Etter ønske frå justiskomiteen vil presidenten føreslå at debatten blir avgrensa til 1 time og 5 minutt, og at taletida blir delt slik på gruppene: Arbeidarpartiet 20 minutt, Framstegspartiet 15 minutt, Høgre 10 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutt, Kristeleg Folkeparti 5 minutt, Senterpartiet 5 minutt og Venstre 5 minutt. Vidare vil presidenten føreslå at det blir gitt høve til replikkordskifte på inntil tre replikkar med svar etter innlegg frå medlemmer av Regjeringa innafor den fordelte taletida. Vidare blir det føreslått at dei som måtte teikne seg på talarlista ut over den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er å sjå på som vedteke.
Samvirkeorganisasjonsformen har en 150 år lang tilstedeværelse i Norge. I dag kan vi endelig, etter fire forsøk tidligere, få vedtatt en selskapslov som er tilpasset denne organisasjonsformen. Formålet med å få på plass denne loven er bl.a. å fornye samvirke som eieform, understreke samvirketankens egenart og gi samvirkeorganisering et statusløft. Hva kjennetegner så et samvirkeforetak? Jo, et samvirkeforetak har i likhet med f.eks. et aksjeselskap til hovedformål å fremme medlemmenes eller eiernes økonomiske interesser. I et aksjeselskap vil formålet normalt handle om å maksimere profitten for å få størst mulig avkastning til eierne. I et samvirkeforetak er formålet å ivareta medlemmenes økonomiske interesser som tilbydere eller etterspørrere av varer og tjenester. I et aksjeselskap realiseres formålet vanligvis med ervervsvirksomhet rettet mot en ekstern kundemasse, mens man i et samvirkeforetak vil samhandle mellom foretaket og medlemmene. Det er også slik at et utbytte i et samvirkeforetak er basert på aktiv brukerdeltakelse og omsetning med foretaket. Dette er noen av de særtrekkene ved samvirkeformen som gjør at det er behov for en egen foretakslov i tillegg til den eksisterende selskapslovgivningen vi har. Norge har i dag om lag 4 000 samvirkeforetak, med til sammen 2 millioner medlemmer, som er omfattet av en ulovfestet samvirkerett. Bare borettslagene, boligbyggelagene og i noen grad de gjensidige forsikringsselskapene er underlagt samvirkerettslig lovregler per i dag. Nå får vi en endring på dette, og vi håper at det vil bidra til større kunnskap om samvirkeformen, og at man derigjennom vil få flere som vil bruke denne selskapsformen som en følge av dette. EU har nå i flere år aktivt jobbet med å fremme samvirkeformen for å løse nye utfordringer. I 2004 var det over 300 000 samvirkeforetak med 140 millioner medlemmer og over 5 millioner ansatte i EU. I Sverige har man siden midten av 1990-tallet jobbet aktivt for å ta i bruk samvirkeformen på nye områder. De har vektlagt behovsdekning, brukernytte og samfunnsansvar, og etablert et begrep for dette, som kalles sosialøkonomi. I forbindelse med dette har de også etablert samvirkekontor rundt i landet for å bidra til denne nyskapningen. I dag utgjør samvirkeformen om lag 8 pst. av svensk økonomi. Det er heldigvis slik at vi også i Norge ser en utvikling av samvirkeformen på nye områder. Det er etter hvert flere samvirkebarnehager, bilsameier, småindustri, taxi- og transportselskap og helse/omsorg- og terapisamvirke, for å nevne noe. Jeg håper at dette mangfoldet blir betydelig større når vi nå etablerer en foretakslov for dette. Behandlingen i komiteen har vist at det er noen vesentlige forskjeller i synet på denne loven mellom de rød-grønne partiene og opposisjonen. Forskjellene går egentlig rett inn i essensen av samvirketanken. Høyre og Fremskrittspartiet vil åpne for en ubegrenset kapitalavkastning, fritt omsettelige andeler og mulighet for fondsemisjon. Hvis dette hadde blitt en realitet, hadde vi fjernet mye av det som er særeget ved samvirkeformen og vi hadde ikke trengt en egen samvirkelov. Det er godt mulig at det nettopp er det høyresiden mener, for de sier også i en merknad at det ikke er noen prinsipiell forskjell på målsettingen mellom et aksjeselskap og et samvirkeforetak. Dette synet deles ikke av de rød-grønne, og jeg tviler på om det deles av de 2 millioner medlemmer som er med i samvirket i dag. Når det gjelder konkurranseperspektivet i denne loven, har det blitt utførlig vurdert, også av Konkurransetilsynet. Etter en analyse av dette er konklusjonen at loven vil ha en positiv konsekvens for konkurranseforholdene. Jeg stiller meg også noe undrende til Fremskrittspartiet og Høyres merknad om å evaluere de konkurransemessige sidene etter tre år – undrende av to grunner: For det første er det slått klart fast at dette er en foretakslov, hvor de konkurransepolitiske forhold skal håndteres av konkurranseloven på lik linje med annen selskapslovgivning. For det andre er det også foreslått en overgangstid på fem år i loven før den slår inn med tvingende karakter. Det betyr at opposisjonen vil evaluere loven to år før loven har full kraft. Det er noe merkelig. Jeg vil også peke på at den omfattende høringsrunden som ble foretatt i forbindelse med lovarbeidet, viser at lovforslaget fikk solid støtte fra høringsinstansene. De som kom med motforestillinger, var i stor grad aktører som ikke vil bli omfattet av denne lovgivningen, men som var i en situasjon med konkurranse mot samvirkeforetaket. Jeg vil få takke komiteen for godt arbeid og takke alle aktører som har kommet med gode og konstruktive innspill underveis i prosessen med denne loven. Til slutt må jeg ta opp en inkurie, fordi Odelstinget på tirsdag behandlet finanslovgivningen, og der var det ett punkt som måtte utsettes i påvente av behandlingen av denne loven. Jeg tar da også opp forslaget om det. Forslaget er omdelt på representantenes plasser. Helt til slutt vil jeg anbefale Odelstinget til å støtte innstillingen som er framlagt.
Representanten Thomas Breen har teke opp det forslaget han gjorde greie for.
Ordet samvirke utløser følelser hos mange, og det har særlig bakgrunn i den nære tilknytning som samvirket eller de kooperative hadde til arbeiderbevegelsen og LO på 1950- og 1960-tallet. Men samvirke er ikke bare Coop. Det store flertallet av samvirkeforetakene er private foreldrebarnehager, handelslag, garasjesalg, maskinlag og andre foretak som utøver avgrenset økonomisk virksomhet. I dag når vi vedtar en samvirkelov, blir ikke Norges 4 000 samvirkelag lenger lovløse. Men debatten om en samvirkelov har ikke foregått helt i det stille. Synnøve Finden og Q-meieriene har gått i strupen på Tine og samvirkeformen generelt. Til og med Finansdepartementet har vist skepsis når det gjelder det konkurransemessige. Likevel har det under behandlingen stort sett vært enighet om at vi trenger en samvirkelov, og at det konkurransemessige bør løses gjennom konkurranselovgivningen og ikke i samvirkeloven. Uenigheten i saken går på om man skal ha lovfestet tak på avkastning og åpne for fondsemisjon. Enkelte hevder at samvirkene har en annen målsetting enn aksjeselskapene, men slik Fremskrittspartiet ser det, må det være opp til den enkelte å bestemme hvilken foretaksmodell man velger for sin bedrift, og ikke at Stortinget skal favorisere noen spesielle modeller. Selv om vi er enige i at det ikke settes en minstegrense for innskudd ved stiftelse av samvirkeforetak slik som det er for aksjeselskap, er vi helt uenige i begrunnelsen om at man skal legge særlig til rette for samvirkeforetak. Da må man også sørge for tilsvarende forenklede regler ved oppstart av mindre aksjeselskap, slik at man sikrer likebehandling mellom organisasjonsformene og gjør det lettere å starte opp alle typer virksomhet. Mange forsøker å framstille samvirkene som om de har edlere formål enn andre foretak, men samvirke er ikke forskjellig fra andre foretaksformer. Fremskrittspartiet tror derfor at de begrensningene Regjeringen har lagt inn i lovforslaget, vil virke hemmende på nyetablering av samvirker. Regjeringen har foreslått en begrensing i avkastningen for samvirkeforetak. Grensen framstår som vilkårlig lagt, og slik Fremskrittspartiet ser det, burde det ikke vært en slik øvre grense. Nå kan ikke medlemmene bygge opp kapital i perioder med behov for investeringer, og de kan heller ikke bygge kapitalen ned når det ikke er det. Dette truer sunn konkurranse og undergraver markedsmekanismen. Det samme problemet skaper Regjeringens forbud mot fondsemisjon. Dette har vært et sentralt stridstema under behandlingen av loven. Det å ha adgang til å overføre midler fra opptjent egenkapital til innskutt egenkapital gir fleksible muligheter for utbetaling og nyttiggjøring av kapitalen på en mye bedre måte. Medlemskap kan etter loven ikke overdras, og opptjente midler i samvirkeforetaket blir i foretaket dersom man trer ut. Likevel foreslår Regjeringen en mulighet for unntak hvis medlemmet har jobbet i bedriften. For samvirkeloven, som lovpriser likhetsprinsippet om at hvert medlem har lik stemmerett, blir dette selvmotsigende. Derfor ønsker Fremskrittspartiet å vedtektsfeste at et medlem som trer ut, skal kunne få med seg sin andel av opptjeningen. Som jeg sa i starten: Mange forbinder samvirkeformen med Arbeiderpartiet og arbeiderbevegelsen. For den ikke-sosialistiske fløyen har nok samvirke et belastet rulleblad. Men vi ser at samvirke kan være en egnet organisasjonsform, særlig for mindre enheter. Vi har fremdeles friskt i minne et representantforslag fra Fremskrittspartiet og Høyre om forenklet regelverk for små aksjeselskap for å stimulere til oppstart av nye foretak. Dette ble nedstemt av Stortinget, så AS-formen er tydeligvis ikke like ønsket av den rød-grønne regjeringen. Regjeringen har gjeninnført den særlige skattefavoriseringen, og lovforslagets mer lempelige krav til kjønnsrepresentasjon er et tydelig eksempel på at Regjeringen favoriserer samvirkeformen i forhold til andre foretaksmodeller. Dette er igjen konkurransevridende. Til slutt vil jeg igjen få si at jeg er glad for at vi i dag får en samvirkelov, men vil igjen få vise til at den største innvendingen mot denne loven går på det konkurransemessige. Selv om vi i det store og hele er enige i at de fleste problemene må løses gjennom konkurranselovgivningen og ikke selskapslovgivningen, vil jeg likevel presisere hvor viktig det er at konkurranselovgivningen innrettes og praktiseres slik at man forhindrer konkurransevridende effekter. Til slutt vil jeg ta opp de mindretallsforslagene fra Fremskrittspartiet og Høyre som ligger i innstillingen.
Representanten Solveig Horne har teke opp dei forslaga som ho refererte til.
Det er positivt at vi i dag vedtar en lov om samvirke. Samvirkeformen kan ha mye for seg for enkelte næringer og enkeltpersoner som ønsker å starte opp ny virksomhet. At vi lovregulerer, kan kanskje bidra til at samvirkeformen ikke forblir en utenkt tanke og en godt bevart hemmelighet for mange. Lovregulering er også i seg selv et gode, all den tid den kan bidra til mer oversiktlige forhold og forutsigbarhet. Jeg synes det er greit å si dette innledningsvis, all den tid Høyre og Fremskrittspartiet har fyldige merknader som problematiserer viktige forhold, men som ikke nødvendigvis må tas som at vi er motstandere av en lovregulering, som også representanten fra Fremskrittspartiet var inne på. Det er imidlertid grunnlag for å spørre hvorfor enkelte store aktører med ett var så positive til lovregulering, etter at tidligere forsøk på å lovregulere samvirkeformen hadde brutt sammen. Det gir grunnlag for å frykte at man i denne loven har lagt inn konkurransevridende elementer som passer som hånd i hanske for allerede sterke etablerte samvirker. Det er for så vidt greit å vise til konkurranselovgivningen, men ved flere korsveier har flertallet vist at konkurransehensyn når det kommer til stykket, ikke akkurat ligger langt fremme når det gjelder visse fusjoner, verken i oljeindustrien eller i matvareindustrien. Det blir også noe spesielt at man er veldig opptatt av at det skal legges til rette for at samvirkeformen skal bidra til flere mindre bedrifter. Det er nye toner sammenlignet med det vi fikk høre da vi behandlet forslag om å gjøre det enklere for mindre aksjeselskap i sin tid. En stor del av innvendingene mot forslaget til lovfesting av samvirkeforetak går på det konkurransemessige for vår del. Konkurranselovgivningen må innrettes, oppfølges, ikke minst, og praktiseres slik at man i størst mulig grad forhindrer konkurransevridende effekter som bidrar til samfunnsøkonomisk ulønnsom ressursbruk. Der viser vi igjen til det som har skjedd de siste to årene. Man har ikke gjort særlig mye mer enn å peke på at det er viktig med konkurranse, men ved de fleste korsveier har man benyttet anledningen til å underminere de instansene og mulighetene som lovverket som ble gitt under Bondevik II-regjeringen, gav for å håndheve konkurranseloven effektivt, ved faktisk å ikke bruke de verktøyene. Regelutformingen i forbindelse med samvirkelovgivningen må ikke innebære en konkurransesituasjon som går i negativ retning for aktører som konkurrerer med et samvirkeforetak. Selv om flertallet ikke sier noe om en evaluering, vil jeg be statsråden legge opp til en bred evaluering når man har fått erfaringer med virkningen av lovregulering av samvirkeforetak, slik at man kan foreta eventuelle nødvendige justeringer hvis man f.eks. ser ytterligere konkurransedreining i markeder med få og store aktører som gjør det vanskelig for andre aktører å trenge inn i markedet. Vi er alle enige om at de aller, aller fleste eksisterende samvirkeforetak ikke utgjør noe konkurranserettslig problem, rett og slett fordi de er små og utøver veldig liten og begrenset økonomisk virksomhet. Det er når det gjelder de få store og dominerende aktørene advarslene fra Høyre og Fremskrittspartiet bør lyttes til og følges opp fremover. Det er viktig å legge opp til mer fleksible ordninger for utbetaling av f.eks. kapital og overskudd, uttreden og forrentning, for å nevne noe. Til slutt vil jeg si at når det gjelder saksordførers undring over at vi vil ha en evaluering av en lov der det tross alt har kommet en del innspill om negative konsekvenser, har det rett og slett sin bakgrunn i at vi ikke har sett at Regjeringen har lagt til grunn dette konkurranseelementet som ligger som en premiss i komitemerknadene i denne saken, f.eks. innenfor skogbruket. Det holder ikke at man på den ene siden sier at man må legge vekt på konkurranselovgivningen, når man gjør det stikk motsatte innenfor skogbruket. Derfor advarer vi på det sterkeste: Ikke foreta en evaluering så raskt som overhodet mulig. Om det tar tre år eller fem år, er på en måte ikke det primære. Det primære er at man får forvissning om at denne type konsekvenser utredes, slik at ikke hensynet til konkurranse bare blir tomme ord fra flertallets side. For Høyres og Fremskrittspartiets del er det ekstremt viktig at vi ikke bare bidrar til at nye kan etablere samvirker, men at vi hindrer allerede store etablerte og dominerende samvirker i å misbruke sin reelle markedsmakt. Det bør også være god politikk for det rød-grønne flertall i denne salen.
