, ki ji podlago dajejo določeni svetovnonazorski pogledi, bogatijo šolski prostor, hkrati pa bi morale skozi obvezne vsebine zagotavljati varovancem enakovreden izobrazbeni standard, kot to velja pri ostalih 98 % varovancev v javnih šolah. Strinjamo se tudi s tem, da mora enako kot državna šola, tudi zasebna šola svojo vrata odpreti vsakomur, ki na njih potrka. Zasebne pobude v izobraževalni sferi se ne sme zatreti. Ampak to, kar je zapovedano vsem, mora biti tudi zagotovljeno vsem, in sicer na enak način, preko obveznega programa. Zato je kot posledica temu jasno, da mora biti tudi financirano v enakem obsegu. Predlagana novela zakona tako izenačuje obseg financiranja javnih in zasebnih šol, ki izvajajo javno veljavne izobraževalne programe in pridobijo 100 % sredstev, ki jih država oziroma lokalna skupnost zagotavlja za izvajanje obveznega programa javne šole. Ustavna odločba je za nas na ta način uresničena. Pomemben vidik predlagane novele je tudi v postavitvi jasne ločnice med javnim in zasebnim. Javne šole so temelj slovenskega izobraževanja z dolgoletno tradicijo in znane po izjemnih dosežkih učencev tudi na mednarodnih ravneh. Obstoječa javna mreža šol je kvalitetna in zagotavlja dostopnost vsakomur po vsej državi, zato se strinjamo, da se mora ta javna mreža varovati. Varovalko v noveli, ki ščitijo obstoj javne mreže, zato z veseljem pozdravljam. Izpostaviti velja še nekaj pomembnih korelacij med javnim in zasebnim, ki skozi prizmo enakovrednega financiranja iz javnega denarja upravičljivo terjajo od zasebnih ponudnikov določeno ravnanje oziroma preverjanje s strani financerja. Gre za podvrženost evalviranju izvajanja obveznega programa in možnost izbrisa zasebne šole iz razvida javno veljavnih programov, če bi kršile določbe v skladu s cilji sistema vzgoje in izobraževanja ter o zagotavljanju enakovrednega izobrazbenega standarda. Izbris pomeni tudi ukinitev financiranja. Bojazen, da se bo poslabšal položaj obstoječim zasebnim šolam, da bodo financirane v manjšem obsegu kot doslej, je odveč. Tiste namreč, ki imajo koncesijo, položaj ohranijo, kar pomeni enako polno 100 % financiranje v obveznem in razširjenem programu. Tiste, ki so pridobile javno veljavnost, bodo prav tako financirane, kot so bile doslej, torej v 85 % obeh vrst programov do konca šolskega leta oziroma generacije, ki bo vpisana v šolskem letu 2019/2020, to torej pomeni naslednjih 9 let. Vse ostale, ki se bodo ustanavljale odslej, pa bodo seveda deležne nekoliko nižjega financiranja, kar pa je, kot rečeno, po naši presoji pravilno in edino sprejemljivo. Še enkrat, poslanci Desusa verjamemo, da je to, kar je predlagano v tej noveli, dobra osnova za zakon, ki bo usklajen in dopolnjen zadostil zahtevam na podlagi ustavne odločbe. Hvala.
Hvala lepa. Gospa Jelka Godec bo predstavila tališče Poslanske skupine SDS. Izvolite.
Spoštovani! Vzgoja in izobraževanje naj bi temeljila na kakovosti storitev, postavila naj bi otroka oziroma mladostnika v središče, sledila naj bi temeljnim načelom pedagoškega dela in temeljila naj bi seveda na svobodni izbiri, ki jo narekuje 57. člen Ustave Republike Slovenije. Vprašanje pa je, ali je danes v Sloveniji temu res tako. Javni šolski sistem, ki ga danes v Sloveniji lahko preprosto imenujemo kar državni šolski sistem, saj imamo v večini šole, torej 99 % osnovnih šol, ki jih financira država, pa je danes dostikrat bolj zagotovilo uspešnega socialnega izobraževanja poskrbeti za vse posameznike in nikogar izpustiti izven zahtevanega standardiziranega kroga izobraževanja. Upam, da se vsi dobro zavedamo, da se otroci razlikujejo po sposobnostih, nagnjenjih, izkušnjah, družinskem okolju, socialni vključenosti, okolju, v katerem živijo, po predznanju, računalniški pismenosti, likovni ustvarjalnosti in lahko bi še naštevala več stvari. V državnem šolstvu se marsikateri ravnatelj, učitelj oziroma pedagoški delavec tega zaveda, vendar tog šolski sistem ne dovoli njegovega alternativnega delovanja v razredu, še manj pa alternativnega izobraževanje otroka. Lahko govorimo tudi o represivnosti državnega šolskega sistema, saj država do natankosti predpiše program, predmetnik šole, določi šolski koledar, kako naj učitelji poučujejo, kako naj pišejo dnevnike, priprave in tako naprej. Tako se učenci in učitelji podredijo državnim predpisom in zato je šola postala sredstvo uresničevanja državnih ciljev in ideologije družbenega sistema. Vse to je seveda v nasprotju s temeljnimi načeli pedagoškega dela, je v nasprotju s psihološkim pogledom na razvoj mlade osebe. V središču naše vzgoje je treba postaviti človeka, mladostnika, otroka, ga obravnavati kot celostno osebnost v svoji telesni, duševni, intelektualni, družbeni, moralni in duhovni razsežnosti. Seveda smo tukaj na drugi strani še starši, ki imamo različne poglede na vzgojo in izobraževanje svojih otrok. Jasno je, da o tem nimamo enotnega mnenja, je pa pomembno dejstvo, da želimo svojim otrokom zagotoviti tisto najboljše, da želimo, da najdejo svojo pot v življenju. Vemo, da ima vsak otrok svoje specifike, ki so včasih še posebej izražene. Ker včasih vse to umanjka v državnih šolah, šolski sistem postane za marsikaterega otroka in starša neustrezen in tako zaradi okostelosti državnega šolskega modela ali sistema, zaradi pomanjkljivosti državnega šolstva, kjer je predpostavka, da so vsi v razredu enaki, nastanejo potrebe po nastanku zasebnega in alternativnega šolstva. Z ustanovitvijo nedržavnih šol presegamo pedagoško togost in se približujemo idealu psihološkega razvoja otrok. Odpravljamo birokratizacijo šolstva, uniformiranost šolskega prostora, uniformiranost poučevanja in učenja, brezoseben pristop, neučinkovitost. Ob tem pa se poleg državnih sredstev uvajajo tudi novi viri financiranja, to so zasebna sredstva za investicije, materialne stroške, kajti vemo, da zasebne, torej nedržavne šole, financirajo tisti, ki so ustanovitelji in ne država. V vzhodnih evropskih državah, ki so v 80. in 90. letih doživele demokratizacijo družbe, so doživele tudi ogromen skok na področju zasebnega šolstva. Tako veliko več zasebnega šolstva srečamo na Češkem, Poljskem, Madžarskem. Slovenija je bila v tem dokaj sramežljiva in ima zelo nizek delež šol, katerih ustanovitelj ni država, to je pod 1 %, in je še danes na samem evropskem repu. V Sloveniji delujejo naslednje zasebne osnovne šole, ki izvajajo javno veljavne izobraževalne programe: Waldorfska šola, ki je začela s poukom leta 1992/1993, Osnovna šola Alojzija Šuštarja Ljubljana, s poukom začela 2008/2009, Montessori inštitut leta 2010/2011, Zasebno vzgojni-izobraževalni zavod Walfdorska šola Maribor leta 2015/2016, Vzgojno-izobraževalni zavod Antona Martina Slomška Maribor začne z delom leta 2015 in Inštitut za celostno vzgojo in izobraževanje otrok LILA, ki je dobil potrjen program leta 2016. Omenjene šole torej obiskuje manj kot 1 % populacije vseh osnovnošolskih otrok. Delež državnega šolstva, ki je 99 %, je postavil Slovenijo v samo špico med državami Evropske unije. Ustava Republike Slovenije torej v 57. členu določa, izobraževanje je svobodno, osnovnošolsko izobraževanje je obvezno in se financira iz javnih sredstev. Država ustvarja možnosti, da si državljani lahko pridobijo ustrezno izobrazbo. Zakoni, ki jih sprejemamo v parlamentu, morajo biti skladni z ustavo. Če se kasneje izkaže, da je zakon v nasprotju z ustavno ureditvijo, je to potrebno popraviti. V Državnem zboru smo to poskušali v prejšnjem mandatu štirikrat, v tem mandatu že enkrat s strani tudi Slovenske demokratske stranke, ko smo predlagali, da se program, javno veljavni program osnovne šole financira 100 %. Zato danes lahko rečemo, da smo lahko že utrujeni od razlaganja, prikazovanja, kako in kaj je odločilo Ustavno sodišče in kako bi moral biti zakon pravilno napisan, in tudi dokazovanja, kaj pomenijo alternativne šole marsikateremu otroku in staršu. Državljani, starši otrok, ki obiskujejo zasebne šole z javno veljavnim programom, so bili leta 2012 mnenja, da Zakon o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja krši njihovo ustavno pravico in so na Ustavno sodišče vložili vlogo za presojo ustavnega določila 87. člena ZOFVI. Ustavno sodišče je leta 2014 odločilo, da je prvi odstavek drugega stavka 86. člena Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja v delu, ki se nanaša na javno veljavne programe osnovnošolskega izobraževanja v neskladju z ustavo. Zdaj bi prosila za prezentacijo. Kaj pa govori odločba Ustavnega sodišča? Da je prvi odstavek drugega odstavka 86. člena, ki se nanaša na javno veljavne programe osnovnošolskega izobraževanja, v neskladju z ustavo. Malo manj se vidi, ker je zelo dolg ta člen, 86. člen, vendar jasno in razvidno, da zasebnim šolam, ki izvajajo javnoveljavne programe osnovnošolskega izobraževanja, pripada danes 85 % sredstev, ki jih država oziroma lokalna skupnost zagotavlja za izvajanje programa javne šole. Torej govorimo še enkrat o javnoveljavnem programu. Danes je javnoveljavni program po 14. členu Zakona o osnovni šoli razdeljen na obvezni in na razširjeni program. Javno veljavni program, o katerem govori Ustavno sodišče, da ga je potrebno financirati 100 %, ne glede na to, kdo je ustanovitelj, je razdeljen na obvezni program in razširjeni program. Oba skupaj predstavljata celoto. Šola je obvezna razpisati tako obvezni kot razširjeni program. Čudi me, da je minister ob izvajanju enega izmed naših kolegov poslancev o razširjenem programu zmigoval z glavo, češ, ni res, da dopolnilni in dodatni spadata v razširjeni program. Torej še enkrat, obvezni program imate napisano, notri so poleg vseh predmetov še naravoslovni dnevi, tehnični dnevi, športni dnevi, šola v naravi. V razširjenem pa so neobvezne izbirne vsebine, individualna in skupinska pomoč učencem, dodatni dopolnilni pouk, podaljšano bivanje in jutranje varstvo. Javno veljavni program v Zakonu o osnovni šoli, še enkrat, je torej razdeljen na obvezni in razširjeni in Ustavno sodišče govori o javno veljavnem programu. Danes je financiranje po obstoječem zakonu narejeno tako, tam, kjer je ustanovitelj država, in ustanovitelj zasebnik, oba izvajata javno veljavni program, torej tako obvezni kot razširjeni. Danes imamo takšno financiranje, torej 100 %, tam, kjer je ustanovitelj država, tam, kjer je ustanovitelj, pa 85. Kaj je predlog Vlade? Predlog je sledeč. Razdelijo javno veljavni program posebej na obvezni in pa razširjeni in želijo, da je financiranje takole, obvezni 100 %, razširjeni 0 %, kar skupaj po novem potem pomeni tole, 65 % financiranje javno veljavnega programa zasebnih šol. To je čisto preprosta osnovnošolska matematika, malo prava, malo razumevanja tistega, kar preberete, in potem dobite v bistvu tole, da se bo javno veljavni program po novem predlogu zakona Ministrstva za šolstvo financiral v nižjem procentu. Torej tisti, ki še danes tega ne razume, lahko vam dam powerpoint pa si še enkrat te zadeve poglejte. Kaj to pomeni? Ko boste rekli, da se razširjeni program financira 0 %, to pomeni, da ne boste financirali v zasebnih šolah, ki izvajajo javno veljavni program, ne individualne pomoči učencem, ne dopolnilnega pouka, ne dodatnega in ničesar tistega, kar je v bistvu v razširjenem programu. Hkrati pa se v seveda v 17. členu zapiše, da morajo vse šole, tudi zasebne seveda, zagotavljati minimalna znanja, ki omogočajo uspešno zaključeno izobraževanje in tako naprej. Kako bodo zasebne šole, recimo, tistim učencem, ki ne dosegajo minimalnih znanj, pomagale? Zdaj jim pomagajo s skupinsko pomočjo, z dopolnilnim poukom. Kako pa zdaj naprej? In seveda bodo to tudi ponudile, jaz verjamem, da so tudi pedagoški delavci dovolj usposobljeni in razumejo, da če želijo učenci dosegati minimalna znanja, pa jih mogoče ne morejo, če ne dobijo, recimo, individualne pomoči, da jim bodo to tudi omogočili. Vendar od jutri naprej bodo v zasebnih šolah, ki izvajajo javno veljavni program, to plačevali starši. To bodo plačevali starši, ker je Vlada, ker bo koalicija tako želela. S tega vidika predlog zakona diskriminiral tako otroke kot starše med državnimi in nedržavnimi šolami. Otroci, ki so opisani v javno šolo, bodo še naprej lahko brez doplačila staršev obiskovali dopolnilni, dodatni pouk, neobvezne izbirne vsebine, imeli individualne in skupinske učne pomoči. Medtem ko bodo morali starši otrok, ki so vpisani v šolo Montessori, recimo, dodatno plačevati stroške, če bodo želeli, da otroci obiskujejo dodatni pouk, individualno učno pomoč in dosegajo minimalne standarde. S predlogom zakona bo Vlada finančno breme za izvajanje razširjenega programa prenesla na starše. Kako bodo to zmogli starši socialno šibkih družin? V tem delu, če že ne drugje, boste sprožili elitizacijo teh šol oziroma tega, da bodo v te šole res potem pa lahko hodili samo tisti, ki si bodo to lahko privoščili. Brez vzdihovanja, dragi kolegi, ampak starši, ki imajo danes vpisane otroke tam, ne plačujejo individualne pomoči, ne plačujejo dopolnilnega pouka, od jutri naprej bodo to morali narediti. Torej, bo za njih šolnina toliko višja. Naj izpostavim še zadeve, ki so že bile pa še bodo verjetno še očitek zagovornikov predlaganega zakona, in sicer najprej financiranje zasebnih šol, češ, da je Ustavno sodišče dejalo, da se pač razširjeni program ne sme financirati. Če dobro preberete ustavno odločbo iz 2001 in pa sedajo oziroma iz 2014, boste videli kar razliko. Tista iz leta 2001 je govorila o prvem odstavku, da je izobraževanje svobodno, govorila je, mislim da, o 74. členu ZOFVI, o tem, ali je javno prostor zaščiten pred, bom rekla, verskim izobraževanjem. In ugotovila, da je zakon skladen z ustavo in da ta zaščita obstaja. Medtem ko iz leta 2014 govori o financiranju in v 25. točki svoje odločbe tudi zapiše: »Pravica do brezplačnega obiskovanja obvezno javno veljavnega programa osnovnošolskega izobraževanja od države namreč ne zahteva naj financira tudi izvajanje nadstandardih ali razširjenih programov, s katerimi zasebne šole zasledujejo svoje partikularne interese.« In se sklicuje na odločbo iz 2001. Torej, Ustavno sodišče jasno in glasno pove, da tiste vsebine, kjer zasebne šole zasledujejo partikularne interese, se ne financirajo. Danes smo lahko slišali na posvetu, da nekatere šole, sedaj ne vem točno, katera je, v nižjih razredih imajo dodatno plesne vaje, pevske vaje, kulturo in vero in latinščino. In to plačujejo starši že danes. Ker to zasleduje partikularne interese te šole. Že danes plačujejo. Ne plačujejo pa individualnih učnih pomoči. Financiranje partikularnih interesov niso predmet in ne smejo biti predmet financiranja s strani šole, in to tudi v Slovenski stranki večkrat povemo. Nadstandardne dejavnosti, ki tudi financirajo v javnih šolah, financiramo dodatno šolo v naravi in tako naprej, tako da v tem delu tudi v javnih šolah določene stvari plačujemo. Pojavljajo se očitki, da želimo zrušiti javno mrežo. Kolegi poslanci, jaz ne vem, ali ste si res prebrali celotni ZOFVI, verjetno ne, ker v 11. členu ZOFVI določa, kaj je to javna mreža, in sicer za opravljanje javne službe na področju vzgoje in izobraževanja se organizira javna mreža, ki jo sestavljajo javni vrtci in šole, zasebni vrtci in šole ter zasebniki, ki imajo koncesijo. Vi pa govorite, da želimo zdaj razgraditi javno mrežo. V javni mreži imate javne šole pa imate zasebne šole. To je tako, kot pri zdravstvu, imamo koncesionarja in imamo zdravstvene domove. Torej, javna mreža že zajema zasebne šole. Kdo bo to javno mreži razgradil zdaj? Nihče. To je bolj ko ne, bom rekla, v glavah tistih, ki določenih stvari pač ne želite razumeti. Potem se pojavljajo tudi očitki, da se financirajo šole in da bodo sedaj zasebniki bogateli. Še enkrat je treba povedati, pa mislim,da so kolegi že povedali tudi pred menoj, ne financira se šola, ne financira se tisti, ki je ustanovitelj. S tem denarjem, ki ga daje države, se financira program, ki se izvaja v tej zasebni šoli. In se ne financira zasebnik. Državljani vsak mesec plačujejo prispevke za šolstvo iz svojih zasebnih dohodkov, plačujejo in pričakujejo, da bodo imeli glede na 57. člen Ustave Republike Slovenije svobodo izbiro do izobraževanja in da bodo javno veljavni programi financirani 100% ne glede na to, kje njihov otrok obiskuje šolo oziroma kdo je ustanovitelj šole. Danes, z možno uveljavitvijo novele zakona, ki ga predlaga Vlada, je v Republiki Sloveniji kršena svobodna izbira do izobraževanja, saj sili starše, da svoje otroke vpišejo v državne šole, čeprav je to v nasprotju z njihovimi osebnimi okoliščinami. Če želi država, ki danes vsekakor želi uravnavati vsa področja človekovega življenja, biti verodostojna, potem mora dopuščati tudi izobraževanje in vzgojo koncepta montessori šole, waldorfske šole ali katoliške šole in jim omogočiti izvajanje javno veljavnega programa, ki ga je potrdil strokovni svet Ministrstva za šolstvo in je v skladu z zakonodajo in v skladu z Ustavo Republike Slovenije. Samo še ena pripomba, kar se tiče zakona in kar je minister tudi danes izpostavil, je sprememba 86. člena, kjer za zasebne šole zahteva, da se lahko ustanovijo oziroma začnejo delovati pod posebnimi pogoji, naslednjimi pogoji, med drugim tudi to, da imajo vključena oziroma vpisana najmanj dva oddelka prvega razreda, zato ker ministrstvo želi socializacijo. Jaz bi prosila ministra, v nadaljevanju ima možnost, da pove, koliko javnih državnih šol ima oziroma nima dveh prvih razredov. V mojem rojstnem kraju, je šola, kjer ima vseh 9 let en razred. Vi pa govorite o socializaciji. Potem mi povejte, kako se lahko socializirajo otroci v podružnični šoli, kjer je 8 otrok v razredu in jih ni 35 v vsakem. Jaz mislim, da so takšni argumenti, da s tem želite socializacijo, za lase privlečeni. V bistvu želite s tem pogojem še bolj zaostriti oziroma onemogočiti odpiranje novih alternativnih šol, ki so seveda alternativni državi in državni vzgoji. Hvala.
Hvala lepa. Kot zadnji bo stališče Poslanske skupine LMŠ predstavil gospod Aljaž Kovačič. Izvolite.
Hvala za besedo, podpredsednica. Spoštovani minister, kolegice in kolegi! Imamo dobro javno mrežo osnovnih šol, ki je dostopna vsakemu otroku v skorajda vsakem kraju v Republiki Sloveniji. Skozi to šolo je šlo na tisoče otrok, ki danes opravljajo različne poklice tako v Sloveniji kot tudi v tujini. O kakovosti javnih šol govorijo tudi raziskave, ki se po dosežkih učencev in dijakov pravilom uvrščajo v sam vrh sodelujočih izobraževalnih sistemov, ponekod tudi pred sisteme, s katerimi se želimo primerjati. A kljub temu, da imamo odlično javno šolstvo, je pred nami ponovno tema, ki je bila že večkrat populistično in ideološko zlorabljena. Nekateri so šli celo tako daleč, da so proti predsedniku Vlade vložili ustavno obtožbo. Zakaj? Ker ni bil sprejet predlog, ki je predvideval 100 % financiranje programa zasebne osnovne šole, ampak več kot očitno je bila to samo še ena populistična gesta predlagatelja. Ne pozabimo, da je Vlada že tedaj zagovarjala uresničitev Ustavne odločbe. Poudariti želimo, da imamo zelo dobro in uspešno javno mrežo osnovnih šol, vendar na žalost na to pozabljamo ali pa se nam morda zdi samoumevno. Žalosti nas, da se v zadnjih letih več kot očitno pojavlja intenca po razvrednotenju javne šole. Na drugi strani zasebna šola nikakor ne more biti enaka javni. Zasebno šolo ustanovi skupina enako mislečih, tu lahko govorimo o verskem ali filozofskem prepričanju, o posebnih pedagoških načelih, o zagotavljanju strožje discipline, drugačnemu pogledu na svet in še bi lahko naštevali. Medtem ko je javna šola prostor skupnih temeljnih vrednot in raznolikosti, pri čemer zagotavlja kulturno identiteto in socialno integriteto bodočih generacij. Javna šola ponuja kvaliteten in ideološko nevtralen program. Starši otrok, ki jim le-ta ne ustreza, pa lahko iz različnih razlogov izberejo zasebne šole s posebnimi interesi, ki ustrezajo njihovim vrednotam. Ministrstvo za izobraževanje, znanost in šport je pripravilo predlog zakona, ki po zagotovilih ministra dr. Jerneja Pikala uresničuje odločbo Ustavnega sodišča, saj osnovnošolcem zagotavlja 100 % financiranje obveznega dela javno veljavnega programa. Kljub temu, pa so nekateri že pred prvo obravnavo šli tako daleč, da so se postavili v vlogo Ustavnega sodišča in govorili o neustavnosti. V Poslanski skupini Lista Marjana Šarca, smo odprti za konstruktivno in neideološko razpravo, ki bi lahko z dopolnitvami, če bi se za to izkazala potreba, ustrezno dopolnili izhodiščni predlog zakona. Vsekakor pa ne kupimo argumenta, da gre za malo število zasebnih šol in nizek finančni vložek, kajti v tem primeru ni vprašanje denar, ampak sistem, ki vsakemu otroku ne glede na narodnost, raso, spol, jezik, vero, družbeni položaj, politično ali katerokoli drugo prepričanje, zagotavlja kvalitetno in dostopno izobraževanje. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev o predlogu zakona. Kot prvi dobi besedo gospod Predrag Baković, pripravi pa naj se gospa Iva Dimic. Izvolite.
Predsedujoča, hvala lepa za besedo. Spoštovani kolegice in kolegi! Javno šolstvo v naši državi je eden od poslednjih dobro urejenih in delujočih področij, ki ne povzroča razlik med otroci in njihovimi starši. Vsi namreč imajo enako pravico do izobraževanja, ki ni ali pa vsaj ni v odločujoči meri povezana s finančnim položajem staršev. Torej tudi tisti, ki so socialno ogroženi, imajo primerljive možnosti kot ostali pridobiti ustrezno izobrazbo in s tem popraviti svoj socialni status. To, spoštovani, je najdragocenejša srebrnina, ki jo v naši državi še imamo. Zato je ne smemo prodati, pokloniti oziroma izgubiti. Sam menim, da je pojavljanje zasebnih šol v naši državi lahko tudi žebelj v krsto javnemu šolstvu. Kajti, če javno šolstvo zamre in prevlado dobi zasebno, se bodo nemudoma pokazale nepremostljive razlike med ljudmi in tisti najbolj ogroženi, bodo oropani še zadnjih možnosti, da skozi izobrazbo izboljšajo svojo kakovost življenja. Opozoril bi tudi na ideološko komponento zasebnega šolstva. V Ustavi, točneje v 7. členu, je navedeno, da sta država in verske skupnosti ločeni. To je potrebno razumeti v širšem smislu in kontekstu, kajti kjer gre za izvajanje državnih dolžnosti, in izobraževanje to zagotovo je, ni prostora za izvajanje sicer tudi z ustavo zagotovljenih pravic do verskih aktivnosti, verskih aktivnosti, kakršnihkoli že. Pomembno dejstvo je tudi, da pravila igre za obe vrsti šol, tako zasebno kot javno, niso enaka. Če se natančno pogleda zakon, se najde 15 razlik, in to kar precejšnjih, ali ugodnosti, ki jih imajo zasebne šole v primerjavi z javnimi. Ena je ta, da mora javna šola skozi 9 let izvesti 18 obveznih programov oziroma predmetov, medtem ko zakon zahteva za zasebno šolo le 9 obveznih predmetov – enega z naravoslovnega področja, enega z družboslovnega, enega z področja umetnosti. Prav tako zasebni šoli ni potrebno upoštevati šolskega koledarja in zanjo ne velja pravilnik o preverjanju in ocenjevanju znanja. Za zasebno je že vnaprej določeno, da je predmet tuj jezik samo angleščina, medtem ko ima javna šola nabor štirih tujih jezikov. Zasebna šola tudi ne potrebuje vzgojnega načrta in pravil šolskega reda. In kar je zelo pomembno, zasebna šola sme izbirati, kateremu otroku bo omogočila izobraževanje in kateremu ne. To so dejstva, o katerih se ne govori veliko. Opozoril bi še na eno. V skladu z zakonodajo, imajo starši pravico šolati otroka tudi na domu, a ti za opravljeno delo ne dobijo sredstev, ki so sicer namenjena tistim, ki to pravico lahko uresničujejo znotraj sistema. Še več, ti učenci so podvrženi tudi rednemu preverjanju znanja, enkrat letno v javni osnovni šoli, to pa je hkrati dejanski preizkus uspešnosti izvajanja javno veljavnega programa v domačem okolju. Tudi to je neke vrste neenaka obravnava. Nenazadnje je prav, da se javno seznani tudi s podatki, koliko zasebne osnovne šole dobijo od ministrstva, resornega ministrstva. Podatki, ki jih bom zdaj navedel, so iz aplikacije ERAR za leto 2016, za 2017 in 2018 pa so tudi še višji. Valdorfska šola v Ljubljani okrog milijon 600, torej za dejavnost osnovnih šol skupaj 2 milijona 200, vključuje pa se še glasbena in srednja šola. Zavod sv. Stanislava, Osnovna šola Alojza Šuštarja Ljubljana okoli 1,2 milijona, celoten zavod, ki vključuje še gimnazijo, glasbeno šolo, vrtec in dijaški dom, je v tem letu prejela 4 milijone 200 in še nekaj evrov. Montessori inštitut za pomoč staršem pri razvoju otrok 382 tisoč evrov. Waldorfska šola Maribor skorajda 500 tisoč evrov. Vzgojno-izobraževalni zavod Antona Martina Slomška Maribor, Osnovna šola Montessori med 50 in 60 tisoč evrov, sicer je začela delovati v letu 2015/2016, za celotno dejavnost, predvsem gimnazija, glasbena šola, dijaški dom pa milijon 800 tisoč evrov. Tako danes s predlaganim spremembami zakona uresničujemo ustavno odločbo iz leta 2014. Jaz ne razmejujem med javnim in zasebnim šolstvo, pri čemer smo dolžni zaščiti javno osnovno šolstvo in hkrati določiti jasne kriterije za financiranje izobraževalnih programov zasebnih šol iz javnih sredstev. Glede očitkov iz vsebine stališč poslanskih skupin, predvsem s strani NSi, da bo novela prinesla več bremen za starše, ki so tako revni, da si zasebnega šolanja ne bodo več mogli privoščiti, naj vam, spoštovani, povem, da osebno ne poznam nobenega siromaka, ki obiskuje zasebno šolo. In za konec: Na eni strani imamo zainteresirano javnost, to so starši otrok, ki obiskujejo zasebno šolo, učitelji, lastniki teh šol, neki drugi, ki pravijo, da je zakon slab oziroma predlog zakona slab, neustaven, nezakonit. Na drugi strani imamo preostalo javnost, ki svoja stališča izražajo v komentarjih pod novicami in na družbenih omrežjih, da danes v Državnem zobru obravnavamo ta zakon. Jaz bi prosil, da si te komentarje preberete. Ti so naklonjeni noveli. Pravzaprav še več! Komentarji grejo celo v smer, če nekdo želi kaj posebnega, drugačnega, kot je dobro za večino ljudi, naj plača iz svojega žepa. Sami presodite, katerih ljudi je več in čigava volja je v večini. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednja ima besedo gospa Iva Dimic, pripravi pa naj se gospod Tomaž Lisec. Izvolite.
