Stortingets president, Kirsti Kolle Grøndahl, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Følgende innkalte vararepresentanter har tatt sete: For Vest-Agder fylke: Rolf Terje Klungland For Hedmark fylke: Erling Brandsnes For Hordaland fylke: Gard Folkvord og Kurt-Arne Langeland For Nordland fylke: Lisbeth Holand og Arvid Falch For Oslo: Ann Kathrine Tornås og Anders C. Sjaastad For Rogaland fylke: Torill Haaland Horpestad For Sogn og Fjordane fylke: Håkon Giil For Nord-Trøndelag fylke: Astri Wessel For Østfold fylke: Morten Olsen
Representanten Øystein Hedstrøm vil fremsette et privat forslag. Øystein Hedstrøm[[(Frp):]] På vegne av John I. Alvheim, Harald T. Nesvik og meg selv vil jeg sette fram et forslag om videreføring av den akuttmedisinske beredskapen ved Sykehuset Østfold Askim på nivået pr. 1. januar 1999 inntil Stortinget har behandlet akuttmeldingen.
Forslaget vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Jeg vil bruke denne forvaltningspolitiske redegjørelsen til å legge fram Regjeringens syn på forvaltningens rolle og oppgaver i årene framover. Redegjørelsen inneholder Regjeringens overordnede visjoner og mål på dette viktige området, men også en orientering om konkrete prosjekter og planer om hvordan vi vil nå disse målene. Regjeringen har som utgangspunkt at mennesker kan og vil være aktive deltakere i samfunnet, og ikke bare kunder og klienter. Selv om forvaltningen synes å fungere godt, betyr det likevel ikke at vi kan slå oss til ro med status quo – tvert imot. I Voksenåserklæringen pekte regjeringspartiene på at folkestyret er under press. En velfungerende forvaltning er vårt fremste redskap for å opprettholde og videreføre folkestyret. Borgerne må oppleve at forvaltningen ivaretar deres interesser og står til deres tjeneste. Til sjuende og sist er det et spørsmål om demokrati, og det er også dette som er mitt hovedperspektiv for denne redegjørelsen. Offentlig forvaltning er gjenstand for stor oppmerksomhet. Det som skjer der, angår og opptar de aller fleste. Forvaltningspolitikken retter oppmerksomheten mot forvaltningens formål, oppgaver og verdigrunnlag. Den handler om å utvikle rammebetingelsene slik at forvaltningen blir et godt egnet instrument for å gjennomføre vedtatt politikk. Forvaltningspolitikken handler om de strukturene og prosessene som velges for å iverksette politikken. Forvaltningen må kjennetegnes av åpenhet og innsyn, rettssikkerhet og personvern. Forvaltningen er folkets og folkestyrets tjenere. Serviceholdning og respekt for det enkelte menneske skal derfor være forvaltningens kjennemerker. Samtidig må ressursene som forvaltningen har fått til rådighet for å løse oppgavene, utnyttes mest mulig effektivt. I praksis kan det være konflikt mellom hensynene til åpenhet, rettssikkerhet og effektivitet. Disse må avveies mot hverandre i hver enkelt konkrete situasjon, men det er denne regjeringens syn at åpenhet skal være et overordnet mål. Regjeringen ønsker et levende demokrati, hvor borgerne skal kunne påvirke sin hverdag og sin framtid og aktivt delta i beslutningsprosessene på alle plan i samfunnet. En av forutsetningene for dette er en velfungerende og åpen forvaltning. Dette betyr at både sentral- og lokalforvaltningen må tilpasse seg nye forutsetninger i takt med endringene i samfunnet for øvrig. Vi må løse oppgaver på nye måter og fange opp nye behov. Den norske forvaltningen har da også gjennom de snart 200 årene den har eksistert, gjennomgått store forandringer. Endringene har vært nødvendige på grunn av de store omveltningene som har funnet sted i samfunnet ellers, når vi