Stortinget vedtar i dag Norges første alminnelige lov om samvirkeforetak. SV har lenge ønsket å få vedtatt en lov om samvirkeforetak, fordi vi ønsker flere demokratisk styrte bedrifter. En egen samvirkelov kan gi denne typen bedrifter tryggere rammevilkår i et stadig mer markedsliberalistisk samfunn. Vi er derfor svært glad for at vi i dag kan vedta denne loven. Allerede i 2002 la Samvirkelovutvalget fram NOU 2002:6, Lov om samvirkeforetak, uten at den forrige regjeringen, med Høyre, Venstre og Kristelig Folkeparti, tok tak i den. Dette viser at denne regjeringen følger opp sine lovnader. Samvirkelovutvalget har trukket fram en rekke hensyn som taler for at det skal vedtas en samvirkelov. Utvalget peker bl.a. på at det er et samfunnsmessig behov for organisasjonsformer som fremmer aktiv brukerdeltakelse både i økonomiske virksomheter og i samfunnslivet for øvrig. Man peker i utvalget på at mangelen på en samvirkelov hemmer bruk av samvirkeformen. Dette henger sammen med at samvirkeformen er for lite kjent, for lite synlig og for vanskelig å finne ut av. I 2006 var det bare 331 av 34 892 nyregistrerte bedrifter i Brønnøysundregisteret som var samvirkeforetak. SV mener at en lovregulering kan føre til at flere tar samvirkeformen i bruk. En lov vil bl.a. gjøre det enklere å etablere foreldreeide barnehager f.eks. Vi i SV er spesielt opptatt av at flere tar samvirkeformen i bruk, fordi samvirkeforetaket er en demokratisk organisasjon som bygger på prinsipper om aktiv brukerdeltakelse og frivillig og åpent medlemskap. Vi mener at en samvirkelov vil bidra til å sette samvirkeformen og den sosiale økonomien på dagsordenen. Den sosiale økonomien er en betegnelse på aktiviteter som har allmennytte eller medlemsnytte og ikke profitt som sin fremste drivkraft. Den bygger på demokratiske verdier og er organisatorisk frittstående fra offentlig sektor. Erfaringer fra både innland og utland viser at den sosiale økonomien også kan spille en viktig rolle for å skape og opprettholde levedyktige lokalsamfunn. Eksempler kan være Coop-butikkene i bygda samt fiskesamvirket, som har lange tradisjoner på å bygge opp samfunnene våre. I EU og flere europeiske land, f.eks. Sverige, er den sosiale økonomien et politisk satsingsområde. SV oppfatter samvirke som en moderne og framtidsrettet organisasjonsform, som faktisk kan tas i bruk på nye områder og kan egne seg innenfor flere forskjellige deler av nærings- og samfunnslivet, som kraftlag, båtforeninger, skogvirksomheter og barnehager – som tidligere nevnt. Vi mener at en lov vil kunne føre til holdningsendringer, og at flere vil ønske å starte samvirkeforetak. Reglene om stiftelse av samvirkeforetak bygger på en tanke om at det skal være enkelt og billig å stifte nye samvirkeforetak – ikke krav til bestemt minstekapital. Loven bygger på at kapitaloppbygging primært skal skje gjennom innskudd fra medlemmene, tilbakeholding av årsoverskudd, spareordninger for medlemmene og gjennom ekstern lånekapital. Loven tar videre utgangspunkt i prinsippet «ett medlem, én stemme», og ikke minst: Denne loven bygger på samvirkeprinsippene som er vedtatt av den internasjonale kooperative alliansen.
Fra Kristelig Folkepartis side vil vi også si oss fornøyd med at det nå endelig kommer en lov om samvirkeforetak. Det var vel Bondevik I-regjeringen som i sin tid startet den prosessen, som nå da kulminerer i et vedtak etter at det har vært gjort diverse forsøk tidligere. Jeg har ikke noe behov for å gå igjennom saken, det har saksordføreren gjort på en utmerket måte. Jeg vil bare peke på et par punkter. Vi har også et eget forslag. Først kan det være greit å nevne at hvis man spør folk flest – og det er noen partier som er veldig opptatt av det – om hva de tenker når de blir spurt om hva de forbinder med samvirke, vil vel de fleste si at de tenker på det lokale samvirkelaget. I mange lokalsamfunn var det gjerne slik at noen handlet alltid på samvirkelaget, mens andre handlet aldri på samvirkelaget. Det var en kime til et aldri så lite skille i mange lokalsamfunn. Den tiden tror jeg er forbi, men det sier også noe om den historiske tradisjonen, og som jeg følte noen av talerne indirekte var inne på. Vi i Kristelig Folkeparti er svært positive til samvirkeforetakene, og vil som sagt støtte stort sett hele forslaget. Vi har imidlertid et ønske om å reise en problemstilling, og det gjelder dette med å hente kapital utenfra. Vi har levert inn et forslag hvor vi ber Regjeringen fremme forslag om endring i loven som forhindrer innlåsning av kollektiv kapital, slik at man kan få adgang til fondsemisjon. Der bygger vi på svenske og finske erfaringer. Det er viktig for oss å si at loven samtidig må ha mekanismer som sikrer mot tapping av egenkapital, som for så vidt da også vil være i strid med samvirkeforetakets grunnprinsipper. Etter vår vurdering førte denne adgangen i Sverige og Finland til en vitalisering av samvirkeforetakene der. Vi ser at det kan være viktig når man ønsker å reise kapital i et samvirkeforetak til industriell utvikling, og hvor man ikke får dette gjennom vanlig medlemstegning. Vi fremmer et forslag og håper på støtte for det, også fra regjeringspartiene. Vil de ikke støtte det, men heller oversende det, skal vi absolutt være med på å vurdere det. Til voteringen: Kristelig Folkeparti støtter forslag nr. 4 fra mindretallet, og selvsagt også det forslaget som saksordføreren framsatte.
Representanten Hans Olav Syversen har teke opp det forslaget han sjølv refererte til.
I Soria Moria-erklæringen står det at forslag til ny samvirkelov skal fremmes i perioden. Loven skal gi samvirkemodellen økte utviklingsmuligheter. Dette blir nå en realitet. Endelig får vi en lov om samvirkeforetak. Vi får altså en lovmessig regulering av samvirkeforetak som organisasjonsform. Dermed vil samvirket bli et reelt selskapsmessig alternativ for mange formål siden en rekke uklare eller ulovfestede forhold nå kommer inn i lovfestede former, slik det er for aksjeselskaper eller allmennaksjeselskaper. Dette gjelder bl.a. stiftelse av samvirkeforetak, ansvar, plikter for eiere, kreditorvern og minoritetsvern. I et samfunnsøkonomisk perspektiv er det en fordel at lovgivningen tilbyr et visst mangfold av selskapsformer med forskjellige kvaliteter og ulikt særpreg. Dette blir nå en realitet. Samvirkeforetak er en selskapsform med lang tradisjon brukt i Norge, og gjennom eierskapet gis eierne rettigheter og plikter. I de senere år er selskapsformen blitt mer aktuell på flere samfunnsområder. I resten av Europa står begrepet «sosialøkonomi» sterkere enn i Norge, for der er bl.a. klassekonfliktene sterkere. Samvirkeforetak er der en mye brukt selskapsform for allmennyttige eller medlemsnyttige formål, hvor altså fortjeneste ikke er drivkraften. Samvirket får dermed en utbredelse innenfor områder som helse, omsorg, forskning og kultur. Det er også aktuelle områder i Norge. Det blir enkelt å etablere et samvirkeforetak, å stifte selskapet. Det har enkle krav, er lett å etablere, og det trengs bare to personer. Det er ingen minstegrense for innskudd ved etableringen av samvirkeforetak, og det er enkle stemmeregler: et medlem, én stemme. Det er fjerde gang en prøver å få vedtatt en alminnelig lov om samvirkeforetak i Norge, og for Senterpartiet er dette en sentral programpost som nå blir realisert. I 2007 lykkes vi altså. Høyre og Fremskrittspartiet er motstrebende med denne gangen, som tidligere. Opp gjennom historien har de økonomiske liberalistene aktivt motarbeidet samvirkeforetakene i næringslivet. De rød-grønne partiene i Regjeringa har stort sett stått på samme side for samvirket. Hos mange i næringslivet blir Senterpartiet nærmest identifisert med bare samvirket. Det er korrekt at Senterpartiet er en varm tilhenger av samvirket, samtidig som vi tilrettelegger for å bruke ulike selskapsformer til ulike formål. Aksjeselskapsformen er godt brukbar til sitt formål. Men når vi nå endelig får en samvirkeforetakslov, eller på folkemunne samvirkelov, vil mange flere gründere og bransjer se muligheter i samvirkeforetaksformen og etablere slike selskaper. Vi er svært glad for det. Senterpartiet er for konkurranse mellom bransjelike virksomheter med ulik selskapsform. Høyre og Fremskrittspartiet sier i sine merknader at innvendingene mot lovfesting av samvirkeforetak går på det konkurransemessige. Ja, dersom samvirkeeiernes strategiske ledelse av et samvirkeforetak er framtidsrettet og ideologisk, skal virksomheter med aksjeselskapsformen være ganske unike for å kunne konkurrere når det f.eks. gjelder bransjer der det er nødvendig for de mange yrkesutøvere å løfte i fellesskap for å få økt markedsmakt og dermed rettferdig pris for produktene eller på innkjøpte varer. Dette gjelder både overfor kjøpere av varer og tjenester som på stadig flere områder opptrer som fåmannsvelde, og selgere som målbevisst arbeider for å få en tilsvarende markedsmakt. Samvirket er de manges redskap i næringslivet for å balansere maktforhold. Dette er Senterpartiets historiske linje. Høyre har vært en skarp motstander. Dette er et viktig ideologisk skille. Ved en stadig friere flyt av kapital og mer enøyd fokusering på aksjekursen, blir aksjeselskapenes strategiske ledelse stadig mer kortsiktig. Dette er en svakhet som blir stadig tydeligere og skaper usikkerhet hos folk. Spredt privat, nasjonalt eierskap i aksjeselskapene blir eksempelvis i praksis vanskelig å realisere overfor et strategisk oppkjøpstilbud fra internasjonale konsern. For samvirkeforetak fungerer eierskapet annerledes. Kontrollen med eierskapet i et samvirke er knyttet til samhandel og bruk i samsvar med selskapets formål. Den som ikke fyller det kriteriet lenger, bør dermed innløses. Omsettelighet av andeler er dermed i prinsippet en unødvendighet. Ved eierskifte utløses tidligere eier, og ny eier tilbys andelseierskap. Eierskapet i samvirkeforetak blir dermed mer langsiktig. Det har vært en del diskusjon omkring fondsemisjon, og der vil jeg presisere at det altså er fondsemisjon, ikke nyemisjon, som Kristelig Folkepartis representant gav inntrykk av. Det er altså spørsmål om hvordan en skal bruke allerede etablerte fond, og det punktet er det behov for å se nærmere på. Det er et område som man ikke har gått inn i, og dermed bør en se litt nærmere på det ved at samvirkeforetakenes fellesorgan går gjennom det, og så foretar en vurdering av hva som er hensiktsmessig framover. Til slutt: Vi snakker om eiere av samvirkeforetak, ikke medlemmer. Og vi snakker om en avkastning også på andelskapital og medlemsinnskudd i tråd med Rockdale-prinsippene, begrenset avkastning. Vi er fornøyd med den avveining som Regjeringa har gjort på det punktet, med maks avkastning.
