Comença la sessió. [[Salutació a un nou diputat]] Molt bon dia a tothom. Em plau saludar el nou diputat que s'incorpora avui, el senyor Carles Riera, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. La llista de preguntes a respondre està en el dossier del Ple; d'acord amb l'article 161 del Reglament, se substanciaran aquest matí com a primer punt de l'ordre del dia. Així mateix, els faig avinent que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, la diputada Esther Niubó, del Grup Parlamentari Socialista, ha delegat el seu vot en la portaveu del seu grup, la senyora Eva Granados, i que també ha delegat el seu vot la senyora Assumpció Laïlla, del Grup Parlamentari Junts pel Sí, en el president del seu grup, el senyor Jordi Turull. Els faig avinent també una alteració de l'ordre del dia: atès que ha estat sol·licitat dictamen al Consell de Garanties Estatutàries sobre el Projecte de llei del Pla estadístic de Catalunya 2017-2020, aquest punt decau de l'ordre del dia, i aquest matí substanciarem, després de la sessió de control, el Projecte de llei de la comunitat catalana a l'exterior i el Decret llei 5/2016. Si no hi ha cap objecció, aquesta tarda substanciarem, en primer lloc, el punt número 12, que és la interpel·lació al Govern sobre la transparència del Govern de la Generalitat, i continuarem amb el cinquè punt de l'ordre del dia. Es pot aprovar aquesta alteració de l'ordre del dia per assentiment? [[Pausa.]] Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre el Consorci per a la Normalització Lingüística]] [[310-00136/11]] Comencem, doncs, amb el primer punt de l'ordre del dia, que són preguntes al Govern. La primera pregunta és sobre el Consorci per a la Normalització Lingüística. Formula la pregunta la senyora María José García, del Grup Parlamentari Popular.
Gracias, presidenta. Honorable conseller Vila, el 27 de abril, hace seis meses y medio, adoptamos en la Comisión de Cultura la Resolución 118/XI para solucionar la crónica precariedad laboral, económica e institucional del Consorci per a la Normalització Lingüística, una resolución más de las muchas que hemos aprobado estos años. Ahora tenemos los documentos de control de su cumplimiento firmados por usted, unos documentos incompletos e insuficientes, lo que nos hace pensar que el consorci no es una prioridad para el Govern. Nos gustaría que nos respondiera ahora lo que no dice este documento: conseller, ¿asumirán explícitamente los próximos presupuestos de la Generalitat el capítulo I del consorcio, los 25 millones de costes del personal? ¿Por qué son tan reticentes a plantear un calendario de negociación con los representantes sindicales? ¿Por qué hay tanta opacidad con los altos cargos del consorcio? ¿Nos dará el listado y toda la información? ¿Y el plan director?, un informe que costó sesenta mil euros y después de dos años y medio no sabemos que se haya aplicado nada. Parece desinterés. ¿Les ha servido para algo este informe? Gracias.
Gràcies, diputada. Respon el senyor Santi Vila, conseller de Cultura.
Molt bon dia, molt honorable presidenta. Il·lustre diputada, bé, el consorci és un dels instruments més importants que continuem tenint i que té, com vostè sap, una composició, una configuració prou complexa, on es posen en relació el món local i també el Govern de Catalunya. Li puc avançar que en el Projecte de pressupostos que estem treballant al Govern i que aviat es posarà a disposició de la cambra hi haurà un increment significatiu de la partida pressupostària per al consorci. I no només això: també preveiem dur a terme de forma imminent la reforma dels estatuts que aquest Parlament ens insta, al Govern, a fer, per fer possible que definitivament tot el que és el capítol de personal pugui ser finalment assumit i garantit des del punt de vista financer pel Govern de Catalunya. Em sembla que és això el que li preocupa, eh? Si no, en tot cas, en el segon torn acabarem d'aclarir-ho. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Té la paraula la diputada.
Honorable conseller, que así sea. Mire, nosotros estamos por el catalán, porque forma parte de nuestro patrimonio cultural, de los que lo hablan habitualmente y de los que no. Estamos por el derecho a aprenderlo, a conocerlo y usarlo con libertad; fomentarlo sin imposiciones, sin coacciones, sin dogmatismos y sin politización. Y el consorci es un elemento necesario, equilibrador de las dos lenguas, con su trabajo profesional y capilar; por eso estamos con el consorci y con su gente. No se entiende que si de verdad el consorcio es una prioridad, no lo sea junto con el catalán. ¿O es que quizá para algunos la prioridad no es la lengua. sino su rédito político, identitario y diferenciador? Hasta ahora así ha parecido, y quizá el consorcio no está bien politizado y por eso no les sirve. Conseller, su obligación es velar por el catalán, en positivo, con ambición, como riqueza y herramienta de comunicación, sin confrontación, sin agravios, sin exclusión, con libertad, con pluralidad, con sentido común. Para esto está el consorci y para esto pagamos impuestos. Sea selectivo, deje de financiar la Plataforma per la Llengua y otras asociaciones y proyectos politizados del estilo y deles el dinero a los técnicos del consorci. Le pedimos que apueste con hechos por el buen hacer de quienes han entendido, de verdad, cómo se consigue respeto y protección por el catalán. Esta es la política lingüística en positivo, abierta y ambiciosa, que es su responsabilidad, en beneficio del catalán y de sus hablantes, sin mezclar otras cuestiones. Y en esto nos tendrá de su lado. Nos falta saber si podemos contar con usted. Gracias, presidenta, honorable conseller.
Gràcies, diputada. Té la paraula el conseller.
Moltes gràcies, molt honorable presidenta. El que hem presenciat a nivell mundial en les darreres hores i la seva intervenció d'ara em descol·loquen i em desconcerten totalment. [[Rialles.]] De totes maneres, eh?, vull pensar que aquest zel i aquest compromís per la llengua catalana, doncs, també vostès sabran traslladar-los a totes les institucions on tenen responsabilitat de govern. Li vull recordar, ara, que tota l'acció política a l'Estat espanyol es fa a l'entorn de la justícia i dels jutges, que encara a Catalunya el 90 per cent de les sentències es fan en castellà. [[Aplaudiments.]] Dit això, i a banda de les polèmiques, a banda de les polèmiques que puguem generar, el que és segur és que el Consorci per a la Normalització Lingüística continua tenint una activitat molt i molt important. El 50 per cent dels nostres conciutadans, si han nascut fora de l'Estat, no entenen el català, no l'usen habitualment. Per tant, el consorci és un instrument molt necessari, molt important. entre d'altres coses perquè, afortunadament, a Catalunya l'ús de la llengua catalana és un instrument d'ascens social i de promoció personal. Per tant, les llengües, al servei de la ciutadania i al servei de configurar una societat amb expectatives de progrés. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre els nous plans i programes d'ocupació del Servei Públic d'Ocupació de Catalunya]] [[310-00133/11]] Segona pregunta al Govern, sobre els nous plans i programes d'ocupació del Servei Públic d'Ocupació de Catalunya. Formula la pregunta el senyor Bernat Solé, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Honorable consellera de Treball, Afers Socials i Famílies, fa exactament una setmana, el secretari de Treball, Josep Ginesta, feia valoració de les dades d'atur de la darrera enquesta de població activa, unes dades que posaven de manifest una certa recuperació, en constatar que en el tercer trimestre d'aquest 2016 s'ha produït un increment de 25.700 persones ocupades i una reducció de 8.600 persones en situació d'atur, respecte al mateix trimestre de l'any anterior, i se situa la taxa d'atur al 14,6 per cent, quatre punts per sota de la mitjana de l'Estat espanyol. Certament, dades que, per una banda, confirmen la tendència creixent en l'ocupació al nostre país, amb tretze trimestres consecutius de reduccions interanuals de l'atur, però que al mateix temps ens evidencien novament les patologies que l'actual sistema de contractació ha portat al mercat de treball, amb més llocs de treball, però de menys qualitat, i amb més contractes a temps parcial o temporal, en detriment de contractes indefinits; en definitiva, una recuperació que el mateix secretari general qualificava de low cost. Precisament dos dels col·lectius amb més vulnerabilitat després de la recessió econòmica que hem patit en aquests darrers anys són i han estat els aturats de llarga durada i les persones de trenta i quaranta-cinc anys, precisament per les dificultats amb què es troben per accedir novament al mercat de treball. Encara avui, 660.000 persones del nostre país es troben en situació de desocupació, i, d'aquestes, més d'un 65 per cent són de més de trenta anys. Certament, som conscients que la tasca que s'està duent a terme des del Servei d'Ocupació de Catalunya ha contribuït de forma important en el fet que la tendència de creixement de l'ocupació sigui avui una realitat. No hi ha millora en l'ocupació sense polítiques actives d'ocupació. Però en el cas concret d'aquests dos col·lectius, aturats de llarga durada i aturats d'entre trenta i quaranta-cinc anys, quins programes concrets té previst el seu departament per a facilitar l'entrada o la reincorporació d'aquestes persones al mercat de treball i evitar, d'aquesta manera, la cronificació de la seva situació d'atur? Gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat. Vostè ho ha dit molt bé: no hi ha millora en l'ocupabilitat de les persones sense polítiques actives, i jo hi afegiria «que siguin adequades en cada situació. I, després de les dades que vostè ha dit, està clar que les polítiques actives han de canviar. Per tant, tenim noves iniciatives, noves iniciatives que tenen a veure amb prioritzar els col·lectius de persones afectades per aquesta crisi socioeconòmica, però sobretot aquelles persones que els tècnics anomenen «de vulnerabilitat sociolaboral, que pot ser també vulnerabilitat social o no. Per això hem posat en marxa quatre programes molt clars que defineixen..., sobre els col·lectius que vostè ha comentat. Un programa d'aturats de llarga durada per a persones de més de dotze mesos a l'atur que necessiten una atenció individualitzada –per tant, amb un tècnic al costat–, que és un programa mixt d'orientació, formació, tutorització i acompanyament si hi ha inserció laboral; per tant, amb aquest tècnic d'acompanyament, un programa amb un pressupost especial que surt la setmana que ve, en concret. Un altre programa, que és el programa que anomenem «30 plus, per als de més trenta anys, persones de trenta a quaranta-cinc anys. Mai havia existit; per tant, és un col·lectiu que ha sortit i ha estat afectat per la destrucció de llocs de treball fruit de la crisi, però que realment no tenen cap problemàtica de risc d'exclusió. Per tant, cal una ràpida intervenció per prevenir la cronificació en l'atur, però sobretot perquè es reincorporin al més aviat possible. Aquest programa, com dic, és la primera vegada que es fa –mai de la vida n'hi havia hagut, d'aquestes edats– i parteix de la necessitat real de l'empresa. Per tant, és una visió diferent, és a demanda d'empresa, buscar els perfils adequats. Aquest ja ha sortit, ja està en marxa, i la setmana passada ja va començar a ser un èxit a les diferents oficines del SOC, i posa sobretot aquest accent a incentivar la demanda del mercat laboral. Un tercer programa, que és amb dos..., que són els típics plans d'ocupació, però aquesta vegada amb un salari de mil euros, per a més de quaranta-cinc anys. I finalment, i als de més de cinquanta-cinc anys, per dotze mesos, que puguin tenir la cotització, però, a més a més, un salari, que el que necessiten és la reincorporació immediata, no més formació. I finalment una contractació per a joves qualificats. Per tant, quatre visions, totes amb una mirada també femenina amb un tant per cent, perquè també és un dels altres col·lectius. Gràcies per la pregunta.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la prescripció dels delictes sexuals contra menors]] [[310-00134/11]] Tercera pregunta al Govern, sobre la prescripció dels delictes sexuals contra menors. Formula la pregunta el senyor Jordi Orobitg, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Diputades, diputats, conseller Mundó..., em permetran que primer saludi la presència entre el públic del senyor Manuel Barbero, de l'associació Mans Petites. Tots som conscients del debat públic i mediàtic existent al nostre país amb relació als lamentables casos d'abusos a menors. Aquest debat ha estat objecte de seguiment, tanmateix, per molts mitjans de comunicació, que fins i tot han qüestionat i intentat assolir el compromís de representants públics a l'hora de presentar les seves propostes electorals respecte de quin ha de ser el règim de prescripció dels delictes d'aquesta tipologia. Aquest grup parlamentari entén que, com tots els de la cambra, és obligació de les institucions i del bon govern vetllar pel benestar dels seus ciutadans; encara més quan parlem de col·lectius que precisen d'un nivell de protecció especial per raó de les seves particularitats, i crec que és prou evident que el de menors reuneix aquestes condicions. Recentment, entenem que, sensibles a l'alarma social provocada pel degoteig de casos, els portaveus de justícia dels diferents grups parlamentaris hem rebut un estudi que vostè va encarregar al Centre d'Estudis Jurídics i Formació Especialitzada del Departament de Justícia per abordar, mitjançant un exercici de dret comparat, les diferències existents entre la regulació de la prescripció de tal tipus de delictes –és a dir, aquell les víctimes del qual són menors d'edat– en el marc jurídic espanyol en comparació amb els d'altres estats d'Europa occidental, com poden ser Alemanya, Àustria, Suïssa i Itàlia. Aquest informe anava acompanyat d'un escrit en què ens feia palesa la seva opinió i incidia, de manera coincident amb el plantejament d'aquell grup parlamentari, que cal prestar la màxima atenció a la víctima del delicte, atesa la seva vulnerabilitat, que és especialment present, hi insisteixo, en menors d'edat i en persones dependents o subordinades a aquells que exerceixen una posició de força o de domini. En qualsevol cas, entenem que la iniciativa del seu departament per trobar respostes coherents i raonades en dret a les situacions que preocupen la societat és allò que cal esperar dels governants, i compartint plenament les seves reflexions, és interès d'aquest grup parlamentari saber quina proposta té el Govern, i, en aquest cas, el conseller de Justícia, pel que fa a la regulació del règim de prescripció dels delictes les víctimes dels quals siguin menors d'edat, tant sigui amb el vigent marc jurídic espanyol com en el futur –i esperem molt proper– marc jurídic propi de la república catalana. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. Respon el senyor Carles Mundó, conseller de Justícia.
Moltes gràcies. Bon dia, presidenta. Bon dia, diputat. I, primer de tot, li agraeixo que porti a aquesta cambra un debat que certament genera una gran preocupació social i una gran sensibilitat entre les persones, perquè evidentment qualsevol acte de violència o d'abús sobre les persones, i especialment sobre els menors, és especialment repugnant i genera el rebuig unànime de tota la societat, i per això és la nostra obligació, també, fer propostes per intentar donar resposta i assegurar que els tribunals puguin donar resposta quan es planteja una situació d'aquest tipus. Aquest enfocament només té sentit fer-lo des de la perspectiva de la víctima, des de la perspectiva de la persona menor d'edat, en aquest cas, que, com vostè assenyalava, és una persona que quan és objecte d'aquest tipus d'agressió, d'aquest tipus d'abús, probablement està sota una situació de dependència i de subordinació que moltes vegades no li permet afrontar amb suficient valentia, en el seu entorn, aquesta qüestió. I, per tant, és important que la llei garanteixi que quan aquesta maduresa s'assoleix els tribunals encara puguin donar-hi resposta i no trobin com a resposta un arxiu perquè el termini de prescripció ha arribat. El Govern és sensible a aquestes qüestions. El Departament d'Ensenyament i el Departament de Treball i Afers Socials, en l'àmbit de la infància, intenten donar resposta i acompanyament a totes aquestes situacions que es donen. I és per això que, també, des del punt de vista jurídic i en l'intent de fer un debat serè, allunyat, segurament, de la intensitat que generen els casos d'actualitat quan aquests apareixen, era bo encarregar un estudi comparant en el nostre context europeu com es tracta aquesta qüestió per arribar a diferents conclusions. La primera és que en cap ordenament amb què ens puguem comparar aquests són uns delictes en què no hi hagi prescripció. Tots els ordenaments jurídics preveuen un període de prescripció, però el que és important és garantir que aquest període de prescripció arribi, com deia, quan la maduresa de la víctima li permet afrontar, en el seu entorn social, en el seu entorn familiar, en la seva convicció personal, aquesta qüestió. I per això el Codi penal del 99 va elevar el període de prescripció fent-lo comptar a partir dels divuit anys d'edat, i que si hi sumem els vint anys de prescripció dels delictes més greus porten al fet que fins als trenta-vuit anys d'edat una persona pot arribar a denunciar aquesta situació i el tribunal li pot donar resposta. Però entenem que aquest és un període escàs, i per això el criteri que pren el Govern és el mateix criteri que l'any 2013 va prendre l'Estat alemany, elevant fins als trenta anys l'edat a partir de la qual s'ha de computar el termini de prescripció d'aquests delictes, sumant-hi, per tant, els vint anys que ja es preveu, arribaríem a l'edat de cinquanta anys, en què, de ben segur, les persones víctimes d'aquests delictes hauran trobat l'oportunitat i la valentia suficient per donar-hi resposta. Creiem que aquesta és una proposta que els grups...
Conseller, ha exhaurit el temps.
Acabo. És una proposta que els grups... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al conseller de Justícia i aquest continua parlant uns moments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre els Jocs Mediterranis 2017 de Tarragona]] [[310-00135/11]] Quarta pregunta al Govern, sobre els Jocs Mediterranis 2017 a Tarragona. Formula la pregunta el senyor Germà Bel, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Senyora consellera, vivim uns temps complexos en els quals les ferides de la crisi econòmica són temptació a molts llocs per al replegament intern, per a la sublimació de la identitat i per a la recerca de solucions màgiques a les conseqüències que ha tingut la globalització. [[Alguns aplaudiments.]] És una dinàmica una mica preocupant, perquè sembla la dels anys trenta, en què la reacció a la recessió va ser lo proteccionisme: lo proteccionisme va provocar que la recessió es convertís en depressió. Perquè les solucions màgiques i de tancament intern mai tenen en compte que l'altre actor jugarà igual o pitjor. Per això són solucions màgiques. I esta matinada als Estats Units n'han tingut un exemple, i ens hem de preocupar probablement en el futur per la situació de França. I sempre hem de recordar que quan oferim solucions màgiques per als problemes reals, per als dolors concrets, estem abonant les solucions com les d'ahir, perquè són les que els ofereixen més vigor. I en aquest context de qüestionament de lo internacional, de replegament interior, és una llàstima l'esdeveniment o els esdeveniments que s'estan produint respecte als Jocs de la Mediterrània, perquè és una llàstima els ensurts en qualsevol esdeveniment que provoqui i intensifiqui els contactes entre gent de diferents interessos i diferents països en esta vessant no estrictament econòmica de la globalització. Tenia, a principis del juliol del 2017, un esdeveniment amb participants de vint-i-sis països; un esdeveniment que el 2007 va sol·licitar l'Ajuntament de Tarragona, que el 2009 va ser donat suport per esta cambra, que el 2011 va ser concedit oficialment, i que ens acaben d'anunciar que hi ha una proposta de posposament. I jo estic amb estupefacció a la idea que en els pressupostos actuals del Govern central no es podia fer re, perquè quan se van aprovar l'octubre del 2015, preguntava: «Igual lo Govern central ha pensat en un suport del tipus reemborsament: “Gasteu, ja us ho tornaré i ja ho pressupostaré per al 2017.” Però jo no li puc preguntar per al Govern central. Jo el que li he de preguntar, i esta és la funció de control d'esta cambra, en esta perspectiva tan complicada en què qualsevol contacte internacional és bo, quin és el capteniment del Govern respecte als Jocs de la Mediterrània? [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Respon la senyora Neus Munté, consellera de Presidència.
Bon dia. Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, crec que, a hores d'ara, és ben sabut per part de tothom que no hi haurà Jocs Mediterranis a Tarragona l'estiu del 2017. I la causa, que és només una, és única, és la manca de recursos econòmics que ha d'aportar el Govern de l'Estat. I això és tant com dir que és motivat pel flagrant incompliment dels compromisos que havia assumit el Govern del Partit Popular amb relació als jocs. La resta d'administracions, començant pel Govern de la Generalitat, malgrat el difícil context econòmic en què ens movem, hem complert amb allò que vam dir. També ho ha fet l'Ajuntament de Tarragona, també ho han fet les diputacions de Barcelona i de Tarragona i hem mostrat el màxim interès i hem treballat de valent perquè es puguin celebrar aquests jocs que, com vostè deia, i amb l'actual situació global, mitjançant el vehicle de l'esport, fóra una excel·lent oportunitat per adreçar a la Mediterrània, que no passa precisament pels seus millors moments, un missatge de concòrdia. L'Estat es va comprometre a aportar al voltant de 13 milions d'euros. Fixi's quina quantitat tan irrisòria. I l'excusa no pot ser que ha estat més de tres-cents dies en funcions, que prou ho sabem, que ho ha estat, i ho hem notat molt, perquè aquest compromís es va assolir abans. Vostè ha fet una cronologia dels compromisos, i vull recordar que hi ha també una resolució aprovada per unanimitat al Congrés dels Diputats i, fins i tot, un acord del Consell de Ministres, on s'apuntaven uns compromisos molt concrets, uns recursos econòmics imprescindibles per garantir l'operativa dels jocs i per construir una piscina que, en aquest cas, també era del tot indispensable. Permeti'm, senyor diputat, que li doni per uns moments l'esquena per adreçar-me al Partit Popular, al Grup Parlamentari del Grup Popular. Pensen fer alguna cosa? Pensen comparèixer, vostès que estan absolutament desapareguts en aquesta qüestió? Tenen, vostès, responsabilitats municipals a l'Ajuntament de Tarragona? Volen fer el favor de donar explicacions, de fer política? Sí, ja sabem que els és molt més fàcil recórrer als jutjats, però aquí no poden fer-ho. Facin política, trobin aquests diners, donin la cara i donin explicacions, i no malmetin la imatge de gran prestigi internacional de Tarragona i del Camp de Tarragona, que depèn del turisme per viure i per continuar mantenint tants i tants llocs de treball; estan encara a temps que aquests jocs no s'escapin definitivament. Donin la cara, compleixin, paguin, trobin aquests recursos, que hi són, i hi són per a altres coses. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Cinquena pregunta al Govern, sobre la infància... Senyor Millo, per què em demana la paraula?
Per una qüestió d'ordre, per una qüestió formal. Li demanaria a la presidenta que els recordi als membres del Govern que aquesta és la sessió de control al Govern, no la sessió de control del Govern als grups parlamentaris d'aquesta cambra. Per favor, que cadascú ocupi el seu lloc i faci la seva funció. [[Alguns aplaudiments.]]
Continuem amb la sessió. [[Pregunta al Govern sobre la infància]] [[310-00129/11]] Cinquena pregunta al Govern, sobre la infància. Formula la pregunta el senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Consellera Bassa, ¿qué solución ha dado su departamento a los niños de la cola, menores que viven en la calle, esnifando cola por los barrios de Santa Caterina, el «forat de la vergonya, el Raval i l'estació de França?
Gràcies, diputat. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat, per la pregunta. No sé si ho sap o no, però ho hem tret a premsa. És un problema que afecta... –és un problema molt greu–, que afecta la ciutat de Barcelona, i per això, ens hem posat d'acord amb el Consorci de Serveis Socials de Barcelona juntament amb l'Ajuntament de Barcelona. Estem treballant per tenir un espai nou, un espai socioeducatiu integrat per a aquestes persones. Vostè sap que és un problema d'addicció. I, per tant, aquí hi han dues coses a treballar: la infància i les addiccions. Gràcies.
Gràcies, consellera. Té la paraula el diputat.
Gracias, consellera Bassa. Pero su respuesta no es tal, no es una respuesta. Mire, mi compañera Laura Vílchez le preguntó, el pasado 19 de octubre, por los menores en situación de abandono dependientes de la DGAIA y le mencionó concretamente a estos menores, y usted la llamó demagoga. Le recuerdo que las primeras noticias sobre estos menores son del mes de abril. Se alertaba de que entre ellos podía haber niños fugados de un centro de la DGAIA, lo que después se confirmó, y eran catorce niños. Intervino la síndica de Barcelona, se habló de un centro piloto en Ciutat Vella, ese que me está mencionando usted que están ahora en tratos para intentar solucionar. Intervino también el Síndic de Greuges y hubo un titular en el periódico sobre el síndic que decía: «El síndic investiga la actuación de la Generalitat con los niños bajo su tutela adictos a la cola. El objetivo de la investigación del síndic es saber qué actuaciones ha llevado la DGAIA para detectar e identificar a los niños y adolescentes desamparados adictos a la inhalación del pegamento que se encuentran en determinados barrios de Barcelona. Mire, están muy localizados. Están en este solar durmiendo con colchones, están saltando la tapia de este solar; están esnifando en la plaza Cataluña, al lado de la tienda de Apple; están muy localizados. Los periodistas los encuentran y les pueden hacer fotos. Nosotros el 19 de octubre les preguntamos por lo que hacía su departamento, nos llamó demagogos, pero el día 28 de octubre hay nuevas noticias sobre estos niños. Mire: «Los trabajadores sociales piden a los vecinos que no ayuden a los niños de la cola. Y venimos de abril, ¿eh? «Vecinos y comerciantes de Sant Pere reclaman que se saque de la calle a los niños de la cola. Por último, tuit de Save the Children, el día 4 de noviembre: «Exigimos a la DGAIA medidas para evitar que los menores duerman en la calle y consuman substancias tóxicas. Y usted me responde exactamente con lo mismo que ustedes dijeron ya en abril, que se estaba mirando con un centro en Barcelona para asistir a estos menores. Mire, estos menores inhalando cola están por la calle como en estado de intoxicación etílica. Han de inhalar para no tener visión borrosa, sufren depresión, daños cerebrales, neumonía, trastornos de memoria y lenguaje, cáncer de hígado por el consumo de esta substancia. Le exigimos ya que los saque de la calle, que haga lo que tenga que hacer para sacar a estos niños de la calle, porque es la misión de su departamento y es lo que le corresponde. No vaya respondiendo a cada una de las preguntas que les hacen culpándonos de demagogos, porque también se lo dice el Síndic de Greuges, y al final usted está respondiendo siempre lo mismo: «Estamos hablando con el ayuntamiento. No hable más, intérnelos en un centro y deles asistencia a esos niños.
Senyor Carrizosa, ha exhaurit el temps.
Por favor. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Respon la consellera.
Gràcies, presidenta. Escolti, senyor diputat, li tornaré a dir «demagog, i li ho diré amb totes les paraules, perquè jo li ho he dit molt clar. [[Aplaudiments.]] I li ho explicaré exactament, perquè jo no he dit que estàvem parlant, jo he dit clarament que ho estàvem fent amb el Consorci de Serveis Socials. I li ho diré: «Tenen un educador al costat. Vostè sap el que són les addiccions? Vostè ha treballat alguna vegada amb addiccions? Aquests nanos, que són entre deu i quinze, i vostè ho ha dit molt bé, els tenim totalment identificats. Però li explicaré una altra cosa. Sap quants nens arriben menors a Catalunya? Setanta mensuals. La majoria arriben d'altres llocs de l'Estat, perquè tothom, a les altres institucions miren cap a l'altre costat... [[remor de veus]] , i, entre altres, un lloc com és Ceuta i Andalusia, que vostès estan governant.
Si us plau, respectin el torn de paraules.
I li ho diré molt clar, perquè aviat tindrà les referències exactament d'on arriben i per què arriben. D'aquests setanta que arriben, mensuals, un 10 per cent arriba amb addiccions de droga. Per això, junt amb l'Ajuntament de Barcelona, estem treballant per les addiccions. Tenen un centre de referència cada un d'ells. D'aquests quinze cada un té un educador de carrer al costat, però, com vostè sap, les addiccions comporten altres actituds, i altres actituds són conductuals. Parli amb els seus, de Ciutadans d'Andalusia, i els pregunti per què vénen cap a Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la reforma fiscal necessària per a finançar les polítiques d'emergència social]] [[310-00132/11]] Sisena pregunta al Govern, sobre la reforma fiscal necessària per a finançar... [[Remor de veus.]] Si us plau, els demano silenci per continuar. Sisena pregunta al Govern, sobre la reforma fiscal necessària per a finançar les polítiques d'emergència social. Formula la pregunta el senyor Joan Coscubiela, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor vicepresident, a Catalunya continua creixent la desigualtat social i la pobresa s'està cronificant, i afecta ja diverses generacions de catalans. Alguns d'ells potser no han nascut però en canvi ja estan condemnats a viure i tenir garantida una pobresa, malauradament. Pensa el Govern utilitzar les capacitats fiscals de què disposa per encarar una reforma fiscal que permeti obtenir més recursos i abordar aquesta situació, o pensa continuar renunciant a l'autogovern fiscal per beneficiar una mínima part dels contribuents?
Gràcies, diputat. Respon el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
La resposta és que, evidentment, el Govern continuarà treballant en la mateixa línia que ho ha fet, incrementant algunes figures de caràcter fiscal per incrementar la recaptació i poder-la destinar a aquestes polítiques socials que vostè, d'altra banda, bé coneix, i que, en tot cas, tindré ocasió de repassar-li el llistat de mesures fiscals que s'han adoptat en els darrers anys en la continuació de la seva pregunta.
Moltes gràcies, vicepresident. Té la paraula el diputat.
Senyor vicepresident, continua vostè fugint d'estudi, però avui s'ha confirmat que les mentides tenen les cames molt curtes. El Govern es va negar, en els pressupostos del 2016, a abordar la reforma fiscal, i aquesta va ser una de les causes principals del seu fracàs. Ens va tirar la culpa a tots els altres. Però ara, avui, hem descobert aquests dies com estan vostès executant el pressupost del 2016, el prorrogat. L'estan executant preferint complir amb el dèficit públic de l'Estat espanyol imposat pel senyor Montoro abans que amb les necessitats socials de la gent. Vostès, en aquests moments, estan executant un pressupost amb què, sota la palabrería de la desobediència, estan preferint tenir superàvit públic. Per cert, una desobediència que quan vostès la utilitzen es veu clarament que té les cames més curtes, encara, que les mentides, suposo perquè en la seva boca la desobediència és una gran mentida. Senyor conseller i senyor president, ens haurien d'explicar per què vostè, senyor president, diu en el debat de política general que no té 70 milions per millorar la renda mínima d'inserció i, en canvi, sí que hi han 1.300 milions per fer altres coses, de les quals Liceu, Circuit de Catalunya, Fira, Any Ramon Llull. Per què? Per què tenen vostès aquestes prioritats? Ens han d'explicar per què, dient vostè que no té 70 milions per millorar la renda mínima d'inserció, resulta que té un superàvit, el seu pressupost, de 358 milions, i el senyor Junqueras es va vanagloriant d'això. Miri, hi ha marge per fer aquesta política fiscal. Vostès no la volen fer perquè en matèria fiscal són doblement irresponsables: ho són nacionalment perquè renuncien a les seves competències i ho són socialment perquè prefereixen complir amb el dèficit públic de l'Estat espanyol que amb la gent que té situacions de necessitat al nostre país. Acabo per dir-li: si el Govern català està disposat a abordar per al 2017 aquesta reforma fiscal de veritat, comptarà amb el Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot per parlar, per negociar i, si cal, per acordar aquests termes. Ara, si el Govern català continua insistint a preferir quedar bé i complir amb el senyor Montoro i el seu dèficit públic, generar superàvit a costa de mantenir fora de les prioritats les situacions d'emergència social, ho sento, però ens tindrà en contra. Vostès tenen la paraula. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el vicepresident.
Senyor Coscubiela, quan vostè prepara una pregunta, deixi'm que li recomani que vagi més enllà del simple titular d'alguna notícia que llegeix, que almenys l'intenti llegir dues vegades i, si pot ser, que intenti llegir el cos de la notícia i escoltar la informació que tots posem a disposició, també de vostè, en cada Ple, perquè a cada Ple ens pregunta el mateix. Sobre mesures fiscals. Alguns en aquest Parlament..., alguns de nosaltres en aquest Parlament, en els darrers anys –li faig el llistat– hem impulsat la reducció del mínim exempt de l'impost de patrimoni, l'augment del tipus d'impost sobre actes jurídics documentats, l'augment del tram autonòmic de l'impost sobre hidrocarburs, l'impost sobre estades en establiments turístics, l'augment del tipus de l'impost sobre transmissions patrimonials del 7 al 10 per cent, la reforma de l'impost de successions, l'impost sobre l'emissió de gasos i partícules a l'atmosfera, l'impost sobre emissions contaminants d'òxids de nitrogen a l'atmosfera que produeix l'aviació comercial... Tot això ha representat un increment de més de 1.000 milions d'euros en els ingressos de la Generalitat de Catalunya que hem posat a disposició de polítiques socials, en la majoria dels casos –en la majoria dels casos– amb la seva oposició. A més a més –a més a més– hem també... –hem també... [[veus de fons]] –, si no li sap greu, jo li contesto i vostè intenti escoltar-me. De la mateixa manera, hem impulsat també una bateria de mesures que, malauradament, han estat tombades per instàncies judicials a instància del Govern espanyol: l'impost sobre la provisió de continguts per part dels prestadors de serveis de comunicació electrònica, l'impost sobre dipòsits en entitats de crèdit, l'impost sobre habitatges buits o l'impost sobre producció d'energia elèctrica d'origen nuclear. Al llarg... [[Veus de fons.]] Senyor Coscubiela, vostè em pot ensenyar tots els titulars de diari que vulgui, hi insisteixo, prepari's una mica més les preguntes perquè desprestigia l'acció del seu grup. I deixi'm... [[Remor de veus.]] I deixi'm... [[Persisteix la remor de veus.]]
Si us plau.
Jo demano que se m'allargui un moment el temps, perquè...
Escolti...
I vostè, quan parla de superàvit en el pressupost de la Generalitat de Catalunya, permeti'm, eh?, vostè està confonent un resultat d'un partit de la lliga belga amb el resultat de la final de la Copa Libertadores; vostè està confonent el saldo d'operacions no financeres a 30 de setembre amb el conjunt del saldo pressupostari a 31 de desembre. I no té res a veure –no té res a veure. El saldo d'operacions no financeres a 30 de setembre és de 350 milions positiu, el saldo a finals d'any tothom sap que serà de més de 2.000 milions d'euros negatiu. Senyor Coscubiela, deixi de fer demagògia, deixi de donar expectatives que no existeixen. Treballi per millorar la recaptació fiscal com hem fet molts amb aquest llistat que ara li acabo de recordar, intenti ser útil a la societat que l'envolta...
Vicepresident, ha exhaurit el temps.
...i ajudi... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Setena pregunta al Govern, sobre els compromisos adquirits pel conseller de Salut. [[Pregunta al Govern sobre els compromisos adquirits pel conseller de Salut]] [[310-00130/11]] Formula la pregunta la senyora Assumpta Escarp, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller, es diu molt que vostè és el conseller dels grans titulars. A mi m'agradaria dir-li que vostè és el de les grans expectatives i les minses solucions. Quan va fer la presentació del seu full de ruta en el departament ens va parlar i ens ha parlat aquí de la incorporació dels criteris socioeconòmics a l'atenció primària. Ara sabem que no serà possible en el pressupost del 17. Quan fa les grans desprivatitzacions diu que sempre hi haurà un pla social per als treballadors i ara sabem que no n'hi haurà per als de l'Hospital General de Catalunya. Hem vist titulars d'obres, inversions, compres sense cap tipus de planificació i, en molts moments, sembla que tampoc sense acord dins del seu propi grup. Però deixi'm parlar d'un compromís, un compromís que vostè va adquirir fa set mesos amb un col·lectiu, el col·lectiu d'infermeria, que fa set mesos que espera la regulació catalana per la prescripció infermera. La lluita pel decret estatal, hi estem tots d'acord; però fa set mesos vostè es va posar al capdavant d'una manifestació i els va generar una expectativa; una expectativa que aquest col·lectiu reclama, que és la de poder treballar com ha treballat fins ara amb la prescripció col·laborativa. Set mesos més tard no han rebut més que el silenci. Sap el conseller que els i les professionals se'l van creure? Es van creure de veritat que no només qüestionaven el decret estatal, sinó que farien regulació catalana. Sap el conseller que tots aquests titulars i expectatives que genera només fan que frustrar les expectatives ciutadanes, que esperen respostes i no paraules? Gràcies.
Gràcies, diputada. Respon el senyor Antoni Comín, conseller de Salut.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, vostè estava l'11 de febrer a la Comissió de Salut on jo vaig explicar quins eren els compromisos per a aquest mandat, un mandat que preveiem de divuit mesos? Ja li anuncio que si a la Comissió de Salut li sembla bé, l'11 de febrer de l'any 2017 jo aniré a la Comissió de Salut i explicaré, de tots aquells compromisos per al conjunt de la legislatura, quants s'han acomplert i quants no. L'altre dia vam estar programant l'agenda d'aquest curs i ja vam decidir que proposarem aquesta compareixença perquè tenim el màxim interès, al cap d'un any, d'arribar, agafar el powerpoint que jo els vaig ensenyar l'11 de febrer del 2016 i repassar punt per punt –no els que m'ha dit vostè, punt per punt, al cap d'un any, no al cap d'un any i mig, al cap d'un any–, quants s'han complert del tot, quants estaran en aquell moment en procés de compliment i quants estaran pendents de fer en els mesos que quedaran de legislatura. Per tant, farem un repàs exhaustiu, al cap d'un any de la meva compareixença, de com va el compliment dels compromisos que jo vaig agafar de tots vostès. I ja li dic que a dia d'avui sabem que el grau de compliment, a 11 de febrer de l'any 2017, avui ja sabem que serà bastant superior al 50 per cent dels compromisos que ja estaran complerts, perquè ja avui hem complert més del 50 per cent dels compromisos que jo vaig posar per escrit aquell dia. Per tant, l'11 de febrer estarem per sobre del 50 per cent, i en canvi, em quedarà mitja legislatura per davant per acabar de fer la feina que vaig comprometre'm a fer aquell dia.
Gràcies, conseller. Té la paraula la diputada.
L'11 de febrer és dissabte, però jo cap problema en venir aquí al Parlament a escoltar els compromisos que el senyor conseller hagi agafat i hagi complert. Miri, jo no sé si li han programat l'agenda de compliments o l'agenda mediàtica, però més enllà del seu powerpoint, més enllà d'això, vostè ha explicat que farà..., que incrementarà..., farà l'increment pressupostari més gran de la història de la salut mental; que farem el nou Hospital Trueta; que abordarà les inversions previstes al consorci al Maresme; que ampliarà l'Hospital de la Vall d'Hebron; que revertirà el model del transport sanitari... Sense comptar que encara no m'ha donat resposta a com i quan pensa donar resposta al compromís de fer la regulació catalana per al col·lectiu d'infermeria i la seva prescripció. Això, només, que li he dit són reculls dels titulars dels últims quatre mesos. Són, en realitat, expectatives generades on darrere, senyor conseller, hauria de pensar en els ciutadans i ciutadanes que creuen que el Govern..., no es mereixen que rebin només silenci i inacció, el que volen són solucions. Entre altres coses li recordo que li queda pendent l'abordatge de les llistes d'espera. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Té la paraula el conseller.
Li agraeixo molt la pregunta, senyora diputada, perquè realment em permet explicar l'acció que estem fent, em brinda vostè una ocasió. SEM. El meu compromís: nou director; ja està nomenat. S'ha acabat el concurs i ja el tenim, Joan Sala. El primer procés de trasllat d'activitat d'enfortiment del caràcter públic del sistema sanitari. Clínica del Vallès: ni un acomiadament; estalvi d'1 milió d'euros per a les arques públiques. Tres: incorporació de criteris socioeconòmics a la primària. Miri, se m'ha avançat, ho presentem el 18 de novembre amb el calendari previst. El 18 de novembre hi està convidada vostè –encara no tenim el lloc– on farem l'anunci del nou sistema de pagament de primària que, finalment, després d'un any de treball tècnic rigorós, ja l'hem aconseguit tancar. Salut mental. Esperi a veure el pressupost i li ben asseguro que serà el salt més gran –perquè ho necessita, la salut mental del nostre país, després d'aquests anys de crisi– que haurà fet el pressupost en salut mental. Per tant, tot el que vostè m'està preguntant..., li ho agraeixo molt, perquè són compliments, un darrere l'altre. Infermeria –acabo amb infermeria. Amb infermeria jo vaig tancar un preacord en molt poc temps. Amb qui? Amb els quatre col·legis d'infermeria. Però jo vaig dir, i ho vaig dir públicament, que també volia, perquè crec que era bo per a les infermeres i els infermers del nostre país, que aquest acord comptés amb el suport dels col·legis de metges. I portem molts mesos treballant setmana a setmana, i vostè ho sap, i el sector ho sap, amb els col·legis de metges i els col·legis d'infermeria. Jo estic tutelant directament i personalment aquest diàleg amb els col·legis. Jo estic en diàleg permanent, i el meu equip, amb els col·legis d'infermeria i, com he dit sempre...
Conseller, ha exhaurit el temps.
...esperaré a tenir l'acord amb els col·legis... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al conseller de Salut i aquest continua parlant uns moments.]]
Moltes gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les oficines liquidadores]] [[310-00131/11]] Vuitena pregunta al Govern, sobre les oficines liquidadores. Formula la pregunta la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bon dia. Vicepresident Junqueras, deu recordar vostè que el mes de juliol vàrem aprovar una moció sobre el futur de l'agència tributària. El motiu d'aquella moció era la preocupació que té el meu grup, que tenia i té i manté, sobre el desplegament del nou model territorial d'agència tributària que, segons el Govern, vol desenvolupar i que pretén gestionar de manera directa els impostos cedits, que en aquests moments gestionen les oficines liquidadores. Miri, la nostra preocupació ve en dos sentits, i li ho hem dit moltes vegades i ho repetiré per si no ho recorda. Un és la centralització que fan vostès del model, una centralització que passa de 53 oficines a 19, 15 més 4 que ja existeixen, deixant, per tant, molt territori i molts ciutadans desatesos. I la segona és la capacitat que pugui tenir l'agència de gestionar aquests impostos, tenint en compte que avui els gestionen 277 persones que formen part d'aquestes oficines i que, sense oblidar-ho, fan una molt important tasca d'atenció al contribuent i sobretot de recaptació de gairebé 1.000 milions d'euros, que entren, evidentment, a les arques de la Generalitat. Fa uns dies, vostès van denunciar els convenis, els dos convenis amb els registradors. A banda que no estan complint amb part de la moció que es va aprovar, ni pel que fa a la negociació ni a la informació, nosaltres voldríem saber: com pensen vostès respondre a les necessitats del territori, amb aquest model que plantegen? Quines aliances estan tenint amb el món local? Amb quin personal desenvoluparan aquestes tasques, tasques que desenvolupen gairebé tres-centes persones? I si realment aquestes persones podran arribar abans del juliol del 2017, que és quan vostè pretén gestionar aquestes funcions.
Moltes gràcies, diputada. Respon el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Gràcies, presidenta. Gràcies, senyora diputada, per donar-me l'oportunitat de tornar-ho a explicar, perquè hem tingut ocasió, vostè, de preguntar-m'ho i, jo, d'explicar-li en diverses ocasions. En primer lloc, recordar que el passat 25 d'octubre vam denunciar els dos convenis amb l'Agència Tributària de Catalunya. Manté amb el Deganat Autonòmic dels Registradors de la Propietat, el conveni de gravació i el conveni de liquidació. El conveni de gravació que decau el 31 de desembre, i el conveni de liquidació que decau en data de 31 d'octubre. La denúncia d'aquest conveni de liquidació planteja també l'adopció per part del Govern, per part de l'agència tributària, de les competències, en data d'1 de setembre, per tant, amb dos mesos d'antelació, en virtut de l'interès públic, i per tal de garantir l'eficiència del servei i també d'optimitzar els costos del procés de desplegament de l'agència. Vostè em parlava de quines són les previsions d'aquest desplegament. Jo ja ho he explicat en diverses ocasions; és sempre un plaer poder-ho tornar a explicar aquí. Primer: el desplegament de les quinze noves oficines pròpies en el calendari que està previst i que hem explicat reiteradament, la primera de les quals s'obrirà, definitivament, a la Vila Olímpica de Barcelona, aproximadament al mes de febrer, i que, a hores d'ara, ja es troba en tràmits d'execució de les obres d'adequació. També estem seguint el calendari previst en d'altres àmbits, per exemple, la dotzena d'oficines, en aquest segon nivell de desplegament, que són..., que estaran compartides amb administracions locals. I aquest segon nivell de desplegament estarà concretat abans d'acabar l'any i serà operatiu abans de l'1 de setembre del 2017. I, en la segona part de la resposta, li acabo d'explicar alguns detalls més.
Gràcies, vicepresident. Té la paraula –té la paraula–, la diputada.
Em sap greu, conseller, però això són paraules buides. Miri, va venir el senyor Salvador a explicar-nos un powerpoint; el powerpoint, el paper ho aguanta tot, però el que està clar és que encara no hi ha un pressupost aprovat que pugui portar a terme la contractació de tres-centes persones, i menys el lloguer, les reformes i el material que es necessita en aquestes quinze oficines. Però, escolti, vostè sap que hi ha alcaldes i que hi ha ajuntaments que estan votant en contra d'aquest pla de desplegament? Vostè sap que hi han regidors d'Esquerra Republicana que estan votant en contra d'aquest desplegament? Vostè sap que hi ha diputats de la Diputació de Barcelona, d'Esquerra Republicana, que estan votant en contra d'aquest pla de desplegament? Quines aliances ha teixit, vostè, per desplegar un model territorial que afecta clarament els municipis, els serveis dels ciutadans i a un territori? Com, vostè, està teixint les aliances? Com pensa resoldre aquest problema? I, sobretot, com pensa contractar les persones perquè gestionin aquests impostos que ingressen 1.000 milions d'euros a la Generalitat de Catalunya? Que suposo que això no s'ho deu voler estalviar, com sí que ho fa, per exemple, amb una no-reforma fiscal..., que no l'estableix. Senyor Junqueras, té vostè un problema greu sobre la taula, i el que ens agradaria saber és com vostè pensa teixir aliances amb el món local per poder respondre a tot el territori i a tots els ciutadans de Catalunya, perquè vostè no ho fa. I abans de desmantellar una cosa com ho està fent, el que hauria d'haver fet és cercar una altra solució, fer les coses bé. No podem desmantellar una cosa si no tenim una solució millor. I vostè no la té, senyor Junqueras. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Té la paraula el vicepresident.
És possible que a vostè no li agradi, però que no li agradi no vol dir que no la tinguem. No ha de confondre mai el seu gust amb la realitat, o hauria d'intentar no fer-ho. I hi insisteixo, les quinze oficines noves, la dotzena d'oficines en col·laboració amb les entitats locals, les cent quaranta oficines de la xarxa de tributs de Catalunya. Per tant, aquesta capil·laritat amb el territori està perfectament garantida. El procés de contractació de deu places noves d'auxiliars administratius, dues places d'administratius que estaran en funcionament a partir de l'1 de gener per fer factible la part del conveni de gravació, i també tot el procés de converses per tal d'incorporar –ho hem explicat multitud de vegades– els treballadors actuals, perquè facin aquest servei des de la Generalitat de Catalunya. En això, hi continuarem treballant, encara que vostè digui: «Però és que encara no està acabat del tot. Certament, no està acabat del tot, però s'han fet passes molt importants al respecte, i vostè n'és perfectament coneixedora. Gràcies.
Gràcies, vicepresident. [[Pregunta al Govern sobre l'actuació dels Mossos d'Esquadra]] [[310-00128/11]] Novena pregunta al Govern, sobre l'actuació dels Mossos d'Esquadra. Formula la pregunta el senyor Joan Garriga, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Conseller Jané, amb data 19 d'octubre, la CUP va fer arribar una sol·licitud d'informació –encara, per cert, no resposta– a la conselleria, relativa a com s'estaven abordant els operatius per efectuar desallotjaments en què està documentada ja la participació d'empreses privades com Desokupa, Élite Control, Korsal Project o STM Seguridad. Els casos documentats per la premsa són diversos: desallotjament del centre social La Benaventurada, desallotjament d'una família a l'Hospitalet el dia 8 d'octubre, desallotjament d'una família al Raval el dia 25 d'agost passat, o a Pacs del Penedès. Així mateix ho han denunciat organitzacions socials com l'Observatori DESC i la PAH Barcelona. Ens preocupa enormement, senyor conseller, la col·laboració dels Mossos d'Esquadra amb empreses privades per efectuar desallotjaments, en diverses ocasions sense ordre judicial, per garantir el dret a la propietat de grans tenidors que especulen amb la «vivenda. Ens preocupa, senyor conseller, l'afiliació d'aquestes empreses, directament relacionades amb l'extrema dreta europea, i que han jugat..., i han sigut objecte d'investigació, tenim entès, per part dels mateixos Mossos d'Esquadra. Quina política pensa tenir la conselleria amb aquestes empreses de «matons, que actuen amb modus operandi com la màfia i que estan vinculades a grans tenidors? Com pensa regular l'activitat privada en operatius que han de ser, sens dubte, de gestió pública, atès el risc que suposen per a les persones? Com pensa, des del seu departament, garantir el dret a l'habitatge i la protecció de les unitats familiars contemplades a la Llei 24/2015 i a l'avantprojecte de llei d'habitatge enfront dels interessos i actuacions d'aquestes empreses?
Gràcies, diputat. Respon el senyor Jordi Jané, conseller d'Interior.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, li agraeixo la pregunta, perquè pot permetre al Govern aclarir alguns aspectes de l'actuació dels Mossos d'Esquadra. Vostè n'al·ludia alguns en concret. Dir-li que qualsevol aspecte que tingui a veure amb una mala praxi del que és la seguretat privada, d'empreses que s'hi dediquen, l'activitat sancionadora a Catalunya d'aquestes empreses correspon al Govern, correspon al Departament d'Interior. Jo prego que ens facin arribar qualsevol actuació, denúncia, perquè s'investigarà fins al final. I, si algú no compleix la llei, se la hi farà complir; i si a algú se l'ha d'expedientar, se'l farà expedientar. Li ho dic, d'entrada, perquè és una competència; no fer la legislació, que no ens correspon, però sí la plena execució d'aquesta legislació de seguretat privada. I, per tant, qualsevol aspecte..., estem oberts; qualsevol grup parlamentari, qualsevol ciutadà que vegi una mala praxi, que la faci arribar al Govern, que la faci arribar al Departament d'Interior. Pel que fa a l'actuació dels Mossos d'Esquadra, ho deia vostè de manera molt clara: quan són policia judicial, actuen, evidentment, depenent de l'actuació que li marqui l'autoritat judicial; no pot ser d'altra manera. I quan reben una denúncia de la ciutadania, actuen amb els límits que els marca la llei i no poden, en cap cas, sobrepassar aquests límits. I, per tant, si hi ha alguna actuació concreta, també demano que se'ns controli en aquest Parlament, que hi donarem comptes d'actuacions concretes en què no hagi estat així. A mi no em consten, i em consta la bona tasca global que fa el Cos de Mossos d'Esquadra a favor de la ciutadania.
Gràcies, conseller. Té la paraula el diputat.
Senyor conseller, no sé si és mala praxi o funció de la policia municipal, però els fets són evidents: manca d'ordre judicial en els moments de desallotjament; regidores de l'Ajuntament de Barcelona per terra, amb membres dels Mossos d'Esquadra quan efectuen el desallotjament de bracet de les empreses privades; interessos públics i comuns versus interessos privats i Mossos d'Esquadra al costat dels segons; les empentes i agressions a la regidora de la CUP de l'Ajuntament de Barcelona per part de mossos d'esquadra en diverses ocasions. Entenem, senyor conseller, que cal un posicionament clar i ferm del departament enfront d'aquestes empreses, una investigació a fons d'aquestes i protocols específics per a les actuacions en aquests casos. Més bona praxi i més bon compliment de policia judicial. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Té la paraula el conseller.