Spoštovani! Dejstvo je, da je zakon neprimeren za nadaljnjo obravnavo, da je neustaven, enostavno, da se s tem zakonom zlorablja otrok otroke in njihove starše. To je dejstvo. Da ni v duhu enakopravnega, enakovrednega izobraževanja za vse enako. Najbolj sprevrženo pa mi je ta delitev na obvezni in pa dodatni program v neki osnovni šoli. To pa je zame že od vsega začetka bilo sprevrženo dejanje. Da je nek dopolnilni pouk nadstandard osnovne šole. Jaz nisem vedela, da sem jaz bila deležna v času mojega osnovnošolskega izobraževanja nadstandardnega programa. Res nisem vedela. In tako iskati in deliti Slovence, otroke, se mi zdi, da je enostavno, z eno besedo samo povedano, minister je nesposoben. Ker če bi bil minister sposoben, bi znal delati v korist otrok. Minister je nesposoben, enostavno se ne zna soočiti z nasiljem v osnovnih šolah. Tudi s spolnim nasiljem v preteklosti, spolni napad je bil v osnovni šoli. Minister ni bil sposoben, jaz nisem zasledila nobenega ukrepa, ki bi govoril, da bo to preprečeval. Edin ukrep je varnostnike v osnovno šolo. Zdaj mi pa povejte, ali so varnostniki v osnovnih šolah nadstandard ali je to obvezni program, ki ga plačamo državljani. In sprašujem, spoštovani gospod minister, koliko osnovnih šol v Sloveniji ima varnostnike? In koliko ima zasebnih šol, od teh šestih, varnostnike? Prosim za ta podatek, jaz verjamem, da kot minister to marate vedeti vsako minuto. Niste bili sposobni urediti tudi, pa sem vam že leta 2013 zastavila poslansko vprašanje, nacionalnega preverjanja znanja. Kaj bo s tem? Enostavno zadeva še vedno visi v zraku in še vedno niste potegnili nekih novih pogledov, kaj bo z nacionalnim preverjanjem znanja v osnovni šoli. Govorite o brezplačnem šolanju. Kakšno brezplačno šolanje? Za dva otroka v prvi triadi je brezplačno šolanje vsak september 600 evrov brez torb, brez copatov, samo delovni zvezki in pa zvezki? Spoštovani minister, tam, kjer zmanjka strokovnosti, stopi v ospredje ideologija. Verjamem, da Socialnim demokratom ta tema prinaša pozitivne rejtinge, še malo ste Levico postavili ob stran, tako da verjetno na ta račun pridobivate, ker se tako zavzemate za javno šolstvo. Tako kot se zavzemate za socialno državo. Deset let ste se zavzemali za socialno državo, pa je bilo vedno več revežev v tej državi. Jaz ne razumem, da se ne želite ukvarjati z delom, ki vam kot ministru pritiče. Mislim tudi na to, na kar opozarjajo šolski ali pa otroški parlamenti – želijo več vsebin, življenjskih vsebin. Kaj od tega se je spremenilo, da bi dobili učenci v osnovni šoli več takih vsebin? Jaz žal nisem zasledila nič v to smer. In še nekaj. Danes je bilo že v določenih stališčih, mislim, da je kolega Rajić izpostavil, kaj bo z otroki s posebnimi potrebami. Imate podatek koliko jih je? Kakšna je krivulja? Odločbo izda Zavod za šolstvo na Gotski v Ljubljani, mogoče v Mariboru kje drugje, ampak mi spadamo pod okrožje Ljubljane, in tam piše, koliko določenemu otroku zaradi disleksije ali hiperaktivnosti ali kakšne druge motnje pripada dodatnih ur strokovne pomoči. Vi ste zdaj tu rekli, da je to nadstandard. Ali je nadstandard to, da imaš otroke in da ne moreš vplivati kakšne imaš? Se mi zdi, da je s tega vidika v vaših očeh ali pa v vašem srcu preveč ideološkega boja in da bi bilo počasi, da vendarle, minister, začnete delati za starše, za otroke, predvsem pa zato, da bomo imeli res kvalitetno šolo. Kar se tiče brezplačne šole. Švedska ima brezplačne šole oziroma tam se ne plačuje delovnih zvezkov. Od teh vaših obljub ni nič. In ko nimaš po enemu letu kaj pokazati, je najlažje z eno takole rešitvijo, pavšalno in seveda tudi neustavno, priti pred ljudi, v javnost. Seveda javnost zanima, kako se bo minister opredelil, ampak enostavno se mi zdi, da tako dejanje ni vredno ministra. Hvala.
Hvala lepa, gospa poslanka. Naslednji ima besedo gospod Tomaž Lisec, pripravi naj se mag. Meira Hot. Izvolite.
Hvala, podpredsednica, za dano besedo. Spoštovani minister, državna sekretarka, kolegi, kolegice, vsem skupaj lep pozdrav! Ključno vprašanje, ki bi se ga morali danes zastaviti, je zelo enostavno. Ali bomo poslanci tega sklica Državnega zbora spoštovali tole knjižico, ki se ji reče Ustava Republike Slovenije, ali pa ustave ne bomo spoštovali? Glede na stališča poslanskih skupin koalicije, torej vseh šestih strank, vidim, da jim ustava ni resen dokument, ki bi ga morali spoštovati v prvi vrsti poslanci Državnega zbora, ne glede na to, od kod prihajamo ali pa kakšno je naše znanje. Ustava je jasna. O temi, o kateri danes govorimo, je dokaj jasna in enostavna. Drugi odstavek 57. člena govori: »Osnovnošolsko izobraževanje je obvezno in se financira iz javnih sredstev.« In to bi morali spoštovati in tudi uzakoniti in udejanjati. In ker to ni bilo udejanjeno, so se starši, ki imajo otroke v zasebnih šolah, odločili, da izpodbijajo na Ustavnem sodišču zakonsko dikcijo, ki je v Zakonu v organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanje. In glejte zlomka, 4. 12. 2013 je Ustavno sodišče enostavno odločilo, prvi stavek drugega odstavka 86. člena Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja je v delu, ki se nanaša na javno veljavni progam osnovnošolskega izobraževanja, v neskladju z ustavo. Skratka, ne govorimo o starših ali pa otrocih v zasebnih šolah, kakšne so njihove želje, ampak govorimo o odločitvi Ustavnega sodišča, ki je svoje stališče izreklo v odločbi. Jasno, zakon je v delu, ki se nanaša na javno veljavne programe osnovnošolskega izobraževanja v neskladju z ustavo. Štiri leta in pol pa levičarji v Državnem zboru ne želijo spoštovati odločbe Ustavnega sodišča – in je očitno tudi danes ne bodo, o tem malo več kasneje – pa čeprav smo poskušali v Poslanski skupini SDS petkrat vložiti zakon, ki bi to neustavnost uredil. Smo ministrici v prejšnji vladi dali interpelacijo, smo dali sedanjemu predsedniku Vlade ustavno obtožbo, ker ne spoštuje ustave. Ampak ne samo, da se bo neustavno stanje podaljšalo, celo poslabšalo se bo z dikcijo besed v zakonu, ki ga imamo danes pred seboj. In če, spoštovani poslanci, ne veste, kakšno neumnost boste sprejeli, vam bom prebral neka stavkov iz službe Vlade Republike Slovenije za zakonodajo, ki je pravni organ, sicer posvetovalno telo Vlade. Citiram: »V zvezi s predlaganim tretjim odstavkom spremenjenega 86. člena zakona opozarjamo, da bodo pobudniki, ki so s prejšnjo pobudo uspeli, s predlagano ureditvijo financiranja zasebnih osnovnih šol v slabšem pravnem položaju, kot so v skladu z veljavno ureditvijo, zaradi katere so na Ustavno sodišče pobudo vložili.« Danes sem dobil nek latinski izrek na mizo, Reformatio in peius – pravni položaj vlagatelja na Ustavnem sodišču se ne sme poslabšati. Služba Vlade Republike Slovenije za zakonodajo: »S predlagano ureditvijo financiranja zasebnih osnovnih šol bodo pobudniki v slabšem pravnem položaju.« V nadaljevanju: »To pomeni, da se za zasebne šole obseg javnega financiranja ne spreminja glede na veljavno ureditev. Takšna ureditev postavlja zasebne šole v neenak položaj, pri tem pa ni navedena nobena pravno utemeljena razlaga za to dejanje. Dodatno je takšna ureditev sporna tudi z vidika drugega odstavka 57. člena Ustave, ki določa, da je osnovnošolsko izobraževanje obvezno in se financira iz javnih sredstev.« Ampak danes, kaj reče minister? S tem zakonom dosledno uresničujemo odločbo Ustavnega sodišča. Skratka, ali politik v imenu in priimku ministra za izobraževanje laže ali pa naj Vlada pod vodstvom Marjana Šarca takoj razpusti službo Vlade Republike Slovenije za zakonodajo, ker so očitno tam nesposobni pravniki, ki citirajo, da bodo pobudniki, ki so uspeli z ustavno pritožbo, v slabšem pravnem položaju. In verjetno bo isto zapisala tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora, ki je leta 2018 pri našem, mislim da, četrtem poizkusu zakona zapisala: »Menimo, da predlog zakona odpravlja v odločbi ugotovljeno neskladje z drugim odstavkom 57. člena.« Ampak zakaj bi imeli v Sloveniji Ustavno sodišče, zakaj bi imeli pravnike, če imamo večinski del politike, ki se [[…]]na pravo in na Ustavno sodišče. Za vas, glede na današnje izvajanje, predlagam nadaljnji korak v razgradnji pravne države, ki se je začel v prejšnjem mandatu. Ukinite Ustavno sodišče, ker ga itak ne spoštujete, kadar vam ni všeč. Včeraj je bil tukaj imenovan novi ustavni sodnik. Kakšne hvalospeve ste dajali Ustavnemu sodišču in kakšno vlogo naj bi imeli v slovenskem sistemu ustavni sodniki. Danes boste povozili odločbo Ustavnega sodišča, še enkrat, tistega Ustavnega sodišča, ki ste mu včeraj peli hvalo. Ob tej priložnosti bi spoštovanega ministra še enkrat spomnil, kaj je rekel ob prisegi: »Prisegam, da bom spoštoval ustavni red.« Glej ga zlomka, vsi pravijo, da ga ne bo spoštoval. Ne samo, da bo nadaljeval neustavno stanje, še poslabšal ga bo. Kot sem danes že slišal: V čem je torej smisel, da imamo Ustavno sodišče? Ali je smisel v spoštovanju odločb Ustavnega sodišča, kar je normalno za neko parlamentarno demokracijo? Ali pa je smisel Ustavnega sodišča to, da se ga oblast hoče znebiti oziroma vsaj tistih odločb, ki jim niso po ideološki volji? Samo to se vprašamo, ali želimo spoštovati odločbe ustavnega sodišča ali ne. In tukaj je razlika v tem državnem zboru. Nekateri menimo, da je to za poslance, zakonodajno vejo oblasti in za izvršno vejo oblasti sveta knjiga. Drugi mislijo, da je to nek spisek želja, ki se ga lahko v skladu z ideologijo povozi. In že večkrat sem v tem državnem zbor rekel: Kako naj pričakujemo od državljanov, da bodo spoštovali ustavo in zakone, če so poslanci prvi, ki so k temu poklicani, ampak tisti, kjer večinski del noče spoštovati niti ustave niti zakonov? To povejte ljudem v vaši pisarni, ko bodo rekli, da se jim je zgodila krivica, kjer so nekaj naredili mimo zakona nevede, ali pa je sistem nekaj naredil mimo njih in na njihovih plečih. Danes je bilo kar nekaj stvari rečenih – zaščita javnega šolstva. Šest zasebnih osnovnih šol in, mislim da, 445 državnih osnovnih šol. Povejte mi, tako matematično, strokovno, nenazadnje tudi politično, česa se bojite, če vas je strah, šest zasebnih šol je pot k razgradnji javnega. Ravno nasprotno. Šest zasebnih osnovnih šol je minimum, ki bogati javno šolstvo. In naša želja bi morala biti – kaj? Še več zasebnih šol, še več konkurence in še več kakovosti. Ampak, ker to ni v skladu z doktrino in ideologijo posvečenega levega dela Državnega zbora in izvršilne veje oblasti, se to ne bo zgodilo, ker se določene stranke v tem Državnem zboru točno zavedajo, kaj je, če bi izpustili vsaj 2 % konkurence v šolski sistem, da jih je strah, da ta ideologija, na kateri sloni njihov obstoj, lahko začne dobivati razpoke. Zato danes poslušamo o razgradnji javnega šolstva. Celo poslušamo o tem, kako je javno šolstvo brezplačno, smo slišali prej v stališču socialnih demokratov. Spoštovani državljani, spoštovane državljanke, jaz prosim, da naslednjič, ko dobite položnico, pridete do vašega najbližjega poslanca SD ali pa morda tudi kogarkoli drugega iz koalicije, da si to razdelite in plačate položnice, vsaj za tiste položnice, ki govorijo o javno veljavnih programih, ki jih morajo starši plačati. Ne govorimo o nadstandardih, pod kar pa ne spada jutranje varstvo, dopolnilni pouk in vse to. Govorimo o klasičnih, standardnih prispevkih, ki jih vsak starš plačuje, po vašem mnenju, v to brezplačno šolstvo. Danes smo slišali celo to, ja, 5:4 je bila večina in ta večina ni dobra. Včeraj smo imeli eno glasovanje, mislim, da je bilo 38 za in 39 proti. Je večina zmagala ali ni z 39 glasovi? Je zmagala. Verjamem, da vsi spoštujemo tisto glasovanje. Ampak, glej ga zlomka, 5 proti 4 je pa diskutabilno, to pa ni fer. Gre za politično odločitev Ustavnega sodišča. Naštejte mi tri sodnike, ki spadajo približno na desni politični pol, pa častim pivo. Tri, ne pa pet, kot jih vi naštevati, da naj bi bilo desnih političnih ustavnih strokovnjakov. Čedalje bolj leve radikalne ustavne sodnike dobivamo, ene, ki nam bodo slejkoprej dali nagobčnik, da ne bomo smeli več govoriti. Vi govorite o politični odločitvi Ustavnega sodišča. Ustavno sodišče, ki je ideološko levo, je sprejelo neko politično odločitev. Če je kateri ustavni sodnik sprejel politično odločitev in ne strokovno, prosim, da ga takoj pozovete, da se korakoma sprehodi skozi hodnik Ustavnega sodišča in zapusti Ustavno sodišče. Bilo je rečeno, ah, ta odločba Ustavnega sodišča iz leta 2014 je pa čisto drugačna kot ista odločitev Ustavnega sodišča iz leta 2001. Saj ni res. Poglejte, kaj so pobudniki zagovarjali leta 2001 v Ustavni pritožbi in kaj leta 2013. Takrat je šlo za celotno vertikalo. In tudi sam bi imel problem z uresničevanjem, če bi takrat, leta 2001 Ustavno sodišče reklo, ja, država mora financirati vse zasebno, od vrtca do visokih šolskih programov in vsega ostalega. Ampak zakaj je ta odločba različna? Zaradi drugega odstavka 57. člena – osnovnošolsko izobraževanje je obvezno. Tukaj je ključna poanta. In kaj dobimo danes po petih neuspelih poskusih zakona, interpelacij in ustavni obtožbi? Še en faliran projekt leve politike. Nov faliran projekt leve politike, ki je v prejšnjem mandatu celo skušala izigrati odločbo Ustavnega sodišča tako, da je skušala spremeniti ustavo. Toliko o spoštovanju vladavine prava, pravne države, Ustavnega sodišča s strani leve politike. Polna usta o vladavini prava, polna usta o tem, kako pomembno je Ustavno sodišče. Ko pa je potrebno priti do dejanj, pa boli nas đoko za vladavino prava in poteptali bomo odločbe Ustavnega sodišča. Polno besed, lepih, na drugi strani polno pokvarjenih dejanj v praksi. In zelo zanimiva je tudi misel, ko minister Pikalo reče: »Dosledno se uresničujejo odločbe Ustavnega sodišča.« Ko je pa v ponedeljek kolega Pavlin, če sem si prav zapomnil, mislim, da je on spraševal predsednika Vlade glede uresničevanje odločbe Ustavnega sodišča, in je rekel: »Ja, če pa kaj ni prav v tej odločbi, bomo pa z amandmaji uredili.« Predsednik Vlade pravi, če kaj ni prav, bomo uredili, minister pa trdi, dosledno se uresničuje. Če se nekaj dosledno uresničuje, potem ni več tukaj malo levo malo desno, malo gor malo dol, kot se je dogajalo pri prejšnjem predlogu zakona, ki ga je pripravila prejšnja ministrica Maja Makovec Brenčič, ko so poslanci koalicije na odboru mi citirali 185, so se na hitro spomnili v SMC, 165, mislim, da je bil predlog SD, 100 : 0, mislim, da je bil predlog Desusa, ampak nobena rešitev ni v skladu z odločbo Ustavnega sodišča. Ker Ustavno sodišče govori o javno veljavnih programih, je rešitev samo ena – 100 % financiranje javno veljavnih programov, brez nebuloz o obveznih in razširjenih vsebinah. Tudi tu vam je prej kolegica Jelka Godec pokazala nekaj določb členov iz ZOFVI in Zakona o osnovni šoli, kaj pomeni eno v praksi in kaj je vaše besedičenje. Ko govorite o javni šoli in javni mreži. 11 . člen ZOFVI: »Za opravljanje javne službe na področju vzgoje in izobraževanje se organizira javna mreža, ki jo sestavljajo javni vrtci in šole, zasebni vrtci in šole ter zasebniki, ki imajo koncesijo.« Torej, kaj je javna mreža? Javni vrtci in šole, zasebni vrtci in šole ter zasebniki, ki imajo koncesijo. Saj veste, prej je kolega Tonin kazal, kaj je vse to. Ampak za vas je javno samo določen del javnega, očitno. Tukaj piše, zasebni vrtci in šole. Še naprej: »Javna mreža vrtcev mora biti organizirana tako, da omogoča staršem in otrokom dostopnost in izbiro programa za predšolske otroke, javna mreža osnovnih šol pa mora zagotavljati vsem otrokom možnost osnovnošolskega izobraževanja.« In kaj dobimo namesto tega? Poleg skrpucala, ki se mu reče ZOFVI, ki bo nadaljeval neustavno stanje, dobimo osnutek Zakona o vrtcih, kjer se nadaljuje razgradnja zasebnega. In v predalu ima minister Pikalo še Predlog zakona o visokem šolstvu, kjer se prav tako nadaljuje razgradnja zasebnega s tem, ko želite preprečiti ustanavljanje zasebnih fakultet. In imamo predlog Levice, ki bi ukinila zasebno zdravstvo. Pričakujem, da ko boste ukinili zasebne šole, vrtce, zdravstvo, da boste v duhu vaše levičarske manire ukinili zasebno lastnino. To je zadnji korak, ki vam je še dovoljen, ki si ga boste, glede na to, da imate večino, morda tudi slej ko prej izmislili. In namesto uspešne zgodbe o uspehu, bomo dobili drugo in očitno edino naslednico Severne Koreje. Venezuela je razpadla, Kuba je propadla, Severna Koreja in Slovenija pa bosta očitno edini državi, ki bosta črtali vsepovsod karkoli zasebnega imamo. Spoštovani minister, jaz upam, da boste v duhu tega, kar ste povedali ob imenovanju, spoštovali ustavni red in še pred koncem današnje razprave podali predlog, da se jutri glasuje proti zakonu in da pridete v Državni zbor z zakonom, ki bo dosledno spoštoval ustavni red Republike Slovenije. Kajti če tega ne boste naredili, boste ne samo dobili zaušnico Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora, slejkoprej boste zopet dobili pobudo za oceno ustavnosti 86. člena ZOFVI, verjetno s strani staršev, ki so danes množično prišli na posvet v Državni svet, kamor leva noga levih poslancev in leve izvršilne oblasti ni upala prikorakati in slišati realne zgodbe, realnih ljudi, ne tistih izmišljotin o brezplačnem javnem šolstvu, da bi videli, kako je zgrešena vaša politika in kako je zgrešen vaš predlog zakona. Skratka, pri tem zakonu gre za tri zadeve. Ena je ideologija leve oblasti, ki nasprotuje čemurkoli, kar vsaj malo diši po zasebnem. Ta zakon uvaja diskriminacijo, ki ima za posledico elitizem, kajti po tem predlogu zakona bodo tisti povprečni starši, ki dajo otroke v zasebne šole, izločeni, ker si tega ne bodo morali več privoščiti, bodo pa lahko verjetno v te zasebne šole prišli ravno otroci tistih, ki najbolj glasno vpijejo proti zasebnim osnovnim šolam – otroci bogatih, predvsem levih politikov. Nenazadnje, danes je bilo rečeno, moramo se pogovarjati o otrocih in o šolah in ne kot sistemu. Ampak vi delate iz otrok in iz vzgojno-izobraževalnih programov čisti biznis. Danes je bilo rečeno še nekaj stvari. Cerkev prihaja v zasebne šole. Od šestih zasebnih šol sta dve cerkveni, dve, kjer je ustanoviteljica cerkev. In tam starši plačujejo ravno tisto, kar je prej rekla gospa Maša Kociper, če hočejo nekaj več, pa naj nekaj več plačajo. Če bi gospa Maša Kociper danes bila na posvetu, bi ravno to slišala, kako starši za dopolnilne aktivnosti v teh zasebnih šolah plačujejo nekaj več in se odpovedujejo, kot je bilo rečeno, ne gredo na izlet v Francijo, ampak gredo na izlet nekam bližje, ker si želijo, da na področju izobraževanja njihovi otroci niso na slabšem. Ampak verjamem, da nekdo, ki težko spravi velike kroge v majhne, ne razume tako enostavnih zadev, kot je odločba Ustavnega sodišča, ki govori, da je treba ustrezno v zakon zapisati dikcijo glede javno veljavnih programov osnovnih šolah. In nenazadnje, bivši predsednik Vlade gospod Miro Cerar, človek ki se je imel za ustavnega pravnika, ki mu praksa vsakodnevno oziroma vsakotedensko dokazuje, da je blefiral o svojem znanju glede prava, ki se mu tedensko dokazuje, da je kršil zakone in vladavino prava, ta ubogi gospod spet ne bo mogel spati, kajti leta 2015 je rekel, da ne bo mogel spati, da bo nesrečen, dokler odločba Ustavnega sodišča ne bo realizirana. Kako naj bi spal, ker ne da ne bo odločba Ustavnega sodišča realizirana, še poslabšala bo položaj tistih, ki jim je ob obisku zagotavljal, kako bo on kot pravnik to rešil? Danes pa očitno svojim poslancem nalaga, da naj nadaljujejo s to neustavnostjo. Skratka, razlogov, zakaj ne smemo podpreti tega zakona v prvi obravnavi, je vsaj toliko, kolikor je otrok, ki hodijo v zasebne šole, ki jih boste še nadalje diskriminirali. Diskriminirali jih boste tisti, ki govorite o vladavini prava, tem otrokom pa ne boste dali tistega, kar jim je Ustavno sodišče določilo – da imajo enak položaj v določenih zadevah kot tistih, ki hodijo v državne osnovne šole, ki so obvezne. Hvala.
Hvala, gospod poslanec, za vašo [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Ali želite postopkovno? Repliko ali kaj tretjega. [[oglašanje iz dvorane]] Če mi daste možnost, da spregovorim, bom spregovoril. Replika ni možna, ker še niste spregovorili, saj poznate Poslovnik. [[oglašanje iz dvorane]] Postopkovno je pa možno. Beseda je vaša, vstanite in povejte, prosim.
Hvala lepa. Vstal sem, zdaj bom še povedal. Gre za zavajanje. Na to moram opozoriti. Namreč predsednik Vlade v prejšnjem mandatu, Miro Cerar, je naredil vse, da bi se ta odločba uresničila in pravzaprav vse do pred volitvami je kazalo, da bomo to dosegli. Tako da mislim, da je neosnovano in neupravičeno, da se na tak način komentira, sploh pa poslancem nihče ne narekuje, kako bodo reagirali in presojali. V tem smislu je tudi nekorektno od kolega Lisca, da na tak način sklene svojo razpravo.