Først til den praktiske konklusjonen: Venstre støtter lovforslaget, og vi støtter alle paragrafer i lovforslaget. I det tilløp til en ideologisk debatt som har vært, tror jeg at jeg skal bringe inn enda flere nyanser. Venstre ser ikke noe problem med at det fins ulike eierformer og ansvarsformer i et moderne samfunn. Vi ser altså ikke det at vi får en moderne samvirkelovgivning som åpner for den eierformen og den samarbeidsformen, i motstrid til å føre en konsekvent og hard kamp for å skape lettere og forenklede vilkår for små selskaper, for aktive eiere, for arbeidsskapere. Det at vi bør rydde opp for arbeidsskaperne, er en kamp som Venstre vil fortsette med i allianse med alle dem som vil stå sammen med oss om det. Vi ser heller ikke samvirketanken i motsetning til en tanke som var litt fremmed for meg den gangen jeg startet i politikken, men som jeg senere har fått sans for, og som tilhører en annen politisk retning, nemlig det såkalte selveierdemokratiet. Det er forskjellige måter å ta ansvar på og utøve makt på i en vel fungerende moderne samfunnsøkonomi og i et marked. Den loven som nå kommer, har riktignok tatt tid. Det er mange grunner til det, men at den kommer, er bra. Det er også viktig å understreke, som flere talere har gjort, at loven gir rom for andre aktiviteter enn det man tradisjonelt tenker på når det gjelder kooperasjonen og samvirket, nemlig matproduksjon og matomsetning. Så jeg tror, i likhet med andre talere, at det er en eierform som også kan være spennende på andre samfunnsområder. Det er flere talere som har vist til det, og Venstre deler den tankegangen. Når det gjelder de andre forslagene som er framlagt, skal det ikke stemmes over to av dem her i Odelstinget i dag. Jeg vil bare signalisere at vi har betydelig sympati for forslag nr. 5, om skogbruk. Vi ser ikke på det på samme måten som vi ser på resten av – skal vi kalle det – kjedene innenfor landbruket. Men det er en sak som jeg ikke vil gå inn på en debatt om her, fordi det ikke hører til selve lovgivningen. Når det gjelder forslaget fra Hans Olav Syversen, synes jeg i hvert fall at det er verdt en vurdering – det er ikke et forslag som bare bør bli lagt til side. Så jeg håper at også representanter for flertallet kan kommentere forslaget. Selve tanken om at land som Sverige og Finland har et positivt forhold til at samvirket kan spille en rolle i samfunnsøkonomien, taler for at man i hvert fall bør gi representanten Syversens forslag en rimelig vurdering. Med disse merknadene tilkjennegir jeg herved at Venstre stemmer for lovforslaget i sin helhet. Det betyr også at vi stemmer imot de lovendringsforslag som er framsatt av Høyre og Fremskrittspartiet her i dag.
Det er en gledens dag for oss som er tilhenger av samvirket. Jeg må si at jeg vet vel ikke noe mer rød-grønt enn det å organisere økonomisk aktivitet i samvirket – det er i hvert fall flere av regjeringspartienes talspersoner som har vært inne på det. Det er all grunn til å håpe på at denne loven, som etter alle solemerker blir vedtatt i Odelstinget i dag, faktisk kan være kimen til en veldig viktig start for mange aktiviteter og for mange nye samvirkeforetak i det ganske land. Jeg hørte at representanten Horne – eller om det var representanten Dahl, det var i hvert fall fra opposisjonen – var inne på spørsmålet om hva det var nå som liksom hadde løsnet i forhold til å få fram denne loven. Da har jeg bare ett svar: Det har vært skifte av regjering i Norge. Vi ser nå splid i de gamle regjeringspartiene. Høyre og Fremskrittspartiet står nå med sine forslag, og vi hørte en tidligere justisminister var oppe og forklarte hva han ville gi støtte til. Jeg tror kanskje noe av årsaken ligger der: Det er fint noen ganger å få regjeringsskifter, for da får vi fram så viktige lovsaker som dette faktisk er. Jeg er derfor tilfreds med at komiteen har sluttet seg til forslaget om å lovregulere samvirkeformen. Norge er et av få europeiske land som ikke har gjort det – og dette til tross for at norske samvirkeforetak har en omfattende utbredelse. Vi har 2 millioner medlemmer i samvirkeforetak. Mange av oss er medlemmer flere steder. Det er mange samvirkeforetak, og det er derfor på høy tid at Norge får sin første samvirkelov. Vedtakelsen av samvirkeloven er derfor en viktig begivenhet, ikke bare for samvirkebevegelsen, men også for det norske samfunnet som helhet. Samvirkeformen spiller allerede en sentral rolle innenfor deler av nærings- og samfunnslivet. Jeg håper og tror at samvirkeloven vil føre til at samvirkeformen får en enda større utbredelse og anerkjennelse. Etter mitt syn representerer denne formen for organisering et nyttig supplement og alternativ til statlig organisering og kapitalbaserte organisasjonsformer. Det er ikke gitt at statlig styring eller privat profittmaksimering er løsningen på alle problemer og utfordringer vi står overfor. Samvirkeformen representerer en tredje vei med sin demokratiske, brukerdeltakende og inkluderende karakter. Samvirkeformen kan være egnet på nær sagt alle områder hvor borgere, bedrifter eller offentlige organer kan se seg tjent med å samarbeide for å ivareta felles økonomiske interesser eller for å dekke felles behov. Samvirkelovutvalgets utredning og proposisjonen inneholder en rekke eksempler på områder hvor samvirkeformen kan være egnet – jeg har også lyst til å si – ikke bare når det gjelder medlemmenes behov, men også når det gjelder samfunnets behov i forhold til kulturell utvikling og i forhold til spørsmål om miljø. Bilkollektivene er jo i så måte et godt eksempel, hvor man kan ivareta både menneskets, samfunnets og den globale verdens interesser med hensyn til miljøaspektet. Vi ser at dette er en organisasjonsform som skaper trygghet, forutsigbarhet og god økonomisk styring, men som samtidig ivaretar viktige samfunnsmessige hensyn. Derfor mener jeg at en samvirkelov ikke bare kan betraktes som et sivilrettslig prosjekt, men den bør ses i en større politisk sammenheng. Samvirkeloven har en side til sentrale politikkområder som barnehageutbygging. Jeg har nevnt miljø. Jeg nevner velferd, organisering av offentlig virksomhet, kultur osv. En samvirkelov vil f.eks. gjøre det enklere å etablere foreldreeide barnehager. I går var flere av oss på besøk i Stallen barnehage i Frognerparken her i Oslo og fikk et veldig levende inntrykk av nettopp det. Private Barnehagers Landsforbund sier det slik i sin høringsuttalelse til oss: «Forslaget til lov om samvirkeforetak er etter PBLs syn en absolutt nødvendighet, og det eneste overordnede virkemiddel som kan sikre så vel nyetableringer, videre stabil drift, at hensyn til tredjemann blir ivaretatt, og fleksibilitet i form av muligheter til å gjøre strukturelle endringer og omdannelser mv.» Med sin vektlegging av behovsdekning, brukernytte og samfunnsansvar har samvirkeformen trekk som harmonerer godt med miljøpolitiske målsettinger, som jeg var inne på i sted. Bilkollektivene i de største byene er kanskje derfor det beste eksemplet på at samvirkeformen kan spille på lag med miljøet. Tyngre pleie- og omsorgsoppgaver bør fremdeles være et offentlig ansvar. Men utover dette er det mange oppgaver som med fordel kan organiseres på samvirkebasis. Som eksempel vil jeg trekke fram ULOba, et samvirkeforetak for brukerstyrt personlig assistanse. Dette er et foretak hvor funksjonshemmede får nødvendig hjelp av assistenter som de funksjonshemmede sjøl er arbeidsledere for. Som presidenten sikkert forstår: Vi er langt unna fondsemisjonens tankegang. Når Norge nå får sin første alminnelige samvirkelov, er jeg svært glad for at loven har så bred og solid støtte. Det hører til sjeldenhetene at det er så stor enighet om så omfattende lovarbeider. Dette tyder på at det nå er et sterkt ønske om å få vedtatt loven. Enkelte har imidlertid kommet med kritiske merknader til lovforslaget. Synspunktene fra mindretallsfraksjonen er illustrerende for noen av de innvendingene som har kommet i forbindelse med lovarbeidet. Til dette er det å si: Kritikerne er få.De representerer foretak eller interesser som ikke vil bli omfattet av loven.De ønsker bare endringer i noen ytterst få av lovens 164 paragrafer.De tar til orde for å fjerne karakteristiske trekk ved samvirke som organisasjonsform. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet og Høyre ønsker at loven skal åpne for fritt omsettelige andeler, fondsemisjon og ubegrenset kapitalavkastning. Felles for disse forslagene er at de vil gjøre samvirkeforetakene likere kapitalselskapene. Jeg kan ikke se at forslagene vil være i samsvar med de overordnede målsettingene med dette lovarbeidet. Jeg tenker da særlig på ønsket om å legge til rette for samvirkeorganisering og ønsket om å ivareta samvirkeformens egenart. Tvert imot kan forslagene være egnet til å svekke samvirket og fjerne karakteristiske trekk ved samvirke som organisasjonsform. Det er slik at både spørsmålet om fritt omsettelige andeler, fondsemisjon og ubegrenset kapitalavkastning er grundig vurdert i lovprosessen og i lovarbeidet, og i den proposisjonen som ligger til grunn. Regjeringa har foretatt en grundig vurdering av dette. Etter mitt syn er det viktig at lovgivningen tilbyr et spekter av organisasjonsformer med ulike kvaliteter og særpreg, slik at aktørene sjøl kan velge hvilken organisasjonsform som er best egnet for deres virksomhet. I et slikt lys vil det være svært uheldig om man utvisker forskjellene mellom samvirkeforetakene og kapitalselskapene og gjennom en samvirkelov får nærmest et «aksjeselskap light». Skal samvirkeformen framstå som et reelt alternativ for organisering av økonomisk virksomhet, fordrer det at samvirkeformen beholder sine særtrekk. De som måtte ønske de særtrekk som ligger i aksjeselskapslovgivningen, får da den fulle frihet til å velge den type organisasjonsform ved å danne nettopp et aksjeselskap. Mindretallsfraksjonen hevder at det ikke er noen prinsipiell forskjell på målsettingen til aksjeselskaper og samvirkeforetak – noe saksordføreren også var inne på – og at det derfor er fullt mulig å drive samvirkeforetak innenfor rammen av organisasjonsformer som ansvarlig selskap og aksjeselskap. Jeg deler ikke dette synet. Både aksjeselskaper og samvirkeforetak har riktignok økonomisk hovedformål, men formålet blir realisert på vidt forskjellige måter. Det er stor forskjell på passiv kapitalplassering og aktiv brukerdeltakelse. Det er jo her kimen til hele samvirkeformen nettopp kommer inn. Spørsmålet ble nærmere drøftet av Samvirkelovutvalget, som konkluderte med at kapitalselskapene egner seg dårlig for utøvelse av kooperativ virksomhet. Å presse samvirkeforetakene inn i kapitalselskapenes regelregime og tenkning, er etter mitt syn en svært dårlig idé. Mindretallsfraksjonen har videre hevdet at det innebærer et brudd på likhetsprinsippet at det i vedtektene til et arbeidssamvirke kan fastsettes at medlemmene ved utmelding skal ha krav på en andel av nettoformuen. Jeg gjør oppmerksom på at regelen ikke innebærer en forskjellsbehandling av medlemmene, ettersom alle medlemmene i et arbeidssamvirke vil ha krav på en andel av nettoformuen hvis vedtektene har en slik bestemmelse. Loven legger her opp til likebehandling, ikke forskjellsbehandling. Komitemedlemmene fra Fremskrittspartiet og Høyre mener videre at lovforslaget inneholder en rekke uklare bestemmelser. Det må erkjennes at ikke alle bestemmelsene er like skarpt tilskåret. Det har sammenheng med at det ikke alltid lar seg gjøre å formulere krystallklare regler som samtidig leder til rimelige resultater i ethvert tilfelle. Av og til må man ty til skjønnsmessige ord og uttrykk for å ivareta ønsket om konkret rimelighet. Dette er ikke særegent for samvirkeloven. Innholdet i bestemmelsene er dessuten nærmere presisert i lovens forarbeider. Loven ville blitt svært omfattende og lite oversiktlig dersom alle disse presiseringene skulle inntas i lovteksten. Mindretallsfraksjonen har understreket at loven ikke må innebære en forverring av konkurransesituasjonen for aktører som konkurrerer med samvirkeforetak. De har foreslått at det skal foretas en evaluering av loven innen tre år etter ikrafttredelsen, og at evalueringen skal omfatte de konkurransemessige effektene. Jeg ser ingen grunn til å gjennomføre en slik evaluering, og vil eventuelt komme tilbake til det i et senere innlegg, da min tid nå er ute.
Presidenten vil seie at den reglementsmessige tida for formiddagens møte er forbi, men Stortinget har tidlegare i dag vedteke at vi skal halde fram til dagens kart er ferdigbehandla. Det blir replikkordskifte.