Li ho reitero, senyor diputat, que, cas a cas, estic disposat, com a govern, com no pot ser d'altra manera, a venir al Parlament i donar-ne comptes de casos que algú pugui detectar com a mala praxi i que, potser, si es coneix tot com ha anat, la conclusió no és la mateixa, però no vull prejutjar. Per tant, vostè està parlant de casos concrets, jo li dic que els principis del codi ètic de la Policia de Catalunya, una policia democràtica, al servei del país i que actua amb una voluntat de proximitat a les persones, aquesta policia està subjecta, com no pot ser d'altra manera, a l'escrutini de tots. I, per tant, també li demano, des d'aquest punt de vista, que no anticipem conclusions i que siguem capaços, entre tots de donar valor al Cos de Mossos d'Esquadra pel que representa, pel que és al servei de la ciutadania del país. Li ho demano també com a diputat que representa el conjunt de la ciutadania. És una policia al seu servei; no en tingui cap dubte. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el compliment del punt vuitè de la Resolució 1/XI del Parlament de Catalunya, sobre l'inici del procés polític a Catalunya]] [[317-00087/11]] Desena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política i social. Formula la pregunta el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Moltes gràcies, presidenta. Bon dia a tothom, i també, president. Nosaltres avui, 9 de novembre, teníem ganes de reivindicar que fa un any que aquest Parlament va aprovar una declaració solemne en un sentit molt determinat, en què aprofitàvem, també, l'efemèride que fos un 9 de novembre per recordar un 9 de novembre anterior, en què més de 2 milions de catalanes i catalans havien sortit al carrer a votar per desobeir civilment un tribunal constitucional. I tenim ganes de reivindicar que en aquesta declaració, en el seu punt vuitè, es deia que el Govern que sortís blindaria, o treballaria per blindar, els drets fonamentals que puguin estar afectats per decisions de les institucions de l'Estat espanyol. Bé, per nosaltres, aquest mandat és importantíssim, perquè deixa clar que l'objectiu de construir república és precisament per augmentar i garantir drets; que, a més a més, deixa clar que les institucions catalanes treballaran sempre per blindar drets davant de decisions que puguin ser injustes de les institucions espanyoles, i, en tercer lloc, perquè denuncia que l'Estat espanyol és un estat «demofòbic. Ho hem vist i ho sabem; hi ha multitud de resolucions i condemnes internacionals, entre d'altres també, per exemple, amb relació a la crema de fotografies del rei que, malauradament, doncs, la brigada d'informació de Mossos de Barcelona es dedica a investigar d'ofici. En qualsevol cas, nosaltres el que volem deixar clar és que en aquest país, en el procés d'emancipació, d'independència..., hi han múltiples vies per exercir-ho i hem de buscar la fórmula perquè tothom i cadascú s'hi senti còmode. President, podem donar compliment a aquest punt vuitè de la resolució del 9-N i podem comptar que aquest Govern esgotarà al màxim, més enllà d'on vinguin els mandats, i buscarà formes i tractarà amb tacte i buscarà maneres, precisament, de garantir al màxim, fins allà on sigui possible, l'exercici de drets fonamentals?
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, bon dia. Aquest Govern ha estat, és i serà sempre al costat de la defensa dels drets fonamentals, tant els que fan referència a la llibertat d'expressió, les conquestes democràtiques que caracteritzen tota societat democràtica, com pel que fa als drets també fonamentals de garantia d'una vida digna de les persones, en la lluita contra la pobresa energètica, contra l'emergència habitacional, en el dret a una salut i a una alimentació, a una educació, etcètera. Per tant, des d'aquest punt de vista, tant el capteniment, el posicionament, la declaració del Govern com les seves polítiques, com també els pressupostos, com també les seves prioritats i la seva agenda política han estat directament –directament– orientats a construir un espai o a reforçar un país on els drets fonamentals siguin no només irrenunciables, sinó que estiguin, com vostè ha dit i diu la declaració, absolutament blindats.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Nosaltres, en tot moment i sempre que hem abordat aquesta qüestió, hem volgut deixar al marge d'aquest debat l'actuació dels funcionaris concrets del Cos de Mossos d'Esquadra. Pensem que els grups polítics de la cambra hem de deixar al marge la valoració de l'actuació dels funcionaris del Cos de Mossos d'Esquadra. Nosaltres el que volem és posar la mirada sobre els responsables polítics d'aquest cos, Jordi Jané i Albert Batlle, que ens sembla que no estan actuant amb l'excepcionalitat que mereix el moment. Nosaltres..., la detenció del divendres, de Montse Venturós, amb la normalitat amb què es va plantejar per part dels responsables polítics del Departament d'Interior, ens sembla que no es correspon amb l'excepcionalitat que viu el país i amb la necessitat de defensar els càrrecs electes, tal com aquest mateix Parlament va aprovar amb una resolució que, si no m'equivoco, en el debat de política general va acollir ni més ni menys que vuitanta-tres vots a favor. No es tracta, hi insisteixo, de criticar l'actuació del Cos de Mossos d'Esquadra; es tracta de si tenim el compromís que els responsables polítics treballaran fins allà on sigui possible per defensar els càrrecs electes davant de la injustícia de les decisions antidemocràtiques de l'Estat espanyol. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Senyor diputat, pel que fa a la defensa dels càrrecs electes, la posició del Govern, inclosa la del conseller Jané, i del conjunt de diputats de Junts pel Sí ha estat clara, inequívoca i no admet cap tipus de dubte ni d'especulació. La posició política, que és el que vostè reclama, és clara. I si no li ha quedat clara, li demano que repassi les declaracions explícites en aquest sentit. Segona qüestió, l'actuació del Departament d'Interior i del Govern en la detenció que vostè esmentava és exactament zero. Com ha de ser –com ha de ser. Perquè qui ordena una actuació determinada al Cos de Mossos d'Esquadra en aquest context és l'autoritat judicial, i en una separació de poders, com la que defensem, l'actuació de l'autoritat judicial no està subjecta, almenys a Catalunya, als criteris polítics. No diria el mateix ni posaria la mà al foc per a altres administracions, com s'ha demostrat. Però aquí volem que sigui així. Per tant, vostè abans parlava de «blindar, jo ara faig servir la paraula de «blindar; blindar els Mossos d'Esquadra, com a policia democràtica, com a policia que està al servei de la ciutadania, com a policia, per tant, que obeeix estrictament aquesta separació de poders, i allunyar-nos de tota temptació de ficar la mà de la política en l'actuació independent de la policia. I, des d'aquest punt de vista, és evident que la policia va fer una feina escrupolosa –no hi ha res a dir, no hi ha res a retreure–, no hi va haver, no va cometre cap excés ni cap abús, i crec que això, en els temps que corren, per cert, és no només digne de respectar, sinó digne de ser lloat. Gràcies.
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre sobre l'opinió que ha expressat en el sentit que la nova presidència dels Estats Units obrirà una època complicada i plena d'incerteses]] [[317-00091/11]] Onzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Xavier García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, aquest matí hem pogut veure a través de les xarxes socials que vostè mostrava la seva preocupació pels resultats electorals dels Estats Units. Permeti'm que li digui que ja resulta sorprenent, doncs, que vostè mostri la seva preocupació per la inestabilitat quan no ha estat capaç de desautoritzar els seus socis de govern quan exigeixen que els Mossos d'Esquadra, per exemple, no actuïn, no obeeixin els jutges i sí que ho facin als polítics. Per això, president, i en funció d'aquesta inquietud que vostè ha mostrat, li voldria preguntar: per què creu que l'elecció del nou president dels Estats Units obrirà una època enormement complicada i d'incertesa? Gràcies.
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, vostè ha fet servir una expressió que jo no he dit; diu: «Preocupació per la inestabilitat. Jo no he fet servir la paraula «inestabilitat. Vostè després ha llegit correctament la meva primera valoració, i és que crec que ens hem de preparar per a una època enormement complexa i incerta, i senzillament deia que encara més del que ja no era. Per tant, des d'aquest punt de vista crec, per altra banda, que no sóc l'únic; diria que hi ha una majoria de la població mundial, i particularment europea, que, davant del resultat imprevist, ha experimentat la mateixa sensació. És un advertiment; també és un compromís. Les coses canviaran. I hem d'aprendre a gestionar una situació que amb tota llibertat han triat els electors americans.
Moltes gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Sí. Senyor president, primer permeti'm que li digui que la incertesa genera inestabilitat. Per tant, una cosa està relacionada amb l'altra. Sí que voldria assenyalar-li, doncs, que ens sembla que quan vostè parla d'aquesta incertesa, i, per tant, inestabilitat, des d'un punt de vista institucional, polític –s'hi ha referit, també–, el que estaria bé és que s'ho apliqués a vostè mateix i a la seva acció de govern, perquè, clar, aquesta incertesa i aquesta inestabilitat política, vostès, doncs, són uns professionals d'aplicar-la. I l'últim episodi que hem viscut, aquí, en el Parlament de Catalunya, ha tingut conseqüència que des del Govern de França ens hagin de cridar l'atenció, no a vostès, però al Govern d'Espanya, perquè tenen, sembla, doncs, preocupació al veure com en aquest Parlament es vol colonitzar regions de França, per exemple, no? Per tant, això també genera inestabilitat. També, miri, li ho vull dir d'una manera molt clara: jo no sé si el proper president dels Estats Units, eh?, construirà, per exemple, un mur. Sí que li puc garantir que aquí, a Catalunya, eh?, vostès han construït una barrera invisible que separa els catalans entre bons catalans, que són els independentistes, i mals catalans, que som els que no ho som. Jo no sé si el president dels Estats Units pensa canviar o no la seva política d'immigració, però sí que aquí, a Catalunya, amb el seu Govern, el que és evident és que no es respecten les lleis i que es vulnera l'estat de dret. També, jo no sé si als Estats Units oferirà el president Trump unes solucions màgiques als problemes que tenen allà. El que és evident és que aquí, a Catalunya, el procés ho resol tot. Per tant, senyor president, jo el que li voldria demanar, i finalitzo, és que deixi d'intentar donar lliçons i que s'apliqui aquestes reflexions sobre la inestabilitat i les seves conseqüències a vostè mateix. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el president.
Moltes gràcies. Crec que ha quedat clara en la meva resposta anterior quina és l'actitud del Govern amb relació a quines són les obligacions dels Mossos d'Esquadra. Vostè ha fet la pregunta després, potser la tenia preparada, però suposo que la resposta que he adreçat al Grup Parlamentari de la CUP serveix per a la resposta a la seva preocupació. És clar que ens preocupen coses. D'entrada, hi ha una cosa a la qual jo el convido, i el seu Govern, el Govern del Partit Popular, a practicar, que és assumir les realitats, encara que no ens agradin. Vostès són especialistes a fer veure que les realitats que no els agraden no compten, però hi ha una realitat que és una tria dels electors americans, que no ens agrada, però que s'ha de respectar, i a partir d'aquí aquesta realitat s'ha de gestionar. Segona. S'ha d'aprendre a gestionar, també, a les incerteses conegudes, les que s'hi afegiran, perquè n'hi hauran. Per exemple, li'n diré una que té molt a veure amb la qualitat de vida d'aquí: el canvi climàtic. Em preocupa molt, perquè això afecta no només el model econòmic, sinó la qualitat de vida, la salut i molts altres elements –cohesió social, per exemple. I em preocupa. I, per tant, aquesta és una incertesa que no teníem fa unes hores, i menys després de l'entrada en vigor de l'acord de París, i que ara tenim, i que tenim el dret a posar-nos perquè els nostres conciutadans pateixen els efectes del canvi climàtic a primer nivell. Una altra qüestió que vostè intenta barrejar és aquesta confusió entre Trump i els populismes europeus. Miri, tot allò contra el qual lluita la gent contrària als populismes és la causa en què ha estat sempre el catalanisme polític. El catalanisme sempre ha estat militant contra les causes que avui defensen els populismes. I, per tant, en aquest sentit, no només no hi ha cap canvi, sinó que, justament, en la posició política del que representa el nou president dels Estats Units, el catalanisme crec que té bastanta unanimitat. I diré una prova: sap qui ha felicitat...?, la primera persona d'Europa que ha felicitat el senyor Trump és la senyora Le Pen, que precisament sobre la qüestió de Catalunya té exactament la mateixa posició que vostès. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la renda garantida de ciutadania]] [[317-00089/11]] Dotzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia, president. Jo sóc dels que aquest matí a l'esmorzar també m'he ennuegat amb la notícia dels Estats Units, perquè la victòria de Trump, després del Brexit i després que la senyora Le Pen truqui a les portes de l'Elisi, doncs, indica quins són els efectes de les polítiques neoliberals quan colpegen les classes populars, les empobreixen i les porten a l'exasperació. Per això, per nosaltres, és més important que mai tornar a parlar de polítiques redistributives i tornar a posar al damunt de la taula la qüestió de la renda garantida de ciutadania. Mireu, no sé si esteu al corrent de l'evolució de la ponència que treballa al voltant d'aquesta qüestió, però nosaltres trobem preocupant que la força política que dóna suport al Govern estigui fent propostes tan insostenibles i tan inacceptables com la idea d'arribar en el termini de cinc anys a assolir una renda garantida de ciutadania que equivaldria a la renda de suficiència quantificada des del 2010, sense evolució des del 2010, o que es proposin complements per infant que representen cent euros l'any, vuit euros el mes. La discussió és si tenim polítiques socials o si tenim, com dirien els americans, també, liberalisme compassiu.
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Rabell, jo crec que qualificar de polítiques neoliberals les que ha practicat el president Obama és un punt excessiu, entre d'altres coses perquè el president Obama va agafar la situació dels Estats Units en un moment molt crític –molt crític– i crec que és just reconèixer-li que l'ha retornat a uns nivells de dignitat, pel que fa a l'ocupació, pel que fa als compromisos socials, pel que fa al canvi climàtic, que crec –espero equivocar-me– que trobarem a faltar. Dit això, a vostè el preocupa una cosa que ens preocupa també molt a nosaltres. I crec que en el debat de la renda garantida hem de fer tots un esforç no només de realisme, sinó de pragmatisme, perquè no hi hauria res pitjor que prometre coses que vostès saben que són incomplibles –incomplibles– i que, a més a més, quan vostès han tingut l'oportunitat de governar, no han practicat mai. El que hi ha damunt de la taula és arribar a un compromís que compartim, i que, quantitats a banda, o no, ha de resoldre una qüestió de model: quin model volem? I, després, si ens posem d'acord en el model –i crec que la posició que defensa el Govern i Junts pel Sí és no només realista..., crec que és la recomanable, amb tots els respectes–, després, la qüestió econòmica estarà en funció de les disponibilitats pressupostàries que vostès comparteixin i coneixen, i de la possibilitat que tingui aquest Govern de generar o no més recursos. Però, el model, estem d'acord en el model?, ens podem posar d'acord en el model? Jo li faig aquesta pregunta perquè a vostès els preocupa. I vostès coneixen la nostra posició. I la posició no és anar lluny i allunyar-nos de quina és la xifra a què els promotors esperen arribar algun dia, no és aquesta. Ara, estem d'acord o no en el model? I nosaltres tenim una proposta clara. I és una proposta molt sòlida. Jo els demano que la valorin, si us plau.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Sí; gràcies, presidenta. Bé, em penso que el senyor Obama va tenir dificultats per revertir anys i anys de polítiques neoliberals que fa moltes dècades que duren a Europa i als Estats Units, i a Anglaterra i a França i aquí, a Espanya, també. Miri, diu: «Quan governem. L'Ajuntament de Barcelona ara acorda una ajuda per infant de cent euros el mes, no de vuit euros el mes, i és l'Ajuntament de Barcelona. Vull dir, quan tenim disponibilitat de fer coses –i ens diu: «Quan governeu– les fem. I mireu, aquí la qüestió..., el model que defensem nosaltres no és una invenció del nostre grup parlamentari, és el model de renda garantida de ciutadania que defensen el conjunt d'entitats, que, per cert, sortiran al carrer per reivindicar-lo el dia 19, eh?, i que són les que han promogut la ponència i la iniciativa legislativa popular. La qüestió del realisme és si som realistes a l'hora de taxar i d'anar a buscar els recursos allí on són o si renunciem a fer-ho. Naturalment, nosaltres som conscients que estem fent propostes incòmodes, amb la reforma del tram superior de l'IRPF, de l'impost de successions, però, efectivament, les minories a les quals pretenem fer que contribueixin més potser tenen més poder mediàtic i més influència en el seu Govern que les classes populars que serien beneficiàries d'una renda garantida de ciutadania. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Senyor diputat, quan em referia a allà on governen, em referia a on han governat, també. I l'Ajuntament de Barcelona no és la primera vegada que el governen, vostès, s'hi han passat uns quants anys. Que em digui ara que és ara –ara– que han donat una ajuda de cent o cent i escaig euros als infants quan han tingut l'oportunitat de fer-ho tants i tants anys que han governat, crec que no invalida el que jo li deia. Però no és aquest l'objecte de la discussió. L'objecte de la discussió és el model, que vostè l'ha eludit ara. Vostè està d'acord o no que la renda garantida vagi associada a polítiques actives d'ocupació? Si és així, ja estem una mica més a prop, perquè el que ens separa és que vostès acceptin que la renda garantida ha de tenir –ha de tenir–, ha de servir per a les polítiques actives d'ocupació. Perquè estem d'acord, o no, que la millor política social és tenir feina? I que la manera d'incentivar la feina són les polítiques actives d'ocupació? Per tant, des d'aquest punt de vista, es posin d'acord en el model, acceptin que aquest és un principi a què no podem renunciar i que tendirem a la xifra que una renda garantida ha d'assolir, i que nosaltres posem sobre el paper que, sens dubte, s'assolirà.
Tretzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la no-assistència a la conferència de presidents autonòmics]] [[317-00088/11]] Formula la pregunta el senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Molt honorable president, ja sé que he de ser prudent, especialment quan felicito altres o parlo de tercers, però [[rialles i aplaudiments]] em permetrà... –m'ho descompta–, em permetrà que el feliciti per l'actitud institucional del seu Govern pel que fa a la celebració dels Jocs del Mediterrani a Tarragona i que feliciti també el conseller d'Interior per una gestió complexa, delicada, atenta de les qüestions de seguretat i ordre públic, i feliciti els Mossos d'Esquadra per aquest mateix motiu. Però ara vaig a la pregunta. President, em podria confirmar o desmentir que no pensa participar a la propera conferència de presidents i quines són les raons que avalen la seva decisió?
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Iceta, no s'acostumi a felicitar-me, però li ho agraeixo, però ja creuo els dits [[rialles]] , perquè s'està convertint en un clàssic, això de les seves felicitacions. De tota manera, cregui'm que, vist el resultat, que vostè estigui defensant el federalisme i aquí l'independentisme ens dóna un punt d'esperança, eh? Li agraeixo també el que vostè ha titllat, diguem-ne, com una actitud correcta, institucional amb els Jocs del Mediterrani. Jo aprofito per reiterar una vegada més el suport a un esdeveniment de país, un esdeveniment que necessita Tarragona i que necessita el país, i que inexplicablement troba amb el buit... –bé, inexplicablement no, perquè també s'afegeix a la tradició–, el buit de l'incompliment de l'Estat espanyol, que el posa seriosament en risc. I sap l'alcalde de Tarragona que ens tindrà al seu costat, de la gent de Tarragona, per defensar la posició. Dit això, què és el que em recomana no assistir? Li seré breu: l'experiència. I li afegiré: també perquè, com hem dit des de l'inici de la legislatura, aquest és un període de postautonomisme i no li encaixaria gens ni mica que tinguéssim, en aquest període de postautonomisme, els comportaments més clàssics i fallits de l'autonomisme més ranci.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, sap vostè quines són les seves obligacions? Sap vostè les obligacions que li fixa la llei? Les hi recordo per si de cas. Vostè té la més alta representació de la Generalitat i a més és representant ordinari de l'Estat a Catalunya. Segons la Llei de la presidència de la Generalitat, a vostè li correspon, precisament, en exercici de la més alta representació de la Generalitat –cito literalment– «mantenir les relacions amb les autoritats de les institucions de l'Estat, de les comunitats autònomes i dels ens locals i de llurs administracions públiques, i també amb les autoritats de l'àmbit internacional, i en representació de l'Estat li correspon –i cito literalment– «demanar la col·laboració a les autoritats de l'Estat que exerceixen funcions públiques a Catalunya. President, no m'agrada haver-li de recordar que vostè no només representa els independentistes, vostè representa una institució que ho és de tots els catalans i, per tant, malgrat l'experiència que pugui acumular o la seva visió de la jugada actual, vostè no té dret a faltar a les seves obligacions. Vostè ha de defensar els interessos de Catalunya allà on calgui, i la conferència de presidents és un instrument adient per portar-hi les demandes i les propostes catalanes, especialment si s'ha de parlar de finançament. És la quarta conferència de presidents. A les cinc anteriors hi han anat els presidents Mas, Montilla i Maragall, en ordre invers. Escolti'm, és veritat que el sistema de finançament hauria hagut d'entrar en vigor el 2014, però si no ho ha fet què diem? «Ja no ens interessa?, «ens és igual el que facin?, «no tenim propostes a aportar-hi? Algú ha de parlar en nom de Catalunya a la conferència de presidents, i aquest algú és vostè, és la seva obligació, i si no se sent capaç de defensar els interessos de Catalunya deixi que ho faci un altre, perquè vostè no té dret a deixar Catalunya sense veu a llocs on cal defensar els nostres interessos. Si us plau, president, rectifiqui; és la seva obligació i és en bé de tots. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el president.
Moltes gràcies. Senyor diputat, sobre la defensa dels interessos de Catalunya allà on, en fi, teòricament segons vostè es decideixen les coses, vostès en podrien fer un màster, perquè no és que hagi quedat ben parada la seva posició en la defensa de l'actitud del PSC i de les seves propostes dintre del PSOE, i ja hem vist com ha acabat. És clar que les obligacions les complim, les complim amb escreix, fins i tot, i amb tot tipus d'èmfasi, l'obligació de defensar els interessos dels catalans... Aquest és el document que li vaig a lliurar al senyor Rajoy, els quaranta-sis punts, eh? Si vol, després, com que el senyor Albiol hi té molt d'interès, podem fer un repàs d'exactament on està. Qui incompleix les seves obligacions reiteradament aquests tres anys? El Govern de l'Estat, que ara ens intenta presentar el que és una obligació, que és reformar el sistema de finançament, com una cosa davant de la qual hem de fer l'onada. Fa tres anys que estarà caducat, aviat farà tres anys que està caducat. En aquests incompliments de l'actual sistema de finançament caducat, en aquesta realitat, hi ha uns incompliments que encara no estan satisfets i el mínim que hauria d'esperar el Govern de l'Estat és que per poder convocar els presidents de les comunitats autònomes per defensar un nou model de finançament és dir: «He complert tot allò que estava pendent d'aquest model que fa tres anys que està caducat. I cregui'm, per desgràcia, les nostres teories sobre per què Catalunya no ha de liderar la reforma del model de finançament queden confirmades llegint la premsa d'avui. No cal ni que Catalunya hi participi per despertar la catalanofòbia. El president de Galícia acaba de dir que no acceptarà, en cap moment, que hi hagi un model de finançament que satisfaci Catalunya. Doncs, aleshores, què? Ha d'insatisfer Catalunya? I fixi's, això sense participar-hi. Ara imagini's que nosaltres hi participéssim activament.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la no-assistència dels membres del Govern a les reunions dels òrgans de col·laboració interautonòmics i amb l'Estat]] [[317-00086/11]] Catorzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta la senyora Inés Arrimadas, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, li insistiré en una qüestió que, per nosaltres, és d'especial importància. Una de les primeres exigències que Ciutadans ha posat al Govern del Partit Popular ha estat l'inici de la negociació d'un millor sistema de finançament de les comunitats autònomes i per això s'ha convocat una conferència de presidents, a la qual vostè acaba de confirmar que no pensa assistir. Però no és només això. D'altra banda, la seva consellera d'Educació ahir mateix va fer campana, donant, per cert, molt mal exemple als alumnes, i no va anar a la seva respectiva reunió. La pregunta és molt clara: a partir d'ara, senyor president, els catalans hem d'entendre que el nostre president i el nostre Govern no seran a la taula on es negocien i es decideixen polítiques que ens afecten als catalans, com les polítiques sanitàries, la política de finançament, infraestructures, etcètera?
Gràcies, diputada. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Només per aclarir-li la situació de la consellera d'Educació: en aquests moments està a Califòrnia per participar en un esdeveniment mundial dedicat a l'educació, en què, per cert, hi ha estat convidada com a govern i no hi ha estat convidat, per cert, l'Estat espanyol, juntament amb altres països [[alguns aplaudiments]] de gran..., que tenen gran interès a millorar l'educació. Dit això, la millora del sistema de finançament, és clar que l'esperem. És que esperem..., vostès estaran d'acord amb una exigència d'aquest Govern que hem reiterat i reiterarem en la reunió que espero que tinguem amb el president del Govern espanyol, tal com jo ja vaig demanar. Estem d'acord o no que abans de parlar de quins nous compromisos contrau el Govern espanyol amb relació al nou sistema de finançament es pagui tot allò que no s'ha satisfet del sistema de finançament caducat? Perquè és que no serveix de res dir: «Farem un nou sistema de finançament i d'allò del vell que no hem complert posem el comptador a zero. Crec que és imprescindible per a la defensa dels interessos dels catalans que abans el Govern espanyol pagui tot allò que ha incomplert tots aquests anys.
Gràcies, president. Té la paraula la diputada.
Gracias, señora presidenta. Señor presidente, creo que la consellera ha dicho que no piensa ir y, además, no ha encontrado a nadie de su departamento, a nadie de su confianza para enviar en su lugar. Nosotros ya sabemos que ustedes van por ahí, por el mundo, a veces con muy poco éxito, por cierto, mientras desatienden sus responsabilidades aquí. Pero yo le digo una cosa: usted solo quiere oír hablar de independencia, pero a los catalanes nos afectan muchas otras cosas. Y ustedes vivían muy bien con un PP de mayoría absoluta, con una España sin reformas, con el bloqueo institucional. Y ahora que obligamos al Partido Popular a que inicie reformas y diálogos, ustedes no van. Por eso votaron en contra de un cambio de presidente, por eso votaron en contra de un presidente del Partido Socialista, por eso votaron en contra de un cambio de gobierno a cambio de reformas. Porque ustedes se quejaban, con razón –a veces–, de la falta de diálogo y la falta de reformas. Pero ahora que se abre, ustedes no van, y se les ve mucho el plumero, muchísimo, porque con esa actitud muchos catalanes piensan que usted será el presidente ausente. Y con esa actitud, muchos catalanes piensan que su Gobierno es un gobierno inexistente, dentro y fuera de Cataluña. Dentro de Cataluña, porque no se sabe qué política económica tienen más allá de la independencia, porque no se atreven a hablar de política fiscal porque no se ponen de acuerdo, porque nadie del sector sanitario entiende lo que quiere hacer el señor Comín. Pero también fuera de Cataluña, porque ustedes no van a las reuniones. Y no solo no van, sino que insultan a otras comunidades autónomas, como acaba de hacer la señora Bassa, con un comentario absolutamente intolerable. [[Aplaudiments.]] Ustedes lo que querrían es que, en esas negociaciones, la silla de los catalanes esté vacía. Ustedes quieren aislarnos y enfrentarnos al resto de España, al resto de Europa; pero no se lo vamos a permitir, porque aunque ustedes no quieran va a haber reformas en España, no solo del sistema de financiación, sino de autónomos, por ejemplo, como presentamos ayer mismo en el Congreso de los Diputados. Nosotros queremos que los catalanes podamos seguir liderando las reformas que se llevan a cabo en España, y estoy convencida de que lo vamos a conseguir de una u otra forma, y lo vamos a conseguir no gracias a ustedes, sino a pesar de ustedes. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, aquest entusiasme en les obligacions a les reformes del Partit Popular, se'l guardi per al final, perquè veurem quin és el resultat exacte d'aquesta ambició i si el grau d'entusiasme es correspon amb el grau de l'abast i l'ambició de les reformes a què es pot comprometre el Partit Popular, que, tristament, sabem quina és la seva actitud des de fa molts anys. Mirin, les oportunitats perquè el Govern de l'Estat hagi comparegut i hagi complert amb Catalunya han estat moltes, moltíssimes; la llista és enorme i l'haurien de conèixer. Perquè si no la coneixen, aleshores potser poden tornar a caure en l'error de pensar en aquesta bondat extrema del Govern espanyol, que està esperant sempre que les comunitats autònomes li arreglin la situació i li diguin allò que esperen obtenir del Govern espanyol. No, ja no va així, això. Té alguna proposta a fer el Govern espanyol, més enllà del simulacre de fer veure que...? Té alguna proposta a fer o no? Fa anys que li ho demanem i no hem sentit res. [[Veus de fons.]] No, no, vostès ara són els influents. Vostès diuen que són influents; influeixin. Quina proposta exactament fa per a Catalunya? I quina proposta fa per al tema de finançament? Ens agradarà escoltar-la i hem dit que estem disposats a escoltar-la. Ara, no, diguem-ne, sacralitzi aquestes reunions sectorials i aquestes comissions bilaterals. Fixi's, només li donaré la dada de la comissió sectorial de medi ambient. Sap quantes comunitats hi van anar? Només sis. Per cert, cap del Partit Popular; ni Madrid hi va anar. Per tant, la utilitat d'aquestes comissions..., qui té el problema no és qui no hi va, que no en som els únics, sinó qui les convoca. Realment, tants anys després, no s'han preguntat de la utilitat, per ser suaus, d'aquest tipus de mecanismes? No caldria que fessin una revisió sobre si aquesta és la forma o, en tot cas, la petició d'aquesta bilateralitat que Catalunya sempre ha exigit no seria la millor manera?
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la posició del Govern amb relació a la determinació mostrada els dos darrers anys per milers de catalans en contraposició a l'actuació del Govern espanyol]] [[317-00090/11]] Quinzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre els darrers esdeveniments polítics. Formula la pregunta el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Sí, moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, avui, com s'ha dit, és 9 de novembre, una data que marca molt un abans i un després al nostre país. Hi ha el 9 de novembre del 2014, en què es va produir l'acte d'afirmació nacional més potent viscut davant de les amenaces de l'Estat: 2,5 milions de catalans van posar una papereta dins d'una urna. Això per a alguns és un delicte, posar urnes i paperetes. Hi ha el 9 de novembre del 2015, que amb la declaració de l'inici del procés cap a la independència es va produir, malgrat també moltíssimes amenaces, l'acte de determinació més gran que ha viscut aquest Parlament: setanta-dos diputats vàrem votar a favor d'aquesta resolució. I també per a alguns això resulta que és delicte, ser lleial als teus compromisos amb els ciutadans. Per tant, democràcia, afirmació i determinació, aquests són els elements que han inspirat i que inspiren el procés que viu Catalunya. Afirmació i determinació que no està pas renyit, en absolut, amb la voluntat permanent de diàleg per anar a buscar un acord amb l'Estat; amb el que sí que està renyit o estaria renyit és que no siguin els ciutadans de Catalunya els que tinguin la darrera paraula. En un dia com avui nosaltres creiem que és oportú fer un acte de reafirmació, de reafirmació de la nostra voluntat per tirar endavant els nostres compromisos amb els ciutadans, de reafirmació que el futur de Catalunya el decidiran els catalans i les catalanes i no el decidirà cap tribunal, de reafirmació que malgrat les males arts de l'Estat en totes les seves dimensions, això no ens apartarà del full de ruta que tenim previst i de reafirmació, en definitiva, que tot això que estem fent no té cap altre objectiu que és que els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya puguin viure millor, puguin tenir més expectatives, puguin tenir major protecció. Avui, 9 de novembre, des de Junts pel Sí volem fer aquest acte de reafirmació de la nostra determinació. I és per això, president, que, per preguntar-li, li volem preguntar quin és el capteniment del seu Govern amb relació a la determinació demostrada per centenars i centenars de milers de ciutadans de Catalunya aquests darrers dos anys en contraposició amb l'actuació de l'Estat espanyol. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, efectivament, el poble de Catalunya ha comparegut moltes vegades. De fet, ha comparegut tantes vegades com se li ha demanat. I això contrasta amb la incompareixença reiterada de l'Estat espanyol, que, també en aquesta ocasió com en l'altra, no li agrada la realitat que veu, li costa reconèixer que hi ha una realitat, li agradaria que quedés ocultada sota una estora i fer veure que no passa res i continuar endavant. I persistentment, i feliçment, el poble de Catalunya, de manera rotunda, de manera, també, absolutament democràtica, pacífica i exemplar, s'ha manifestat sempre en una direcció molt determinada, que és la que vostè diu: el futur és a les nostres mans. Ens hem de preguntar: i en mans de qui, si no? [[Pausa.]] Vaja, algú té alguna altra proposta? [[Pausa.]] En mans de qui hem de posar el nostre futur, si no és a les nostres pròpies mans? [[Pausa.]] Una cosa tan òbvia, que l'hem de reiterar dia sí i dia també, resulta que no només l'hem de defensar contra un adversari molt poderós –per bé que, lluny de diluir-nos, el que fa és esperonar-nos–, sinó que veiem, també, que té conseqüències judicials. Aquesta és la resposta que hem trobat fins ara. La resposta al 9 de novembre del 14: 2.300.000 persones..., més de 2.300.000 persones mobilitzant-se pacíficament, festivament, per expressar una opinió; 9 de novembre del 2015: un Parlament sobirà que pren unes decisions. En ambdós casos, les conseqüències, quines són? [[Pausa.]] Un canvi en la posició política? Una autocrítica? [[Pausa.]] Una reflexió, de dir: «Home, potser les coses no les estem fent prou bé? No. L'única resposta, l'únic moviment ha sigut judicial, penal: perseguir aquells demòcrates que han fet una cosa tan i tan –tan i tan– esotèrica en la democràcia espanyola com és complir el programa electoral, complir amb el clam de la ciutadania. I per això, segurament, com que en la cultura de la gent, la cultura política de la gent que no entén això, això genera un rebuig, l'única resposta, hi insisteixo, no és política, sinó que és judicial. Però també és així, aquests dies, ahir mateix, al Congrés dels Diputats un ampli espectre de grups parlamentaris van aprovar tramitar el suplicatori al que era conseller de la Presidència, senyor Francesc Homs, perquè pugui ser jutjat pel Tribunal Suprem, acusat penalment, d'haver posat les urnes, d'haver facilitat que el 9 de novembre del 14 la gent pogués votar. Doncs bé, quina és la millor manera de mantenir-nos fidels al compromís de la gent i a l'encàrrec del Parlament? Doncs fer que tot aquest propòsit es converteixi en realitat. I la realitat es diu «referèndum i es diu «referèndum el 2017 per la independència de Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Projecte de llei de la comunitat catalana a l'exterior (debat de totalitat)]] [[200-00015/11]] Acabada la sessió de control, continuem amb el següent punt de l'ordre del dia, que és: debat de totalitat sobre el Projecte de llei de la comunitat catalana a l'exterior. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Govern de la Generalitat, el senyor Raül Romeva, conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència. [[Remor de veus.]] Els demano que surtin en silenci, si us plau, i de pressa, perquè puguem continuar la sessió. [[Pausa.]] Conseller, quan vulgui.
Bé, bon dia. En primer lloc, permetin-me que iniciï aquesta intervenció agraint la possibilitat, que ja fa temps que esperàvem, de poder presentar, almenys en tràmit parlamentari, el Projecte de llei de la comunitat catalana a l'exterior. És un projecte que arriba després d'haver-lo treballat conjuntament amb aquesta comunitat i des de fa molt de temps. Presentem, per tant, avui un projecte al Parlament, que és un text legal, que permet, en definitiva, un reconeixement explícit de l'especificitat de la Catalunya exterior i que, alhora, dóna resposta a les necessitat del fet emigratori català. Teníem, de fet, una llei aprovada ja, l'any 1996, i que va obrir un camí en aquesta matèria. Tenim, tanmateix, moltes limitacions que cal superar. Aquell text s'ha fet imprescindible, i, per tant, tenim, encara, en aquests moments, canvis molt importants a afrontar des del punt de vista de la gestió de la nostra emigració. En primer lloc, s'ha dit moltes vegades i crec que és un fet inqüestionable que la cruent crisi econòmica, de la qual tantes vegades parlem, ha comportat un increment del flux emigratori de Catalunya, que en els darrers set anys ha crescut un 83 per cent. Això ens situa que, dels 144.000 registrats l'any 2009, hem passat als 264.000 l'any 2016. I aquest augment ha estat especialment flagrant des del punt de vista de la intergeneracionalitat: no només han emigrat joves professionals. I això ha fet, per exemple, que al voltant d'un 20 per cent d'aquests catalans siguin menors de setze anys. En segon lloc, les tecnologies de la informació i la comunicació i les facilitats en la mobilitat internacional han anat transformant tant la naturalesa de les comunitats catalanes a l'exterior com les relacions entre el Govern i aquestes comunitats, que, avui, recordem-ho, ja són 141. A més, cal tenir present, també, que des de la llei del 1996, ha entrat en vigor l'Estatut d'autonomia, l'any 2006, on es reconeix, per primera vegada, a l'article 13, l'existència de les comunitats catalanes a l'exterior, així com altres normatives de caràcter sectorial o de caràcter bàsic. Aquest conjunt de canvis, per tant, fa inaudible repensar l'organització i el funcionament de la col·laboració existent i replantejar-nos els serveis que els podem oferir per bastir un nou marc de relacions. De fet, les mateixes entitats catalanes a l'exterior han demanat reiteradament una nova llei, una llei que substitueixi, òbviament, la del 1996. Les principals forces polítiques amb representació parlamentària s'han sumat a aquesta petició tant en seu parlamentària com en el marc del Consell de les Comunitats Catalanes de l'Exterior. I és, per tant, una necessitat actuar. Actuar segons els temps que vivim i la voluntat del Govern de fer un reconeixement explícit del rol de Catalunya exterior ens porten, precisament, avui, aquí. Però quines són les novetats que incorpora aquest projecte de llei respecte a la llei anterior? En primer lloc, el projecte de llei suposa una decidida i ferma passa endavant en la concepció de la relació del Govern de Catalunya envers els catalans residents a l'exterior. Si bé a la llei de 1996 el subjecte de les relacions eren exclusivament les entitats, en les quals s'organitza la ciutadania catalana a l'exterior, amb aquest projecte es pretén, també, regular les relacions que les institucions catalanes han de mantenir amb els ciutadans i ciutadanes residents a l'estranger. Així doncs, el concepte «Catalunya exterior respon a la suma de catalans residents a l'exterior i les entitats en les quals aquests s'organitzen. En segon lloc, el projecte de llei vol reconèixer els catalans a l'exterior com a subjectes amb drets i deures destinataris de l'obra de Govern i de les polítiques públiques de l'Administració de la Generalitat. Això vol dir, ni més ni menys, que reconèixer la seva especificitat en l'establiment de polítiques públiques i disposicions normatives i impulsar el desenvolupament de polítiques pròpies adreçades a aquest col·lectiu. També desenvolupem, en el marc de la llei, mecanismes per incorporar aquest col·lectiu en el disseny i desenvolupament de les diferents polítiques sectorials de la Generalitat, quan aquestes siguin d'interès o s'adrecin directament a la població emigrada. Es tracta, per tant, que, com a govern, assumim la responsabilitat d'establir una política integral, coordinada i transversal del fet emigratori català amb polítiques públiques per acompanyar i assessorar la mobilitat internacional dels catalans i catalanes en el moment inicial, per mantenir el seu vincle amb Catalunya durant la seva estada a l'exterior i, òbviament, també, perquè és una necessitat, a facilitar el seu retorn voluntari posterior. En tercer lloc, per bastir aquest nou marc de relacions entre els connacionals residents a l'exterior i les institucions del seu país d'origen és clau el Registre de catalans a l'exterior. Està previst a l'article 5 del projecte de llei. Aquesta ha de ser l'eina mitjançant la qual el Govern pugui identificar els ciutadans que tenen la condició política de catalans, d'acord amb l'Estatut d'autonomia, i que resideixen a l'estranger. Tot i que el registre ja es va crear l'any 2014, ara volem fer un salt endavant convertint-lo en un instrument de major precisió i que permeti donar millor resposta a les necessitats de la nostra emigració i garantir així un millor disseny de les polítiques públiques. Un exemple de les qüestions que ens plantegem és ajudar a resoldre els actuals problemes per a l'exercici del dret a vot de la nostra diàspora. Esperem que aquest projecte de llei i el del vot electrònic puguin evolucionar, per tant, de forma paral·lela –com, de fet, està passant– per superar aquest greu dèficit democràtic. En quart lloc, el text que avui arriba a aquesta cambra preveu que el Govern garanteixi la protecció dels catalans residents a l'estranger. Des del Govern som conscients de les limitacions competencials en l'àmbit consolar, però vull reconèixer la tasca que el Govern i les seves delegacions i oficines a l'exterior fan per acompanyar els ciutadans catalans que es troben en situacions difícils a l'exterior. Per això penso que la tramitació parlamentària d'aquest projecte de llei també ha de servir per iniciar un debat necessari sobre com s'ha de poder garantir aquesta protecció i començar a concretar aquelles eines que una Catalunya independent haurà de tenir per donar un servei consolar integral als seus ciutadans a l'exterior. Finalment, en cinquè lloc, el projecte de llei també vol fomentar aquelles actuacions que la nostra ciutadania a l'exterior porta a terme per contribuir a la projecció internacional del país. A dia d'avui, arran de la globalització, hi ha ciutadans catalans a gran part dels països d'arreu del món, i hem de ser conscients del seu rol com a agents actius d'una diplomàcia pública, d'una diplomàcia ciutadana, i destacats ambaixadors de Catalunya arreu, en els diferents àmbits en els quals, òbviament, treballen. Valorem, per tant, la seva tasca de difusió i de la realitat política, social, econòmica i cultural de Catalunya, i per això, com a govern, també els acompanyarem potenciant les relacions socials, culturals, econòmiques i polítiques amb aquells països on hi hagi una important presència de ciutadans i ciutadanes catalanes, així com amb les institucions i els agents socials. El nou projecte de llei manté el suport financer i l'acompanyament del Govern a les comunitats catalanes a l'exterior, així com també millora el paper del Consell de la Catalunya Exterior com a òrgan assessor i col·legiat de consulta i participació externa que ara comptarà amb una comissió de coordinació per al seguiment i l'avaluació dels plans de treball que es puguin constituir. En definitiva, i ja per anar acabant, amb aquest projecte de llei el Govern volem fer palès el nostre compromís envers aquells catalans que, pels motius que sigui, han deixat Catalunya per anar a viure a un altre país, així com envers les 141 comunitats catalanes a l'exterior que al llarg dels anys han esdevingut vehicles de cohesió i relació entre els ciutadans catalans residents a l'exterior, així com entre ells i les institucions a Catalunya. Uns i altres són catalans per voluntat; fills i néts de catalans o bé catalans d'origen que mai no han oblidat els seus orígens i quina és la soca central de la seva identitat, sense que això hagi estat obstacle per integrar-se en noves societats d'acollida. Aquesta Catalunya exterior, formada per catalans d'elecció i de convicció, mereix més que la nostra simpatia llunyana, mereix sentir a prop el Govern del nostre país i saber-lo capaç de posar-se al seu servei. Aquest projecte de llei, per tant, és fonamental per facilitar que la diàspora catalana formi part, com un actor més, de l'esdevenir col·lectiu del nostre poble. Serà, com sempre ha estat el cas en la història catalana, en la nostra capacitat per sumar tots els col·lectius a les empreses comunes, com aconseguirem avançar cap a escenaris de major cohesió, de més estreta convivència i de més àmplies llibertats. Així, el sentit últim d'aquest projecte de llei és materialitzar la voluntat institucional, també, si s'escau, la d'aquest Parlament; de dissenyar els espais de relació i els mecanismes que facin possible acompanyar i enfortir la Catalunya exterior, que vol dir, en definitiva, enfortir la seva gent. Estic segur que no faltarem a la cita. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. En primer lloc, per a la defensa de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la senyora Susana Beltrán.
Gràcies, presidenta. Bé, honorable conseller, certament, i com vostè ens acaba de dir, el sentit últim d'aquest projecte de llei és trobar tots els mecanismes necessaris que fan possible, doncs, que els catalans i les comunitats catalanes a l'exterior siguin reconeguts i es reforcin molt més els drets que tenen. Malgrat aquests bons propòsits i aquesta bona voluntat, nosaltres creiem que aquest projecte de llei, justament, fa el contrari, no? I explicaré per què. És un projecte de llei que..., el títol d'aquest projecte de llei es diu: «Comunitat catalana a l'exterior. L'article 1 ja ens deixa a tots a fora. Llegeixo: «Aquesta llei té per objecte regular el marc de les relacions de la Generalitat, les seves institucions i la societat catalana amb els catalans residents a l'estranger, així com amb les comunitats catalanes establertes fora del territori de Catalunya. Les seves institucions i la societat catalana, les relacions amb la Generalitat, amb els catalans residents a l'estranger, així com amb les comunitats catalanes establertes fora del territori de Catalunya...; i sota un títol genèric, que té aquesta llei, que és: «Llei de la comunitat catalana a l'exterior. Això què vol dir? Que en el moment en què hi ha un català que viu, per exemple, a La Rioja ja és un català exterior? Ja és un català a l'exterior un català que es troba a Brussel·les? A veure, estem en un moment en què som ciutadans de la Unió Europea, és a dir, estem en un moment en què ja tenim tots uns drets de ciutadania reconeguts, estem en un espai molt més ampli. I quan el Tribunal Constitucional era bo, perquè és evident que ara ja no és tan bo, però quan el tribunal era bo, cap als anys 1995, ja va dir que tot l'àmbit de la Unió Europea era un espai interior, no es podia ser considerat com un espai exterior. Aleshores, com és que aquesta llei, que el que vol és protegir-nos encara més, doncs, quan sortim fora, no es diu, per exemple, el «projecte de llei de comunitats catalanes a l'exterior i a la Unió Europea, per exemple, no? Això ja fa que, de sobte, doncs, en quedem fora i deixem de tenir molts drets, i que jo no sé si és que ja estan pensant en una Catalunya independent fora de la Unió Europea i que això ha fet que aquest article 1 quedi de la manera que ha quedat redactat. En segon lloc, i seguint amb aquest últim esperit que vostè deia, no?, de trobar aquests mecanismes per fer possible reforçar tots aquests drets. Trobem a faltar en aquest projecte de llei tot el que són mecanismes de cooperació i coordinació. És a dir, ja existeixen drets, ja existeixen institucions, organismes que defensen i protegeixen els catalans a l'exterior i en el si de la Unió Europea. Tenim tot el servei d'acció exterior de l'Estat, és a dir, tenim ambaixades, tenim consolats... En aquestes ambaixades i en aquests consolats hi han diplomàtics catalans, que, juntament amb altres diplomàtics, fan molt bé la seva feina. Dintre dels consolats tenim els consells de residents espanyols, en els quals també participen catalans, i que tenen funcions en matèria cultural, en matèria educativa, en matèria de serveis socials, en matèria laboral, etcètera, que assisteixen aquests consolats i aquestes ambaixades, i vostès, en aquest projecte de llei, no en diuen absolutament res. I segurament del que es tracta és de veure com s'articula tot això, doncs, perquè estiguem molt més bé del que estem ara. És un projecte de llei, per tant, no és una resolució política. El que pretén és que això es converteixi en una llei. I vostès, gairebé tota l'estona, fan referència que respectaran el dret vigent, però sense esmentar què vol dir «dret vigent. Hi han esments a l'Estatut d'autonomia, hi han esments a lleis catalanes, però, en canvi, no hi ha cap esment a lleis espanyoles, i també es podria fer esment a lleis, a normativa de la Unió Europea, que protegeixen els drets dels catalans a l'exterior i també a la Unió Europea. Això genera molta incertesa, i més perquè l'objectiu és que això esdevingui una llei. Hi ha un estatut que no fa gaires anys que és vigent, que és l'Estatut de la ciutadania espanyola a l'exterior, que es va aprovar el 2006, que recull tot un seguit de drets, que són drets comuns a tots els ciutadans d'Espanya, i, per tant, també als catalans, que regulen drets de petició, drets a la informació, drets socials, drets culturals, drets educatius, assistència sanitària... És a dir, tot un conjunt de drets que em costa molt de veure quin és el valor afegit, quan parlem de catalans a l'exterior, d'aquest projecte de llei que no tingui aquest Estatut de ciutadania espanyola a l'exterior. Em costa molt de veure-ho, entre altres coses perquè l'Estatut de ciutadania espanyola a l'exterior és molt més concret, és molt més ampli quant als drets, que vol protegir a tots els ciutadans de l'Estat, i, per tant, també els catalans, i no acabo de veure que..., com deia, quin és el valor afegit que podria tenir aquest projecte de llei. En relació amb això, també, doncs, els drets de ciutadania europea. Per què no s'esmenten? Per què no s'esmenta que un dels drets de ciutadania europea és poder estar representats, poder estar assistits quan en un tercer país, doncs, no hi ha representació de l'Estat, i, per tant, podem ser assistits per un estat membre, un altre estat membre de la Unió Europea? Això també; no n'hi ha prou, a saber-ho, s'ha d‘explicitar. La gent, la ciutadania, ho ha de conèixer, i això és important, perquè això afavoreix, això protegeix molt més la persona allà on sigui. Trets de ciutadania europea no hi són i en aquesta matèria, doncs, els hauríem de trobar. Amb relació a les delegacions, no?, i amb relació a aquesta manca de concreció que ha de tenir tota llei, no només pel que fa a quin és el dret vigent, i també quins són els mecanismes i les institucions i els organismes que ens han de portar a protegir molt més els catalans a l'exterior i en el si de la Unió Europea, són..., és un esment que fan vostès, a l'article 7, de les delegacions del Govern a l'exterior. Cito: «Les delegacions del Govern a l'exterior presten orientació i assessorament, per tal de facilitar aquest accés i aquests altres serveis a favor dels catalans a l'exterior que es determinin. Així mateix, d'acord amb la normativa vigent –sempre sense especificar normativa vigent–, «el dret i els tractats internacionals, les delegacions poden realitzar altres funcions de protecció als catalans residents a l'exterior que se'ls pugui assignar. És a dir, «així mateix, d'acord amb la normativa vigent, el dret i els tractats internacionals. «El dret, quin dret? El dret de l'espai, el dret intern, el dret de Veneçuela, el dret europeu? Quins «tractats internacionals? Hi han milers de tractats internacionals. A més, els tractats internacionals que poden tenir efectes en els catalans són els tractats internacionals signats per Espanya. Quins tractats? Vostès no esmenten, per exemple, la llei d'acció exterior, la Llei del servei d'acció exterior d'Espanya, on explícitament es diu que a les delegacions a l'exterior de les comunitats autònomes, doncs, no se'ls aplicarà la Convenció de Viena sobre relacions consulars o la Convenció de Viena sobre relacions diplomàtiques. Vostès potser ja estan preparant una llei que els pugui servir després en un hipotètic estat perquè, doncs, aquestes delegacions a l'exterior es puguin convertir en ambaixades i consolats? No ho sé, però, en qualsevol cas, aquesta imprecisió no ajuda en absolut a protegir els catalans a l'exterior i a la Unió Europea. A més, és que és una reiteració: «d'acord amb la normativa vigent, el dret i els tractats internacionals. Hi insisteixo, això..., quina és la diferència? Però..., «normativa vigent, el dret... i quins tractats internacionals? Registre –vostè també ho ha dit ara en la seva exposició oral–; volen reforçar el registre que fa dos anys es va establir per poder protegir, poder assistir molt més els catalans a l'exterior. Tal com diu l'article 5: «El registre dels catalans residents a l'exterior és l'eina important, és l'eina mitjançant la qual el Govern identifica els ciutadans. Anem a veure, honorable conseller, fa dos anys, tots recordem el 9 de novembre, tots recordem el registre de catalans i catalanes residents a l'exterior, i la meva pregunta és: realment vostè creu que un català que no dóna suport al procés, perquè no hi creu, perquè passa de tot, és a dir, no hi dóna suport, s'inscriurà en aquest registre? Un català a l'exterior, de Brussel·les, o un català a l'exterior, de La Rioja, o un astronauta català que està en aquests moments o que potser pensa anar a l'espai, vostès creuen que s'inscriuran en aquest registre perquè ens identifiquin i per fer un procés constituent, unes eleccions constituents o un referèndum? La resposta serà «no. Però no perquè ho diem nosaltres, perquè els ciutadans ho tenen molt clar; van aprendre la lliçó fa dos anys –van aprendre la lliçó fa dos anys. Per tant, seguint una mica el principi de precaució, doncs, potser, quan passin aquests divuit mesos, potser hi hauran catalans a l'exterior i en el si de la Unió Europea que veuran molt més les gràcies d'aquest registre que no pas ara i no pas en aquest moment. En definitiva, conseller, nosaltres no creiem que aquest sigui un projecte de llei que intenti protegir i millorar les condicions no només de les comunitats catalanes a l'exterior, sinó també dels catalans a l'exterior, perquè ens deixa fora, gairebé fora de la Unió Europea, fora del món. És una llei, tal com està redactada en aquests moments, involutiva, contra natura dels drets que ja tenim –dels drets que ja tenim– i que ens situa fora. Potser avui com també, doncs, s'ha dit, no?, prèviament, a les preguntes, avui és un dia bonic, és un dia en què han passat moltes coses, els 9 de novembre, i potser és un bon dia, veient com està el món, per recordar els drets que ja tenim, els que ja tenim, el que som, el que ja tenim, siguin drets que ens els facilita el fet de ser ciutadans d'Espanya, el fet que, per exemple, ara puguem tenir l'oportunitat de poder reformar el vot «rogat. I que, segurament, Ciutadans serà influent en això, i que això facilitarà i això beneficiarà no només els ciutadans a Catalunya o els ciutadans catalans, sinó el conjunt d'espanyols; no només això, sinó que també tenim drets de ciutadania europea que ens poden ajudar allà on estem, al món, a protegir-nos millor. I també crec que és important avui recordar on està casa nostra. Això és molt important, justament per fer valer aquests drets i llibertats. Casa nostra és La Rioja, casa nostra és Brussel·les, casa nostra és Berlín, casa nostra és París. I en aquest marc on ha costat molt, doncs, construir aquest cos de drets i llibertats de les persones, entenc que el compromís no només dels catalans que estan aquí, sinó també dels catalans a l'exterior és contribuir a recordar i a reconèixer aquests drets, a millorar aquesta casa, que és casa nostra, perquè sigui també una casa nostra d'acollida per part de gent que vol arribar aquí i vol tenir també aquests drets i llibertats. Comptem amb les comunitats catalanes a l'exterior i amb les comunitats catalanes en el si de la Unió Europea perquè ajudin en aquestes tasques i per això necessitem aquests mecanismes de col·laboració amb tots aquells organismes i institucions que tenen a veure amb la protecció i assistència de les persones, però seré molt clara, conseller, amb aquest projecte de llei no es pot fer. Gràcies.