Spoštovani poslanec, sedaj ste zlorabili postopkovni predlog. Postopkovnega predloga ni bilo. Prosim, da tega več ne ponovite. Bi še kdo želel kaj zlorabiti? [[Ne.]] Hvala. Potem pa je na vrsti mag. Meira Hot, pripravita se gospod Miha Kordiš in za njim gospod Aleksander Reberšek. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani gospod predsednik. 2. člen Ustave pravi, »Slovenija je pravna in socialna država.« In v Sloveniji je najvišji organ sodne oblasti Ustavno sodišče. In veste, samo Ustavno sodišče je tisto, ki je pristojno presojati o ustavnosti in zakonitosti. Zato mi je popolna neznanka, kako lahko danes opozicijske stranke a priori presojajo, da je predlagana novela zakona neustavna in da ne uresničuje pravilno odločbe Ustavnega sodišča. Seveda je to nedopustno. Torej, leta 2014 je Ustavno sodišče odločilo, da je prvi stavek drugega odstavka 86. člena Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja v neskladju z Ustavo. Zakaj? Ker ne zagotavlja v celoti financiranja obveznega osnovnošolskega izobraževanja oziroma ne zagotavlja izvedbe javno veljavnega programa osnovnošolskega izobraževanja vsem izvajalcem na enak način. Obseg državnega financiranja, izvajanja javno veljavnih programov je različen, kar po mnenju Ustavnega sodišča ni v skladu z drugim odstavkom 57. člena, ki določa, da je osnovnošolsko izobraževanje obvezno in se financira iz javnih sredstev. Ampak tukaj velja vseeno opozoriti na ločeno mnenje sodnice Korpič Horvat, ki navaja, da vseeno ni mogoče zatrjevati neenake obravnave in posega v pravico otrok do javno financiranega osnovnošolskega izobraževanja, kajti po njenem mnenju država zagotavlja javno mrežo osnovnošolskega izobraževanja, v katero so vključene tudi zasebne šole s koncesijo, in s tem ne dvoumno izpolnjuje svojo obveznost iz drugega odstavka 57. člena. In zanimivo je tudi njeno stališče, da prvi odstavek 57. člena Ustave, ki zapoveduje, da je osnovnošolsko izobraževanje obvezno, dejansko pomeni, da so starši dolžni poskrbeti, da njihovi otroci obiskujejo javno veljaven osnovnošolski program. In tudi sama menim, da je to resnični duh zadevne določbe. Kakor tudi, da ustvarijo obveznost otroka, da se mora šolati, da se mora osnovnošolsko izobraževati, saj se najbrž spomnite: osnovna šola je obvezna, srednješolsko izobraževanje je izbira, vsaj tako so nam vselej zapovedovali naši srednješolski profesorji. Republika Slovenija ima izjemno kakovosten sistem in mrežo javnih šol. In sama sem prav ponosna na svojo piransko osnovno šolo, ki sem jo obiskovala. Imela sem izjemne učitelje, prosto izbiro mnogih interesnih dejavnosti. Ta šola je celo zelo zgodaj postala del UNESCO mreže šol. In mislim, da sem bila deležna resnično kakovostnega izobraževanja, ki pa je bilo dostopno prav vsem v občini Piran, in to ne glede na status ali pa na finančni položaj njihovih staršev. To je bistvo današnje razprave. Ne gre za vprašanje obstoja zasebnih šol. Te lahko pomenijo tudi kvalitetno dopolnitev javne mreže osnovnošolskega izobraževanja. Lahko tudi razumem željo staršev, da svojim otrokom ponudijo drugačen tip izobraževanja, drugačen program, drugačen pedagoški pristop. To je njihova prosta izbira. Ampak veste, ta izbira pa dejansko ni ravno vsakomur dostopna. Lahko na primer že iz razloga geografske oddaljenosti. V občini Piran si starši te izbire ne morejo privoščiti, razen če se bodo vsak dan 105 kilometrov peljali v Ljubljano v najbližjo zasebno šolo. Torej ta prosta izbira ni dejansko prosta. Ampak vseeno niti to ni bistvo. Pravo vprašanje in naš cilj je, da izobraževanje, ki smo ga mi bili deležni, ostane v javnih šolah iste kakovosti oziroma treba bi bilo stremeti k temu, da bo še višje, še boljše. Z razvojem države naj se še dodatno dviguje kvalitet. In ta naj bo vselej dostopna prav vsakomur, ne glede na njihove osebne okoliščine. Veste, po svetu so kvalitetne javne osnovne šole prej izjema kot pravilo. Privatizacija tovrstne javne službe dejansko pripelje do zelo hude družbene razslojenosti in jaz mislim, da si to naši mladi resnično ne zaslužijo. Naši mladi si zaslužijo najboljšo možno izobrazbo, kakovostno, k temu moramo stremeti. In pri tem ne bi smeli biti omejeni na finančno stanje svojih staršev. To je po mojem mnenju dolžnost države – zagotoviti izvajanje obveznega javnega programa, ki naj bo dostopno vsem. Boriti bi se morali za pravice otrok in staršev v javnih šolah. Zakaj se o njih ne govori? Si oni zaslužijo a priori nižjo kakovost, ker morda dejansko nimajo možnosti izbire, kot sem že prej povedala, ker je morda najbližja zasebna šola za njih predraga, predaleč? Spoštovani, ravno s tem popolnim izenačevanjem javnega in zasebnega se dejansko začenja razgradnja javnega sistema, in to je nedopustno. Javna osnovna šola je javna in zasebna je zasebna. Če želiš drugačno izobraževanje od tistega, ki ti ga zagotavlja država, si ga plačaj. Tako je po vsem svetu. Zasebne šole v Angliji niti ne razmišljajo o kakršnemkoli 100 % javnem financiranju. In po mojem mnenju je vprašanje, ki bi si ga danes resnično morali zastaviti, tisto, ki ste ga tudi iz opozicije večkrat že izpostavili – Ali je v Sloveniji osnovnošolsko izobraževanje resnično dostopno vsem pod enakimi pogoji? Ali je resnično brezplačno? In to vemo tudi mi, da de facto ni. To terja rešitev, to terja aktivacijo vseh nas. V Sloveniji živi ogromno otrok na robu revščine, katerim starši ne morejo omogočiti šola v naravi, ne morejo kupiti delovnih zvezkov, učbenikov, šolskih potrebščin. To je zaskrbljujoče in to je alarmantno in o tem bi morala danes tukaj potekati razprava. In zato pozdravljam tudi odločitev ministra, ki je odločil in je omogočil, da bodo s septembrom dejansko šolski učbeniki v 1. in 2. razredu brezplačni. To je pravi korak naprej. In enako bi moralo veljati za vse razrede osnovne šole in vem, da je to tudi cilj ministra in da k temu stremimo. To so ukrepi, ki bodo zagotovili dostopnost osnovnošolskega izobraževanja resnično vsem. O tem bi se danes morali pogovarjati. Če se vrnemo nazaj na predlog zakona v prvi obravnavi, ki dejansko uresničuje odločbo Ustavnega sodišča iz leta 2014 in odpravlja neskladje 86. člena ZOFVI z drugim odstavkom 57. člena Ustave. V navedeni odločbi je Ustavno sodišče presodilo, da je zakonska ureditev, ki omejuje delež sofinanciranja javno veljavnega programa v zasebnih šolah na 85 %, v neskladju z Ustavo in naložilo Državnemu zboru, da to neskladje odpravi. Ni pa naložilo, kakšen naj bo ta odstotek financiranja, niti ni naložilo, kako izvesti zadevno odločbo. Ustava zagotavlja učencem pravico do brezplačnega obiskovanja obveznega javnoveljavnega programa osnovnošolskega izobraževanja ne glede na to, ali ga izvaja javnopravni ali zasebnopravni subjekt. Predlog zakona danes odpravlja tisto, kar je bilo s strani pobudnikov ustavne presoje najbolj očitno. Odpravlja torej temeljno nepravičnost pri financiranju obveznega javnega izobraževalnega programa v zasebnih šolah, v katerih so starši morali poleg prispevka za dodatne nestandardne vsebine plačevati tudi manjkajočih 15 % sredstev za izvedbo pouka matematike, slovenščine, tujega jezika ter ostalih predmetov javnega kurikuluma. Na kratko, javno veljavni obvezni osnovnošolski programi bodo 100-odstotno financirani ne glede na to, ali se izvajajo v javni ali zasebni šoli. In tako bo spoštovana odločitev Ustavnega sodišča in bo zagotovljena enaka obravnava izvajalcev javnega obveznega osnovnošolskega programa, ki ga država mora izvajati v skladu z Ustavo Republike Slovenije. Pomembno pa je na koncu poudariti, da je predlagatelj določil tudi devetletno prehodno obdobje, česar v prejšnjih predlogih ni bilo zaslediti. Na ta način torej ne bo nihče oškodovan in se ne bo posegalo v že pridobljene pravice. Pogoji financiranja bodo torej še devet let veljali popolnoma enako, kakor do sedaj. In po mojem mnenju bo s tem več kot zadoščeno pravičnosti kakor tudi pravni varnosti in javnosti. Zato bom seveda predlog zakona v prvi obravnavi podprla. Hvala.
Hvala, gospa poslanka, za vašo predstavitev. Besedo imate gospod Miha Kordiš, pripravita pa se gospod Aleksander Reberšek in nato mag. Marko Koprivc. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. Današnji predlog financiranja zasebnih šol poteka v senci odločbe Ustavnega sodišča oziroma natančneje politične odločitve političnega sodišča. Zgovorno je, da je isto sodišče spremenilo sodbo o praktično isti vsebini iz leta 2001. Kaj se je vmes spremenilo? Členi Ustave? Ne. Spremenila se je zasedba Ustavnega sodišča. In kako se je to zgodilo? Liberalni center zadnjih deset let oziroma še več sklepa pakte s politično parlamentarno desnico in kupuje njihove glasove na način, da jim imenuje ustavne sodnike. In danes je situacija taka, da ima Ustavno sodišče na sebi kar nekaj rumenih kravat. Bolj kot parlamentarna desnica je v resnici za tako stanje stvari odgovoren liberalni center, ki je sestavljal zadnjih nekaj vlad. Če grem na samo vsebino. Zakaj imamo socialisti tak problem z zasebnim šolstvom? Zato, ker zasebno šolstvo zasleduje zasebni interes, sicer dejavnost izobraževanja sploh ne bi izvajalo. Zakaj navsezadnje bi ga? Ker pa je tu od zadaj zasebni interes – Zakaj bi ta zasebni interes financirali iz javnih sredstev? Zasebno izobraževanje je sicer znano orodje generacijske samorekrutacije vladajočega razreda. Vzpostavlja neko ločeno okolje, kje se mlajša generacija iz vrst vladajočega razreda lahko spoznava, navezuje stike, krepi te stike, sklepa romantična poznanstva tudi, če želite, in prejema boljšo izobrazbo od preostale družbe, denimo otrok iz delavskega razreda. Potem pa s tako izobrazbo, s takimi socialnimi mrežami, kulturnim kapitalom, podprta z vezami svojih privilegirani staršev naslednja generacija vladajočega razreda zavzema oziroma včasih kar deduje ključne položaje moči v družbi, v politiki, v medijih, v gospodarstvu. In od tam dalje izvaja svoje razredno gospostvo in svoj razredni interes na celotno družbo. S privatizacijo šolstva se tudi v Sloveniji izpostavljamo grožnji tega, da bomo dobili en sistem izobraževanja za bogate in drug sistem izobraževanja za vse ostale. Javno financiranje zasebnih šol je institucionalni okvir, ki spodbuja to samorekrutacijo vladajočega razreda, ki jo pomaga izpostavljati. Ampak ker je Slovenija majhna država, učinki tega niso tako zelo vidni. Če bi pa radi videli, do kam tak razvoj stvari pripelje, se pa lahko ozrete po kakšnih drugih državah zahoda, recimo Združenih državah Amerike. In ta nevarnost se z zasebnim šolstvom, še zlasti zasebnim šolstvom na pogon javni sredstev, odpira tudi pri nas. Kjer pa lahko sledimo te mehanizme samorekrutacijo bolj otipljivo, bolj očitno, pa je pri samorekrutaciji desnega spektra politične razreda, ki vzpostavlja cel set svojih paralelnih inštitucij in jih poskuša tudi delno obešati na javne finance, vrtci, izobraževanje, osnovnošolsko, srednješolsko, visokošolsko, svoja gospodarska omrežja. Tukaj pa prihaja do čisto idejnopolitične samorekrutacije desnega omrežja moči v slovenski družbi. In zasebne šole tu igrajo vitalno vlogo zaradi tega, kar vzpostavljajo nek prostor, v katerem se lahko srečujejo, ponovno navezujejo romantične stike, ustvarjajo družine dobri katoliški otroci iz dobrih katoliških družin. In na tak način neka kobajagi nevtralna oziroma zunanja instanca vzpostavlja neke take nežne okvirje, ki visijo v prid ohranjanja katoliškega duha med določenimi družinami določenega prepričanja. Ampak če bi to ostajalo samo na zasebni ravni, ne bi bilo v tem nič problematičnega, problem nastane, ker gre tukaj za neformalne, polformalne mreže, ki služijo kot baza, kot odskočišče desnice, iz katerih potem zavzema oziroma poskuša zavzemati ključne vzvode moči in oblasti v slovenski družbi. Ampak vse te mreže, kot rečeno, neformalne, polformalne, družinske, znanstva, prijateljstva, se začnejo z institucionalnim okvirjem, ki je katoliška zasebna šola. In to počne slovenska desnica z močnim zaledjem Rimskokatoliške cerkve in vso infrastrukturo Rimskokatoliške cerkve sistematično, načrtno in namensko. Če ne verjamete meni, vam bom citiral nekdanjega dekana Teološke fakultete dr. Gostečnika, ki je sicer na Teološki fakultet izrekel naslednje, citiram: »Izobražujemo bodoče duhovnike, ki bodo v prihodnosti evangelizirali ta svet.« Konec citata. Evo, to je drža slovenske desnice z zaledjem Rimskokatoliške cerkve do izobraževanja. In vse to, kar poslušamo zdaj o zasebnem izobraževanju, kako ga je potrebno podpreti, kakšno krivico, da se dela s poskusi, da se zasebnim šolam pristriže peruti javnih financ, je v resnici zgolj slabo pokritje čisto političnega ali pa idejnopolitičnega interesa slovenske desnice po izvajanju rekatolizacije slovenske družbe. Rekonkvista. Lahko navsezadnje posežemo tudi po citatu aktualnega ministra gospoda Pikala: »Na eni strani so se že od časov Marije Terezije borili, da se šola in cerkev popolnoma ločita, sedaj pa se počasi v dveh desetletjih v Sloveniji cerkev vrača neposredno v šolski sistem. Pazite, ne gre za osamljene korake, za neke naključne stvari, pač pa za dolgoročno, dobro premišljeno strategijo.« Konec citata. In ko je gospod Pikalo to izrekel, je seveda imel prav. In ta citat sem navedel tudi že nekaj mesecev nazaj, ko smo se pogovarjali o Teološki fakulteti, o tem glasovali, takrat je, žal, vrsta tudi socialdemokratov počepnila pred tem cerkvenim interesom, ampak zdi se mi, da pri noveli ZOFVI temu ni tako. Mislim pa, da ta novela niti približno ne gre dovolj daleč in da gospod Pikalo izhaja iz napačne strategije in iz napačnih izhodišč, zato ker jemlje za merodajno, ponovno povem, politično odločbo političnega sodišča z rumenimi kravatami. Jaz osebno tega ne bi storil na tak način. Če zaključim. V Levici zagovarjamo popolno razločitev javnega in zasebnega, tudi spremembo ustave. To smo poskušali tudi v prejšnjem mandatu. Žal, nekako se ni našlo dovolj posluha in pripravljenosti, da bi to dejansko storili. Ampak zaradi funkcije zasebnih šol v tem specifičnem slovenskem prostoru samorekrutacije slovenske desnice kot neke osnove za poizkus katoliške rekonkviste slovenske družbe, osebno mislim, da je potrebno narediti korak naprej in zasebne šole v celoti odpraviti.
Hvala, gospod poslanec, za vaše stališče. Postopkovno, in verjamem, da ga ne boste zlorabili. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik Državnega zbora. Nikoli ne zlorabljam postopkovnih predlogov. Vas pa prosim, postopkovno, da opomnite našega kolega oziroma tovariša Miho Kordiša, ki je, če ste ga, gospod predsednik, dobro poslušali, tukaj žalil verska čustva. Nekako se je posmehoval in govoril, dobri katoliški otroci iz dobrih katoliških družin. Tudi vi ste, gospod predsednik, nekoč menda bili ministrant, ne vem, če se vas je to dotaknilo, mene se je, jaz sem katolik. Ali imamo na dnevnem redu, gospod predsednik, Zakon o verski svobodi ali je verska svoboda v tej državi še sploh svoboda? In prosim, da tovrstne razprave vi kot prvi med enakimi ustavite in obsodite. Hvala lepa.
Postopkovni številka dva. Saj časa imamo zadosti. Izvolite.
Hvala predsedujoči. Jaz vam pa predlagam, da pobudo kolega Horvata zavrnete. Namreč, ta pobuda je bila dana v slabi veri, ni bila dana v dobri veri in bila je dana kot poizkus vsebinskega obračunavanja z orodjem postopkovnega predloga. Sam sem namreč eksplicitno izpostavil, da gre za strategije, ki jih izvajajo desne instance moči na infrastrukturi Rimskokatoliške cerkve, in to spet eksplicitno ločil od zasebnih individualnih in drugačnih verskih čustev. Skratka, ne gre za religijo, gre za moč. [[oglašanje iz dvorane]]
Najlažje boste, spoštovana poslanka, govorili, če še imate vi postopkovni predlog? Okej. Potem imam občutek, da smo zaključili, saj drugače bomo prišli še do spovedi. [[oglašanje iz dvorane]] Ja, in ga nisem sprejel. In vas sprašujem, ali pridemo do spovedi ali gremo naprej? [[oglašanje iz dvorane]] Hvala. Ne delam se norca, kakor vem, da se tudi poslanke in poslanci ne delamo danes norca. Dovolite, da nadaljujemo. Besedo ima gospod Aleksander Reberšek, pripravita se mag. Marko Koprivc in gospa Mateja Udovč. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani! Večina ljudi spremlja politiko manj kot dve minute na dan in ne razume, zakaj pravzaprav sploh gre. Slišijo besedi javno in pa zasebno. In pri nas javno velja za dobro, zasebno pa velja za nekaj slabega. V resnici pa so vse šole, o katerih danes govorimo, javne šole. Program na nevladni šoli je enak programu na državni šoli, poučujejo enako kvalificirani učitelji in učenci morajo na koncu dosegati enake standarde znanja kot vrstniki iz državnih šol. Razložite mi, zakaj moramo potem delati razlike pri financiranju javnega programa nevladnih šol. Nevladne šole s programi, ki so pridobili javno veljavnost, predstavljajo bogatitev šolskega prostora ne pa ogrožanje javne mreže. Nevladne šole same poskrbijo za izgradnjo celotne infrastrukture ter za njeno trajno vzdrževanje. Država bi zaradi tega morala biti zainteresirana, da je takih šol čim več. Naj poudarim, da imamo v Sloveniji 6 nevladnih osnovnih šol, ki jih obiskuje manj kot 1 % vseh učencev, in niti slučajno ne ogrožajo državne šole. Marsikatere dobre prakse oziroma pedagoške principe iz nevladnih, uvajajo učitelji tudi v državnih šolah in s tem jih tudi bogatijo. Celo na Pedagoški fakulteti ponujajo predmete, ki spoznavajo te pedagoške principe. Le zakaj? Starši otrok v nevladnih šolah za nadstandard plačujejo, kar je razumljivo in pa tudi normalno, vendar pa bodo morali po novem plačati tudi jutranje in dopoldansko varstvo, prav tako pa dopolnilni in dodatni pouk, kar staršem otrok v državnih šolah, ni potrebno. Zakaj delite ljudi na plečih otrok in njihovih staršev? Koalicija na čelu z SD pa je pripravila predlog zakona, ki popolnoma izigrava odločbo Ustavnega sodišča, zaradi katere je ta sploh nastal. Namesto, da bi uredili 100 % financiranje javnoveljavnega osnovnošolskega programa, ste povečali razliko. Povejte mi, kdo gre na sodišče, da dobi manj? Sprašujem se tudi, v čem je problem. Prvi cilj koalicije na čelu z SD je v tem, da nevladne šole dobijo manj, kot so dobile prej. Drugi cilj je, da po tem predlogu zakona ne nastane nobena nova nevladna šola. In tretji cilj je denar in razpis. In poglejte, kaj ste naredili. Ministrstvo za šolstvo je spremenilo en člen zakona, vnesli so pa dve kategoriji, da obstajajo javnoveljavni programi in tisti, ki so pridobili javnoveljavni program, izključno zaradi tega, da bodo to izkoristili in šole ločevali pri razpisih, na katere se bodo lahko prijavile samo tiste z javno veljavnim programom, ne pa tiste, ki so javni veljavni program pridobile. Medtem ko so vas polna usta pravic, sprejemanja različnosti, bogatenja kulture in socialne pravičnosti, minister Pikalo očitno deluje proti socialnodemokratskemu programu. Ste za socialno pravičnost, hkrati pa bi nevladne šole privoščili samo bogatim družinam. Se pravi, eno govorite, drugo delate. Prav tako pa ste proti službi Vlade Republike Slovenije za zakonodajo, ki opozarja na to, kar v Novi Sloveniji že vseskozi opozarjamo. Predlog je neustaven in v nasprotju z odločitvijo Ustavnega sodišča. In nenazadnje, zakaj želite z zmanjšanjem financiranja omogočiti vpis samo eliti? Se pravi, podpirate razslojevanje in elitizem. Medtem ko vam je spoštovanje ustave in za nekaj osnovnih šol težava zagotoviti 300 tisoč evrov, je država ruski univerzi, podružnici Moskovske državne univerze, zagotovila pol milijona. Delate za ruske univerze in hkrati proti našim državljanom. Mene bi bilo sram. Ne morem mimo dejstva, da je v ozadju te zgodbe nabiranje političnih točk, izkoriščanje prednosti, da je večini bližje pojem javno kot zasebno. Vi igrate točno na te karte. Zato ste tudi sklicali sejo Državnega zbora, čeprav bi lahko sklicali tudi sejo odbora, kjer bi o tej temi tudi tam razpravljali, zato, da delate iz tega še večji šov, da nabirate politične pike zaradi tega, ker vam rejting raste, povsem razumljivo. Izigravate odločbo Ustavnega sodišča in iščete rešitve, kako ne rešiti problema, z namenom, da bi še naprej delili ljudi. Čisto preprosto, deli in vladaj. Ravno to počnete. Zgodba je torej namenjena delitvi naroda, ki odvrača pozornost od tem, kot so dolge čakalne vrste v zdravstvu, slabe in preveč obdavčene plače, mizerne pokojnine, bančna luknja, ki je pogoltnila milijone, in vaši kadrovski apetiti. V tej državi je problem 300 tisoč evrov za naše državljane, za naše otroke, ni pa problem denar za TEŠ 6, za drugi tir, za iskanje dražjega ponudnika za izgradnjo druge cevi Karavanškega predora, prav tako pa v tem času za izplačilo odpravnin, za to pa ni problem pri nas, v naši državi. Zakaj se ne lotite davčne, pokojninske in pa hkrati še zdravstvene reforme? Zakaj delite slovenski narod? Vsem državljanom sporočam, bodite enotni in če se le da, naj vas politika ne deli, ker ravno to je namen politike. Ne pristajajte na umetne delitve, zaradi tega, ker politika skrbi, da lahko vlada in da ima od tega koristi. Hvala.
Hvala, gospod poslanec za vašo predstavitev stališča. Prišlo je do spremembe, za mag. Markom Koprivcem ste Monika Gregorčič in nato Željko Cigler. Izvolite.
Ja, hvala lepa, predsednik, za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Povedanega je bilo že kar nekaj, pa mi dovolite, da za začetek malo za šalo malo za res odgovorim kolegu Liscu na nagradno vprašanje za pivo. Namreč izzival je kolegice in kolege, da naj naštejejo vsaj tri ustavne sodnike, ki sodijo v tako imenovano desno provenienco, recimo temu. Pa bom tri naštel, lahko bi jih več sicer, pa vendarle. Prvi je gospod Mozetič, bil je poslanec SKD, Slovenskih krščanskih demokratov, drugi gospod Jan Zobec, verjetno ga poznate, in pa gospod Mitja Deisinger, ona dva sta bila podpisnika kandidature gospoda Arharja za župana Ljubljane, se pravi kandidata SDS, SLS in NSi. Toliko, malo za šalo, malo za res. Zdaj pa preidimo k bistvu, k današnji temi. Jaz osebno moram pohvalit predlog, ki ga je uspelo pripraviti ministru Pikalu in ekipi. Namreč dejstvo je, da ne glede na to, kako je sestavljeno Ustavno sodišče, mislim, da je prav, da odločbe Ustavnega sodišča spoštujemo. To je dejstvo. Sodišče je treba spoštovati. In tudi Ustavno sodišče in s tega vidika jaz mislim, da kljub temu, da sem imel marsikdaj pomislek o določenih sodbah, je to potrebno spoštovati. To je nad nami. Tudi to konkretno sodbo glede financiranja zasebnih šol. Ministru je uspelo pripraviti predlog, ki na eni strani, upam si trditi, izpolnjuje odločbo Ustavnega sodišča in na drugi strani ščiti naš javni šolski sistem, ki je, spoštovani kolegice in kolegi, zelo kvaliteten. To potrjujejo tudi primerjalne analize. Je zelo kvaliteten in je predvsem vsem dostopen, vsem našim državljankam in državljanom. In to je zelo, zelo pomembno. To je bistveno. Javni šolski sistem je razpreden po celotni državi, ne glede na to, ali živimo v Ljubljani ali živimo v Spodnji Kungoti, lahko obiskujemo javne šole. Je dostopen za vse, ne glede na versko prepričanje, ideološko prepričanje in tako naprej in sledi ustavnim vrednotam. Kot rečeno, s tem predlogom smo uspeli zaščititi javni šolski sistem in hkrati zadostiti odločbi Ustavnega sodišča. Kar je še pomembneje, Predlog sprememb Zakona o financiranju in organizaciji vzgoje in izobraževanja je bil tudi koalicijsko usklajen in soglasno sprejet na Vladi. Tako da sem jaz prepričan, da bo to potrebno podporo dobil tudi v Državnem zboru. Me pa preseneča, da sploh predstavniki desnice že kar vnaprej skušajo ugotoviti, da ta predlog ni v skladu s sodbo Ustavnega sodišča. Ustavno sodišče, je bilo jasno. Pa bom citiral odločbo, da ne bom govoril na pamet. Namreč, dilema je v tem, ali govorimo samo o obveznem delu ali tudi o razširjenem delu javnega programa. Bom prebral 20. točko obrazložitve sodbe: »Pravica do svobodnega izobraževanja iz prvega odstavka 27. člena Ustave je omejena na ravni osnovnošolskega izobraževanja. V skladu z drugim odstavkom 37. člena Ustave je osnovnošolsko izobraževanje obvezno in se financira iz javnih sredstev. Ker koristi od obvezne osnovne izobrazbe nimajo le učenci sami, temveč posameznikova osnovna izobrazba hkrati služi javni koristi, je ustava predvidela tudi njeno javno financiranje. S tem pa je učencem zagotovila pravico do brezplačnega obveznega osnovnošolskega izobraževanja. Ker je ustava to ustavno pravico učencev povezala z njihovo ustavno dolžnostjo, se mora iz javnih sredstev financirati tisto osnovnošolsko izobraževanje, ki je za učence obvezno. V modernih demokratičnih družbah se obveznost razlaga ozko, saj se nanaša le na zakonsko določeno vsebino izobraževanega programa, ne pa tudi na izobraževanje institucije, ki ta program izvajajo. Drugi odstavek 57. člena Ustave zato učencem zagotavlja pravico do brezplačnega obiskovanja obveznega javno veljavnega programa osnovnošolskega izobraževanja in ne glede na to, ali ga izvaja javnopravni ali zasebnopravni subjekt.« Evo to je to. Temu je pritrdila tudi [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Ja, verjamem, da vam je smešno, ampak ni smešno, to so dejstva. Temu je pritrdilo tudi mnenje Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora, in sicer iz 2. novembra 2018, ko je bilo vprašano ravno o tem, ali se govori tukaj o obveznem ali tudi razširjenem programu, in je bil odgovor jasen. Ne bom zdaj celega citiral. Vendar pa je treba poudariti, da so pobudniki v zadevi številka [[…]]ugovarjali le obsegu državnih sredstev za financiranje delovanja osnovnošolskega izobraževanja. V tem okviru je Ustavno sodišče v odločbi presojalo le prvi stavek drugega odstavka 86. člena ZOFVI v delu, ki se nanaša na obvezni javno veljavni program osnovnošolskega izobraževanja in le z vidika drugega odstavka 57. člena Ustave in tako naprej. Skratka, mislim, da tukaj dileme ni, da je jasno, da govorimo o obveznem delu osnovnošolskega izobraževanja. Vi izpostavljate vprašanje izbire. Sigurno ima vsak otrok pravico do izbire, navkljub temu, da je je zelo majhen delež otrok vpisan v zasebne osnovne šole, ampak možnost izbire ne pomeni, da je, če se nekdo odloči za neko drugačno, nadstandardno varianto, da mora biti vse brezplačno oziroma zagotovljeno financiranje s strani države. Jaz pa verjamem, sploh glede na to, da je kar nekaj teh šol katoliških in da vemo, da je katoliška cerkev dobro situirana, ima svoje nepremičnine, denar in tako naprej, da ne bodo teh dodatnih, kot vi pravite, stroškov prevalili na učence, ampak da bodo zagotovili neka dodatna sredstva za tisti del programa, ki je povezan z njihovimi vsebinami. Tako da tukaj jaz mislim, da je skrb odveč. Kor rečeno, še enkrat, danes govorimo predvsem o izvajanju odločbe Ustavnega sodišča in, spoštovani kolegice in kolegi, po zagotovilih ministrstva in ministra Pikala, je s tem predlogom sprememb Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja temu tudi zadoščeno. Bi pa še enkrat rad poudaril – pogovarjajmo se raje o javnih šolah, o tem, kako javne šole v Sloveniji, ki so odlične, še izboljšati. V proceduro bo šel zdaj postopek priprave nove bele knjige o vzgoji in izobraževanju, kjer bo veliko možnosti debate o izboljševanju kvalitete javnega osnovnega šolstva na slovenskem. Pred nekaj tedni je bil sprejet ukrep, ki brezplačne učbenike prenaša tudi v 2. Razred, in jaz sem prepričan, da bi na teh stvareh morali intenzivno delati, da bo šola prinašala še manj stroškov staršem. Kljub temu, da javne osnovne šole nimajo šolnin in so brezplačne, pa vendarle obstaja še vedno kar nekaj stroškov, ki padejo na ramena staršev, in naša naloga bi morala biti v tej smeri, da se te stvari izboljšajo. Nihče pa ne nasprotuje temu, da so kot neko dopolnilo prisotne tudi zasebne osnovne šole. Jaz bi samo prosil, da gojimo neko strpno debato in da pridemo skupaj do rešitve, ki je predvsem dobra za naše učence in učenke, za naše državljanke in državljane, pa ne glede na to, od kje prihajajo, kakšne veroizpovedi so in tudi, konec koncev, kakšne nacionalnosti so. Hvala lepa.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev vašega stališča. Gospa Godec, postopkovni predlog imate. Izvolite.