Det var en flott høyredreining av justisministeren innledningsvis. I dagens utgave av Nationen er det et flott bilde av to tilstedeværende herremenn, nemlig justisministeren og representanten Breen. I intervjuet der sier representanten Breen bl.a. følgende om samvirkeloven: «Høyresiden anerkjenner ikke det faktum at eiere ikke nødvendigvis må være eiere, men heller medlemmer.» Hvis det er en motsetning mellom det å være medlem og det å være eier, blir jeg litt overrasket. Jeg vil også tro at de bøndene i Norge som er eiere og medlemmer i Landbrukssamvirket, vil føle seg overrasket over det. Så jeg vil gjerne høre statsrådens syn. Er det ikke slik, som representanten Lundteigen var inne på, at det at man faktisk er både eier og medlem, er det som er styrken i lovverket, og ikke slik som representanten Breen tilsynelatende uttaler, at det er en motsetning mellom de to?
Denne debatten om begreper i forhold til dem som deltar i et samvirke, har ikke utgjort noe problem i lovprosessen. Om man ser på dem som eiere, noe jeg ikke har nevneverdig problem med å gjøre, eller om man ser på dem som aktive deltakere, tror jeg er underordnet de store utfordringene vi står overfor når det gjelder samvirkeforetak. Det som fascinerer meg med samvirke, er at det er knyttet aktiv deltakelse til dem som er involvert i samvirkeforetaket, også i forhold til kroner og øre. Det er ingen passiv kapitalforvaltning. Det er det som gjør det så pass stimulerende, for det gir ethvert samfunn gode muligheter til å skape vekst, fornuftig og bærekraftig vekst – ikke bare ut fra profittmaksimering, men også ved at folk har nærhet til og aktivt deltar i den økonomiske styringen. Så får det være opp til alle oss om vi skal definere dem enten som medlemmer eller som eiere. Jeg tror det faktisk er underordnet.
I spørretimen i går ble Regjeringen utfordret på hva den aktive næringspolitikken består i. Da svarte statsråd Enoksen en hel masse, men konkret satt man igjen med lederlønninger. Det var et forslag som ble igangsatt av den forrige regjeringen, og som Høyre stemte for. I dag fikk vi eksempel nr. 2: samvirkeloven. Da sitter man igjen med at samvirkeloven er det eneste eksemplet på en aktiv næringspolitikk. Hele komiteen forutsetter at konkurransepolitiske hensyn skal ivaretas gjennom sektorlovgivning og konkurranselovgivning. Det er på en måte lagt som premiss at man vil ha konkurranse i markedet. Har statsråden imidlertid forståelse for at skogbruksnæringen er bekymret for den foreslåtte forskriften om konkurranseavgrensende virksomhet i skogbruket? Vil Regjeringen avklare dette i forhold til EØS, eller er avvisningen av dette forslaget eksempel nr. 2 på hva den aktive næringspolitikken består i?
Dette er helt på siden av hva Odelstinget er invitert til å behandle nå. Vi skal behandle en lovtekst vedrørende samvirkeforetak. Jeg er helt enig med de foregående talere i denne debatten som har pekt på at de konkurransemessige vurderingene rundt dette, må foretas i andre fora, og i hvert fall under andre saker. Jeg mener det er et forsøk på en avledningsmanøver fra en unnlatelsessynd fra Høyres side, som man egentlig ikke bør fortsette. Så jeg vil bare kort vise til konkurranseaspektet og de vurderinger som er gjort i proposisjonen. De rette organer sier at de konkurransemessige hensynene og fordelene faktisk styrkes ved dette lovverket. Når det gjelder spørsmålet om næringspolitikk, er det mange andre tiltak som også representerer Regjeringas næringspolitikk. Det er ikke bare samvirkeloven. Det er f.eks. alt hva vi har gjort i forhold til arbeidslivslovene, arbeidstiltak osv.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Formålet med den nye samvirkeloven er å fornye samvirke som eierform, å understreke denne eierformens egenart og å gi samvirkeorganiseringen et statusløft. Til forskjell fra andre eierformer er hensikten med samvirkeforetakene ikke først og fremst å oppnå størst mulig avkastning på investert kapital, men å ivareta medlemmenes og forbrukernes interesser. Samvirkeformen krever brukermedvirkning. Samvirkeforetakene er ingen investeringsarena i tradisjonell forstand. Eventuelle overskudd tilbakeføres medlemmene. Medlemskap er i utgangspunktet åpent for alle som kvalifiserer til å være med, og som ønsker det. Hovedregelen er at hvert medlem har én stemme på årsmøtet. Nå lovfestes dette. Fremskrittspartiets og Høyres anfektelser i forhold til samvirkeloven springer trolig ut av generasjoners mistro til samvirke som eierform. Partienes stadige angrep på landbrukssamvirket er trolig et uttrykk for akkurat det. Jeg er derfor ikke spesielt overrasket over at Fremskrittspartiet og Høyre ikke klarer å frigjøre seg fra andre selskapsformer i forståelsen av samvirkeforetakenes natur. De har åpenbart vanskelig for å fatte at hensikten med et foretak ikke trenger å være størst mulig utbytte for eierne. Det finnes faktisk andre muligheter. Men denne mentale sperren, som for øvrig også gjelder Fremskrittspartiets og Høyres syn på eierskap i sin alminnelighet, gjør at disse partiene holder sitt næringspolitiske blikk festet på selskapenes bunnlinjer – og bare der. Nå klandrer jeg selvfølgelig ikke høyrepartiene for å være opptatt av lønnsomhet. Målet med all næringsvirksomhet er selvfølgelig å skape verdier. Forskjellen ligger i fordelingen av verdiene. I samvirkeforetakene går utbyttet tilbake til medlemmene etter størrelsen på deres omsetning, eller det kan redusere prisen på innsatsen, f.eks. i samvirkebarnehager. I aksjeselskapene er det, som kjent, kapitalinnskuddet som er avgjørende for utbyttet. Det er denne prinsipielle forskjellen som av og til gjør det hensiktsmessig å bruke samvirkeformen. Så lenge Fremskrittspartiet og Høyre ikke registrerer denne forskjellen, er det egentlig ikke rart at disse partiene setter likhetstegn mellom aksjeselskapers og samvirkeforetaks avkastningskrav. Jeg siterer fra disse partienes merknader i innstillingen: «[[…]] uten et avkastningskrav vil det være vanskelig å fatte rasjonelle investeringsbeslutninger. Slik sett er det ingen prinsipiell forskjell på målsettingen til et aksjeselskap og et samvirkeforetak, og for mange aksjeselskap vil man kunne finne de samme målsettinger som de man søker å gjøre særegent for samvirkeforetak.» Og videre: «Det vil således også være fullt mulig å drive samvirkeforetak innenfor rammen av organisasjonsformer som ansvarlig selskap eller aksjeselskap.» Da må jeg nesten spørre: Er Fremskrittspartiet og Høyre i realiteten mot foretak som er organisert på en annen måte, og som har ideelle hensikter? Var det historisk galt av bønder og fiskere å organisere sine interesser i fellesforetak for fredning og omsetning av sine produkter? I dag er jo fiskernes og bøndenes samvirkeforetak en garanti for omsetningen av deres produkter. I det minste måtte vi kunne vente at høyrepartiene erkjenner forbrukersamvirkets historiske betydning for norsk varehandel, og i dag som et nødvendig motstykke til de store matvarekjedenes markedsmakt. Ikke minst det siste er viktig. Vi ser stadig hvordan matvarekjedene utøver sin markedsmakt, og ikke alltid til forbrukernes beste, selv om reklamen av og til foregir dette. Internasjonalt er samvirkeformen like – og om ikke mer – utbredt enn hos oss. Jeg vet ikke om det kan hjelpe for forståelsen til visse partier når jeg nevner at store deler av fransk og italiensk vinomsetning faktisk er kooperativ. Men forholdet er at samvirket er på frammarsj i flere land i Europa, også i vårt naboland Sverige. Jeg tror at samvirkeloven vil bidra til en tilsvarende renessanse hos oss, og samvirket kommer til å bli tatt i bruk på stadig nye områder.
Jeg vil innledningsvis bemerke at jeg synes representanten Gullvågs innlegg som vanlig gav et lite representativt bilde av Høyres næringspolitikk. Jeg vil si i starten at jeg mener det er god næringspolitikk, om enn ikke spesielt revolusjonerende eller grensesprengende, at Odelstinget i dag vedtar egen lov om samvirkeforetak. Samvirke er en særegen måte å organisere virksomhet på. Vi har mange samvirkeorganisasjoner i Norge, og de omfatter store verdier og mange arbeidsplasser innenfor forskjellige bransjer. Derfor er det viktig at samvirkeforetak får en egen lov. Årsaken til at jeg tar ordet i denne debatten, er at en del samvirkeforetak og denne loven har en viktig side i forhold til konkurransepolitikk. Konkurranse er viktig i de fleste markeder, og det gjelder også i markeder hvor samvirkeforetakene opererer, enten som små eller mellomstore aktører eller som meget dominerende aktører, som vi ser i noen bransjer. Derfor er det positivt at komiteen i innstillingen understreker viktigheten av at konkurranselovgivning og sektorlovgivning som det klare utgangspunkt er foretaksnøytralt, og at konkurranseloven er et verktøy som brukes uavhengig av selskapsform. Høyre er opptatt av disse prinsippene om likebehandling. Formuleringene står dessverre litt i kontrast til det vi har sett innenfor konkurransepolitikken fra denne regjeringen hittil i perioden, hvor særlig samvirkeforetakene ser ut til å ha gode støttespillere i Regjeringen og dermed en spesielt god mulighet til å komme rundt konkurranselovens bestemmelser. Samvirkeforetaket Prior fikk f.eks. kjøpe opp og legge ned eggprodusenten Norgården AS, mot Konkurransetilsynets vedtak. Vedtaket ble fattet på et rent politisk grunnlag, av Regjeringen, hvor forklaringen var behovet for å bygge opp en dominerende aktør i forkant av en eventuell WTO-avtale med tilhørende økt importkonkurranse en gang i framtiden. Dette er en begrunnelse som viste seg ikke å være gyldig, ettersom WTO-forhandlingene brøt sammen kort tid senere. Jeg mener det er høyst tvilsomt om denne type usikre og teoretiske begrunnelser for å oppnå en dominerende markedsposisjon i Norge ville ha holdt selv med den regjeringen vi har i dag, dersom det ikke handlet om et samvirkeforetak. Samvirkeforetakene Prior og Gilde fikk så fusjonere, mot Konkurransetilsynets vedtak. Landbruksdepartementet har angrepet Konkurransetilsynets vedtak fra 2003 om osteimport, fordi man trodde dette var et problem for samvirkeforetaket TINE. Forslaget om å stramme inn regelverket for utenlandsk bearbeiding av norske jordbruksråvarer er innrettet slik at det skal gi landbrukssamvirket en sterkere markedsposisjon. Dette er så begrensende for konkurransen at våre naboland, i tillegg til de norske aktørene som baserer seg på utenlandsk bearbeiding, har reagert kraftig, så kraftig at Regjeringen har gjort retrett på dette feltet, og omleggingen er lagt i skuffen. Behandlingen av de private meieriaktørene Q-meieriene og Synnøve Finden i markedsordningen for melk i forhold til samvirkeforetaket TINE har også vært svært konfliktfylt fram til for noen uker siden. Disse eksemplene viser at det er behov for en stor årvåkenhet når det gjelder forholdet mellom samvirkeforetak og konkurransepolitikk. Konkurranse er viktig både for forbrukerne og for næringslivet, uavhengig av hvordan aktørene i bransjen er organisert. Regjeringen ser dessverre ikke ut til å overholde de prinsipper om likebehandling av selskapsformer som det pekes på i innstillingen, ei heller når det gjelder skogbruk. Jeg viser i den sammenheng til forskrift som nylig er sendt ut på høring fra Landbruks- og matdepartementet, om konkurransebegrensende virksomhet i skogbruket. Landbruksdepartementet begrunner unntaket fra konkurranseloven med at det er nødvendig for å få utført prioriterte oppgaver. Dette er en konkurransepolitisk særbehandling av samvirkeforetak innen skogbruket som er høyst diskutabel. Det viser seg at kostnadsnivået, bl.a. til skogbruksplanlegging, ligger 20–30 pst. høyere i områder med liten konkurranse, dvs. fylker som Oppland, Telemark, Agder-fylkene, Vestlandet, Trøndelag-fylkene og nordover. Skogeiersamvirket har med bakgrunn i sin historie og markedsposisjon bygd opp en betydelig kapitalbase. I dag knyttes en andel av overskuddet fra driften av skogeierandelslagene og avkastningen av samvirkekapitalen til medlemmenes omsetning av trevirke. Denne type kobling av overskuddet fra virksomheten, som da inkluderer kapitalforvaltning, til handelen med trevirke gjør det vanskelig for andre aktører å komme inn i markedet. Deler av skogbruksnæringen mener at forslaget til forskrift om unntak fra konkurranseloven for deler av skogbruket begrenser konkurransen. Dette fører igjen til lavere lønnsomhet i enkelte regioner, og dermed også til lavere avvirkning som en viktig politisk målsetting. Jeg vil understreke at det er positivt at Odelstinget i dag vedtar en egen samvirkelov. Høyres innvendinger er ikke til sakens hovedinnhold, ei heller til komiteens merknader knyttet til konkurransepolitikk. Innvendingene er til at Regjeringen i sak etter sak ser ut til å forskjellsbehandle samvirkeforetak i forhold til konkurransepolitikken. Det er en politikk som verken forbrukerne, næringslivet eller samfunnet generelt har noe å tjene på. Og jeg håper at dagens vedtak om en ny samvirkelov ikke forsterker disse problemene.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Mange forbinder begrepet «samvirke» med noe fra Gerhardsens tid, noe litt støvete og antikvert, nesten som svart-hvitt-tv eller filmavis med etterkrigspreg. Det er det ingen grunn til å mene. I dag er det en rekke aktiviteter som er organisert som samvirker, og det er plass til lang flere. Selv har jeg gjennom tidligere virksomhet møtt en rekke unge, flinke folk som ønsker å etablere virksomhet, men som rett og slett synes at aksjeselskap er for risikobetont. Det skal reises kapital, det skal gjøres avtale med revisor; det er i det hele tatt ganske komplisert å komme i gang for de ferskeste entreprenørene. Jeg synes vi i dag gjør noe som er skikkelig lurt, og jeg håper selvfølgelig at Stortinget vedtar den nye samvirkeloven. Det er i tråd med SVs ønsker. Loven vil gi samvirkemodellen økte utviklingsmuligheter, og virksomheter som ønsker å vekte andre forhold enn ren profittmaksimering, vil få rammer omkring virksomheten sin som kan dekke andre behov. Samvirkemodellen vil rett og slett la en del virksomheter bli en ærligere utgave av seg selv. Så vil jeg si at det er en svært viktig endring når vi nå får satt inn et hinder for at enkeltdeltakere som går ut av samvirkeforetak, kan ta med seg hele andelen av den opparbeidede kapitalen, men kun får med seg ut sitt innskudd. Det gjør at samvirket vil bli mer stabilt, og det vil være et effektivt hinder mot spekulasjon og kortsiktig profitt, som er den rake motsetningen til samvirkemodellens idé. Det er to grunner til at loven er viktig og vil få effekter. Den nye loven vil bringe «ordning och reda» i en organisasjonsform som er foretrukket og svært utbredt innen enkelte sektorer, og der reglene i hovedsak gir en lovhjemling for gjeldende rett. Loven vil, direkte og indirekte, bidra til at langt flere i framtiden vil velge samvirkeformen når de etablerer virksomhet, gjerne virksomhet til fordel for fellesskapet, og ikke nødvendigvis til investorenes lommebok. Det synes SV og jeg er veldig positivt. Så vil jeg så vidt komme med en kommentar til Torbjørn Hansen. Jeg må bare si at jeg har hørt klagesangen omkring fusjonen mellom Gilde og Prior så mange ganger – og den er tilbakevist så mange ganger – at jeg velger å si at nå har jeg lukket ørene.