Gràcies, diputada. A continuació, per a la defensa de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Juan Milián.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, farem el que podrem, perquè els que som malalts de la política americana hem tingut una nit una mica llarga. El Partit Popular presenta una esmena a la totalitat a aquest Projecte de llei de la comunitat catalana a l'exterior fonamentalment per tres motius. El primer dels motius és perquè tenim dubtes més que raonables de la seva constitucionalitat, almenys d'alguns dels seus articles, concretament d'aquells que fan referència a la diplomàcia pública. Recordem que el Tribunal Constitucional manté la suspensió de tots els articles de la Llei d'acció exterior que hi fan referència, concretament del 34 al 38, perquè, com diu la resolució del tribunal, aquesta acció no es vincula a l'exercici de les competències pròpies de la Generalitat i pot perjudicar greument l'interès d'Espanya, l'interès de la política exterior espanyola i de les seves relacions internacionals. És obvi que es vol perjudicar els interessos d'Espanya. De fet, no presumeixen d'altra cosa, és l'únic que han fet aquests anys. Però, sobretot, l'actual Govern independentista a qui perjudica és als catalans. En segon lloc, presentem esmena a la totalitat perquè creiem que l'únic que motiva aquesta llei és allò que es reconeix explícitament en la seva exposició de motius; diu que la diàspora catalana pugui jugar un paper actiu i proactiu en la construcció nacional del país. Aquesta voluntat es desenvolupa bàsicament amb el Registre dels catalans a l'exterior i amb l'intent de control polític de les comunitats a través dels criteris per a la subvenció. En tercer lloc, presentem aquesta esmena perquè un cop més vostès s'han oblidat de les persones. Si haguessin pensat en els catalans que han hagut de marxar, no haurien proposat aquesta llei, ara que estem sortint de la crisi econòmica i creant llocs d'ocupació; l'haurien d'haver presentat a l'inici de la crisi econòmica i amb altres prioritats. Arriben tard i arriben malament. El que les comunitats catalanes a l'exterior han necessitat aquests anys i necessiten ara són més pressupostos, més diners, i no construccions nacionals; més ajut econòmic i menys dirigisme polític. Aquest projecte de llei hauria d'estar centrat en els més de 260.000 catalans que actualment viuen fora d'Espanya. Alguns d'aquests catalans, no tots, però un nombre molt important d'ells, han trobat en aquestes comunitats a l'exterior una xarxa, una primera xarxa on poder aterrar; han trobat als casals, associacions, agrupacions o centres catalans d'arreu del món un punt de suport. Aquesta situació ha fet que d'alguna manera s'hagi modificat l'objectiu fundacional d'aquestes comunitats: abans més dedicades a la difusió cultural, a la difusió de la llengua catalana; ara es veuen, doncs, amb una major pressió social, amb una voluntat més d'integrar els nouvinguts. Aquest canvi de circumstàncies pot justificar una nova llei sobre les comunitats catalanes, en això hi estem d'acord, no ho neguem; a més, hi han els canvis tecnològics, i, a més, la llei actual té vint anys, pràcticament ningú la coneix i encara menys l'aplica, i tampoc l'actual Llei d'acció exterior es preocupa gaire per aquestes comunitats. Potser necessitem una nova llei que assumeixi la nova realitat de la comunitat a l'exterior, però no aquesta llei, no una llei per controlar-los a tots, no una llei per a dirigir políticament les comunitats a l'exterior, sinó una llei per a ajudar, una llei per a oferir eines i per a establir mecanismes de col·laboració, no de subordinació, entre les comunitats a l'exterior i els diferents departaments de la Generalitat. Mirin, el gran problema de l'acció exterior d'aquest Govern és que s'ha oblidat dels problemes reals dels catalans i s'ha centrat a fer apologia del conflicte, és a dir, en propaganda, i a crear nous alts càrrecs. Durant la pitjor crisi econòmica de la nostra vida, la Generalitat ha retallat en cooperació, en ajut a la internacionalització econòmica i en ajut als catalans a l'estranger, per parlar només d'aquelles partides que podríem relacionar amb l'acció exterior. Però han augmentat altres partides, i fins i tot multiplicat. Mentre el Govern independentista retallava ajuts a les persones, multiplicaven els pressupostos en delegacions polítiques, en Diplocat i la seua propaganda, en la contractació de lobbys que ningú sap el que fan i en els viatges del president i la seva comitiva. Tot per a fer apologia del conflicte, però oblidant-se un cop més de les persones, o el que és pitjor: perjudicant-les. Perquè als catalans, visquem a Catalunya o fora d'ella, no ens interessa un govern que transmet al món una imatge de radicalisme. El radicalisme, l'apologia del conflicte tanca portes, i tancar portes vol dir perdre oportunitats econòmiques i socials. Ho deia aquest matí un diputat que ara no hi és, un diputat de Junts pel Sí; deia que –referint-se als Estats Units, però es pot adaptar a aquí– tancar-se, tancar-se en un mateix, sublimar la identitat i prometre solucions màgiques no ajuda, sinó que tanca portes. Jo em pregunto: no són capaços d'entendre que amb el seu discurs es tanquen portes a la Unió Europea? Ningú els rep quan van a Brussel·les, i això no havia passat mai. Es gasten milions, s'inventen càrrecs, però allà on van les persones raonables tenen problemes d'agenda. L'apologia del conflicte dóna una mala imatge del seu Govern i no ajuda els catalans a l'exterior. La gran majoria dels catalans que han emigrat aquests darrers anys ho han fet a països de la Unió Europea. I no és per res, però s'han adonat que només es reuneixen amb polítics de partits que volen trencar la Unió Europea? L'últim viatge a Finlàndia n'és un clar exemple. Entenc que estan desesperats per fer-se la foto, però és que els únics que parlen amb vostès són els líders d'aquells partits que farien fora els catalans dels seus països. Aquest matí, el president, donant lliçons als americans pel Twitter, però s'han mirat al mirall? Van de la mà dels radicals, i per això espanten la gent respectable. Van de la mà dels radicals i actuen com els radicals. Per exemple, quan aquest Parlament menysprea la sobirania dels francesos aprovant mocions a favor de l'autodeterminació de la Catalunya Nord. No sé si el món els mira, però, si els mira, el que veuen no és gaire bonic. Què deu pensar el català que viu a França..., o el que viu a Finlàndia –posem aquest exemple– , el català que viu a Finlàndia, quan vostès es fan la foto amb els partits, amb els polítics que són anti-Europa i antiimmigració, aquells partits que els farien fora de Finlàndia? Què deu pensar el president de la República Francesa dels catalans quan vostès es posicionen contra la unitat de França? Quina diplomàcia pública és aquesta? Què deuen pensar els catalans que viuen a França quan veuen que la Generalitat està en mans d'aquells que cremen banderes de França i de la Unió Europea? Quina diplomàcia pública és aquesta? Creuen de veritat que anar de la mà d'aquells que cremen banderes d'altres democràcies o fer-se fotos amb líders antieuropeus ajuda les comunitats catalanes a l'exterior? Em sembla que els catalans a l'exterior ja tenen prou feina, no els pertoca anar netejant el que el Govern empastifa. En fi, actualment una de les principals tasques d'aquestes comunitats a l'exterior és ajudar a la integració d'aquelles persones que han arribat a un nou país. Aquesta integració és positiva i necessària per a les persones que viuen allà, però també per als que estem aquí, perquè els catalans integrats en altres països són el millor pont entre economies i societats. No només des del punt de vista estrictament econòmic, també des del punt de vista cultural. Les comunitats a l'exterior exerceixen una tasca de plataforma intercultural molt important. I, per tant, des del Partit Popular, creiem que aquesta llei s'hauria d'haver plantejat d'una altra manera: s'hauria d'haver posat al servei de les comunitats dels catalans que viuen a l'estranger. He dit abans que en els darrers anys el Govern de la Generalitat s'ha equivocat amb les prioritats de l'acció exterior; ha gastat en lobbys, alts càrrecs, viatges i s'ha oblidat de la gent i dels seus problemes. Crec que aquestes prioritats s'han d'invertir. I si l'esmena a la totalitat no prospera, treballarem a la ponència, treballarem de valent, per a canviar el sentit de la llei i posar-la al servei de les comunitats. Hi ha altres models, senyor conseller, models molt millors. Mirin, no hi ha cap comunitat que destini tants recursos a les seves persones a l'estranger com Galícia. Més de mig milió de gallecs viuen a altres països, però el Govern gallec no els utilitza per a cap construcció nacional, com vostès diuen a l'exposició de motius d'aquest projecte de llei. Ha estat el Govern qui s'ha posat a disposició de les persones emigrades, perquè el Govern del Partit Popular sap que ajudar els que han marxat és també una manera d'ajudar els que s'han quedat, perquè les persones que viuen a altres països són un actiu molt important, estableixen ponts, faciliten nous negocis, adquireixen nous coneixements i enriqueixen la nostra cultura. A comunitats com Galícia s'ajuda les persones, la gent gran amb problemes socials o sanitaris; els joves a l'estranger, amb beques, o els que ho necessiten, amb ajuts per a pal·liar problemes de precarietat o subsistència. En canvi, aquí és al revés; aquí, la gent al servei del poder polític. Mirin, van estar divuit anys –divuit anys–, amb l'actual Llei de comunitats, sense fer el registre previst per aquesta, i el 2014 es van despertar, oh casualitat, setmanes abans del fals referèndum del 9-N, i van posar en marxa el registre. Ara passa tres quarts del mateix: durant la crisi econòmica més dura de la nostra vida s'han oblidat dels catalans a l'exterior, però ara volen repetir la pantalla d'Artur Mas, repetir un 9-N bis, i es tornen a despertar, tornen a pensar en els catalans a l'estranger i tornen a pensar en el registre. El registre, que podria ser una eina per a ajudar, el volen convertir en una eina per a controlar i per a fer referèndums il·legals de ruptura. I no se n'amaguen. L'últim Ple la CUP va presentar una moció, aprovada per Junts pel Sí, on es deixava ben clar que es posava el Registre dels catalans a l'exterior i aquesta mateixa llei al servei d'una causa partidista i radical. Mirin, els populars presentem esmena perquè volem que els catalans a l'exterior siguin lliures dels tentacles d'aquest Govern; han de rebre ajut de la Generalitat, i tant que sí, més, més que ara, però aquest ajut no ha d'anar condicionat a criteris polítics, les comunitats no han d'estar ni controlades ni políticament dirigides. Els posaré un exemple. Fa dos anys, representants d'associacions catalanes a l'exterior deien públicament que el senyor Homs els havia exigit suport a la línia política del Govern i que ells l'hi donarien, només faltaria. Això no m'ho invento; això ho poden trobar a les actes de la Comissió d'Acció Exterior, l'abril del 2014. Dies més tard, en privat, a alguns membres d'altres comunitats a l'exterior els vaig treure aquest tema; em deien: «Bé, públicament hem dit això; ja saps com van les coses. Massa bé que ho sabem, els catalans, com van les coses, com han anat les coses a Catalunya els darrers anys, com ha funcionat aquesta menjadora del procés; ja sabem com funciona aquest Govern independentista, però la majoria sensata dels catalans no volem una societat atrapada pels tentacles del poder polític, uns tentacles que estan arribant massa lluny. I les coses no canvien. Recentment vostè, senyor Romeva, presidia a l'Argentina una trobada de les comunitats..., d'algunes comunitats catalanes. Ens han explicat moltes coses del que allí es va dir i es va fer, però només cal veure la nota publicada per la Generalitat per a entendre que els problemes de les persones que han hagut de marxar importen ben poc a aquest Govern. Va anar a exigir que fossin portaveus del Govern independentista als seus països. No se'n va amagar; literalment va dir –obro cometes–: «Els catalans a l'estranger participen de l'entramat –l'entramat– «de l'acció exterior de la Generalitat. Aquesta és la concepció política d'aquest Govern; una concepció política, per cert, que gràcies a Déu, està perdent molta força actualment a Sud-amèrica. En definitiva, per al Govern independentista, les persones són peces de l'entramat del poder polític. I això queda molt clar, també, amb aquest projecte de llei. Per això el Partit Popular presenta una esmena a la totalitat, perquè volem que els catalans a l'exterior no siguin una peça de ningú, sinó que siguin lliures per a aportar allò que vulguin aportar a Catalunya i de rebre l'ajut que mereixen sense haver de riure les gràcies a cap polític. Gràcies, presidenta.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Ferran Pedret, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades..., també saludo la resta de persones que ens acompanyen des del públic o que puguin estar seguint aquest debat per qualsevol dels mitjans que ofereix el Parlament. Venim aquí a debatre sobre el Projecte de llei de la comunitat catalana a l'exterior, que certament podem entendre que en última instància ve a ser un mandat de l'article 13 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya. Certament existia abans, com s'ha comentat, la Llei 18/96, de relacions amb les comunitats catalanes a l'exterior, que tenia un enfocament diferent del projecte de llei que avui examinem, que, com ha exposat el conseller, intenta ampliar el focus no tan sols a les organitzacions dels catalans residents fora de Catalunya, sinó que, a més, tracta d'adreçar-se més directament a totes i cadascuna de les persones amb la condició política de catalans que no estan a Catalunya. També..., faig una menció al marc general, tot i que no ho esgoti, també tenim la Llei 25/2002, de 25 de novembre, de mesures de suport al retorn dels catalans emigrats i llurs descendents, que em sembla també de gran transcendència i que, segurament, hauria d'ocupar una part del debat. Mirin, nosaltres podem compartir alguns dels arguments exposats per la diputada Beltrán, de Ciutadans, en la seva exposició, no pas tots, però alguns sí, i certament menys dels arguments exposats pel diputat Milián, del PP, amb aquesta concepció de la llei, doncs, com si fos l'Anell Únic de què parlava Tolkien en les seves obres fantàstiques. No sé si realment del mateix text es pot traspuar aquesta voluntat de control. És veritat, pel que fa a la qüestió del Registre de catalans residents a l'exterior, que potser és un dels aspectes en què es posa més èmfasi en el projecte de llei, també per tot allò que en penja, eh?, per tots els serveis i l'accés als serveis de l'Administració..., és cert que de tot això en vam començar a sentir parlar amb intensitat amb els debats de la ponència sobre la Llei de consultes populars no referendàries i altres mitjans de participació ciutadana. És cert i és innegable, i, de fet, és veritat que amb la moció de la CUP de l'altre dia tornava a sortir bastant en aquest sentit. Tanmateix –no sé si servirà l'admonició que faré, perquè no va servir en el cas de la Llei de consultes populars no referendàries– he d'avisar que un registre d'aquestes característiques no podrà servir de cens electoral en cap cas, eh? Per tant, no sé quina és la intenció política del Govern, encara que la pugui intuir, perquè no la manifesta clarament, però en tot cas no podrà servir als efectes de cens electoral, perquè no ho és, és un altra cosa, és un registre voluntari que, en tot cas –i aquesta és una de les consideracions que li volíem fer, conseller–, diu que es podrà exigir una inscripció prèvia en aquest registre per accedir a determinats serveis i prestacions de la Generalitat. Hi havia aquí unes consideracions que els feia el CTESC, respecte a deixar escrits en el mateix text de la llei el caràcter gratuït i la gestió pública d'aquest registre, que ens semblaria rellevant atendre i que nosaltres, en el tràmit d'esmenes, esperem poder atendre. I deixi'm dir-li també que, si l'interès és garantir als catalans i catalanes que no resideixen a Catalunya, que resideixen fora de l'Estat, l'accés a determinats serveis i prestacions de la Generalitat de Catalunya, seria bo contemplar mecanismes de col·laboració, d'integració amb altres eines de què disposa l'Estat, de què disposa Espanya, per tal de poder arribar realment a tot el conjunt de la població catalana que està fora de l'Estat. Em refereixo aquí... –també li havien fet alguna observació en aquest sentit les mateixes comunitats catalanes a l'exterior–, em refereixo, doncs, per exemple, a col·laboracions amb l'Institut Nacional d'Estadística; però, diguem-ne, podríem trobar-ne d'altres. Faig aquí un apunt, perquè ha sortit també en alguna de les intervencions precedents. És curiós observar algunes de les perífrasis que fan –no tan sols en l'exposició de motius, que podria ser més comprensible, sinó també en el mateix text de la llei– per no haver de passar mai per la norma espanyola: ni per la Constitució, ni per les lleis que hi pugui haver, diguem-ne. Jo ja sé que el Govern català, amb la seva composició actual, té la intenció que té, però no deixen d'existir aquestes normes. I en aquest sentit també hi havia algunes observacions a la llei que venien de les comunitats catalanes a l'exterior que insistien en alguns drets que els donen algunes d'aquestes lleis d'àmbit espanyol, i, bé, la resposta que vostès els han donat ha estat refusar aquesta menció. Diguem-ne, podria haver-hi qüestions de tècnica legislativa pel que fa a la remissió a lleis concretes, citar-les, etcètera, però en alguns casos seria raonable, en lloc de fer tota la perífrasi que fan per evitar passar per Espanya, doncs, citar el que és una realitat existent. Però, vaja, en qualsevol cas, li deia això pel que fa al Registre de catalans residents a l'exterior i a la voluntat nostra d'atendre algunes de les peticions de les comunitats i del CTESC. Després vostès parlen d'una qüestió que em sembla cabdal però que ens agradaria comprovar en la pràctica, que és la integració de les especificitats, de les necessitats específiques, també, dels catalans residents fora de l'Estat en el conjunt de les polítiques públiques catalanes. No sé si sempre hem estat prou amatents a aquesta qüestió, el Govern actual, però probablement també governs anteriors. Haurem d'estar atents en el futur a si això realment és així. I perquè sigui així deixi'm dir-li que nosaltres hem trobat a faltar a la llei, més enllà de la creació o reforma de determinats organismes de participació, mecanismes més clars, potser més directes, de participació de les comunitats catalanes a l'exterior en la formació de les polítiques públiques, i també potser en el tràmit legislatiu aquí a Catalunya. Hauríem de buscar la manera de fomentar aquesta participació. També m'ha semblat interessant que parlin vostès de les comunitats catalanes virtuals; parlen de noves formes d'organització, de la gent que ha marxat en els darrers anys a l'exterior. És veritat que les comunitats que tradicionalment existien han hagut d'atendre noves necessitats i estan fent una feina digna d'elogi. També, sigui dit de passada –encara que no sigui objecte de la llei, sinó d'altres discussions–, possiblement no amb tot el suport econòmic i tècnic que el Govern podria prestar, tenint en compte que a vegades aquestes organitzacions s'han pogut veure sobrepassades pel fenomen migratori, no?, per l'emissió de migrants per part de Catalunya, cosa que no era així, diguem-ne, almenys amb els volums que hem conegut, doncs, fa set o vuit anys. Deia..., aquesta qüestió de les comunitats virtuals, em sembla bé que es prevegi, però molt em temo que l'organització d'aquestes noves fornades de catalans a l'exterior tendeix a ser més autogestionada i espontània, i em sembla difícil veure que de sobte s'integrin en unes estructures previstes des de la llei i des del Govern, i en canvi hauríem de veure com establim formes de col·laboració amb allò que espontàniament sorgeixi. És aquesta, la qüestió que li plantejava. També li he de dir que, respecte a la qüestió dels drets dels catalans a l'exterior, que hi ha tot un article que en parla, ens sembla també important tenir en compte la col·laboració, la complementarietat amb tots aquells drets, amb aquells serveis que des de l'Estat es forneixen. Especialment en els temes, diguem-ne, educatius, ens agradaria veure com hi ha una col·laboració també..., i, això, vostè em podria dir: «Digui-li-ho al Govern espanyol. Sí, certament, també li ho podem dir, però m'agradaria veure una col·laboració del Govern de l'Estat en..., bé, exercint allò a què la Constitució i les lleis l'obliguen, que és la promoció del plurilingüisme, etcètera; doncs, exercint una col·laboració amb la Generalitat de Catalunya en aquest sentit. També li he de dir que en diferents ocasions vostès fan una sèrie de remissions al Reglament que són de caràcter molt, molt genèric, potser sense acabar d'establir almenys uns requisits mínims en la mateixa llei. I això li ho ha dit també el CTESC, i em sembla que seria digne d'atendre's. De la mateixa manera –i acabo de seguida, perquè s'esgota el temps– que coincidim amb l'alerta que els fan respecte a les mencions al departament que serà competent. És a dir, en alguns llocs parlem del que sigui competent en matèria de migracions, en altres llocs parlem del que sigui competent en matèria d'acció exterior, i a vegades podem tenir algun problema per escatir qui és que hagi d'actuar en cada ocasió. I això jo crec que tindrem ocasió de treballar-ho durant el tràmit legislatiu. I, ja li ho dic, amb l'advertiment que havia fet abans però que faig al final, que res del que es legisli a través d'aquesta llei podrà servir com a fonament per després organitzar un referèndum pretenent que res del que hi hagi aquí sigui autènticament un cens electoral. Gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació té la paraula el senyor Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputats i diputades, conseller, avui, 9 de novembre, 264.034 catalans i catalanes ens observen. Possiblement no tots aquests 264.000 estan ara a la pantalla de l'ordinador veient aquest debat de ple, però segur que n'hi han uns quants i unes quantes que sí que estan pendents d'aquest debat. Ho fan des de Sydney, des de Berlín, des de París, des de Londres, i potser també des de Nova York, preguntant-se què ha passat en aquell país. Però n'estan pendents perquè avui parlem d'ells i parlem d'elles, i hem d'estar a l'alçada de les seves expectatives. Cent vint-i-vuit comunitats catalanes a l'estranger, segons les dades de la Federació Internacional d'Entitats Catalanes a l'exterior; quaranta-un països on hi ha catalans i catalanes, i recordar que, entre l'any 2008 i l'any 2015, 120.032 catalans i catalanes han hagut de sortir de Catalunya. Molts d'ells i moltes d'elles no volien marxar, però les polítiques dels governs, del Govern de Catalunya i del Govern de l'Estat, els han obligat a fugir de la seva terra, possiblement buscant feina i buscant unes millors expectatives. No vull oblidar-me dels 458.000 catalans que viuen a la resta de l'Estat, que no estan a l'estranger, que estan a la resta de l'Estat espanyol. Per nosaltres també són importants, però no és el mateix, i, per tant, són coses diferents que hem de tenir en compte però que hem de gestionar i regular de forma diferent i de forma adequada. La pregunta que els hem de fer és: cal una nova llei de la comunitat catalana a l'exterior, sí o no?; la que ens hem de fer, perquè avui discutim esmenes a la totalitat. I he de dir que les intervencions del Grup Parlamentari de Ciutadans i del Partit Popular, que, com sempre, respecto, estan plenes de prejudicis. Perquè moltes de les coses que vostès diuen, estic segur que les pensen, però no les diu la llei. Poden pensar que potser el Govern la vol interpretar així; però, clar, aquí no venim a fer judicis d'intencions, venim a votar lleis. I crearem una ponència i debatrem esmenes i votarem esmenes. I al final del debat de les esmenes hi haurà un text, que dirà el que dirà. I, com a totes les lleis, perquè això li ha passat al PP a Espanya i li ha passat o li passarà possiblement a Ciutadans, els governs després fan més i fan menys. Però aquí debatrem una llei. I a la gent que no som independentistes, com nosaltres, aquesta llei no ens preocupa, si és que algú pot pensar que això és una nova estructura de l'ofensiva independentista, perquè sobre el text no ho és. És una llei que cuida i ha de cuidar els catalans i catalanes que viuen a l'estranger, que sí que necessiten més ajuda per part del Govern del nostre país. Per tant, per deixar això de forma clara. I clarament vull recordar que la Llei 18/96 i el seu posteriorment reglament, però especialment la llei, es va aprovar per unanimitat del Parlament de Catalunya, i aquesta unanimitat hauria de ser l'esperit, perquè a aquests 264.000 catalans i catalanes no els convenen les nostres picabaralles entre els que són independentistes i els que no ho són; necessiten un text legal i una atenció i uns serveis que els presti el Govern d'aquest país. I això és el que hem de discutir en aquest text de forma clara. I, per tant, el nostre grup no ha presentat una esmena a la totalitat, perquè creu que el text que ha presentat el Govern és un text vàlid per treballar. Ara, anem a ponència i farem esmenes. I aquí segur, doncs, que en algunes votarem amb el Govern i en d'altres, no. I al final tindrem un text. Per tant, per això no hem presentat una esmena a la totalitat. L'article 13 de l'Estat d'autonomia, que, igual que l'article 7.2, regula les comunitats catalanes a l'exterior, de l'Estatut del 2006, diu: «La Generalitat ha de fomentar els vincles socials, econòmics i culturals amb la comunitat catalana a l'exterior i els ha de prestar l'assistència necessària. I concretament l'article punt 2 parla dels drets polítics d'aquests catalans i catalanes i dels fills i filles dels catalans i catalanes. Per tant, sí: la Constitució, la Unió Europea, i també les institucions catalanes –aquest Parlament i el Govern–, perquè tenim feina a fer. Evidentment, les nostres esmenes, cap on aniran? Cap als drets, especialment, d'aquests catalans i catalanes, per reforçar els mecanismes que garanteixin els seus drets, perquè no se sentin catalans i catalanes de segona. I s'han de sentir, visquin a Sydney o a Nova York, com si visquessin al Baix Llobregat o a la Garrotxa. De la mateixa manera. Evidentment, no exactament de la mateixa manera, però els hem de garantir els seus drets. Quins drets? Bé, drets socials, d'informació, d'orientació, de mobilitat, educatius, sanitaris... Parlem-ne? Drets lingüístics i culturals... I aprofito per contestar a un diputat de Ciutadans que quan discutíem la darrera moció de la CUP, sobre la comunitat exterior, m'interpel·lava per Twitter i em deia: «I què vols dir amb això dels drets lingüístics? Doncs, ara t'ho explicaré, company. Volia dir que els catalans que viuen a l'exterior, eh?, han de poder mantindre el vincle amb la llengua oficial de Catalunya que desitgin, sigui el català o sigui el castellà. I, evidentment, sabem que les institucions de l'Estat tenen mecanismes perpetus per fomentar l'ús del castellà, com l'Instituto Cervantes, al qual donem suport; però a vegades ens trobem que l'Instituto Cervantes o les ambaixades i consolats de l'Estat espanyol no fomenten suficientment una llengua oficial que es diu «català. I aquí les institucions catalanes han de fer una feina. Si l'Instituto Cervantes, les ambaixades espanyoles i els consolats fomenten el català, ens n'alegrarem, us ho puc assegurar; però si no ho fan ho ha de fer el Govern de Catalunya i ha de criticar que les institucions espanyoles no ho facin, com, estic segur, vostè, senyor diputat, farà i criticarà les institucions espanyoles que no fomenten l'ús d'una llengua oficial com és el català. Els catalans de Sidney, o de Nova York, que volen parlar en català, i que, evidentment, segur que deuen poder parlar anglès, castellà i altres llengües. Per tant, això són drets lingüístics. No estem parlant d'una altra cosa. I, per tant, ho volia aclarir. Evidentment, queda clar que també volem parlar de drets polítics; drets polítics, de participació i de vot. I la nostra postura està clara. Vam coincidir amb els companys de la CUP, i amb altres grups d'aquesta cambra, a dir que això de la LOREG i el voto rogado és bestial. Vostès ja saben que els espanyols i catalans que votaven des de l'estranger tenien només uns índexs de participació del 30 per cent abans de la LOREG, però que després de la LOREG aquests índexs de participació política han caigut entre el 80 i el 90 per cent. Què hem de fer? Reformar la LOREG, sens dubte. Avui, el nostre grup parlamentari ha presentat en aquesta cambra una proposició de llei electoral per a Catalunya, on, entre altres coses, parlem de la regulació del vot electrònic. I, per tant, Catalunya té uns deures a fer des de l'any 1977, que és fer una llei electoral per a aquest país, per als homes i dones de Catalunya, que no li hem de demanar permís a ningú, ni al Tribunal Constitucional ni al Govern de l'Estat, ens l'hem de fer nosaltres. I, per tant, hem de fer aquest deure, també. I en aquest deure hem de comptar, en primera línia, amb els catalans i catalanes que viuen a l'exterior. I hem de buscar les fórmules, a través d'aquesta llei electoral i a través de la reforma de la LOREG, perquè aquests catalans i catalanes puguin votar massivament. I, evidentment, quan voten el 3 o el 6 per cent només d'aquests catalans i catalanes, tenim un greu problema polític. I, per tant, el dret a la participació. Que quedi clar: el Registre de catalans i catalanes residents a l'exterior, sí, és una eina, és un instrument. Sí. Des del nostre punt de vista, aquest registre no és un cens electoral, però, la llei no diu, aquesta proposta de llei no diu que és un cens electoral. I, per tant, si ho troben, si us plau, m'ho subratllen i m'ho porten, que hi votaré en contra. Però, si no hi és, no ens diguin que és que volen. I clar... Ho torno a repetir, no podem jutjar intencions, estem fent un debat de llei, i ens hem d'ajustar al que està escrit en el projecte de llei. Per tant, aquesta és la nostra posició. Acabo. Evidentment, ens estan observant. Molta d'aquesta gent ha marxat perquè aquí no podia viure, i ha de poder tenir drets socials, drets culturals, drets lingüístics i drets polítics col·lectius. Estiguem a l'alçada de les comunitats...
Senyor Nuet, ha exhaurit el temps.
...catalanes a l'exterior i donem-los...
I en molt.
...una bona llei. Gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Anna Gabriel, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé. Molt bon dia, també, a les persones que sabem que estan seguint amb atenció aquest debat. I era..., en part, o per part de bona part de la comunitat catalana a l'exterior, tenien la voluntat que aquesta llei pogués ser aprovada per unanimitat, com ho va ser la de l'any 96, i semblaria que no comença amb massa bons auguris en aquest sentit, perquè qui ha presentat les esmenes a la totalitat no sabem si tenen intenció de comparèixer en ponència, de fer esmenes o aportacions; en tot cas, no semblaria que tinguin massa voluntat, tampoc, d'aprovar-la, no? I em posicionaré breument amb relació als discursos que s'han fet per justificar les esmenes a la totalitat, que, a grans trets, jo crec que resumirien dues qüestions. L'ús partidista que vostès fan de la comunitat catalana a l'exterior, i sembla que ja els està bé que tinguin molta dificultat a votar, no només els catalans a l'exterior, tots els espanyols que resideixen a l'exterior. La representant de Ciutadans deia que vostè confia que puguin canviar la normativa amb relació al vot «rogat. La comunitat catalana a l'exterior també tenia aquesta expectativa quan es van reunir al Congrés el maig del 2013. Es pensaven que per a les europees del 2014 això estaria resolt i, malauradament, no va ser així. I és que potser ja va bé que les persones que viuen a l'estranger, que han hagut de marxar, moltes, moltíssimes, per motius econòmics, no tinguin dret a impugnar el règim que les ha expulsat. Semblaria, per tant, que com que aquelles que estan a l'estranger no voten, a vostès no els interessa donar-los drets i donar-los cobertura. Deuen estar més preocupats a poder fer campanya i poder fer polítiques per a aquells que tenen dret a vot. I és evident que les catalanes a l'exterior el tenen profundament restringit. Més enllà d'això, també ens ha preocupat, una mica, la intervenció de Ciutadans amb relació a la ciutadania europea i com havíem de vincular aquesta llei a la ciutadania europea. Els catalans residents a l'estranger poden tenir diferents nacionalitats, de fet, i no només l'europea. Li costava, a vostè, molt d'entendre quin valor afegit aportava aquesta llei, al que..., no?, a la cobertura legal vigent pot establir. Doncs, jo li recomanaria que parli, vostè, amb les persones que viuen a l'estranger i li explicaran per què reivindiquen aquesta llei i per què fan algunes propostes al respecte, o, en tot cas, no parli només amb una part dels que viuen a l'estranger, parli amb tothom, i després tindrà vostè una visió més completa. Jo crec que vostès el full de ruta que tenen, que potser tampoc l'expliciten per a totes les catalanes que viuen a l'estranger, és la de l'espanyolització. Tenen un profund interès a espanyolitzar tothom, també aquelles que viuen a l'estranger. I vostès, que tant parlen de pluralitat, entenguin que la gent se sent de diverses formes i n'hi ha que no es volen sentir, ni ens sentirem mai espanyoles; també de les catalanes que viuen a l'estranger. Tenen vostès una obsessió amb relació al registre. Estan obsessionats i deuen viure amb moltíssima angoixa tot el que té a veure amb el referèndum. I, per tant, qualsevol instrument que serveixi per identificar drets i deures a vostès els angoixa i els associen estrictament a la qüestió del referèndum. Per tant, tranquil·litzi's, analitzin l'instrument del registre més enllà de la qüestió del referèndum i, a partir d'aquí, potser tindrem un debat una mica més serè. També parlava vostè que casa nostra és La Rioja i Brussel·les. No sé si pretenia fer un exercici d'internacionalisme. És evident, casa nostra pot ser el que nosaltres decidim: casa nostra és el Kurdistan, casa nostra és Palestina, casa nostra és Veneçuela o és Cuba –evidentment. Però és que això no va de política internacional, això va de drets i deures de les catalanes que viuen a l'estranger, que és un altre capítol de coses. I si algun dia viuen catalans a Mart, perquè vostè també no sé de què parlava d'un astronauta que ha d'anar a l'espai, doncs, potser també ens adreçarem a aquesta comunitat catalana si és que hi ha vida intel·ligent a Mart i, finalment, s'hi estableixen. Per tant, cap problema, nosaltres no fem distincions en l'abast de la llei. Pel que fa al Partit Popular, justificava, jo crec, també..., amb el que vosaltres concebeu de com s'han de fer les polítiques. Les polítiques s'han d'adreçar a aquells que pensen com vostè. I, per tant, com que vostès pensen que els catalans residents a l'estranger són independentistes, ja no ens hi hem d'adreçar. De fet, lliga perfectament amb la filosofia que vostès tenen del dret penal, dret penal d'enemic. Apliquem la llei en funció del que pensa l'altre, sobretot si és un enemic, i no en funció d'un caràcter universal. Jo crec que mereix capítol d'esment el comentari frívol amb relació al fet que estem sortint de la crisi i estem generant llocs de treball. Em sembla, com a mínim, frívol; em sembla, com a mínim, irresponsable, i no sé si vostè pensava en la nova conformació del Govern de l'Estat i a qui vostès donaran feina i com funcionaran les portes giratòries d'aquesta elit extractiva que vostès representen. Però no digui, si us plau, que s'estan creant llocs de treball, ni que s'està sortint de la crisi, perquè, si no, no s'explicaria com tanta gent necessita marxar d'aquest país. Amb relació a l'apologia del conflicte. Vostès també estan obsessionats amb el conflicte, i si hi ha algú que es distingeix per alimentar el conflicte són vostès, els representants del Partit Popular, aquí i arreu. Són vostès els que fan tuits, el seu president de grup alegrant-se que estiguessin a punt de linxar una persona perquè l'havien confós amb un regidor de la CUP. Són vostès els de les Açores, els que van anar a bombardejar l'Iraq. Són vostès els que són incapaços de donar sortida política al conflicte al País Basc. I vostès pretenen donar lliçons del que és l'apologia del conflicte. I mirin, sí, el món ens mira, però el món no és només el seu món, no és només el món de Le Pen, no és només el món de Trump o no és només el món de Putin. És també el món de les indígenes, de la república, és també el món de l'Anna Politkóvskaia o és també el món de Leonard Peltier. Per tant, jo crec que, amb relació a les esmenes a la totalitat, poca cosa més a dir. Evidentment, no hi donarem suport, no hi podem donar suport de cap manera. I, per tant, entrarem a debatre la llei. I per què ho farem? Perquè tenim coses a dir en l'articulat de la llei, i ara sí que m'adreço a qui la porta a tràmit. Nosaltres farem esmenes en el sentit de distingir entre les catalanes d'arreu dels països catalans, les catalanes que viuen a l'Estat espanyol i les catalanes que poden viure arreu del món, perquè creiem que, en aquest sentit, doncs, no és el mateix la relació que s'estableix des de la institucionalitat de la Generalitat amb tot aquest conjunt de persones. No és el mateix, per nosaltres, una catalana al País Valencià que una catalana que estigui establerta a qualsevol país de Sud-amèrica, per exemple. També farem èmfasi en tot el que tingui a veure amb el suport –i s'ha comentat, per part del representant de Catalunya Sí que es Pot– a l'aprenentatge de la llengua catalana. Perquè hi ha altres llengües que tenen un suport amplíssim, són llengües d'imperi i estan absolutament garantides la seva supervivència. Les llengües minoritzades, no, no tenen garantida la seva supervivència, i això és el que explica que necessitin un suport afegit. Parlarem també del vot electrònic, independentment que avui també debatrem, doncs, l'entrada a tràmit de la proposta de llei electoral, però, independentment que estigui recollit allà, nosaltres tenim ganes de parlar de les garanties de vot, hi insisteixo, de les persones que viuen a l'estranger. I si ho hem d'incorporar també en aquesta llei, per nosaltres, no serà sobrer. Volem debatre, per tant, totes aquestes qüestions amb les persones, amb les catalanes que viuen a l'estranger, amb la pluralitat de catalanes que viuen a l'estranger, no anirem a buscar les d'una única ideologia o adscripció, estem disposades a anar-les a buscar a totes. Ens agradaria, també, poder fer un exercici de dret comparat i veure com altres països tenen instruments similars amb relació a les seves comunitats a l'estranger, i veure si podem aprendre alguna cosa, doncs, de mecanismes que ja existeixin. I, per tant, doncs, tindrem oportunitat, en les compareixences i en les esmenes, d'aprofundir en el debat d'aquesta llei. I ens remetem una mica a la qüestió que introduïa en la presentació de la nostra moció, recentment aprovada, la del mes d'octubre. A nosaltres és evident que ens interessen les persones que viuen a l'estranger, perquè nosaltres, justament, no fem ús discriminatori, eh?, de res, i, per tant, com qualsevol altre ciutadà d'aquest país, evidentment, ens inquieta quins siguin els seus problemes i les seves peticions. Però voldrem, també, aprofundir una mica més en quines són les causes del per què aquesta gent marxa. I ens sembla que faríem bé de fer una referència, com a mínim, ni que sigui en l'exposició de motius, de per què marxa la gent, quin és el sistema econòmic, polític vigent que fa que s'expulsi permanentment gent del lloc on viuen. Hem de fer una especial menció al sistema econòmic que ens regeix, també què vol dir estar inserit a la Unió Europea. I, potser, quan entrem a tràmit, ja hauran vingut les noves retallades dictades pels amics de la troica, i, per tant, potser encara estarem una mica més legitimats per fer referencia a què vol dir estar inserits en aquest sistema econòmic i en aquesta Unió Europea, que no és només la Unió Europea dels drets, i farien també, vostès, millor de tenir-ho present. Nosaltres treballaríem en una llei que fes possible que la gent que vulgui tornar, torni. I que, per tant, es trobessin un país que les acull, no només a les que han hagut de marxar, sinó també a les que hagin de venir perquè en els seus països és absolutament impossible viure-hi. I, sobretot, i una altra qüestió, i amb això acabo, treballarem també per elaborar una llei que sigui implementada, que és una mica la critica que se li fa a la llei del 96: bones intencions, bones paraules, bon articulat, però no s'ha implementat en un percentatge molt alt. No ens agradaria contribuir a seguir legislant perquè de poc serveixi. Legislem, creem un instrument que serveixi per desplegar-lo, per implementar-lo, i que serveixi, efectivament, per millorar les condicions de vida de totes. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Sendra, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Honorable conseller, honorables consellers, senyores i senyors diputats, avui és 9-N i jo no puc començar la meva intervenció sense aprofitar l'ocasió per reiterar el meu suport i el suport del meu grup al president Mas, a la vicepresidenta Ortega i a la consellera Rigau, al conseller Homs, imputats per posar les urnes a Catalunya un 9-N del 2014, i també el meu suport i el del meu grup a aquells que, com a conseqüència del 9 de novembre del 2015, de la declaració del 9 de novembre del 2015, també estan perseguits per la justícia. Presidenta, membres de la Mesa, va per vosaltres. Avui s'inicia... [[alguns aplaudiments]] , avui s'inicia el tràmit parlamentari del projecte de llei de la Catalunya exterior, una vegada que ha estat elaborat pel Govern i presentat en aquest Parlament pel conseller d'Afers Exteriors, Raül Romeva. La Catalunya exterior és un concepte, com ell deia, que suma els catalans residents a l'exterior i les entitats en les quals aquests s'organitzen, tal com consta en l'exposició de motius. Històricament, la presència dels catalans arreu del món i la presència organitzada d'aquests ha estat molt destacable, especialment en els darrers segles, començant per les primeres entitats catalanes, com diu l'exposició de motius, a l'Havana i a Buenos Aires, totes elles bastides per catalans que varen emigrar al segle XIX, bàsicament per motius econòmics, i seguint amb aquells catalans que van fugir de la repressió franquista, com deia en la meva intervenció del passat plenari en argumentar el nostre suport a la moció conseqüència de la interpel·lació de la CUP - Crida Constituent; catalans que van pagar amb l'exili la seva defensa dels drets i llibertats de Catalunya i no combregar amb el règim dictatorial, i que van fer de països llunyans la seva llar, i també molts catalans i catalanes que en l'implacable efecte de la globalització en els darrers anys han decidit emprendre una nova vida –pot ser temporal, pot ser definitiva– fora del nostre país. Deia el diputat Milián: «És que vostès haurien d'haver presentat aquesta llei quan hi havia crisi; ara es crea ocupació, ara n'estem sortint. Escolti, probablement molts ciutadans de Catalunya han hagut de marxar pels efectes de la crisi, però si vostè ho sap –i ho sap–, Catalunya és un país que mira..., sap allò d'«el nostre món és el món?, Catalunya sempre ha mirat a l'exterior i sempre ha pensat en la internacionalització de les seves empreses. Això també ha provocat que molts ciutadans hagin hagut d'anar acompanyant les seves empreses a l'exterior. No tothom ha marxat per manca de feina..., sinó per treballar en la internacionalització de les empreses catalanes a l'exterior. Aquests ciutadans –no tots, però– s'han agrupat en les entitats que avui anomenem «comunitat catalana a l'exterior. Aquestes entitats compleixen un paper fonamental a l'hora de projectar Catalunya al món: donen a conèixer el país i la cultura i llengua catalanes arreu. A més, la comunitat catalana a l'exterior contribueix a crear un teixit associatiu en la zona on està establerta, i amb les activitats que organitzen i les relacions que estableixen exerceixen de difusors civils de Catalunya des de totes les vessants: cultural, política, econòmica, professional, acadèmica i social. També, evidentment, i en paraules del conseller Romeva, són la millor diplomàcia per explicar al món el moment que viu el país, qui som els catalans, d'on venim i on volem anar. Per això el Govern de Catalunya, des de la restauració de la democràcia, ha mantingut un compromís absolut amb aquests col·lectius, i en aquest sentit va aprovar l'any 96 la Llei 18/96, de relacions amb les comunitats catalanes a l'exterior, vigent avui. Aquesta llei regulava com el Govern es relaciona amb la Catalunya exterior. Però des de l'aleshores, ja fa vint anys, han canviat moltes coses a casa nostra; han canviat moltes coses a Catalunya. Això ha fet que d'alguna manera gran part d'aquesta llei del 96 hagi quedat obsoleta i que de forma parcial s'hagi vist superada per altres normes, com la Llei d'acció exterior i de relacions amb la Unió Europea, com la mateixa aprovació de l'Estatut del 2006 o pel fet que vivim en un món on les tecnologies de la informació i la comunicació són presents, molt presents, en el nostre quefer diari. La realitat i les necessitats dels catalans al món han canviat, i hem d'adequar-ho a la normativa catalana. A més a més creiem necessari regular no tan sols la relació de Catalunya amb les seves entitats a l'exterior, sinó també la dels ciutadans de manera individual. Aquesta nova llei atorga més drets i deures a aquells ciutadans catalans i els garanteix l'accés als serveis en les mateixes condicions que els ciutadans que resideixen a Catalunya. També millora les eines d'interlocució amb la nostra comunitat catalana arreu del món. I, com deia el conseller, no podem defugir la sol·licitud reiterada de la societat civil catalana a l'exterior de modernitzar el model de relació entre Catalunya i els seus fills a l'estranger i establir un nou marc de relació individual i col·lectiu. Per això, avui comencem un debat que ens tindrà ocupats els propers mesos i que Junts pel Sí considerem absolutament necessari. En aquest debat abordarem les relacions entre el Govern i la Catalunya exterior; el dret al qual els catalans residents a l'exterior estan subjectes i que se suma a la resta de drets reconeguts per l'ordenament jurídic vigent; mirarem d'abordar de manera integral el fet emigratori parlant de sortida, estada i retorn d'aquells ciutadans; parlarem també de les formes diverses en què aquests catalans organitzen la seva vida fora del país i com el Govern de Catalunya s'hi ha de relacionar; parlarem del vot dels catalans a l'exterior, de l'extrema dificultat que tenen avui per votar –no pot ser que es perdin els vots a Roma, no pot ser que es perdin els vots a Roma–; parlarem d'aprenentatge de la llengua; parlarem del registre –parlarem del registre. Senyora Susana Beltrán, vostès van néixer per dividir i continuen dividint. Quan parla vostè del registre està dividint. Què vol dir això?: «Vostè creu que s'hi apuntarà algú que no sigui partidari del procés? Per què no s'hi haurien d'apuntar, en aquest registre? Qualsevol ciutadà català a l'exterior s'hi ha d'apuntar, sigui independentista o no ho sigui. Són vostès que els agradaria pensar..., els agradaria que aquest registre fos exclusivament per als ciutadans independentistes de Catalunya. Escolti'm, no. Vostès van néixer per dividir i ho continuen fent. Ei, també li diré que m'ha fet..., ha aconseguit un somriure quan ha parlat de l'astronauta que vol anar a l'espai. Escolti, si el coneix digui-li que ens esperi, perquè, d'acord amb els pronunciaments i els designis del Govern del Partit Popular, probablement hi estiguem tots en l'espai sideral exterior. [[Rialles.]] Per tant, digui-li, si us plau, que ens esperi, que allà ens trobarem. Deia que parlarem de moltes coses, parlarem de coses fàcils i parlarem de coses difícils, de coses complicades de resoldre, però mirarem de fer-ho amb amplitud de mires i amb visió de futur. Serà molt productiu i interessant escoltar tots aquells que vulguin donar la seva opinió, especialment aquells directament afectats per aquesta llei. És voluntat del meu grup parlamentari, de Junts pel Sí, fer un debat molt obert a la societat per copsar i, en la mesura del possible, recollir les necessitats de la Catalunya exterior i aconseguir una llei amb el màxim de consens. És en aquest darrer sentit que m'ha sobtat que tant el Partit Popular com Ciutadans hagin presentat esmena a la totalitat. Els pensava ben conscients de la realitat de la Catalunya exterior, i em sobta que no vulguin, d'entrada, que tinguem un debat seriós i rigorós sobre com millorar aquestes relacions amb els nostres conciutadans que viuen fora de Catalunya. És que no els preocupa que als catalans de fora de Catalunya els sigui tan difícil votar? No els preocupa? Deia el diputat del PP: «Escolti, jo vull que els ciutadans de fora, de l'exterior, estiguin lliures dels tentacles d'aquest Govern. Miri, jo vull que els ciutadans de la Catalunya exterior siguin tan lliures com els ciutadans de Catalunya. El que passa, que si no millorem el sistema de vot els estarem impedint exercir un dret fonamental que té qualsevol ciutadà de Catalunya. Els demano que aparquin la fal·lera antiprocés, la fal·lera antiindependentista, aquella que els fa veure fantasmes per tot arreu i que, sense cap dubte, és el motiu de la presentació d'aquestes esmenes a la totalitat. Els demano que se sumin a un debat necessari. La majoria d'aquest Parlament votarà ara en contra de les esmenes a la totalitat, i vostès voldran, i tindran tot el dret a fer-ho, participar en el consegüent debat d'aquest projecte de llei. Els animo a fer-ho des de l'autoritat moral d'haver donar suport a la seva tramitació des del començament. No es posin d'esquena a aquells ciutadans, a aquells 600.000 ciutadans que deia el diputat Nuet, els 600.000 ciutadans que viuen fora de Catalunya, de tots els racons del món, que avui ens estan mirant; ens estan mirant i jo crec que vostès no s'hi haurien de posar en contra. I avui s'aprovarà rebutjar aquestes esmenes a la totalitat i tirar endavant la tramitació d'aquest projecte, perquè, si no fos així, seria la tercera vegada que el Govern de Catalunya ha d'aprovar un projecte de llei de la comunitat exterior, i això és impensable i generaria molta frustració en aquests catalans. Per tant, els demano, si us plau, que votin en contra, tots els grups, de les esmenes a la totalitat. I, aprofitant els trenta-cinc segons que em queden, em permetrà la presidenta que acabi parlant no de la Catalunya exterior, sinó de la Catalunya interior; deixi'm dir-los que, com a tarragoní, malgrat el Govern de l'Estat, malgrat el Govern de dretes municipal de Tarragona, no puc acabar dient res més que visca Tarragona. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Ara estem cridant a votació. Senyora Beltrán, per què em demana la paraula? [[Veus de fons i rialles.]] Trenta segons.
Trenta segons per contestar breument al diputat de Junts pel Sí i la diputada de la CUP. Quan m'he referit a casa nostra el que volia dir és que la Unió Europea és un espai polític i jurídic on els catalans tenim drets reforçats, i el que s'ha de fer és reivindicar que això, doncs, ho hem de mantenir i no ens hem de quedar, no ens hem de situar fora. Per tant, jo crec que a aquesta llei li hem de donar un tomb: allò és Catalunya o és espai interior, i no és Catalunya a l'exterior ni comunitats catalanes a l'exterior. I, efectivament, nosaltres parlem amb tothom respecte de la problemàtica de les comunitats catalanes a l'exterior, i per això vam estar en el Consell de Comunitats Catalanes a l'Exterior, i tenim voluntat que aquesta llei, doncs, sigui una llei que pugui tenir cura de les diferents sensibilitats de tots els catalans que estan a l'exterior. Gràcies.
Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Per contradiccions, senyora presidenta. [[Veus de fons.]]
Clar, però és que, senyor Carrizosa –ho estàvem comentant–, vostè no ha parlat. Per tant, en tot cas, per contradiccions hauria de ser la diputada que ha parlat, que, a més a més, ja ha parlat.
Pues, en ese caso, por alusiones, ya que se ha aludido directamente a nuestro grupo cuando se ha dicho...
Però és que a la senyora...
...que nosotros dividimos...