Najlepša hvala. Jaz bi, predsednik, prosila, ne vem, ali bo kolega Koprivc ali pa minister odgovoril na nekaj zavajanj in očitno tudi nekaj nejasnosti, ki jih gospod Koprivc danes tukaj širi. Jaz bi prosila, predsednik, če lahko pozovete ali ministra ali pa predlagam prekinitev, da si preberejo zakon. Namreč, najprej bi prosila, če lahko minister razloži, kaj vse spada v javni šolski sistem oziroma v javno šolsko mrežo, da bo kolega razumel, o čem govori oziroma kakšne, da ne bom rekla, nejasnosti ali bedarije zdaj govori o javni mreži. Torej, če lahko pove kaj je javna šolska mreža. Potem pa o tej razliki, obvezni javno veljavni program osnovne šole in javni program osnovne šole, ki se deli na obvezni in razširjeni program. Če lahko, prosim, ministrstvo zadeve razloži in pove gospodu Koprivcu, da, seveda, javnoveljavni program osnovne šole je obvezen za vse osnovnošolce od te do te starosti. Hvala lepa.
Hvala, gospa poslanka. Če prevedem, dali ste postopkovni predlog, da se oglasi predstavnik Vlade, minister ali kdorkoli drug, on se seveda lahko vašemu predlogu odzove, lahko pa tudi ne. Sprašujem ministra, ali želi se odzvati? Želi se odzvati kasneje. Tudi to pravico ima. Nadaljujemo. [[oglašanje iz dvorane]] Ni razprave, možen je postopkovni predlog. [[oglašanje v dvorani]] Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, jaz verjamem, da je tema tako resna, da zmoremo resno razpravljati naprej, zato predajam besedo gospe poslanki, ki čaka, da pride do besede, brez postopkovnega predloga, kolikor razumem, to je gospe Moniki Gregorčič, pripravita pa se gospod Željko Cigler in gospa Tina Heferle. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Jaz bi za začetek želela jasno izpostaviti, da nisem v sorodu z enim od glavnih pobudnikov ustavne presoje dr. Petrom Gregorčičem niti ga ne poznam, niti nisem bila nikoli z njim v kontaktu, tako, da ne bo kakšnih napačnih predpostavk. Se pa vsekakor strinjam z nekaterimi njegovimi stališči oziroma argumenti, ki so bili javno izraženi in smo jih lahko zasledili v medijih. Prav tako pa tudi moja otroka nista nikoli obiskovala zasebnih vrtcev in šol. Mi pa osnovni čut za pravičnost in poštenost nekako nalaga, da danes jasno povem nekaj zadev, predvsem pa si v prvi vrsti želim, da bi vsi državljani Republike Slovenije lahko zaupali v našo pravno državo. Najprej bi se vrnila v obdobje preteklega mandata, ko si je SMC s svojo ministrico prizadevala realizirati ustavno odločbo in si seveda tudi ob tem prizadevala, da se jasno zarišejo meje med javnim in zasebnim šolstvom. Naše prioritete so bile naslednje: okrepiti kakovostno javno šolstvo, javno šolstvo ne sme postati središče ideoloških in strankarskih prerekanj, vsekakor pa smo si prizadevali implementirati odločitev Ustavnega sodišča, kajti to je bil za nas temeljni pogoj demokratične in pravne države. Vse to je naslovila na Vladi aprila 2017 sprejeta novela Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja. Formula financiranja, ki jo je ta novela predvidela, se imenuje 100 : 85. In ta formula je predvidela, da se v zasebni šoli, ki je pridobila javno veljavnost programa 100-odstotno sofinancira obvezni del programa, razširjeni del programa pa bi se financiral po pridobljeni višini 85 % iz javnih sredstev. Tedanja novela ZOFVI je poleg te ureditve financiranja vsebovala še druge zelo pomembne spremembe, ki so urejala razmerja med javnim in zasebnim šolstvom. Nas v SMC vsekakor veseli, da je glavnino teh rešitev kot ustrezne prepoznal in jih povzel ter v svoj aktualni zakonski predlog implementiral tudi sedanji minister. Leta 2017 je žal nato v zakonodajnem postopku prišlo najprej do blokade obravnave tega zakonskega predloga. Ne levemu ne desnemu političnemu polu pač žal ni ustrezala neka taka sredinska kompromisna rešitev, ki pa jo je kot ustrezno s strani implementacije ustavne odločbe opredelila tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora. Res je, nato je sledilo neko, po moji oceni, nerazumno, če želite, tudi nespodobno barantanje na račun otrok, ki je bilo izvedeno verjetno v želji, da se zakonodajni postopek premakne iz mrtve točke. Na seji Odbora za izobraževanje je bil sprejet amandma s formulo 100 : 0, do katerega pa se je negativno opredelila tudi Zakonodajno-pravna služba. Ta je že tedaj zelo odločno opozorila na napačno razloga pojmov obvezni in razširjeni del programa. Zakonodajno-pravna služba je že takrat povedala, da sta tako obvezni kot razširjeni del zakonsko obvezni sestavini ponudbe vseh javnih in zasebnih šol, šole jih morajo ponuditi, starši pa imajo možnost, da se zanjo odločijo ali ne. Še drugo bistveno opozorilo Zakonodajno-pravne službe pa je bilo, da bi ta amandma 100 : 0 lahko bil sporen z vidika načela varstva zaupanja v 2. člen Ustave, ki posamezniku zagotavlja, da mu država pravnega položaja ne bo arbitrarno poslabšala. Aktualni vladni predlog, žal, prav tako vsebuje povsem enako formulo financiranja 100 : 0 , tako da lahko samo predvidevamo, da bo v podobno smer šlo tudi mnenje Zakonodajno-pravne službe. Edina razlika današnjega vladnega predloga je dodatno 9-letno ugodnejše prehodno obdobje po starem sistemu financiranja, ki predvideva formulo 85 : 85 še za prehodno obdobje 9 let, torej do konca osnovnošolskega izobraževanja zadnje generacije, ki se v program vpisuje letos. Vendar pa se jaz bojim, da gre pri tem le za neko dimno zaveso, namreč prehodne določbe zgolj za nekaj let ohranjajo obstoječ položaj, ga pa ne izboljšujejo, kot to veleva ustavna odločba. V resnici ključni člen zakona položaj pritožnikov na koncu prehodnega obdobja poslabšuje, kar je v direktnem nasprotju z duhom ustavne odločbe in zaupanja v pravo nasploh. Jaz bi rada poudarila, da bi morala biti končna zakonska rešitev skladna z ustavo, ne bi smel odpirati nekih novih vprašanj, povzročati novih krivic in morala bi tudi upoštevati naše dane mednarodne zaveze države. Jaz sem prepričana, da minister to dobro ve, ampak je morda ideološko breme preveliko. Ne bi želela pozabiti še na finančno plat cele zgodbe. Za dobrih 300 tisoč evrov gre. Mogoče za velikostni red, proračun Ministrstva za izobraževanje znanost in izobraževanje je letno težak dobrih 1,9 milijarde evra. Jasno kot beli dan je, da ni problem v denarju. To je postala žal prvovrstna politična in ideološka tema na račun otrok, to se pravi peščice otrok, dobrih tisoč 600 jih je, ki obiskujejo te zasebne osnovne šole, ki izvajajo javno veljavni program. Moje mnenje je, da je to nedostojno in nesprejemljivo. Z implementacijo ustavne odločbe se zamuja že 3 leta in pol. Pravijo, da je pravica zamujena tudi pravica odrečena. Žel je to rakrana našega sistema in zato tudi na Evropskem sodišču za človekov pravice država izgublja kar veliko tožb. Svojih državljanov očitno ne jemlje resno in tudi njihovih pravic ne. Za konec bi rada povedala, da na podlagi vsega tega današnji zakon težko podprem, sploh ob dejstvu, da smo v tem mandatu, odkar sem jaz poslanka, meseca decembra 2018 zavrnili pozicijsko novelo ravno na podlagi ministrove obljube, ki jo je dal v tem hramu demokracije. Obljubil je, da bo do počitnic pripravil ustrezen sistemski predlog, ki bo dokončno implementiral ustavno odločbo. V zakonodajni postopek pa smo dobili zakon, ki po moji oceni, lahko rečem, da ruši zaupanje v pravno državo. Hkrati pa se zavedam, da je to tudi zadnji vlak, ko lahko z nekimi amandmaji še zakon bistveno popravimo, če bo za to seveda politična volja, in da z zakonodajnim postopkom še časovno ujamemo uveljavitev zakona pred začetkom prihodnjega šolskega leta. Poudarjam da bom samo iz tega razloga, da zakon pride v drugo obravnavo in da bo tudi Zakonodajno-pravna služba lahko pripravila strokovno mnenje, v tem prvem branju zakon podprla. Bi pa imela samo še en odziv kolegu Kopricvu. Namreč, navedli ste, da je zakonski predlog koalicijsko usklajen. Jaz sem prepričana, da veste, da je SMC izrazila zelo tehten zadržek, da bomo počakali na mnenje Zakonodajno-pravne službe, ki mu bomo tudi sledili. Hvala lepa.
Hvala, gospa poslanka, za vašo razpravo. Spodbudili ste mag. Marka Koprivca. Izvolite, gospod mag. Marko Koprivc, replika.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Samo to, na to vaše izvajanje. Dejstvo je, da je bil predlog zakona koalicijsko usklajen in dogovorjeno je bilo, da gre zadeva lahko na Vlado. Nato so na Vladi ministri vseh koalicijskih strank zakon soglasno podprli. Tako da me malo preseneča ta razprava, ampak vendarle, tudi to je mogoče. Še gospe Godčevi, ker prej nisem mogel odgovoriti. Gospa Godec, 11. člen ZOFVI določa, kaj je javna mreža šol. Poglejte si pa boste videli, kaj je in kaj ni. Zasebne šole brez koncesije niso. Hvala lepa.
Spoštovani poslanec, moram vas opozoriti, da se na proceduralni predlog ne replicira. Sprejeli ste opozorilo. Besedo pa dobi gospod Željko Cigler, pripravita se gospa Tina Heferle in gospod Jože Horvat. Izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani! 25 let sem delal na lokalni skupnosti na nivoju izobraževanja in v moji lokalni skupnosti funkcionirajo tudi Valdorfska šola, tako da te stvari dobro poznam. Jaz moram reči, da po tem, kako funkcionira osnovnošolsko izobraževanje v moji občini, tudi v državi, trdim, da je pravica do izobraževanja vsem otrokom v Republiki Sloveniji zagotovljena. Ne samo pravica do izobraževanja, ampak tudi kvalitetnega izobraževanja. Za to skrbi tako mreža javnih osnovnih šol kot tudi zasebne šole, ki funkcionirajo. In vsi, ki si želijo več, drugače, boljše, skozi zasebno šolsko izobraževanje, imajo za to zakonske možnosti, da se takšna šola pač ustanovi. Za tisto več in dodatno morajo pač zagotoviti tako ustanovitelji kot starši, ki se za to odločijo, pač sredstva. In ta razprava zdajle, ki danes teče, bi človeku, ki bi ne poznal situacije v Sloveniji, dalo občutek, kot da gre tukaj za nezaupnico ne ministrstvo ali ministru, kako pripravlja rešitev na odločbo Ustavnega sodišča, ampak nezaupnico javnemu šolstvu, mreži javnih osnovnih šol, kjer ogromno ljudi, učiteljev, učiteljic, ravnateljev, ravnateljic, svetovalnih delavcev, trdo dela z otroci, in to je zahtevno in eno najbolj odgovornejših del po mojem v tej državi. In jaz upam, da vse pogosteje čustvene in vedenjske motnje otrok v naši osnovnih šolah niso posledica tudi spremljanja takšnih razprav, kot je tale današnja. Oprostite, če moram to reči, ker argumentacij je tukaj zelo malo. In rad bi rekel, da bi se mi morali pogovarjati, kar večkrat opozorim, ko govorimo o primeru šolstva, o tem, kako temu zelo pomembnemu sistemu zagotoviti več denarja in boljše funkcioniranje, več prostorov, več strokovne avtonomije. To je ta problem. In poglejte, javna mreža osnovnih šol se ogromno ukvarja tako z nadarjenimi kot s tistimi iz socialno in kulturno šibkejših okolij v naši državi, še posebej s posebnimi potrebami. In ko so bile prej izpostavljene posebne potrebe pri otrocih, ki obiskujejo zasebne šole, bi rad izpostavil, da gre za individualno pravico učenca, ki mu pripada na podlagi odločbe o usmeritvi, ki jo je ministrstvo dolžno financirati in izvajati ne glede na to, ali je na javni osnovni šoli ali v zasebni šoli. To je pravica učenca in tukaj gre za otroke. Tukaj politika in ideološki predznaki nimajo kaj iskati. Iz tega ven, bi rad rekel, je tudi bil prej prebran ta primer, ko je v preteklosti Evropska komisija za človekove pravice v primeru dveh angleških staršev odločala o tem, ko sta zahtevala, da se financiranje njunih otrok na zasebni šoli zagotovi 100-odstotno. Po odločitvi Evropske komisije za človekove pravice bi namreč zahteva po taki finančni podpori pomenila, da se od države zahteva, da poskrbi za podporo izobraževalni ustanovi, ki služi partikularnim, religioznim ali verskim verovanjem, nobena od držav pa take dolžnosti nima. Tisto, kar je do našega ministrstva za šolstvo in države upravičena zahteva, je, da vsem zagotovi kvalitetno, enakopravno, dostopno in z njihovimi potrebam in osebnimi situacijami skladno – če so tukaj odločbe o usmeritvi zadaj – osnovnošolsko izobraževanje v javni mreži osnovnih šol. In to ministrstvo zagotavlja. Slovenija celo odstopa od mnogih razvitih držav v evropskem prostoru, kjer imajo zapisano, da je osnovnošolsko izobraževanje obvezno, suverena pravica države pa je, da se odloči, koliko in ali bo plačala. Slovenija je tukaj več kot Švica, kot je v Sobotni prilogi fino bilo v preteklem tednu zapisano. Namreč, mi te šole financiramo po Zakonu o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja 85 %. In kar sem jaz komuniciral z waldorfsko osnovno šolo v Celju, na to zadevo nikoli ni bilo pripombe, motilo pa me je nekaj pri tej šoli – ko ni uspela uveljaviti, da bi ministrstvo financiralo otroku pravico iz odločbe o usmeritvi, to je spremljevalca, se je temu otroku odpovedala. Jaz ne vem, iz katerih načel in zakaj se tisti s posebnimi potrebami ali pa če so malce drugačni v zasebnih šolah odklanjajo in zavračajo. To ni pravilo. Bil pa je ta otrok – in tudi mnogi drugi, ki imajo te probleme – sprejet v redno osnovno šolo in se mu te potrebe zagotavljajo v sodelovanju ministrstva, delno, in lokalnih skupnosti, seveda pa šol. To je tisto, na čemer moramo mi igrati in ključno vlogo postaviti, da ministrstvu zagotovimo sredstva in vse pogoje, da bo lahko našim otrokom zagotovilo čim več pravic, da bodo lahko kvalitetno izvedli oziroma zaključili osnovnošolsko izobraževanje. Jaz mislim, da moramo danes reči hvala in priznanje učiteljem in učiteljicam in vodstvom šol v javni mreži šol in tudi zasebnim šolam, ki te stvari počnejo. Na koncu pa bi rekel tole. Ne gre za vprašanje, zasebno ukiniti ali ne. V Levici se zavzemamo za to, da se državljanom zagotovijo različne storitve skozi družbene dejavnosti – bom rekel zdravstvene, kulturne, izobraževalne, predšolska vzgoja – skozi dostopne javne programe. In ko je prej gospa Jelka Godec povedala, da imajo v njenem koncu, mislim, da okoli šentjurske Ponikve, po en oddelek na razred osnovne šole, me zanima, katera zasebna osnovna šola bi imela kapitalski interes tam izvajati program. Kateri zasebni zdravnik bi imel tam željo in namen, tudi s stališča prihodkov, odpreti svojo zasebno ordinacijo? Vam jaz odgovorim – nobeden. Tukaj gre za denar. Naš interes pa je poskrbeti za vse otroke in jim z davkom zagotoviti kvalitetne, dostopne, osnovnošolske programe in izobraževanje. To pa zaenkrat zagotavljamo in to je treba tudi vgraditi. Hvala.
Hvala, gospod poslanec, za vašo predstavitev stališča. Besedo imate, gospa podpredsednica Tina Heferle, za vami pa gospod Jožef Horvat in kasneje gospod Matjaž Nemec. Izvolite.
Hvala, gospod predsednik, za besedo. Ne bom predolga v svoji razpravi. Vsebinsko so veliko o predlaganem zakonu povedali že kolegi iz SD pa seveda gospod minister, ki ga v njegovem prizadevanju podpiram, in pozdravljam predlog, ki je danes pred nami. Seveda je to šele prva obravnava in glede na naš zakonodajni postopek, ki ga imamo v Državnem zboru, bo časa za razpravo in pa morebitno dopolnjevanje zakona z amandmaji še dovolj. Bistvo nove ureditve smo danes slišali jasno in ga tudi pozdravljam. Rada pa bi pokomentirala naslednje. Poslanci SDS so vse do danes prav ob vsaki priložnosti dosledno zagovarjali in poudarjali, da je zgolj in samo Ustavno sodišče tisto, ki je usposobljeno dajati ustavno presojo o tem, ali je kaj ustavno ali ne. No, danes pa iz teh istih vrst lahko slišimo očitke, da je predlog zakona, ki je danes pred nami, neustaven. To je zmotilo že kolegico Meiro in je zmotilo tudi mene. Kar tako počez podana ocena o tem, da je predlog zakona neustaven, to se mi zdi skrajno nekorektno. Toliko o tej vaši doslednosti, ki to ni, pač pa je to očitno dokaz, da se obračate malce tako po vetru, tako kot vam trenutno paše. Če se dotaknem še izjave kolega Lisca, ki je prej zelo učeno prebral en latinski izrek in mu čestitam za to. Kolega Lisec, to načelo, torej prepoved reformatio in peius, kar pomeni prepoved spremembe na slabše, se uporablja v kazenskem pravu, ko se obsodilna sodba zoper obdolženca na pritožbenem postopku, se pravi na drugi instanci, ne sme spremeniti v njegovo škodo. Ta primerjava z zakonodajnim postopkom seveda ni niti posrečena niti pravilna, ker bi potemtakem recimo vaš zloglasni Zujf ne mogel biti sprejet, ker je pač krčil pravice javnih uslužbencev. Moj skromni predlog je, pa se zavedam, da verjetno ne bo padel na plodna tla, da razpravljajmo korektno in da v svojih razpravah ne manipuliramo z besedami, ker dejansko s tem manipuliramo z našimi državljani, kar je pa skrajno nespoštljivo. In tudi govorjenje o tem, koliko varnostnikov je v zasebnih šolah, koliko v javnih šolah, gospa Dimic, ne spada v to današnjo temo in je tudi to nek poskus zavajanja in odmikanja pozornosti od vsebinskih določb, ki pa jih predlog zakona ponuja danes pred nami. Po mojem mnenju je predlog zakona seveda primeren za nadaljnjo obravnavo in zato bom to potrdila tudi s svojim glasovanjem. Hvala.
Hvala, gospa poslanka, za vašo predstavitev. Sedaj je pa vrstni red nekoliko spremenjen, ampak čisto v skladu z vsemi pravili. Gospod Jožef Horvat, vi ste vsekakor prvi, ampak za vami je pa gospa Alenka Jeraj, ki ji sledi gospod Matjaž Nemec. Izvolite.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavci, drage kolegice in kolegi! Naša politika temelji na osnovni vrednoti krščanske demokracije, to je svoboda. Svoboda človeka. Ampak seveda tista svoboda, ki je tesno povezana z odgovornostjo. Nekaterim to seveda ni všeč, kar je povsem normalno, ker tukaj ta zakon ne prinaša svobode staršev, kar se tiče izobraževanja njihovih otrok. In toliko sem že na svetu, da se spomnim 80. let prejšnjega stoletja, ko je neka prejšnja država hotela uvesti tako imenovana skupna jedra. Predlog je prišel iz krogov, ki so se zavzemali za večjo centralizacijo federalne države, zdaj že rajnke, takrat pa Socialistične federativne republike Jugoslavije. Z zamislijo o skupnih jedrih so naletele na velik in dokaj enoten odpor v Sloveniji in tudi v drugih republikah. In tudi zdaj pri tej zadevi imamo nek odpor. Seveda ni masoven – zakaj ne? Zato, ker gre praktično samo za 0,84 % osnovnošolskih otrok in toliko njihovih staršev. Tako da ne pričakujte, da bo 20 tisoč ljudi šlo na ulice. Jaz si seveda ne želim, da bi ulica diktirala, vznemirjala to slovensko družbo, želim si, da bi se tukaj dogovorili za nek pameten način, končno, skoraj po petih letih. In zdaj se tukaj na nek način prepiramo, kaj trdi, menda, desnica, da je to neustavno. Mi samo beremo poročilo vladne zakonodajne službe. Samo to beremo, jaz nisem ustavni pravnik. Na drugi strani pa vi zagovorniki pravite: »To je, to sanira ustavno odločbo.« Se pravi, vi se postavljate v vlogo Ustavnega sodišča. No, ne bom zdaj na dolgo, ker nimam časa, kaj je rekla sodnica dr. Jasna Murgel glede cilja, njenega preroštva glede sestave ustavnega sodišča. Gospe in gospodje, v Družinskem zakoniku piše, 7. člen, načelo otrokove koristi: »Starši imajo pri skrbi in odgovornosti za korist otroka prednost pred vsemi drugimi.« Pika. Torej tudi pred ministrom. Ampak vi pravite, ne, ne, to ne drži. Četrta točka: »Državni organi, izvajalci javnih služb, nosilci javnih pooblastil, organi lokalnih skupnosti ter druge fizične in pravne osebe morajo v vseh dejavnostih in postopkih v zvezi z otrokom skrbeti za korist otroka.« Vi pravite ne. In zakaj, zakaj za božjo voljo, gospod minister, na teh nekaj malega, na tem številu otrok gradite rejting vaše stranke? Jaz vem in tu javno povem, da ste vi dober človek, da ste poštenjak, zato sem tudi na začetku rekel »spoštovani gospod minister«. Obžalujem, da ste pa zgolj samo podaljšana roka nekaterih drugih, tistih, ki so prileteli v prejšnjem mandatu v Državni zbor in so rekli nekako takole – da bodo razsuli SD, če ne boste šli v spremembo ustave. In ste šli. In pogoreli. In ste pogoreli, gospe in gospodje. Zasebne šole so del javnega šolskega sistema – zakaj? Zato, ker trošijo javni denar. Zasebne klinike, zasebne ambulante so del javnega zdravstvenega sistema, za katerega se mi zavzemamo – zakaj? Zato, ker trošijo javni denar. Jaz bi vam zdaj rad še na dolgo našteval o Konvenciji o otrokovih pravicah in tako dalje in tako dalje, žal mi čas ne dopušča in gotovo to poznate. Ampak, gospod minister, mi smo razočarani. Dali smo vam termin, odprli vrata, da pridete tudi v Poslansko skupino Nova Slovenija, napovedovali ste, da boste prišli, vas ni bilo. Vrata so še vedno odprta. To razumemo kot šolski primer ignorance in arogance. In ko me bodo otroci spraševali po teh dveh tujkah, bom ta šolski primer tudi razložil. Hvala lepa.