Det er veldig bra at vi no får ordna former for ei organisasjonsform som er svært utbreidd innanfor enkelte sektorar. Det har dei fleste sagt her i dag som har hatt ordet, og det er eg sjølvsagt heilt einig i. Lova vil direkte og indirekte bidra til at langt fleire i framtida vil velja nettopp samvirkeforma når dei etablerer nye selskap. Lova gjer òg at eit framlegg om den tredje aksjelova, slik Framstegspartiet og Høgre foreslo, etter mitt syn vert endå meir unødvendig. Det var heller ikkje noka støtte for den tredje aksjelova under høyringa, tvert om. Arbeidarpartiet var også i den debatten bekymra for alle dei såkalla NUF-ane, noko som alle her veit kva er: norskregistrerte utanlandske føretak. Vi var alle bekymra over den veksten som hadde vore i dessa selskapa. Her er som kjent kravet til aksjekapital svært lågt. Det varierer sjølvsagt frå land til land, men det er svært lågt. Denne samvirkelova vil gjera det mogleg for f.eks. barnehagar, båtforeiningar o.l. på ein enkel og grei måte å stifta eit selskap utan høg aksjekapital. NUF-ane mista altså fortrinnet sitt her. Samvirkelova vil òg bidra til at Noreg no kan koma etter EU, og då spesielt etter Sverige, med å setja sosialøkonomi på dagsordenen. Eg synest det er veldig bra at vi får ei lov der det er spleising på bruken, og ikkje profitt, som er hovudmålet. Det er som musikk i våre raud-grøne øyre.
Aller først vil jeg berolige representanten Ellingsen med at heller ikke jeg skjønte hva jeg hadde sagt i Nationen i dag. Om jeg har sagt noe galt, eller om jeg er sitert feil, er jeg litt usikker på, men jeg kan ta skylden for det. Jeg synes for så vidt det er litt synd at ministeren må bruke replikkordskiftet til å forklare hva jeg har sagt eller ikke sagt. Grunnen til at jeg tok ordet nå, var for så vidt at representanten Dørum utfordret oss til å knytte noen kommentarer til forslaget fra Kristelig Folkeparti om fondsemisjon. Det er et spørsmål som komiteen har drøftet mange ganger, og som var et tema i høringsrunden. Det er også slik at det var kun tre av 47 høringsinstanser som hadde gått inn for å tillate fondsemisjon i høringsrunden. Det er noe av bakgrunnen for at Samvirkelovutvalget og Justisdepartementet har foreslått å videreføre hovedregelen for gjeldende rett. Grunnen til det er at fondsemisjon lett kan føre til at andelsinnskuddene blir forrentet i strid med samvirkeprinsippene. Det kan også føre til at de som er medlemmer på et gitt tidspunkt, og som kanskje bare har vært medlemmer i kort tid, kan skaffe seg tilgang til verdier som hovedsakelig er skapt av andre, både eksisterende og tidligere medlemmer. Den økonomiske stillingen til foretaket kan dessuten bli alvorlig svekket dersom medlemmene gjennom fondsemisjon kan øke andelsinnskuddene for så å kreve utbetaling av innskuddene i forbindelse med utmelding av foretakene. Hvis vi skulle ha gått inn for å åpne for fondsemisjon, måtte en også ha sett på reglene om utmelding i loven. Til sammenligning vil jeg påpeke at når aksjeselskaper har adgang til å foreta fondsemisjon, må det ses i sammenheng med at aksjeeierne ikke kan melde seg ut av selskapet med rett til å få utbetalt kapitalinnskuddet, slik et medlem av et samvirkeforetak har rett til etter hovedregelen i lovforslagets § 22. I et aksjeselskap må en slik uttreden av selskapet følge reglene for kapitalnedsettelse i aksjelovens kapittel 12, som bl.a. stiller krav om kreditorvarsel, og det må være dekning for bundet egenkapital. Eventuelle regler om fondsemisjon for samvirkeforetak krever etter min vurdering tilsvarende begrensninger for adgangen til å få tilgang til andelsinnskuddet i forbindelse med utmelding, slik det er for aksjeselskaper. I så fall nærmer imidlertid samvirkeloven seg i så stor grad aksjeselskapsformen at det er grunn til å reise spørsmål om poenget med en samvirkelov i det hele tatt, på lik linje med kapitalkravet, som Høyre og Fremskrittspartiet har jobbet for før i dag. Det er bakgrunnen for at de rød-grønne ikke vil gå inn for en fondsemisjonstanke i samvirkeloven.
Jeg vil først si at i denne saken har justisministeren gjort en svært god jobb. Den historiebeskrivelsen han kom med, er helt dekkende i forhold til Senterpartiets syn. Det er viktig med en løpende debatt om veien framover. Ved etablering av et samvirke vet vi at det er andelskapitalen som er egenkapital. Ved videreutvikling av selskapet trengs det sjølsagt mange ganger mer egenkapital, og en kan da tilbakeholde noe overskudd i selskapet, altså ikke dele ut det som er den økonomiske fortjenesten i selskapet, til eierne i form av medlemsnytte. Virkemiddelet er da å tilbakeholde overskuddet i fond, felleseie i selskapet. Svakheten ved det er sjølsagt at eiernes interesse og engasjement i selskapet ikke blir stimulert tilstrekkelig, og derfor har temaet fondsemisjon kommet opp blant samvirkeideologer og samvirketilhengere. Som jeg sa i stad, snakker vi om fondsemisjon, ikke nyemisjon. Det er ikke snakk om å hente inn ny kapital til selskapet. Det er spørsmål om å omgjøre kapital, som står i selskapets fond, over til eierne som andelskapital. Altså, ved en fondsemisjon kan en utvide selskapets andelskapital ved overføring av midler fra selskapets fond, og dette kan skje ved at andelseierne får tildelt flere andeler, eller ved forhøyelse av andelenes pålydende. Norges Skogeierforbund har i forslag til revitalisering av samvirkeformen sterkt vektlagt at andelseierne også må kunne la et overskudd bli stående i selskapet, for å bygge opp kapital i den verdikjeden som selskapet er en del av, men skal det å la overskudd bli i selskapet være et alternativ for eierne, må de samtidig være sikret at de kan delta i den verdistigninga som dette representerer. Justisministerens svar til komiteen 22. mars bekrefter at dette er en problemstilling som departementet ikke har arbeidet med. Statsråden synes å mene at dersom man innfører adgang til fondsemisjon, vil all egenkapital måtte individualiseres, altså overføres til andelseierne. Slik er det ikke etter Senterpartiets syn nødvendig å gjøre, sjøl om det er konsekvensen av forslaget fra medlemmene fra Høyre og Fremskrittspartiet til § 22 fjerde ledd. Formålet med en lovbestemmelse om fondsemisjon må være å lage bestemmelser som avveier ulike hensyn mot hverandre. Samvirkeselskapets vedtekter kan f.eks. med kvalifisert flertall åpne for fondsemisjon, dersom de felleseide egenkapitalene etter emisjonen utgjør minst 70 pst. av samlet egenkapital. Dermed sikres selskapet og kreditorene mot for sterk tapping av egenkapital ved utmelding. Til slutt: Senterpartiet er ikke medlem av justiskomiteen, men støtter Arbeiderpartiet og SVs merknader og forslag til lovtekst. Innholdet i forslaget til Kristelig Folkeparti, nr. 8, har jeg kommentert ganske grundig, og jeg håper at det kan bli omgjort til et oversendelsesforslag.
For noen år siden hadde jeg den høyst tvilsomme gleden å delta i en banks forstanderskap. Da vi diskuterte fusjonen mellom DnB og Gjensidige NOR, sa en av deltakerne der: Jeg liker egentlig ikke sånne aksjer, jeg. Jeg synes nærmest det er rørende å høre enkelte her prate om hvor viktig dette er. Det er et enormt engasjement i forhold til de enkeltpersonene som skal få mulighet til å drive næringsvirksomhet og realisere masse ideelle interesser. Det er vi enig i, men det hadde vært litt greit om man hadde hatt akkurat det samme engasjementet i forhold til de enkeltpersonene, en eller to, som prøver å starte en bedrift, og prøver å få en bedrift – et aksjeselskap – til å overleve, men da med en betegnelse som profittmaksimering. Denne profittmaksimeringen, hva er det? Jo, det er faktisk at enkeltpersoner prøver å få det flertallet av bedriftene i Norge som er små og mellomstore, til å overleve, slik at de kan lønne seg selv og lønne sine ansatte. På kjøpet bidrar de faktisk også ganske mye i lokalmiljøet. Jeg synes at neste gang vi behandler forslag om å gjøre det enklere for små og mellomstore bedrifter å overleve – og ikke minst å bli startet – bør vi vise det samme rørende engasjementet og ikke kalle det for profittmaksimering, som man faktisk har gjort her i dag. Det var en representant som var inne på at det er så vanskelig å starte et aksjeselskap, og at vi derfor må gjøre det enklere å etablere samvirke. Men grunnen til at det er så vanskelig, er jo at flertallet i denne salen her har avvist nesten alle forslag som ville gjort at enkeltpersoner som ønsker det, kan starte et AS. Da hadde de kanskje ikke måttet gå via London og etablere en NUF, som man var så bekymret for. Man har ikke bidratt på noen som helst måte for å sørge for flertall for den typen forslag. Så til slutt, for jeg så at presidenten syntes at debatten snart bør være slutt, skal jeg si noe positivt om samvirke. Jeg har faktisk vurdert det selv. I en alder hvor man er halvveis på vei til pensjonsalder, begynner man også å tenke på at man kanskje havner på et sykehjem en gang. Jeg tenker med skrekk og gru på at man kan bli plassert sammen med en hel haug med mennesker man ikke har lyst til å være sammen med, og kanskje ikke ha gode pleiere. Da er faktisk samvirkeformen noe jeg vil vurdere selv sammen med fire–fem gode venner, vurdere å etablere et samvirke, slik at vi fire–fem kan være sammen – kanskje ikke representanten Breen, men kanskje et par andre, som er enda nærere venner enn representanten Breen – og avslutte livet på den måten. Da tror jeg faktisk samvirkeformen kan være ganske ideell å bruke, og da synes jeg kanskje vi skal avslutte debatten i den ånd at samvirkelovregulering er positivt, men samtidig skulle jeg ønske at man ved neste korsvei viste hakket mer omsorg for de små og mellomstore bedriftene, viste omsorg også for dem som ønsker å etablere et aksjeselskap.