...Beltrán ja li hem donat..., ja ha fet per al·lusions. Senyor Carrizosa, no pot ser. [[Veus de fons.]] Vostè sap molt bé, senyor Carrizosa, que no pot ser; ja ho sap. Bé, anem a procedir a la votació. Votarem les dues esmenes a la totalitat conjuntament. Comença la votació. Les esmenes han estat rebutjades per 34 vots a favor, 97 en contra i 1 abstenció. Atès que han estat rebutjades, la Llei de la comunitat catalana a l'exterior continua la seva tramitació. [[Decret llei 5/2016, de l'11 d'octubre, de recuperació de la paga extraordinària i addicional del mes de desembre de 2012 per al personal dels cossos de l'Administració de justícia a Catalunya]] [[203-00006/11]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, que és: debat i votació sobre la validació del Decret llei 5/2016, de l'11 d'octubre, de recuperació de la paga extraordinària i addicional del mes de desembre del 2012 per al personal dels cossos de l'Administració de justícia a Catalunya. D'acord amb l'article 155.2 del Reglament, presenta aquest decret llei el senyor Carles Mundó, conseller de Justícia. [[Remor de veus.]] Els demano, si us plau, que surtin de pressa i en silenci, perquè hem de continuar amb la sessió. [[Remor de veus.]] Si us plau, surtin. [[Pausa.]] Conseller, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputats, diputades. La convalidació, la validació d'aquest decret llei respon a l'acord que fa tres setmanes el Govern de Catalunya va prendre amb la finalitat de donar una resposta el més ràpida i eficaç possible a un dret, a un dret pendent que tenien els treballadors de l'Administració de justícia, de poder recuperar la paga extraordinària..., de poder recuperar el 100 per cent de la paga extraordinària corresponent a l'any 2012. Aquesta era una assignatura pendent que, de ben segur, a tota aquesta cambra i al Govern li hauria agradat poder atendre abans. Certament, les dificultats econòmiques ho han impedit. Però, malgrat això, és evident que tot l'esforç l'hem de centrar a intentar revertir aquelles retallades que la crisi econòmica va acabar imposant en alguns àmbits, i aquesta imposició també va acabar tenint el seu efecte sobre els treballadors de l'Administració de justícia. Per tant, era un deure pendent, un deure que l'hem pogut complir aquest any 2016 i que l'hem pogut complir posant-hi tota la celeritat possible. En els mesos que portem al capdavant del Departament de Justícia hem pogut articular la forma de fer-ho i hem pogut buscar del propi pressupost –i crec que això val la pena subratllar-ho– aquelles partides que, en l'intent d'executar el 100 per cent del nostre pressupost, podíem posar a disposició d'aquesta finalitat, i no ens ha calgut demanar al Departament d'Economia una aportació extraordinària, si bé és important, i així ho vull fer constar, agrair al Departament d'Economia i també al Departament de Governació, en allò que li correspon en l'àmbit de funció pública, l'absoluta disposició i suport i col·laboració per fer possible l'adopció d'aquest acord. I també és veritat, i crec que és important subratllar-ho, que, amb l'aprovació d'aquest decret llei i avui, si així vostès ho decideixen, amb la seva validació, també donem compliment a la resolució d'aquest Parlament que instava justament el Govern a fer això i a fer-ho de la manera més ràpida possible. Per tant, jo sí que vull posar en valor..., malgrat que a tothom –al Govern també– li hauria agradat que aquesta solució, primer, no s'hagués hagut de produir mai, i segon, que si es va haver de produir, s'hagués pogut resoldre i reparar de forma més puntual. La bona notícia és que finalment aquest mes de novembre, aquest mateix mes de novembre, a finals del mes de novembre, amb la nòmina del mes corrent veuran, els 7.628 treballadors de l'Administració de justícia que hi tenen dret, incorporat en la nòmina del mes de novembre el que faltava per completar el cent per cent de la paga extraordinària de l'any 2012. Això permetrà, en funció de la categoria i del lloc de treball que ocupen aquests 7.628 treballadors de l'Administració de justícia, recuperar entre 1.170 i 1.691 euros que quedaven pendents de ser satisfets. I també amb aquest decret llei fem una altra cosa, que és tancar definitivament aquesta carpeta, perquè el Govern també planteja en el decret llei l'autorització per desistir dels recursos judicials que hi havia en marxa, i, per tant, tanquem un tema pendent i deixem enrere les retallades de l'any 2012, com és, n'estic convençut, el desig de tota aquesta cambra i del conjunt de la ciutadania. I acabo agraint no només el suport que esperem des del Govern en la validació d'aquest decret llei, sinó que acabo especialment agraint als treballadors de l'Administració de justícia la generositat que han tingut d'assumir aquesta retallada injusta, aquesta retallada no volguda, aquesta retallada no desitjada, i, per tant, més tard del que a tots ens agradaria, podem posar punt i final a les retallades del 2012 en l'àmbit de l'Administració de justícia, i estic segur que aquest fet que vostès sabran valorar mereixerà dues coses: mereixerà, certament, la validació d'aquest decret llei, i crec que, tenint en compte que l'objecte del decret llei es podrà portar a terme en la nòmina d'aquest mateix mes de novembre, per un import de 9.600.000 euros, estalviarà també la tramitació d'aquest decret com a projecte de llei. Per tot això els demano en nom del Govern que tinguin la sensibilitat de poder validar aquest decret i tancar aquesta carpeta, i posar fi, d'aquesta manera, a les retallades de l'any 2012. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, conseller. Per a fixar la seva posició té la paraula la senyora Carmen de Rivera, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Consellers, diputadas, diputados, el proyecto de ley que nos presenta el Govern para su ratificación, a propuesta de la conselleria de Justicia y la conselleria de Economía, propone la aprobación de la devolución hasta la cantidad total de la paga extraordinaria de diciembre del 2012 a los funcionarios de Justicia e interinos que prestan sus servicios en Cataluña. Y lo primero que hay que decir, y así se lo hizo saber nuestro portavoz en Justicia al conseller, es que, efectivamente, es una buena noticia; lo que pasa, conseller, que es una lástima –es una lástima– que llegue tan tarde y, en algunos aspectos del decreto, también mal. Porque…, ahora pasaré a decirlo. Primero, en algunos aspectos… Usted lo ha reconocido: estamos en el 2016, estamos hablando de la paga del 2012; o sea, tres años y once meses más tarde de lo que debería haber sido. Que esta devolución llega después de que, por no pagar esto, que se tenía que haber devuelto hace muchísimo, ustedes obligaron a los funcionarios a acudir a los juzgados a reclamar este derecho. Así lo hicieron. Y en el 2014 muchas sentencias, la mayoría de todas ellas, les dieron la razón íntegramente a los funcionarios que reclamaron la devolución, y después –y este es otro punto importante– de seis mil solicitudes de extensión de sentencia. Es decir que encima, como veían la nula voluntad de pago, seis mil funcionarios pidieron la extensión de estas sentencias de los que lo habían llevado al juzgado. Todo esto, naturalmente, además de los gastos, el tiempo y los disgustos, porque a nadie le gusta ir al juzgado, provocó el colapso de varios juzgados de la jurisdicción contencioso-administrativa. Mientras tanto, la conselleria ha estado manteniendo una serie..., lo que yo entiendo que no es una práctica correcta, que es recurriendo sistemáticamente, cuando había una rotundidad en las sentencias, hasta llegar al Supremo. Y ahora nos dice que desisten de este recurso, lógicamente, porque han llegado a un acuerdo, pero yo, conseller, no he visto en el decreto que se habilite específicamente para desistir, sino que lo que he visto y lo que sé, que me han comunicado, es que ustedes han desistido; y más valía, porque, si no, les hubieran condenado a intereses y posiblemente a las costas. También está mal, porque es un derecho, esta paga extra del 2012, que muchos de los compañeros que prestan sus servicios en el resto de España en los juzgados ya la habían cobrado hace tiempo. Y, por último, es que queda pendiente la paga del 2013 y del 2014. Y por no mencionar que los funcionarios públicos o este colectivo de servidores públicos, como a mí me gusta llamarlo, porque también entran los interinos, han visto que por las retallades del Govern de estos años se ha reducido su poder adquisitivo en más de un 20 por ciento. Y luego, por último y para acabar, me quiero referir a un aspecto concreto de este proyecto de decreto, que es el abono efectivo de esas cantidades. Mientras que a los funcionarios se les ingresará sin más, y así lo establece el decreto, como usted ha dicho, esta paga, el 75 por ciento de la paga que quedaba, da usted diez días para aquellas personas que ya no estén en la Administración o que estén en otras administraciones, o sencillamente a los causahabientes, porque puede haber personas que hayan fallecido en este ínterin, y resulta que desde la conselleria se les da un plazo en este decreto de diez días desde la publicación, con lo que nos encontramos que si hay alguien en la televisión que está viendo esto, que se devuelve la paga del 2012, ya no está a tiempo, porque el decreto establece desde la publicación, y esto se publicó el 14 de octubre. Si no es así, me alegraré, y yo creo que, si no es así, deberían ustedes reflexionar. Por tanto, como ve, este decreto no solo llega tarde, sino que vuelve a poner a algunos muy difícil cobrar la paga de Navidad del 2012. Por eso le decíamos, conseller, «bien, pero rascando. Bien, porque queda un regusto amargo, porque estamos en el 2016, porque ha habido una larga batalla judicial y porque las condiciones de devolución para aquellos que ya no están al servicio de la Administración no son justas, porque lo hacen muy difícil. Aunque, obviamente, y porque es una buena noticia, como hemos dicho, y porque estas personas están esperando desde hace mucho cobrar esto, votaremos favorablemente a la convalidación del decreto que se solicita. Nada más, presidenta, conseller, diputadas, diputados.
Gràcies, diputada. A continuació té la paraula la senyora Rosa Maria Ibarra, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats i diputades, ens porten a convalidació el Decret llei d'11 d'octubre de recuperació de la paga extraordinària i addicional del mes de desembre de 2012 per al personal dels cossos de l'Administració de justícia de Catalunya. Aquest decret llei té darrere una història que arrenca del fet que el personal de justícia està regulat en la Llei orgànica del poder judicial. Aquest fet el va passar per alt el Govern del PP quan va aprovar el Reial decret llei de mesures per garantir l'estabilitat pressupostària i de foment de la competitivitat, pel qual se suprimia la paga extraordinària, així com la paga addicional del complement específic o equivalent. Quan es van adonar que aquest decret no podia afectar el personal regulat per una llei orgànica, van instar la modificació d'aquesta, però ja era massa tard –perquè això es va produir el desembre del 2012–, perquè la paga extra ja s'havia meritat entre l'1 de juny i el 30 de novembre. Aquest fet ha donat lloc a nombroses demandes de treballadores i treballadors, en entendre que les normes restrictives de drets no podien tenir efectes retroactius. De fet, només per citar-ne alguna, la sentència del Jutjat Contenciós Administratiu número 17 de Barcelona, que remet a reiterades sentències de la Sala Tercera del Tribunal Suprem, parla precisament que les retribucions dels funcionaris es poden limitar, reduir o congelar per llei, però no amb caràcter retroactiu, atès que aquí actua la darrera dels drets adquirits. En aquest sentit, s'obliga el Ministeri de Justícia i les comunitats autònomes amb competències –per tant, també Catalunya– a retornar la paga extra suprimida el desembre del 2012. Per tant, han passat quatre anys, quatre anys de reclamacions i de resolucions judicials favorables als treballadors i treballadores, fins a arribar a l'aprovació per part del Govern de la Generalitat del decret que vull ens presenten a la convalidació. Es pot dir que no els tocava cap més remei que aprovar aquest decret; com dirien vostès amb una terminologia que utilitzen sovint, o pagaven o pagaven. De fet, podíem pensar que els treballadors i treballadores de l'àmbit de justícia podien haver estat inclosos ja en el Decret Llei 4/2016, per a la recuperació de la paga extraordinària i addicional del mes de desembre del 2012 del personal del sector públic. Però curiosament aquest personal queda exclòs de l'àmbit d'aplicació d'aquell decret llei, al restar exclòs de l'article 23 del títol tercer de la Llei de pressupostos. De fet a nosaltres ens resulta curiós aquest fet, però ens resulta encara més curiosa la contradicció, en aquest sentit, del que diuen la Direcció General de la Funció Pública i la Direcció General de Pressupostos, que entenien que el personal de l'Administració de justícia també estava afectat per aquell Decret 4/2016, en contra d'allò que diu la Direcció General de Relacions amb l'Administració de Justícia. Sigui com sigui, aquest fet, el de pagar la paga extra d'una manera a uns funcionaris i d'una altra a uns altres, està comportant malestar als diferents sectors de l'Administració pública, en el sentit que es creen greuges comparatius entre uns treballadors públics i uns altres. Als de justícia se'ls paga la totalitat de l'import d'aquesta paga extra, es pagarà, com deia el conseller, en la nòmina del mes de novembre, i als altres treballadors aquest pagament es farà a terminis. En qualsevol cas, nosaltres votarem a favor d'aquesta convalidació, com no podia ser d'altra manera, però li volem fer avinent, conseller, tot i que ens consta –tot i que ens consta– que ja n'és coneixedor, perquè n'hem parlat en diferents ocasions, el malestar del personal de l'Administració de justícia en altres temes, més enllà del que avui tractem. Parlem d'interinatge, parlem de la reestructuració o, podríem dir, eliminació de places de l'Administració de justícia, de la comarcalització dels jutjats de Vido, el funcionament de l'oficina judicial, el no-funcionament de les aplicacions informàtiques que ha d'utilitzar el personal de l'Administració de justícia... Molta feina encara per fer. Per tant, avui fem un primer pas per retornar al col·lectiu un dret del qual se'ls havia privat, però queda molt per fer. Esperem que en aquesta tasca que s'ha de fer, aquest Govern, i vostè especialment, conseller, busquin el diàleg i el consens amb els treballadors i treballadores i els seus representants. Moltes gràcies, presidenta, conseller, diputats i diputades.
Moltes gràcies, diputada. A continuació té la paraula el senyor Marc Vidal, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, en primer lloc, començar dient que donarem suport a la convalidació d'aquest decret, com no podia ser d'una altra manera, perquè retorna al personal dependent de l'Administració de justícia de Catalunya la part restant d'una paga extraordinària que mai s'havia d'haver utilitzat per part dels governs de torn per ajustar els comptes, amb el doble sentit que pugui tenir aquesta paraula, i que, en qualsevol cas, fa temps que s'hauria d'haver retornat; com també s'haurien d'haver retornat –també– totes les pagues a la resta de funcionariat dependent de la Generalitat, tot i que aquí hi ha un acord sindical per fer-ho en còmodes terminis. I, per tant, l'únic que podem dir aquí és que es compleixin religiosament aquests terminis i que es concreti la negociació d'allò que encara no s'ha concretat. Per tant, ens hem de felicitar perquè hi hagi aquest retorn abans d'acabar l'any, i des de l'oposició aquest podria ser un bon moment per facilitar..., facilitar no, per felicitar, també, el Govern per part nostra per haver trobat aquests 9,6 milions d'euros, per retornar aquesta mitjana de 1.200 euros a cada un dels 7.600 i escaig funcionaris i funcionàries. Seria un bon moment per felicitar-lo, però no ho farem, no ho podem fer –o no ho volem fer, com vulguin–, perquè no ens sembla que hagin tingut un comportament modèlic envers els funcionaris en tot aquest temps. Com s'ha dit, els funcionaris de Justícia pertanyen a un cos estatal gestionat per la Generalitat i, tot i que els diners surten de les arques de la Generalitat, el marc normatiu correspon al Consell General del Poder Judicial de l'Estat i, per tant, s'hauria d'haver retornat abans, igual que s'ha fet amb altres funcionaris dependents de l'Estat. I per això mateix de vegades sorprenen algunes declaracions que he llegit a la premsa, seves, dient que era injusta –sorprenen i són d'agrair– la supressió de la retribució que va fer el Govern de Madrid. Ho era i ho és, el que passa és que vostè ho diu com si no anés amb vostès. Ho puc entendre, una mica, per una frase que ha dit: «La crisi econòmica va acabar retallant els salaris de la funció pública. Ho ha dit ara, fa un moment, més o menys, eh? La crisi econòmica no, els governs de torn, que són els mateixos que han aprovat reformes laborals, que han laminat els salaris dels treballadors, que han laminat les condicions laborals mentre determinades capes de la societat s'han anat enriquint. La crisi econòmica no és la causant d'això, les polítiques dels governs són les que han decidit retallar aquí i no per un altre costat. Per tant, hi insisteixo, és com si aquesta retallada no anés amb vostès, amb el Govern de la Generalitat. I sorprenen perquè si no s'ha retornat abans és perquè la Generalitat ha estat pledejant fins al darrer moment per no fer-ho. I també vull recordar-li que el Govern de la Generalitat, no el seu, sinó també els anteriors, van ser dels primers a retallar, i que segurament serà dels darrers a retornar els diners als funcionaris de l'Administració, com és el cas. I que encara tenim pendents els períodes de cobrament de la resta de funcionaris que són propis de la Generalitat, la paga del 2012, i les del 2013, i les del 2014. Per tant, malament el Govern de Madrid i malament el Govern de Barcelona. Aquí sembla un trist concurs de les millors retallades per als seus funcionaris. En fi, és dia d'alegria. Benvingut el retorn, doncs, eh? Ara bé, l'hi insisteixo, si es fa amb un decret llei i es paga aquest novembre no és per alegrar el Nadal als funcionaris i a les funcionàries, és perquè aquest col·lectiu, tal com s'ha dit aquí, ha guanyat, via judicial, sentències que diuen que aquesta retallada estava mal feta i s'havia de retornar. Fa quant, d'això? Fa més d'un any, eh?, fa gairebé dos. I fins fa quant han mantingut els recursos per retardar aquest pagament? Fins ara. El desistiment del recurs de cassació davant del Tribunal Suprem de la primera sentència del jutjat 17, que per aquí també s'ha parlat, és del mes passat, conseller. Per tant, fins al mes passat vostès no desisteixen. I com que vostès fan bandera de «que bons que som nosaltres i que dolents els altres, per això jo vull, i em sap greu, però no els puc felicitar, perquè si paguem ara és perquè la justícia ho ha reclamat i no els queda més remei. Segur –segur– que hauria estat millor –i nosaltres ho hauríem preferit, sincerament, en aquest i en qualsevol altre cas– el valor que té la negociació col·lectiva, que vostès practiquen poc, de vegades, abans que la judicialització de les relacions laborals –segur. En un país normal això seria d'aquesta manera. S'ho haurien de plantejar seriosament, vostès, que diuen que quan siguem independents això serà tan diferent. I ho dic perquè de moment, amb competències intactes per poder-ho fer, no es nota gaire la diferència i, a més, som gairebé els pitjors de la classe. Per tant, entendrà la nostra malfiança cap a les paraules d'un futur millor quan qui les diu podria fer un present millor i no el fa. Però, en fi, aquest és un altre tema, avui toca alegrar-nos que, encara que tard, es faci una mica de justícia a la casa de la justícia. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Esperanza García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Diputats, diputades, conseller, dicen que detrás de una alegría siempre hay una preocupación, y eso es exactamente lo que pensamos y lo que reflexionamos cuando vimos este decreto ley, entre otras cosas porque cuando el conseller nos comunicó personalmente que iban a devolver la paga extra a los funcionarios de justicia, esa que ya llevaba retenida años y que se les extendió a lo largo de los años posteriores, pues, inicialmente, la verdad es que nos alegramos, ¿no? Y nos alegramos porque al final todos aquellos funcionarios que han sido prácticamente rehenes y han sufrido el cinismo de este Govern, que mientras dedicaba e incrementaba gastos para, pues, por ejemplo, la acción exterior, para una acción exterior que se dedicaba a difamar a España y a intentar conseguir adhesiones políticas al proceso independentista, que parece que no lo consiguen, y cuando ustedes han dedicado y distraído recursos fundamentalmente a generar y a crear estructuras de Estado, pues, a ustedes, a los funcionarios públicos, especialmente aquellos que forman parte del núcleo del Estado del bienestar, que entre ellos son también los de justicia, les tenían secuestradas varias pagas extras más una reducción del 5 por ciento de su salario. Y eso es lo que ha pasado, que al final ustedes han priorizado políticamente alimentar la máquina bulímica del independentismo y dejar los servicios sociales y los servicios públicos casi en una situación de inanición. Al final consiguieron ustedes convertir a los funcionarios públicos de Cataluña casi, casi en rehenes de esas políticas que priorizaban la patria por encima de las personas y de los servicios públicos que afectan a la gran mayoría de los ciudadanos de Cataluña. Y eso se entiende muy bien cuando –se lo han dicho algunos compañeros– se hace una mirada atrás y se analiza por qué estamos aquí con esta validación de este decreto. Pues estamos aquí porque es verdad, sí, sí, el Gobierno de España dictó un decreto de estabilidad presupuestaria por el cual, pues, se tenía que retirar esa paga extra a los funcionarios y se tenía que retirar esa paga extra a los funcionarios en 2013 con efecto retroactivo al 2012. Pero nada se decía, absolutamente nada se decía ni del 2013 ni del 2014. Pero ustedes, que en eso tienen una práctica muy extensa, retorcieron todo lo posible ese real decreto de estabilidad presupuestaria y lo extendieron al 2013 y al 2014, llegando ya a las máximas cotas de retorcimiento con el dictado de un acuerdo, el acuerdo 33/2015, donde extendían además una reducción del 5 por ciento salarial prácticamente sine die, y que finalmente llega el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña, le hace una fotografía magnífica esa sentencia al Govern y le dice que no solo tiene un carácter cínico, sino que además ha dictado un acuerdo en fraude de ley –un govern dictando un acuerdo en fraude de ley. Y, por tanto, es verdad que podríamos felicitarlo a usted como conseller por esta aprobación de este..., o por esta posible validación de decreto, pero no lo vamos a hacer, porque al final a los que hay que dar la enhorabuena ha sido, fundamentalmente, a los sindicatos y a los trabajadores del sector, que, pese a ser condenados al peregrinaje judicial hasta prácticamente hace dos meses, han conseguido en multitud de sentencias que se les reconozcan sus derechos. Y, es más, que le hagan una fotografía a su Govern para que se demuestre que muchas de las medidas que han aplicado poco tenían que ver con lo disponible o no en caja presupuestariamente, sino con una intención clarísima de priorizar otras cosas por delante de la estabilidad, la seguridad y la calidad en el trabajo de los funcionarios públicos en Cataluña. Y, por tanto, como le han repetido algunas intervinientes antes, estamos aquí no porque ustedes sean dadivosos, ni estupendos, ni magníficos, sino porque se les ha obligado a ello. Se les ha obligado a ello a través de los trabajadores, a través de los sindicatos y sí, también a través de los partidos de la oposición, porque cuando usted, conseller, hacía su explicación sí que también se refería a propuestas que se han aprobado en este Pleno acerca de la devolución de la paga extra. Por tanto, en el año en que estamos en la aprobación de diecisiete nuevas embajadas, de la agencia propia catalana, de la agencia de seguridad, yo sí que hoy le quiero preguntar una serie de cuestiones: Uno. ¿Qué va a pasar con la devolución de las extras del 2013 y 2014? ¿Cómo van las negociaciones con los sindicatos respecto a eso? Dos. ¿Qué va a pasar con el cumplimiento de la sentencia, esa del acuerdo 33/2015? Porque ustedes han desistido un mes y medio antes de saber que la sentencia les iba a ser desfavorable, pero eso seguramente no los exime –porque los sindicatos, además, no han renunciado– de la paga de intereses y las costas de ese procedimiento. No le voy a preguntar ya la reordenación de toda la oficina judicial, efectivos, ni rechazo de plazas, pero lo que sí que le voy a decir es: de acuerdo, votaremos a favor y se validará este decreto, pero no podemos decir en este caso que nunca es tarde si la dicha es buena, porque, desde luego, esta recuperación de la paga extra es necesaria, pero llega muy tarde.
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Joan Garriga, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bé, conseller, en primer lloc, dir-li que m'he quedat sorprès perquè sembla que hi ha grups que se'ls ha comunicat personalment la resolució aquesta. [[Veus de fons.]] A nosaltres també? Ho desconeixia, ho desconeixia, perquè anava a dir «som estranys, però no per no tenir aquesta deferència a nosaltres. Bé, en tot cas el decret que se'ns presenta, o que ens presenteu el Govern avui, amb aquest Decret sobre la paga extraordinària del mes de desembre del 2012 del personal del cossos de l'Administració de justícia a Catalunya, eh?, igual que la resta del sector públic de la Generalitat, és la resposta, doncs, és cert, a sentències judicials guanyades; no s'ha fet en el marc de la negociació col·lectiva com caldria; és la resposta, però, d'alguna manera també, a acords presos i la resposta també a acords aprovats en aquest mateix Parlament el passat mes de gener, de caràcter polític, on s'instava el Govern de la Generalitat a prendre les mesures oportunes per a la recuperació de les retallades a drets laborals dels empleats públics. I com ja hem posat de manifest en altres ocasions i en altres intervencions, i en les intervencions que ens han precedit, de fet, doncs, estem posant de nou un debat que ja hem tingut en aquesta cambra i que tracta de la paga, de l'increment salarial, com de les diferents propostes que sobre aquests s'han presentat en aquest Parlament, encara que contemplin diferències importants en unes o unes altres. En aquest sentit, dir-li que el nostre grup donarà suport al decret en la mesura que entenem que aquest és fruit d'aquesta sentència judicial, però també és fruit d'acords anomenats i està en la línia..., i sobretot això es el que ens vincula a un posicionament favorable o validar aquest decret, en la línia de defensa de la recuperació del poder adquisitiu del treballadors de l'Administració pública, que en els darrers anys, ja s'ha dit aquí, doncs, han sofert una pèrdua important, més d'un 20 per cent. Malgrat tot, com altres vegades, ens agradaria fer dues consideracions al respecte. Una a favor, és a dir, que aquesta validació la fem en el marc d'estar a favor del sector públic. Un sector públic que el volem potent, lluny de retallades, ho hem dit altres vegades; lluny d'amortitzacions; lluny de perillar els llocs de treball, i que en el cas de l'Administració de justícia, concretament, doncs, el volem en català. I l'altra és que, també en el paràmetre del fet que estem a favor de posar topalls, ja sembla un..., som reiteratius en això, pensem que un topall de màxims i un altre de mínims en el salari o pagues que gestiona l'Administració és un objectiu a fer i que, a més a més, és un tema que..., aquest de les diferències salarials, no és un tema menor, doncs, pel que estem veient darrerament té una incidència directa en temes com el sobreendeutament i la manca d'oportunitat per fer-hi front. Malgrat tot, doncs, tindrà la validació per part nostra d'aquest decret. Gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Sergi Sabrià, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Molt bon dia, presidenta. Conseller, deixi'm començar per felicitar-lo perquè han estat tots a punt –a punt, a punt–, però al final no ho han fet, per tant, jo començo per felicitar-lo; per dir que, bé, em sembla que això que fem ara és una bona notícia, o hauria de ser una bona notícia per a tots. I m'ha semblat que fèiem un esforç, tots, molt important que allò que és un bona notícia no ho semblés i, per tant, fer feina d'oposició fins i tot quan el que estem fent tots plegats, i que em sembla que aprovarem per unanimitat, és una notícia excel·lent per a aquests treballadors i per al país en general. Bé, no era una situació fàcil. Em sembla que portava molt de temps enquistada i s'ha resolt amb molta velocitat. Per tant, per nosaltres, doncs, felicitats. Algunes de les intervencions ens han agradat especialment, eh? La del PP, on semblava que només les retallades s'havien fet a Catalunya i que, a més a més, quan demanàvem un esforç als funcionaris –o això m'ha semblat entendre– era per convertir-los en independentistes, m'ha semblat que era donar-li una volta de massa a tot plegat, però potser sóc jo que no ho he entès bé. En tot cas, la notícia ens sembla que és molt bona. Recupera tota la paga de desembre del 2012 i fent-ho avui i aquí i amb aquest decret llei, ho podem fer, doncs, amb la nòmina del mes de novembre, dintre de l'exercici 2016. Hi ha algunes coses que comentava la senyora Ibarra que nosaltres tampoc acabem de veure clares, però en tot cas coincidim que alguna cosa va passar amb el reial decret. Una opció és que no s'adonessin del que estava passant, una altra és que ho fessin expressament, i, per tant, tot això ho va retardar, i que mentre una part dels funcionaris van meritar a l'entorn del 25 per cent, doncs, els funcionaris de justícia ho fessin fins al 75 per cent. En tot cas, això va produir una situació que no era equitativa i avui, doncs, amb aquest abonament la resolem. No em puc estar de recordar, perquè també ha sortit en tots els casos, que aquest mes de novembre el personal de la Generalitat també cobrarà..., de la resta del personal de la Generalitat cobrarà un 20,77 per cent de la paga 2012. És una part del que quedava pendent i es fa en compliment d'una resolució acordada també aquí i d'un acord de la supermesa, un acord de la supermesa de la funció pública que, a més a més, recull –i ja s'han creat els grups de treball– que es treballarà en la recuperació de les dues pagues pendents. Per tant, està bé que el senyor Vidal forci la màquina; però, en tot cas, em sembla que l'espai hi és i que això, a més a més, revertirà en tots els àmbits, també en l'àmbit de la justícia, finalment, com hem vist aquesta vegada. Parlaven de falta de voluntat, de manca de..., a mi em sembla que no falta gaire res, al contrari, finalment els funcionaris de justícia fins i tot ho hauran recuperat abans. Per tant, jo faig..., em sembla que hi ha tres punts que són clau, que també els destacava el conseller, aquest esforç per tornar la paga íntegra i passar pàgina d'aquesta etapa dels ajustos. Hem tingut l'ocasió, aquí, de parlar-ne moltes vegades amb molts de vostès i exposaven molts dubtes de si realment hi havia una voluntat de revertir definitivament aquests ajustos. Aquest era el principal debat que teníem, i crec que anem portant en aquest Parlament mostres que això és així, que es fa a la velocitat possible, però que, en tot cas, s'estan revertint totes aquestes retallades. Una segona cosa que em sembla que cal destacar: la capacitat del departament en un moment de recursos molt migrats, de poder estalviar 10 milions, de no haver-ho de demanar a la conselleria d'Economia, sinó de fer-ho amb recursos propis, de poder-ho fer ara i aquí, i, per tant, que això s'executi durant aquest 2016, en el mes de novembre i no haver de vincular-ho al pressupost 2017. I em sembla que el tercer també es prou important, encara que algú l'hagi volgut lligar, doncs..., que, a més a més, es retiri el recurs de cassació un cop validat el decret i acabar amb la batalla jurídica. Per tant, això ens sembla que també és una mostra més de bona voluntat. Aclareixo, en aquest punt, que la senyora De Rivera deia: «Escolti, els deu dies... No, tenen quatre anys. I, per tant, això que quedi clar, i aquí, que tenen, durant quatre anys, la possibilitat de sol·licitar-ho. Jo acabo igual com he començat, em sembla que el que fem ara aquí és una excel·lent notícia per a un col·lectiu, el dels treballadors públics, que van encaixar bona part dels ajustos que es van demanar durant la crisi. I em sembla que a més a més no és l'últim i que, per tant, en tornarem a parlar més vegades, que hi haurà més acords, i que, per tant, aquesta reversió d'aquesta situació continuarà, i, per tant, doncs, que en tindrem l'oportunitat, que no sempre passa, de continuar donant bones notícies en aquest àmbit des d'aquí. Gràcies.
Gràcies, diputat. Cridem a votació. D'acord amb l'article 155.3 del Reglament, s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret i els vots negatius són contraris, o són favorables a la derogació. [[Pausa llarga.]] Procedirem ara, doncs, a la votació de la validació del Decret llei 5/2016. Comença la votació. El decret llei ha estat validat per 129 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. D'acord amb l'article 155.4 del Reglament, un cop ha estat validat el decret els pregunto, a la cambra, si algun grup parlamentari vol que es tramiti com a projecte de llei. [[Pausa.]] No. Atès que no hi ha cap petició, aquest decret llei no es tramitarà com a projecte de llei. Se suspèn la sessió fins a les tres de la tarda.
Es reprèn la sessió. [[Interpel·lació al Govern sobre la transparència del Govern de la Generalitat]] [[300-00097/11]] El següent punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la transparència del Govern de la Generalitat, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la té la paraula el senyor Fernando de Páramo.
Bé, bona tarda. Diputats, diputades, companys, senyor conseller Romeva..., el segundo problema de los españoles, por detrás del paro, es la corrupción. Así lo indican los datos del CIS. También en Cataluña, aunque en el último CEO no se preguntó cuál era esa preocupación. Ya sabemos que aquí nos gusta poco hablar de corrupción, en Cataluña, y gusta poco hablar de corrupción también a este Gobierno. Pero, en cualquier caso, hoy vamos a hablar, y mucho, de corrupción y de transparencia; hoy vamos a hablar, y mucho. La corrupción política es una lacra que no solo es un perjuicio económico por el cual nos dejamos muchos millones de euros, que se los llevan, literalmente, calentitos, corruptos y que impiden que se puedan llevar a cabo muchísimas de las políticas sociales y muchísimas de las políticas que, en definitiva, hacen falta en cualquier estado democrático. Pero no es solo un perjuicio económico, es también una lacra que ha desprestigiado mucho a esta profesión, que ha desprestigiado mucho a la política y que ha desprestigiado mucho a las instituciones. Al final, la política es un instrumento para buscar soluciones y no para buscar problemas, y la corrupción sin duda ha influido mucho en todo eso. Y la corrupción no es obligatoria, se puede hacer política sin corrupción, algunos lo demostramos cada día. La democracia será fuerte cuando realmente se luche, todos juntos, contra la corrupción, y especialmente aquellos partidos que han tenido y tienen todavía muchísimos casos de corrupción. También nos lo recordaban a nivel internacional. Usted lo debe saber por su pasado parlamentario, cómo la Comisión Europea nos recordaba en 2014 la importancia de que los partidos políticos luchemos contra la corrupción, porque en muchas ocasiones lo que provocan es que se dañe la imagen de un país y se dañe, en definitiva, la imagen de la política. Según datos publicados recientemente, entre los más jóvenes, entre los jóvenes de dieciocho y veinticinco años, ha aumentado ligeramente el interés por la política –eso es positivo–, pero en cambio ha disminuido la confianza en la política, y ha disminuido de tal manera que hay ocho de cada diez jóvenes que piensan que los partidos políticos solo se ocupan de sí mismos y que no son un instrumento para cambiar las cosas. También en esa escala de confianza los jóvenes españoles sitúan en último lugar a los partidos políticos como esas instituciones corruptas, según ellos, y que no pueden dar soluciones a los problemas y a las necesidades del día a día. Mire, señor Romeva, ¿sabe qué es esto? [[L'orador mostra un full a la cambra.]] Esto es una lista que llega hasta el suelo –no me quedaba más papel– de los principales casos de corrupción, de todos los casos de corrupción que ha habido en España –que ha habido en España–, y casos de corrupción que ha habido también y que hay todavía en Cataluña. Desgraciadamente, esta lista es muy larga y desgraciadamente en Cataluña los problemas de corrupción son los mismos que en el resto de España. Yo aquí le he subrayado algunos de los casos de corrupción de Convergencia; hay muchos, para no detenerme: Banca Catalana, caso ITV, caso Treball..., en definitiva, todos los conocen, cuáles son esos casos. Y por mucho que se cambien de nombre, por mucho que cambien de siglas, por mucho que cambien de colores, nunca van a poder cambiar todo lo que han hecho con muchos de los millones de euros y dinero de todos los catalanes durante todos estos años. Por tanto, como le digo, la corrupción es un problema urgente, un problema necesario con el que hay que luchar cada día. Para luchar contra la corrupción es necesario actuar judicialmente y es necesario actuar políticamente, y su función como conseller de la Transparencia debe ser, ya que no propone ninguna medida en materia de corrupción, porque no le hemos escuchado todavía ninguna medida anticorrupción, que por lo menos no ponga trabas a los que sí lo estamos intentando. Y lo digo porque le voy a hacer una serie de preguntas relacionadas con el debate de política general. ¿Usted está de acuerdo con proteger a los trabajadores públicos, por ejemplo, que denuncian casos de corrupción? Quiero que me conteste «sí o «no. ¿Un conseller de Transparencia puede estar en contra de que denunciantes públicos, en este caso trabajadores, que muchas veces son los primeros en ver esos casos de corrupción, porque están en las instituciones, y que no se les protegen sus derechos, que están vulnerados…, que no se atreven, a veces, en definitiva, a condenar esos casos por perder su puesto de trabajo, por presiones del resto de compañeros o de políticos? ¿Usted está en contra de eso o a favor? Lo digo porque votó en contra en el último Pleno. ¿Usted está de acuerdo con despolitizar la justicia y que los jueces no los escojan los políticos? ¿Usted está de acuerdo con una justicia más independiente? Lo digo porque usted, como eurodiputado, en su etapa de eurodiputado, que además era un eurodiputado activo, y así se lo reconozco, usted presentaba iniciativas para despolitizar la justicia y criticaba al Tribunal Constitucional por su politización y a otros tribunales. Pero desde que se ha vuelto independentista, desde que se sienta con Convergencia en la misma bancada, usted se ha olvidado ya de defender la despolitización de la justicia; no solo no la defiende, sino que vota en contra, en este Parlamento. Sí, sí, no ría; usted ha votado en contra en este Parlamento a la despolitización de la justicia –no se ría. Lo que pasa, que ustedes, cuando los jueces no los escogen ustedes, se enfadan. A ustedes lo que les gusta es escoger los jueces ustedes, no que los escojan los ciudadanos –eso es lo que a usted le enfada–, ni los jueces. ¿Usted está a favor de acabar con los aforamientos políticos? Puede reír lo que quiera; usted ría, yo tengo todavía cinco minutos. ¿Usted cree que un conseller de Transparencia puede estar a favor de que no haya privilegios en el siglo XXI? ¿Qué piensa de eso? ¿Está a favor o en contra de los aforamientos políticos? Porque votó..., en este caso se abstuvo. El conseller de la Transparencia se abstiene, en este caso, de que los políticos no tengan privilegios. ¿Qué me dice de las puertas giratorias? ¿Está usted a favor o está en contra de las puertas giratorias? ¿Y de los indultos? Que de eso saben mucho en su partido, de los indultos a políticos, en Convergencia, con el que se sienta al lado, en la época con el Partido Popular y con CiU, donde se cambiaban los cromos, ¿sabe?, a cambio de reformas. Menos mal que ahora están en el Grupo Mixto y no pueden decidir. ¿Qué me dicen de todo lo que tiene que ver con luchar contra la corrupción, con todas estas medidas? Despolitizar la justicia, acabar con los aforamientos, los indultos, las puertas giratorias, los denunciantes, ¿qué piensa de todo esto? ¿Puede un conseller de la Transparencia estar en contra de todas estas medidas que son tan urgentes? Pero usted podría decirme: «Mire, yo puedo estar en contra o puedo estar a favor de estos temas, pero yo soy ejemplar en mi gestión como conseller, yo en eso soy un ejemplo de transparencia para la sociedad. Y le podría comprar el argumento. Pero es que encima usted es el conseller de Transparencia y es el menos transparente de todos los consellers. Y se lo digo por su agenda, donde publica lo que quiere; donde nos tenemos que enterar a través de la prensa de sus publicaciones; donde tenemos que solicitar, compañeros que están trabajando en esa comisión, información para que usted nos cuente algo, porque, si no, no nos enteramos de su agenda. Y fíjese que si nosotros nos hubiésemos enterado con tiempo, no a toro pasado, después de publicarla, sino con tiempo, pues, a lo mejor no nos hubiese parecido bien que usted vaya a Estados Unidos y se reúna con miembros del Tea Party; para los que no sepan lo que son: el ala más conservadora, más rancia, si me lo permite, más casposa de la ultraderecha americana. Usted va a Finlandia y se reúne con el Partido Finlandés, que es la ultraderecha, son euroescépticos. Se llaman los «auténticos finlandeses, ¿le suena eso de «nosotros somos los auténticos finlandeses y ellos no son los auténticos? Y además lo peor es que, cuando viene a España, nos dice que le ha invitado el Gobierno finlandés. Tienen que venir los señores de la embajada finlandesa y sacar una nota de prensa y decirle textualmente: «Raül Romeva, miembro del grupo de la comunidad autónoma de Cataluña, no ha sido invitado a Finlandia por las autoridades finlandesas. Lo pone en una nota de prensa de la embajada de Finlandia. ¿O mienten también? Ahora no se ríe tanto –ahora no se ríe tanto. Y, después, ni el Gobierno de Finlandia ni el Parlamento ni ninguna otra autoridad ha invitado al señor Romeva; han sido parlamentarios, en su derecho, que le han llamado a usted. Por cierto, parlamentarios del partido de ultraderecha conservador y euroescéptico. Mire, si usted hace el ridículo, a mí no me importa que usted haga el ridículo. A mí lo que me importa es que hagamos el ridículo todos los catalanes. Porque usted, cuando va a estas conferencias, no va como profesor de la Autónoma, que tiene mucho recorrido y mucha carrera profesional; usted va como conseller de toda Cataluña; usted va como conseller de todos los catalanes. Entonces, si usted hace el ridículo, a mí me importa menos; pero lo que me preocupa es que hagamos el ridículo todos. ¿No se ha planteado usted que a lo mejor le reciben esos personajes políticos porque usted va a hablar de independencia? ¿Nadie se lo ha dicho, en su departamento, el motivo por el cual le reciben ese tipo de partidos y ese tipo de personajes políticos? ¿Nadie se lo dice? O, ¿usted no se ha dado cuenta? Yo le considero una persona inteligente. ¿Usted no se ha dado cuenta de que si usted fuera con otro discurso, si usted fuera a hablar realmente de Cataluña, de cómo incentivar el consumo, de cómo incentivar el turismo, de cómo incentivar las empresas, a lo mejor en vez de recibirle el partido finlandés y el partido del Tea Party, que son partidos de ultraderecha euroescépticos, pues, a lo mejor le recibirían partidos moderados, partidos centrados, partidos que gobiernan, en todo caso, partidos que puedan decidir, no estos señores? Mire, la corrupción y la transparencia es uno de los problemas serios de los ciudadanos y usted no se lo toma en serio. No se lo toma en serio por lo que le he dicho, porque muchas de las propuestas que nosotros estamos impulsando, no solo en Cataluña sino en el resto de España, usted vota en contra o se abstiene. Y además en su propia agenda, insisto, en su actividad como conseller, no demuestra esa transparencia. ¿Cómo va a luchar usted contra la corrupción y por la transparencia si usted es el menos transparente de todos? Yo solo le pido que a los que sí que lo estamos haciendo y los que sí que nos tomamos en serio la lucha contra la corrupción, a los que no tenemos casos de corrupción, a los que luchamos cada día…, lo único que le pediría es que por lo menos no nos lo ponga más difícil y nos apoye como conseller de Transparencia. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el senyor Raül Romeva, conseller d'Afers Exteriors, Transparència i Relacions Institucionals.
Senyor De Páramo, de debò, francament, jo tinc la impressió que vostès tenen una certa necessitat –i és comprensible– de crear una realitat virtual per poder despistar les veritables intencions i les grans confusions que deuen tenir vostès a l'hora de fer allò que diuen que volen fer, perquè, és clar, jo l'anava escoltant i em pregunto si aquest discurs també el faran en el Congrés dels Diputats i em pregunto si vostè és conscient que quan estava fent la llista, estava fent la llista precisament de totes les situacions que nosaltres hem lamentat i que cal lamentar d'un partit que en aquests moments vostès han fet president del Govern espanyol. I, per tant, realment és sorprenent aquesta facilitat que tenen no només per no saber llegir, perquè tot el que vostè ha dit en realitat és tergiversar coses que, a més a més, són públiques i mentir –però a això ja ens hi tenen acostumats–, sinó a sobre pretendre que la resta de la gent es creurà aquest univers que vostès estan construint. Fa molt de temps que ho fan i ja ens hi tenen acostumats, però francament ens tenen una mica cansats també d'aquest discurs, d'aquest to, d'aquesta voluntat de no només no dir la veritat, sinó de construir pràcticament realitats paral·leles. Jo creia, i sincerament ho dic amb tota honestedat, que l'oportunitat que avui teníem de parlar de transparència era una magnífica oportunitat per explicar –i ho faré– tot allò que estem fent aquí i que ja m'agradarà veure –ja m'agradarà veure– si a altres administracions on vostès sí que són influents –no com aquí– tenen capacitat de promoure. Perquè efectivament quan parlem de transparència estem d'acord, estem d'acord en un principi fonamental: estem d'acord que la transparència és la base de la confiança entre els ciutadans, la ciutadania i les administracions; estem d'acord que avui precisament aquesta manca de confiança és la que genera conseqüències nefastes, frustracions col·lectives, erosió del sistema democràtic i que, de fet, en gran mesura està en l'essència de per què finalment en moltes ocasions la gent vota com vota. Jo crec que, en aquest sentit, tenim, fins i tot li diria, i li ho reconec, un punt de partida en l'anàlisi compartit. Però és que la transparència va molt més enllà de poder accedir a la informació. D'entrada, la transparència des del punt de vista polític significa fonamentalment apoderament de la ciutadania; significa tornar al conjunt de la ciutadania la capacitat de comprendre, de debatre, de deliberar. Però això vol dir no eludir la realitat, això vol dir afrontar la realitat, això vol dir explicar la veritat, això vol dir no mentir, això vol dir que quan vostè té les evidències davant dels ulls no pretengui que..., per molt que vostè hi posi a més a més aquest to, fins i tot enfadat, permanent, constantment, d'una certa ironia que pretén ser feridora i que en realitat l'únic que fa és demostrar les carències que té com a projecte polític. Del que estem parlant fonamentalment és d'aquesta necessitat de construir administracions lliures de corrupció, però en base, òbviament, a una rendició de comptes cap a la ciutadania. I aquest és precisament el motiu pel qual des del Govern entenem i fem una política de transparència –i li ho diré amb tota claredat– absolutament exemplar i, ho repeteixo, que ja m'agradarà veure com altres administracions copien. Transparència no és només una manera de comportar-se, és una manera de llegir la realitat, és una manera d'interactuar amb la realitat. I, per molt que a vostès aquesta realitat que tenen davant dels nassos i que, com sol passar, ignoren no els agradi, aquesta realitat no desapareixerà. I la realitat què ens diu? La realitat ens diu que en aquests moments, si vostè fa els deures, que no els ha fet –no els ha fet, perquè no li convé, perquè no li interessa–, però si vostè fa els deures veurà que el que estem fent com a govern en el compliment de la Llei 19/2014 pel que fa a la transparència, l'accés a la informació pública i el bon govern..., aquest Govern ha fet una sèrie de coses que a mi em sembla que vostè en la seva intervenció hauria estat bé i hauria estat més honest, almenys, que reconegués. S'ha posat a disposició de la ciutadania un nou portal de govern obert, que ofereix totes les eines per accedir a la informació. Vostè mateix ha reconegut que demana informació; el que no ha dit és que aquesta informació se li proporciona; això no ho ha dit. I això és, des del punt de vista, ja no dic de faltar a la veritat, sinó ètic, lleig. Hi ha les eines que no tenen altres administracions, de les quals vostès, ho repeteixo, en són molt responsables, per avaluar la gestió pública i per participar en el disseny i la presa de les decisions. Ja m'agradarà veure quin discurs fan vostès al Congrés quan tinguin la capacitat o la possibilitat de poder-hi influir. No ha explicat que hem promogut un tràmit d'accés a la informació pública que és cada vegada més conegut i que, de fet, les xifres així ho reconeixen, perquè les sol·licituds han crescut un 129 per cent. Això vol dir que estem fent el que toca fer, que és posar a mans de la ciutadania les eines perquè puguin fer de controladors públics de l'acció pública. I a mi em sembla que això, com a mínim, es mereix ser tingut en compte i reconegut, fins i tot. No ha parlat de l'eina que hem posat en aquests moments a disposició també de la gent, que és el gestor d'expedients electrònic sobre totes les actuacions internes i externes. S'oblida d'un element que nosaltres sí que prenem molt seriosament. Com vostè segurament sabrà, Transparència Internacional es dedica cada dos anys a avaluar les accions dels diferents governs. Ara fa dos anys, el 2014, la Generalitat va obtenir la màxima puntuació. Segurament sabrà que han canviat els criteris; per tant, segurament sabrà que en aquests moments mantenir la puntuació és molt més complicat. Però segurament sabrà..., o, si no, hauria de saber-ho, perquè estic convençut que vostè haurà consultat el portal de la transparència per preparar-se aquesta intervenció, i haurà vist que nosaltres hem introduït elements fonamentals: la informació detallada i individualitzada dels viatges oficials del Govern, l'agenda dels alts càrrecs i les reunions amb els grups d'interès, la publicació dels acords de govern, l'habilitació d'un canal anònim –anònim– per a la presentació de denúncies a través de l'Oficina Antifrau. No sé d'on treu vostè la conclusió que nosaltres estem posant traves a les denúncies, quan precisament hem posat totes les eines –hem posat totes les eines– com a govern –vostè m'està interpel·lant com a govern, jo li responc com a govern– per poder garantir això. Això és la veritat. Aquesta és la realitat que a vostès no els agrada, perquè els posa en evidència, però és la realitat. I, a més a més, s'ha oblidat de dir, per exemple, que el passat mes de juny el Govern va aprovar el Codi de conducta dels alts càrrecs i el personal directiu; que s'ha posat en marxa el Registre de grups d'interès, una eina específicament dissenyada per lluitar contra la corrupció, que òbviament, com que no li interessa explicar la veritat, hi ha passat de pun..., vaja, ni tan sols hi ha passat de puntetes, no hi ha passat, simplement no hi ha entrat, i que en aquests moments és l'eina que des d'un punt de vista, diguem-ne, de practicitat és la més exigent de les que tenim en els nostres entorns. A mi em sembla que, quan vostè parla de responsabilitat, el primer que cal fer és ser responsable. Vostès tenen una certa tendència a mirar els dits, sempre, i oblidar-se de la lluna; de fet, a construir-se, fins i tot, llunes paral·leles per poder desviar l'atenció –la seva, per descomptat, però també pretendre que la resta de la gent els segueixi– i no adonar-se que al seu voltant hi ha una realitat que s'està movent. I, per molt que vostè insisteixi que l'actitud d'aquest Govern és incorrecta –que segur que en moltes coses és millorable, això no li ho puc negar, no li ho negaré mai–, com a mínim el que no podrà negar de cap de les maneres és que aquest Govern està fent els deures, ho està fent amb nota, i a mi em sembla que seria no només ja ètic, sinó responsable per part seva, com a mínim partir del reconeixement d'aquest fet. Després podem discrepar políticament, i segurament ho farem –vaja, n'estic convençut–, de com podem utilitzar aquestes eines amb uns objectius o amb uns altres; d'això, no en tinc cap dubte. Però negar la realitat, que és el que vostès fan constantment, permanentment, o inventar-ne una altra i pretendre que aquesta altra realitat la resta del món la hi comprarà de manera gratuïta, a mi em sembla que és un exemple dramàtic de viure en un altre món, en un altre planeta i en una altra veritat. Però, en qualsevol cas, jo li volia agrair –malauradament, crec que no ho ha aprofitat– la possibilitat de poder parlar de totes aquestes qüestions. Estic convençut que vostè ara llegirà, consultarà i analitzarà tota aquesta informació que jo li he donat. I estic convençut també que si vostè és un polític responsable –que no en tinc cap dubte i no tinc cap motiu per pensar que no, que no ho vol ser– valorarà amb una mica de rigor i amb una mica de deteniment tot el que he dit. Ja no entraré, almenys en aquesta primera intervenció, a valorar altres comentaris que els posarien bastant més en evidència. En tot cas, m'ho guardaré per a la segona rèplica, en funció també del que vostè consideri pertinent respondre. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. Té la paraula el senyor Fernando de Páramo.