Hvala, gospod poslanec, za vaše stališče. Nič se bati, ne bom komentiral, ker ne smem. Dajem pa besedo gospe Alenki Jeraj. Gospod Koprivc, želite repliko? Izvolite. [[oglašanje iz dvorane]] Omenili ste SD.
Hvala lepa. Gospod Horvat, prepoznal sem se v vašem izvajanju, tako da mi dovolite kratko, res zelo zelo kratko repliko. Najprej glede mnenja SVZ, Službe Vlade za zakonodajo. Tudi na primer o Zujfu, zloglasnem Zujfu, je imela SVZ, recimo temu, nekoliko odklonilno mnenje, pomisleke, pa je šla zadeva kljub temu naprej. Pa vendarle, počakajmo pri tem konkretnem primeru še na mnenje Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora in bomo potem videli, kako stvari stojijo. Druga stvar pa, enako kot sem odgovarjal prej gospe Godec, ponavljam, zasebne šole niso del javnega šolskega sistema, to določa 11. člen ZOFVI in pa dodatna obrazlaga, 73. člen ZOFVI, bi pa prosil ministrstvo, da to še dodatno pojasni. Hvala lepa.
Takoj dobite, gospa Godec, tudi možnost za proceduralno. Še enkrat, da pojasnim. Če poslanec ni neposredno omenjen, vendar se prepozna v navajanju, lahko ima repliko, drugače pa ne. Upam, da se tega vsi zavedate, in jaz predvidevam, da nisem naredil poslovniške napake. Ampak še enkrat poudarjam, replika je možna samo, če ste omenjeni ali če se prepoznate v navedbah, ki so na nek način po vas povzete. Gospa Alenka Godec, imate možnost za proceduralno, izvolite.
Jelka Godec. Gospod predsednik, mojo proceduralno je še enkrat, da pozovete ministra, ker tudi državna sekretarka tvita o tem, kako zasebne šole ne opravljajo javne službe. Prebrala bom pa zdaj, zato ker se nihče ne želi oglasiti, 11. člen, javna mreža: »Za opravljanje javne službe na področju vzgoje in izobraževanja se organizira javna mreža, ki jo sestavljajo javni vrtci in šole, zasebni vrtci in šole ter zasebniki, ki imajo koncesijo.« Hvala.
Hvala. Predvsem pa se opravičujem zato, ker sem združil nezdružljivo. Meni je povsem jasno, da ne morem združiti dveh poslank pri imenu in priimku, in zato se, prosim, opravičujem. Imamo proceduralno, gospod Matjaž Han? [[oglašanje iz dvorane]] Pri proceduralnem smo imeli prošnjo za odziv Vlade, to je dovoljeno proceduralno, se pa Vlada sama odloči, ali se odzove ali pa ne. Se želite odzvati, gospod minister? Se bo odzval. Izvolite. [[oglašanje iz dvorane]] Spoštovana poslanka gospa Alenka Jeraj, v resnici je sedaj beseda vaša. Verjamem, da vas nihče ne bo prekinjal, pripravita pa se gospod Matjaž Nemec in gospa Mateja Udovč. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Najprej bi gospodu Ciglerju povedala, zakaj zasebne šole ne sprejemajo otrok s posebnimi potrebami – zato, ker jih ministrstvo ne prizna, ne prizna jim defektologa, tako kot ga prizna v javni šoli. In če takega otroka taka šola vzame, morajo starši podpisati, da ne bodo zahtevali vseh pravic, ki mu gredo, ker jih šola ne more zagotoviti. Zato jih ne sprejemajo in ne zato, ker jih ne bi želeli. Ampak ker jih ministrstvo ne dovoli sprejeti. Z novelo se ne uresničuje odločbe Ustavnega sodišča. Nekateri pred mano ste že povedali, zakaj ne in zakaj tudi lahko v SDS trdimo, da bo to, kar predlagate, ponovno padlo na Ustavnem sodišču. Če je nekdo na sodišču obsojen na pet let zapora in se nato pritoži, mu ne more sodišče povečati kazni na sedem let. To ste vi naredili. To ste vi naredili in to tudi sami priznate, ker napišete: »Predlog je v nasprotju z načelom zaupanja v pravo. Iz ustavne odločbe in ustaljene ustavnosodne presoje namreč izhaja, da je z ustavno odločbo lahko skladna zgolj tista zakonska rešitev, ki vodi k izboljšanju pravnega položaja pobudnikov, predlog zakona pa položaj pobudnikov slabša.« To ste sami napisali v prehodno določbo, ko ste napisali, da bo treba v tem prehodnem času zaradi zadnje vpisane generacije v šolskem letu 2019/2020 zagotavljati dodatna sredstva, da bomo lahko to izvajali. Torej sami priznate, da boste dali manj sredstev, kot ste jih dali doslej. Zato lahko govorimo, da bo to padlo še enkrat na Ustavnem sodišču in tudi vaša vladna zakonodajna služba vam je povedala, da postavlja starše v slabši pravni položaj, kot ga imajo sedaj. Citiramo torej Službo Vlade Republike Slovenije za zakonodajo, in kot je povedala kolegica Gregorčičeva, bo Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora podobno napisala, ker ne more drugače napisati. Dilema o tem, kaj je osnovnošolski program in kaj ni, za kolego Koprivca. Kolegica Gregorčičeva je lepo razložila, lahko si pa tudi pogledate, v zakonu je zelo jasno napisano. Če pogledate Zakon o osnovni šoli, drugi razdelek, od 14. člena naprej imamo program osnovnošolskega izobraževanja in potem je notri našteto: obvezni program, izbirni predmeti, razširjeni program. In vse to je program osnovne šole, javnoveljavni program, ki ga morajo šole izvajati. Drži, da razširjeni program, ki obsega podaljšano bivanje, jutranje varstvo, dodatni pouk, dopolnilni pouk, interesne dejavnosti in pouk neobveznih izbirnih predmetov, za otroke ni obvezen, se vključujejo prostovoljno. Za šolo je obvezen, šola ga mora zagotavljati, ker otroci pa morajo imeti možnost, da se na to prijavijo. Nobena šola ne more dobiti javnoveljavne akreditacije, če tega ne izvaja in če tega ne zagotavlja. O tem govorimo. Minister, vi pa berete odločbo Ustavnega sodišča tako, kot jo je kolega Koprivc bral – da govori Ustavno sodišče samo o obveznem programu. Ni res, ker če boste prebrali celo odločbo, potem v nadaljevanju Ustavno sodišče reče »obvezni javnoveljavni program osnovnošolskega izobraževanja«, razume torej njegov obvezni del, to so predmeti, in razširjeni: podaljšano bivanje in tako naprej. Res pa napiše enkrat: »Razširjeni program oziroma nadstandard, ki ga zasebne šole dodatno zagotavljajo,« to pa je verouk in tisto, kar se ne financira že zdaj in se tudi poslej ne bo. Vi ste to, bom rekla, malo inovativno naredili, zato da nam zdaj razlagate, da je tudi Ustavno sodišče reklo, da govori samo o obveznem programu, zato da bi pač obvozili odločbo, ki vam ni všeč in zaradi katere morate nekatere stvari spremeniti. Ves čas je govora o tem, da ščitimo javno šolstvo. Pred čim ga je treba ščititi? Kdo pa hoče kaj javnemu šolstvu? Povedali smo, 480 šol je, s podružnicami 700, zasebnih šol je 6, od tega dve katoliški. In vse te imajo koncesijo in so zato financirane, kolega Koprivc. In zato spadajo v 11. člen, ki govori o javni mreži: »Za opravljanje javne službe na področju vzgoje in izobraževanja se organizira javna mreža, ki jo sestavljajo javni vrtci in šole, zasebni vrtci in šole ter zasebniki, ki imajo koncesijo.« Vseh teh šest ima koncesijo, torej so del javne mreže [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] No, ali so pa financirani po pogodbi, kjer imate pa v nadaljevanju 86. člen, o katerem sploh govorimo in zaradi katerega menjamo, ta jasno loči: »Zasebni šoli, ki izvaja programe iz prvega odstavka tega člena, se za izvedbo programa zagotavlja 85 % sredstev, ki jih država oziroma lokalna skupnost zagotavlja za izvajanje programa javne šole.« Vključen obvezni in razširjeni program, ker naprej reče zakon: »Zasebnim šolam ne pripadajo sredstva za naložbe, investicijsko vzdrževanje in opremo.« Kolega iz SD je tudi povedal, koliko milijonov in koliko tisoč evrov so dobile različne šole s koncesijo oziroma zasebne šole. Ja, so ga dobile, ampak za kaj je šel ta denar? Ali je šel nekomu na bančni račun ali so se s tem plačali plače učiteljev in program, ki ga v tej šoli izvajajo? Mimogrede, javnoveljavni program, ki ga je država odkljukala, drugače ga ne bi mogli izvajati, in zato ga je dolžna tudi financirati. Nima smisla razlagati, kaj imajo v drugih državah, mi smo v ustavo zapisali, da je osnovnošolsko izobraževanje obvezno in da ga država financira. In zato ga mora financirati, ker financira izobraževanje, ne pa zasebno šolo ali pa državno šolo. Financira izobraževanje, ne šole, torej plače učiteljev, ki izvajajo program, materialne stroške in tisto, kar je potrebno. Vse te šole so ustanovljene kot javni zavodi, neprofitni javni zavodi. Nobenega dobička ne delajo, o čemer je govoril kolega Kordiš in ne vem kdo še. Kakšen dobiček? Oni so neprofitne organizacije. Nekateri ste rekli oziroma ves čas govorimo, da so zasebne šole bogatitev javnega šolstva in nek dodatek in starši imajo po ustavi pravico, da izberejo, kam bodo otroke dali. Poglejte, vi razlagate, da v zasebne šole ne morejo otroci, da jih odklanjajo. Ja, ampak ne odklanjajo jih zato, ker jih ne bi želeli. Zato, ker je želja še enkrat več, kot je mest. In če bi bili mi država na mestu, bi poskrbeli – ker država je tista, ki ustvarja pogoje – da bodo starši lahko imeli izbiro in skladno z ustavo šolali otroke po tistem sistemu, kot oni želijo. To je ustavna pravica. Ustavna pravica naših staršev, ki jim jo pa odrekamo, zato ker mest ni dovolj. Ustavno sodišče tudi v svoji odločbi reče, da odločitev države, da ne dovoli zasebnih šol, temveč samo javne – o čemer vi govorite, čim manj zasebnih šol, ker ogrožajo javne, čeprav jih je 0,5 % – v praksi zaradi izredne rigidnosti težnje javnih šol načeloma ni več v sorazmerju s pojmovanjem demokratične družbe. Mi govorimo, da smo demokracija, da želimo, da se ljudje lahko demokratično odločajo, dovoljujemo pluralnost mnenj, tukaj pa zatirate neko civilno pobudo zato, ker se bodo pač učili nekaj drugega, kot se učijo v javni šoli. Ob tem, da vsi ugotavljate, da so dovolj kvalitetne šole, ker če ne bi bile, jih že zdavnaj ne bi bilo, ker se starši ne bi odločali zanje in vpisovali svojih otrok, če bi bila šola slaba. Večji problem imamo s tem, da rajši kakšne dobre prakse iz zasebnih šol ne pripeljemo v javne šole. Saj to se dogaja, veste, vi mogoče tukaj ne veste, ampak učitelji prihajajo na waldorfsko šolo, prihajajo v montessori šolo. Ko gredo na Finsko in po tujini, si pogledajo take šole in potem razne vzorce poučevanja prinašajo sem, hvala bogu. Zato so tudi mnoge javne šole, ene, bistveno bolj kvalitetne kot druge, ker se pač ljudje angažirajo in se bolj potrudijo in več naredijo. Torej, polovica staršev otrok ne more dati v zasebne šole, v katere bi jih želela, in nekdo je prej rekel, da je to samo za elito in da nekateri otroci niti v šolo v naravi ne morejo iti. Veste, otroci na waldorfski šoli gredo vsi v šolo v naravi, zato ker imajo za tiste, ki nimajo denarja, sklad in ostali zberejo za njih, ker je tudi to eden od ciljev vključevanja in tako naprej. Učijo jih vrednot, da pomagaš bližnjemu in tako naprej, in zato nihče ne ostane doma, ampak gredo vsi, in za to poskrbijo starši drugih otrok in šola. Zasebne šole so razbremenitev za državo, za občine. Poglejte, pri nas na Igu smo prejšnji teden odprli prizidek k osnovni šoli, osem novih učilnic, imamo pa tudi waldorfsko šolo. 40 naših otrok hodi v waldorfsko šolo. Sicer bi bili ti otroci v javni šoli in bi morali, namesto da smo prizidali za osem učilnic, prizidati za deset. To je razbremenitev. Združenje občin pove – samo da najdem – da bo to bistveno več za občinske proračune, ministrstvo tega sploh ni izračunalo, seveda, spet bomo obveznosti naprtili občinam, pa naj se znajdejo, kakor vedo in znajo. Mimogrede, za našo šolo, ki sem jo omenila, na Igu, prizidek, ni ministrstvo dalo nič in razpisov ni ali pa so na vsake kvatre, da ne rečem. Združenje občin je reklo, da ocenjujejo, da prinaša novela večje izdatke za proračune. Torej, ta eksperiment nas bo stal več, kakor nas stane to sedaj. Kolega Baković, kot sem rekla, je prej povedal, koliko smo dali za vse te šole, ampak to je šlo za plače, ker učitelji, ne boste verjeli, v zasebnih šolah so enako javni uslužbenci in so plačani tako, kot učitelji v državnih šolah. Tudi zahteva se to, sicer ne moreš sploh dobiti akreditacije, da ti izvajaš javni program. 80 % učiteljev mora biti takih, kot se zahteva. Namesto da bi se ukvarjali s tem, da financiramo kvaliteto in za tisto, kar plačamo, zahtevamo kvaliteto in izboljšujemo tudi državne šole, se ukvarjamo s tem, kako onemogočiti še teh nekih ubogih šest zasebnih šol. Poglejte, od takrat, ko se zaostruje ta zakonodaja, se ni ustanovila nobena šola. Nobena zasebna šola se več ni ustanovila. Potem najbrž nečesa ne delamo v redu, če si želite res obogatitve. Zelo dobrodošli so nam vsi, ki prihajajo, bodo obogatili našo kulturo in tako naprej, tukaj imamo pa težavo z obogatitvijo. Zato imam jaz seveda težave s tem, podpreti takle zakon. Obžalujem, če se bodo morali zgoditi vsi postopki kot prejšnjič, torej veto Državnega sveta, ponovno glasovanje tukaj in ponovno starši na Ustavno sodišče. Dajmo se usesti pa dajmo pametno razmisliti, kaj naredimo. Ustavno sodišče je zelo jasno povedalo, ni treba kakšne filozofije, petkrat ste imeli pred sabo naš zakon, podobno so razmišljali v SMC in glejte, na koncu bo treba ustavno odločbo izpolniti, razen če boste ustavo spreminjali, kar pa veste, da je težko, in upam, da je ne boste, ker od osamosvojitve velja ureditev, da lahko imamo zasebne šole, pa v 30 letih še ni država zaradi tega propadla niti državno šolstvo. Še vedno imamo toliko šol oziroma jih še gradimo, državne. Če pa je še kakšna zasebna, pa najbrž to ne more biti tak problem. Hvala.
Hvala, gospa poslanka, za vašo razpravo. Izvolite, gospod Cigler, imate repliko. V bistvu je nimate, ker ste izgubili čas. Se opravičujem. Replika je možna samo, če imate kot poslanska skupina čas, zdaj ste pa že v minusu. [[oglašanje iz dvorane]] Boste počakali na delitev. To je pa legitimno. Preden dobi besedo gospod poslanec Matjaž Nemec, se želi oglasiti vlada. Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa, gospod predsednik. Nekaj stvari je pa vendarle treba reči o tej razpravi, pa se bom v tej intervenciji mogoče odzval samo na nekaj pravnih zadev, ki so bile izrečene. Prvič, v Sloveniji vladnih šol ne poznamo. Tega ne pozna nobena dikcija niti ene obstoječe zakonodaje, poznamo pa javne šole. Tako da vladnih ne poznamo, če bi bile vladne, potem bi seveda bile v skladu z vsakršno politiko vsake posamične vlade. To pomeni, da bi se včasih tudi na eno leto ali pa leto pa pol ali pa še kaj menjale, tako pa tega ne poznamo. Tako da, kar se tega tiče, najprej glede vladnih. Poznamo pa seveda javne. Pri javnih šolah je tudi jasno – ker je bilo prej navedeno pa ker je bila debata o tem – kaj spada med javne in kaj ne spada med javne. Kristalno jasno je v 41. členu Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja, kdo ustanavlja javne šole in vrtce, to so lokalne skupnosti, in kdo ustanavlja srednje šole, če rečemo po domače, je to država. Tega v ZOFVI sicer ne piše, ampak je tudi kristalno jasno, kdo ustanavlja univerze – to je država. Toliko, kar se tega tiče, kdo je ustanovitelj. Vse ostalo je zasebna pobuda in nič ni narobe s tem. Vse ostalo je zasebna pobuda in so zasebni. To je točka ena. Drugič, ker je veliko debate o obveznem in razširjenem. Mi smo pri pripravi tega našega stališča vzeli tudi zadnje stališče mnenja Zakonodajno-pravne službe z dne 2. 11. 2018. Tule bom prebral cel odstavek, zato da ja ne bi bilo kaj narobe, citiram: »Vendar pa je potrebno poudariti, da so pobudniki v zadevi številka U-I-269/12 ugovarjali le obsegu državnih sredstev za financiranje delovanja osnovnošolskega izobraževanja. V tem okviru je Ustavno sodišče v odločbi presojalo le prvi stavek drugega odstavka 86. člena ZOFVI v delu, ki se nanaša na obvezni javnoveljavni program osnovnošolskega izobraževanja, in le z vidika drugega odstavka 57. člena Ustave. To a contrario pomeni, da Ustavno sodišče izpodbijane zakonske določbe ni presojalo,« ni presojalo, »v delu, ki se nanaša na razširjeni javnoveljavni program osnovnošolskega izobraževanja.« Ustavno sodišče po mnenju ZPS Državnega zbora z 2. 11. 2018 o razširjenem programu ni presojalo. »Niti je ni presojalo z vidika morebitnih drugih protiustavnosti,« in tako naprej.« In tu je tudi konec odstavka. Ko torej govorimo o obveznem in o razširjenem, se moramo najprej vprašati, kaj je pravzaprav Ustavno sodišče presojalo. In po mnenju Zakonodajno-pravne službe, ki je seveda potem ponovljeno tudi v zaključku, je presojalo o obveznem, ne pa o razširjenem delu programa. Na koga pa naj se zanesem, to je točka dva. Potem, veliko veliko je bilo besed o elitizaciji, o izbiri staršev in tako naprej. Poglejte, elitizacija oziroma zagotavljanje svobodne izbire ni samo v denarju. Ni samo v denarju. Ni samo denar tisti, financiranje, ki omogoča svobodno izbiro. Vsi pozabljamo na vpisna mesta. Vsi pozabljamo na vpisna mesta – tudi vpisna mesta omejujejo dostop do izbire. Kaj če se prijavite kot 31., vpisnih mest je pa samo 30? Ja, pač vaš otrok ne more biti. Vpisna mesta zasebne osnovne šole določajo same. Če se prijavite 31., 33., pač nimate vpisnega mesta in s tem svoje pravice do izbire tudi ne morete uveljaviti. Torej ne gre samo za to, da bi vam denar preprečeval, torej financiranje preprečevalo, da ne morete uveljaviti pravice do izbire. Ne, tudi vpisna mesta so tista, ki vam to lahko preprečujejo. In tretjič. Niso samo denar in vpisna mesta, je tudi – bom rekel, to, kar je bilo že nekajkrat rečeno v tem visokem zboru, in to je – preprosto praktičnost, ki vam preprečuje, da lahko to pravico tudi dejansko použijete. Če imam do najbližje šole 42 kilometrov v eno smer, do najbližje zasebne šole, je to zame kot starša pravica samo na papirju. Če imam 105 kilometrov, tako kot je gospa poslanka z Obale rekla, potem lahko otroka vsak dan peljem 105 kilometrov v eno smer pa ga čakam, da konča s poukom, in ga peljem 105 kilometrov v drugo smer. Če govorimo o realnosti. Kajti naši državljani so tudi na Goričkem pa na Koroškem pa še kje. Če govorimo o elitizaciji in o tem, kako stvari gredo. Četrtič. Kar se tiče oddelkov prvega razreda. Samo preprosta analogija z obstoječim ZOFVI je bila narejena. 44. člen ZOFVI namreč določa, da sta tudi za javne šole dva oddelka prvega razreda tisto, na podlagi česar lahko nekdo ustanovi javno šolo. Ja, dva oddelka. Seveda – to je jasno napisano – to ne velja za podružnice. Ampak podružnice so organizacijske enote. Nikoli podružnice niso bile šole. Podružnice so organizacijske enote. Tako da ko govorimo o tem, čisto tako, da samo povem, ta pogoj dveh oddelkov v prvem razredu je že bil nekoč v Zakonu o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja in je že veljal tja do sredine 2000. let, pa ga nihče ni na Ustavnem sodišču izpodbijal in nihče glede tega ni govoril, da bi kakorkoli zaradi tega bila omejevana kakršnakoli pravica, o konzumaciji katere sem pa tako ali tako že gori govoril. Potem je pa še nekaj bilo glede mreže javnih šol. Lahko se prerekamo okrog tistega, kar piše v 11. členu ZOFVI. Jaz to berem malo drugače, imam pa tule podzakonski akt, imenuje se Uredba o merilih za oblikovanje javne mreže osnovnih šol, javne mreže osnovnih šol in zavodov za vzgojo in izobraževanje otrok in mladostnikov s posebnimi potrebami ter javne mreže glasbenih šol. Govorimo o uredbi, neuradnem prečiščenem besedilu številka 4, ki je bilo nazadnje spremenjeno 19. 1. 2018. V 2. členu v prvem odstavku jasno piše: javno mrežo osnovnih šol sestavljajo javne osnovne šole in zasebne šole, ki imajo koncesijo. Pika. To piše v uredbi. [[oglašanje iz dvorane]] Ki je podzakonski akt, ampak je realizacija zakonskega akta, torej prvega odstavka 11. člena. Tako da, seveda, zdaj se lahko gremo dolgo debato, kako je zakonodajalec zapisal ali pa ni zapisal, ampak poglejte, to samo kot primer navajam, zato da bo jasno, zakaj pri tej mreži vendarle gre. In potem mislim, da je peta stvar, ja – samo tiste zasebne šole, ki so ustanovljene pred letom 1996, imajo koncesijo. Vsi ostali so po pogodbi. In to je razlika. Zato ker v koncesiji se določijo koncesijska razmerja, se določijo razmerja med koncendentom in koncesionarjem, ki so jasna razmerja – tako kot tudi Etelka Korpič govori v ločenem mnenju k ustavni odločbi – med enim in drugim. Da. Tako da tule ne gre za koncesije, gre za navadno financiranje po pogodbi. Tudi to je verjetno treba vzeti v obzir, zato da bodo naši državljani, ko imamo sedaj to debato, to debato tudi zelo natančno razumeli. Kar pa se tiče javne veljavnosti in pridobljene javne veljavnosti, pa ni zato, da bi kogarkoli, tako kot je bilo rečeno v enem od mnenj, šikanirali ali karkoli od tega. Ne. Samo iz vse zakonodaje pa jasno izhaja, kaj je izvorno in kaj je pridobljeno. Zaradi tega je ta delitev. Predvsem je pa seveda pomembna zato, da so kasneje spričevala, vsa spričevala, ki jih dobijo tako na javnih kot na zasebnih osnovnih šolah, javno veljavna, da lahko nadaljujejo izobraževanje na podlagi teh spričeval, da je z njimi opravljeno in priznano opravljeno osnovnošolsko izobraževanje in tako naprej. Skratka, javna veljavnost je tu ključnega pomena, kako se pride do nje, je pa odvisno od tega, kdo je subjekt in na kakšen način je subjekt postavljen. Hvala lepa.
Hvala, gospod minister. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, preden nadaljujemo, vas želim samo opozoriti, da se je lista bistveno spremenila, tako da bom od sedaj naprej prebiral po tri. Za gospodom Matjažem Nemcem je gospa Mateja Udovč, ki ji sledi gospod Matjaž Han, ki mu sledi gospod Gregor Perič. Izvolite, gospod poslanec.