Jeg vil benytte anledningen til å tilbakevise et par påstander som har fremkommet i denne debatten, spesielt fra representanten Steinar Gullvåg fra Arbeiderpartiet, som kom med antydninger om at Fremskrittspartiet har gjort alt for å motarbeide samvirkeorganiseringen, og flere ganger spesielt gått til angrep på landbrukssamvirket. Dette er svada. Fremskrittspartiet har ikke noe imot samvirkeorganiseringen, men har sett på det som en hvilken som helst annen måte å organisere seg på. Det bør være fritt opp til aktører å organisere seg på den måten. Fremskrittspartiet har heller ikke på noen måte gått til angrep på landbrukssamvirket. Det Fremskrittspartiet har stilt spørsmål ved når det gjelder landbrukssamvirket, er de konkurransemessige forholdene. Det som har vært stridens kjerne innenfor enkelte deler av landbruksområdet, er at landbrukssamvirket har en for stor del av markedet, slik at forbrukerne kommer dårlig ut av den situasjonen. Dette har jeg presisert fra denne talerstol en rekke ganger, og det bør være unødvendig å gjenta dette fra opposisjonens side når det har blitt tilbakevist så mange ganger.
Per Olaf Lundteigen har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Det er mye en kan høre fra Stortingets talerstol, og det siste er altså at vi nå har fått en ny partipolitisk venn i samvirket. Det er Fremskrittspartiet, og det er gledelig. Fremskrittspartiet har nå ikke noe imot samvirket, en ønsker ikke noe angrep på landbrukssamvirket. Det er da slik at vi framover også kan regne med Fremskrittspartiets støtte for at det skal bli størst mulig oppslutning om landbrukssamvirket, slik at de mange små produsenter dermed kan stå sterkere i forhold til kjeder, som utøver en betydelig markedsmakt. Dette er en gledelig utvikling. Senterpartiet vil følge nøye med, og se om dette også gjelder i praksis i sakene som kommer.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 1.[[Votering, se side 527]]
Etter ønske fra justiskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Jeg skal ikke bidra til å forlenge dette møtet veldig. Den saken vi nå behandler, er en følge av St.prp. nr. 46 for 2006-2007, som ble behandlet i Stortinget tidligere i dag, om ansvarsforsikring for motorvogn, som er gjort til en del av EØS-avtalen. Endringen tar sikte på å oppdatere og forbedre eksisterende direktiver, og endringene innebærer en styrking av skadelidtes stilling ved at ansvarsgrensen for tingskade økes. Det er positivt at det nå legges til rette for at enkelte motorvogner som i dag er unntatt fra forsikringsplikten, kan likestilles med uforsikrede kjøretøy, slik at Trafikkforsikringsforeningen vil bære det økonomiske ansvaret. Det er likevel grunn til å tro at premien for forsikring vil øke, fordi forsikringsselskapene vil måtte utbetale større beløp enn tidligere.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2[[Votering, se side 556]]
Etter ønske fra næringskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten også foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Jeg er glad for at regjeringen vår har prioritert arbeidet med å få fram en ny reindriftslov. Det har vært et omfattende arbeid. Etter at næringskomiteen fikk hånd om saken, har vi avholdt et åpent høringsmøte i Alta, og det har vært åpen høring også her i Stortinget. De mest sentrale endringene i lovforslaget er knyttet til ressursforvaltning, sanksjonsbestemmelser, innføring av sidaer i bestemmelsene om intern organisering, regler for etablering av sidaandeler samt likestillingsmessige forhold. Utgangspunktet for forslaget til ny reindriftslov er Reindriftslovutvalgets forslag. Erfaringene som er gjort over mange år i forholdet mellom det offentlige og reindriftsnæringen, har vist at vedtak fattet av myndighetene har manglet legitimitet i næringen, og det har gjort at effekten av vedtakene er blitt liten. Dagens lov er også mangelfull i forhold til muligheten for å iverksette tiltak og for å sanksjonere hvis vedtak ikke blir fulgt opp. Det gjøres det nå noe med. Etter den nye loven skal prosessen med å fastsette reintallet starte nedenfra og opp, ikke ovenfra og ned som i dag. Konkret legges det opp slik at reindriftsdistriktet skal foreslå reintallet, med utgangspunkt i det ressursgrunnlaget som sidaen og distriktet disponerer. Det er viktig å ha klart for seg at det er sidaeierne, altså reineierne sjøl, som sitter i distriktsstyret. Bestemmelsene for hvordan et for høyt reintall skal reduseres, medfører en vesentlig forbedring i forhold til dagens lov, og den nye loven regulerer detaljert hvordan dette skal skje. Spesielt i Vest-Finnmark har det vært en stor utfordring å tilpasse reintallet til ressursgrunnlaget. De nye sanksjonsreglene, kombinert med reglene for hvordan et for høyt reintall skal reguleres, gjør at man nå får et langt bedre verktøy for å redusere reintallet. Her er det svært viktig å balansere hensynet til næringsmessig selvstyre med den overordnede plikt og det ansvar som staten har med å sørge for at reintallet ikke overstiger ressursgrunnlaget. Men det er viktig å merke seg at næringen selv nå blir ansvarliggjort på en helt annen måte enn tidligere. Sidaen er ikke bare et arbeidsfellesskap, men også det sentrale grunnlag for tradisjonell bruk av reinbeiteområdene, og disse får nå en sentral rolle. Dette gjelder i forhold til både representasjoni distriktsstyret og utarbeidelse av beitebruksregler, herunder bestemmelse om reintallet. For å imøtekomme signaler fra reindriftsnæringa har komiteen foreslått å øke antall medlemmer i distriktsstyret dersom særskilte forhold tilsier det. Inntrykket etter konsultasjonene og høringene er etter mitt syn at Sametinget og NRL slutter seg til mye i denne loven. Det er naturlig at det i siste runde ble mye fokus på de punktene det var uenighet om. Men det er grunn til å understreke at forholdene for reindrifta varierer sterkt fra område til område i landet vårt. Det er utfordringen i forhold til lovverket. I tillegg til den tradisjonelle samiske reindrifta regulerer loven også forholdet til tamreinlagenes drift. Sametinget og NRL har påpekt at reindriftsloven må ha en henvisning til ILO-konvensjonen. Komiteen har hatt kontakt med departementet i dette spørsmålet, og det er på en god måte redegjort for hvorfor dette ikke følges opp, og jeg oppfatter at en samlet komite, med unntak av Kristelig Folkeparti, støtter departementets vurdering og konklusjon på dette punktet. Jeg viser også til at et nytt samerettsutvalg er i arbeid. De utreder bl.a. spørsmål rundt den samiske reindriftens arealbruk og rettigheter utenom Finnmark. Videre er det fra samisk reindriftshold påpekt at de oppfatter reglene rundt reintallfastsetting som overkjøring som ikke ivaretar hensynet til samisk selvstyre. Det er etter min mening det motsatte vi nå gjør, ved å ansvarliggjøre næringen selv på en helt annen måte enn det som blir gjort i gammel lov. En viktig premiss for arbeidet med loven har også vært at reindrifta er avhengig av de biologiske ressursene, og at bruken av disse må være bærekraftig i et langsiktig perspektiv. For reindrifta haster det nå med å få på plass et lovverk som på en bedre måte enn gammel lov legger til rette for en bærekraftig reindrift. Det må til for at det skal være mulig å nå målsettingen om en økonomisk, økologisk og kulturelt bærekraftig og sunn reindriftsnæring også i framtida.
La meg først berømme saksordføreren for et godt arbeid med denne saken. Dernest ønsker jeg å ta opp igjen de forslag som Fremskrittspartiet har fremmet enten sammen med andre eller alene i innstillingen. Fremskrittspartiet mener også at den foreslåtte nye reindriftsloven er et bedre redskap til å regulere reindriftsnæringen enn det lovverket som man har hatt inntil nå. Det har kommet en del eksempler på at det har vært nødvendig for statlige myndigheter å gå inn og foreta regulering av reindriftsnæringen – det gjelder dette med nedbeiting av vidda i deler av Finnmark, og det er også kommet en del tragiske historier som gjelder dyrevern. Derfor er også Fremskrittspartiet godt fornøyd med at en enstemmig komite har sluttet seg til at vi skal vise til dyrevern og presisere det i § 1 fjerde ledd. Det tror Fremskrittspartiet er viktig. Det er viktig at den presiseringen kom inn i loven. Spørsmålet er imidlertid om det hjelper å innføre en ny reindriftslov. Det er betydelige avvik mellom virkelighetsforståelsen mellom deler av reindriftsnæringen og statlige myndigheter bl.a. når det gjelder behov for å redusere reintallet i deler av Finnmark. Spørsmålet er om næringen vil rette seg etter en ny lov. Det neste spørsmålet er om staten er tøff nok til å ta i bruk de virkemidler som loven gir adgang til for å redusere reintallet. Vi vet at det er en biologisk katastrofe i Vest-Finnmark. Professor Reidar Elven i herbariesamlingen ved Botanisk museum ved Universitetet i Oslo uttaler følgende til NRK Troms og Finnmark 30. mai 2007: «Den samiske reindriften skader det biologiske mangfoldet på Finnmarksvidda. Problemet er størrelsen på reinsdyrflokkene. Vinterbeiteområdene i hele indre Finnmark er omtrent ødelagt.» Han presiserer også at «Mesteparten av reinlaven allerede er spist opp eller tråkket ned av rein». Videre: «De hardest rammete områdene er allerede ørken.» Dette sier altså en av landets fremste eksperter på dette. Det er også helt åpenbart at reinnæringen er en næring som det er veldig vanskelig for storsamfunnet å kontrollere. Det har å gjøre med hele næringens måte å drive på. Det krever et stort kontrollapparat, og det er kostbart å sette et slikt apparat i gang. Vi tror imidlertid at den årlige reindriftsavtalen vil kunne være et virkemiddel til å redusere reintallet. Det er helt åpenbart at den måten man kanaliserer offentlige midler på inn i en allerede altfor stor reindriftsnæring, er produksjonsdrivende. Et viktig virkemiddel for å kunne redusere antall rein vil derfor være å redusere den offentlige støtten som blir gitt over reindriftsavtalen. Det er ingen hemmelighet at Fremskrittspartiet ønsker å avvikle reindriftsavtalen. Vi har stemt imot reindriftsavtalen, og vi vil også gjøre det igjen i år. Det er derfor viktig – og det har vi fremmet i et forslag – at det er staten som må gå inn og fastsette reintallet i de forskjellige områdene, ikke distriktsstyret, slik som staten legger opp til. Distriktsstyret består av næringen selv, og det sier seg selv hvilke utfordringer det vil bety når man skal redusere reintallet dramatisk.
Presidenten vil gjøre oppmerksom på at taleren brukte ordet «svada» i sitt forrige innlegg. Det er ikke et spesielt parlamentarisk uttrykk, så presidenten er glad for at han ikke brukte det i dette innlegget, og oppfordrer ham til å fortsette med det.
Eg vil slutte meg til rosen frå Framstegspartiet til saksordføraren. Dette er ei svært viktig sak, og eg synest saksordføraren på ein glimrande måte har rydda opp i dei problemstillingane som har vore, slik at vi har fått ei veldig klar og grei innstilling frå komiteen. Når det er sagt, så nokre ord til saka. Høgre støttar dei endringane som Regjeringa foreslår, og viser til at dei fleste av desse endringane stammar frå arbeid over lang tid. I hovudsak stammar forslaga til endringar i lova frå NOU 2001:35 frå Reindriftslovutvalet. Det har også vore ein grundig prosess med å hente inn synspunkt frå reindriftsnæringa gjennom m.a. ei omfattande høyring og Regjeringas konsultasjonsprosess. Såleis skulle dei fleste ha fått moglegheit til å kome fram med synspunkt i denne saka. Eg vil vise til at det no er 15 år sidan Stortinget sist behandla ei eiga stortingsmelding om reindrift. Høgre meiner det må utarbeidast ei ny reindriftsmelding på bakgrunn av dei store endringane som har skjedd i reindrifta sidan den gongen. Det har vore omfattande endringar på fleire plan: på det økologiske planet med arealinngrep, tap av beiteland, rovdyrtap og klimaendringar, og på det rettslege planet med endringar med auka fokus på sedvanerett, ny reindriftslov og ny reinbeitekonvensjon. Samtidig har det på det økonomiske planet vore endringar med omlegging av tilskots- og erstatningsordningar. Desse omfattande endringane på relativt kort tid meiner vi er grunnlag for å be om ei eiga stortingsmelding om reindrifta. Reindriftsnæringa har, særleg i Finnmark, utfordringar knytte til store produksjonsvariasjonar, lave slaktevekter, svært høge rapporterte rovdyrtap og lav produktivitet. Marknadsmessig er det òg krevjande å få avsetnad på kjøttet. Avsetnad på produksjonen er viktig for økonomien i næringa. Forslaget om ei eiga stortingsmelding frå Høgre og fleire andre parti er allereie fremja. Eg håpar på brei støtte til dette forslaget.