Bien… Bueno, señor Romeva, le pediría que no nos diera lecciones de realidades paralelas a nosotros, cuando usted va por el mundo vendiendo una realidad paralela, que es una república catalana. Y la va vendiendo cuando..., bueno, cuando le abren la puerta de esas reuniones. Tiene razón en cosas que ha dicho: el Partido Popular tiene casos de corrupción, sí, y muchos; han hecho recortes, sí, y muchos. Tiene los casos de corrupción y los recortes, como tiene Convergencia, y encima usted gobierna con ellos y se sienta al lado de ellos en el escaño; exactamente lo mismo. Ya que usted habla de mí –me ha dicho que estoy enfadado y que..., no estoy enfadado, todo lo contrario–, yo también hablaré de usted. Debe ser difícil ser conseller de Transparencia sentándose al lado de Convergencia; le reconozco que esa labor..., tiene usted muchísimo trabajo por delante y debe ser muy complicado. [[Aplaudiments.]] Le veo también muy expectante de nuestra actividad en el Congreso; ya le pasa también al presidente, que nos reconoce cada día que somos influyentes y que somos decisivos, y agradezco que también usted nos reconozca ese éxito. Y precisamente en eso –como usted me ha pedido que me informe y yo me he informado, ahora le explicaré rápidamente cosas que he analizado– infórmese usted también. Porque si está tan pendiente de nuestra actividad en el Congreso sabrá que estamos impulsando una ley contra la corrupción, que ya se ha presentado un proyecto de ley y que vamos a defenderlo para, entre otras cosas, defender a los denunciantes, lo que ustedes votan en contra en este Parlamento. Lo que votan en contra en este Parlamento…, repase el Boletín del Parlamento y repase las actas de votación, porque ustedes votan en contra. Y no me ha contestado. Me ha atacado directamente; entiendo que es la dinámica parlamentaria y se lo acepto, como no puede ser de otra forma, pero no me ha contestado a ninguna de las preguntas. ¿Está de acuerdo con suprimir los aforamientos, sí o no? ¿Está de acuerdo con acabar con los indultos de políticos corruptos, sí o no? ¿Está de acuerdo con acabar con las puertas giratorias, sí o no? ¿Está de acuerdo con despolitizar la justicia y que los jueces los escojan los jueces y no los escojan los políticos, sí o no? Cosas que usted ha defendido, y se lo he reconocido, con una política además muy activa, en su etapa de diputado en el Parlamento Europeo. Ahora se ha sentado en ese escaño y se le ha olvidado todo. Y se ha olvidado de defender cosas que incluso defendía usted y que le honraban. Mire, yo he hecho el esfuerzo de mirar lo de Transparencia, por supuesto que lo he hecho, una asociación en la que también nuestro partido está y en la que también tenemos..., en nuestro caso tenemos un diez en transparencia, y no tenemos ningún problema en reconocerlo. Pero la misma institución reconoce, en uno de sus puntos, que en ningún caso –leo textualmente– «estos índices tratan de medir el nivel de corrupción o de conducta de las personas que pueden pertenecer administrativamente o dirigir políticamente las citadas instituciones. Es decir, está muy bien que ustedes tengan esa nota en transparencia, yo les felicito, pero la transparencia y la lucha contra la corrupción no es solo hacer una web. Y si no..., me he olvidado ahora el papel aquel que llegaba hasta el suelo, de todos los casos de corrupción que tenemos. No consiste solo en hacer una web: hay que luchar cada día contra la corrupción políticamente. Por eso yo le ponía encima de la mesa esas medidas, que yo creo que usted –se lo digo ahora sinceramente– está de acuerdo con muchas de ellas, pero a lo mejor no le dejan defenderlas en su grupo parlamentario, o a lo mejor no le dejan defenderlas en su Gobierno; lo digo por los casos de corrupción que tiene Convergencia durante toda esta época. Pero yo le pido que, por favor, en este turno de réplica, por lo menos me responda si está usted a favor o en contra. Hágalo aunque sea a título personal, para que yo me quede tranquilo. Respecto al tema que ha comentado usted de los grupos de interés, pues, bien, analizando los grupos de interés, resulta que hay una de las asociaciones que según la definición de los grupos de interés que tienen que constar en ese registro son aquellas asociaciones que influyen de alguna manera en las decisiones políticas o que influyen en la actividad jurídica, ¿no? –usted sabe bien de lo que le estoy hablando, todas esas asociaciones–…, y resulta que la ANC no figura en ese Registro de asociaciones de la que usted saca tanto pecho aquí hace un minuto y que me dice que yo no lo he revisado. Sí lo he revisado, y la ANC no figura. ¿Qué pasa? ¿Que la ANC no influye en la sociedad catalana? ¿La ANC no trabaja para cambiar –legítimamente, faltaría más–, proponer cambios? Pero no la escondan. Póngala… Yo ya sé que aquí hay noticias suyas, que usted iba a liderar la ANC, ¿eh?, como lo publicaban medios, que usted iba a ser el nuevo líder de la ANC, ya le ofrecían cargos... No sé si es cuando le ofrecieron ir de número 1, para después ir a los debates... No sé en qué momento le ofrecían eso. No sé si son verdad o no, me importa poco. Lo que sí que es verdad es que usted no la tiene, en el Registro de asociaciones, registrada. No saque tanto pecho de transparencia; a ver si al final esos cien puntos de Transparencia Internacional se van a convertir en menos puntos. Pero, en cualquier caso, sí hacemos los deberes, por supuesto que hacemos los deberes. Sí que nos preparamos las intervenciones, no las traemos escritas, como la ha traído usted, que no me ha contestado a ninguna pregunta de las que le he hecho. Y a mí me gustaría que en esta última intervención aprovechara, aunque sea ya por dignidad política, y me respondiera de una vez por todas si está usted de acuerdo o en contra de todas esas medidas para luchar contra la corrupción que Ciudadanos y otros grupos políticos también defienden en otras partes de España. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el senyor Raül Romeva, conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència.
Miri, senyor De Páramo, amb tota franquesa: transparència vol dir anar a unes eleccions amb un programa electoral i complir-lo, que és el que està fent aquest grup i és el que està fent aquest Govern; això és transparència. Transparència vol dir que, quan hi ha 2 milions de persones que manifestament, legítimament, pacíficament demanen ser escoltades i poder decidir col·lectivament el seu futur, se les tingui en compte i no se les judicialitzi. I a mi em sembla vergonyant que vostès, negant aquesta realitat, contínuament, tinguin la barra de dir que nosaltres no estem denunciant constantment la judicialització de la política. És vergonyant que vostès pretenguin negar la realitat que tenen davant dels seus nassos, simplement per un interès partidista –que no diria ni tan sols «un interès polític, que seria legítim, eh?–, un interès partidista que justificaria la seva existència de ser; una existència que, en definitiva, l'únic que fa és amagar les grans opacitats de les seves intencions. Vostè no ha vingut aquí a parlar de transparència, siguem conscients d'això, vostè no ha vingut aquí a parlar de transparència. Perquè si hagués volgut parlar de la transparència del Govern, que era el títol de la interpel·lació que vostè ens havia fet, hauria agafat totes les qüestions que jo li he posat sobre la taula i les hauríem pogut comentar una per una. Vostè avui no ha vingut a parlar de transparència, vostè avui ha vingut senzillament a fer el que fan sempre, que és a desviar el focus d'atenció perquè ens oblidem de a qui estan vostès donant suport, per quines raons i amb quins obscurs –o cada vegada menys– objectius. Segueixen amagant la realitat d'aquest país i d'aquest Parlament. Ja ho sé, que no els agrada, però vostè segueix negant la realitat i mentint sobre el que significa el mandat parlamentari d'aquest grup i les obligacions parlamentàries d'aquest Govern. Si vostè vol parlar de transparència ens hi trobarà, cap problema –cap problema. Però vostè no només no vol parlar de transparència, sinó que el que vol és amagar precisament les incoherències de les seves praxis polítiques i de les seves aliances. De fet, no estaríem parlant ni d'aliances; estem parlant de suports explícits. Perquè, en definitiva, quan vostè em fa tot el repàs de les males praxis, si vostè és conscient i és coherent amb el que vostè està plantejant, hauria de ser molt més responsable, molt més curós, perquè tots aquests anuncis de diari que vostè ha fet, òbviament, algun dia, per altres vies, se li acabaran girant en contra de vostè. I, si no, recordem les campanyes que vostès han fet dient que no farem mai president algú que després ens esforcem, de manera incomprensible, a justificar que els hem fet presidents. Però aquest és el problema que vostès tenen, no el meu. Aquest Govern segueix fent la feina, segueix complint amb el mandat electoral que tenim, i aquest Govern seguirà defensant, transparentment, pacíficament, políticament i en base a la realitat a què s'enfronta, una demanda que vostès, tard o d'hora, hauran d'assumir que existeix. Això és transparència. Això és responsabilitat. No em donin lliçons de judicialització de la política. No em donin lliçons, vostès, de capacitat de construir unes institucions transparents i responsables amb la rendició de comptes. Perquè això és, precisament, el que d'aquí a molt pocs dies li demanarem nosaltres a vostè, i li sortiran els colors –i li sortiran els colors–, perquè no se'n sortiran, de fer tot això que ens està dient aquí a aquells actors que vostè considera que són tan –tan, tan– incòlumes avui en dia. No ho deia fa uns dies, no ho deia fa uns mesos, ara sí, per interessos, ho repeteixo, no només polítics, sinó partidistes, que és molt més qüestionable. Sigui com sigui, el dia que vulgui parlar de transparència i de mesures concretes de transparència d'aquest Govern aquest dia estaré a la seva disposició. Mentrestant, haurem de seguir aguantant aquesta cançoneta tan –tan, tan– cansada, tan fatigosa, tan extenuant de construir una realitat paral·lela que vostès, obsessionats com estan, necessiten fer per justificar-se. Llàstima! Hem perdut una oportunitat per fer un debat molt interessant sobre eines de millora i qualitat democràtica. La propera vegada serà. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. [[Projecte de llei de mesures de protecció del dret a l'habitatge de les persones que es troben en risc d'exclusió residencial (debat de totalitat)]] [[200-00016/11]] El cinquè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat del Projecte de llei de mesures de protecció del dret a l'habitatge de les persones que es troben en risc d'exclusió residencial. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Govern de la Generalitat, la senyora Meritxell Borràs, consellera de Governació, Administracions Públiques i Habitatge.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, secretari general del departament, secretari d'Habitatge, director de l'Agència d'Habitatge de Catalunya. Com saben, som aquí per iniciar la tramitació, com ens deien, en seu parlamentària, del Projecte de llei de mesures de protecció i del dret a l'habitatge de les persones que es troben en risc d'exclusió. Però vull començar fent una afirmació molt contundent, i és que a mi avui m'agradaria no haver de ser aquí, perquè això voldria dir que la Llei 24/2015 seguiria vigent i, per tant, donant resposta a allò que aquest Parlament es va plantejar en base a una iniciativa popular. El Govern, com saben, en funcions, de l'Estat, va decidir, el passat 29 d'abril, portar al Tribunal Constitucional la Llei de mesures urgents per afrontar l'emergència en l'àmbit de l'habitatge i la pobresa energètica, al Tribunal Constitucional, i, a més a més, doncs, va prendre la decisió política de demanar la suspensió de bona part del seu articulat. Així, doncs, el Govern de l'Estat va recórrer la llei afirmant que entrava en conflicte amb la legislació espanyola, que era discriminatòria envers la resta dels ciutadans de l'Estat, i perquè era contrària als interessos dels bancs. Sí, aquestes van ser les causes per les quals ens ho varen portar. I els efectes de la suspensió eren ben clars: se suspenen aquells articles que donaven eines als ajuntaments, bàsicament, per afrontar l'emergència residencial. En resposta a això vàrem fer, doncs, una resposta, jo entenc, a nivell de país. El president Puigdemont va convocar una cimera amb representants del món local, econòmic i social, de les entitats promotores de la llei i de tots els grups parlamentaris del Parlament de Catalunya. Aquella cimera va servir per constatar que la qüestió de l'habitatge és un tema de país, com els deia. Malgrat les discrepàncies, doncs, polítiques que puguem tenir, que hi són, lògicament; malgrat les idees confrontades que puguem defensar o, fins i tot, els interessos partidistes legítims, l'habitatge és un tema de país i un assumpte que ens preocupa a tots i a totes. No es tracta, en cap cas, d'un conflicte entre dues administracions, dues ideologies o de dos governs. No és una qüestió de competències, no ho és, tampoc de banderes. És un conflicte que deixa a molta gent vulnerable desprotegida. I aquest és el drama. Surt d'aquella cimera l'encàrrec de fer una nova llei que deixés sense efectes les conseqüències de la suspensió. I era un encàrrec doble: per una banda, fer una nova llei en temps rècord i que es tramités en lectura única, perquè això ens facilitava que abans tinguessin aquesta eina els ajuntaments. I, per tant, es tractava de fer-ho en temps rècord, i, a més a més, doncs, suplint tot allò que amb la Llei 24/2015 ens havia quedat suspès. Quin altre encàrrec clar tenia, ens donaven a la cimera? Que fos difícilment recurrible, si més no, des d'un punt de vista jurídic, i, per tant, doncs, que no pogués ser suspesa. Ha estat, i em consta, una tasca complexa, difícil i sovint, també, molt, molt imaginativa. Però, finalment, el 29 de juliol vam poder presentar aquest text de nova llei en una segona cimera, un text que dóna resposta a l'encàrrec concret que se'ns feia, que és proporcionar eines per afrontar l'emergència residencial del nostre país. I aquesta feina l'hem feta –i ho vull destacar amb lletres grosses, si m'ho permeten– per part de les entitats municipalistes, l'Associació Catalana de Municipis i la Federació de Municipis de Catalunya, així com també de l'Ajuntament de Barcelona, perquè són el món local, bàsicament, els que ens reclamen que puguem tenir ràpidament aquestes eines contra els desnonaments i l'emergència en habitatges. Ens ha ajudat, també, i d'una forma molt valuosa, el Consell de l'Advocacia de Catalunya, així com el Col·legi d'Advocats de Barcelona. I ens ha ajudat molt per tot aquest vessant jurídic que jo els comentava, no? Necessitàvem que fos un document jurídicament sòlid i que, per tant, no hi haguessin escletxes. I, per altra banda, també, el grup impulsor de la ILP de l'habitatge, com a bons coneixedors, doncs, d'aquesta problemàtica, per una banda, i impulsors d'aquella Llei 24/2015. A tots –a tots– els vull traslladar molt sincerament el nostre agraïment. Aquesta, com vostès saben, no és una llei del Govern, aquesta és una llei que hem fet aquests diferents actors, i, per tant, és una llei, podríem dir, del món local, és una llei, també, del col·legi d'advocats del país. I, per tant, gràcies, també, a tots els grups polítics, que vostès saben que hem tingut diverses reunions, ens hem posat al dia de l'evolució d'aquesta llei, dels resultats dels treballs, hem atès les seves esmenes, i, per tant, aquí ho explicarem. Avui fem el debat a la totalitat d'aquesta llei. Finalment, serà per un procediment d'urgència, pels motius que tots sabem. La llei no es va tramitar en lectura única, com s'havia acordat. Si hagués estat així, de fet, faria ja tres setmanes que tindríem la llei aprovada, vint-i-un dies, i una llei per aturar desnonaments. Així doncs, esperem que aquesta llei sigui aprovada, doncs, de forma ràpida, al més ràpidament possible, perquè cada dia que passa, ho sabem bé, cada dia, doncs, perdem eines per aturar aquests desnonaments que es produeixen. El text que avui presentem és un text jurídicament molt sòlid, com deia, amb l'aval del col·legi de l'advocacia, i, per tant, difícil de recórrer. És un text que dóna solucions a la suspensió de bona part de l'articulat de la llei. I vagi per endavant que aquest text no és un punt i final en matèria d'habitatge, lògicament, és un punt i seguit. Hi han moltes altres matèries que hem de tractar, que hem de treballar, que estem tractant, que estem treballant, però se'ns demanava que fos una llei específica per resoldre allò que se'ns suspenia amb la Llei 24/2015, i sabem que hem de tractar el tema dels preus dels lloguers, l'accés a l'habitatge per part dels joves, o tants altres temes. I aquí tenim un grup de treball, com vostès saben, que està fent feina. Hi han hagut més de deu reunions amb representants dels grups parlamentaris, i tot això ho hem anat exposant. La suspensió del Tribunal Constitucional va afectar tres aspectes bàsics de la llei: el primer, la mediació en cas de sobreendeutament; el segon, la cessió temporal d'ús dels pisos buits de les entitats financeres, i, el tercer, el lloguer social obligatori per part de les entitats financeres i els grans tenidors a les persones que estiguin a punt de ser desallotjades. El Govern de l'Estat, com els deia, va recórrer la llei perquè deia, entre d'altres qüestions, que entrava en àmbits que no eren de la nostra competència, que aquesta llei era discriminatòria respecte als ciutadans de l'Estat espanyol i perquè aquestes actuacions anaven en contra dels bancs i posaven en risc el sistema financer. Com hem afrontat aquests forats que ens deixaven des de la nova llei? En primer lloc, com resolem la mediació? Doncs, la suspensió afectava els dos primers apartats de l'article 2, que establien la possibilitat que els consumidors demanessin procediments extrajudicials per a la resolució de les situacions de sobreendeutament i gestionats per comissions de sobreendeutament. El principal argument que se'ns donava va ser que això era entrar en dret processal i que no podíem obligar el jutge a tenir en compte, obligatòriament, la resolució del procés de mediació. Per tant, quina és la resposta que donem? Doncs, hem recuperat la mediació per la via del consum, i així l'article 10 de la nova llei estableix un procediment de mediació en l'àmbit del consum sol·licitat pels afectats i que inclou, lògicament, un pla de sanejament. En segon lloc, com solucionem la sessió temporal que havia estat suspesa. Doncs, la suspensió afectava l'article 7.1, que deia, concretament: «L'Administració pot resoldre la sessió obligatòria d'habitatges per un període de tres anys per incorporar-los al fons d'habitatge de lloguer, per a polítiques socials en el cas d'habitatges buits que siguin propietats de persones jurídiques. La primera llei donava potestat a les administracions, preferentment, als ajuntaments –i si no en tenien capacitat, doncs, a la Generalitat– per obligar els bancs a cedir-los l'ús dels pisos buits per tres anys. El recurs es va fonamentar dient que no es podia obligar a fer-ho. Per tant, a què hem optat? Doncs, a recuperar la cessió temporal d'habitatges buits per la via de l'expropiació forçosa i l'expropiació de l'ús. La nova llei diu que els bancs i altres tenidors inscrits com a titulars de registres d'habitatges buits tenen els pisos buits, per tant..., i estan incomplint, per tant, l'ús social de l'habitatge, se'ls pot expropiar l'ús per un període de quatre a deu anys, i, per tant, destinar-los a l'ús social. L'expropiació es faria, lògicament, mitjançant el jurat d'expropiació que fixa un preu. I, en tercer lloc, com assegurem el lloguer social obligatori si ens quedava suspès? Aquí el que quedava suspès eren els articles 5.1 i 5.2. El primer fa referència als casos d'impagament hipotecari, mentre que el segon fa referència als impagaments de lloguer. La llei deia, concretament: «L'adquirent ha d'oferir als afectats una proposta de lloguer social, si l'adquisició o la compravenda afecta persones o unitats familiars que no tinguin una alternativa d'habitatge pròpia i que es trobin dins els paràmetres de risc d'exclusió residencial. El recurs del Tribunal Constitucional se sustentava en el fet que es fixava un lloguer social obligatori sine die, i que es qüestionava, en aquest sentit, el procés, una limitació perpètua de l'ús de la propietat. Per això, el que fem és que establim un sistema transitori i excepcional per al reallotjament de les famílies que estan a punt de ser desnonades, i es fixa un lloguer per un termini de tres anys prorrogable, així com, a la nova llei, recuperem el lloguer social obligatori per la via de l'obligació del reallotjament. En el transcurs dels treballs, vostès ho saben, han sorgit problemàtiques i propostes d'actuacions que anaven més enllà o que fugien del tema de la llei suspesa, i en tot moment l'equip redactor va creure necessari donar resposta exclusivament, tal com ens havia sol·licitat, doncs, en la cimera, a allò que feia referència als articles suspesos. Parlo, lògicament, i ho saben, de la problemàtica de les ocupacions il·legals que ens han plantejat des del món local, i que tractarem en un grup de treball específic. També és el cas de la petició del que és regular l'anomenat «lloguer abusiu. Vagi per endavant que aquest tema, quan vaig fer la meva compareixença parlamentària per explicar quins eren els objectius del departament, ja vàrem dir que es crearia un grup de treball per tractar aquest tema, i, de fet, el 9 de setembre començava a caminar, i ja comencem a tenir les primeres conclusions. I vostès saben que això està fet, doncs, junt amb el món econòmic i món social, coordinat, lògicament, en aquest cas, per la Càtedra d'Habitatge de la Universitat Rovira i Virgili, a qui també els vull agrair la feina que posen a disposició, doncs, de tots plegats. Aquestes, doncs, són les solucions que hem trobat per poder tenir un text legal que superi els efectes de la suspensió de la llei. No és, per tant, la llei que hauríem fet si Catalunya tingués les eines de qualsevol estat, però és la millor llei que podem fer tenint en compte que el que és del tot necessari és que no tinguem una suspensió i que, per tant, en aquest sentit, sigui una llei que doni solidesa als ajuntaments i garantia que la podran dur a terme. Les lleis útils són aquelles que es poden dur a terme, no aquelles que diuen grans coses però, a l'hora de la veritat, no es poden materialitzar. Per tant, aquesta és una llei que és una bona llei per substituir la 24/2015, però no és una nova llei d'habitatge. El món local ens demanava eines amb urgència per poder donar resposta i amb aquesta llei les tornem a tenir. Justament per poder tenir una llei útil i difícilment recurrible, tal com es va demanar, alguns temes i problemàtiques que tampoc apareixen en la Llei 24/2015 no s'inclouen en aquesta llei. És cert que no s'han pogut acceptar totes les noves propostes del grup promotor de la ILP, perquè, una de dues: o no estaven, com els deia, incloses en la Llei 24/2015, o anaven molt més enllà i acceptar-les era, en algun cas, obrir una nova font de possibilitat de suspensió de la mateixa llei i, a més a més, perdre la rapidesa que se'ns demanava, si havíem d'entrar en un debat amb temàtiques noves. En canvi, sí que hem pogut introduir propostes com: incrementar el nombre de municipis que puguin fer ús d'aquestes noves eines, i passem de 72 a 234 municipis; que les expropiacions siguin per un període de quatre a deu anys en comptes de tres, i, per últim, que les anteriors lleis d'habitatge no portaven memòria econòmica ni compromís d'aportació de la Generalitat ni de la resta d'administracions per desenvolupar-la, cosa que sí que fa aquesta llei. Mentre aquesta llei no entri en vigor, a Catalunya tenim desprotegits de manera indefinida els ciutadans més vulnerables. Als ajuntaments els tenim sense eines per donar-hi resposta, i l'impost sobre els pisos buits i el dret al tempteig i retracte continua limitat a 72 municipis en comptes de 234. Per tant, hi posem recursos, hi posem persones i hi posem també eines per donar solucions.
Consellera, ha exhaurit el temps.
Molt breument. Demano que siguem conscients que sobre la taula tenim el que ens diu el Consell General del Poder Judicial, que a Catalunya cada dia hi han quaranta desnonaments, nou d'ells a Barcelona. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]] A continuació, atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, procedirem a..., que parlin els diferents grups per a fixar el seu posicionament. En primer lloc té la paraula la senyora Noemí de la Calle, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Consellers, diputados, diputadas, entidades que hoy nos acompañan, hoy volvemos a traer a esta cámara parlamentaria la consecuencia de un fallo en el sistema, porque cada vez que hablamos de vivienda salta el famoso pantallazo azul que nos recuerda a todos uno de los mayores dramas a los que se enfrenta nuestra sociedad por culpa de unos responsables políticos que no solo no han sabido dar solución sino que han sido parte del problema. Ese drama es la frustración de tantos jóvenes y no tan jóvenes que no pueden acceder a la vivienda, el sacrificio de tantas familias y personas que han de destinar más de la mitad de sus ingresos a su vivienda y el sufrimiento de muchas familias y personas que se han quedado sin hogar o que están a punto de perderlo. En esta situación estamos todos obligados a reflexionar y a actuar sobre lo que nos ha llevado hasta aquí. Pero para poder cambiar las cosas primero hay que hacer autocrítica. ¿Se alimentó desde las administraciones públicas la burbuja inmobiliaria? Sí. ¿Sirvieron las políticas públicas de vivienda para evitar la burbuja? No. ¿Se han tomado las medidas necesarias para impedir una nueva burbuja? No. ¿Los partidos políticos tenían a su gente metida en los consejos de administración de las cajas de ahorros? Sí. ¿Hicieron algo para detener esto? No. ¿Los que gobernaban especularon con suelo público? Sí. ¿Aquellos que gobernaron tienen, por lo tanto, parte de culpa en esto? Sí. Los bancos y cajas concedieron irresponsablemente créditos inflados basados en sobrevalorar el valor de la vivienda mientras que los que gobernaban aprovechaban esa situación para llenar las arcas de los municipios y otras administraciones y destinar ese dinero a sus intereses partidistas como adjudicar obras faraónicas a sus colegas. Mientras, a los ciudadanos nos dejaron completamente desprotegidos. La sociedad civil tuvo que organizarse para reclamar el derecho a la vivienda para que se pusiera este tema sobre la agenda política. Pero desgraciadamente los sucesivos gobiernos no han sabido estar a la altura del esfuerzo que han tenido que hacer los ciudadanos. Las políticas de vivienda, llevadas a cabo por los diferentes gobiernos de España y de la Generalitat, en los que han estado Convergencia, Esquerra, Iniciativa, el Partido Socialista, el Partido Popular, no han ayudado a solucionar el problema. La muestra es que fue la propia sociedad civil la que tuvo que impulsar una ley para atender situaciones de emergencia habitacional que jamás debieron producirse y que a día de hoy no están siendo suficientemente atendidas. Las carencias en materia de vivienda pública que tenemos hoy en día se deben a que los administradores públicos aplicaron políticas cortoplacistas y antepusieron sus intereses partidistas al interés general. Vendieron terrenos destinados a uso protegido de vivienda a empresas dedicadas a la promoción pública de vivienda que las destinaban a la venta, con la consecuente pérdida de patrimonio público, el patrimonio de todos. Un ejemplo de ello, es el reciente caso del señor Espinar. He hablado de hacer autocrítica y para ello hace falta echar la vista atrás. Teníamos una burbuja inmobiliaria, inflada por un lado por la actuación irresponsable de los bancos y por otro, por la propia Administración. Entonces la burbuja explotó y los que habían estado aprovechándose de la situación sacaron la tijera. Los recortes aplicados por el Gobierno de Convergencia y el Partido Popular, la revelación de casos de corrupción, sumados a un cuestionamiento generalizado del funcionamiento de las instituciones democráticas, dieron lugar a grandes movilizaciones que todos recordamos contra los recortes en materia laboral, sanitaria y educativa, mientras se rescataba un sistema bancario que estafaría a miles de ciudadanos con las preferentes y los expulsaría después de sus casas. Y en este contexto, viendo su incapacidad para mantener el control sobre la opinión pública, Convergencia decide apostar por el comodín que han utilizado siempre los gobiernos populistas y reaccionarios: jugarlo todo a la exaltación del sentimiento nacionalista para poder echarle la culpa a otros, pasando así de ser el destinatario de las protestas sociales a encabezar las movilizaciones separatistas con el disfraz social. Y ahí siguen, con cara de no haber roto un plato en su vida, como ha demostrado la intervención de la consellera. Pero algunos no olvidamos que Convergencia, mientras tuvo la llave del gobierno de España, fue cómplice, con su apoyo al Partido Popular, de la reforma laboral, de la amnistía fiscal y de la Ley de estabilidad presupuestaria. La Ley de estabilidad presupuestaria o la ley bajo la que se emparan los recortes en cuanto a la sanidad, a la educación o a la dependencia. Esos que dicen que Madrid no paga fueron los que apoyaron la ley de los recortes. Padecemos amnesia anterógrada, somos el Parlamento Memento. Hemos perdido la memoria a largo plazo; hemos perdido la memoria a largo plazo porque tenemos una ley de la vivienda que si se hubiese aplicado no estaríamos en esta situación. Y me refiero a la Ley 18/2007, del derecho a la vivienda; una ley que se aprobó en la época del tripartit, una ley que Esquerra, gobernando entonces y gobernando ahora, jamás ha tenido interés en aplicar; una ley que podría haber ayudado a paliar esta situación. Gestionan mal porque les interesa generar la frustración necesaria para que la sociedad les pueda comprar el discurso de que para solucionar las cosas hay que salir de España, para poder campar a sus anchas en el cortijo que pretenden crear. Este Govern no está solo en contra del Estado español, este Govern está fundamentalmente en contra del estado social. ¿Quieren estructuras de estado? ¿Qué mayor estructura de estado que gestionar un presupuesto de 30.000 millones de euros? Porque desde que se aprobó la ley en 2007 se debería haber empezado a crear un parque de vivienda pública con la que poder atender a las necesidades sociales. Pero es que algunos sí que tenemos memoria y recordamos que no solo no han creado ese parque de vivienda pública sino que en 2013 pretendieron deshacerse de catorce mil viviendas públicas. Decía que deben reconocerse los errores cometidos para poner remedio a esa falta de planificación a largo plazo y corregir los errores del modelo. Y para dar solución a este problema hace falta voluntad. La misma voluntad que le falta al Govern porque les recuerdo que tumbó nuestra proposición de incentivos al alquiler social por 140.000 euros, que curiosamente es menos de lo que gana el president de la Generalitat. Para poder solucionar este problema se necesitan políticas constantes y autocríticas, porque es un problema estructural no solo de falta de vivienda pública, sino de acceso a un empleo para poder mantenerla. ¿Qué hace el Govern para crear un empleo de calidad? ¿Destinan recursos suficientes a investigación y desarrollo para que cambie el modelo productivo? No. ¿Intentan conseguir recursos para un plan de vivienda pública que impida una nueva burbuja inmobiliaria? No. ¿Recortan ustedes en duplicidades administrativas o encargos de confianza para conseguir esos recursos? No. No solo nos los recortan sino que los multiplican: hacienda propia, embajadas, contratar más cargos de confianza... Yo les acuso de haber permitido que esto ocurriese, yo les acuso de ser el brazo ejecutor y corresponsable de esta situación y les acuso también de perpetuarla. Porque Convergencia no siempre estuvo en el gallinero del Grupo Mixto, cuando tuvieron la oportunidad de cambiar las cosas, lo que pactaron con el Partido Popular fueron recortes, amnistías fiscales y pérdida de derechos laborales. Y dirán: «Es que el Partido Popular es muy malo, y que no tenían otra opción. Claro, que hay otra opción. Cuando uno se sienta en una mesa a negociar, tiene dos opciones: negociar para conseguir avances sociales o negociar para conseguir retrocesos. Ustedes jugaron a la carta del retroceso y nosotros, a los avances sociales. Ciudadanos asumió en 2011 una obligación moral al promover en esta cámara una moción para instar al Gobierno de España que legislase la dación en pago, la ley de segunda oportunidad. Por aquellos entonces no teníamos representación en el Congreso, por ello me siento tremendamente orgullosa de que una de las primeras cosas que hemos hecho al llegar es poner encima de la mesa la dación en pago. ¿Quién se iba a imaginar hace un año que el Partido Popular firmaría un acuerdo que incluyese la dación en pago? Yo reconozco que era difícil de imaginar, pero ha quedado demostrado que cuando hay una verdadera voluntad para cambiar las cosas se pueden llegar a acuerdos para que esos avances, pues, terminen llegando. Recientemente, en la primera cumbre que se realizó el 3 de mayo, las entidades nos pidieron instrumentos jurídicos nuevos que diesen seguridad. Con motivo de la segunda cumbre, en julio, el grupo promotor de la Ley 24/2015 nos advirtió de los mecanismos farragosos, caros y lentos que suponía este proyecto de ley. Por este motivo Ciudadanos se compromete a trabajar muy duro en la fase de ponencia y presentaremos enmiendas para exigir un compromiso de esta Administración con unas políticas de vivienda pública eficaces y que garanticen que nadie entre en una situación de exclusión habitacional. Verán, el pantallazo azul de Windows salta cuando el núcleo del sistema operativo no puede recuperarse de un error y la única acción que le queda a un usuario..., que puede hacer un usuario es reiniciar el sistema, perdiendo todo el trabajo no guardado. Nosotros no queremos eso para los ciudadanos, el error de este sistema no debe impedir a las familias reiniciar su vida sin perder el derecho a una segunda oportunidad. Por ello, desde Ciudadanos trabajaremos en el Congreso para que esa ley de segunda oportunidad se haga realidad; desde los ayuntamientos, para evitar la pérdida de suelo público, y, por supuesto, desde esta cámara, para tener un parque de vivienda público de alquiler social y para que esta nueva ley que nos ocupa hoy sea una verdadera herramienta jurídica, eficaz, que garantice el derecho a la vivienda y proporcione igualdad de oportunidades y cohesión social. Gracias.
Gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Presidenta... Conselleres, diputades, diputats, deixi'm que els torni a reiterar, en nom del Grup Parlamentari Socialista, que el Govern central, el Govern de l'Estat, el Govern del Partit Popular es podria haver estalviat perfectament el recurs al Tribunal Constitucional a la Llei 24/2015, no només a aquesta llei, a algunes altres que també van encadenades amb el problema que tenim al davant de..., que tenim al damunt de la taula, no? Ens hauríem estalviat maldecaps; ens hauríem estalviat durant uns mesos desprotecció a persones i famílies vulnerables, des del punt de vista del seu problema habitacional, i també ens hauríem estalviat limitacions a l'hora d'actuar..., els ajuntaments del país, i inseguretat jurídica per part de les administracions locals. També és cert que hi han algunes parts de la Llei de pobresa energètica que no han estat suspeses, com les maneres d'abordar i d'afrontar els temes de pobresa energètica, i aquí deixi'm dir-li, consellera, que el Govern ha arrossegat o ha seguit arrossegant una mica els peus en aquesta matèria. Per tant, en aquells temes que no havien quedat suspesos, no ho hem acabat d'enfilar encertadament, des del nostre punt de vista, no? Però del que es tracta ara aquí, ho deia la consellera Borràs, és de tenir una norma..., ho deia la consellera Borràs, perquè aquest és un dels resultats que van sortir de les dues cimeres que s'han produït per part de..., on hi havia el món local, ajuntaments del país, també els grups parlamentaris i les persones que van impulsar la iniciativa legislativa popular que després va esdevenir llei, no? Les conclusions d'aquelles cimeres, del que es tractava era de tenir una norma que ens permetés, a Catalunya, al Govern de la Generalitat, també als ajuntaments, seguir actuant en aquelles situacions d'emergència. Per tant, estem parlant d'una llei que del que tracta és d'actuar en aquelles situacions d'emergència que afecten persones i famílies del nostre país, eh? Un altre debat que jo crec que sí que haurem d'abordar, perquè han canviat les condicions socials en el nostre país –estan canviant, s'estan transformant– i hem de transformar, lògicament... Per tant, en funció que es transforma la realitat social, hem de transformar les polítiques estructurants d'habitatge d'aquest país, i aquest és un debat que tenim pendent. No podem seguir fent el que fèiem deu anys enrere, eh? Si les polítiques d'habitatge són polítiques de cohesió social, aquestes polítiques estructurants, amb una perspectiva a mig i llarg termini, també hem de ser capaços de modificar-les, no? Per tant, aquest projecte arriba al Parlament, certament, sense la unanimitat en el grup de treball que es va constituir, però sí amb una base de consens suficient per tal de tirar endavant la norma, eh? Té el recolzament de les entitats municipalistes del país –en els temes troncals, centrals–, té el recolzament també de l'Ajuntament de Barcelona, del Consell de l'Advocacia, dels advocats de Catalunya. Instaura, des del nostre punt de vista, nous instruments per afrontar l'emergència habitacional, ho torno a repetir, en aquells aspectes que han estat recorreguts pel Govern de l'Estat, el Govern del Partit Popular, i que han estat suspesos –sense entrar encara en el fons del tema– per part del Tribunal Constitucional. Aquest projecte instaura mesures estructurals en matèria d'habitatge? No, però crec que tampoc era l'objectiu d'aquesta mesura. El debat està tancat? No, per descomptat. Necessitarem seguir discutint, els ho repeteixo, sobre polítiques d'habitatge. Ara, aquí, davant nostre, i hi hem de donar resposta, seguim tenint una emergència social en l'àmbit de l'habitatge, que és conseqüència, o una de les conseqüències, de la crisi econòmica, però també de la sortida que s'està produint d'aquesta crisi econòmica que vam viure en els darrers anys. Perquè la sortida que s'està produint s'està produint en forma de precarització laboral i de salaris de misèria en alguns àmbits, que afecten, lògicament, la capacitat que tenen les famílies de pagar o de seguir pagant les hipoteques o de seguir pagant les rendes de lloguer, eh? Deixi'm situar una dada de context: pràcticament el 26 per cent de la població està en risc de pobresa social al nostre país. Pràcticament, un 13 per cent de les famílies de Catalunya tenen moltes dificultats per arribar a final de mes. Segons la memòria del Consell General del Poder Judicial, només l'any 2015, a Catalunya hi van haver quinze mil llançaments. Atenció: pràcticament un 65, 66 per cent d'aquests llançaments ja no són per no poder pagar la hipoteca, sinó que són per no poder pagar les rendes de lloguer, eh?, per impagaments d'arrendaments urbans. Molts d'aquests pagaments... I no estic parlant... Aquí hem de fer, jo crec, la diferència entre grans tenidors i petits propietaris, i quan estic parlant de petits propietaris estic parlant també d'aquelles persones o aquelles famílies que poden tenir un, dos, tres habitatges, alguns d'ells a lloguer i que també formen part de la renda familiar. Per tant, aquí, quan entrem en el debat de fons, aquest és un tema que haurem d'abordar. Entrem en la llei. Jo crec que resol de manera diferent situacions de com abordar les situacions de sobreendeutament, articulat en aquest tema, a l'hora d'actuar en el Codi de consum. Vull fer una rectificació a la diputada que m'ha precedit: la iniciativa de parlar de la llei de segona oportunitat, o per parlar de sobreendeutament, en aquesta cambra no es deu al Grup de Ciutadans, es deu a una iniciativa conjunta de la majoria de formacions polítiques d'aquest Parlament de Catalunya, que es va portar com a 270 al Congrés dels Diputats i que va ser derrotada, eh?, convenientment, per la majoria absoluta del Partit Popular a Madrid. Però va ser a iniciativa dels grups parlamentaris d'aquesta cambra. Hem aconseguit, amb les al·legacions que s'han presentat –amb les al·legacions que s'han presentat–, que la creació d'aquesta Comissió d'Habitatge i Assistència no només sigui única, sinó que es pugui replicar a territoris i a ajuntaments. Hem entrat en tota la casuística de l'expropiació temporal de l'ús dels habitatges per solucionar tres dels problemes que teníem al damunt de la taula. Aquí hi ha una diferència respecte a la posició del Govern amb el Grup Parlamentari Socialista, que vostès el compromís del Govern el remeten a la memòria econòmica, perquè l'expropiació temporal de l'ús de l'habitatge comportarà unes despeses, eh?, i nosaltres el que dèiem és que això no pot ser suportat exclusivament, com moltes de les polítiques d'habitatge, pels ajuntaments del país, sinó que hi ha d'haver un compromís clar, real, del Govern de la Generalitat. Vostès ho han resolt a la memòria econòmica, i nosaltres els seguim insistint que això ha de quedar aclarit en la norma de la llei. La memòria econòmica no és normativa, eh?, és voluntat, i nosaltres creiem que hi ha d'haver un compromís explícit del Govern amb el món local del país per tal que aquestes despeses siguin compartides com a política entre els ajuntaments i el Govern. D'això se'n diu coresponsabilització. Crec que haurem d'abordar què passa amb els habitatges ocupats sense títol habilitant. I aquí haurem de parlar amb claredat de com abordem aquest tema, de com fixem criteris, normatives, seguretat jurídica; quines són aquelles qüestions per tal de donar sortida a les famílies que no tenen títol habilitant, i com, a través de la normativa i de la regulació, també lluitem i donem eines per lluitar contra actituds mafioses que s'estan produint en direccions múltiples; no només en les que aquest matí s'han comentat per part d'algun grup parlamentari: en direccions múltiples. Aquest és un problema que caldrà abordar. I deixi'm dir, en aquests quaranta segons que em quedin: nosaltres, segur, donarem suport a la normativa; ho sap la consellera. Esperem que ens trobem i que no tinguem incidents de recorregut amb els compromisos pressupostaris per part del Govern. Però això no ho solucionarem només des d'aquí. Cal fer polítiques estructurants en matèria d'habitatge. I el Govern de la Generalitat s'ha de començar a plantejar i ho ha de plantejar en els pressupostos del 2017 –nosaltres ho plantejarem– que, per solucionar el problema de l'habitatge de lloguer en el país, hem de començar a convergir de manera efectiva amb Europa. No pot ser que un 1 per cent només del parc d'habitatge del país estigui destinat a habitatge de lloguer, sinó que hem d'arribar a la xifra, aproximadament, del 13, 15 per cent, com passa a Europa. Això vol dir recursos públics per part dels governs, també del Govern de la Generalitat de Catalunya. Gràcies, conselleres, diputats, diputades.
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Molt bona tarda a totes i a tots. Consellera, un parèntesi abans de començar, perquè té a veure amb el tema que tractem i és una petició expressa al Govern de la Generalitat, en aquest cas. Escolteu, atesa la situació que es va crear amb el tema de l'habitatge i els desnonaments que es produïen fa temps, hi ha alguns incidents que arrosseguem, eh? A mitjans del mes que ve, el dia 14 o 15, hi haurà un judici contra els habitants, contra una família que va ser desnonada el 2011 al Clot, al carrer Andrade, de Barcelona, amb gran desplegament policial i amb incidents amb el moviment veïnal que defensava, que intentava aturar aquell desnonament. Com a resultat d'això, aquesta família va a judici, com també alguns activistes veïnals, i l'acusació particular de la Generalitat supera la petició de la fiscalia i demana ingrés a presó per al pare i la mare d'aquella família, i també per a dos activistes del moviment veïnal del Clot i de..., o de Nou Barris. La petició és que, per coherència amb tot el que estem parlant, la Generalitat retiri aquesta acusació particular, que el més probable, a més a més, és que la justícia no hi faci cas, perquè justament el que la caracteritza és afegir petició de mesos de presó perquè si fossin condemnats ingressessin efectivament; una cosa que no correspon, de perseguir gent que ha estat víctima d'un desnonament, quan justament estem parlant d'emergència habitacional i d'aquesta crisi. Per tant, jo els demano que els Serveis Jurídics de la Generalitat s'ho repensin i que retirin, ara que estan a temps, perquè és una qüestió de justícia. Entrem en el debat. Vet aquí un debat que, efectivament, és de la més alta importància –tothom hi està d'acord–, perquè parlem de drets de persones, de la situació de milers de famílies que es troben avui a Catalunya en risc d'exclusió residencial, i ho fem engegant un tràmit d'urgència extraordinària, perquè efectivament hi ha pressa, tal com s'ha dit, perquè cal reparar el dany causat per la suspensió de tot un seguit d'articles de la Llei 24/2015 per part del Tribunal Constitucional a instàncies del Govern del PP. Unes disposicions, així ens ho han repetit mantes vegades els ajuntaments, que havien permès aturar centenars de desnonaments en el temps en què foren vigents. Des d'aquest punt de vista, cal agrair la promptitud de la convocatòria de les cimeres per donar resposta a aquesta suspensió, i cal agrair també la feina realitzada durant aquests mesos per juristes, experts, món local per confegir el projecte que avui ens és sotmès. Un projecte que nosaltres considerem molt útil i al qual donem, globalment, suport, però el qual no podíem adoptar per lectura única, tal com ho desitjava el Govern. En primer lloc, perquè una problemàtica d'aquest abast, dins d'aquesta urgència que tots reconeixem, ha de ser, tanmateix, objecte de debat parlamentari i ciutadà. Però, en segon terme i sobretot, perquè, al nostre parer, el projecte que se'ns presenta resulta insuficient en alguns aspectes per abordar algunes de les qüestions més greus que s'estan posant de manifest en aquests moments, pel que fa a la protecció efectiva del dret a l'habitatge. Es tracta, doncs, d'un text millorable i és responsabilitat d'aquest Parlament tractar de fer-ne, mitjançant aquesta tramitació, una eina eficaç i solvent. I és que se segueixen produint –com s'ha dit i s'ha recordat– desnonaments de famílies vulnerables, amb fills menors i amb gent gran; una mitjana de vint-i-set al dia a tot Catalunya, i moltes vegades sense que es disposi, a l'hora que es produeixin, d'una alternativa de reallotjament immediat o sense que arribin a aturar els procediments judicials de llançament, malgrat els pronunciaments del Tribunal Europeu de Drets Humans i dels tribunals de justícia de la Unió Europea. I és que se segueixen produint també judicis hipotecaris que fan perdre l'habitatge a les famílies i, a més a més, les deixen endeutades per la vida. I és que assistim, de nou, a un increment desbocat dels preus de venda, de venda i dels lloguers, especialment, a les ciutats mitjanes i grans. A Barcelona, la immensa majoria dels desnonaments –potser hi ha entre un 80, un 90 per cent– són actualment deguts a l'impagament de lloguers. Tot plegat és el resultat d'una enorme expressió especulativa que està expulsant dels barris la gent amb rendes més baixes, que els està barrant l'accés a un habitatge digne i que posa de manifest l'incompliment efectiu del mandat constitucional i estatutari pel que fa a la funció social de la propietat. Des d'aquest punt de vista, ens volem felicitar que el projecte que se'ns proposa recupera la idea, el concepte de l'expropiació temporal d'habitatges buits per causa d'interès social, tema que va ser molt polèmic quan es va adoptar, el 2007, la Llei de dret a l'habitatge i que va ser una de les primeres coses que van caure amb les lleis òmnibus quan va entrar, en el Govern, el Govern dels millors. Per tant, que això es recuperi és una bona notícia i nosaltres no podem per menys que felicitar-nos-en. Perquè, justament, el problema que planteja el projecte de llei que avui debatem rau en el fet que encara queda lluny de fer front a aquestes realitats punyents que esmentava abans. I queda lluny, encara, d'assumir les conseqüències legals i pressupostàries que es deriven tant del mandat exprés de l'Estatut d'autonomia com de la seva concreció amb la Llei 17/2007, de 28 de desembre, la Llei de dret a l'habitatge, una llei que dicta unes obligacions sempre vigents i molt clares al Govern de la Generalitat i al conjunt de les administracions públiques, i diu: «El conjunt d'activitats vinculades amb el proveïment d'habitatges destinats a polítiques socials –diu al seu quart article– «es configura com un servei d'interès general per assegurar un habitatge digne i adequat a tots els ciutadans, mentre que el cinquè afirma taxativament que l'exercici del dret de propietat ha de complir la seva funció social i el sisè assenyala que la ciutadania pot exigir davant dels òrgans administratius i la jurisdicció contenciosa administrativa el compliment de la legislació en matèria d'habitatge, com també de les disposicions i mesures establertes pel que fa al planejament urbanístic. És en aquests paràmetres que nosaltres situarem, en el decurs dels propers dies, les esmenes –totes elles, esmenes d'addició, eh?– de desenvolupament del projecte que el nostre grup parlamentari compta a presentar i consensuar. De fet ho estem treballant ja amb companys..., amb els companys de la CUP i esperem que altres grups parlamentaris puguin afegir-s'hi i que, al final, faci consens o sigui adoptat i integrat en la redacció final de la llei. Les primeres esmenes que avançarem es referiran justament a això, als principis i fórmules d'actuacions, i insistiran justament en la necessitat de refermar la idea d'aquesta funció social de la propietat en el principi de prevenció, amb l'establiment de mesures i actuacions que permetin incidir en els procediments de llançament i en la suficiència de recursos, de recursos públics. I, en aquest sentit, tal com dèiem abans, demanarem la caracterització explícita de les polítiques socials contemplades en aquesta norma com a servei d'interès general, la qual cosa implica que els pressupostos de la Generalitat continguin les previsions necessàries per garantir l'efectivitat de les mesures de reallotjament o d'ajuda mitjançant partides obertes o ampliables, en funció de les necessitats reals. És al que abans es referien sobre la necessitat de dotar del nervi de la guerra aquesta lleialtat institucional, que, per altra banda, afirma i reafirma el projecte. En segon lloc, proposarem una esmena reprenent l'esperit d'una de les nostres principals al·legacions, que ha estat rebutjada amb l'argument que no podem interferir en el dret processal, la qual cosa és certa en si mateixa, però no es tracta d'això... L'experiència dels ajuntaments, en particular el de Barcelona, demostra que degans i magistrats agraeixen d'allò més que les administracions públiques els facilitin informacions i elements que els permetin modular els procediments de llançament en els quals es troben implicats. Per això sol·licitarem la inclusió d'un nou article que especifiqui que en els procediments judicials d'execució hipotecària o de desnonament en què els executats es trobin en risc de no disposar d'un habitatge de reallotjament, les administracions públiques facilitaran als afectats i a l'òrgan judicial actuant informes socials de vulnerabilitat, a fi de demanar la suspensió o l'ajornament temporal del procediment. Aquests informes precisarem que hauran de tenir el caràcter de document públic, i s'hi farà constar els elements necessaris que acreditin que si es fes efectiu el llançament es podrien vulnerar els drets fonamentals i reconeguts pel que fa a l'exclusió residencial. Així mateix, els informes haurien de consignar les gestions realitzades per facilitar el reallotjament de les persones afectades, les ajudes previstes per garantir-ne els drets i, finalment, terminis previstos per a tot plegat. Vet aquí una manera factible d'establir sinergies entre jutjats, serveis socials i administracions públiques per evitar situacions com la de Badalona, que vam abordar en aquesta cambra, en què van fallar totes les connexions i tots els procediments preventius per garantir el dret de les persones. Finalment, creiem que el projecte hauria d'abordar –nosaltres ho creiem, que és inajornable– una de les problemàtiques que a hores d'ara té un major efecte de distorsió en el dret efectiu de les persones a accedir a un habitatge. Ens referim al fenomen que s'ha esmentat abans dels lloguers abusius. No ignorem la dificultat, eh?, ni el fet que caldria poder reformar en profunditat la Llei d'arrendaments urbans, que depassa les competències d'aquest Parlament, començant pels terminis extremadament curts dels lloguers, que són un dels efectes més perversos que actuen en les dinàmiques especulatives. Evidentment, cal desenvolupar un parc d'habitatge públic de lloguer, molt reduït a casa nostra i amb nul·la capacitat d'incidència sobre el mercat. De la mateixa manera que hem d'aplicar polítiques d'ajut i hem de mobilitzar habitatges buits per a emergències socials, però això és insuficient. Cal buscar la manera, alguna manera d'estabilitzar els preus del mercat de lloguer, avui en uns nivells que superen els assolits abans de l'esclat de la bombolla immobiliària. I és necessari facilitar-hi l'accés a sectors socials amb una mínima renda disponible, que no haurien d'inscriure's en el règim de lloguer social o assistencial. Sense atendre aquest flanc, difícilment contindrem la situació d'emergència habitacional. Situar el problema i establir la noció de lloguer abusiu ja seria en si mateix, al nostre parer, un notable pas endavant. Nosaltres proposem una determinada definició: considerem com a tal el lloguer d'una finca urbana destinada a habitatge habitual que suposi per a l'arrendatari un esforç econòmic superior al 30 per cent de la mitjana dels ingressos de les llars del municipi on s'ubica. I aportem concrecions: que aquest habitatge estigui inscrit o susceptible d'inscripció en el registre d'habitatges buits, o habitatges ocupats sense títol habilitant, o bé que es trobi en una àrea de tanteig i retracte, o bé quan el lloguer sigui el concertat en aquestes condicions per grans tenidors d'habitatges. Podem discutir l'enfocament, podem donar-li un altre tractament, però no podem defugir –pensem– el problema. Vet aquí, en resum, quines són les modificacions essencials que nosaltres mirarem d'introduir en el decurs de la tramitació d'aquest projecte de llei al qual, ho repeteixo, donem globalment el nostre ple suport. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Fernando Sánchez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Moltes gràcies, honorable presidenta. Conselleres, diputats i diputades..., això funciona? No tinc el temps al davant, però...
Diputat, sí, funciona, funciona.