Hvala lepa, spoštovani predsednik. Spoštovani minister je govoril o javni veljavnosti. Po domače rečeno, vse tisto, kar je v spričevalu in bi bilo v spričevalu 100-odstotno financirano v zasebnih in v javnih šolah, je tisto ključno, o čemer danes govorimo. Torej, izključuje predvsem dodatne aktivnosti, kot so varstvo, dodatni, dopolnilni pouk in drugi programi. Izhajamo predvsem iz svojih lastnih programov. Socialni demokrati in mnogi drugi partnerji, koalicijski, se zavzemamo za javno šolstvo. Mi smo kot Socialni demokrati tukaj dosledni iz generacije v generacijo iz preprostega razloga, ne samo mi, tudi tujina nam priznava, da je naše javno šolstvo med boljšimi na svetu. Zakaj bi spreminjali nekaj, kar je najboljše na svetu? Jaz živim ob italijanski meji, naj vam povem, italijansko javno šolstvo – govorim o državi, ki je še vedno med top 10 močnih gospodarstev na svetu – v javnih šolah ne poznajo toaletnega papirja, otroci si ga sami nosijo. Ne poznajo klimatskih naprav, ne poznajo niti senčil oziroma zaves, po domače rečeno. O tem torej govorim. V naših šolah – so tudi izjeme, odvisno tudi od občin, ampak kakorkoli – je standard visok in temu primeren je tudi standard znanja naših dijakov. Tisto, kar sem prej omenil, o izkušnjah, ki nas učijo, jaz sem se izobraževal v 80. in 90. letih, spomnim se kot otrok, da so prišle družine iz nekdanjih republik Jugoslavije k nam v razred. Tisto, kar nam je javna šola dala, je to, da so danes, 20, 30 let kasneje, tisti, ki so mogoče prihajali iz delavskega razreda, intelektualci, tisti, ki so pa izhajali iz premožnejših družin, danes gojijo neko posebno empatijo do sočloveka. O tem govorim – da se kot družba lahko razvijemo z enakimi možnostmi. In to je tisto, kar mi ohranjamo. Ja, je ideologija, gre za ideologijo. Po drugi strani pa nikomur nič ne onemogočamo. Imamo možnost imeti dostopno tudi zasebno šolo. Seveda v tem delu, ki sem ga prej omenjal, tisto, o čemer je tudi minister govoril, govorimo o javni veljavnosti, torej o tistem, kar piše v spričevalu. Vse dodatno je pač potrebno plačati. Tako je. Tretja izkušnja. Spomnim se pred 30 leti, kako smo govorili o javnem zobozdravstvu. Ali danes sploh kdo od nas 90 poslancev uporablja javno zobozdravstvo? Tega pač ni več. Borimo se za javno in dostopno zdravstvo. Zato je tako pomembna ta bitka, da ohranimo možnost dostopnega, kvalitetnega javnega šolstva s tem, da ne omejujemo nikogar. Kdor želi, kdor ima pogoje, lahko svoje otroke vpiše tudi v zasebno šolo. Seveda, diskurz bi bil najverjetneje nekoliko drugačen, če bi v Republiki Sloveniji danes imeli tudi zasebne šole, ki bi mogoče ne bile samo katoliške, ampak kakšne druge vere, islamske vere na primer. Naj samo omenim neke pobude turških oblasti, ki so jih želele, in kakšen bi bil odnos do tega. Mi, Socialni demokrati, smo naklonjeni temu, ampak razlike pa so le pomembne – zakaj? Kot sem že prej omenil, zato ker je pomembno ohraniti dostopnost za vse enako. Edino minister je govoril o prekarizaciji, boju proti prekarizaciji v šolstvu, nihče drug. Kot določa predlog novele, bodo morale zasebne šole zagotoviti, imeti zaposlenih 80 % učiteljev oziroma vzgojiteljev. Tudi to je pridobitev. To je civilizacijska pridobitev, torej da bodo lahko v zasebnih šolah profesorji oziroma učitelji dejansko v veliki večini zaposleni in tudi oni imeli eno socialno varnost. Minister je tudi poudaril, da se za obstoječe zasebne šole način financiranja ne bo spremenil. Za izvedbo programa bodo tudi v prihodnje pridobile 85 % sredstev, ki jih država oziroma lokalne skupnosti zagotavljajo za izvajanje programa javne šole. Predlog novele zakona ne omejuje oziroma ne določa dodatnih pogojev za ustanavljanje zasebnih šol, pač pa določa le pogoje financiranja zasebnih šol. Uvajamo torej red v smislu financiranja šol in šolskega sistema. Seveda, enake možnosti za vse, to je glavno sporočilo. Da se bo lahko nekdo, ki prihaja s podeželja, izobrazil na isti način kot tisti, ki prihaja iz urbanih središč, tisti, ki prihaja iz delavskega razreda, bo lahko postal intelektualec, in kot že rečeno, tisti, ki je intelektualec, bo imel posebno empatijo do tistega, ki mogoče ni imel take sreče v življenju. To je tisto, kar nas je kot družbo skozi desetletja ohranilo, da smo Slovenci vseeno – saj smo egalitarni, ampak da so med nami manjše razlike. To ne pomeni, da mora tisti, ki je sposoben, delati tudi za nesposobnega oziroma lenuha. To pomeni, da je družba sposobna zagotavljati socialno varnost tudi tistim, ki si sami ne morejo pomagati. In tudi to je javno šolstvo in zato se je vredno zanj boriti. Jaz bom ta predlog zakona v prvem in drugem branju in tudi v nadaljevanju podprl, ker verjamem, da počnemo nekaj, kar je koristno za vse. Nikomur ne jemljemo in ustvarimo red, kjer ga do zdaj ni bilo, in nikomur nič ne jemljemo. Jaz verjamem, da je Slovenija lahko prijazna do vsakogar, ne glede na vero, ne glede na okolje, iz katerega prihaja, in ne glede na našo ideološko ali pa politično usmerjenost. Razen nekaterih izjem, moram pa vseeno zaključiti z enim poudarkom – da bi pričakoval od tistih kolegov, tovarišev desno od mene, ki znajo večkrat biti zelo glasni pri določenih vrednotah, da ko govorimo o javnem dobrem, dejansko tudi podprejo tisto, kar je javno dobro. Ne pa, da jih preprosto danes tukaj ni. Še več, tega zakona ne bodo podprli. Podprli ga bodo pa tisti, ki postavljajo mnoga vprašanja in nanje dobijo tudi mnoge odgovore. Hvala lepa, gospod predsednik.
Hvala, gospod poslanec za vašo razpravo. Besedo imate, gospa Mateja Udovč, pripravite se pa naslednji: gospod Matjaž Han, gospod Gregor Perič in nato gospod Robert Pavšič. Izvolite, gospa poslanka.
Hvala lepa za besedo. Nimam kaj, zanimiva razprava kolega Nemca, ki razpravlja oziroma primerja javno zobozdravstvo in sprašuje poslance oziroma državljane in državljanke, če še kdo hodi v javno zobozdravstvo. Ja, jaz moram reči, da jaz še vedno hodim v javno zobozdravstvo. Bojim se, če se bo kdaj šolski sistem tako spremenil, kot se je zobozdravstvo spremenilo, ko danes mogoče resnično veliko naših državljanov ne more več priti do zobozdravstvenih storitev. Pa da se vrnem na današnjo temo. Ustava Republike Slovenije v 57. členu določa obveznost države, da ustvarja potreben pravni okvir za ustanovitev in delovanje zasebnih šol in da prizna javno veljavnost izobrazbe, pridobljene v zasebnih šolah. Seveda je to na deklaratorni ravni povsem lepo zapisati in prebrati, pri implementaciji teh določil v prakso pa se rado zaplete. Kaj hitro se začnejo polarizirati strokovna in pravna mnenja, politična stališča in seveda se začnejo izpostavljati vprašanja glede zagotavljanja finančnih sredstev. Mislim, da je skrajni čas, da presežemo to našo ozkost in za dobro naših zanamcev vzpostavimo kar najbolj učinkovit, pregleden in kakovosten šolski sistem. Sistem, ki bo dodana vrednost na področju izobraževanja otrok in mladine. Po mojem prepričanju mora izobraževanje temeljiti na vsem dostopnem javnem šolskem sistemu, kar pa ne pomeni, da s tem izključujem zasebne šole. Ravno nasprotno, zasebne šole, ki izvajajo javnoveljavne šolske programe, so dobrodošla konkurenca javnemu šolstvu za dvig kakovosti njihovega dela. Vendar moramo postaviti jasna pravila. Kot smo že v uvodu lahko ugotovili, nam to zapoveduje tudi ustava, zato je skrajni čas, da postavimo organizacijsko-pravni okvir, ki bo zadostil vsej pravni regulativi in družbenim potrebam. Ne bom se vračala v preteklost in iskala krivcev, zakaj do realizacije te ustavne določbe in odločbe Ustavnega sodišča še nismo povsem implementirali v našo šolsko zakonodajo, ostaja pa dejstvo, da smo v Stranki modernega centra že v prejšnjem mandatu pripravili ustrezno, po mojem mnenju optimalno sredinsko rešitev, ki bi zadovoljila vse pravne vidike in potrebe. Predlagana formula 100-financiranje obveznega dela programa in 85-odstotno financiranje razširjenega dela programa bi omogočila zasebnim šolam kvalitetno izvajanje šolskih programov. Ohranila bi njihove specifike in prispevala k večji konkurenčnosti na tem področju, porabljena sredstva pa ne bi bistveno vplivala na sistem javnega šolstva. Pri tej rešitvi je pomembno pravilo, da zasebna šola za isto storitev ne more biti financirana iz dveh virov. Sedanji predlog novele ZOFVI predlaga 100-odstotno financiranje obveznega programa in 0-odstotno financiranje razširjenega programa v zasebnih šolah. Prav tu pa je bistvena razlika v primerjavi z našim prejšnjim predlogom. Novela ZOFVI, ki je danes pred nami, pa poleg novega načina financiranja še jasneje postavlja ločnico med javnoveljavnim programom in programom zasebnih šol, ki to veljavnost pridobijo preko ugotovitve strokovnega sveta za izobraževanje. Določa tudi kriterije, po katerih se bodo programi zasebnih šol razlikovali od javnoveljavnih programov in s tem bogatili izobraževanje. Ureja tudi sistem spreminjanja in ocenjevanja novo uvedenih javnoveljavnih programov in sankcije v primeru nezagotavljanja enakovrednega izobrazbenega standarda. Prav tako se dodajajo novi pogoji, ki jih bodo zasebne šole morale izpolnjevati, da bodo upravičene do financiranja iz javnih sredstev, in sicer, vpisane bodo morale biti v razvid izvajalcev javnoveljavnih programov vzgoje in izobraževanja, vpisni pogoji bodo morali biti določeni tako, da bodo zagotavljali vpis učencev in dijakov ne glede na narodnost, raso, spol, jezik, vero, politično ali drugo prepričanje, gmotno stanje, rojstvo, izobrazbo, družbeni položaj, invalidnost in tako dalje, kar se meni zdi tudi prav. Vse te rešitve je vsebovala že novela ZOFVI, ki jo je v prejšnjem mandatu predlagala Stranka modernega centra, v nadaljevanju novele pa je opredeljenih še nekaj novih določil, ki zaokroženo urejajo to področje z namenom zadostitve zahtevam odločbe Ustavnega sodišča. Skratka, kot sem že večkrat poudarila, dogovore, pogodbe in odločbe je potrebno spoštovati in izvajati. To je osnova za delovanje vsake pravne države in za naše nadaljnje strokovno ter politično odločanje. Tudi tej odločbi Ustavnega sodišča je potrebno v celoti slediti in jo uresničiti. Upam, da bo predlagana novela prestala formalni in materialni preizkus na Zakonodajno-pravni službi o izpolnjevanju zahtev predmetne odločbe. Prav tako upam, da bomo vsi skupaj zmogli dovolj empatije, energije, volje ter politične modrosti za dokončno rešitev tega problema. V zaključku bi rada ponovno poudarila, da se zavzemam za dvig kvalitete obstoječega izobraževalnega sistema, ki bo prijazen za učence, učitelje in starše, ki bo zadovoljeval vse potrebe učencev za nadaljnje šolanje glede njihovih želja in potencialov. Prav tako pa, da bo dostopen za vse. Zasebne šole morajo biti zdrava konkurenca javnim šolam, nikakor pa jih ne morejo nadomestiti in prevzemati njihove celovite vloge v izobraževalnem sistemu. Hvala lepa.
Hvala, gospa poslanka, za vašo predstavitev stališča. Sedaj pa takole, besedo ima gospod Matjaž Han, sledijo gospod Gregor Perič, gospod Robert Pavšič, nato pa gospod Soniboj Knežak. Izvolite.
Hvala lepa, predsednik. Malo mi je žal, da ni kolegov iz Nove Slovenije, ampak vendarle, mogoče se bomo v drugem branju še kaj poslušali. Najprej kolegicam iz SMC in kolegom iz SMC, samo, da vam – ker mogoče vi ne veste – orišem sliko iz prejšnjega mandata. 36 kolegov in kolegic je sedelo tukaj. Takole jih je bilo 36. Tamle jih je bilo 30 iz desnih strani, in zdaj se vi izgovarjate, da niste mogli zakona sprejeti, tako kot vam je bilo pisano na kožo. Nas je bilo pa tukaj komaj šest in zdaj smo seveda Socialni demokrati krivi ideološko in tako naprej, da ta zadeva ni šla skozi. 36 poslancev, imeli ste na desni strani verjetno kolege, ki bi vam na nek način zadeve upoštevali, še Desus je bil tukaj [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Ja, vem, vem, ampak ko govorijo, da niso mogli nič narediti, samo toliko, zaradi javnosti. Ampak izgleda, da je socialdemokracija res tista stranka, ki daje vendarle neko stabilnost in trdnost vsem koalicijam. Dragi moji, najprej naj povem glede ideoloških tem. Jaz, Matjaž Han, sem seveda opredeljen, nisem pa za razliko od nekaterih v tej dvorani obremenjen – ne s svojo politiko ne s socialdemokracijo ne z neko ideologijo. Sem pa seveda opredeljen. Zato imam tudi na tej temi ne ideološke pomisleke – jaz nimam nič proti cerkvi, dragi moji, jaz nimam nič proti zasebnem, proti zasebni pobudi, imam pa proti tem, da enostavno ta zadeva, ki jo vi hočete vpeljati, ni pravična. Ni pravična. Pravijo, da je zasebno šolstvo nek dodatek k javni šoli. Brez zamere, danes se pol premalo pogovarjamo o javni šoli, vrhunski javni mreži naših osnovnih šol, kjer ima vsak otrok v tej državi ne glede na to, ali imajo očetje in mame debelo denarnico ali pa je sploh nimajo, možnost, da se izšola – Jelka, absolutno – v človeka, ki bo lahko razvil svoje talente, v osnovni šoli. Ni res? V kaj si se ti [[…]]Si uspešna gospa, poslanka si, verjetno si hodila v osnovno šolo v javni mreži. V vsaki vasi je. Zraven je cerkev, zraven je osnovna šola in gostilna. In vse funkcionira. Kar se tiče pa zasebnih šol, ki so dodatek k javnim šolam, proti katerim nimam jaz nič proti, ampak so totalno nepravične, dragi moji. V občini, iz katere prihajam, imam veliko prijateljev ali pa mogoče celo več takih, ki hodijo v cerkev ob nedeljah, ki so verni, ki spoštujejo vero in bi verjetno tudi z nekim prepričanjem radi dali v katoliško osnovno šolo tule v Šentvidu svojega otroka – ja, pa ga ne morejo. Ne morejo ga, pa lahko da država še ne vem koliko denarja zraven! Veste, zakaj ga ne morejo? Zato ker otroka, starega sedem let, ne moreš odpeljati s Svibnega v Radečah v Šentvid in ga pustiti, da bo v osnovni šoli v Šentvidu pet dni na teden. Ne moreš, ker so mama in oče in družina, mislim, še bolj pomembni kakor učitelji v neki osnovni šoli. Ga menda tudi ne moreš vsak dan voziti! In zato ni pravično. V to šolo lahko vozijo ljudje, ki imajo malo več denarja, ki so dosti blizu te osnovne šole, oni imajo ta privilegij, če želite, samo oni. Iz Šentjurja, iz tvoje vasi, tamle, od koder je Jože, ne morejo voziti v Ljubljano v tako šolo. Ne morejo. Nimam [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Ja, vozijo, samo ne vem, kaj potem ti starši delajo! Hodijo v službo? Ali jih stari starši vozijo? Bodimo realni! Dajmo se vprašati, ali lahko v vsako zasebno šolo, ki pravim, da je dobra, vsak starš pelje svojega sedemletnega otroka? V tako šolo, vsak dan? Ali ga lahko pusti v internatu? Ne more ga. [[oglašanje iz dvorane]] Ja, ampak vozijo ga lahko samo nekateri in tisti nekateri naj tisti dodatek, dragi moji, plačajo. [[oglašanje iz dvorane]] Saj se ne pustim. To je ena stvar. Saj jih ni veliko. Druga stvar, ki bi vam jo rad povedal. Jaz si ne rabim pomagati s hišicami pa z legokockami, zato da znam kaj povedati. Jaz vabim tistega, ki je tisto hišico z zeleno streho naredil oziroma ki jo je opredelil za zeleno streho, ker je zasebnik, da pride – pa ne zdaj na Svibno, v mojo vas – v Zidani Most naredit zasebno šolo. Naj jo naredi, naj jo zgradi ali naj v najem vzame prostore, naj zaposli ljudi in naj čaka, koliko ljudi bo prišlo v to zasebno šolo. Ne bo nobene zelene strehe. Nič ne bo mogel Tonin prestavljati hiške gor, hiške dol pa hiške sem dol. Ne bo mogel, ker se enostavno ne splača, dragi moji. Ker se ne splača. Ne splača. Državi se pa seveda splača in država je dolžna po ustavi vsakemu v tej naši državi, vsakemu otroku omogočiti, da gre v osnovno šolo. Dolžna mu je to narediti. In hvala bogu, da imamo takšno državo. To je ena stvar. Moram reči, da že dolgo nisem slišal toliko ustavnopravnih specialistov, kolikor sem jih danes slišal, in bom zelo vesel, ko bo verjetno čez kakšne tri mesece predsednik države razpisal zopet eno mesto za ustavnega sodnika. Upam, da se ne bodo prijavili samo trije, ampak da se jih bo prijavilo kakšnih 15. Jaz pa ne vem, kaj bo Ustavno sodišče naredilo. Enkrat sem mislil, da že približno vem, kako bo naredilo, glede na ti dve ustavni odločbi ne vem, kaj bo naredilo, ampak spoštujem. Kljub temu da sem se enkrat zagovoril pa sem rekel, da je Ustavno sodišče kot Pisa, kot stolp v Pisi da je. In takrat so bili več kot trije ustavni sodniki, ki so kobajagi bolj desni – pa mene to sploh ne zanima. Mene to sploh ne zanima. Tako da vabim, da kdo prevzame podružnično šolo na našem Svibnem in razbremeni Občino Radeče. Dokler smo Socialni demokrati v Občini Radeče na oblasti, ne bomo gradili kakšne ceste, ampak bomo zmeraj dali za podružnično šolo na Svibnem. Tudi ministrstvo je že pred kratkim reklo – ne, ko so bili naši, ko so bili mogoče kateri drugi, so rekli – glejte, dva otroka sta tam, ne splača se imeti podružnične šole. Mi smo rekli, absolutno se splača in bo doplačala občina tisto, česar ne bo plačalo ministrstvo. In smo jo obdržali. Danes imamo že, mislim da, kakšnih 10, 15 ljudi na podružnični šoli in zadeva funkcionira, vas na nek način živi. In če je kaj dobrega v vsej moji politični karieri, je to, da smo obdržali neko podružnično šolo, ki bi jo zaradi ekonomike že vsi na nek način zaprli. Medklic: ti otroci so neizmerno uspešni. Rad bi vam še eno stvar povedal ali pa jo vprašal, pa res ne vem. Koliko mora starš, ki je svojega otroka vpisal v zasebno šolo, zdaj doplačati? Tega ne vem. Ali je to 20, 30, 200 evrov? Tega ne vem. Ker verjetno je bila podlaga, da so se na Ustavno sodišče obrnili starši, kar je seveda legitimno, to vplačilo. Okej, Ustavno sodišče je naložilo ministrstvu oziroma Vladi, da mora zakon spremeniti. Mislimo, da je ta zakon okej. Jaz verjamem oziroma predvidevam, da bodo šli starši še enkrat na Ustavno sodišče, počakali bomo, kaj bo Ustavno sodišče naredilo. Vem, kaj se bo naprej naredilo, ta zakon bo verjetno sprejet v drugi obravnavi z neko normalno večino, potem bo padel veto, za to vem, da bo Jelka poskrbela, tako kot je poskrbela danes za sejo, ki je bila v Državnem svetu, ker se je pač predsednik Državnega sveta zatipkal pa je poslal tvoje direktive, kaj si mu napisala, kako mora sejo voditi in katere mora povabiti, ker tega verjetno predsednik Državnega sveta ne zna sam. Jaz predvidevam, da bo potem ta zakon v vetu padel. Ampak Socialni demokrati smo svoje naredili in bomo, dokler bomo v Državnem zboru, pa tudi če ne bomo, zagovarjali, da je javno še zmeraj najbolj pravično. Ne vem, če je najboljše, je pa najbolj pravično za vse, ne glede na to, od kod ta otrok prihaja. Zdaj pa še nekaj, potem pa res končam. Proračun 2020 bo, 2021 bo, bomo videli, koliko se vas bo borilo za to, da boste filali denar, da boste hoteli imeti v proračunu denar za svoje osnovne šole, javne šole. Pokličite svoje zasebnike pa naj jih gradijo v vaših občinah. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Gregor Perič, pripravi naj se Robert Pavšič. Izvolite.
Najlepša hvala za besedo, gospod podpredsednik. Pozdravljam tudi predstavnike Vlade, oba državna sekretarja in seveda ministra, pa kolegice in kolege, ki še vztrajajo danes pri tej temi! Mislim, da smo to temo že kar nekajkrat v tej hiši tudi obdelali, ampak očitno še ne dovolj nadrobno in verjamem, da bomo o njej razpravljali tudi v prihodnje. Hkrati me je tudi kolega Han nekoliko spodbudil k mojemu razmišljanju, da razmišljam bolj široko. Omenil je, da smo v SMC malo nerodno šteli v prejšnjem mandatu. Mislim, da znamo vsi dobro šteti, nisem pa čisto prepričan, če bi v prejšnjem mandatu bili kot koalicijski partnerji navdušeni nad tem, da bi rešitve za posamezne zakonske predloge iskali izven koalicije, ker je to nek, bom rekel, neobičajen signal. Koalicija se mora biti sposobna določene stvari dogovoriti, zmeniti. Tudi danes smo na taki točki, ampak smo pa na različnih izhodiščih, vsaj nekateri. V SMC vztrajamo na svojem izhodišču iz prejšnjega mandata, torej ko smo se pogovarjali o implementaciji te ustavne odločbe glede obveznega dela, ostajamo na tistih 100 %, tako kot smo predlagali tudi takrat. Pri razširjenem programu smo pa ponudili resda različne rešitve, predvsem v znamenje tega, da si želimo nekega dogovora, nekega političnega kompromisa, ki nikakor ni bil in tudi danes noče biti ideološki kompromis, ampak kot sem že nekje omenil, gre za zlasti neko tehnično vprašanje, ki bi ga z lahkoto uredili, če bi bilo za to dovolj volje. Kar me nekoliko preseneča in me hkrati tudi navdaja z nekim upanjem, je dejstvo, da smo pri nekaterih strankah tudi naredili nek korak naprej. Levica ostaja na svojem trdnem stališču, da je edina rešitev, ki jo vidi, sprememba ustave. To je dokaj ambiciozna rešitev, ki bo glede na to, kaj vse smo slišali, težko doživela nek pozitiven, nek uspešen epilog. Na istem izhodišču ostaja tudi Desus, ki je že v prejšnjem mandatu predlagal en amandma k materiji, s katero se danes ukvarjamo, in je ponudil rešitev 100-odstotno financiranje obveznega programa in 0 % financiranja razširjenega programa, kar je danes predlog, ki ga imamo na mizi, torej predlog samega ministrstva. Se pa moram potem dotakniti še kolegov iz SD. Kolegi iz SD ste bili v prejšnjem mandatu na stališču, zelo trdno na stališču, kljub temu da ste imeli šest poslancev – pa mislim, da to sploh ni pomembno, koliko je poslancev, ampak kakšen je naš pogled na vse skupaj, in sicer vaše trdno stališče je bilo v tem – da lahko ta problem, s katerim se tudi danes ukvarjamo, razrešimo predvsem na način, da spremenimo ustavo. Tudi gospod minister, sicer v prejšnjem mandatu v drugi vlogi, je zdaj prevzel nekoliko bolj institucionalno držo in je omehčal, tako kot vaša stranka, poglede na rešitev tega problema, in zdaj ponujate oziroma zagovarjate rešitev 100/0. Če se dotaknem nekoliko bolj natančno te rešitve 100/0 skozi procese oziroma na podlagi materialov, ki so se zgenerirali skozi proces zlasti v prejšnjem mandatu, in se oprem na stališče Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora, ki se je lotila te materije zlasti na predlog oziroma na amandma Poslanske skupine Desus. Takrat je bilo iz magnetograma razvidno, en del bom citiral, da bi lahko bil tak amandma poslanske skupine Desus sporen z vidika načela varstva zaupanja v pravo iz 2. člena Ustave, ki posamezniku zagotavlja, da mu država pravnega položaja ne bo arbitrarno poslabšala, to je poslabšala brez razloga, utemeljenega v prevladujočem javnem interesu. Torej če zdaj povzamem, še nadaljevanje: Vlada oziroma predlagatelj mora pojasniti razloge, zakaj ukinja tudi del sofinanciranja dela razširjenega programa, ki je enotno določen za vse osnovne šole. Skratka, naloga, ki je pred nami, je zelo kompleksna na nek način, ker smo se, jaz se bojim, zelo zapletli v stališčih v preteklosti in hkrati tudi danes. Potrebna bodo neka popuščanja, in če ne bomo v smislu teh popuščanj imeli pred očmi predvsem tistih, s katerimi se danes ukvarjamo [[…]]Jaz mislim, da se na številnih točkah z njimi ukvarjamo na precej nespoštljiv način. Ker če se postavim v kožo tistih – dobro, otroci verjetno te seje danes ne spremljajo, ampak – staršev oziroma družinskih članov teh otrok, ki obiskujejo zasebne šole, danes smo lahko slišali marsikaj, tudi kakšno stvar, ki sem noter ne sodi, in jaz verjamem, da se oni ne počutijo prijetno ob vsem tem, kar so slišali. Bile so številne interpretacije. Jaz osebno nimam nobene težave, če se starš ali pa stari starš nekega otroka odloči in ga vsak dan vozi 20 kilometrov ali zaradi mene tudi 250 kilometrov, ker mu v končni fazi ustava to možnost daje, mu omogoči in jo lahko tudi izkoristi ali pa pač ne. Nekdo se odloči drugače. Nekdo gre raje, ne vem, na počitnice še enkrat več na leto, nekdo pa investira v svoje otroke skladno s prepričanji, ki jih ima. Ker to je njegova pravica. Navsezadnje, kdo smo mi, da bi nekomu narekovali, na kakšen način naj svoje otroke vzgaja. To omogoča ustava pa še kaj drugega. Res je pa tudi, da smo se danes večkrat dotaknili dveh ustavnih odločb, in sicer ene iz leta 2001, ki govori o zasebnem šolstvu kot celoti, in pa tiste iz leta 2014, zaradi katere danes tukaj stojimo oziroma sedimo, ki pa govori samo in zgolj o financiranju osnovnega šolstva, ki je edino obvezno. Torej, vrtci niso obvezni, in tudi ko gremo v srednjo šolo, nam profesorji že zelo jasno dajo vedeti, da če nismo zainteresirani za izobraževalni proces, so tam nekje neka vrata, ki jih lahko prečimo in ne bo več nobenih težav. O visokem šolstvu pa itak vemo. Res je pa tudi, da Ustavno sodišče v tej odločbi govori zgolj o obveznem programu. Tukaj pravi, da mora biti to financiranje 100-odstotno in tukaj eksaktno tudi ministrstvo to ugotavlja in implementira. Težava je pa potem na tistem razširjenem delu programa, stokrat smo danes in v preteklosti že ponovili, kaj zajema, tako da ne bom ponavljal. Iz mednarodne prakse, če jo skušam dati na nek skupni imenovalec, izhaja, da ima država povsem proste roke, kaj bo s tem neobveznim oziroma razširjenim programom naredila, koliko ga bo financirala. V preteklosti – mislim, da leta 1996 – je bilo z zakonom, s katerim se danes ukvarjamo, postavljeno to razmerje 85 za obvezni in 85 za razširjeni javnoveljavni program. Tukaj poudarjam, javnoveljavni program. Rešitev, ki jo imamo danes na mizi, pa poslabšuje položaj vseh teh otrok oziroma družin, če tako rečem, ki so vključene v sistem, torej v zasebne šole. To je vsekakor nekaj, kar moramo jasno in glasno poudariti in se tega zavedati. Pri debati, ali je to pridobljena pravica ali ni pridobljena pravica, lahko imamo tudi različna mnenja in poglede, zagotovo pa pozornemu bralcu predloga zakona ne uide to, da obstaja tudi neko prehodno obdobje. Jaz to prehodno obdobje razumem tudi v tem smislu, da je to neka pravica, ki se jemlje, kljub temu da je pridobljena. Ampak predvsem počakajmo na to, da se tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora opredeli do tega. Vladna se je. Stališče smo danes tudi večkrat slišali, in sicer pravi, da slabša pravni položaj predlagatelja glede na veljavno ureditev, zaradi katere so vložili pobudo za ustavno presojo. Jaz nisem pravnik, ampak lahko to sporočilo tudi razumem kot neko opozorilo, da bodimo v tem smislu modri in previdni, da ne bi zaradi nekih odločitev povzročili nove krivice, nove težave, nove potrebe po tem, da se bodo spet prizadeti pritožili na Ustavno sodišče, nove ustavne odločbe in potem nove zadrege nekih sklicev Državnega zbora, da morajo to zadevo urediti. Kaj se bo potem notranjepolitično dogajalo, raje niti ne ugibam, ampak verjamem, da tudi opozicija ne bo stala križem rok, ampak bo nadaljevala z dosedanjo prakso vlaganja in interpelacij in ustavnih obtožb. In verjamem, da lahko z nekaj modrosti vso to energijo usmerimo v kaj bolj produktivnega in koristnega, ker to mislim, da ne bo povezalo ne tako ne drugače. Poudariti moram še nekaj, v javnosti je zelo težko pojasniti kompleksnost področja, ki ga skušamo zdaj urediti. Marsikdo to razume, da se zdaj ukvarjamo s celotnim šolstvom, da bo vse, kar je zasebno, zdaj financirano iz proračuna. Naj izpostavim še dodatno, da to ne velja za glasbene šole, ki tudi delujejo na nivoju osnovnih šol, če tako rečem, torej, to ne zadeva nivoja osnovnega glasbenega izobraževanja ali pa tako imenovanih nižjih glasbenih šol. Izpostaviti moram še eno stvar, kljub temu da sem rekel in da sem zadovoljen, da vidim to kot nek pozitiven signal, tudi s strani SD, da ste omehčali to svoje sicer trdno stališče iz prejšnjega mandata, da je zgolj sprememba ustave rešitev, ki jo zagovarjate, v to, da se pa sedaj strinjate s tem, da se 100-odstotno financira javni del obveznega programa zasebne osnovne šole. Čeprav če gremo gledat kakšne stare tvite gospoda ministra – mislim, da je bilo 5. septembra 2017 – ni bil ravno tega stališča. Jaz to razumem kot neko pozitivno sporočilo in kot neko željo po tem, da pridemo do ene rešitve, ki bo dobra in ki bo pravična in tudi ne bo generirala dodatnih težav znotraj celotnega političnega sistema. Kajti če se mi ne bomo zganili, se bo pa zganilo Ustavno sodišče in bo odločilo namesto nas. Jaz mislim, da smo dovolj zreli kot Državni zbor in si tega ne bomo privoščili. In če še zaključim z Ustavnim sodiščem, moram reči, da sem bil izredno razočaran nad tem, ko sem poslušal stališča poslanskih skupin. Če bi tako stališče slišal s strani enega poslanca, bi še nekako prebolel, ampak ko sem slišal stališče Poslanske skupine Levica, ki je zelo direktno napadla odločitev Ustavnega sodišča, ki je komentirala sodbo Ustavnega sodišča, ki je izražala vrednostne sodbe na račun bodisi odločbe bodisi ustavnih sodnikov – jaz mislim, da je ta praksa izredno slaba, izredno škodljiva za naš celoten politični sistem, za sodstvo kot tako, za katerega že sami vidimo, da je pred številnimi izzivi, in da tudi določeni ljudje oziroma določene sile v naši družbi interpretirajo vlogo sodstva zelo po svoje in je potrebno temu odločno reči ne. S takimi stališči, da se nek poslanec oziroma poslanska skupina postavi po robu sodbi Ustavnega sodišča – jaz mislim, da bi tukaj morale goreti vse lučke in da bi morali čisto vsi to obsoditi. Jaz bom to razumel kot nek zdrs, kot nekaj, kar ni bilo dovolj premišljeno, ker v nasprotnem primeru se bomo težko resno pogovarjali, predvsem pa nas državljani ne bodo resno jemali. Že tako nas zelo neresno jemljejo. Upam, da bo danes in tudi v prihodnje prevladala predvsem modrost in da se ukvarjamo z veliko večjimi izzivi, kot ga imamo pri implementaciji oziroma pri nekem sila, za moje pojme, enostavnem političnem dogovoru, ki je predvsem tehnične narave. Tukaj moram še enkrat izpostaviti to, kje naj postavimo tisto letvico financiranja zasebnega šolstva, ki pa nikakor in na noben način ne ogroža javnega šolstva. Govorimo zgolj o šestih zavodih oziroma institucijah, ki se s tem ukvarjajo, tako da v tem smislu smo lahko varni in lepo bi bilo, da spoštujemo tudi mi kot Državni zbor, ker smo nenehno na očeh javnosti, odločbe Ustavnega sodišča, ne pa da debato speljemo na nek poligon nekega ideološkega obračunavanja. Jaz se tukaj ne znajdem in tudi nočem imeti čisto nič s tem. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Robert Pavšič, pripravi naj se Soniboj Knežak. Izvolite.