Utgangspunktet for Regjeringens reindriftspolitikk finner vi i St.meld. nr. 28 for 1991-1992, En bærekraftig reindrift. Der heter det at målsettingen for reindriftspolitikken er utvikling av en økologisk, økonomisk og kulturelt bærekraftig reindrift. Reindriftsloven og den årlige reindriftsavtalen er verktøyet som Stortinget har for å følge opp disse målene i reindriftspolitikken. Når det nå legges fram et forslag til ny reindriftslov, er det samtidig en erkjennelse av at vi trenger et bedre verktøy, et mer presist redskap for å oppnå målene vi har fastsatt for en økologisk, økonomisk og kulturelt bærekraftig reindrift. Reindrifta er, i motsetning til husdyrhold, basert på naturlige beiter. Reinen går på ikke-kultivert utmarksareal og må ta til takke med det som naturen til enhver tid byr på av vekster. Været er uforutsigbart, og det betyr at kvaliteten på beitet vil variere mellom sesongene og fra år til år. Selv om reinen er tilpassingsdyktig med hensyn til ulike typer fôr, er dyrene sårbare for forandringer. Tilstrekkelig fôr er sentralt, og dersom beitene ikke er tilgjengelige for dyrene, f.eks. på grunn av is, må dyrene enten flyttes eller tilleggsfôres for at de skal klare seg. Det skjer dessverre at ingen av disse alternativene er gjennomførbare i praksis, med det resultatet at rein blir avmagret og rett og slett sulter. Heldigvis er dette unntaket og ikke regelen. Likevel har det vært viktig for SV å få inn et nytt ledd i § 1 i loven som klart uttrykker nødvendigheten av å sikre forsvarlig dyrevelferd både i og utenfor de samiske reinbeiteområdene. Driftsresultatet for den enkelte reineier vil svinge i takt med kvaliteten på beiter som flokken disponerer, og det antallet dyr som det produseres på. Her ligger også den største utfordringen for reindriftsnæringen: å få riktig balanse mellom reintall og beitegrunnlag. Tilgangen på gode og tilstrekkelige beiter er avgjørende, og det er ikke til å legge skjul på at det ofte og i mange områder blir reist kritikk mot næringa for at denne balansen er fraværende. Det stilles spørsmål om reindriftsutøvernes vilje og evne til å tilpasse reintallet til det beitegrunnlaget de faktisk har. Reindriftsnæringen selv svarer på denne kritikken med å peke på store arealinngrep som storsamfunnet foretar, og økt nærvær av rovdyr som store trusler for næringen, og som de viktigste årsakene til avmagrete dyr, nedgnagde beiter og store tap. Det er altså sånn at misforholdet mellom reintall og beitegrunnlag i flere områder av landet har vært og er grunnlag for konflikter mellom reindriftsutøverne og den øvrige befolkningen, dvs. storsamfunnet. Mitt håp er at ny reindriftslov kan bidra til at disse konfliktene kan løses på en god måte, men skal vi lykkes med det, må det være vilje til samarbeid – samarbeid mellom reindriftsutøvere og ikke-reindriftsutøvere, og også samarbeid innad i næringen. Skal næringen bli økonomisk, økologisk og kulturelt bærekraftig, må vi få til en reindrift der den enkelte utøver oppnår bedre lønnsomhet og bedre resultater. Det vil bare skje gjennom en tilpasning av dyretallet til beitegrunnlaget. Næringen kan ikke være bekjent av at det i enkelte distrikt har skjedd at det er blitt utbetalt større erstatninger for tap av rein på beite enn det oppnås i oppgjør for innleverte slakt. Så kunne det være fristende å gå inn på enkeltheter i loven. Det er veldig mange kompliserte ting, og jeg er veldig glad for at vi nå i hvert fall får løftet fram sida som et sentralt begrep. Vi får ansvarliggjort reineierne på en bedre måte. Jeg tror at vi får en løsning som skal være til å leve med. Jeg synes også det er greit å få sagt at jeg er født i Vest-Finnmark. Jeg er født i Hammerfest. Jeg vokste opp med Aisaroaivi og Sennalandet som bakgården min. Jeg har gått og plukket moltebær der i mange sesonger. Jeg har med egne øyne sett hva som har skjedd i dette området, Vest-Finnmark, og beitedistriktet der – som flere har nevnt. Jeg håper at vi nå skal komme så langt at vi får til en reinnæring, en reindriftsutøvelse som er i takt med naturens forutsetninger.
Kristeleg Folkeparti støttar forslaget til ny reindriftslov, og i tillegg er me med på eit mindretalsforslag som ber Regjeringa om å leggja fram ei eiga stortingsmelding om reindrift våren 2008. Den gamle reindriftsloven er frå 1978, og det har runne mykje vatn i havet sidan den tida. Hovudinnvendingane mot den gamle loven var at han har ein altfor norsk innfallsvinkel, loven fungerer ikkje tilfredsstillande i ein reindriftssamisk kontekst. Kristeleg Folkeparti deler den oppfatninga at me skal ha ei reindrift som er økonomisk, økologisk og kulturelt berekraftig, og det skal ho vera òg i eit langsiktig perspektiv. Kristeleg Folkeparti deler òg det synet at reindrifta i utgangspunktet ikkje skal ha trong for myndigheitenes merksemd gjennom offentlege reguleringar og vedtak. Føresetnaden skal i utgangspunktet vera at dei private aktørane sjølve skal finna fram til fornuftige og langsiktige løysingar. No finst det likevel situasjonar som har ei så sterkt offentleg interesse at det krev tiltak frå myndigheitenes side. Det kan dreia seg om tilfelle som gjeld ressursgrunnlaget. Det kan dreia seg om viktige samfunnsinteresser av ulike slag. Og det kan dreia seg om tilfelle der den interne samhandlinga i reindrifta ikkje fungerer godt nok. Kristeleg Folkeparti meiner at ein i det lovforslaget som ligg føre, har funne fram til ein rimeleg balanse mellom desse ulike hovudføringane. Når Kristeleg Folkeparti går inn for ei ny stortingsmelding om reindrift og ber om det, har det si årsak i at det er 15 år sidan Stortinget førre gongen behandla ei eiga melding om reindrifta. Det er svært mange forhold som har forandra seg i løpet av desse 15 åra. Eg kan nemna som eksempel arealinngrep, tap av beiteland, rovdyrtap, klimaendringar, produksjonsvariasjonar og omlegging av tilskots- og erstatningsordningane. På denne bakgrunnen håper eg, sjølv om trua kanskje ikkje er så sterk, at regjeringspartia vil støtta forslaget om ei ny stortingsmelding om reindrift. Det er faktisk trong for ei slik melding.
Dagen i dag er spesiell for reindriften. Den loven som næringa har ventet på lenge, behandles i Odelstinget. Da Regjeringa tiltrådte høsten 2005, ble det umiddelbart tatt en beslutning om at dette arbeidet skulle prioriteres. Vel et år senere ble forslag til ny lov lagt fram for Stortinget. Jeg tror trygt vi kan si at vi har jobbet effektivt med denne saken, og jeg er glad for å få legge fram dette for Stortinget. Vi har hatt mange utfordringer i dette lovarbeidet. Det gjelder både prosess og innhold. Som kjent har det vært gjennomført konsultasjoner med Sametinget og NRL. Da vi satte i gang lovprosessen, var den inngåtte konsultasjonsavtalen med Sametinget av relativt ny dato. Dette innebærer at det var svært begrensede erfaringer knyttet til konsultasjoner i forbindelse med lovarbeidet. Ny reindriftslov er faktisk den første loven med vesentlig betydning for samiske forhold som er blitt til etter at konsultasjonsavtalen ble inngått. Derfor måtte man fortløpende vurdere hvordan prosedyrene helt konkret skulle legges opp, og det ble gjort i samarbeid med Arbeids- og inkluderingsdepartementet. Jeg mener det opplegget som ble fulgt, fullt ut tilfredsstiller de forpliktelser som Regjeringa har etter ILO-konvensjon nr. 169 og den inngåtte konsultasjonsavtalen. Forslaget til ny lov er viktig av flere grunner. For det første har vi tatt nytt grep med å få en reindrift som er bærekraftig i alle reinbeiteområdene. I mange år har vi hatt problemer med for høyt reintall i deler av Finnmark, og selv om innsatsen for å få dette i balanse må gjøres på mange områder, vil ny reindriftslov bli et langt bedre verktøy enn det dagens lov er. Næringa blir ansvarliggjort på en helt annen måte enn tidligere. Vi vil få et bedre samspill og samarbeid mellom næring og myndigheter, og det tror jeg er nødvendig for at vi skal få et system som fungerer slik at vi når de reindriftspolitiske målene. For det andre har vi fått langt mer effektive virkemidler som kan settes inn når et for høyt reintall skal reduseres, og jeg vil i den forbindelse vise til reglene om reduksjon i reintall i § 60 samt sanksjonsreglene i kapittel 11. Dagens lov har vist seg mangelfull og uklar når det gjelder mulighetene for å sanksjonere ved brudd på loven. De nye reglene er en nyvinning både for reindriften selv og for det øvrige samfunnet. Jeg vil påpeke at vi med denne loven har fått et opplegg som ivaretar flere hensyn: økt indre selvstyre for reindriften kombinert med gode muligheter for myndighetene til å ivareta sitt overordnede ansvar for at reindriften er bærekraftig. Selvsagt vil det i visse situasjoner være nødvendig at myndighetene griper inn – både ressursgrunnlaget for reindriftsnæringa og hensynet til øvrige samfunnsinteresser vil kunne kreve det. I noen tilfeller kan en ressursmessig situasjon være så vanskelig at den må vies særskilt oppmerksomhet. Til slike spesielle situasjoner foreslås en adgang til å gi utfyllende bestemmelser om reintallsfastsettelsen gjennom forskrifter. Gjennom slike forskrifter får man mulighet til å legge opp til et forsterket samarbeid mellom sida, distrikt, myndigheter og forskning når reintallet skal fastsettes. Etter mitt syn er dette en langt bedre måte å ta tak i de spesielt vanskelige situasjonene på enn det som gis gjennom dagens lov. Når vi i tillegg, som forutsatt i proposisjonen, får utviklet objektive og vitenskapelige kriterier som skal være et bedre hjelpemiddel for både næring og myndigheter i prosessen rundt reintallsfastsettelsen, vil den nye loven gi oss et godt utgangspunkt i arbeidet med å få til en bærekraftig reindrift. Det er lagt opp til at lovens bestemmelser bygger på kulturen og tradisjonene innenfor reindriften. Det er i den sammenheng spesielt viktig og positivt at sidaen, som et viktig element i reindriftssamfunnet, foreslås å få en sentral plass i loven. Sidaen vil være sentral i flere sammenhenger, bl.a. ved deltakelse i distriktsstyret, ved utarbeidelsen av beitebruksreglene og ved etablering av nye sidaandeler. Sidaens deltakelse i etablering av nye sidaandeler er for øvrig noe som næringa prioriterer høyt. Jeg er svært tilfreds med at komiteens flertall har sluttet seg til de prinsippene som departementet har foreslått lagt til grunn i den nye loven. Jeg vil i den forbindelse også få uttrykke min tilfredshet med at Stortinget raskt satte i gang sin behandling av lovforslaget, slik at vi får loven behandlet nå i vår. Det er etter mitt syn viktig at en ny lov trer i kraft så snart som mulig. Regjeringa går inn for å iverksette loven i løpet av kort tid, trolig allerede fra 1. juli i år. Det er mulig, siden vi har valgt en lovteknisk løsning som i liten grad krever utfyllende forskrifter. Til slutt vil jeg understreke at selv om vi nå får en ny lov på plass, er ikke alle forhold knyttet til reindriften vurdert i denne omgang. Her kan det bl.a. vises til forhold vedrørende reindriftens arealbruk og rettigheter. Som det står i proposisjonen, vil de mer grunnleggende, rettighetsmessige spørsmål bli vurdert av det nye Samerettsutvalget. Når Samerettsutvalgets utredning foreligger, vil konklusjonen her kunne gi grunnlag for ytterligere endringer i reindriftsloven.
Det blir replikkordskifte.
Mange talere her i dag har uttrykt sterk bekymring for situasjonen som gjelder beitearealene på deler av Finnmarksvidda. Statsråden har også tidligere i Stortinget – bl.a. da vi behandlet reindriftsavtalen, og i Stortingets spørretime – uttrykt lignende bekymring. Det er helt åpenbart at noe må gjøres, og ganske dramatisk. Det er snakk om at det er så mye som 30 000 rein for mye i Vest-Finnmark. Samtidig avviser næringen mye av denne problemstillingen. Da kunne jeg tenke meg å spørre statsråden hva han konkret vil gjøre for å redusere reintallet i denne delen av Finnmark, med det antallet som jeg her nevnte.
Som jeg brukte store deler av mitt innlegg på å gå igjennom, er jo noe av hovedtanken – og det aller viktigste, når alt kommer til alt – med de endringene som nå gjøres, muligheten for å få til en bedre ressursforvaltning, særlig på Finnmarksvidda, og muligheten til å styre reintallet ved behov. Vi har gjort det grepet at vi på den ene siden involverer næringa, ved at reintallsutviklinga bygges opp nedenfra, men samtidig gis myndighetene mulighet til å gå inn og styre hvis det viser seg at summen av det som blir gjort lokalt, ikke går i hop i forhold til behovet for å ha en bærekraftig næring. Så jeg mener at det som ligger i loven, er svaret på det som representanten Kielland Asmyhr spør om. I tillegg, som jeg også sa i mitt innlegg, har vi nå også lagt til rette for at vi skal ha et enda bedre vitenskapelig grunnlag for de beslutningene som tas om reintall og bærekraft på spesielt utsatte områder.
Statsråden sa heilt på slutten av innlegget sitt at det er mange sider som ikkje er vurderte i og med det vi vedtek i dag, og det er sjølvsagt mange av oss i opposisjonen veldig einige i. Det er også ein av grunnane til at vi ber om å få ei ny stortingsmelding – 15 år etter den førre. Eg merka meg at statsråden ikkje kommenterte det, så langt eg høyrde, i sitt innlegg. Berre for å ta eit heilt aktuelt eksempel: Vi kan lese i Aftenposten i dag kva ein professor ved Universitetet i Oslo seier. Han har vore sitert tidlegare i debatten, men i tillegg til det som representanten Kielland Asmyhr refererte, seier den same professoren at skal Finnmarksvidda reddast, må reindrifta leggjast ned i 50–100 år. Det er ganske dramatiske ting, og eg kunne godt ha tenkt meg å utfordre statsråden til å kommentere dette. Men endå viktigare: Er ikkje alle desse tinga, denne usikkerheita, med på å understreke behovet for ei ny stortingsmelding?