Perfecte, gràcies. Fa un dies, i hi ha uns diputats i diputades d'aquesta cambra que hi són, en aquella comissió, la comissió de benestar i famílies, va venir un representant de la Creu Roja, el director general de la Creu Roja, a presentar-nos aquest informe anual. Cada any ho fan..., i que tracten de la situació de les persones més vulnerables, perquè les més vulnerables són aquelles que, entre d'altres, acudeixen a la Creu Roja. I hi havia una informació molt interessant, perquè ens trobàvem que els mateixos afectats que acudeixen a la Creu Roja afirmaven que tenien problemes per pagar aliments, per pagar productes higiènics, per pagar menjadors escolars..., i només un percentatge petit, significatiu, i, per tant, dramàtic, però només un percentatge petit deia que no podia pagar globalment l'habitatge. Això no ho vull dir perquè sigui un tema menor, al contrari, sóc absolutament conscient del drama absolut que significa per a un família que la llancin de la llar. Però sí que ho dic perquè jo vaig preguntar en aquella comissió al representant de la Creu Roja: «Per què tan poques persones surten aquí que no poden pagar l'habitatge, si són aquelles que estan més necessitades i que acudeixen a la Creu Roja? I em va dir: «Mira, perquè la gent el primer que intenta pagar –el primer que intenta pagar– és la llar, l'habitatge. Allò que intenta salvar de tota manera és la llar. Després pensen: «Ja trobaré algú que em pugui donar aliments, ja trobaré algú que em pagui la beca menjador, ja trobaré algú que em pugui ajudar amb els productes higiènics. Però la llar és el primer espai de seguretat. I, per tant, vaig pensar, vaig recordar una cosa –i demano que em deixin acabar l'argument–: «La importància nuclear que té l'habitatge. Més que l'habitatge, la casa, la llar, com a garantia d'integritat física i d'identitat personal i familiar per a les persones. No, és que no és l'habitatge, aquest terme és..., la casa com a àmbit de la intimitat, com a espai de la dignitat, i per això s'entén que la Constitució, en el seu article 47, digui que tots els espanyols tenen dret a un habitatge digne i adequat, i per això s'entén que, legítimament, moltes persones es preguntin si els poders públics han fet suficientment per garantir allò que diu el text constitucional i que segueix: «Els poders públics promouran les condicions necessàries i establiran les normes pertinents per tal de fer efectiu aquest dret. I jo crec que aquesta és una pregunta legítima, encara que les respostes que puguem donar siguin divergents sobre quin és el millor camí per garantir aquest dret a l'habitatge. Des del Partit Popular català volem defensar i sempre defensarem el dret a la propietat, però crec que cal fer-ho en un senti ampli, és a dir, dret a la propietat és dret a disposar, els propietaris, d'allò que s'han guanyat legítimament. Però també és dret d'aquells que no són propietaris a poder accedir a la propietat. Aquest és el doble sentit del dret a la propietat. En altres paraules, seguretat jurídica per conservar allò que s'ha guanyat legítimament i, al mateix temps, eines socials i econòmiques perquè tothom pugui accedir a la propietat amb el seu treball i el seu esforç. I no oblidem, per tant, i ho comentava ara el senyor Rabell, el que reconeix l'article 33 de la Constitució, tot i que d'una manera una mica difusa, que és la funció social de la propietat. Però això s'ha de fer bé –s'ha de fer bé. I jo celebro que aquest cop, consellera, la Generalitat hagi optat per una eina orientada a ajudar els ciutadans, i no a buscar el conflicte i el xoc amb l'Estat i amb el Tribunal Constitucional i, per tant, a buscar la propaganda política. Aquest és el camí, és a dir, pensar i legislar en profunditat com podem millorar aquest dret, i no legislar per buscar conflictes i per augmentar el victimisme davant del TC. Vostès sabien –vostès sabien– que la llei del 2015 acabaria al Constitucional i seria suspesa; vostès ho sabien perfectament, i no els va importar, i podem sospitar que, fins i tot, ho van buscar [[remor de veus]] per poder atiar el conflicte. O almenys se n'han aprofitat, i molt. I si vol un dia els explicaré qui ens ha vingut a veure aquests dies per veure si podem modificar..., perquè alguns venien de governs de Convergència de l'anterior legislatura. Home, és que ja està bé! I potser no ens tornaran a veure, però a partir del registre que ara publicarem quedarà consignat. Per tant, fem-la bé, fem coses útils. Creiem que van encaminats, ben encaminats, diversos articles. Nosaltres apostem pel procediment de mediació davant les situacions de risc residencial. Tinc un dubte seriós en la composició dels tribunals o de les taules de mediació; a mi em semblen una mica desequilibrades, per exemple, només hi ha una representació de les entitats financeres davant de trenta altres representants, entre altres dos sindicats. Jo, els sindicats..., ara, en algun cas conegut a Madrid, hem sabut que també estan ficats en això de la «vivenda, de l'habitatge, en cas de promoció social, però després, bé, acaba com acaba, no? Em sembla bé, també, el procediment d'expropiació temporal, excepcional i compensat. És curiós, eh?, fixin-se, hem acudit a una llei joseantoniana, de l'any 56, per regular el procediment d'expropiació. Diguem-ho clarament, i ens sembla bé –diguem-ho clarament. La banca i especialment les caixes controlades per polítics són coresponsables de la crisi financera i de la situació que han viscut moltes famílies, i, per tant, també han de ser coresponsables del rescat i de la recuperació d'aquestes famílies. I, per tant, podem exigir i hem d'exigir un retorn social. Les caixes –i abans ho deia la diputada de Ciutadans– i els ajuntaments, d'esquerres i de dretes, que van especular amb el sòl, que es van folrar amb el sòl, que fins i tot van fer altres coses amb el preu del sòl, i dels quals ningú parla. I també hauríem de recordar que molts ciutadans –i jo no, perquè no...–, però, es van beneficiar també del boom hipotecari. Vull dir que la situació és complexa. Però les caixes, per tant, són coresponsables de la situació, de la crisi, i han de ser coresponsables de la recuperació i del rescat social. Però fem les coses pensant en el bé comú, realment, i no en la propaganda. Jo tinc, per exemple, dubtes seriosos sobre l'article 17 –sobre l'article 17–, que exigeix a les entitats bancàries que recol·loquin obligatòriament les persones que volen desallotjar. Perquè jo diria: «No confonguem plans. És a dir, l'obligació de recol·locar és de les administracions, i no fem fer als agents privats el que correspon al sector públic. Diguéssim, els bancs, escolta'm... [[veus de fons]] . No. Expropiem temporalment i compensadament, demanem la mediació, però, ara, que cadascú assumeixi la responsabilitat, perquè si no la interferència pot perjudicar a tots. Diguem-ho clarament, escoltin, la inseguretat jurídica, la impossibilitat..., i això jo sé que no és fàcil de dir-ho i que ningú ho dirà, encara que gairebé tots ho pensin, però vostès saben que la impossibilitat absoluta del llançament, la impossibilitat, el que fa i el que faria és elevar desproporcionadament els preus de les hipoteques i impediria per a moltíssimes famílies l'accés a la hipoteca i al lloguer. Per tant, amb bona intenció o amb intencions propagandístiques, acabaríem produint exactament l'efecte contrari, que moltíssimes famílies no poguessin accedir al dret a l'habitatge. Per tant, nosaltres celebrem aquesta llei, agraïm a la Generalitat el to en què ho ha fet, la voluntat de diàleg amb tots els grups, amb les entitats, i prenguem les mesures reals per garantir aquest dret, que és ajudar les persones despenjades per la situació, ajudar-les intensivament i realment, i al mateix temps provocar i procurar abaixar els preus de les hipoteques i el lloguer. I això es fa amb seguretat jurídica i augmentant l'oferta d'habitatge. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Joan Garriga, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Diputats, consellera, ho dèiem en el debat de política general, en les PR presentades i cada cop que hem tractat el tema de l'habitatge, ja sigui en ple o en comissió: les situacions d'emergència habitacional que avui pateixen milers de famílies a Catalunya requereixen actuacions contundents per part del Govern de la Generalitat. Davant l'atac frontal que el Govern de l'Estat espanyol ha perpetrat amb la suspensió, per preservar el sistema financer, de la Llei 24/2015, una norma que, cal recordar-ho i ho recordarem sempre, fou el resultat de la voluntat del poble de Catalunya expressada a través d'una ILP, avalada per la unanimitat d'aquest Parlament, calen accions que, més enllà de l'aprovació de la nova llei, busquin assolir els mateixos objectius que la llei suspesa, serveixin per preservar el dret a l'habitatge de les persones i reduir l'important nombre d'habitatges buits existents a Catalunya i potenciar el lloguer assequible. Cal definir un full de ruta –ho han dit diferents portaveus– ampli, de consens, sobre les actuacions a fer en l'àmbit de l'habitatge que s'impulsin a Catalunya en els propers anys. Ara bé, a ningú se li escapa, però, que la llei que avui passa a tràmit a la totalitat té un recorregut que no solament la justifica, sinó que la condiciona fortament. La seva discussió, la seva entrada a tràmit i, fins i tot, la seva urgència són fruit del que tristament li ha passat a la 24/2015, una llei que s'havia mostrat com a molt necessària, inclús en el seu curt espai de temps, de recorregut, també s'havia mostrat eficaç, i que un tribunal, immers en una cursa de judicialització de la política i entossudit a posar fre a la sobirania d'aquest Parlament, ha sentenciat de mort. Un fet no solament que ha frustrat les millors intencions de la llei, sinó que també ha deixat a la intempèrie un 20 per cent de la població catalana en risc de pobresa, i, per tant, en risc, també, d'emergència habitacional, emergència social que avui pateixen milers de ciutadans d'aquest país. El lamentable recorregut que el Tribunal Constitucional, en la seva croada contra aquest Parlament, ha donat a la Llei 24/2015 és també, però, el lamentable recorregut de forces polítiques representades en aquest Parlament; forces polítiques que malgrat haver donat recolzament a la llei, malgrat haver-se omplert la boca de sensibilitat social, malgrat haver dit que sí a tot un seguit de mesures encaminades a donar resposta social i a les necessitats urgents, avui no tenen cap mirament ni vergonya d'haver participat políticament i directament en la suspensió de la llei. Ho fan i se senten còmodes davant aquest toc de gràcia a la Llei 24/2015 per una cosa molt senzilla, molt prosaica, per ells; ho fan senzillament per obstruir, per retallar, per impedir qualsevol sobirania d'aquest Parlament. Aquesta és, entre altres, la seva gran preocupació, el seu gran deliri, el seu gran motiu. I ja podem fer lleis ben fetes..., o és que les altres eren malament? És que aquesta l'hem feta d'una manera que no ens la tombaran. No, no..., el que tenim davant és un gran forat negre que s'ho empassa tot, coherències polítiques incloses. Entenem, però, que el Parlament..., i això ho hem manifestat diverses vegades, un parlament que avança cap a la ruptura, havia de no acatar la sentència judicial del Tribunal Constitucional. El Parlament de Catalunya, com a cambra de representació legítima de la sobirania catalana, hauria d'haver ratificat la Llei 24/2015, perquè entenem que cap dels articles de la llei sorgida de la voluntat de la ILP, aprovada el juliol del 2015, és renunciable. I aquesta actitud de fermesa davant les resolucions adverses d'un tribunal que ha perdut per nosaltres tota credibilitat, aquest posicionament no cal considerar-lo ni estrambòtic, ni estrany, ni forà a aquesta cambra. De fet, aquesta mateixa cambra, l'any 34, va aprovar la Llei de contractes de conreu, que després fou anul·lada pel Tribunal de Garanties Constitucionals, i ho va fer aprovant el mateix text íntegrament, punt per punt, article per article, tot desafiant l'autoritat del tribunal. I és aquest posicionament, que alguns poden considerar –i, de fet, segur que li ho consideren– un posicionament ideològic estrany, allunyat de la realitat, etcètera. Resulta que, per nosaltres, és l'únic que ens permet mirar la nova llei, la que se'ns presenta avui a tràmit a la totalitat, amb certes mostres de credibilitat. No donar per perdudes les disposicions anul·lades pel Tribunal Constitucional és, pensem, no solament un acte de fidelitat a les voluntats de la ILP, un suport a les entitats promotores, sinó també el marc de credibilitat des del qual pensem que ens ha de permetre veure com treballem aquesta nova llei que avui se'ns presenta i activar totes aquelles que, per raons imperioses, no podem deixar en el calaix. Per la CUP allò que el Tribunal Constitucional va anular de la 24/2015 no són quatre qüestions que puguem resoldre fàcilment ni que siguem superintel·ligents de fer-ho diferentment i el Tribunal Constitucional no ens ho veurà, ni activar lleis que ja teníem, que bé ha activat, ni fent-ne de noves. La trompada que ens ha fotut el Tribunal Constitucional és tan dura com la magnitud de la tragèdia que la seva actuació ha produït sobre sectors socials importants de la nostra comunitat. I és per això que la nostra posició, manifestada en les dues cimeres de Palau, a través de les al·legacions presentades a l'avantprojecte de llei, anava en aquest sentit, amb la voluntat d'expressar i defensar allò que creiem que encara avui, ho pensem, són elements importants, elements clau per donar resposta als objectius i a les voluntats de la mateixa llei i a les aspiracions de totes aquelles que van donar cos i vida a la ILP, ciutadans i entitats promotores. De fet, les nostres al·legacions, veient les de les altres presentades per altres entitats i altres grups, no són tan diferents. Les al·legacions portaven el segell, la mostra del que considerem important i necessari, i ens preocupa que la llei que avui se'ns presenta pugui no contemplar: incorporar la definició de gran tenidor; quines eines són les que fem per la cancel·lació del deute?; com establim la cessió obligatòria d'habitatges buits?, perquè l'altra és complicada i és cara, qui la pagarà?; com mobilitzem el parc d'habitatges buits?; com donem ús social a allò que el sistema financer ha convertit en moneda especulativa amb guany criminal i, a més a més, amb deute de tots? Com protegim les persones del desnonament i del sobreendeutament en un marc de crisi, de precarietat social i d'atur? Quin és el marc legal que donem als ajuntaments per fer front a una realitat que castiga, com bé ha dit la consellera, a quaranta famílies desnonades cada dia en el nostre país? Participem de la necessitat i de la urgència, de la necessitat i urgència de posar en mans del Govern i dels ajuntaments instruments per poder abordar de manera eficaç i al més ràpid possible l'emergència habitacional i la pobresa energètica, d'acord amb el mandat democràtic expressat per aquest Parlament el setembre del 2015. I és per això que vam estar d'acord, com la majoria de participants, amb la cimera convocada pel Govern, i avalar un treball amb urgència, i, fins i tot, la vam aplaudir, aquesta urgència. Ara bé, permeti'm, consellera, que li digui que també els objectius de la cimera han tingut per part de la conselleria, ho pensem, una visió molt particular o esbiaixada del que allà es va manifestar. Ens continua preocupant com concretem i com podem resoldre qüestions que considerem..., no són contemplades en la nova llei i que pensem que continuen sent essencials per assolir el millor possible la resposta a l'emergència habitacional, i ho fem, ho hem fet, observant mancances en la mateixa Llei de la 24/2015, que pensem que han de quedar resoltes en la que avui presentem a tràmit. Davant la nova Llei de mesures de protecció del dret a l'habitatge de les persones que es troben en risc d'exclusió social, volem fer èmfasi en els punts imprescindibles per als municipis, per tal de poder desplegar la nova llei amb garanties, tant per a l'Administració local com per a les afectades per l'exclusió residencial en execucions hipotecàries. I aquestes preocupacions i necessitats de resposta urgents a l'emergència habitacional, compartides per molts i desgraciadament fruit d'una certesa del que passa al nostre país, són les que ens han acompanyat i ens acompanyen en tot moment i han motivat la valoració a l'entorn del que ha passat, tant amb la 24/2015 com en el posicionament que hem mantingut en les cimeres, com les raons que han justificat les al·legacions que vam presentar a l'avantprojecte. Preocupacions i raons, les mateixes que avui ens acompanyen i motiven, de certes voluntats d'entesa i el nostre posicionament davant el projecte present i el seu curt tràmit... –però ho creiem necessari–, tràmit parlamentari. La lluita contra els desnonaments no permet demores, és cert, però tampoc oblits, i la CUP vol ser partícip de la urgència i de la resposta, però sense penedir-se de re. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Marc Solsona, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Senyora consellera, diputades, diputats, bona tarda a tothom. Bé, com ja ha explicat la consellera en la seva intervenció, i com s'ha dit moltes vegades, ja, durant aquest debat, per parlar d'aquesta llei és inevitable que posem en context el perquè d'aquesta nova llei i la finalitat objectiva d'aquesta proposta. Per a això ens hem de preguntar: si el Tribunal Constitucional, a instàncies del Govern en funcions del Partit Popular, no hagués suspès l'article 2, apartat 2, els articles 3, 4 i 5 i d'aquest, el punt 1, 2, 3, 4 i 9, la disposició addicional, la disposició transitòria segona, apartat primer i segon, en el famós article del número 7, i la disposició final tercera de la Llei 24/2015, aquella llei que, també ja s'ha dit, va estar aprovada per unanimitat per aquest plenari, estaríem parlant avui d'aquesta llei? Està clar que tots hem dit que no. Doncs, si la resposta és que no, estem dient que aquesta nova llei sorgeix com a resposta i com a rebuig a una decisió del Tribunal Constitucional i per substituir i suplir les mancances que els articles suspesos feien i fan a la Llei 24/2015. Aquesta nova llei sorgeix també com a resposta i consens obtingut per tots els agents i els actors a les diferents cimeres convocades pel mateix president de la Generalitat els dies 3 de maig i el dia 29 de juliol. Quins acords, compromisos i voluntats es van expressar en aquelles cimeres? Primer de tot, doncs, crear un grup de treball amb el grup promotor de la ILP, amb les entitats municipalistes, la Federació de Municipis de Catalunya, l'Associació Catalana de Municipis, l'Ajuntament de Barcelona, el Col·legi d'Advocats de Catalunya, sota la coordinació, lògicament, de la conselleria de Governació, Administracions Públiques i Habitatge. Amb quin objectiu? Aconseguir un text legislatiu que suplís el suspès i que, a la vegada, no fos impugnable i, per tant, no fos suspès un altre cop. Per tant, havia de ser un text que fos jurídicament molt sòlid. Un altre objectiu que es va quedar, que això..., i es va dir en aquell moment, que això hauria de ser al més ràpid possible i en aquell moment es parlava que s'havia de fer en lectura única. Altres acords a què es va arribar. Doncs, obrir un ple d'al·legacions per tal que es pogués anar agilitzant el tràmit. Amb quines voluntats es van continuar expressant en les dues cimeres? U, per part del món local, que no podíem estar més temps sense una eina que ens permetés actuar davant l'emergència residencial. Per part de l'entitat promotora, que no els satisfeia al cent per cent el resultat de la proposta, però que aquesta no-satisfacció o no-suport no denotava tampoc un rebuig frontal en aquesta proposta que avui es presenta. I, per part de tots el grups parlamentaris, el compromís de fer-ho ràpid i amb el màxim dels consensos. És per això, suposo, que avui, en aquest debat de la totalitat no hi ha esmenes a la totalitat. Però aquí permeti'm que faci una acotació temporal, una qüestió de calendari. El dia 20 d'abril d'aquest any 2016 els representants de l'entitat promotora d'aquesta ILP es van desplaçar a Madrid, al Congrés dels Diputats, i van aconseguir un document signat per tots els grups parlamentaris del Congrés, menys del Partit Popular, que deia el següent [[l'orador mostra un document a la cambra]] –i aquí el tenim el document signat i que està penjat també a la web de la PAH–, diu: «Primer, defensar públicament la Llei 24/2015 i la necessitat d'aquesta de fer front a l'emergència habitacional i contra la pobresa energètica. Segon, exigir al Govern de l'Estat que no interposi cap recurs davant del Tribunal Constitucional i que, a més, tenint en compte que és un govern que està en funcions. I tercer... –i llegeixo literal el que van signar els grups parlamentaris– «desistir y retirar el recurso en caso de formar gobierno y en el supuesto de que el Gobierno en funciones lo haya interpuesto ante el Tribunal Constitucional, comprometiéndose además a no poner impedimentos para su total desarrollo. Caram! És a dir, senyores i senyors diputats, a Espanya ja hi ha Govern; a més, és un govern en minoria. Si tots els grups signants d'aquest document el dia 20 d'abril compleixen la seva paraula, el debat d'avui seria un debat inexistent. Per tant, jo m'emplaço en aquells grups que alliçonen i que a més han permès facilitar un govern en minoria del Partit Popular, si es pensa complir o no amb la paraula i amb la signatura d'aquest document en el qual es comprometien, si hi havia un govern, al fet de poder retirar el recurs al Constitucional. I m'adreço especialment, per exemple, al Grup de Ciudadanos, perquè..., senyora diputada De la Calle –i seguint la cantarella que ha fet seguir en la seva intervenció–, si els que faciliten un govern del Partit Popular tenen alguna responsabilitat en aquest tema, la resposta quina seria? «Sí. Per tant, vostè no acusi tant, perquè diu: «Jo acuso. No, no, no..., no acusi tant. No li demanem..., simplement li demanem: actuïn i siguin conseqüents, perquè... Per tant, aquí tenen una oportunitat d'or, vostès i els grups que han facilitat el Govern del senyor Rajoy, d'actuar directament. Per tant, ja es veurà. En qualsevol cas, aquí els ho deixo. Després, també, demà casualment..., suposo que deu ser atzarós, demà es debatrà en aquest Parlament una moció del Partit Popular sobre polítiques de suport a les famílies. I un es pregunta, a vegades: què estem fent, no? O sigui, si parlar d'habitatge o d'habitatge digne, com comentàvem abans, és o no una política de suport a les famílies? Si per donar front o donar respostes ràpides i efectives a urgències i emergències residencials, són o no polítiques de suport a les famílies? Home, jo crec que sí. I, a més, diria més, crec que sí, a més, en majúscules. O, per exemple, si la mediació per resoldre temes de sobreendeutament són o no són polítiques de suport a les famílies. O diria més: si el tema del lloguer social obligatori o la cessió obligatòria són o no temes que poden influenciar o no al suport de les famílies. Deia aquest tres temes perquè aquests són els tres temes que..., o els tres instruments que ens va recórrer el Govern del Partit Popular i que després el Tribunal Constitucional va suspendre. Posem, allò, algun exemple pràctic en base a l'article 17: si la llei estigués aprovada avui, una entitat financera no podria instar el desnonament d'una família vulnerable que no li pot pagar el lloguer i li hauria de fer-li un lloguer social durant tres anys –article 17, exemples pràctics. És això del que estem parlant. Sabem, doncs, que si fem una llei, una nova llei per substituir parcialment l'articulat suspès, no podem reproduir exactament, literalment, allò suspès. Per això hem tingut dificultat seriosa a l'hora de trobar conceptes que siguin el mateix, però que jurídicament no siguin el mateix, perquè si són el mateix cauríem en el mateix error tots plegats; ens estaríem fent trampes al solitari. Per tant, hem tingut dificultat, per exemple, a trobar, a substituir o a mirar de fer un nou enfoc amb el tema dels grans tenidors. I per això ens hem acollit al Registre d'habitatges buits, on hi consten grans tenidors, entitats financeres, la Sareb, i també altres i grans fons patrimonials. Una nova llei amb què, en canvi, podríem passar, si s'aprova, de 72 a 234 municipis de demanda acreditada, fet que suposa ampliar la xarxa de municipis i, indirectament, també l'àmbit d'aplicació de l'impost, finalment salvat, sobre pisos buits. O també, per exemple, aquesta ampliació de xarxa de municipis permetria aplicar el tanteig i retracte en la transmissió d'habitatges provinents d'execucions hipotecàries. També en el tràmit d'al·legacions s'ha pogut acceptar que les expropiacions de l'ús de l'habitatge siguin d'un període de quatre a deu anys, i no de tres anys, com preveia la cessió de l'article 7 en l'antiga –antiga–..., en la part suspesa de la 24/2015. Nosaltres som molt conscients, perquè n'hem parlat en diferents fòrums, que no es recull que l'àmbit, l'objecte de la llei és suplir el suspès i que, per tant, entenem que no tracta temes com el tema de les ocupacions, que tant afecten els municipis i ens preocupen, però que en el mandat de les cimeres no deia explícitament això. I, per tant, a part de la complexitat competencial, doncs, no trobàvem que..., no ens ajudaria a ser prou àgils. I hi ha d'altres fòrums creats perquè això sigui possible. La Llei 24/2015 tampoc protegia els ocupes d'habitatges d'entitats financeres, i en aquests casos no estaven obligats a lloguer social obligatori. Estem d'acord també, lògicament, que hem d'anar més enllà i que hem de regular també el tema del lloguer, i també el tema del lloguer abusiu. És per això que tant l'Ajuntament de Barcelona com vostè, el senyor Rabell, com a Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot, doncs, sempre estan en aquesta tessitura en els últims temps. I diem que potser aquest no és el lloc per poder-ho fer ara, perquè, si volem celeritat, rapidesa i un bon debat intern i de fons, entenem que això de vegades no és compatible amb la voluntat executiva de fer les coses ràpidament. Només recordar, i a tall d'acotació d'esmena, que l'expropiació no es recupera amb aquesta llei, sinó que es va recuperar en el Decret llei 1/2015, en el seu article número 4, i que el concepte de la funció social de la propietat, diguem-ne, que aquesta va ser la motivació que va permetre que poguéssem justificar la imposició de l'impost dels pisos buits, la funció social de la propietat. Per tant, aquí no és que ho recuperem; diguem-ne que anem fent, de manera transversal en els diferents àmbits, aplicant tot plegat. Evidentment, ens queden temes per desenvolupar, però permetin-me, en el poc temps que em queda, una reflexió final. Avui iniciem un tràmit parlamentari per a millorar la llei, un tràmit que, en principi, estem tots d'acord que ha de ser breu. Ens preocupa que una millora de la llei que vagi més enllà de la gènesi que l'ha generada ens pugui alentir i, en el pitjor dels casos, pugui ser recorreguda. Nosaltres creiem que el text actual respon en gran mesura a l'objectiu per al qual va ser creat. I des de l'actitud positiva i les ganes de cercar acords i consensos els demano, com a diputat però també com a alcalde, que puguem disposar d'una vegada per totes, ja, d'aquesta nova eina per a poder ajudar la gent; que l'oportunitat parlamentària que vostès hi veuen no esdevingui inacció, i que l'acció, que és l'aprovació d'aquesta llei, respongui a la necessitat de la gent i que les administracions reclamem. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat el debat... Senyora De la Calle, per què em demana la paraula?
Por contradicciones del diputado Jordi Terrades.
Trenta segons.
Sí; el diputado ha comentado que Ciudadanos no presentó una iniciativa de la dación en pago aquí, en este Parlament. Podrá comprobar que en el boletín oficial, el 17 de enero del 2011, podrá encontrar la propuesta de Ciudadanos. Sí que es verdad que paralelamente también presentó una el Grupo de Iniciativa y otra el de Esquerra Republicana de Catalunya, y se elevó de forma conjunta para…, se tramitó de forma conjunta, y al final salió una propuesta para elevarlo a la Mesa del Congreso de los Diputados. Y quien bloqueó esta propuesta en el Congreso de los Diputados y la ha bloqueado en varias ocasiones ha sido el Partido Socialista. Gracias. [[Remor de veus.]]
Acabat el debat, i atès que no hi ha esmenes presentades, el Projecte de llei de mesures de protecció del dret a l'habitatge de les persones que es troben en risc d'exclusió residencial continua la seva tramitació. [[Proposició de llei electoral de Catalunya (debat de totalitat)]] [[202-00023/11]] I ara passem al sisè punt de l'ordre del dia, que és: debat de totalitat sobre la Proposició de llei electoral de Catalunya. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, la senyora Marta Ribas. [[Veus de fons. Pausa.]] Diputada, quan vulgui.
Sí; gràcies, presidenta. És que pujava ofegada.
Sí, tranquil·la –sí, tranquil·la.
Bona tarda. Gràcies, presidenta. [[L'oradora riu.]] Diputats, diputades, avui fem un passet més en una història llarga, molt llarga, tortuosa i, de moment, molt poc exitosa dels intents de tenir llei electoral a Catalunya. Des que l'Estatut del 79 va encarregar al Parlament que aprovés una llei electoral i va regular el sistema en una disposició transitòria, han passat trenta-set anys; per això deia «història llarga, molt llarga, pràcticament com la meva vida. La ponència, que va acabar els seus treballs l'any 2010, va ser incapaç d'enviar un text al Ple del Parlament. La de la legislatura passada com a mínim va tancar un text i el va dur a votació i a debat del Ple del Parlament, però era un text no complet, era un text de llei sense sistema electoral; i prosperava tramitar-se, però amb les eleccions a les portes, ja anunciades, sense consensos i amb pocs «visos de tenir el temps de tramitació per arribar a bon port, com així va acabar sent. Ara, per primer cop podem iniciar la tramitació d'un text complet, un text amb sistema electoral inclòs, i amb la legislatura per davant, o això esperem, que hi hagi legislatura per davant, perquè pugui tramitar-se i pugui debatre's com cal i perquè pugui ser efectiva a les properes eleccions catalanes. I, de fet, aquest és el nostre objectiu, el de Catalunya Sí que es Pot: que les properes eleccions catalanes ja se celebrin amb llei electoral pròpia, amb llei electoral moderna, adequada a les necessitats, voluntats i requeriments de la població de Catalunya. Llei pròpia, llei del segle XXI, llei adequada a les demandes de més transparència, de més control, de facilitat d'accés al vot i del paper, també, i la incidència de cada votant. Més democràcia, en definitiva. Voldria fer un reconeixement, un petit reconeixement tant a tota la gent que ha treballat en tots aquests trenta-set anys d'intent de llei electoral, especialment als experts que l'any 2007 van rebre l'encàrrec del conseller Puigcercós d'elaborar un informe de recomanacions, moltes de les quals estan incorporades en aquesta proposta que avui tornem a debatre; als impulsors d'aquella iniciativa legislativa popular per a una llei electoral de Catalunya que l'any 2009 van recollir noranta mil signatures de ciutadans i ciutadanes i que esperem que aquesta vegada, de nou, en aquesta legislatura pugui també quedar subsumit, no?, en aquelles propostes, en la tramitació d'aquesta llei, i també a totes aquelles institucions i entitats que en tots aquests intents han anat fent propostes i informes múltiples, i, evidentment, als diputats i diputades que hi han treballat –perdó, bàsicament diputats, perquè diputades hem estat molt poques–, que han treballat en la Llei electoral durant tots aquests anys, i permetin-me un agraïment especial al diputat Jaume Bosch. I vaig al gra. La novetat o diferència d'aquest text respecte del que ha vam debatre en ple a la legislatura passada especialment és el sistema electoral; per tant, vull estendre'm en aquest punt. El text que arribava el maig de 2015 era una molt bona base per a un acord; ho reconeixem i així ho reflectim amb la proposta que estem portant ara, perquè tot allò que va ser pactat en la ponència conjunta torna a estar incorporat en aquest text. Però, com dèiem, no hi havia el sistema electoral. Ja en aquell moment, en aquell moment com a grup parlamentari d'Iniciativa i d'Esquerra Unida, es va fer una esmena a la totalitat amb text alternatiu per introduir una proposta de sistema; una proposta que, creiem, responia millor al que necessita Catalunya i al que fixa l'Estatut, l'Estatut vigent, que diu que ha de ser un sistema de màxima proporcionalitat i, alhora, adequada representació dels territoris. Avui com a Catalunya Sí que es Pot continuem creient que la proposta d'aquest sistema és la millor per donar resposta a aquestes dues bases del que ha de ser el sistema electoral: proporcionalitat i territorialitat. És un sistema que posa damunt la taula aquests dos elements, aquests dos valors, i que a tots dos se'ls dóna una bona resposta. Per això la defensem i la proposem en aquesta proposició de llei. És el sistema basat en el model holandès. És un recompte nacional; per tant, màxima proporcionalitat, tots els vots valen igual. Però, alhora, circumscripcions veguerials, amb correcció per evitar la caiguda del pes territorial i, si pot ser, fins i tot incrementar-lo. Màxima proporcionalitat perquè el recompte únic, recompte nacional, no fa l'efecte del sistema actual, de distorsió, amb recompte per províncies, sinó que fa, com deia, que tots els vots valguin igual, entre totes les candidatures que hagin superat un 3 per cent a nivell nacional. En dades tècniques, seguint l'índex de proporcionalitat de Gallagher, en què un zero és proporcionalitat perfecta i cent és desproporcionalitat completa, el sistema actual, el vigent, té un índex de 4,63. El sistema que plantegem nosaltres tindria un índex d'1,5. És una àmplia, gran millora de tres punts en proporcionalitat respecte a aquest índex tècnic de càlcul de Gallagher. Parlant en plata: per fi, el vot d'una persona de Barcelona, de la província de Barcelona, valdria igual que el d'una persona de la província de Tarragona, de Girona o de Lleida. Actualment, el vot d'una persona de la província de Barcelona val la meitat que el d'una persona de la província de Lleida, o el que és igual: el vot d'una persona de Berga val la meitat que el vot d'una persona de Solsona, pel fet de viure en dues províncies diferents. D'una banda, doncs, aquest element important, essencial i, crec, molt reclamat per la ciutadania i per molts dels grups parlamentaris que estem en aquesta cambra, durant anys i anys, de màxima proporcionalitat. Per l'altra, representació territorial, que no hem de perdre pistonada en aquest sentit; al revés: si pot ser, millorar-la. La representació territorial s'aconseguiria a partir de considerar les vegueries com a demarcacions en què els partits presentarien la candidatura. Per tant, la ciutadania de cada vegueria votaria una llista de candidats i candidates de la seva vegueria i, un cop atribuïts els escons que corresponen a cada partit amb aquest recompte nacional, aquests es redistribuirien en funció del vot obtingut per cada partit a cada vegueria. S'adjudicaria un escó a cada vegueria on el partit hagués superat el 3 per cent dels vots, i la resta es repartiria seguint la quota Hare, la de restes majors. Per tant, més representació als territoris, menys per a les comarques més poblades, especialment l'àrea de Barcelona; més per a la Catalunya Central, més per a l'Ebre, més per a l'Alt Pirineu i l'Aran especialment. Això provoca un efecte, cert: que amb els vots de Barcelona s'escullen els diputats del territori. Sí, i què? –i què? Preferim això que seguir defensant que hi hagi ciutadania de segona a l'hora de votar en aquest país, i que hi hagi molts més diputats i diputades territorials en aquesta cambra, perquè aquest seria l'efecte d'aquest sistema que nosaltres defensem. A més, ho estaríem fent amb un sistema de divisió territorial de vegueries, que és un sistema de consens en aquest país, de consens en aquesta cambra, i no hem d'inventar coses rares. I a més, respecte del sistema, tres propostes fonamentals també per nosaltres, que incloem en aquesta proposició de llei: el desbloqueig de les llistes, per fer que la ciutadania pugui expressar la seva preferència per candidats o candidates dins d'una mateixa llista; les llistes amb cremallera, dona-home o home-dona, perquè no perdem, sinó que anem endavant en tot allò en què ja s'ha avançat i en què encara hi ha tant per fer en paritat de gènere, i perquè, a més, n'hem de ser conscients, el desbloqueig de llistes pot fer-nos anar enrere en un tema de paritat de gènere i, per tant, algun element extra hem de posar per compensar-ho, i que els candidats i candidates hagin de ser censats en un municipi de la circumscripció, o sigui, vegueria a la qual es presenten des d'almenys un any enrere i evitem paracaigudismes que encara es donen en el nostre país en les llistes. He dit que m'estendria en el sistema electoral, però evidentment no vull deixar-me de parlar també del que és l'Administració electoral. És el que segurament els sonarà menys nou, perquè majoritàriament és allò que ja vam pactar en una ponència conjunta en la legislatura passada i que ens vam fer nostra, en els consensos als quals es va arribar, i que és el 95 per cent de la llei, i que és realment important, i és també realment una revinclada important al procés electoral el que li podem fer amb aquesta part d'Administració electoral. Destaco set elements principals de novetat. Sobre l'accés al dret a vot, amb la figura de vot anticipat des dels municipis, des dels ajuntaments, sota custòdia dels secretaris municipals, complementant així el vot per correu, que és un sistema realment feixuc i que és de regulació estatal. També millorem l'accés del dret a vot a partir de la introducció d'una possibilitat d'habilitar urnes mòbils per anar a buscar el vot a hospitals, residències o centres penitenciaris, per tant a gent que no pot anar a votar, i que en centres amb molta gent, no?, tindria un cert sentit que hi haguessin urnes mòbils. O amb la garantia d'igualtat d'accés a les persones amb discapacitats diverses, tant al vot, i al seu accés, en plena autonomia, com al secret de vot, com a la informació de campanya. Per exemple, programes amb lectura fàcil. O obrint també la porta al vot electrònic, però sempre que hi hagi les màximes garanties del secret de vot. Un altre element dels set que els deia que destacaria: la creació de la sindicatura electoral catalana per acabar amb l'anomalia que les eleccions catalanes depenguin de la Junta Electoral Central, i que som l'única comunitat autònoma a Espanya que no té sindicatura electoral pròpia; una sindicatura que seria més moderna que el que ha existit fins ara en altres llocs, també, evidentment, amb la central, amb la Junta Electoral Central, amb tres magistrats designats des del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya i tres catedràtics de ciència política, dret o sociologia, que serien elegits pel Parlament. Un tercer element, la tramesa única de paperetes i d'informació electoral de tots els partits amb representació parlamentària a tots els electors i electores, un estalvi econòmic importantíssim en cada una de les eleccions que podríem fer amb aquesta mesura. Un quart, limitar els ingressos i despeses electorals i incrementar el control dels comptes amb molta més transparència. Cinquè element, obligació dels partits de retirar la propaganda després de la campanya, i si no ho fan –i ho han de fer els ajuntaments– això es descomptaria de la subvenció electoral que reben els partits a posteriori. Sisè element, superar el sistema de blocs electorals en la informació dels mitjans de comunicació públics sobre la campanya, arribant fins al màxim dels límits que ens permet la LOREG, i que s'ha aplicat en les darreres eleccions generals, però perquè, curiosament, qui havia guanyat les anteriors defensàvem que no hi hagi blocs electorals en els mitjans de comunicació. No volem que depengui de qui ha guanyat cada vegada les eleccions per poder eliminar els blocs, volem que estigui per llei i que eliminem aquesta barbaritat que apareix en els nostres mitjans de comunicació i que va contra el dret a la informació de la ciutadania. I un setè element respecte a l'Administració electoral, i últim. Entenem que la dedicació dels diputats i diputades al Parlament ha de ser completa, fent compatible ser senador o senadora i ser diputat i diputada, i preveure també que els diputats i diputades que exerceixin altres tasques i tinguin aquesta compatibilitat hagin de renunciar a una part de la seva retribució de la forma que s'acabés regulant des del Parlament de Catalunya. Conclusió. Crec que aquest Parlament no podem permetre'ns tornar a acabar una legislatura –una legislatura que, a més, molts i moltes han definit com a excepcional– com totes les anteriors. Si és una legislatura excepcional, com a mínim fem coses diferents; aprovem, per fi, una llei electoral catalana. Però, sobretot, el que no ens podem permetre és no donar resposta via llei electoral a la necessitat d'una sacsejada a la democràcia i a les seves regles, i, per tant, també als processos electorals, que és el que ens demana la ciutadania. Catalunya és a hores d'ara l'única comunitat autònoma sense llei electoral. Aquest és un fet que ens hauria de fer avergonyir a tots plegats, especialment als qui gosen parlar de construir estructures d'estat i un any després de les eleccions encara no s'havien plantejat iniciar el debat d'una llei electoral. Per això hem tirat pel dret, com a Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, i fem aquesta proposició. Anem cap al model d'estat que anem, cosa que qui ho decidirà és la ciutadania en un referèndum, anem cap al model d'estat que anem, necessitarem una llei electoral i caldrà haver fet aquests debats i haver-los tancat. Aquests debats són, per a una comunitat autònoma o per a un estat propi, els de com sacsejar el sistema, tal com ens demana la gent, i també tot aquest procés electoral en cada una de les eleccions que puguem fer a Catalunya. El text que avui estem posant a discutir i a iniciar tramitació en aquesta cambra vol ser innovador, vol apostar per la millora de la qualitat democràtica per a les eleccions al Parlament de Catalunya i fer-ho anant molt més enllà del que diu la LOREG i molt més enllà del que diuen les lleis electorals de la resta de les comunitats autònomes de l'Estat, arribant fins al màxim del marge que se'ns permet; marge que els altres fins ara no han usat i que estem segures i segurs que el Parlament de Catalunya pot ser innovador en arribar fins a aquests finals, fins a aquests màxims, fins a una millora democràtica, fins a una llei adequada al segle XXI. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per a la defensa de l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, compartim la voluntat del Grup de Catalunya Sí que es Pot i la preocupació, angoixa, pel fet que Catalunya és l'única comunitat que en trenta-set anys ha estat incapaç de tenir una llei electoral pròpia. I Catalunya Sí que es Pot ens porta avui una proposició de llei per al seu debat en el Ple i la seva posterior tramitació en ponència. Però aquesta proposta no és una proposta qualsevol. Aquesta és una proposta que va ser debatuda fa poc més d'un any en aquesta mateixa cambra, i, per ser fidels a la realitat de com van anar les coses, durant la legislatura anterior una ponència conjunta elabora un text; aquest text, vista la incapacitat de la ponència de posar-se d'acord en un sistema electoral, fa una proposició de llei, sense sistema electoral, que signen, a què donen suport els grups de Convergència i Unió, Esquerra Republicana i Iniciativa per Catalunya, sense sistema electoral, és a dir, mantenint el sistema electoral de l'any 79, que és el que està vigent en les eleccions al Parlament de Catalunya actualment. Sorprenentment, la mateixa Iniciativa que subscriu la proposició de llei que sorgeix de la ponència conjunta presenta una esmena a la totalitat a la seva pròpia proposició, incloent un sistema electoral, que és la proposta que avui ens sotmet a consideració de la cambra la mateixa Iniciativa per Catalunya. I en aquell debat també el Partit Socialista va presentar una esmena a la totalitat amb text alternatiu, que era un sistema electoral diferent –el d'Iniciativa era..., és l'holandès; el del PSC era l'alemany, amb cinquanta-vuit, si no ho recordo malament, districtes uninominals–, i el Partit Popular també presenta un text alternatiu, model alemany, amb trenta-cinc districtes uninominals. I es van sotmetre a votació. I el Partit Popular vam votar favorablement la proposta d'Iniciativa per Catalunya, com a alternativa a la proposta de Convergència i Esquerra de mantenir una llei electoral amb el mateix sistema electoral. I per què Convergència i Esquerra van mantenir-se en aquella postura? Doncs, perquè ja els anava bé, perquè ja els interessava, perquè, si no s'hagués mantingut aquest sistema electoral de l'any 79, avui no podrien mantenir el discurs que la majoria de diputats d'aquesta cambra és una majoria independentista, perquè si s'hagués aprovat el model electoral d'Iniciativa, del PSC o del PP, aquesta cambra tindria una composició diferent i no hi hauria una majoria de diputats independentistes, que no representa una majoria social de la societat catalana. I aquest és autènticament el problema que té el debat de la llei electoral, que hi han alguns grups que consideren que l'actual sistema electoral per als seus interessos els va bé. I, per tant, difícilment podrem fer canviar d'opinió aquests grups. No hi renunciem –no hi renunciem. Jo crec que les preguntes o la pregunta que vostès es deuen estar fent ara és: «I per què si el Partit Popular fa poc més d'un any va donar suport a la proposta de llei electoral d'Iniciativa per Catalunya - Verds avui presenta i defensa una esmena a la totalitat a la mateixa proposta de llei? Molt senzill: perquè tret del sistema electoral, la resta de la proposició de llei no és d'Iniciativa, és de tots els grups parlamentaris d'aquesta cambra que vam elaborar una proposició de forma conjunta i consensuada, que hi estarem més o menys d'acord, que compartirem més o menys, però la vam treballar tots. I, per tant, no és una proposició d'Iniciativa; és una proposició d'una ponència conjunta, és una proposició del conjunt de grups de la cambra. I, per tant, enteníem i entenem que Iniciativa, els seus hereus, Catalunya Sí que es Pot, avui, mereixien..., a benefici d'inventari, com diu el senyor Coscubiela, mereixien allò del Facebook: un toc. Li hem donat un toc. Doncs, considerin-se..., que li hem donat el toc. I donat aquest toc, senyora presidenta, anuncio que el nostre grup retira l'esmena a la totalitat, i, per tant, entrarem en el debat d'una llei electoral com hem fet sempre que s'ha debatut aquesta qüestió en aquest Parlament. Molt bé. Dit això, efectivament, la proposició de llei, i amb l'única excepció del títol III, estava bastant consensuada en aquesta ponència conjunta. Ara bé, no tots els aspectes d'aquesta part, hi insisteixo, excloent el títol tercer, gaudia del nostre suport, gaudia de la nostra complaença. Per posar tres exemples..., quatre exemples. Un primer, amb relació a l'Administració electoral: tot i que hi havien propostes inicials que demanaven que la composició de l'Administració electoral tingués una major preponderància de persones no jurídiques amb relació a les jurídiques, nosaltres hem mantingut des del primer moment que enteníem que hi havia d'haver una major representació de l'àmbit jurídic que no pas de l'àmbit no jurídic, bàsicament per la seva especialització de les tasques que havia de dur a terme la sindicatura electoral. Es va arribar a un text mig consensuat en què hi havia una paritat de membres jurídics i de membres no jurídics. Nosaltres continuem defensant que la part jurídica, la part judicial, ha de tenir major pes que la part no judicial. Dos aspectes que ja hem dit en moltes ocasions, com a mínim no queden ben definits en la proposició de llei que va sortir i en la proposició de llei que se'ns presenta avui, que és el del vot anticipat, com ha de ser aquest vot anticipat, si en els ajuntaments sota la custòdia dels secretaris municipals..., però quines garanties de control hi ha amb relació a aquest vot anticipat. No queda prou definit amb la llei. Segona qüestió –creiem que també important–, les urnes mòbils. Si no ens sembla malament que hi hagin urnes mòbils, però sí que ens sembla malament que, amb l'existència d'urnes mòbils, hi hagi discriminació d'electors. Tots els electors –de fet, el vot és universal– han de tindre dret a disposar d'una urna mòbil, no només aquells que estiguin en hospitals, no només aquells que estiguin en centres residencials. Deia fa un any i escaig: «La senyora Pepeta, que viu sola a casa seva i que no es pot moure de casa i que necessita assistència, també té dret que li portin l'urna a casa seva. Per tant, no estem d'acord que hi hagi un sistema per facilitar el vot massiu i, en canvi, no hi hagin aquestes facilitats per facilitar el vot unipersonal. Posem també en dubte la compatibilitat d'aquestes modalitats de vot en altres eleccions. No oblidin vostès que la Llei electoral de Catalunya serveix per regular les eleccions al Parlament de Catalunya, i si hi hagués una concurrència d'eleccions, als ciutadans els diríem: «Doncs, miri, per a les eleccions municipals ha de votar d'aquesta manera i per a les eleccions al Parlament ha de votar d'aquesta altra manera. Per tant, no ens sembla lògic que puguin coexistir diferents modes de votació en funció del tipus d'eleccions a què sotmetem la ciutadania. I una última..., jo diria que no és una objecció, sinó que és una constatació, senyora Ribas, i vostè s'hi acostuma a referir habitualment i avui s'hi ha tornat a referir, que és amb relació als blocs electorals. El problema dels blocs electorals no és en funció de qui hagi guanyat les anteriors eleccions; el problema dels blocs electorals no és en funció de la llei electoral; el problema dels blocs electorals és en funció de les direccions dels mitjans de comunicació públics, que són els que han de fer les propostes d'ordenació de la informació electoral. Vostè ha posat com a exemple aquestes darreres eleccions generals. No estava aprovada la llei electoral i ho han pogut fer. Però jo li puc posar, per exemple, altres eleccions amb anterioritat, perquè hi havia hagut alguna direcció de la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals que havia proposat una determinada línia i que aquella determinada línia es va seguir. Per tant, aquest és el tema. Però després, també, el tema amb relació als blocs electorals és: siguem capaços d'analitzar com funciona cada vegada que s'aplica un sistema que intenta respectar el dret a la informació dels mitjans de comunicació. Per tant, no depèn de la llei electoral. Pel que fa al sistema electoral, ens trobem molt còmodes amb la proposta de Catalunya Sí que es Pot avui, la Iniciativa per Catalunya - Verds de l'any passat –ens hi trobem molt còmodes–: recompte únic, circumscripcions vegueries... Bé, no serà aquest el problema. Nosaltres preferiríem províncies. No serà aquest el problema per la nostra part. Recompte únic; per tant, aquí ens quedem amb allò que ens uneix i no amb allò que ens separa. Vostès diuen: llistes desbloquejades i llista cremallera per anar cap a la paritat. Vostès saben que nosaltres no som de quotes i ho mantenim: nosaltres no som de quotes. Ara, això que vostès proposen és incompatible amb la paritat. Bé, depèn de què. Vostès ho expliciten bastant bé en la seva proposta. Vostès el que busquen és la paritat de les candidatures. Home, sí, amb les llistes cremalleres aconsegueixen la paritat de les candidatures, però potser no estaria de més que tinguessin amplada de mires i busquessin la paritat de la representació de la ciutadania. Aleshores, és incompatible. Llevat que vostès els diguin als ciutadans: «Escoltin, a l'hora de votar, si voten de forma desbloquejada, no votin només homes o no votin només dones. Votin un home, una dona, votin un home, una dona, votin un home, una dona... Per tant, ens sembla bastant incompatible la proposta que vostès fan. I finalment, la proposta de candidats censats a la demarcació. I vostès ho justifiquen amb allò de dir: «Evitem les candidatures fantasmes que es donen a les eleccions municipals. No ho evitaran, perquè la llei electoral serveix per a les eleccions al Parlament de Catalunya, no pas per a les eleccions municipals. I en canvi, l'arrelament al territori no es mesura únicament i exclusivament per on està censat aquell candidat a diputat; es pot reflectir per moltes altres coses: per on està arrelat aquell diputat. I si treballa en una determinada vegueria o província diferent a la que resideix, no pot optar a un lloc? I si les seves arrels estan en una determinada circumscripció, no pot optar en aquella circumscripció i ha d'optar en una altra circumscripció, que és en la qual està censat? Manifestem discrepàncies. Ara, els ho asseguro: cap d'aquestes discrepàncies, per la nostra part, serà motiu de tancar-nos al fet que hi hagi una llei electoral. Tota la flexibilitat per part del nostre grup. Els demano que, igual que nosaltres avaluem la seva proposta de sistema electoral, facin vostès també l'esforç que, sota aquests mateixos criteris, avaluïn vostès les propostes de sistema electoral que els presentarem des del Partit Popular i que segur que els presentaran des del Partit Socialista, perquè crec que tenen objectius comuns que van exactament en la mateixa línia. Ara, ja els avanço a tots vostès: el que no farem des del nostre grup parlamentari és donar suport a una llei electoral que no tingui sistema electoral, perquè això serà continuar exactament igual que fa trenta-set anys, i per fer això, nosaltres no hi estem disposats. Per tant, entengui, senyora presidenta, que l'esmena a la totalitat del nostre grup parlamentari, donat el toc d'atenció que volíem donar al Grup de Catalunya Sí que es Pot, queda retirada. Gràcies.
D'acord. Moltes gràcies, senyor diputat. Jo crec que si el diputat ha retirat l'esmena a la totalitat, potser ja no cal, no? Perquè era el torn de torn a l'esmena, però l'ha retirada; entenc jo. [[Marta Ribas Frías demana per parlar.]] Dos minuts, per això, eh?, perquè, és clar, entenc que és el torn de rèplica a l'esmena i el Partit Popular l'ha retirada.