Lepo pozdravljeni vsi skupaj! Jaz sem pa prepričan, da bo Ustavno sodišče o tej materiji zagotovo še najmanj enkrat odločalo, in meni se tudi zdi oziroma sem prepričan, da je praksa komentiranja odločb Ustavnega sodišča tukaj nekaj čisto povsem običajnega, naj bo to higienično ali pa ne. To je zdaj popolnoma drugo vprašanje. Vprašanje ni kompleksno, je povsem enostavno, ampak je pa zakomplicirano, zakomplicirali smo ga pa mi. Nehajmo se slepiti, ne gre za izobraževanje, ampak gre za popolnoma ideološko vprašanje, in to na več nivojih, da me ne bo kdo narobe razumel. Gre za boj med zasebnim in javnim in na vsebinskem nivoju za uveljavljanje nekih svojih nazorov. Vse skupaj je legitimno in legalno, žalostno pa je to, da se izvaja tokrat, danes, na otroških hrbtih. Tukaj bi morali dejansko povleči črto. Mi imamo odlično, dobro javno šolstvo, ki je dostopno vsem, pri zasebnih šolah pa hočeš nočeš govorimo o elitizmu. Nekaj razlogov je naštel že minister, dejstvi, ki potrjujeta to tezo – ne govorim, da je to res, torej je to teza – pa sta še najmanj dve: vsak ne more v to šolo, ima takšne ali drugačne ovire, in teh šol je samo šest. Torej jim po definiciji dodeljujemo nek poseben status. Ne pravni, ampak v percepciji ljudi imajo te šole potem nek poseben položaj, ki ga je najlažje opisati z elitizmom. In elitizem naj plača tisti, ki si ga je izbral. Tako pač je. Če hoče nekdo nekaj več, naj to plača. In trditve, da zasebno pomeni boljše, kar se tudi lahko povleče iz današnje debate, ne morejo zdržati neke resne presoje. Konec koncev so se vsi ti učitelji, naj bodo v javnem ali pa v zasebnem, učili na istih fakultetah v Sloveniji. Torej so dobili enako znanje. V čem je potem razlika? Samo v pristopu, ali je to zasebno ali je javno. In če je zasebno, potem ne more delovati po istih principih kot javno. Nič ni narobe z zasebnim, ne me narobe razumeti. Treba je spodbujati zasebno iniciativo, treba je malo širše razmišljati, ampak to pač odstopa od modela države, v katerem živimo. Neka osnova je v javnem in ta osnova, vsaj na osnovnošolskem področju, je odlična in daje vsem enake možnosti. Slišali smo, da se pravni položaj ne sme poslabšati. Torej je trenutna ureditev zdaj v redu, čeprav ni bila v redu, ker so sprožili ustavno presojo, če bomo pa to sprejeli, pa spet ne bo v redu. Torej, karkoli naredimo, bomo spet na istem izhodišču in spet bomo imeli pred sabo neustavnost. Namen je, izgleda, da se pritožujemo, dokler ne dosežemo svojega. In to do onemoglosti. In potem se sprašujemo, od kod takšen pritisk na sodišča, takšna ali drugačna. Kdo je zdaj tu pameten? Mi bomo tiščali svoje, nekdo drug bo tiščal svoje svoje, na koncu bo imel eden prav, čez nekaj časa ne bo imel prav, in ta pingpong si bomo podajali naprej. Sprašujem se, ali bomo imeli zaradi tega mogoče še kakšno ustavno presojo pa bomo tukaj imeli celotno Vlado in jih bomo dali na pranger, kako niso uresničili ustavne odločbe. Ne samo, da sem prepričan, siguren sem, 100-odstotno se bo to zgodilo. Zelo lahkotno je bilo tukaj ocenjevati, kaj je ustavno in kaj ni ustavno. Minister zatrjuje, da je predlog zakona skladen z ustavno odločbo. Jaz nimam razloga, da mu ne bi verjel. Če se bo kasneje izkazalo na sodišču, da temu ni tako, potem se je verjetno zmotil. Ampak motiti se je človeško. Mi tu v tej hiši se pa sploh motimo, konstantno, nonstop. Ali mi ali kdo drug. Nič ni narobe z zmotiti se, važno je to napako priznati pa potem popravljati. In še to. Danes – zdaj niti ne, zdaj smo že zelo na nivo prišli s tole debato, ampak – se kar žalimo med sabo. »Vi poslanci nimate pojma,« je bilo slišati s tiste strani, »nič vam ni jasno, ubogi mali človek, ker mi veliki sploh ne smemo živeti.« Kajne, Andrej? »Samo mali ljudje so ubogi, mi veliki nismo«. In če potem rečeš kaj nazaj – saj tudi jaz sem dostikrat užaljen, moram priznati, dostikrat me kaj strese – je pa spet vse narobe. Treba si je nastaviti ogledalo pa dostikrat tudi sprejeti kakšno kritiko, tudi z moje strani, da ne bomo rekli, da ne znamo tudi mi kdaj pikniti pa žaliti oziroma jaz osebno. Kar nekaj izrekov in pregovorov smo danes slišali, tudi latinskih, meni je pa en slovenski prišel na misel, Kdor drugemu jamo koplje, sam vanjo pade. In zdaj smo mi tako globoko luknjo tu skopali, da karkoli bomo naredili, rešitev ne bo prava ne za ene ne za druge. Na koncu bo važna pa res samo osnovnošolska matematika. 46 jih mora biti za. Na koncu bo pa nekaj ustavnih sodnikov zagotovo odločalo, kdo je imel prav in ali bomo odtekli še enega, dva, tri, štiri, pet ali pa šest krogov. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Branislav Rajić, pripravi naj se Maša Kociper.
Hvala, predsedujoči. Drage vse tri kolegice poslanke in ostali kolegi poslanci, spoštovani minister, državni sekretar in gospa! Ostalo nas je v tej luknji, o kateri je kolega govoril, v izkopani luknji, le 16. Ampak to je le eden manj od števila članov odbora za izobraževanje, v katerem delam in na katerega upam, da bo prišla ta tema, da nadaljujemo s postopkom pri tem zakonu. Kaj je to dostopna mreža šol za vse otroke? Jaz mislim, da je to nekaj, na kar moramo biti pozorni in gledati proti temu. Namreč, otroci imajo ne glede na preference svojih staršev to pravico, da dobijo dostojno izobrazbo, in gledam na ta problem skozi prizmo pravice otroka. V momentu, ko se odloča, ko gre v šolo, se ne more odločati, v kakšno gre. To namesto njega naredijo starši in pravzaprav iz tega razloga, tudi če imam sam nekatere pomisleke do določenih filozofskih ali drugih preferenc, računam na to, da otroci nimajo vpliva, morajo pa svoje življenje na nek način začeti tam, kjer jim je določeno. Moji otroci so hodili, hodijo in bodo hodili v javne vrtce in javne šole. In to zato, ker jaz mislim, da so naše šole odlične, vrtci prav tako, in v sebi tudi nisem začutil nobenega notranjega klica, da bi jim nekaj drugega skušal privoščiti v smislu izobraževanja. Ampak otroci mojih prijateljev hodijo v ene zasebne šole, in ko se pogovarjamo, vidim, da so zadovoljni in starši in otroci. In ko primerjam torej svoje in njihove otroke, je jasno, da jim gre enaka pravica do dobrega izobraževanja, in zato razumem to tezo o državnem financiranju tudi zasebnega šolstva v meri, ki jo moramo mi določiti s tem zakonom. Ko pa govorim o zasebnih šolah, bi rad poudaril, da takrat mislim na šole, ki si zaslužijo državno financiranje vsaj tega dela javnoveljavnega programa, kot na šole, ki si jih ne predstavljam kot take, ki bi bile izključujoče pri vpisu za recimo otroke neverujočih staršev ali ne bi sprejemale otrok priseljencev ali ne bi dovoljevale vpisa otrok drugačne barve kože, ne nazadnje tudi otrok, ki jih posvojijo istospolni starši, in otrok iz revnih družin. To je zame prava zasebna šola. Taka, ki teh razlik ne dela. In ko gre za te presoje, ki smo jih danes velikokrat slišali, se jaz ne čutim sposobnega in ne dam te pravice nobenemu od nas tukaj, da bi presojal ustreznost ustavnosti tega zakona oziroma ustavnega odgovora na ta zakon. Kolegi, ki to vehementno določajo, ustavnost ali neustavnost, so enostavno šli čez meje svoje zmogljivosti brez neke samorefleksije, ker poglejte, niti en ustavni sodnik ne more povedati za drugega ustavnega sodnika, kako se bo odločil. In za to jih je devet. Nas je tukaj 90, da bi govorili o nečem drugem. Mi smo tu, da sklepamo kompromise, da ne ostajamo zabetonirani na stališčih, na katerih smo začeli, ker bomo še 20 let naprej ostali na isti točki, če se bomo držali samo tega. Zrelost posameznikov in zrelost družbe je v rešitvah, ne pa v razpravah. In to je naša naloga. Torej, imamo ministra za izobraževanje, ki pripravlja in predlaga rešitev. On ima ta resor, rešitev njegova je, naše pa je, da [[…]]In nam jo ponuja, pravzaprav, ne zabetonirano, ampak odprto, kot podlago, ki jo lahko dopolnimo v procesu, ki se nadaljuje. Torej, dajte prispevke, poslanske skupine, dajte pobude, kaj bi spreminjali, konkretne modele in ne ostanimo na nekih lastnih okopih in na utrdbah, iz katerih samo dražimo volivce. Tukaj smo pravzaprav obrat, tukaj smo tovarna zakonskih izboljšav in moramo dvigniti to produktivnost z zakonom, ki bo implementiral odločbo Ustavnega sodišča. Rešitev torej vidim v podpori zakonu in da gre v nadaljnjo proceduro, v tem, da zbližamo stališča in da podamo konkretne predloge za udejanjanje te odločbe. Pomerjanje mišic na izobraževanju otrok in pljuvanje z robov ideoloških skrajnosti ne sme biti tema v Sloveniji in v Evropi 21. stoletja. Računam torej na to, da bo brez veta in brez vnovične ustavne presoje, zato ta zakon podpiram. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Maša Kociper, pripravi naj se Jelka Godec. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednik. Jaz sem danes že imela priliko, da v imenu Poslanske skupine SAB obrazložim naše stališče glede tega zakona. Tako poslanska skupina kot tudi osebno verjamemo v kvalitetno javno šolstvo, takšno javno šolstvo, ki ga bomo še naprej razvijali v smeri modernejših pedagoških pristopov, boljših vsebin, kurikuluma, ki bo prilagojen modernemu življenju, modernemu razvoju družbe, in vse to zahteva nenehen napor, trud, materialne in tudi finančne vire. Kot rečeno, želimo si osnovnega šolstva, kjer bodo vsi otroci, ne glede na socialni status, imeli enako štartno osnovo, da bodo lahko začeli izobraževanje. In potem, v toku tega osnovnega izobraževanja se bo pa morda ne glede na njihov status pojavil štipendist, osnovna šola oziroma srednja šola, ki ga bo želela imeti, in tako naprej in tisti, z nadpovprečnimi znanji in veščinami bodo sigurno v tem sistemu opaženi. Danes glede na tri hišice govorimo pravzaprav največ o tej drugi, to je o šestih osnovnih šolah, glede katerih je Ustavno sodišče dejalo, da jih je treba financirati, da je treba obvezni program financirati v 100 %, in to ta zakon tudi določa. Nasprotniki zakona na tej strani ves čas ponavljajo in kričijo, da se ta določba ne nanaša samo na obvezni del programa. Lahko, da vi to tako razumete, ampak tudi Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora je v svojem mnenju povedala, da meni, da se ustavna določba nanaša samo na obvezni del programa in da zanj ustavna določba – se strinjamo z njo ali ne, to niti ni relevantno – določa, da se mora financirat v 100 %. Kar bi pa vi zdaj radi na tej strani, je pa, da bi se cela ta zasebna šola, teh šest zasebnih šol pravzaprav – to je razvidno iz debate in vaših predlogov, tudi prej, zakonodajnih – v celoti financirala v 100 % z javnim denarjem. Tukaj pa lahko, kot je rekel že kolega pred mano, morda govorimo tudi o osnovni nepravičnosti. Če smo imeli danes tri luštne hišice, smo lahko ugotovili, da morajo država oziroma lokalne skupnosti, ki organizirajo javno šolstvo, šole postaviti ne glede na to, kje je to območje, se pravi morajo zagotoviti mrežo šol, ne glede na to, koliko je tam otrok, ne glede na to, ali je to tržno, zanje vzdržno ali ne, morajo sprejeti vse otroke ne glede na raso, vero, nacionalno pripadnost, status staršev in tako naprej, in to je treba zagotavljati v vsakem primeru. Seveda obstaja že zdaj nekaj zasebnih šol, o katerih danes govorimo, in moji znanci – kar nekaj jih je in imajo otroke v njih – ko jih vprašam, zakaj so se odločili za to šolo, rečejo, veš, tam je en kup stvari super, recimo, v razredu je samo 12 otrok ali pa 16, v eni šoli. Ponavljam, v razredu moje desetletne hčerke jih je 29, v javni šoli. Se pravi, super je, če jih je v razredu 14, se strinjam. Pravijo: »Pa take lepe prostore imajo, veš. Res imajo urejeno, tak red imajo pa vse lahko tam dobiš. A veš, do štirih ti že oni tja pripeljejo učiteljico klavirja, pa likovni krožek, pa balet, pa vse, tako da ob štirih, ko otroke vzameš, imaš to vse zagotovljeno.« Super, perfektno. In potem še dodajo, in to me pa res razjezi: »Saj veš, jaz si za svojo ljubico XY«, dodajmo ime, »želim samo najboljše.« Jaz si pa za mojo ljubico ne želim samo najboljše? Želim si, samo najboljše. Kot vsak med nami, ki ima otroka. Ampak kaj se dogaja? Taka šola, ki je poleg javnega financirana še z zasebnim – ker to bo v vsakem primeru, bom potem razložila zakaj – bo seveda vedno imela to neko primerjalno prednost, bodisi v številu učencev bodisi v vrsti programa bodisi v posebnem pedagoškem pristopu, ki pa je javno šolstvo nikoli ne bo moglo ponuditi. Ne bo moglo! Zato ker so sredstva omejena in nikoli ne bomo mogli ponuditi tisoč različnih pedagoških pristopov in tisoč tega in tisoč drugega. Čeprav se že zdaj stvari spreminjajo. Jaz velikokrat kritiziram naše javno šolstvo, ampak vem, da se stvari spreminjajo in da se tudi v šolstvu trudijo, da bi dosegli spremembe. Sama sem predavateljica v programu Neverjetna leta. To je poseben program, ki temelji na komunikacijskih veščinah, na reševanju problemov out of the box in tako naprej, to je program, s katerim so na Norveškem za 60 % zmanjšali število odločb za otroke z raznimi posebnimi potrebami. Za 60 %. In ta program recimo – govorim pač o enem konkretnem primeru, ki ga poznam – vem, da se zdaj že uveljavlja, da se z njim seznanjajo učiteljice v vrtcih pa tudi posamezne šole, nekateri se izobražujejo, nekateri te metode že uvajajo v način dela. Skratka, to si jaz želim – da javna šola napreduje, postane vedno bolj kvalitetna in gre s časom. Nasprotniki tega zakona tudi govorijo o koristih otrok, da ne skrbimo za koristi otrok. Mi skrbimo za koristi otrok, absolutno vsi skrbimo za koristi otrok. Pravijo tudi, da zatiramo pluralnost, da ne dovolimo, da se sami odločijo. Nihče tega s tem zakonom ne zatira. Vi se še vedno lahko odločite, za kakršnokoli šolo želite, ampak če imate posebne želje in potrebe, pa dajte za to nekaj plačati. Saj plačate, saj. Jaz imam tudi znance [[…]] [[oglašanje iz dvorane]] Bom na to tudi odgovorila. Jaz imam tudi znance, ki imajo v tisti hišici z oranžno streho otroke, v popolnoma zasebni šoli, kot rečeno, to je ameriška šola, v razredu je deset otrok pa dve učiteljici na deset otrok, plačajo tisoč 200 evrov na mesec pa dva otroka imajo. Razmislimo, koliko ljudi si lahko to privošči. Učijo se ameriško kulturo, tradicijo, o ameriškem predsedniku vedo več, kot vedo o našem parlamentu in Vladi, praznujejo ameriške praznike. Ampak bodi tako, to je njihova izbira. To je njihova izbira in za to tudi plačajo. So pa tudi taki, kot je gospa Jelka, o čemer sem skoraj prepričana, saj mislim, da tega tudi ne taji, ki ima v taki šoli otroka, ki pa bi imeli vse bonitete neke zasebne šole, pa ne bi nič plačali oziroma itak morajo plačati, ker drugače zasebnik ne bi delal, ampak da bi čim več država plačala. To bi si oni želeli. Imeti nek nadstandard, ker navadna šola ni dobra za njih, za njihove otroke, ker oni vendarle želijo svojim otrokom vse najboljše, ampak ne bi pa za to plačali in kar naj se iz javnih sredstev vse to plača. Ali ne? Iz nekaterih razprav, ne vseh, ampak iz nekaterih razprav, ki so šle v to smer, »to je državna šola, mi nočemo, da so otroci indoktrinirani in tako naprej«, se človek vpraša, kakšni so interesi posameznikov proti temu zakonu. Prvič, to ni državna šola, ker je niti država ne ustanovi, že tukaj bi bilo treba malo paziti. Drugič pa, če vam je vse narobe v tej državi, če je še šola narobna, ker tam indoktrinirajo otroke, čeprav ni ne vere ni ne politike, ne vem, česa vse, jaz ne vem, kako sploh še lahko živite v tej grozni državi, ki vse to dela. Ampak to je tudi vaša izbira, konec koncev. Dajmo biti še malo bolj konkretni. O šestih šolah se pravzaprav pogovarjamo, že pogled na strica Googla nam pove, da sta to dve šoli, ena je v Mariboru ena v Ljubljani, ki ju je ustanovila cerkev. Potem sta dve šoli z montessori pedagogiko, to je posebna vrsta pedagogike. Nekateri jo poznate, lahko se strinjam, da so to za koga zanimivi pristopi. Ena je waldorfska in ena je še, šesta, ne bom zdaj izgubljala besed glede tega, ampak dve sta, smo rekli, krščanski. Zmolijo zjutraj, zmolijo zvečer, imajo tam križe, praznujejo praznike. V redu. V redu, super, samo zakaj mora država za to plačati?! Zakaj? Mislim, zakaj mora plačati še več, kot že tako plača – plača 100 % tega javnega programa. To sta dve. Potem pa pogledamo montessori, vtipkam jaz v strica Googla montessori, dobim prispevek Nova montessori šola v Podutiku: šola brez ocen in učbenikov. Super. V nadaljevanju preberem, da tudi domačih nalog ni. Super, če je to komu v redu, če misli, da bo na ta način pripravil otroka za ta konfliktni svet hude tekmovalnosti. Jaz se v to ne bom spuščala. Potem pa duhovnost in krščanska kateheza. Značilno je, da otroke vzgajajo v duhu vrednot. Gre za duhovnost, krščanske vrednote, kajti krščanstvo je del našega okolja. Učencem je v šoli na voljo tiha soba, kot interesna dejavnost poteka tukaj tudi kateheza. Šolo so odprli takrat in takrat in prostore šole je blagoslovil tudi nadškof Stanislav Zore. Se pravi dve šoli, od šestih smo zdaj že pri štirih. Nič hudega. Nič hudega, samo da vemo, o čem se pogovarjamo. In na koncu 3,3 milijona evrov vredna naložba, šola v Podutiku, 100 učencev naj bi gostila, premore 2 tisoč 500 kvadratnih metrov. 3,3 milijona je bila vredna, pazi zdaj, ustanovitelj Center montessori, in lastnika centra sta lahko prispevala le kakšnih 100 tisoč evrov, zato sta najela 2,2 milijona evrov dolgoročnega posojila, nekaj so prispevali donatorji – me prav zanima, kdo so ti donatorji – pol milijona evrov za nakup zemljišča pa sta si sposodila pri sorodnikih, znancih in starejših občanih. Pazi to – te dolgove sta, kot sta povedala včeraj, že nekaj vrnila s prihodki iz poslovanja šole, vrtca in seminarjev, ki jih prirejajo. Ja seveda plačate, gospa Jelka, če pa morate plačati, da ima ta šola prihodke! Da ima šola prihodke, morate vi še nekaj plačati, drugače se noben zasebnik ne bi tega šel! Zakaj bi se nekdo kar spomnil pa ustanovil šolo, če ne bo od tega nekaj imel? Razen če ima kakšne druge namene, seveda. Indoktrinacija, o kateri vi tako radi govorite. Ampak ne dajmo se slepiti. Nekdo take šole financira in ima določen interes in nič hudega, samo ne zahtevati od države, da partikularne interese, filozofske in religijske poglede financira ona. Ker če bi bila ta vreča brez dna – vreča denarja, o kateri govorim – potem jaz to razumem. Ampak ta sredstva bodo za naše šolstvo in za socialno državo vedno omejena. Kot je rekel predstavnik Levice – saj oni so skrajni v svojih stališčih, ampak znajo včasih tako zelo na hard povedati: »Vsak evro za zasebno šolo je evro manj za javno šolo.« Zdaj, ali je to res ali ne [[…]]Ampak, da bodo gledalci razumeli, mi s tem zakonom 100 % plačujemo obvezni program v teh šolah, ki je bil zdaj financiran 75 %, za razširjeni program pa pravimo, da si ga naj plačajo sami. In ta razširjeni program po obsegu niti slučajno ni tako obsežen, kot vsi predmeti in vse to, kar sodi pod obvezni program. Tako da razlika gotovo ni 75 %, in to seveda vsi prav dobro veste. Skratka, jaz si prizadevam za to, da bi se kvalitetno razvijale naše javne šole. Nisem proti temu, da se zasebne razvijajo, takšne in drugačne. Če smo se odločili za sistem – in očitno smo se, kajti tudi ta zakon gre v to smer – da take določene šole sofinanciramo, tudi v redu, ne morem pa pristati na popolnoma izenačeno financiranje obeh teh šol. Ker kot je bilo še rečeno v razpravi, in s tem bom zaključila: »Ja, veste, te zasebne šole imajo zelo velike čakalne dobe, ampak žal vsi otroci ne morejo priti, ker jih je premalo.« Ja, seveda. Zakaj imajo velike čakalne dobe? Zato, ker je tam v razredu 15 otrok, pri meni pa 30 otrok. Ker je tam lepša infrastruktura, pri nas pa slabša. In zato, ker tudi, če dajo v to šolo, jih nič kaj več ne stane, kot če dajo v ono šolo, normalno. Ampak če bomo to podprli, bo pa to dolgoročno sigurno pomenilo slabšo kvaliteto javnih šol, v to sem prepričana. Zato bom ta predlog zakona seveda z veseljem podprla. Hvala lepa.