Det var to måter jeg kunne angripe utfordringene knyttet til disse spørsmålene på da vi startet opp i regjering i 2005. Den ene var å sette i gang et langsiktig arbeid, f.eks. en melding, som hadde endt ut i en del målsettinger. Den andre var å sette i gang et konkret arbeid hvor en fikk ting på plass. Etter relativt mange år med noen forsøk, men ikke noen konkrete resultater i form av konkrete endringer i riktig retning av reindriftspolitikken, mente jeg at det viktige nå var å få på plass konkrete endringer i lovs form som bidrar til en riktig utvikling. Det har vi gjort, og det vedtar Odelstinget etter alle solemerker her i dag. Det er bra. Når det gjelder spørsmålet om en egen stortingsmelding, må jeg bare takke for tilliten. Etter at en del partier her i Stortinget har vært i regjering selv og ikke lagt fram en stortingsmelding om reindriften, synes jeg det er en betydelig tillit som blir tillagt meg og denne regjeringa når det bes om at vi lager en stortingsmelding om disse spørsmålene.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Flere av talerne i dag har vært inne på spørsmålet om reintallet, og det vil også jeg komme inn på i mitt innlegg. I dag kan vi lese et avisoppslag om at en professor ved Universitetet i Oslo mener at full stans i reindriften på Finnmarksvidda i 50–100 år er nødvendig for å redde vidda fra en økologisk katastrofe. Vinterbeitet i indre Finnmark er for en stor del ødelagt. De hardest rammede områdene er blitt til ørken. Reinlaven er spist opp eller tråkket ned av rein, som det sies. Han påpeker at det kan ta opptil 50 år før reinlaven er tilbake. Det mener professoren. Jeg skal ikke si at denne vurderingen er riktig, men det er hevet over enhver tvil at det kreves nye, effektive grep for å holde reintallet nede på et bærekraftig nivå. Noen av de viktigste endringene i reindriftsloven som vi behandler i dag, er knyttet til ressursforvaltningen. Statlige myndigheter har et ansvar for at reindriftsnæringen opprettholdes på et bærekraftig nivå. Samtidig er det reindriftsnæringen selv som har den mest grunnleggende interessen i at ressursene i næringen blir forvaltet på en god måte. Den nye loven legger derfor til rette for at næringen selv kan ta et større ansvar for den videre utviklingen av en langsiktig og bærekraftig reindrift. Reindriften må utvikle seg innenfor naturens tåleevne, slik at nye generasjoner får mulighet til inntekt, og næringen sikres rekruttering i framtida. Det er det avgjørende, og det er det viktigste ved den nye reindriftsloven, slik jeg ser det. Sametinget har framholdt at reindriftssamene selv i større grad må kunne regulere interne forhold og organisere den daglige driften i tråd med reindriftssamiske sedvaner, tradisjoner og rettsoppfatninger. Dagens lovverk oppleves som å være for norsk, og fungerer ikke godt nok i en reindriftssamisk kontekst. Et hovedgrep i den nye loven er at samisk kultur og tradisjon skal prege de regulerende strukturene i mye større grad enn etter det gamle lovverket. Næringen gis større selvstyre enn den før har hatt. Sidaens beitegrunnlag skal fra nå være basis for reintallsfastsettelsen. Senterpartiet mener dette vil gjøre det lettere å få aksept for å få gjennomført en tilpasning i reintallet som sikrer en langsiktig og bærekraftig reindrift. Reindriften har gode forutsetninger for å bidra til vurderingene av hvor stort beitetrykk et område faktisk tåler i et langsiktig perspektiv. En forutsetning for at dette skal føre til et reintall som er i balanse med ressursgrunnlaget, er at det i nødvendig utstrekning er fastsatt grenser mellom reinbeiteområder, distrikter og sidaer, samt beitetider. Der hvor slike rammebetingelser er fastsatt, er det ikke vesentlige problemer med reintallet. Det ser vi bl.a. i andre deler av landet der reindriften i større grad er bærekraftig, bl.a. i det området jeg kommer fra i landet, Nord-Trøndelag, og Midt-Norge.
Jeg er redd intensjonene med dagens reindriftslov ikke vil bli oppnådd. Reintallet i Vest-Finnmark er i dag altfor høyt, og det må igangsettes langt mer drastiske tiltak enn hva man i denne proposisjonen tar til orde for. Dagens situasjon tilsier at det sannsynligvis er over 30 000 dyr for mye i Vest-Finnmark. Det burde være rimelig enkelt å forstå at næringen selv ikke er den rette til å kunne bestemme over antall dyr. Det kan nevnes at slaktevekten på en årskalv i Øst-Finnmark i mange tilfeller er like høy som den er for en halvannetåring i Vest-Finnmark. Dyretragedier skjer hver eneste dag, og økologien er meget langt unna å være i balanse. Vi kan snu det på hodet. Hvordan ville situasjonen blitt innen fiskeriene hvis fiskerne selv skulle bestemme kvoteuttak? Det er en årsak til og erfaringer som gjør at havforskere blir brukt som et objektivt organ. Et slikt objektivt organ burde også være på plass vedrørende reinforvaltningen, hvis Regjeringen ønsker det den sier om en bærekraftig næring som ivaretar økologien og hindrer dyretragedier. Man burde, spesielt i Vest-Finnmark, legge om dagens nomadiske drift til en stasjonær drift. Dagens nomadiske drift gjør at slaktevekten blir lavere, og det blir mye høyere driftsutgifter. Det er ressurskrevende for både dyr og næring å flytte 15–20 mil to ganger i året. Det kan nevnes at næringen selv hevder at nomadisk drift krever ca. 2 000 dyr for at en familie skal kunne klare seg godt. Ved stasjonær drift kreves det under halvparten. Når antall dyr er det største problemet, burde det være innlysende at tiltak som er gjennomført i både Sverige og Finland med stasjonær drift, også må gjennomføres i Norge. Så vet vi at det medfører et merarbeid i forhold til mating vinterstid. Men hvis det er prisen å betale, er det mye bedre å mate noe vinterstid enn å forandre vestvidda til en høyfjellsørken som knapt noen kan leve av. Det er en meget viktig sak vi har foran oss her i dag. Det er slik at Stortinget i en årrekke har vedtatt hvor stort antallet dyr skal være i Finnmark. Det har aldri blitt fulgt opp. La oss håpe at det er større vilje til å følge opp dette denne gangen.
Avslutningsvis i debatten vil jeg gjerne gi uttrykk for tilfredshet med at det er bred enighet her i Odelstinget om den reindriftsloven som nå synes å bli vedtatt. Fremskrittspartiet har en noe annen tilnærming enn de andre partiene, men jeg tror det er veldig bra at det ellers er stor enighet om det lovforslaget som vi nå vedtar. Jeg har tro på at loven blir et tjenlig virkemiddel for næringen og forvaltningsmyndighetene, slik at det kan utvikles en næring som fullt ut bygger opp om de målsettinger Regjeringen har om en økologisk og økonomisk bærekraftig reindriftsnæring. Bare to merknader til. Opposisjonen fremmer forslag om å pålegge Regjeringen å legge fram en stortingsmelding om reindrift innen våren 2008. Det blir ikke støttet av regjeringsfraksjonen. Vi har fått på plass finnmarksloven. Nå får vi en ny reindriftslov. Samerettsutvalget er i gang med å utrede samiske rettigheter til beite og vann også utenfor Finnmark. Vi mener vi må få denne utredningen på bordet og behandle den. Da kan det etter mitt syn være hensiktsmessig å vurdere om det bør utarbeides en stortingsmelding om reindrift, ikke nå. Det andre punktet jeg har lyst til å presisere, gjelder § 2, som gjelder den såkalte trollheimsloven, den loven som åpner for samisk reindrift basert på frivillige beiteavtaler i Trollheimen. Her gjøres det en endring i overskriften ved at begrepet «og omegn» tas inn, siden det er en mer dekkende betegnelse for de faktiske forhold. Det har hele tiden vært en forutsetning for lovregulert tamreindrift i Trollheimen at det forelå et avtalegrunnlag for vinterbeite utenfor Trollheimen, derfor denne tilføyelsen. Det ligger ikke i dette noe signal om geografisk ekspansjon av den reindriften som i dag drives i Trollheimen med tilliggende vinterbeiteområde. Som saksordfører vil jeg for øvrig takke komiteen for en ryddig og god prosess og for en saklig og grei debatt her i dag.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 557]]
Odelstinget er da klar til å gå til votering.
Under debatten er det satt fram ni forslag. Det er forslagene nr. 1–6, fra Solveig Horne på vegne av Fremskrittspartiet og Høyreforslag nr. 7, fra Solveig Horne på vegne av Fremskrittspartietforslag nr. 8, fra Hans Olav Syversen på vegne av Kristelig Folkepartiforslag nr. 9, fra Thomas Breen på vegne av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Høyre og Sosialistisk Venstreparti
Presidenten vil først la votere alternativt mellom innstillingens kapittel 1 § 1 annet ledd nr. 1 og kapittel 4 § 30 første ledd og annet ledd første punktum, og forslag nr. 3, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget lyder: «§ 30 første ledd skal lyde:[[1]] Når det er fastsett i vedtektene, kan årsmøtet vedta at årsoverskot som kan delast ut etter § 27 tredje ledd, heilt eller delvis skal brukast til forrentning av andelsinnskot og medlemskapitalkonti.§ 30 annet ledd første punktum skal lyde:Auke av andelsinnskota kan mellom anna skje ved at innskota blir forrenta etter første ledd, eller ved at medlemmane gjer ytterlegare innskot.§ 1 annet ledd nr. 1 utgår.»
Det voteres så over resten av kapittel 1, kapittel 2 og kapittel 3 §§ 14–19.
Det voteres så alternativt mellom innstillingens kapittel 3 § 20 første og andre ledd og forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget lyder: «§ 20 første og andre ledd skal lyde:[[1]] Medlemskap i et samvirkeforetak kan gå over til et nytt medlem for så vidt annet ikke er bestemt i vedtektene. Erverver av medlemskap skal meddele overdragelsen til foretaket.[[2]] Når overdragelsen av medlemskap er betinget av samtykke fra styret, daglig leder eller andre som har slik myndighet eller det er fastsatt i vedtektene at erververe skal ha visse egenskaper, skal erververen få melding om avgjørelsen så snart som mulig.» Kristelig Folkeparti har varslet at de vil støtte forslaget fra Fremskrittspartiet og Høyre.
Det voteres alternativt mellom innstillingens kapittel 3 § 22 fjerde ledd, og forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget lyder: «§ 22 fjerde ledd skal lyde:[[4]] Vedtektene kan fastsette at et medlem som melder seg ut, skal ha krav på å få utbetalt sin andel av nettoformuen i foretaket.»
Det voteres så over resten av kapitlene 3 og 4, kapittel 5 og kapittel 6 §§ 64–68.
Det voteres så alternativt mellom innstillingens kapittel 6 § 69 og forslag nr. 7, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «§ 69 utgår.» Kristelig Folkeparti har varslet at de vil støtte forslaget fra Fremskrittspartiet.
Det voteres så over resten av kapittel 6, samt kapitlene 7 til og med kapittel 10 § 135 tredje ledd.
Presidenten vil nå la votere alternativt mellom innstillingens kapittel 10 § 135 fjerde ledd første punktum og forslag nr. 4 fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslaget lyder: «§ 135 fjerde ledd første punktum skal lyde:[[4]] Gjenverande midlar utover dette skal gå til allmennyttige formål.»
Det voteres så over resten av kapittel 10, samt kapitlene 11 til og med 14.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Under debatten har det blitt satt fram fire forslag. Det er forslag nr. 1, fra Hans Frode Kielland Asmyhr på vegne av Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstreforslagene nr. 2–4, fra Hans Frode Kielland Asmyhr på vegne av Fremskrittspartiet Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en egen stortingsmelding om reindrift innen våren 2008.»
Presidenten vil la votere over kapittel 1 § 1 tredje ledd. Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Presidenten vil nå la votere alternativt over innstillingens kapittel 6 § 42 tredje ledd og forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «§ 42 tredje ledd og nytt fjerde ledd skal lyde:Distriktsinndelingen er ikke til hinder for samarbeid mellom reindriftsutøvere på tvers av distriktsgrensene, så sant et slikt samarbeid ikke går ut over andre reindriftsutøveres rettigheter. Distriktsinndelingen er heller ikke til hinder for bruk av beiter i annet distrikt når dette følger av særskilt rettsgrunnlag. Med særskilt rettsgrunnlag menes rettskraftig dom eller avtale som omfatter alle berørte siidaer.Departementet fastsetter maksimalt antall rein for hvert enkelt reinbeitedistrikt. Distriktsstyret fordeler distriktets reintall mellom hver enkelt Siida.»
Det voteres så over resten av kapittel 1, kapitlene 2–5, resten av kapittel 6, samt kapitlene 7–12.
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli sendt Lagtinget.
Det foreligger ikke noe referat.