Seré molt breu, presidenta. Especialment agrair la retirada de l'esmena a la totalitat. Crec que és d'agrair, crec que és de rebut que totes i tots plegats ens diguem que, com els deia al principi, avui estem fent un passet més a la història. Fins aquí no hi havíem arribat, que comencem la tramitació, la tramitació de debò d'una llei electoral amb sistema electoral, i ara el que demanaria, si us plau, a tots els diputats i diputades, a tots els grups parlamentaris i, evidentment, a qui estarà per part de cada grup parlamentari al càrrec d'aquesta llei, és que tinguem present per què ha fallat la situació fins ara, per què estem en aquestes circumstàncies que estem ara, per què aquest llarg i tortuós camí des del 79 no ha arribat a bon port fins ara i que evitem tornar a repetir les mateixes passes. Les passes han estat les del partidisme electoralista, les que ens han portat fins avui, fins a dia d'avui, que no han fet possible que hi hagi hagut fins ara mai cap acord en allò troncal d'una llei, com és el sistema electoral. I si fins avui no hem modificat el sistema provisional del 79 és perquè durant aquests trenta-set anys hi ha hagut alguns partits beneficiats, que vol dir que n'hi ha hagut d'altres de perjudicats. Perquè durant aquests anys hem vist el cas d'un partit que guanyava les eleccions en nombre de vots però no quedava primer en nombre d'escons, i no estem parlant aquí de cap dels partits que estem a Catalunya Sí que es Pot, perquè hem vist com n'hi havia un que sempre obtenia més, sempre, més escons que els vots que estava obtenint. I això ha bloquejat la possibilitat, durant trenta-set anys, que hi hagués una llei electoral a Catalunya. Crec que la ciutadania ens ha posat avui en dia al Parlament de Catalunya en circumstàncies molt diferents. I molt probablement, a les properes eleccions catalanes i el que s'ha «vislumbrat o el que s'ha vist en aquest últim cicle electoral és que encara canviarà més el panorama polític. Per tant, aquests canvis, aquest terratrèmol polític que estem vivint a Catalunya, aprofitem-lo, si us plau, diputades i diputats, per fer allò que mai hem estat capaços de fer, perquè ara sí que no podrem agafar la calculadora electoral quan fem el sistema i plantejar-nos què passarà a les properes eleccions perquè ningú ho sap. Fem, doncs, un sistema que es correspongui amb allò que necessita la ciutadania i especialment amb allò que diu l'Estatut de Catalunya vigent: màxima proporcionalitat i, alhora, representació territorial. No perdem pistonada amb la representació territorial; si pot ser, guanyem-la i mantinguem la màxima proporcionalitat. Totes les propostes de sistema són deficitàries, totes són millorables. Nosaltres, davant l'aturada, en aquest Parlament, ni tan sols de tornar a posar en marxa una ponència conjunta, hem fet el pas endavant de tornar a plantejar aquest text, part consensuat amb la resta de grups –ja ho estava– i part d'un sistema que plantejava, que plantegem un grup parlamentari determinat, però que creiem que és bo i que, a més, pot fer consensos. Però, evidentment, oberts que hi hagi esmenes, que es pugui millorar perquè segur –segur– encara és molt millorable, tant la part d'administració electoral com la part de sistema electoral, però sortim-nos-en, si us plau, i, si us plau, de debò, fem una legislatura excepcional en aquest sentit, en aquest tema i fem una llei electoral catalana i deixem de ser l'excepció a la resta d'Espanya. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Ribas. A continuació, té la paraula el senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, señora presidenta. Hoy es un día de estos que hay que pensar en los extraños vericuetos de la política. En Estados Unidos gana el populismo de Donald Trump, y en Cataluña, algunos que no tienen mayoría suficiente para reformar la Constitución, para modificar el Estatuto de Cataluña, para hacer una ley electoral, nos encontramos con que están ya creando estructuras de estado para declarar la independencia. Hay un estatuto en Cataluña desde 1979, llevamos cuarenta años y no hay ley electoral. ¿Por qué? Básicamente porque les conviene a algunos. Los partidos nacionalistas obtienen su voto en determinadas zonas; la ley les da un mayor voto, un mayor valor al voto en esas zonas. Una ley realmente cercana al principio «una persona, un voto habría cambiado radicalmente la política catalana. Una ley electoral justa habría dibujado un parlamento muy diferente al que tenemos ahora. Ustedes, diputados y diputadas de Junts pel Sí y de la CUP, representan a menos ciudadanos que el resto de los partidos de la cámara. Eso quiere decir que a esta parte de la cámara la ha votado exactamente el mismo número de cientos de miles de ciudadanos y, además, diez mil personas más que han votado, no a ustedes, sino a Catalunya Sí que es Pot, a Ciutadans, al Partido Popular y al Partido Socialista. Y ustedes no han tenido la humildad de respetar a esos ciudadanos y a otros que también votaron, cien mil que votaron a Unió y que ustedes tampoco tienen en cuenta. Ustedes actúan como si tuvieran mayoría y no la tienen. Ustedes desprecian, además, todo lo que han construido las generaciones anteriores, desprecian el Estatuto de Cataluña, desprecian un esfuerzo de reconciliación en el que los catalanes participamos para hacer la constitución de 1978, no lo respetan, no respetan nada de eso. Todo eso lo impugnan y lo hacen ilegalmente saltándose las leyes contra la mayoría de los ciudadanos que ustedes no tienen. Leyes... Lo hacen ustedes contra la mayoría de los catalanes y del resto de españoles, del resto de compatriotas con los que construimos todo esto. ¿Y cómo lo hacen ustedes? Pues, miren, lo hacen gracias al sistema electoral que tenemos ahora. No tenemos una ley electoral catalana, tenemos un sistema electoral que a ustedes les faculta para votar cosas aquí y ganar, a pesar de que no tienen detrás de ustedes los votos de la mayoría. Cuando se tiene una mayoría ficticia en un parlamento, basada en un sistema electoral que les da a ustedes el derecho a gobernar y a decidir leyes, a tener el voto decisivo para las leyes, ganar aquí las votaciones, el que el resto de la cámara, esos que representamos a más ciudadanos que ustedes, lo demos por bueno, se debe, precisamente, al convencimiento democrático de que debemos respetar esa ley, ese sistema electoral que a ustedes les da la mayoría de escaños, a pesar de que no tienen la mayoría de votos. Y nosotros respetamos la ley, que nos parece injusta, que la queremos cambiar, que lo vamos a hacer ahora, lo vamos a intentar, pero lo hacen ustedes..., están gobernando gracias al respeto que el resto de demócratas tiene por una ley que consideran injusta. Espero que esto lo hayan escuchado bien, porque los señores de la CUP, los señores de Junts pel Sí, incluso, con todos los respetos, la presidenta, señora Forcadell…, para ella, su cargo de presidenta emana del respeto de la oposición democrática a las normas democráticas. Si nosotros respetamos esta normativa electoral y de eso nace su legitimidad y la legitimidad de la Mesa, que con una ley proporcional hubiera sido otra, les pedimos que respeten ustedes también las leyes que puedan considerar injustas, como hacemos los demócratas con las que consideramos que no lo son tanto. Y, por cierto, si no respetan las leyes..., en cambio, se están aprovechando de una ley que sí que respetamos todos para actuar como privilegiados por encima de lo que hacemos el resto de los ciudadanos. Por lo tanto, el objetivo de esta ley, el principal, debe ser que el voto de todos los catalanes valga lo mismo. Los que no estén interesados en ello, los que torpedeen una ley en la que el voto de todos valga igual es que quieren seguir haciendo trampas. Ya les avanzo –y con mucha seriedad se lo digo–: olvídense, olvidémonos todos, de aprobar una ley electoral sin sistema electoral. Sería una ley ridícula y coja, la expresión de una mentira y la expresión de un nuevo fracaso de este Parlamento. Y olvídense también de tener un sistema electoral que no sea proporcional, que no respete el principio de: «Un ciudadano, un voto. Esta proposición de ley de Catalunya Sí que es Pot, que, en realidad, es la proposición de ley, en buena parte, que pactamos entre todos, propone un sistema electoral más proporcional. Ya lo saben ustedes, nosotros, con un sistema así, que permite una proporcionalidad entre el voto en una circunscripción única catalana y, luego, una representación territorial..., nos parece bien; no contrapongan ustedes, de forma tramposa, la proporcionalidad contra la representación territorial. Está todo inventado, lo podemos hacer. Podemos hacer una ley proporcional y, a la vez, que respete el principio de representación territorial. No ha de quedar un territorio más despoblado sin representación; es posible hacerlo. Lo que no es posible es que la representación se mantenga dando a un votante de ese territorio el doble de valor para su voto o agraviando a los votantes de otros territorios con un valor inferior para su voto. Ya saben ustedes cuál es la postura de Ciudadanos respecto a las leyes electorales. Próximamente, desarrollamos en el Congreso de los Diputados, a iniciativa de Ciudadanos, unas propuestas de reforma de la actual Ley electoral para democratizarla y hacerla más moderna y mejor. Allí vamos a proponer también –como lo quisimos hacer aquí– listas abiertas. Vamos a proponer el abaratamiento de los costes electorales, que para esto espero que no cueste tener el acuerdo que, más o menos, teníamos..., habíamos pergeñado ya. Nosotros consideramos que hemos de reducir..., que es obligatorio que los partidos políticos reduzcamos nuestros gastos. Nosotros, contrariamente a otros partidos, no necesitamos, no entiendo muy bien por qué, tanto dinero, somos libres, no debemos nada a nadie, podemos hacer nuestras campañas sin robar, sin recaudar comisiones por obras públicas, sin utilizar fundaciones interpuestas para financiarnos. Nosotros creemos que debemos ajustarnos como se ajustan los ciudadanos en sus gastos particulares. También esta ley contemplaba un envío único de publicidad electoral, para reducir uno de los gastos más cuantiosos en las campañas, que es el de los mailings; una sindicatura electoral despolitizada, que también queríamos que tuviese un mayor contenido, un mayor peso de los jueces con respecto a aquellos que no son jueces en la sindicatura electoral. Porque hemos de hacer una norma que garantice la pluralidad, la libertad del derecho de sufragio para los ciudadanos; no tanto que esté garantizando los derechos de los partidos políticos, de los candidatos y tal, que también; pero eso es secundario. La limpieza de unas elecciones depende de una ley electoral. Y con esas miras también queríamos regular, nosotros, el derecho a la información, que está bien y que nosotros ya dijimos: «No queremos bloques, pero sí que queremos que se garantice el derecho de los electores a informarse por medio de las televisiones públicas, de manera que se respete la pluralidad. Y eso debe estar garantizado. En estas últimas, lo hicimos sin bloques y nos pareció bien. Por tanto, y por la regeneración democrática del sistema, queremos legislar, queremos hacer una ley electoral. Nosotros sí que cumplimos las leyes; allí están ustedes con su mayoría de escaños y sin su mayoría de votos para demostrarlo. Nosotros acatamos las leyes que nos parecen injustas, aunque les pedimos que no abusen de ello, porque ustedes, en realidad, recuérdenlo, son menos que los otros. Hablaremos de esta ley electoral, como hablaremos también en el Congreso. Y pedimos que todos ustedes también participen con la soberanía popular de todos los españoles de las reformas de la ley orgánica, de la ley electoral que nosotros, desde Ciudadanos, hemos propuesto, también para el Congreso de los Diputados, donde participamos como el resto de los españoles. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Carrizosa. A continuació, té la paraula el senyor David Pérez, del Grup Parlamentari Socialista.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora consellera, senyores i senyors diputats, a veure, una consideració prèvia: el text que tenim avui és el text que vam fer entre tots, entre tots els grups parlamentaris. Vostès l'han agafat i hi han inclòs el seu sistema electoral; perfecte, però és un text que vam fer entre tots els grups aquí representats. Per què Catalunya necessita un nou sistema electoral? El sistema actual, el sistema que tenim, no té trenta-set anys, té quaranta-un anys, eh? –té quaranta-un anys. És l'última de les lleis que es van fer des del franquisme. Aquest és el sistema electoral, aquest és el sistema electoral que tenim. L'hem de canviar perquè és poc proporcional? No, no és veritat; és un dels sistemes més proporcionals que tenim. El problema no és la proporcionalitat –això està explicat ja, també–: el problema és el prorrateig; és a dir, la representació que es dóna a cada diputat en cada territori. I aquest problema, aquest prorrateig, el que fa i el que representa és que tinguem un sistema dels més injustos de tot Europa. Ho deia la diputada: hi ha hagut un partit que en dues –que som nosaltres, que és el PSC– vegades hem guanyat les eleccions, i no hem tingut..., no hem sigut el partit que ha tingut més diputats. Hi han d'altres partits que han tingut menys vots i han tingut més diputats. Fa poc temps, el nostre partit va ser el segon en nombre de vots i som el tercer en nombre de diputats. Això no es dóna a molts països d'Europa. Aquesta injustícia... [[Veus de fons.]] No, això no es dóna, Irene, a d'altres països d'Europa. O sigui, el país... Normalment, quan un partit guanya unes eleccions és el partit que té més diputats, i això no passa a Catalunya. Per què no passa? Perquè tenim un sistema de prorrateig injust, pel qual el vot d'uns ciutadans val el doble que el d'altres. O el vot dels ciutadans de Girona i de Tarragona val menys, val tres quartes parts que el d'altres parts del territori. No és veritat, i ja s'ha dit per part dels companys que m'han precedit, que la proporcionalitat o el prorrateig vagi en contra de la representació territorial. No és cert. El nostre sistema, el sistema que nosaltres proposem, és un sistema absolutament proporcional, però que dóna més de la representativitat que té en aquest moment, per exemple, a determinades províncies, per exemple, el cas de Lleida. Es pot fer tranquil·líssimament –ja s'ha explicat. Hi han moltíssimes maneres de fer-ho. Què és això del prorrateig? Mira, jo sempre poso el mateix exemple: eleccions a la ciutat de Barcelona. El vot dels ciutadans de Sarrià - Sant Gervasi val el doble que el dels ciutadans de Nou Barris; el doble. Per què? No; és que allà hi ha més terreny, hi han muntanyes, i és una cosa..., i a Sarrià - Sant Gervasi..., està tot més concentrat. És una barbaritat, no té sentit que el vot dels ciutadans d'una part del territori valgui el doble que els de l'altra part del territori. Doncs, aquest és el sistema que tenim a Catalunya, un sistema completament injust. I hi han elements de la llei..., comentaven: «No solament el sistema, hi han d'altres coses. Hi estem d'acord. També tenim el tema de la tramesa. Ja hem fet un intent, tots els partits polítics, per fer un únic enviament de tramesa electoral. Això s'ha de posar a la llei electoral? No. No fa falta –no fa falta. I saps perfectament que no fa falta perquè hem participat en reunions per intentar de fer-ho. Transparència. Això fa falta que ho posem a la llei electoral? Nosaltres ja tenim un sistema total de transparència, en els nostres comptes, de la comptabilitat dels partits polítics, que hem de portar a la sindicatura, que hem de portar al Tribunal de Cuentas. Total transparència. Fa falta posar-ho a la llei electoral? No, no fa falta, ja ho tenim. I si volem més elements de transparència els podem incloure en les lleis corresponents. Fa falta una llei perquè els partits que no retirin la propaganda l'hagin de pagar a través dels seus ajuntaments? No, no fa falta; això ja passa en molts llocs. No fa falta una llei electoral per a això. Fa falta una llei electoral, companya Marta Ribas, per parlar dels blocs? No fa falta; no fa falta una llei per a això. Saps perfectament que no fa falta. No fa falta. Per cert, nosaltres estem d'acord amb els blocs, ja ho diem; tothom hi està en contra, nosaltres estem a favor dels blocs electorals. Això sí, mesurats en el conjunt de la campanya. Nosaltres estem a favor que tothom, encara que tingui una representació molt petita, tingui també un temps a la ràdio i a la televisió públiques. Fa falta parlar de les incompatibilitats de senadors i de diputats a la llei electoral? No fa falta. Ja hem parlat d'aquest tema en el Reglament del Parlament, això ja s'ha vist, i en altres lleis. No fa falta una llei electoral per a tot això. Per a què sí que fa falta una llei electoral? Per parlar del sistema electoral. Això sí. Per tant, jo espero que no torneu a fer una llei sense sistema, perquè per a tota la resta no fa falta llei electoral. Ara, per parlar del sistema, sí. Per tant, si vosaltres veniu aquí amb una llei per parlar de sistema electoral sense sistema electoral, votarem en contra; amb les dues mans no, perquè no podem; però hi votarem en contra. [[Veus de fons.]] No, me dieu: «No, no ho farem. Bé, ja ho vau fer una vegada, eh?, és a dir, això ja s'ha intentat. Per tant, ja sé que ara això és una evolució, però, això, per aquí no –per aquí no–, eh? És a dir, si anem a la llei, anem a la llei completa. Què pensem nosaltres que s'ha de fer? Nosaltres pensem que s'ha de fer una ponència conjunta. Si no es fa la ponència conjunta, cap problema; anem a la comissió corresponent a parlar del tema. Pensem que han d'haver-hi dos companys per cada grup parlamentari que puguin participar d'aquesta ponència conjunta. Pensem que no fan falta més compareixences, ja les hem fet totes quaranta vegades, ja està tot explicat. Fa falta que ens asseiem i que trobem aquells elements que són allò que ens uneix i allò que ens separa. Ens uneix la màxima proporcionalitat del sistema? Sí, això ens uneix. És provar els temes i mirar de trobar una solució, allò en què estem d'acord fins ara, ja... Una nació, una selecció, una circumscripció; això uneix la majoria de grups parlamentaris d'aquesta cambra. Anem per aquí. I jo estic d'acord –absolutament d'acord– amb el que comentava el company del Partit Popular: «La majoria de grups parlamentaris d'aquesta cambra, eh? –la majoria de grups parlamentaris d'aquesta cambra–; el que comentava el company Santi Rodríguez, del Partit Popular. Escolta'm: si estem d'acord en això, el tema de la circumscripció no serà el problema. També li dic: per aprovar aquesta llei fan falta, faran falta noranta vots de companys i diputades; per tant, haurem de parlar, negociar i pactar, i tothom haurà de cedir. I jo estic absolutament d'acord amb el que han dit els dos diputats que m'han precedit: nosaltres tenim el nostre sistema, que és millor, pensem, que el que vostè representa, però estem disposats a votar a favor del seu sistema si el seu sistema és el que fa consens. Ja ho dic aquí públicament: si aquest és el sistema que fa consens, el PSC hi votarà a favor; cap problema. O de qualsevol altre sistema que vagi en la mateixa direcció de l'igual valor del vot. No és veritat que aquest sigui un sistema en què la manera de pensar dels ciutadans de Barcelona..., els escullin; no és veritat, això no va així. Amb el nostre sistema, amb el vostre sistema, amb la manera de pensar dels ciutadans de Catalunya s'escullen el conjunt de representants del Parlament de Catalunya, i es poden adscriure a les diferents circumscripcions com vulguem. Hi han moltes maneres de fer-ho, no caiguem en aquesta trampa que permanentment ens diuen; no és veritat. «Sistema de circumscripció única és la manera de pensar del conjunt de la ciutadania de Catalunya, que es trasllada al Parlament de Catalunya. Efectivament, l'actual sistema perjudica determinats partits. El nostre no és el més perjudicat. Sap vostè quin és el partit més perjudicat en l'actual sistema? N'hi han dos, sobretot: Ciutadans i la CUP. Són els dos partits més perjudicats en l'actual sistema, després vénen vostès i el PP, i després venim nosaltres. No, no som nosaltres els més perjudicats de l'actual sistema; ara, sí que és veritat que en dues ocasions nosaltres hem guanyat les eleccions i no hem tingut més diputats. L'actual sistema és un desastre, es miri com es miri, és un desastre. Com ho podrem fer per tenir...? Per tant, jo crec que hem de treballar..., i, això sí, ja l'he avisat que hi votaríem en contra. I m'agradaria comentar també una última qüestió. Vostè diu: «Hem tirat pel dret i hem mirat de fer aquesta proposta. D'acord, no hi ha problema, però recordi, eh?, que farà falta negociar i consensuar. Alguns diuen –ho he llegit aquest matí a la premsa–: «Que, bé, que nosaltres ja estem en una altra fase, no? O sigui: «Ja anem de cara a barraca i això no té “arreglo”, ja farem una llei quan siguem independents, no? Bé. És allò que quan siguem independents tindrem les pensions més altes, tindrem gelat cada dia per sopar i tindrem una nova llei electoral. Que no va així; que no, que no –que no, que no–, que això no és així. Que no us ho creieu, que no tenim 14.000 milions de més quan siguem independents. Que si nosaltres no som capaços, ara, de fer una nova llei electoral, demà, si som independents, tampoc en serem capaços. O pel fet de ser independents no hi ha res que ens pugui fer canviar la manera de pensar. No tenim una nova llei electoral, i això ja s'ha dit, perquè hi han dos partits que l'actual llei els beneficia, que són Convergència i Esquerra, i per això no tenim llei electoral. Algú ho havia de dir. Moltes gràcies, senyora presidenta. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Pérez. A continuació, té la paraula la senyora Anna Gabriel, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé, bona tarda. Constatarem una vegada més que no tenim llei electoral pròpia. Jo crec que és una de les frases que es deu haver pronunciat més no només en aquesta cambra, sinó que, si fem repàs d'hemeroteca, les lamentacions entorn la manca de llei electoral pròpia són moltes. Diria que sorprèn, sobretot, per part d'aquells que no tenen cap mena d'interès a exercir d'altres sobiranies, eh? La sobirania electoral la prioritzen moltíssim, però, en canvi, d'altres no tant. Nosaltres, com que les prioritzem totes, doncs, no tenim cap inconvenient a dir: «Sí, nosaltres estem aquí per treballar amb una llei electoral pròpia. No sé tant si perquè necessitem una llei del segle XXI o perquè la ciutadania ho reclama a crits. Jo tampoc..., jo crec que no ho situaria en aquest terreny. Jo crec que és obvi el que ja s'ha dit. És a dir, si no hi ha hagut acord abans és perquè hi ha un interès partidista en cadascun dels sistemes electorals i de recompte de vots; no té més. I, a partir d'aquí, doncs, la ciutadania és més o menys conscient... –perquè tampoc és que sigui una matèria del tot senzilla, eh?, aprofundir en la comparativa de sistemes electorals–, la ciutadania és més o menys conscient que hi ha uns sistemes que premien o perjudiquen determinats partís polítics. I, per tant, doncs, jo crec que no hi ha més misteri que aquest. És a dir, serà capaç de trobar la majoria reforçada que convé per tirar endavant una llei pròpia? Doncs, veurem fins on arriben els interessos partidistes. Però jo crec que aquí..., que ningú faci veure que no n'ha tingut mai, d'interès partidista; que ningú faci veure que durant tots aquests anys s'ha abstret del sistema electoral i no ha fet el càlcul de si el beneficiava o el perjudicava. De fet, tothom s'ha expressat en aquests termes, no? O perjudica o ajuda, castiga o premia. Doncs, aquest és el nus i aquesta és la qüestió principal, no? Jo el que diria també és que si és tan tremendista, tan profundament injust i tan castigador el sistema electoral vigent, doncs, canvieu la LOREG, a l'Estat, no?, feu-ho ràpid, exprés i així, doncs, acabarem amb aquestes injustícies tan flagrants. En tot cas, i anant al gra..., clar, nosaltres no hem presentat esmena a la totalitat, no hem pensat que l'exercici aquest del toc de l'esmena et regalen cinc minuts més, no?, que és un sistema que no està malament, que l'ha utilitzat el Partit Popular, no? Per tant, intentarem sintetitzar en els deu minuts que nosaltres sí que tenim, perquè és obvi que no volíem presentar una esmena a la totalitat, perquè volem treballar en aquesta ponència; ja ho vam fer en la passada legislatura. I treballarem per resoldre una equació que no té una solució perfecte. Jo crec que és honest dir-ho. La tensió entre proporcionalitat i representació del territori no té solucions perfectes, eh? És obvi que «una persona, un vot. Jo sí que aquí..., sí que diria que Ciutadans corregeixi l'expressió. No hi ha persones que vagin a votar amb mig vot o amb tres quarts, tothom diposita un vot; una persona, un vot és el sistema amb què es funciona. Suposo que vol dir que el valor del vot de totes les persones sigui exactament el mateix, eh? Això seria la proporcionalitat. Correcte. Però per què es parla de la representativitat del territori? Doncs perquè hi ha una cartografia humana determinada en un país, i perquè si no tenim en compte el territori no hi hauria absolutament ningú... –absolutament ningú, tenint en compte la cultura política imperant, potser amb el terratrèmol aquest polític que vindrà les coses canviaran–, no hi hauria ningú que es preocupés d'anar a fer campanya electoral a determinades zones despoblades del Pirineu, perquè no hi viu ningú! I ningú pensaria en què hem d'oferir a les pastores joves que intenten tenir ramats a les pastures del Pirineu. Perquè això quants vots donaria comparat amb la gran conurbació de Barcelona? Res. I d'aquests exemples, tenint en compte la cartografia humana del país, en trobaríem moltíssims. Per tant, alguna cosa explica, també, la representativitat del territori, perquè és que, si no, les campanyes electorals que se centrin en determinats barris de la ciutat de Barcelona, a la conurbació, sense fer gaires quilòmetres durant els quinze dies i qui guanya allà s'emporta la majoria del Parlament. I el país és una mica més divers que això, eh? Per tant, nosaltres estem d'acord amb la màxima proporcionalitat i tenir en compte la representació del territori. I aquí a veure quin encaix trobem. De fet, el sistema holandès no ens sembla malament; altra cosa és, eh?, que tinguéssim en compte les vegueries o altres circumscripcions; però, d'això, en tot cas, en podem parlar, segurament. Una llei electoral –i ho diu el preàmbul de la llei, no?– aprofundeix en la qualitat democràtica del país. Nosaltres creiem que tampoc cal ser més grandiloqüents del compte, eh? La llei electoral la porta un sistema electoral que és on tothom posa el focus, de fet. I veurem, ho veurem, si contribueix a aprofundir en la qualitat de la democràcia. Que això voldria dir que s'hi haurien d'incorporar algunes coses, com, per exemple, una cosa que nosaltres defensem: escons buits. Si de veritat ens fa tant mal usurpar representació que no ens toca, si de veritat ens fa tant mal que hi hagi partits polítics que tinguin més escons que ciutadans els han votat, que no vulgui ningú quedar-se representació que ve de l'abstenció. És a dir, quanta abstenció hi ha en un país? Doncs, tantes cadires buides, per exemple. Això és ser absolutament just també. Perquè no pensem en parlaments acordions en funció de la participació que hi ha hagut? Més participació, més escons; menys participació, menys escons, per exemple. Completament d'acord a ampliar facilitats de vot. S'han comentat algunes qüestions, ampliar la jornada electoral, per exemple, millorar el vot anticipat. En tot cas, hi haurà temps de parlar-ne. Però què són autentiques sacsejades? Allò dels escons buits ens sembla que ho és. Que tingui dret a votar absolutament tothom, i que les persones que viuen en aquest país, que intenten treballar en aquest país, ho aconsegueixin o no, vinguin d'on vinguin, tinguin la situació administrativa que tinguin, tinguin dret a votar. Això és sacsejada al sistema democràtic. Per tant, ja sabem que hi ha una legislació estatal que adjudica la ciutadania en funció de determinats criteris. Ho sabem perfectament. Però si volem respondre als embats de la radicalitat democràtica posem això també a sobre de la taula. Reduïm sous –reduïm sous–, limitem mandats, rotem en els càrrecs, restringim portes giratòries... Això també contribuirà segurament a fer millor el sistema democràtic. Blocs electorals. Se n'ha parlat, eh?, també, moltíssim, i si la responsabilitat és de la regulació dels blocs o és de la Corporació Catalana de Mitjans..., o la direcció pertinent del CCMA. En tot cas, nosaltres estem absolutament en contra de com s'està actuant amb relació a com s'entén la imposició dels blocs electorals en l'actualitat, però també estem absolutament en contra que es mirin només els mitjans públics. És evident que el sistema de mitjans que hi ha no és el nostre, eh? Ja tindrem temps de parlar-ne. I és evident que nosaltres no estem d'acord amb el fet de quina és la política comunicativa quan hi ha comicis electorals en els mitjans públics, però en el que tampoc estem d'acord és que determinats partits obvieu, per sistema, quina política electoral es fa des de determinats mitjans privats, que n'hi ha que no hi hem aparegut mai, ni tenim «visos d'aparèixer-hi mai. I que la ciutadania d'aquest país també mira aquestes cadenes, i també se les escolta, i també construeixen opinió. Per tant, obrim el meló dels blocs electorals. Ja sé que no podem regular des d'aquí les emissions de determinats mitjans privats, però, com a mínim, fem també un retrat de com actuen determinats lobbys. I avui és un bon dia per recordar segurament quin paper tenen els mitjans de comunicació privats a fer que guanyin uns o altres candidats. Per tant, abordem la qüestió dels mitjans en la seva integritat. Llistes cremallera, absolutament d'acord. I aniríem més enllà, eh?, depèn de quines circumscripcions entenguem que s'han de preservar, però potser hem de regular també que hi hagi una paritat en les caps de llista, perquè, si no, ens trobarem que les llistes seran cremallera, però que la composició del plenari pot estar, doncs, molt decantada. Pensem en sistemes de correcció posterior. És a dir, surten ics representants, però després, doncs, s'ha de fer, no?, una alteració d'aquells representants perquè sigui una composició netament paritària, per exemple. Desmitificaríem, nosaltres, tota la qüestió de llistes desbloquejades, eh? Es comprova que allà on hi són és una estricta minoria molt selectiva, ultrainformada, que acaba incidint en el desbloqueig. La majoria de la ciutadania agafa allò que el partit polític li posa a sobre de la taula, perquè s'entén que és allò que s'ha entès, no?, la composició, millor. No en farem batalla, però sí que contribuirem a desmitificar-ho, perquè, a més, és una entrada perfecta també per a determinats lobbys i perquè determinades persones, més que respondre a una lògica de partit o d'espai polític col·lectiu, responguin a aquells, no?, que l'han aconseguit ubicar en aquell lloc. Per tant –i acabo–, el compromís de la CUP amb una legislació pròpia és absolut, el compromís de la CUP a treballar al voltant d'un sistema similar al sistema holandès és també absolut. Us garantim que nosaltres no imposarem lògiques de partit, ni ens vota l'abstenció, ni tenim per què pressuposar que ens ha de votar la gent immigrada que no té papers, però no per això no deixarem d'exigir que ells tinguin la seva representació. Per tant, demostrarem que no ens mouen les lògiques partidistes, i us asseguro que si podem fer que amb aquesta llei s'aprofundeixi en el terratrèmol polític per acabar amb el sistema, evidentment nosaltres estem aquí per a això.
Moltes gràcies, senyora Gabriel. A continuació, té la paraula el senyor Roger Torrent del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Per un moment ens hem cregut, senyora Ribas, que això que ens presentava avui realment volia que s'aprovés. Per un petit moment ens ha semblat que això era una proposta seriosa, però després hem pensat: «No pot ser –no pot ser–, perquè si algú vol aprovar una llei electoral que necessita una majoria de dos terços el més normal és que abans de presentar una proposta al Ple vagi als grups parlamentaris i els exposi la proposta. Jo no sé els altres, he deduït que tampoc, pel que han dit, però a nosaltres no ens ha vingut a veure, i representem seixanta-dos diputats imprescindibles per aprovar aquesta llei. Per tant, ens sembla que és més aviat una posició de postureig, com en diríem ara, una voluntat certa de buscar consensos, de buscar majories, de buscar els noranta diputats que fan falta per aprovar una llei electoral. D'on els pensa treure si no va a veure els grups parlamentaris, si no hi parla? De fet, nosaltres creiem que això s'hauria de valorar i s'hauria de treballar en una ponència conjunta, com vam fer a la legislatura passada i com –se'n recorda que el seu grup ho demanava per als assumptes vitals fonamentals bàsics de país?– demanaven ponències conjuntes. Doncs, escolti'm, fem una ponència conjunta també per a un element central com és la llei electoral. No ens han vingut a veure. No ho han plantejat, i a més a més ho han fet amb un punt –deixi'm-ho dir així– de deslleialtat, o en tot cas lleig, perquè han presentat, com si fos una proposta seva –i ho han dit tots els grups– les conclusions d'una ponència conjunta. [[Veus de fons.]] És a dir, conclusions conjuntes de tots els grups. No ens han vingut a veure i posen sobre la taula un document que vam aprovar, que vam redactar, que vam treballar entre tots. Per tant, evidentment no podem estar en contra de la major part del document, del text que ens proposen, perquè en som pares també, eh?, som pares i mares d'aquest plantejament que es fa. «Del 95 per cent, deia vostè. Jo no sé quin és el percentatge. Donarem per bo aquest 95 per cent. Certament. Estem d'acord fonamentalment en aquest 95 per cent, però, ai, el 5 per cent restant! –ai, aquest 5 per cent restant! Un sol títol, allò que ha impedit, en definitiva, que durant... –no sé si són 37, 40, 41, és igual–, durant tantes legislatures no s'hagi aprovat una llei electoral, el sistema electoral. Amb això no hi estem d'acord. Evidentment la proposta que ens posen sobre la taula no la compartim. És molt legítim que vostès proposin el seu sistema electoral, com de fet cada grup proposa el seu, però no el compartim. I no el compartim perquè no defensa prou, no assegura prou dos elements essencials que ens marca l'Estatut: la proporcionalitat, d'una banda, però també la territorialitat; és a dir, la representació territorial. El sistema holandès, el que avui ens proposen no defensa, no assegura prou aquests dos principis. I resulta que vostès surten aquí i diuen: «Escolti'm, aquest és un sistema que nosaltres proposem, i els altres facin el favor d'abandonar el seu i venir cap al nostre perquè, si no, estaran fent partidisme. Resulta que quan nosaltres no renunciem a les nostres propostes som partidistes, però quan ho fa vostè resulta que mira pel bé de tothom. Doncs, deu ser legítim que cadascú defensi el seu sistema, oi? O és que vostès hi han renunciat durant tots aquests anys? Durant totes aquestes legislatures, vostès han renunciat al seu sistema electoral en pro d'un acord majoritari? Jo diria que no. Per la poca experiència que tinc jo, que és la de la legislatura passada, no ho van fer. No van renunciar, en pro de l'acord, al seu sistema electoral, com fem, legítimament, hi insisteixo, la majoria de grups. No representa..., no defensa prou la proporcionalitat i la territorialitat, que no és només que ho digui l'Estatut: és que estem d'acord que aquests són els dos principals principis a preservar. I vostès proposen un sistema partint d'una fal·làcia, partint d'una cosa que no és certa, que és que aquest sistema actual és un desastre de proporcionalitat. No és cert –no és cert. És millorable? I tant, que és millorable! Tots els sistemes són millorables, ni tan sols el seu és perfecte, tots són millorables. Però no partim d'una base dolenta, no partim d'un sistema que no sigui molt proporcional. El sistema actual, aplicat a Catalunya, és un sistema..., Déu n'hi do com n'és, de proporcional, i, en tot cas, és molt més proporcional que el mateix sistema aplicat al conjunt de l'Estat espanyol. Per cert, senyor Pérez, deia: «Aquest sistema és un desastre! Doncs, jo no li sento dir el mateix al PSOE al Govern de l'Estat espanyol, i ha governat amb aquest sistema. I mira que ha tingut oportunitats per canviar el sistema. Però resulta que quan el sistema m'afavoreix va molt bé, però quan el sistema considero que no m'afavoreix és un desastre. És molt més despropocional el mateix sistema aplicat a l'Estat, i no l'han canviat, que aplicat a Catalunya. En definitiva, vostès confonen prorrateig d'escons amb escrutini. No és el mateix l'escrutini, sigui amb una única circumscripció, sigui amb diferents circumscripcions, que amb el prorrateig. Estem d'acord que hem de millorar el prorrateig, i tant, que sí. I l'hem de millorar especialment a la circumscripció de Barcelona; subrepresentada, hi estem d'acord. Però això és el prorrateig, no té res a veure amb l'escrutini, i vostès ho confonen. I, evidentment, defensarem la territorialitat. Diu la senyora Ribas: «Els diputats del territori els escolliran a Barcelona. I què? I què? –i què? M'ho diu a mi, que jo sóc elector de Girona, que els meus representants els escolliran els electors de Barcelona? Els ho diu als electors del Pirineu –ara en parlaven–, que els seus representants els escolliran a l'Eixample de Barcelona? Està dient això? Està dient això. Per què es pensa que defensem la territorialitat? Defensem la territorialitat perquè els ciutadans del Pirineu tinguin els seus representants i perquè els ciutadans de Girona tinguin els seus representants [[aplaudiments]] i perquè tot el país es vegi representat en aquesta cambra, no només uns ciutadans d'una determinada part del país. Per tant, proporcionalitat i territorialitat. S'ha fet un repàs històric de per què som aquí. I alguns han acusat alguns partits de ser els grans bloquejadors de l'acord de la llei, com si ells passessin per aquí, eh? Alguns partits sembla que són nous a la cambra, que no hi han estat mai, que resulta que no podien participar de majories per fer una llei electoral les anteriors legislatures, especialment el PSC, que durant molts anys ha sigut el segon partit d'aquesta cambra, el segon partit del país, i ara resulta que ells no tenen res a veure amb el fet que no hi hagi hagut llei electoral durant tots aquests anys. Alguna cosa, senyor Pérez, hi deuen tenir a veure, alguna cosa hi devem tenir a veure tots. De fet, nosaltres assumim la nostra part de responsabilitat, la nostra part alíquota de responsabilitat històrica; però no més, ni tampoc menys. Que tothom assumeixi la seva responsabilitat. En tot cas, però, avui no es tracta, evidentment, de fer un repàs històric, de mirar enrere, de mirar el passat, de per què som aquí, sinó que es tracta de mirar el present i, sobretot, el futur, perquè de fet els sistemes electorals, les lleis electorals són fruit també de la conjuntura política en què es donen, i, per tant, nosaltres, el que volem avui i el que ens sembla veritablement determinant a l'hora de plantejar aquest debat és conèixer el context de la Catalunya actual. I nosaltres, ja ho hem dit, nosaltres estem en una altra fase. Aquest debat que plantegen avui ens semblaria –de fet, ja s'ha donat tantes legislatures que ja és un clàssic del Parlament, de fet gairebé una tradició– absolutament adequat en un context autonòmic. Però nosaltres, el Grup de Junts pel Sí, una majoria d'aquest Parlament i una majoria social d'aquest país, ens situem ja en una situació postautonòmica, en una situació en què evidentment que volem construir una llei electoral, i tant, que volem fer una llei electoral; és més, és una assignatura pendent d'aquest procés constituent que farem. Però volem fer la llei electoral de la república catalana. I ho volem fer fonamentalment per tres coses. Primer, per superar les restriccions de la LOREG. Hem parlat aquí com si no hi hagués una llei orgànica de règim electoral general que condicionés el que podem fer i el que no podem fer al Parlament de Catalunya. Segon, perquè volem propiciar un canvi real de cultura política, no només una modificació o consolidar allò que ja s'està donant en aquests moments. I tercer element pel qual nosaltres volem construir aquesta llei de la república catalana: perquè estem en un procés constituent, i un procés constituent justament vol dir això, que els ciutadans escullen quin model, quin país volen, quines institucions voldran a la futura república, i també escolliran, evidentment, la ciutadania, com vol triar, com vol escollir els seus futurs representants. Volem superar les restriccions de la LOREG, precisament perquè justament volem aconseguir alguns dels objectius que vostès comentaven, senyora Ribas. Per exemple, estem d'acord a incrementar el dret a vot als majors de setze anys; doncs, no es pot, no podem, perquè la LOREG ens marca que no podem, ens limita. Volem limitar la durada de les campanyes; tampoc podem. Volem eliminar anacronismes com la jornada de reflexió o el fet que no es puguin publicar enquestes la setmana abans de les eleccions; tampoc podem, no es pot, perquè la LOREG ens limita, limita el marc legal en el qual ens podem moure per fer la nostra pròpia llei electoral. I la volem canviar, la Llei electoral, i tant, que sí!, per fer una nova cultura democràtica, una nova cultura política, bàsicament amb tres grans principis: el primer, perquè hi hagi més responsabilitat i retiment de comptes, és a dir, que no només votem cada quatre anys, sinó que hi hagi un retiment de comptes constant; per aprofundir en els mecanismes de participació, i per fer una campanya més permeable, més dinàmica, més del segle XXI. En definitiva, volem més i millor democràcia. Però ho farem en el marc del procés constituent, ho farem en el marc de la construcció d'una nova república a Catalunya, una nova república que, senyor Pérez, efectivament, tindrà una llei electoral i en què tots els ciutadans i ciutadanes de Catalunya decidiran com volen que sigui aquesta llei electoral, per tant, decidiran com volen escollir els seus representants. El debat que avui ens plantegen arriba tard en un període autonòmic i encara no arriba prou a temps en un període postautonòmic. Els emplacem, evidentment, també a participar en aquest debat del procés constituent...
Senyor diputat, ha exhaurit el temps.
...i a dibuixar la república que volen, la república que volem. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Atès que s'ha retirat l'esmena a la totalitat, la Proposició de llei electoral de Catalunya continua la seva tramitació. Senyora Ribas, per què em demana la paraula?
[[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats els primers mots de la intervenció de l'oradora.]] ...directes, eh? –per al·lusions directes.
Trenta segons.
Del senyor Torrent. Crec que ho he explicat, però m'agradaria que quedés molt clar: després d'un any, més d'un any, de les eleccions autonòmiques, ningú s'ha mogut en aquest Parlament perquè en aquesta legislatura hi hagués llei electoral. Volíem que anéssim almenys un pas més enllà, i no pas tornar al mateix punt en què estàvem en les legislatures anteriors, i el nostre paper bàsicament ha estat de fer de palanca. Ara és un paper que hem de fer totes i tots els diputats d'aquesta cambra. Ja està. Nosaltres només preteníem fer de palanca, reiniciar en aquesta legislatura el debat de la Llei electoral, assumint així, per tant, la nostra part alíquota, també de responsabilitat. No volem tornar a ser responsables d'acabar una legislatura o de tornar a anar a eleccions autonòmiques sense llei electoral. Per cert, els consensos es busquen en totes les lleis principals, si de cas. En la de pressupostos sembla que no l'estan buscant, tampoc. Per tant, miri, cadascú que es miri també els seus defectes i les seves parts alíquotes de responsabilitats respecte a com busquen consensos amb els altres grups en aquesta cambra per a les principals lleis polítiques que s'aproven.
El setè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat sobre la Proposició de llei d'accés als llibres de text per mitjà d'un sistema de préstec. [[Proposició de llei d'accés als llibres de text per mitjà d'un sistema de préstec (debat de totalitat)]] [[202-00032/11]] D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la senyora Sonia Sierra.