har gått fra bondesamfunn til industrisamfunn. Det gjelder også nå, når vi går inn i kunnskaps- og informasjonssamfunnet. Vi er ved et tidsskille. Bruk av informasjons- og kommunikasjonsteknologi preger vår hverdag på en stadig mer gjennomgripende måte. Særlig endres institusjoner, arbeidsmåter og tilvante mønstre for samhandling mye raskere enn tidligere. Tidligere kunnskapsmonopoler og de tradisjonelle informasjonsstrømmene brytes, og mediebildet endres radikalt. Utdanning og læring blir en livslang prosess. Forvaltningen kan ikke stille seg utenfor en slik utvikling, og den gjør det heller ikke. For egen del må jeg si at jeg er imponert over hvor framtidsrettet og offensivt forvaltningen møter de teknologiske utfordringene. Samtidig er det viktig for denne regjeringen at vi hele tiden holder fast ved en kritisk tilnærming som sikrer personvernet og rettssikkerheten. Utviklingen innenfor forvaltningen de siste 10-15 år har vært preget av overgang til nye tilknytningsformer for offentlig virksomhet der mulighetene for direkte styring er blitt mindre. Det offentliges tradisjonelle innflytelse gjennom etatsstyring og monopoler er dermed svekket på en rekke områder, og vil trolig bli ytterligere svekket. Dette skyldes dels framveksten av alternative tilbud, dels enkeltpersoners og organiserte interessers økte tilgang til kunnskap. En spennende konsekvens av dette nye kunnskapsbaserte samfunnet er at forvaltningen vil møte en langt mer ressurssterk og krevende borger enn tidligere. Hun vil ha langt flere valgmuligheter, vil lettere kunne hente inn informasjon om rettigheter og plikter og vil ikke minst stille helt nye krav til forvaltningens service, effektivitet og kvalitet. Aktive og innsiktsfulle borgere vil dessuten forvente at vi har en forvaltning som er åpen og tilgjengelig, som gir mulighet til innsyn og deltakelse i beslutningsprosessen, og som møter enkeltmennesket med respekt. Vi ønsker å skape en framtid der arbeids- og organisasjonsliv bygges opp rundt bruk av kunnskap og kommunikasjon uten grenser. Som en følge av dette blir samfunnet mer fleksibelt. Om vi ikke foretar betydelige endringer i og fornyelse av offentlig forvaltning, står vi dermed i fare for å møte morgendagens problemer med dagens løsninger. Teknologien åpner for nye muligheter hvor vi ser oppmykning av arbeidsgiver-arbeidstakerforholdet. Inntektsgivende arbeid behøver ikke lenger å bety at man har et fast arbeidstakerforhold i det omfanget vi kjenner i dag. Den enkelte skal i langt større grad kunne påvirke egen arbeidssituasjon og forme sin egen arbeidsplass. I tillegg vil skillet mellom arbeid og fritid viskes mer ut, ikke minst gjennom hjemmekontorordninger og mer individuelle arbeidstidsordninger. Økt internasjonalisering av både kapital, vareflyt og informasjon vil også sette nasjonalstaten, dens verdigrunnlag, legitimitet og dermed hele dens forvaltning, under press. Vi må stille oss åpne for at det kan bli nødvendig å erstatte nåværende organisasjons- og kommunikasjonsformer med nye. Det må stadig arbeides med å finne den optimale arbeidsfordeling mellom sentral og lokal forvaltning og mellom offentlig og privat virksomhet. Grensene mellom offentlig og privat sektor kan bli mindre skarpe. Viktige utfordringer for forvaltningspolitikken vil dermed være å øke åpenheten og borgernes rett til innsyn og informasjonutvikle målbare kvalitetskrav for forvaltningens tjenestermodernisere, forenkle og effektivisere offentlig sektorutvikle kompetanse, omstillingsevne og serviceholdninger hos medarbeidere i staten Forvaltningen er et redskap for utøvelse av