Hvala lepa. Zadnja prijavljena na seznamu razpravljavcev je gospa Jelka Godec. Izvolite.
Hvala lepa. Po tem izvajanju človek nima več kaj povedati, ker je gospa Maša Kociper povedalavse, celotno bistvo tega, kar danes predlaga Vlada. Celotno bistvo. Pa še prej je kolega povedal takole: »Zasebno šolstvo odstopa od modela države, v kateri živimo.« Tudi to je povedalo popolnoma vse. Jaz mislim, da skoraj ni več kaj dodati. Rada bi samo tule gospe Kociprovi povedala: ja, enega otroka od treh imam na zasebni šoli, ampak na gimnaziji, veste, na osnovni šoli pa ne. In ko sem ga vpisala v srednjo šolo, sem ga vpisala na njegovo željo, z mojimi velikimi dvomi, kar sem v javnosti že večkrat povedala, ker se tudi nisem strinjala – hodi seveda na škofijsko – z določenimi zadevami, ker sem mislila, da je to tako, kot vi pravite, zjutraj molijo pa zvečer molijo. Ne! Ste se zmotili. No, gospa Kociper, vam samo povem, najprej ste se zmotili, nimam otroka v zasebni osnovni šoli in ne molijo ne zjutraj ne zvečer. Laži, ki jih trosite tule – pravim, povedali ste vse, v bistvu. Imam otroka na gimnaziji po njegovi želji, ker se pač ni več videla, hčera je, ni se več videla v tem šolskem sistemu in je izbrala to, z mojimi velikimi dvomi, danes sem zelo hvaležna njeni odločitvi. Zelo hvaležna, tako kot vi pravite, »pa naj plačajo«. Plačamo, ja. Plačam šolnino. In jaz sem vedela, da jo bom plačala, in sploh ni nobenega problema. Še več bi plačala, zato ker, tako kot vi pravite, zasebne šole se pač prilagajajo in pripeljejo k ljubici tudi klavir, če je treba. Vi se vprašajte, zakaj tega javne šole ne delajo. [[oglašanje iz dvorane]] A ne, ne – ker ne znajo prilagajati. Ker ob dveh na uro nekateri učitelji pogledajo pa rečejo, čakajte, jaz grem pa domov. Jaz sem bila sama učitelja in točno vem, kako so bile te stvari. Tako da, glejte, če bi se javne šole prilagajale – pa zdaj nam bo kritika letela, ampak jaz tu odgovarjam gospe Maši Kociper, ne tistim, ki učijo v javnih ali pa zasebnih šolah ali pa učiteljem, daleč od tega, odgovarjam gospe, ki je zavajala danes, pet minut lagala tako, da bog pomagaj. Ampak lahko rečem samo ljubi bog, če poslanci razmišljajo v tej smeri. Dve katoliški osnovni šoli, ki izvajata, šest v bistvu zasebnih šol in celo ena od teh je financirana 100-odstotno – to vas pa ne moti? 100-odstotno je financirana Waldorfska šola, ki je bila ustanovljena leta 1995/1996. To je pa okej? Saj pravim, povedali ste vse, zasebno šolstvo odstopa od modela države, v kateri živimo, tam se moli, tam se seveda ljudem pere možgane. Ne bom razlagala, kaj se tudi v javnih šolah dogaja – tako kot v zasebnih, vsak ima dobre in slabe strani. Ne bom, zato da ne bom spravljala svojih otrok v kakšno sramoto, ker lahko doživijo potem zasmehovanje mogoče tudi v šoli. Eni in drugi, ne govorim o nobenih, samo pravim, da odgovorila sem pa na te laži, ki so bile dane oziroma povedane. Ja, v zasebnih šolah se plača nadstandard že danes, in to je prav. Torej, tisti razširjeni del, tisti nadstandard, ki zasleduje partikularne interese zasebne šole, starši plačajo že danes in bodo tudi v prihodnje in tako je tudi prav. Če ima zasebna šola v svojem delu verstvo in kulturo, latinščino, pripelje k ljubici klavir oziroma učiteljico klavirja in tako naprej, to starši plačajo, in to tudi vedo vnaprej. In ni nobenega problema s plačilom tega dela. Problem je seveda s plačilom tega, kar z novelo ukinjate, torej s plačilom razširjenega programa, individualnih učnih ur, skupinskih učnih ur, dopolnilnega, dodatnega pouka in neobveznih izbirnih vsebin. To pa je problem, ker to pa šola mora ponuditi, drugače ne more izvajati javnoveljavnega programa. V tem delu je problem, o katerem tudi Ustavno sodišče govori. Govorili ste tudi veliko o ustavnih sodnikih oziroma da nekateri že vnaprej prejudiciramo, kako bo ustavna odločba v nadaljevanju. To lahko seveda iz vseh teh ločenih mnenj in pa iz Ustavnega sodišča tudi razberemo in hipotetično tudi o tem govorimo. Nedopustno pa je, da se govori, da so ustavni sodniki – kdo vse je desni pa kdo vse je levi pa kako je skorajda najbolje, da Ustavno sodišče ukinemo. To je, kot je rekel kolega iz SMC, res nedopustno, da se ocene dajejo glede ustavnih sodnikov, kajti to je sporočanje javnosti, da ustava pa konec koncev tudi Ustavno sodišče v Sloveniji ne velja popolnoma nič. In dajati etikete nekomu oziroma ustavnim sodnikom je po mojem tudi nedopustno in ne pelje nikamor. O elitizmu. Lahko poveste, koliko vaših kolegov tam na vaši strani, bom rekla na tej strani, ima otroke v zasebnih šolah? Ali pa koliko od vas? Ne bom vam naštevala, ampak to pa je elita, ja. To pa je elita. Zato lahko govorite o elitizmu. Zelo mi je zanimivo, da tudi ljudje, ki imajo otroke v katoliških zasebnih šolah, danes v javnosti zelo zelo na široko razlagajo, kako te šole ne bi smele biti financirane in tako naprej. To pa človeka razžalosti. Hinavščina, ki se pojavlja, je pa neverjetna. Torej, otroka daš v katoliško zasebno šolo, a hkrati v javnosti jasno in glasno razlagaš, kako te šole ne bi smele biti financirane. To pa, veste, ni prav. Jaz mislim, da ne in da dajte takšne kolege malo opozoriti, da pač v javnosti govorijo nekaj, delajo pa drugo. Kar se še tiče elitizma, pravite, ne morejo vsi peljati otrok v zasebno šolo v Maribor, Ljubljano, kamorkoli. Izbiro imajo, pa mogoče res ne morejo, tako kot je rekel kolega Han, vendar, dajmo biti jasni in glasno povedati, da se zasebne šole ne smejo ustanoviti tam, kjer je ogrožena javna šola oziroma državna šola, si bom dovolila uporabiti ta izraz. To določa 87. člen ZOFVI. Torej ne morete zasebne šole ustanoviti celo tam, kjer je že podružnična šola mogoče ali pa matična šola ogrožena. Naslednja zadeva pa je, jasno in glasno je treba povedati tudi, da zasebne šole ne dobijo denarja od države oziroma se ne financira iz države, državnega proračuna infrastruktura. Zasebnik mora sam vložiti v infrastrukturo, material, učila in tako naprej, da lahko ustanovi zasebno šolo. Zato vpitje, češ da v Radečah in ne vem kje vse nimamo zasebnih šol – za to je več vzrokov. Ker če bi bilo to tako enostavno, potem bi se verjetno te šole razpasle že veliko prej oziroma ne šele, ko bi – ali pa mogoče, verjetno, ne vem, če bom dočakala to, da bi – se 100 % financiral javnoveljavni program. Seveda se s tem denarjem ne financirajo šole. Kolegici Kociprovi pa predlagam, da preišče denarne tokove, o katerih je govorila, da bo imela jasno sliko, kako zasebniki služijo, kje najemajo kredite in tako naprej. Potem bo lažje tudi razpravljala o tem, kako zasebniki mastno služijo na račun države. Waldorfske šole se odpirajo tudi na periferiji, če želite, če je za Ljubljano periferija Žalec, potem imamo v Žalcu, Naklem in Ajdovščini, tako da se tudi približujejo periferiji; za tiste, ki mislijo, da je to periferija. Jaz še vedno vztrajam, moje mnenje je, da pri tem zakonu, ki je danes predlagan s strani Vlade, lahko ponovno pride do odločanja na Ustavnem sodišču, in še vedno sem mnenja, da bo Ustavno sodišče odločilo v smeri, da je tudi ta zakon, če bo seveda sprejet, protiustaven. Kolegi iz SMC neko varovalko dajejo, češ da bodo sprejeli samo v prvem branju oziroma v prvem branju definitivno, potem bodo pa videli, kako bodo zadeve šle naprej. Mi smo petkrat vložili zakon v smislu 100 % financiranja javnoveljavnega programa in že takrat v prejšnjem mandatu, ko je prišlo do tega nedopustnega barantanja na odboru, iz formule 100/85, 100/65, 100/0, smo rekli, da ostajamo na načelu 100/100. Ker če s formulo 100/0 ali 100/65 slediš ustavni odločbi, potem tudi s 100/64, 100/85, tako da to je zame potem spet popolnoma čisto barantanje. Minister je dejal, da so v tem predlogu sledili mnenju Zakonodajno-pravne službe Državnega zbora, češ, komu pa naj zaupa, če ne njim. Jaz sem vesela, da minister njim zaupa, namreč, koalicija bo zdaj prvič ali pa bi prvič zaupala, ker drugače se požvižgajo na Zakonodajno-pravno službo. Me pa čudi, zakaj minister ni upošteval mnenja službe Vlade Republike Slovenije, ki pa je dala popolnoma drugačno mnenje. Zdaj ne vem, ali tega ni poznal in je to šele prišlo na Vlado ali kakorkoli, v glavnem, je pa to res zanimivo, da zaupa Zakonodajno-pravni službi Državnega zbora. Mislim pa, da smo že imeli celo primere – pa ne vem zdaj, če v tem mandatu, ne bom trdila, da ne bo kaj narobe – ko so se ministrstva že skoraj skregala na odborih z ZPS glede mnenj. Poleg tega je tudi zanimivo, da minister pravi, da so tu upoštevali mnenje ZPS, niso pa ga recimo upoštevali v členu, ki govori o tem, da gre razlikovanje v smislu 86. člena v prvem odstavku, zadnja alineja, kjer piše, da morajo imeti zasebne šole zaposlenih vsaj 80 % učiteljev oziroma vzgojiteljev, potrebnih za izvedbo programa, ki pridobi javno veljavnost. Namreč, ZPS je povedala, da zasebnim šolam določate, da morajo imeti zaposlene ob tem, ko pridobijo javnoveljavne programe, medtem ko za javne šole, državne, 34. člen pa 33. člen govorita, da je pri vpisu, torej ko želijo pač verificirati osnovno šolo, dovolj priložena izjava, da bodo do pričetka izvajanja dejavnosti izpolnjeni tudi pogoji, ki se nanašajo na zagotovljenost strokovnih delavcev s predpisano izobrazbo. Torej že tudi v tem delu razlikujete in tu je ZPS jasno povedala, da morajo imeti zasebne šole že zaposlene, medtem ko morajo pa druge šole dati samo izjavo, da bodo ob pričetku imele usposobljen kader. Torej, minister, mene zanima, zakaj v tem delu niste upoštevali mnenja ZPS, če ste ga že pač v členu financiranja. Danes mislim, da je zdaj v obravnavi šestič že ta zakon. Vse kaže torej na to, da tudi v Državnem zboru ni enotnosti pri tem predlogu, tudi ne s strani koalicije, kolikor je bilo razumeti, in da je financiranje najmanjši problem. To so pokazale zadnje razprave, tudi stališče Levice, ki je zelo na grobo obračunavalo z Ustavnim sodiščem. Dokler bodo takšne ideološke bariere, kot so bile danes pokazane in tudi izgovorjene, v Državnem zboru, potem definitivno konsenza tukaj, vsaj s strani, skupaj z opozicijo, ne bo. Ker vas očitno motijo samo tiste katoliške šole. Zavajanje, ki ga izvajate, je za moje pojme tudi nedopustno. Jaz bom tu končala. Težko je, pravim, po šestih obravnavah istega zakona še kaj novega povedati ali kogarkoli še kaj prepričati. Jasno je, da smo na dveh ideoloških bregovih, in to je tisto, kar razdvaja. S tem se razdvajajo tudi državljani in še vedno se delimo na tiste, ki želimo svobodno odločati o vzgoji otrok, o svojem življenju, o tistem, kar nam daje ustava, in tiste, ki mislijo, da nam mora vse država predpisati s predpisi in nam uravnavati življenje.
Hvala lepa. Repliko ima Maša Kociper. Izvolite.
Jaz nisem v svoji razpravi niti enkrat užalila gospe Godec, medtem ko je ona zame rekla, da sem lažnivka in da sem pet minut lagala. Lagala sem pa baje, je rekla, da ima ona otroka v osnovni šoli, kar da ni res, ker ga ima v srednji, pa da sem lagala, ker sem rekla, da molijo zjutraj pa zvečer. Zanimivo, ne najdem več na internetni strani Osnovne šole Alojzija Šuštarja, pa je bilo – in to so mi kolegi potrdili – zjutraj in zvečer se poklonijo bogu. Kaj to pomeni drugega kot molitev, jaz ne vem. In nikoli nisem rekla, da mastno služijo. Tako da, zavajate in žalite vi in tisti, ki [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del splošne razprave, v katerem dobi besedo še predstavnik Vlade kot predlagatelj. Izvolite.
Hvala lepa. Prav posebej ne bom šel, dosti je bilo danes rečeno. Jaz mislim, da je tudi prav, da imamo tako splošno debato. Na odboru, če bomo prišli do drugega branja, bomo seveda lahko dopolnjevali ta predlog, če se bo to izkazalo za potrebno. Bi pa rad mogoče dve ali pa tri malenkosti rekel. To so res tehnične malenkosti, ampak prav je, da naši ljudje, ki to poslušajo, tudi razumejo. Eno je bilo tisto glede tega, kdo kam vozi otroke oziroma kako konzumira to pravico do izbire. Rečeno je bilo, da lahko kdo kakšnega otroka tudi kam dlje vozi, ampak seveda se potem lahko začnemo spraševati o koristi tega otroka. In prva mora biti korist otroka, če govorimo o tem. Ampak pustimo, to so res malenkosti. Tisto, kar pa niso, je pa to, o čemer smo govorili, je pa ta 87. člen ZOFVI, ki ne govori ali kakorkoli prepoveduje ustanavljanja. Ne, ne, govori o financiranju. To pa ni eno in isto. Velikokrat je tule, tudi danes v zboru, to nekako sinonimno šlo skupaj, pa ni. To je ena od stvari. Ustanavljanje je eno, je ustavna pravica, da otroka vzgajamo vsak posebej v skladu s svojimi prepričanji, takimi in drugačnimi. Je pa seveda tisto, kar sem rekel tudi na samem začetku, vprašanje, do katere mere in na kakšen način mora država to iz javnih sredstev tudi plačati. Ampak to pa ne sme, ne sme omejevati pravice do tega, da se šole na eni strani ustanavljajo in da potem starši v te šole te otroke tudi vpisujejo. Tretja stvar, mogoče, samo toliko, da bodo tudi naši ljudje še enkrat razumeli. Tisto, kar ste, gospa poslanka, omenjali, tisto so seveda podružnice, v Žalcu pa tako naprej. Tehnično gledano so organizacijske enote in niso samostojne šole. In to ima potem nekoliko drugačen status. Drugače pa, če smem, ker ne vem, če bom še dobil besedo, jaz bi se rad vsem poslankam in poslancem zahvalil za debato. Mislim, da je bila debata taka, kot je ob takem vprašanju vedno – včasih tudi čustvena. Ampak se vam zahvaljujem. Mislim, da smo tudi veliko razčistili med seboj, tudi ljudem doma večkrat povedali, kako stvari stojijo. Samo taka debata lahko pravzaprav pelje stvari naprej. Tako da najlepša hvala.
Hvala lepa, minister. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Ugotavljam, da je interes. Če želi razpravljati tudi predstavnik Vlade, prosim, da se prav tako prijavi s pritiskom tipke za vklop mikrofona. V tem primeru dobi besedo kot zadnji. Prosim za prijavo. Imamo tri razpravljavce, vsak dobi po pet minut. Prvi je na vrsti Jani Ivanuša. Izvolite.
Lep pozdrav z moje strani! Saj ne bom pet minut niti porabil, daleč od tega. Bi pa opozoril na en problem, ki se je tu pojavil danes, to je, da od 15. ure poslušam že to razpravo, to je zdaj že pet ur, pa sem prišel do mnenja, da nam še vedno ni jasna odločba Ustavnega sodišča. To je dejstvo. To je popolnoma jasno. Predpisi morajo biti jasni, pa tudi odločbe sodišč morajo biti jasne. In v tem primeru imam občutek, da ta zadeva ni jasna. Ker minister je sam povedal, da se je obrnil na zakonodajno službo Državnega zbora, zakonodajna služba Vlade je drugačnega mnenja. To je nedopustno, zato pozivam Vlado, naj se vrne na Ustavno sodišče in naj od tolmača zahtevajo, točno kaj ta odločba pomeni. Zdaj je to pet let stara odločba, da se to ni zgodilo, da nihče ni poiskal tolmača, da razloži, obrazloži to ustavno odločbo – to je problem. Ker potem pa na tej strani poslušam, da je tako, na drugi strani poslušam, da je tako, in to je pet ur trajalo. Nismo si na jasnem, ali odločba govori o obveznem programu ali plus razširjenem programu. Toliko. Gospod minister, vzemite si tolmača pa boste vse vedeli. Potem pa, da ne bomo komu krivic napravili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dobi Jožef Lenart. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, predsedujoči. Takole bom rekel. Spoštovani gospod minister, vsi kolegi poslanci in poslanke, slišati je, da imamo v Sloveniji najboljši šolski sistem, najboljše javne šole ali pa recimo med najboljšimi na svetu. Najmanj najboljši smo v Evropi in seveda potem tudi v Evropski uniji. Če pogledamo malo na hitro po internetu, pa potem vidim, da nas Independent daje na 17. mesto v Evropski uniji, se pravi, v Evropi bi bili verjetno malo nižje, na svetu govorijo o vrhunskih sistemih na Japonskem, na Finskem. Malo pa sem tudi sam v svoji delovni dobi pokukal v naše šole in bom rekel, da se nekako ve, da je Finska zelo dobra, Belgija zelo dobra po sistemu, Švica zelo dobra, Slovenija, verjamem, javne šole, dobre. Ampak danes se torej pogovarjamo tudi – bom rekel, naneslo je na javno in zasebno. Ne bi se želel opredeljevati, ker menim, da je prav, da imamo tudi najboljšega ministra, najboljšega sekretarja pa najboljše učitelje, zato da bomo imeli potem najboljše rezultate v šolah. In kar je še bolj pomembno, če bi bile zasebne šole slabe, bi vsi tisti ljudje, ki jih plačajo, takoj otroke ven izpisali. Ker tisto, kar plačamo pa ni dobro, potem vedno nehamo kupovati. Se pravi, te šole ne morejo biti tako slabe in na nek način pa le je neka mala konkurenca, da lahko imamo. Takšno konkurenco bi si želel tudi v javnih šolah, in sicer da bi lahko starši vpisali otroke tudi mogoče, ne vem, v drug šolski okoliš, če ima tista šola, bom rekel, boljše kvalitete in otroci pridejo ven bolj razgledani, bolj pripravljeni na življenje in na srednjo šolo. Danes torej razpravljamo o predlogu sprememb zakona o financiranju vzgoje in izobraževanja. V javnosti je bila burna razprava, namreč starši, ki že imajo ali bi želeli svoje otroke vpisati v zasebno osnovno šolo, bodo s temi popravki znova izviseli. Tukaj smo na jasnem. Sedaj se bo financiranje uredilo, kot smo že rekli danes večkrat, in sicer bo prišlo do delitve javnoveljavnega programa. Verjamem, da bo potem to šlo skozi tudi tako, kot smo rekli – da ne zaobidemo ustavne odločbe. Ker v tej državi ljudje to delamo že lep čas. Novi poslanci se moramo držati tega, da ne bomo starih, bom rekel, posnemali v tistih nečednih stvareh, kot je bilo leta 1998 in tako naprej, in potem gremo spreminjat ustavo, zato da se izmaknemo ustavni odločbi. Torej če pravi Služba Vlade za zakonodajo, da bodo pobudniki ustavne presoje s predlagano ureditvijo financiranja zasebnih osnovnih šol v slabšem položaju, potem ne vem, kako bi še sedaj lahko trdili, da se znova ne dogaja nek obvoz te ustavne odločbe, kot nam je naročena. In sicer, spoštovani minister in kolegi poslanci, ne vem, če ni zavajanje, in odlično izpeljano, zadeva, da spet ne bomo neoporečno in brezpogojno izpolnjevali ustave. Brezpogojno bi jo morali izpolnjevati v vsakem primeru in vse ustavne odločbe izpolniti. Če rečem, da se želi malo omejevati in onemogočiti, da bi se zasebne šole začele prehitro širiti kot gobe po dežju – to so izjave, zato pa tudi, bom rekel, mogoče malo včasih, udarimo nazaj, smo kontra, pa ne gre za to, da bi bili v teh strankah ljudje pobožni pa bi navijali za teh šest zasebnih šol, ampak dejstvo je, da se tukaj malo bremza, se malo omejuje zaradi nekaterih tistih starih – kaj je že? – ideologij, ki so pač bile v prejšnji socialistični državi zelo prisotne, in nekaj tega je še prav gotovo ostalo. Sedaj pa se vprašajmo, ali je to prav in ali je to demokratično, da se demokratično izvoljeni poslanci v parlamentarni demokraciji obnašamo nedemokratično, strahopetno in odkrito omejujemo nastajanja zasebnih šol, da nekdo reče, to nam je trn v peti. Zasebnih šol, učiteljev v zasebnih šolah se bojimo kot hudič križa. Težko je tole verjeti. V temle novem sklicu sem verjel, da se bodo stvari popravljale in ne da posnemamo [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa, čas vam je potekel, žal. Hvala. Besedo ima še Željko Cigler. Izvolite.
Spoštovani gospod minister s sodelavci in tisti, ki smo zdajle tu ostali! Jaz želim dvema kolegicama in kolegu odgovoriti, ampak so ušli. Rad bi samo tole rekel, da ko sem se prej skliceval na odličen prispevek v Sobotni prilogi praktično avtoritete za filozofijo vzgoje v naši državi, po mojem mnenju seveda, Zdenka Kodelja, napisal je odličen povzetek današnje razprave, naslov pa ima Horizont razumevanja javnega šolstva se spreminja, to drži. Ko je prej zelo prijetna kolegica Alenka Jeraj govorila, da ko sem jaz rekel, zakaj so odklanjale zasebne šole – za celjsko sem govoril, ne bom za druge govoril – otroke s posebnimi potrebami, je rekla, to pa zaradi tega, ker jim ministrstvo ni zagotovilo pogojev za izvajanje dodatne strokovne pomoči ali pa jim ni tega dalo. To ne drži. Individualna pravica otroka izhaja iz odločbe o usmeritvi in ministrstvo šoli financira izvajanje dodatne strokovne pomoči. Šola je pa tista, ki mora zagotoviti defektologa, logopeda, specialnega pedagoga in tako naprej. Celjske javne šole to zagotovijo in poiščejo. Če ne morejo, se obrnejo za pomoč na Zavod za šolstvo. In tako morajo ravnati tudi zasebne šole, ne pa otroka odkloniti. To je prvo. Kar se pa tiče, kolega Gregorja Periča, škoda, da je šel ven, sem mu malo pomignil, naj počaka, da mu lahko povem nazaj, tako kot sem jaz njega poslušal, ali pa zelo simpatične kolegice Jelke Godec, bi tole povedal. Levica nikoli ni v tem parlamentu v tej dvorani danes trdila, da smo proti odločbi Ustavnega sodišča ali proti njenemu spoštovanju. Ne. Mi smo jo vrednostno in moralno ocenjevali in smo zraven vzporedno dali še lansko leto sprejeto odločbo Ustavnega sodišča, ki je govorila, da se namenska javna zdravstvena sredstva pri zasebnikih, v kolikor gre za viške prihodkov nad odhodki, lahko uporabijo za nenamensko, za dobičke, za jahte in tako naprej. Podobna zadeva je zdajle, kar se tiče odločbe Ustavnega sodišča, kar se tiče izobraževanja. Namreč, ni samo naše mnenje, delijo ga tudi mnogi pravniki, ki so v preteklosti opozarjali, da se Ustavno sodišče postavlja nad demokratični organ, ki je zakonodajen, to je naš Državni zbor, in razveljavlja odločitve našega demokratično izvoljenega parlamenta oziroma samo sprejema odločitve, kot je bilo za ustanovitev ene občine povedano. V tem smislu sem hotel Periču povedati, da je tudi njegov predsednik stranke Cerar zapisal: »V strokovni in laični javnosti se zato pogosto oblikuje vtis, da ravna Ustavno sodišče oziroma večina na njem, ki je sprejela določeno usmeritev v prid točno določene politične opcije oziroma posameznih političnih strank ali skupin strank.« To je rekel Cerar. Zapisano je pa v Teoriji in praksi leta 1997. Levica je dala predlog že v prejšnjem mandatu, da se spremeni 57. člen slovenske Ustave, če želimo odpraviti to ugotovljeno neustavnost in hkrati potegniti jasno ločnico med zasebnimi in javnimi osnovnimi šolami in vzpostaviti ustrezen način njihovega financiranja. Zato moramo na ustrezen in nedvoumen način spremeniti tudi 57. člen Ustave. Da imamo prav, potrjuje tudi to, da Ustavno sodišče leta 2001 in Ustavno sodišče leta 2002 sprejme dve nasprotni si mnenji. V primeru, da se ta zadeva uredi, ta natančnejša formulacija 57. člena, se bo namreč ustrezno zožil tudi prostor oziroma se bo popolnoma zožil prostor za različne interpretacije in bo, prvič, jasno, na kakšen način se javno šolstvo oziroma zasebno šolstvo financira in, drugič, ne bo več prostora za ene ideološke politične boje, ki so se danes tule dogajali in gredo popolnoma stran od tistih bistvenih problemov našega sistema vzgoje in izobraževanja, za katerega smo pa vsi poslanci potrdili, da je mreža javnih šol v naši državi kvalitetna in dobra in namenjena otrokom. Hvala.
Hvala lepa. Zaključujem splošno razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali jutri, 20. junija 2019, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in 9. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri. Hvala lepa.