Gràcies, senyora presidenta. Bona tarda, diputats, diputades. «Lo que está en los libros es como el dinero en las manos de otro, que cuando lo necesitas nunca está, dice un proverbio sánscrito. Bé, hem d'entendre aquest proverbi en el context que, a la cultura vèdica, la transmissió és purament oral, a diferència del que passa al món occidental, que des de la invenció de la impremta és fonamentalment grafocèntrica. Tot i això, és cert que hi ha molts professors a títol individual o bé centres sencers que decideixen no fer servir els llibres de text, però continuen sent una minoria que no arriba al 20 per cent, i cada setembre són moltes les famílies que han de fer un gran esforç per poder fer front a la despesa de dos-cents o tres-cents euros per fill en concepte de llibres de text. A més, no són pocs els professors que, malgrat decidir no fer servir el llibre de text, després acaben fent fotocòpies de manuals o escanejant-les i penjant-les a un Moodle. I és que el llibre de text només és una cotilla si el fem servir fil per randa, cosa que afortunadament no sol passar. I parlo jo, que crec que sóc poc sospitosa de conservadorisme i que tinc diversos articles publicats sobre innovació educativa mitjançant les xarxes socials, el primer d'ells del 2009, quan per a la majoria del professorat les xarxes socials eren un enemic a batre i no una oportunitat per transmetre coneixement. El llibre de text és, doncs, un material sobre el qual el professorat pot trobar suport per a les seves pràctiques docents. Per aquest motiu, no em semblen acceptables les crítiques que diuen que el llibre de text és un model caduc, perquè mostra un desconeixement del que passa a la majoria de les aules catalanes. De fet, a diferents comunitats autònomes de tot Espanya ja disposen d'un sistema de préstec per tenir els llibres gratuïts, per tal de garantir la igualtat d'oportunitats a tot l'alumnat, amb el seu accés gratuït a l'educació, independentment de la situació socioeconòmica de les seves famílies. I aquest aspecte és molt important, ja que a Catalunya hi ha una diferència de 277 punts en els resultats a PISA entre els alumnes amb situacions econòmiques afavorides i els alumnes amb situacions econòmiques desafavorides. Aquestes xifres atempten directament contra la cohesió social i contra la igualtat d'oportunitats. Els darrers anys han baixat les xifres de fracàs escolar i abandonament escolar prematur, és cert, però no han baixat al mateix ritme entre els alumnes amb menys renda. De fet, segons un informe de Save the Children, el pes del factor socioeconòmic és ara més gran i les desigualtats incideixen més en els que es deixen enrere. I això atempta també contra de la cohesió social, aquesta de la qual sempre estan presumint però que no és certa, com demostren aquestes dades, perquè a Catalunya el que tenim és un sistema de beques que es constitueix com un mecanisme pal·liatiu de la manca d'accés real a la gratuïtat de l'educació. Els conceptes més importants a l'hora de garantir un accés gratuït a l'educació són els llibres de text, el material escolar, el transport escolar i les activitats extraescolars. Nosaltres, amb aquesta proposició de llei, volem fer una passa endavant pel que fa a la gratuïtat a l'accés real a l'educació. Durant el curs 2005-2006 es va posar en marxa el Programa cooperatiu per al foment de la reutilització de llibres, el qual subvencionava els centres en concepte de llibres de text i material escolar. No obstant això, segons l'Informe sobre els drets dels infants del 2015 del Síndic de Greuges, des del curs 2011-2012 fins a la data de publicació de l'informe no s'havia atorgat cap subvenció sota aquest programa. L'any 2015 el Ministerio de Educación va reactivar els ajuts per sufragar el cost dels llibres de text i altres materials educatius per al curs 2015-2016 i va atorgar a la Generalitat 5 milions d'euros. A aquest afebliment o desaparició de molts programes d'ajuts públics, hi hem de sumar la pèrdua de poder adquisitiu per baixades de sou o bé per situacions d'atur que pateixen moltes famílies i que fa molt difícil, i de vegades, fins i tot, impossible, que puguin comprar els llibres de text. I sé del que estic parlant, perquè malauradament he tingut molts alumnes a classe sense poder tenir llibre de text. Abans de prémer el botó de la votació, pensin per un moment en el patiment d'aquestes criatures que han de dependre dels altres per poder estudiar o per poder fer deures, perquè no tenen el seu llibre de text. Nosaltres, amb aquesta proposta, volem pal·liar aquest patiment d'aquestes criatures i també de les seves famílies, que ho deuen passar molt malament quan veuen que no poden comprar els llibres als seus fills. Durant els darrers tres anys, la Generalitat ha fet dotacions econòmiques per a l'adquisició de llibres de text i material didàctic a centres situats en entorns desafavorits; però què passa?, que hi ha alumnes en situacions desafavorides que no estan matriculats en aquests centres, amb la qual cosa no reben cap mena d'ajut. El departament sempre treu pit que destina recursos als centres d'alta complexitat, però nosaltres ja li hem dit, en altres ocasions, que amb això no n'hi ha prou, perquè són molts els alumnes que queden sense atendre amb aquesta política. I això sense tenir en compte que hi ha molts centres que, tot i ser d'alta complexitat, no volen ser catalogats com a tals perquè consideren que això els estigmatitza i fa que es perpetuïn en aquesta situació. I, per aquest motiu, molts alumnes queden sense atendre. I jo conec molts casos com aquest. Davant de la manca de resposta del Departament d'Ensenyament, cada any són més les famílies que s'autoorganitzen o les AMPA que s'autogestionen i creen fons de préstec per aconseguir abaratir els costos que suposa la tornada a «col·le. Així, doncs, tenim, a Espanya, d'una banda, unes comunitats autònomes on tots els alumnes tenen llibres gratuïts i, aquí, a Catalunya, uns centres on els alumnes tenen llibres gratuïts i altres que no. Nosaltres, amb aquesta proposició de llei, volem acabar amb aquesta discriminació i que tots els alumnes puguin accedir de forma gratuïta als llibres de text. Aquest matí el senyor Jordi Sendra ha tret una altra vegada un d'aquests mantres –perquè una altra cosa no tindran, però la veritat és que, originals, no ho són gaire, eh?, els mantres sempre els van repetint– i ens ha dit que nosaltres vam néixer per dividir. Miri, no; aquí els que divideixen són vostès, perquè volen que uns alumnes tinguin llibres gratuïts i altres, no, que és el que està passant ara. Els que divideixen són vostès, perquè hi ha alumnes que reben la seva educació en llengua materna i d'altres que no. I els que divideixen són vostès, perquè els alumnes que es poden pagar centres d'elit tenen més d'una llengua vehicular en el seu sistema educatiu i els que no tenen diners s'han de conformar amb una sola llengua vehicular al sistema educatiu. Són vostès els que divideixen. [[Aplaudiments.]] És evident que aquesta proposta és una proposta justa, ja que avança en la igualtat d'oportunitats i en l'accés veritablement gratuït a l'educació. Jo personalment mai m'he trobat una família que em digui: «Ei, aquesta proposta de Ciutadans no m'agrada; aquesta proposta dels llibres de text gratuïts, mira, millor no, perquè no té sentit. No, no; al revés, eh?, a totes les famílies amb què hem parlat els sembla una proposta fantàstica. I, malgrat això, Junts pel Sí ha decidit presentar una esmena a la totalitat, perquè no volen ni que es pugui parlar d'aquest tema, no volen ni que es pugui debatre aquí, al Parlament. Els diputats i les diputades de Junts pel Sí hauran d'explicar molt bé a tots els ciutadans perquè no volen que tots els alumnes catalans tinguin llibres de text gratuïts, com ja tenen a altres comunitats autònomes. I no diguin que és una qüestió de diners, perquè nosaltres no demanem coses impossibles. Si proposem aquesta proposició de llei és perquè, amb l'Excel a la mà, es pot fer. A la darrera interpel·lació, la senyora consellera em va dir que les meves xifres no eren correctes. Jo li vaig dir: «I tant, que ho són. Ara mateix, no tinc l'Excel, però la propera sessió jo li porto un Excel. Bé, la veritat és que no li he portat un Excel, li n'he portat quatre. Perquè nosaltres quan fem una proposta és perquè, amb l'Excel a la mà –bé, en aquest cas, amb els quatre Excels a la mà– es pot fer. Per què hem portat quatre Excels? Perquè hem fet quatre simulacions. La primera: tots els alumnes de Catalunya amb llibres de text gratuïts; si ho fem en dos anys, són 209 milions d'euros; en el cas que ho féssim en quatre anys, que és la segona simulació, 204 milions d'euros. Estem parlant d'uns 50 milions d'euros l'any, que si fa no fa és el que va prometent el senyor Comín cada cop que visita un poble, per la qual cosa crec que és una xifra ben fàcil de dur a terme. Però és que, de fet, no hauria de ser al 100 per cent, perquè als centres privats no té gaire sentit que sufraguin els llibres de text, i, a més, ja hem dit que hi ha professors i centres que decideixen no fer servir llibres de text, per la qual cosa hem fet dues simulacions més: el 80 per cent d'alumnes, si ho fem en dos anys, són 167 milions d'euros, i, si ho fem en quatre, 163 milions d'euros. Estem parlant de 40 milions d'euros l'any. De veritat podem tenir un president de la Generalitat que cobra el doble que el president d'Espanya i no podem tenir 40 milions d'euros per a llibres de text gratuïts? De veritat podem tenir uns consellers que cobren més que el president d'Espanya i no podem tenir 40 milions d'euros per a llibres gratuïts? De veritat podem tenir 242 alts càrrecs que cobren més que el president d'Espanya, però no podem tenir 40 milions per a llibres de text gratuïts? Mirin, jo estic convençuda que la immensa majoria dels catalans, siguin o no independentistes i votin a qui votin, s'estimarien més tenir llibres de text gratuïts per als seus fills que no pas el president de la Generalitat i els consellers millor pagats de tot Espanya. Senyors i senyores de Convergència, hauran d'explicar molt bé per què tenim 242 alts càrrecs que cobren més que el president d'Espanya però els alumnes de Catalunya no poden tenir llibres de text gratuïts com sí que tenen a d'altres comunitats autònomes. Nosaltres no volem que els diners dels catalans serveixin per tenir més alts càrrecs i més «xiringuitos polítics que ningú. Nosaltres volem que els diners de tots els catalans serveixin per tenir una igualtat d'accés real a l'educació gratuïta de tots els alumnes catalans. Porque no queremos que los libros sean como el dinero en la mano de los otros; queremos que cuando se necesiten siempre estén. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, per a defensar l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí, té la paraula la senyora Teresa Vallverdú.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, l'accés a l'educació és un element clau en una societat que aspira a ser socialment justa. No hi ha d'haver elements que facin que infants i joves tinguin impediments de cap tipus que no els garanteixin que poden rebre una educació completa, de qualitat i en igualtat de condicions. Això és així i d'aquí partim. La Llei d'educació de Catalunya, en l'article 4, ja especifica que tothom té dret a accedir en condicions d'igualtat al sistema educatiu. I aquesta afirmació comporta justament un tractament que tingui en compte les desigualtats inicials dels usuaris. No tothom parteix de la mateixa situació. Les desigualtats econòmiques són més que conegudes i evidents, i les despeses addicionals que comporta el fet d'estar escolaritzat no es limiten únicament a l'adquisició de llibres de text, sinó que hi ha una sèrie d'altres despeses que són inassumibles per part de moltes famílies sense prou recursos i que són, per tant, un impediment a l'hora d'aconseguir aquesta volguda condició d'igualtat. Cada comunitat educativa té característiques pròpies que la fan singular i, de fet, pel que fa a la capacitat econòmica, tant a nivell intern com entre centres, hi ha diferències abismals que no es poden tractar de manera uniforme. Els llibres de text, però, en el cas de les escoles que els utilitzen, que no són totes, són segurament la despesa més gran a la qual s'han d'encarar les famílies cada curs escolar. I és cert que calen mecanismes que facilitin l'accés a aquests materials, sobretot a les famílies que més ho necessiten. Però ens hem de plantejar si en una situació com l'actual, de mancances evidents en tants àmbits, és imprescindible instaurar un procediment que afavoreixi la universalització de la gratuïtat dels llibres de text amb accés també per a les famílies amb recursos suficients o per a les famílies amb molts recursos. La LEC, com vostès saben, estableix en el seu article 6 que el Departament d'Ensenyament ha d'adoptar les mesures necessàries per introduir progressivament un sistema d'ajuts general en les diverses modalitats per als llibres de text i altre material escolar en l'ensenyament obligatori per a l'alumnat dels centres públics i dels centres privats sostinguts amb fons públics. Com es pot veure, l'objectiu de la proposició de llei que ens presenten, que s'expressa en el seu article 1, que és assolir la màxima gratuïtat possible dels llibres de text als alumnes dels ensenyaments d'educació primària i educació secundària obligatòria, i en el seu cas, el màxim abaratiment possible del seu cost, ja queda cobert per la LEC, cosa que fa del tot innecessària una altra norma amb rang de llei. Un altre dels elements que trobem en aquesta proposició de llei que ens presenten és que està més que superada per la realitat. Els materials educatius que utilitzen els alumnes són cada cop més diversos i de característiques més diferents. Parlem de llibres de text, sí, en format paper, però també en format digital, i també de materials elaborats pels centres mateixos, en paper o en format digital: programari educatiu, material audiovisual. El llibre de text no és l'única eina d'aprenentatge, i li diria que cada cop se substitueix més per tot un altre gruix de materials escolars. Les tecnologies digitals permeten que les dinàmiques educatives estiguin basades cada cop més en la participació activa dels alumnes. I les situacions d'aprenentatge tenen en compte cada cop menys la utilització tradicional dels llibres de text. Els centres augmenten l'ús de materials innovadors, molts dels quals són de creació i d'ús intern. Per això aquest concepte que proposen de dipòsit o catàleg centralitzat de llibres de text per deixar en préstec al catàleg col·lectiu de centres docents està ja d'entrada absolutament superat i és manifestament obsolet. També hi ha altres aspectes de la seva proposta que ens semblen poc clars. Per exemple, el paper real del Departament d'Ensenyament en tot el sistema que proposen. El personal necessari per a qüestions tècniques i de control i la infraestructura digital de control per dur a terme el sistema de préstec poden tenir un cost elevat que no està recollit en la proposta. El seu article 13 comporta una càrrega econòmica que no preveuen en cap cas, i traslladen a partides econòmiques incloses en els pressupostos un cost difícil de preveure per la poca claredat amb què ens el presenten. El finançament i la dotació material del sistema de préstec també ens semblen confusos i ens presenten molts dubtes: tant la implantació com el manteniment van a càrrec del pressupost dels centres docents, però les partides es poden dotar amb diverses fonts que van des del patrimoni del centre a les donacions privades, passant per finançament públic o privat, i acaben afirmant que tant la implantació com el manteniment es poden dur a terme amb aportacions dineràries o no dineràries, gratuïtes o oneroses, de persones físiques o jurídiques. Al nostre entendre, aquí entrem en un terreny que pot perjudicar notablement els centres amb menys recursos i amb famílies amb rendes més baixes, i li diria també que pot afavorir els centres amb un entorn social econòmicament més potent i amb més facilitat per aconseguir finançament privat, que no són els que necessiten més que es redueixi el cost dels llibres de text. I això va radicalment en contra del que pensem que ha de passar: que són les famílies amb menys recursos i les que tenen més dificultats les que s'han de veure més afavorides per les polítiques que s'implementin. Però, bé, coincidim que hi ha despesa, sí, i que és una línia en la qual s'ha d'anar avançant per facilitar l'accés a l'educació en igualtat de condicions. Però també hem de reconèixer que hi ha moltes vies per aconseguir reduir la despesa de les famílies en material educatiu escolar, i que al seu costat la regulació per llei d'un sistema de préstec de llibres de text queda molt curta i ineficaç. Parlem de la potenciació de materials d'ús lliure, com programari lliure, llicencies creative commons, per exemple; de l'impuls de les xarxes col·laboratives entre centres i professorat on es comparteixin materials elaborats pels centres mateixos, i, quan sigui possible, també establint un sistema d'ajuts per a l'adquisició de materials educatius comercialitzats, un sistema que pot ser regulat en funció de la renda de cada família i que seria equitatiu i just socialment. Si no es pretén centralitzar i es deixa oberta la mesura a prendre per facilitar l'accés als materials educatius, no s'incideix tampoc en el futur del món editorial. No hem d'oblidar que a Catalunya hi ha un ecosistema d'editorials de continguts educatius que no tenen altres territoris europeus, tampoc Espanya. L'aportació econòmica al PIB cultural català del llibre en general està al voltant del 40 per cent, i d'aquest percentatge les editorials catalanes en són responsables d'una part considerable. Un sistema de préstec regulat per llei com el que proposen tindria conseqüències per al món editorial català. Podem parlar del risc que comporta pel que fa a la pèrdua de llocs de treball, de milers d'autors, tant mestres com professors, d'editors, correctors, maquetistes, tallers d'arts gràfiques, fabricants de paper... Qualsevol afectació en el mercat del llibre de text posaria en risc la seva continuïtat, ja que el conjunt sobre el qual actuen quedaria molt reduït i els impediria tirar endavant. Si les editorials catalanes no poguessin sobreviure serien reemplaçades per editorials estatals, que –qui en té cap dubte?– com a màxima concessió farien traduccions de continguts estatals. Això ja sé que no els importa gens, però posaria en risc l'adequació als continguts específics de la Generalitat i, sobretot, a les metodologies i models pedagògics de l'escola catalana, que són sensiblement diferents dels espanyols, amb el risc afegit que també les edicions de literatura infantil i juvenil es veiessin impossibles de mantenir i els autors catalans poguessin ser també reemplaçats per obres escrites originàriament en altres idiomes. En qualsevol cas, els centres educatius han agafat camins que s'escapen molt de la seva proposta, i ens trobem davant d'una proposició de llei que pretén regular un àmbit que, per una banda, està dirigint-se cap a horitzons molt diversos i que, per l'altra, ja es regula de manera autònoma des dels mateixos centres, amb avantatges més que evidents. Sense ajudes per a l'adquisició de llibres, els centres han hagut de plantejar-se vies de solució, i els sistemes de reutilització de llibres de text es van començar a implantar en moltes escoles i instituts amb gran èxit, molt sovint amb una implicació importantíssima tant de les AMPA com de tota la comunitat educativa. Per tant, és un sistema que funciona. Però no oblidem que el Decret 102/2010, de 3 d'agost, d'autonomia dels centres educatius, estableix que la gestió dels recursos materials és un dels àmbits inclosos en l'autonomia dels centres, i per això els centres que ho consideren convenient poden establir sistemes de reutilització i de préstec de llibres de text. I aquesta llibertat que tenen els centres d'encarar aquesta problemàtica i trobar-hi solució té avantatges que no es troben en una regulació com la que proposen vostès. Perquè un programa de reutilització o de préstec pensat i portat des del centre, fet a la manera que decideix el centre, és un projecte que vincula tota la comunitat educativa: mestres, pares i mares, personal administratiu... És un projecte que forma part del projecte educatiu de centre i que passa a ser un valor de qualitat que defineix el centre en qüestió. És un exemple de treball cooperatiu entre tots els membres de la comunitat educativa i un element que pot incidir també favorablement, de manera col·lateral, en altres aspectes rellevants del centre i de l'educació dels seus alumnes. Al mateix temps, la implicació dels diversos àmbits de la comunitat educativa pot comportar l'enfortiment del teixit social del centre, i la cooperació entre famílies, alumnes i professorat pot convertir el projecte en un pilar clau de construcció de la comunitat educativa, sense deixar de banda també els avantatges que pot proporcionar als alumnes com a eina transversal de formació, amb eines útils per a diverses àrees de coneixement. Pensem com es poden aplicar a la formació d'un alumne tota la sèrie d'aspectes necessaris per tirar endavant amb èxit un projecte de reutilització o de préstec de llibres des del mateix centre: des dels avantatges evidents d'autogestió i de treball en equip fins a aspectes com redacció, gestió econòmica, relació amb empreses i famílies o importància d'un consum responsable i sostenible. Hi ha hagut, fins al curs 2011-2012 –els ho recordo–, ajuts de lliure concurrència per a la reutilització de llibres de text que s'han deixat de convocar per raons de disponibilitat pressupostària, i hi continua havent ajuntaments i consells comarcals que donen ajudes tant per a reutilització com per a adquisició de llibres de text. Els recursos que s'hi han pogut invertir des del departament han estat destinats a centres d'alta complexitat, que és on hi ha més necessitats i més urgència, tot i que és obvi que no són els únics que necessiten que el cost dels llibres sigui més baix. Si hi hagués més capacitat econòmica, que hi serà quan tinguem estat, els centres podrien tenir recursos per portar a terme els seus projectes amb menor càrrega econòmica per a les famílies i decidir quin sistema pot ser més adequat dins del seu projecte educatiu. Però, en qualsevol cas, al nostre entendre, la decisió sobre de quina manera s'ha de reduir la despesa en llibres de text, quin és el sistema més adequat per a cada cas, s'ha de deixar en mans dels centres, i no ha de ser un model centralitzat, uniforme per a tots, tal com proposen vostès. Quan es pugui disposar dels recursos necessaris, s'ha de deixar la llibertat a cada centre de gestionar-ho de la manera que considerin més adequada i que els sigui més útil. Fugim de models centralitzats que contradiuen l'autonomia de centres i plategem-nos un futur amb més i millors possibilitats de contribuir, com diu la LEC, a ajudar a reduir el cost dels llibres de text i altre material escolar; un futur, per tant, amb més recursos que els centres destinin al sistema que considerin més adequat al seu projecte educatiu, a l'entorn, al perfil de la seva comunitat i a les seves necessitats. I en el mentrestant deixem que la comunitat educativa faci ús de les seves capacitats i gestioni de la manera que cada centre consideri més convenient, d'acord amb l'autonomia dels centres, el sistema de reutilització de llibres que li permeti abaixar el cost que comporta per a les famílies, aprofitant també els avantatges que comporta fer-ho des del centre mateix, sense ingerències externes, tant pel que fa a les relacions amb la comunitat com en les derivades per la formació de l'alumne. En resum, estem totalment a favor de sistemes que afavoreixin l'accés als materials educatius, però el que vostès proposen en aquesta proposició de llei ja fa temps que els centres que volen ho estan portant a terme amb un grau altíssim d'èxit i amb beneficis que queden fora de la seva proposta. També els diem que no votarem a favor de regular per llei el que ja preveu la LEC, i més quan el que es pretén regular ja es regula sense cap problema. Tampoc votarem a favor de res que restringeixi l'autonomia dels centres, que són els que han de gestionar els recursos materials, tal com els permet el Decret d'autonomia dels centres educatius, perquè una cosa és que des de cada comunitat educativa de cada centre es decideixi un sistema de préstec i l'altra, que es pretengui regular per llei. No entenem la utilitat de molts aspectes que planteja aquesta proposició de llei, com la creació d'un catàleg col·lectiu de centres docents que ja des d'ara té una vigència curta i caduca, poc d'acord amb les línies cap on van les dinàmiques educatives i la varietat de materials. I tampoc creiem que sigui bo proposar un projecte com aquest sense partir d'un diàleg que inclogui tots els sectors implicats, per saber com hem d'encarar el futur en aquest aspecte. Per totes aquestes raons, senyors de Ciutadans, el nostre grup ha presentat una esmena a la totalitat a aquesta proposició de llei. Perquè no es tracta de refer-ne aspectes puntuals perquè pugui funcionar, sinó que és l'esperit mateix el que ja ens sembla totalment antic i equivocat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Vallverdú. A continuació té la paraula la senyora Sonia Sierra.
Gràcies, senyora presidenta. I permeti'm, si us plau, una prèvia abans de començar amb les esmenes; és que els volia felicitar perquè per fi han tingut un èxit internacional, que és sortir a Político, que és un dels mitjans més importants, més influents i que llegeixen els eurodiputats. El que passa, que és que els han posat en la mateixa llista que la senyora Le Pen i que la ultradreta txeca, i el títol de l'article és «The next big “Trump moments”, i consideren que un dels grans moments Trump serà, aquesta tardor, aquest referèndum que volen fer. Després d'aquesta prèvia, sincerament... [[Veus de fons.]] Després l'hi passo, no pateixi, eh?, està molt bé... [[Veus de fons.]] No, ho explico, no... Simplement, que els posen a la llista de tota la ultradreta i tots els populistes, i el títol és: «Grans moments Trump que han de venir, i un d'aquests grans moments Trump és el referèndum, eh? Després l'hi passo. [[Remor de veus.]] Vinga. Després, senyora Vallverdú, sincerament, crec que no ha estat gaire conscient a l'hora de mesurar les seves paraules, perquè ha dit coses que de veritat ens han deixat esgarrifats. A banda d'això, sembla que no m'ha escoltat gaire, perquè és que jo d'entrada ja he dit que no havia de ser per a tots els alumnes. De fet, he portat no una, sinó dues simulacions, amb el 80 per cent dels alumnes. Que és millorable, la llei? Sens dubte. Però per això s'ha de poder parlar. És que, com vostès no volen parlar i ja directament ens han posat una esmena a la totalitat, tot això que és millorable, que sens dubte ho és, no ho hem pogut parlar. Això que l'accés a l'educació ho diu la LEC i és igual per a tothom, els ho explica vostè a les famílies cada mes de setembre, quan s'han de gastar dos-cents, tres-cents euros en llibres, i els ho explica vostè a les famílies que no hi poden fer front. Continuo. Crec que no m'ha escoltat, o bé m'ha escoltat però li ha fet molta mandra refer el que portava escrit, perquè ja he dit que és absurd acusar de caduca una proposta quan evidentment hi ha mesures innovadores, però la realitat a les aules catalanes és que la majoria de gent fa servir llibres de text. I, hi insisteixo, jo no sé quants articles té publicats vostè sobre innovació educativa; jo en tinc uns quants, si vol els hi passo, eh? I fer diferents activitats sense llibre de text..., els hi vull passar; vull dir, jo no tinc cap mena de problema a fer activitats sense llibre de text, jo he treballat amb o sense. Però la realitat és que hi ha moltes famílies catalanes que el mes de setembre han de fer front a dos-cents, tres-cents euros, i que en molts casos no ho poden fer. Després, aquesta mateixa proposta que a vostè li sembla tan terrible i que no sembla que sigui gaire viable ni gaire realista, resulta que la mateixa l'han aprovat a Madrid. Llavors, no entenc per què a Madrid sí que es pot fer i aquí no es pot fer. Si és tan dolenta, no entenc com, ja no Ciutadans, sinó tota la resta de partits polítics del Parlament de Madrid, l'han pogut aprovar. Deuen estar tots molt equivocats. Ja li he dit també, i sembla que tampoc m'ha escoltat, que el problema de la seva política d'ajudar uns centres concrets és que els alumnes que no estan matriculats en aquests centres concrets, perquè per zona no els toca, no tenen dret a aquests ajuts. I hi ha centres –i li ho dic perquè és que el meu era un d'aquests– que no volen ser catalogats com a centres d'alta complexitat, perquè els estigmatitza. Llavors, amb aquesta política el que fan és deixar moltes persones que ho necessiten sense ajuts. Després, que digui de veritat que s'estimen més afavorir les editorials que a les famílies catalanes, Déu n'hi do, eh? –Déu n'hi do. Sí, sí, ho ha dit, i, a més, com estan els vídeos, avui en dia..., ho ha dit claríssimament. Perquè vostès volen seguir afavorint les editorials catalanes enfront de les famílies, però, a més, és que ha reconegut que ho volen fer perquè volen controlar els continguts, perquè no volen que els continguts d'aquí siguin com els de la resta d'Espanya. Perdoni, els coneixements no són ni estatals ni autonòmics –ni de Rubí, que és el meu poble i me l'estimo molt. El coneixement és lliure i ha de ser rigorós, i si és rigorós no té cap problema que sigui imprès aquí, que sigui imprès..., jo què sé, a La Rioja, a Múrcia o a Brussel·les, perquè si el coneixement és lliure i rigorós on està el problema que es pugui imprimir el llibre en un lloc o un altre? Per cert, cosa poc probable, perquè de sempre –tot i que ara s'ho estan carregant i cada cop té més pes Madrid–, de sempre i des del segle XVI –quan dic «sempre és des del segle XVI–, Catalunya ha tingut una potent indústria editorial i molts dels llibres que es fan servir a la resta d'Espanya també s'imprimeixen aquí, perquè són d'editorials catalanes. Però, bé, vostès continuïn afavorint els lobbys, que nosaltres continuarem lluitant per totes les famílies catalanes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació té la... Senyora Vallverdú, per què em demana la paraula? [[Veus de fons.]] Trenta segons.
No, era per dir-li a la senyora Sierra que sí que l'he escoltada i crec que és ella la que no m'ha escoltat a mi, el que jo he estat dient. A veure, jo li he dit que els centres ja fan servir sistemes de reutilització sense que calgui centralitzar la seva regulació; és això, el que li he dit. I sobre les editorials en cap moment, és evident, li he dit que posàvem per davant les editorials sobre els drets de les famílies; és a dir, això en cap moment jo li he ho dit, i pot repassar el vídeo, justament.
A continuació té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bona tarda. Bé, doncs, en primer lloc, i vista la discussió que després, doncs, s'anirà segurament encenent una mica més, volia agrair al Grup de Ciutadans la presentació d'aquesta proposició de llei, perquè em sembla que pretén abordar un tema clau en l'educació i en què ens trobem en aquests moments, en uns moments difícils, com és garantir el dret a l'educació en condicions d'igualtat. I dic «en condicions d'igualtat, i vull remarcar-ho, perquè no som nosaltres, sinó que els darrers estudis que es publiquen amb relació a la situació de l'educació a Catalunya el que ens diuen és que creixen les desigualtats, creix la pobresa infantil, i que l'educació, el nostre sistema educatiu, no està ajudant a pal·liar això, al contrari. I, per tant, aquest és un tema que ens ha de preocupar i preocupar molt. És veritat que la gratuïtat dels llibres de text és només un dels programes que es podria fer i que es pot fer per ajudar a garantir l'accés en equitat, però més val que comencem i que parlem d'alguna cosa, perquè és veritat que ens costa molt, amb el Govern, avançar en algunes coses. Per tant, benvinguda aquesta proposició de llei que ens presenta Ciutadans. I està clar que per resoldre el problema sobre les desigualtats i sobre l'equitat i la qualitat del sistema educatiu necessitem més recursos. Això ja ho sabem. I justament un dels elements que hem anat perdent al llarg dels darrers anys, justament des del 2010, són els recursos públics que destina la Generalitat de Catalunya a l'educació. Des del 2010 al 2013 la reducció d'inversió en educació a Catalunya ha estat de 1.263 milions d'euros. Tenim la inversió relativa al PIB més baixa d'Espanya, una de les més baixes d'Europa i, com sabeu, en els darrers estudis, l'anuari que va presentar la Fundació Bofill fa unes setmanes, doncs, ens posava als nivells de països com Laos i Perú. El 2,8 del PIB és el que representa la inversió que fem en educació. No sé massa quin país vostès voldran construir, però amb la poca inversió que li dediquem a l'educació, doncs, no sembla que hagi de ser massa esperançador aquest país. En aquest marc és el que entenem que presenta Ciutadans aquesta proposició de llei per garantir la igualtat d'oportunitats, ja que sabem que moltes vegades l'adquisició d'aquests llibres genera desigualtats i genera problemes en moltes famílies. Miri, una de les tasques que ha de desenvolupar el Departament d'Ensenyament és adoptar les mesures necessàries per introduir progressivament un sistema d'ajuts que asseguri, entre d'altres, l'accessibilitat econòmica als llibres de text i al material escolar, no només dels centres públics, sinó aquells que també estan suportats amb recursos públics. A causa de les mesures de contenció –per no dir les retallades– que s'han anat produint en els darrers anys, des de l'any 2011 hi ha dificultat perquè aquests ajuts puguin arribar a totes les famílies; ens ho deia també la diputada Sierra. En aquest sentit, el Síndic de Greuges, que de tant en tant també ens informa i ens dóna algunes dades sobre com està la situació a Catalunya, ens diu que, en aquest sentit –diu–: «D'acord amb el principi de gratuïtat de l'ensenyament, els centres haurien de cercar modalitats d'adquisició de llibres de text i de material escolar econòmicament més accessibles per a les famílies i que siguin més efectives per garantir el dret dels alumnes a una educació de qualitat en condicions d'igualtat. Diu: «El programa cooperatiu per al foment de la reutilització de llibres de text en centres educatius sostinguts amb fons públics podria ser un exemple. I això hauria d'avançar per millorar un sistema d'ajuts que no està funcionant en els darrers temps, perquè no està dotat econòmicament com ho hauria d'estar, i, per tant, buscar opcions, buscar programes que facilitin això i que, per tant, donin resposta a aquesta dificultat que tenen moltes famílies és una de les obligacions del Departament d'Ensenyament. No tenim constància que el departament estigui impulsant aquest tipus de programes. Per això nosaltres votarem contra la seva esmena a la totalitat, perquè creiem que és important posar sobre la taula algunes solucions. Evidentment, en podem parlar en una tramitació; podríem parlar de moltes coses, per millorar, per treure, per avançar, per si ha de ser aquest o un altre. Però que realment el seu argument sigui la centralització que proposa aquesta llei amb relació al model del préstec i la reutilització de llibres ens sembla un argument realment fluix i feble. I escolti'm, això, diu vostè: «Això ja passa en moltes escoles. Bé, passa en algunes escoles –algunes escoles–, un tant per cent petit a Catalunya. I també és veritat que passa en algunes escoles perquè molts municipis hi estan apostant. I ara posaré el cas de l'Ajuntament de Santa Coloma de Gramenet, que des de l'any 2007 té un programa amb les escoles públiques i concertades de préstec de llibres i de reutilització dels llibres. L'any que ho van posar en marxa hi van dedicar 2 milions d'euros, una xifra important; avui és de 400.000, perquè la reutilització de llibres fa que, evidentment, cada vegada costi menys, això. Ho ha fet l'ajuntament concertadament amb les escoles. Per què la Generalitat no ho pot fer concertadament amb els ajuntaments i els ajuntaments amb les seves escoles? Per què no podem buscar aquells mecanismes de cooperació i de col·laboració que ens permetin que a totes les escoles de Catalunya hi hagin aquest tipus de programes i que, per tant, cap família quedi exclosa i cap família tingui dificultats per accedir als llibres de text? Perquè sí, molta innovació i pantalles digitals i tot això, però hi han moltes escoles..., i el sistema, el nostre sistema educatiu segueix comportant la compra de llibres de text. Amb aquest programa que jo els deia de Santa Coloma de Gramenet, les famílies estalvien a l'entorn del 230 euros l'any per fill. Són molts recursos. Escolta, a totes les escoles es compren llibres de text; el dia que desapareguin, doncs, bé, escolti'm, aquest programa, a la brossa, i els diners que dediquem a això ja els dedicarem a una altra cosa. Però mentre n'hi hagi, de llibres de text, no estaria malament cercar solucions perquè ningú tingui un impediment per accedir a aquests llibres i al material escolar. Per tant, no entenem, sincerament, senyora Vallverdú, aquesta esmena a la totalitat, no entenem els arguments que vostès donen i, en tot cas, el que m'agradaria esperar de vostès és que al proper pressupost que portin augmentin la inversió en educació. Perquè em diu: «No, miri, és que no aprovarem això, perquè no cal una llei. Bé, doncs, espero que en el pressupost d'educació hi hagi un augment important de la inversió. Perquè avui la consellera no hi és perquè està a Califòrnia explicant el sistema educatiu català, que és bo. Però, escolti'm, estem a la cua d'inversió a Europa, eh?, estem a la cua d'inversió a Espanya, tant que ens agrada comparar-nos amb l'Estat. Home, doncs, potser posem uns quants recursos més i anem a explicar les coses a Califòrnia. Però traiem una mica de pit aquí també, perquè a mi el que m'agradaria és no sentir vergonya quan llegeixo alguns informes en què ens diuen que estem a nivells baixíssims, vergonyants, sobre la inversió que dedica Catalunya a l'educació, quan és la base de la igualtat d'oportunitats i la base de l'equitat. Si volem canviar aquesta societat, que està plena de desigualtats i de pobresa infantil, més val que apostem per l'educació. I això, molts docents que hi han aquí són diputats i ho saben. Per tant, no acceptaran això? Bé, doncs, espero que, com a contrapartida, ens portin uns pressupostos dignes –dignes–, que augmentin aquesta inversió a Catalunya. Sincerament, hi insisteixo, no sé quin país volen construir. Em sembla que aquesta proposició de llei de Ciutadans és una bona proposta, de la qual podem parlar i que, segurament, amb una tramitació la podríem millorar, posant recursos, evidentment. No ens permetran això, no ens permetran el debat, no permetran que ho puguem millorar. Esperem que els pressupostos que portin sí que millorin la inversió en educació a Catalunya. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Romero. A continuació, té la paraula la senyora Jéssica Albiach, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Sí, bona tarda a tothom. El que ens trobem en aquesta proposició de llei de Ciutadans és una de les propostes estrella que portava el partit durant la campanya electoral, que està molt ben pensada, que dóna molts bons titulars, que des del punt de vista del màrqueting polític és impecable, però que quan comences a mirar com es planteja l'articulat, bé, doncs, comences a trobar determinats elements que són una mica inquietants. Dit això, nosaltres ens abstindrem, perquè considerem que sí que és necessari el debat sobre el finançament dels llibres de text. I ho és perquè ens trobem, d'una banda, unes administracions, com és la catalana, com és l'espanyola, que s'han desentès d'una manera absolutament irresponsable del finançament dels llibres de text reduint a nivells pràcticament irrisoris les ajudes i obligant les famílies, cada inici de curs, a desemborsar –ja ho ha comentat també la diputada Sierra– entre dos-cents i tres-cents euros per infant cada setembre. D'altra, tenim determinats centres escolars que, davant la inoperància de les administracions públiques, han començat a tindre els seus propis bancs de llibres, bé organitzats per les AMPA o bé organitzats pels mateixos centres escolars, i estan posant solució a allò que no posa solució l'Administració. I per què no dir-ho?, també ens trobem que a determinats centres públics el requeriment ja no és només de llibres de text, sinó també d'aparells electrònics. I estan expulsant, d'una manera natural, els infants de les famílies amb menys recursos que no poden fer front a aquesta despesa. Però analitzem la proposició de llei. Parla d'un sistema de préstec de llibres amb el qual nosaltres, a priori, estaríem d'acord, no només perquè permet l'estalvi econòmic, sinó perquè, a més, li trobem un valor afegit, com seria el de l'educació en la responsabilitat, en la cura dels materials per als infants i, a més, també, bé, considerem que és més sostenible i ens fa prendre consciència de l'impacte de les nostres accions sobre el medi ambient. Cal ensenyar també valors, actituds, i aquesta seria una bona manera. Ara bé, a l'articulat, com he comentat a l'inici, trobem determinats aspectes que no ens agraden, que els veiem o deficients, d'una banda, o, d'una altra banda, perillosos, o com a mínim inquietants. D'una banda, parla exclusivament de llibres de text. Jo sé que vostè ha comentat que el 80 per cent, no?, seria per al 80 per cent dels infants, perquè en determinats centres educatius ja no s'utilitzen els llibres de text. Bé, però és que en ple segle XXI, si estem defensant l'autonomia de centre no com la defensa la LOMCE, donant-li tot el poder a la direcció, sinó en uns consells escolars democràtics, considerem que són els mateixos docents els que han de desenvolupar uns continguts que siguin transversals, que siguin compromesos amb l'entorn de l'escola i, per tant, no tindria sentit seguir incidint en el model metodològic dels llibres de text, que creiem que ja està completament obsolet. El que creiem és que els llibres de text estan molt bé per a fer comparatives, per a fer recerca, per a contrastar, però no pot ser l'eix central de la metodologia de l'aula. A més, parla exclusivament d'instaurar el sistema de préstec a primària i a secundària. Nosaltres creiem que també seria necessari que s'arribara a l'FP bàsica. I a més, també parla que els centres se podrien adherir de manera voluntària al sistema de préstec o no. A partir de quina demanda els centres haurien de demanar participar en aquest sistema de préstec, d'una banda, i què fem amb aquelles famílies que participen o que porten els seus fills a unes escoles públiques i el centre decideix que no s'adhereix al sistema de préstec? Què fem amb aquestes famílies? Després, també trobem l'article 9.1, que el trobem completament desproporcionat, i és el que imposa sancions per fer un mal ús del sistema de préstec. Vostès parlen de penalitzar les famílies que fan un mal ús del sistema de préstec amb la restricció d'un dret com és el de l'elecció del centre educatiu. Creiem que és una arbitrarietat que no pot tirar endavant de ninguna de les maneres. I finalment, el punt que considerem més perillós i més inquietant, com comentava al principi, que és el del tema del finançament. La proposició de llei que ens ocupa planteja que el sistema de préstec es durà a terme a càrrec del pressupost del mateix centre educatiu. I ací ve la part important; diu: «Les partides de pressupost dels centres docents per a aquesta finalitat es poden dotar pels següents mitjans. Parla, d'una banda, del sistema públic, que està molt bé i nosaltres el compartim, però, com ja ha comentat la diputada Vallverdú, també diu: «I també pot vindre finançat per finançament privat, donacions, liberalitats, aportacions dineràries o no dineràries que puguin fer persones físiques o jurídiques, públiques i privades. Clar, i ací... És a dir, el que està fent és obrir la porta directament al finançament privat de les nostres escoles públiques, és a dir, amb els perills que això comporta; perill que els mecenes condicionin la línia ideològica del centre educatiu; perill que hi hagin determinades editorials que decideixin fer una aportació a canvi que es facin a ells la compra de llibres, i perill de tindre una doble xarxa, amb escoles educatives, o sigui, amb escoles públiques de primera i de segona segons el banc de llibres que tinguin. És clar, és que creiem que el que fa precisament és, en lloc de cohesionar, trencar absolutament l'equitat en l'educació. En definitiva, el que veiem és que estan intentant importar el model dels Estats Units, que té un finançament mixt, que és privat i que és públic, i que el volen implantar en les escoles catalanes, perquè si creiem que els llibres de text són un dret... Primer, si pensem que són necessaris els llibres de text, que aquest és un primer debat. I una vegada superat aquest debat, si creiem que realment són necessaris, aleshores és l'Administració la que, mitjançant ajudes, ha de finançar aquestos llibres de text. Per això nosaltres el que pensem és que ja no és només el que se necessita una proposició de llei sobre gratuïtat de llibres de text, sinó sobre gratuïtat en educació, i que sigui gratuït el transport escolar, que siguin gratuïts els menjadors escolars, i òbviament, si calen, que siguin gratuïts els llibres de text, perquè, plantejada com està, veiem que, d'una banda, és com un pedaç perquè res canviï, i, d'una altra, és una trampa perquè desvia el focus de dos debats que nosaltres considerem importants. Un, com he comentat ja, és el de la gratuïtat de l'educació i l'altre és el de la renovació metodològica. Calen llibres o no calen llibres de text? Aleshores, el que no podem fer és aprofitar la manca d'inversió de la Generalitat i del ministeri, també, per a obrir, no?..., la manca d'inversió de la Generalitat i del ministeri en educació no pot ser aprofitada per a obrir la porta als interessos i al capital privats a les nostres escoles. El que hem de fer és blindar l'educació pública i l'escola pública, i això es fa amb més diners i amb uns pressupostos socials, però amb uns pressupostos socials de veritat, no aquells que diuen que són els més socials de la història i després, quan els analitzes, no estan pensats per a les majories d'aquest país. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Albiach. A continuació, té la paraula la senyora María José García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Desde el Partido Popular de Cataluña no hemos presentado enmienda a la totalidad porque estamos a favor de reducir los costes de escolarización a las familias. Porque si la enseñanza es obligatoria por ley y es gratuita, e invertimos cantidades importantes de nuestros impuestos en ello, no tiene sentido que los costes asociados a esta escolarización obligatoria, como son los libros de texto, sean una barrera o un hándicap para aquellos alumnos cuyas familias se encuentran en una situación más desfavorable, limitando de facto su derecho de acceso universal y gratuito a esta enseñanza obligatoria. Es más, hay que considerar que una vez que la enseñanza es obligatoria no es voluntad de las familias llevar o no a sus hijos al colegio; es que tienen la obligación de hacerlo. Y por esto no tiene sentido, no sería justo imponer a los padres un perjuicio económico, un coste que quizá no pueden afrontar, para cumplir con un deber que les está exigiendo la ley. Pensemos que tampoco los padres pueden siempre elegir el centro para sus hijos. Por ejemplo, no pueden elegir un centro que no tenga libros en papel o que trabaje con material escolar reciclable. En definitiva, obligando a escolarizar a sus hijos en un centro público concertado, el que les toque, estamos obligando a los padres a asumir el coste que implique esta escolarización, y por eso parece lógico, justo, parece sensato que la Administración que les obliga a escolarizar a su hijo y que les proporciona el centro disponible les ayude a asumir y sufragar los costes asociados a esta escolarización. Ciudadanos nos propone, en esta proposición de ley, que esta ayuda a las familias se materialice a través de un sistema estructurado, eficaz y transparente de préstamo de libros desde los centros a los alumnos, y estamos de acuerdo. Otra cosa es que el texto que se nos propone lo consiga. En primer lugar, hay que considerar si promulgar una norma con rango de ley autonómica es o no el canal más apropiado para organizar este sistema de préstamos de libros de texto. Y como segunda cuestión hay que valorar si el contenido de esta proposición de ley es correcto, es claro y, sobre todo, es válido para conseguir el fin que compartimos. Con relación a la primera cuestión, creemos que una ley no es el canal. La regulación es necesaria, pero creemos que tiene más bien rango de orden o de reglamento, porque entendemos que las leyes deben consagrar principios de funcionamiento, regular aspectos generales, plantear sistemas que luego se desarrollan y se concretan en normas de rango inferior. Creemos que la tarea del legislador no es entrar en el nivel de concreción de un reglamento, y Ciudadanos nos presenta una proposición de ley que parece un reglamento, porque entra en el detalle y desarrolla cuestiones tan concretas como los once puntos que deberá contener la memoria que cada año deberá presentar a la Generalitat cada centro que preste libros, por ejemplo. En nuestra opinión, esta errónea elección del canal denota o bien desconocimiento de las distintas herramientas normativas –para qué sirve cada una, quién se encarga de qué y por qué–, o bien pretende insuflar una importancia exagerada a la propuesta de una medida que es importante y que es correcta, ya lo hemos dicho, pero como si presentándola como una proposición de ley la propuesta resultara más vistosa de cara a la galería. No necesitamos hacer leyes para todo. Es más, hacer leyes de lo que no procede solo complica y retrasa la implantación y mejora de las medidas que se pretenden. De hecho, no es accesorio que cada cosa tenga su canal, y la razón de que las cuestiones detalladas, concretas, que pueden ser hasta coyunturales, puedan ser ajustadas modificando un reglamento no es sino porque el ajuste se realiza con más facilidad y con más agilidad. Además, los gobiernos tienen la función y la obligación de desarrollar y aplicar lo que aprobamos los parlamentos, y no tiene sentido, incluso sería una injerencia en su responsabilidad, que nosotros aprobemos leyes tan detalladas y concretas que no dejen apenas margen al Gobierno. Por tanto, creemos que Ciudadanos se equivoca presentando esta iniciativa como proposición de ley, si lo que se pretende de verdad es implantar un sistema eficaz y transparente de préstamo de libros de texto, con agilidad y con rapidez. Con relación a la segunda cuestión –contenido–, tampoco nos parece que la propuesta sea clara y, sobre todo, válida para conseguir la finalidad que se propone, sin vulnerar o confundir otros derechos o libertades de nuestro sistema legal. Y pensamos que el problema radica precisamente en el afán tan exagerado e innecesario de desarrollo y de detalle que tiene la propuesta. En su afán de presentar una ley completa, exhaustiva, vistosa, trabajada y profunda o que dé la apariencia de ello, nos da la sensación de que el grupo proponente se ha metido en algún que otro berenjenal y, desde luego, ha perdido claridad. Y lo decimos desde el respeto a la legitimidad de cada uno para trabajar a su manera. Pero para nosotros la propuesta acaba resultando confusa, pues mezcla cosas de distinto rango, los principios se mezclan con los detalles, y al final la estructura no resulta clara, y tampoco el contenido. Por ejemplo, la proposición, según el título, trata del derecho de los ciudadanos de acceso a los libros de texto mediante un sistema de préstamo; pero luego, en la ley, en el objetivo, en el primer artículo, dice que el objetivo es conseguir la máxima gratuidad posible de los libros de texto y, en su caso, el mayor abaratamiento de su coste. Parece evidente que son cosas diferentes y que para conseguir este objetivo el sistema de préstamo será una alternativa, pero no la única, ni el texto tampoco nos justifica que sea la mejor. Más adelante se nos enuncian principios inspiradores del sistema que parecen estar relacionados con otras cosas. Como, por ejemplo, un principio dice que es fomentar la libertad de cátedra, que en cualquier caso se debe respetar, pero que prestar libros o no prestarlos no fomenta la libertad de cátedra. O también habla de «fomentar la responsabilidad en el ejercicio de la función educativa con el medio ambiente y la situación socioeconómica, frase de sintaxis dudosa y semántica complicada. En el artículo 4 introduce dos derechos, dice que son esenciales: el derecho de los ciudadanos a acceder a los libros de texto mediante un sistema de préstamo y el derecho de los centros a crear y mantener un sistema de préstamo de libros. Nos parece que se confunden derechos con libertades. Desde luego, en el caso de los centros más bien creemos que habría que hablar de que serán libres para establecer esos sistemas. Y también creemos que se devalúa el concepto de derecho esencial en el caso de los ciudadanos, que más bien creemos que ostentarían como derecho esencial el acceso gratuito a los libros de texto. El sistema de préstamo será, como hemos dicho, una alternativa, pero no un derecho esencial per se. Siguen artículos que reiteran esta cuestión de los derechos o que entran en un nivel de detalle sorprendente, por ejemplo, con los requisitos que deberá cumplir un centro para acceder al sistema de préstamo de libros, pero mezclando conceptos que no tienen nada que ver. Por ejemplo, aparece como cuarto requisito de acceso que el departament facilitará los medios y desarrollará un modelo de sistema, lo que no parece una condición que deban ni puedan cumplir los centros, sino una obligación del departament; una obligación aislada, descontextualizada, que debería aparecer en el artículo que habla de las obligaciones del departament, que es el 13. En el artículo 8 entra a describir el sistema con diez puntos que, creemos, mezclan conceptos: obligaciones de los usuarios, sistemas de información o lo que debe aparecer en la web del centro; nuevamente, creemos, una exposición confusa de cuestiones de distinto nivel que afectan además a distintos actores del sistema. También en este artículo se incorpora como principio que los libros serán propiedad de los centros, lo que podría ser discutible si pretendemos que lo financie la Generalitat y además queremos que sea el sistema barato y eficiente. Tampoco se justifica por qué se ha elegido este sistema de propiedad. El artículo 9 empieza a detallar unas garantías de uso que se concretan en cobrar a los usuarios una cantidad económica, detallando una serie de exenciones, creemos, más farragosas que necesarias, si estamos hablando de cantidades anuales de unos cinco o diez euros, asequibles para la inmensa mayoría. Pero es que además, para justificar estas exenciones, el artículo 11 exige aportar al centro o permitirle acceder a una información de la familia que nosotros creemos que es personal, confidencial, amparada en Ley de protección de datos, y que muchas familias no querrían facilitar al centro, para proteger su intimidad frente a terceros, como por ejemplo las rentas que perciben los miembros de la familia, si están todos en paro o si reciben prestaciones de subsistencia. Esta información la tiene la Administración, que es quien debe protegerla y gestionarla, y no es competencia ni responsabilidad de los centros. El artículo 10 plantea la incongruencia de cobrar una tasa para disfrutar de un sistema que se definía como gratuito; tasas que no parecen eficaces ni para responsabilizar a los usuarios, ni para hacerlos sentir copartícipes, ni para ayudar realmente a sostener el sistema. Luego nos habla de transparencia, muy brevemente, en el artículo 12. El artículo 13 vuelve a concretar hasta el límite, en este caso, las funciones del departament, con una lista de doce funciones exhaustiva, con cuestiones, también creemos, de diferente rango y urgencia. Los artículos 14 y 15 tratan de la financiación del sistema, nombrando a los actores pero sin detallar responsabilidades, obligando..., por ejemplo, se podría haber planteado una cuota mínima de participación. Bueno, acabo, en definitiva, porque se acaba el tiempo. Tampoco la ley en su contenido nos parece totalmente correcta, clara ni válida para conseguir la finalidad que se propone sin vulnerar otros derechos o confundir libertades. Creemos que la propuesta tiene tintes intervencionistas y no se aprovechan las economías de escala. En definitiva, el objetivo de la propuesta es justo, es compartido por el Partido Popular, pero ni el canal ni el desarrollo de la propuesta merecen nuestra aprobación. Nos gustaría que esta proposición pasara el trámite de ponencia y aportar enmiendas que sobre todo simplifiquen, centren y aclaren la propuesta, eliminando riesgos de injerencia, intervencionismo y confusión que, en nuestra opinión, presenta la propuesta, como hemos expuesto. Querríamos presentar un texto más corto, más estructurado, más claro y más realista, porque lo importante, el objetivo que compartimos, es poner en marcha en Cataluña y cuanto antes un sistema estructurado, eficaz y transparente de préstamo de libros de texto que beneficie a las familias, liberándolas de cargas económicas asociadas a la escolarización obligatoria de sus hijos. Muchas gracias, presidenta, consellera, señoras y señores diputados.
Moltes gràcies, diputada. A continuació té la paraula el senyor Carles Riera, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bé, sense voler ocultar la satisfacció per l'atzar que avui sigui 9 de novembre, data en què aquest Parlament, per dues vegades, ha realitzat sengles i legítims actes de sobirania –la consulta, primer, i la declaració, després–, aprofito l'avinentesa d'aquesta primera intervenció en el Ple del Parlament per trametre una salutació a les diputades i diputats de la cambra, membres del Govern, a la Mesa i molt especialment a la presidenta, la molt honorable Carme Forcadell, que amb la seva obediència a les decisions democràtiques d'aquesta cambra i amb la seva desobediència a les institucions de l'Estat em marca el camí a seguir en la meva activitat en aquest Parlament, en aquesta cambra, com també me'l marquen en Joan Coma, regidor de l'Ajuntament de Vic; la Montse Venturós, alcaldessa de Berga; els equips de govern dels ajuntaments de Badalona i Sabadell, i tants d'altres que els han precedit o que seguiran la seva estela, així com també les recentment encausades pels esdeveniments de l'acte de cloenda de la proppassada diada de l'Onze de Setembre a la plaça del Born de Barcelona. Com he dit, elles ens marquen el camí, em marquen el camí a seguir en la meva activitat en aquesta cambra a partir d'avui. I, bé, si aprofitant l'avinentesa de la meva primera intervenció i d'aquesta primera salutació em permeten encara una breu llicència, els faré esment d'una anècdota –molt breument, eh?, molt curt. Perquè resulta que la darrera vegada que vaig estar en aquesta cambra, fa molts i molts anys –no hi havia tornat a estar des d'aleshores, fa vint-i-cinc anys llargs–, va ser un vespre, conjuntament amb un altre company de la Crida a la Solidaritat que molts de vosaltres coneixeu prou bé; justament vam estar aquí per endur-nos la bandera espanyola que ara tenim aquí al darrere i per, posteriorment, lliurar-la al Síndic de Greuges. Bé, vint-i-cinc anys després, espero i desitjo que ben aviat serà aquest Parlament qui decidirà retirar-la oficialment, perquè ja haurem declarat la independència del nostre país. (Aplaudiments.) Bé, dit això –aquí he acabat amb la meva salutació inicial– i per entrar en matèria, seré molt breu, perquè ja s'han dit moltes coses, jo crec que la majoria de les coses que es poden dir a propòsit d'aquesta proposició de llei, però òbviament explicaré quina serà la nostra posició i, molt breument, els arguments. Pel que fa a aquesta proposició de llei de Ciutadans pel que fa al tema dels llibres de text, he de dir que és una proposta de llei encertada pel que fa a la temàtica que planteja; certament, és una temàtica molt important des del punt de vista del nostre sistema escolar i del principi d'equitat, d'igualtat, etcètera, és molt encertada des d'aquest punt de vista. Però, d'altra banda, els hem de dir que no és gens encertada ni en la forma en què la plantegen ni en el contingut i termes en què concreten vostès la seva proposta. Com ja s'ha dit, considerem, des del punt de vista de la forma, que no és una temàtica, que no és una proposta que escaigui a una proposició de llei, sinó que pertocaria a un altre tipus d'ordenament normatiu. Per tant, haurem de buscar com trobar la solució a aquesta temàtica en un altre ordenament normatiu o legislatiu, no el d'una proposició de llei. Però, entrant en el contingut, mirin, la CUP - Crida Constituent el que defensa és la gratuïtat dels llibres de text i dels materials escolars per a tota la població escolar dels centres públics i en tots els nivells de l'ensenyament obligatori, en tot cas prioritzant, en els processos de transició, les rendes de les famílies, doncs, amb més dificultats; proposta que farem en el moment escaient i que analitzarem en el moment oportú i pertinent. I faig esment, subratllo especialment, que parlem de centres públics. És a dir, nosaltres, com saben, el que volem és que tots els recursos econòmics del nostre sistema educatiu es destinin als centres públics de forma focalitzada. No sabem si vostès en la seva proposta estan preveient la possibilitat que part d'aquests recursos que vostès preveuen per als llibres de text que han de sortir de les arques públiques també poguessin anar a centres concertats, eh? En tot cas, nosaltres el que defensem és dedicació total dels recursos públics als centres públics i gratuïtat de llibres de text i material escolar per a tota la població i en tots els ensenyaments obligatoris. Per tant, la proposta que vostès fan és un pedaç que no ens ajuda en el sentit d'avançar al més ràpidament possible i de progressar al més ràpidament possible cap al nostre model i cap a la nostra finalitat i el nostre objectiu. Bé. D'altra banda, com ja s'ha dit també en altres intervencions, nosaltres ens oposem totalment a la seva proposta d'introduir el mecenatge i el patrocini privat en l'ensenyament públic, tal com vostès plantegen en aquesta proposta. Efectivament, sembla que vostès vulguin portar el nostre sistema escolar cap al model nord-americà, molt allunyat no només de nosaltres, sinó de la tradició de l'estat del benestar europeu, de l'estat social europeu i dels models més avançats en ensenyament públic en el context europeu. Però, d'altra banda, i sense entrar en molts detalls, perquè no em vull allargar gaire més, òbviament aquest sistema de patrocini privat que vostès proposen pot generar grans desigualtats entre centres escolars i obre la porta, obre una escletxa a un model pel qual no ens agradaria avançar en absolut: el del cofinançament privat en l'ensenyament públic, al qual nosaltres ens oposarem sempre fermament. I dóna la sensació que vostès, a través d'aquest sistema dels llibres de text, vulguin obrir la porta –allò, una escletxa d'oportunitat– a la possibilitat d'avançar cap a un sistema de cofinançament. Bé. I, per últim, com ja s'ha dit també, però vull posar-hi un especial esment, el préstec i el reciclatge de llibres –en tot cas, com a figura transitòria i provisional mentre no arribem a la plena gratuïtat– és una pràctica que és habitual ja en molts centres educatius públics, a iniciativa d'associacions de mares i pares, de consells escolars, a voltes en col·laboració amb ajuntaments. En tot cas, el que caldria és reconèixer, analitzar, posar en valor, valorar aquestes experiències, com deia, reconèixer-les i recolzar-les amb tots els mitjans organitzatius, humans, tècnics i econòmics necessaris per tal de posar-les en valor; reconèixer-les i que serveixin com a referent de bones pràctiques de cara a, transitòriament, buscar models, doncs, de major equitat mentre assolim el que és el nostre objectiu, que és la plena gratuïtat. En qualsevol dels casos, nosaltres, per tant, ens oposarem a la seva proposició de llei, votarem amb l'esmena a la totalitat, però és un tema que volem i esperem trobar-nos-el immediatament en el debat de pressupostos. Òbviament, tal com ja s'ha dit des d'altres intervencions, aquest és un tema molt important des del punt de vista de les polítiques d'igualtat i d'equitat en l'ensenyament del nostre país i no el podem deixar per a demà. Vostès saben que per a la CUP - Crida Constituent al debat de pressupostos el tema de l'educació, el tema de l'ensenyament, és un cavall de batalla central, és una de les nostres prioritats, des del punt de vista del debat de pressupost, no només per al tema de llibres, sinó perquè considerem que aquest és un tema neuràlgic i clau, no només per a l'ensenyament públic i per als centres escolars del moment actual de l'autonomia, sinó perquè allò que fem en aquests pressupost, en aquest moment per als centres escolars d'avui, també marca, també apunta maneres del model d'ensenyament públic que volem per al futur, per al nostre país independent. El pressupost sempre té aquesta dualitat: apunta a intencions no només cap a la gestió del moment, sinó cap als models estratègics, cap als models conceptuals que tu vols aplicar en el teu país, en el futur. Per tant, com que, per nosaltres, efectivament, l'ensenyament públic en el nostre país és un factor fonamental que ha de definir la nostra identitat nacional, des d'un punt de vista d'igualtat d'oportunitats, d'equitat i d'alta qualitat de l'ensenyament públic, nosaltres, aquest tema volem i esperem trobar-lo, de nou, aquest mateix debat, en el debat de pressupostos. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Riera. Acabat el debat, procedirem a la votació. [[Veus de fons.]] Senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
D'acord amb l'article 88.1 del Reglament, per fer una crida a l'observació del Reglament.
Faci.
Gràcies. L'article 86.1 diu que en el seu torn de paraula, els diputats s'han de tenir a la qüestió que està en debat. I aquesta funció, d'acord amb l'article 83.4, correspon a la presidenta del Parlament, que ha de cridar a l'ordre a aquells diputats que s'apartin de la qüestió que està en debat. Acabem d'assistir a una intervenció que, en un termini superior al seu 50 per cent, s'ha apartat de la qüestió que estava en debat. Per tant, agrairia a la Mesa –i a la presidenta, en particular– que fes complir el Reglament de la cambra.
Vostè sap, senyor Rodríguez, que hi ha hagut altres grups que han fet intervencions d'aquest tipus. Ho sap molt bé. I, en tot cas, jo crec que aquesta Mesa pot interpretar si s'adequa o no s'adequa al Reglament. [[Veus de fons.]] Senyora Sierra, per què em demana la paraula?
Per contradiccions.
Trenta segons.
Gràcies, senyora presidenta. M'estic encara intentant recuperar de totes les excuses que s'han inventat per no votar a favor dels llibres de text gratuïts i totes les interpretacions que han fet d'aquesta llei, que no hi són. En tot cas, ja ho he dit, segurament és molt millorable; però per poder millorar-se s'ha de donar l'oportunitat d'entrar a tràmit i poder presentar esmenes. I perquè quedi clar: jo he estudiat a l'escola pública i he treballat tota la vida a l'escola pública, així que a la privatització a mi no m'hi trobaran. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Procedirem a la votació. Comença la votació. L'esmena ha quedat rebutjada per... [[Veus de fons.]] Perdó –perdó–, perdoneu. L'esmena a la totalitat presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí ha quedat acceptada, perdó, per 71 vots a favor, 47 en contra i 10 abstencions. Per tant, aquesta proposició de llei, aquesta iniciativa, resta rebutjada. Moltes gràcies a totes i tots, i es suspèn la sessió fins demà a les nou del matí.