politikk. Den er dermed et viktig instrument for demokratiet. Men den bør være noe mer enn det. Regjeringen forventer at forvaltningen skal bidra aktivt til å fremme en demokratisk utvikling av samfunnet. Dette forutsetter at verdier som tilgjengelighet, åpenhet, medvirkning, service og tjenestekvalitet må bli like viktige som de mer tradisjonelle forvaltningsverdiene: rettssikkerhet, nøytralitet, faglig uavhengighet, likebehandling og forutsigbarhet. Forvaltningen har lenge arbeidet systematisk for å forbedre sitt forhold til brukerne. Det står mye igjen, men vi har også oppnådd resultater. Innbyggernes tillit til forvaltningen må bygges ved gode enkeltmøter mellom borgere og forvaltning. Tillit bygges ved at forventninger avklares og deretter innfris. Den enkelte innbygger er mer enn en bruker av offentlige tjenester. Hun er også en borger og en deltaker i samfunnet. Dette innebærer en rett til demokratisk deltakelse og til å fremme egne synspunkter for å påvirke prosessene fram til beslutninger fattes. Men det forutsetter også at den enkelte, ut fra sine ressurser, engasjerer seg aktivt og deltakende i samfunnsutviklingen. Målet for en borgerorientering må være at flere blir aktive deltakere i beslutningsprosessen i samfunnet. Samtidig som vi bør oppmuntre til deltakelse gjennom de tradisjonelle kanalene, vil Regjeringen også legge stor vekt på å finne fram både til nye kanaler for deltakelse og til arbeids- og organisasjonsformer som kan bidra til å øke deltakelsen i beslutningsprosessene. Dette vil bidra til å gi beslutninger bedre grunnlag og større legitimitet. Bedre og bredere deltakelse i den politiske prosessen er også nødvendig for å få til en bedre integrasjon av forskjellige grupper i et stadig mer variert og sammensatt samfunn. For å opprettholde et godt og stabilt demokrati er det viktig å unngå at det ikke utvikler seg store subkulturer eller grupper som blir stående utenfor det øvrige samfunnet. Når vi retter oppmerksomheten mot det enkelte mennesket, får dette følger både for forvaltningens organisering og virkemåte og for de kravene som stilles til ansatte i offentlig sektor. Dersom vi skal komme videre i dette arbeidet, må vi være villige til å reise spørsmål om forvaltningens rolle, slik som: Hvordan kan forvaltningen bidra til en mer demokratisk utvikling?Hvordan styrke politiske beslutningers legitimitet?Hvordan utvikle forvaltningens forhold til privat sektor med demokratiperspektivet for øyet?Hvordan kan forvaltningen bli mer serviceorientert og fokusert på respekt for det enkelte mennesket? Et grep er å organisere nye møteplasser mellom forvaltningen og borgerne. Både forvaltningen og borgeren har et ansvar for dette. Vi må også vurdere om det er mulig å forenkle den politiske prosessen for å gjøre den tilgjengelig for flere. Ikke minst vil vi legge vekt på å utvikle et mer bevisst og avklart forhold til de frivillige organisasjonene, slik at disse kan få spille sin rolle som en sentral del av det sivile samfunn. Frivillige organisasjoner har både velferdsproduserende og demokratibærende funksjoner. Forvaltningen må på sin side være dristigere og eksperimentere mer med sine arbeidsmetoder. En langt mer utstrakt bruk av åpne elektroniske høringer kan være ett eksempel. Målet for brukerorienteringsprogrammet i forvaltningen er å få forvaltningen til å legge mer vekt på sluttproduktet og brukernes vurdering av de tjenester som tilbys. En brukerrettet, kvalitetsbevisst og serviceinnstilt forvaltning er en forutsetning for tillit både blant brukerne av velferdstjenester og i befolkningen ellers. Dette gjelder ikke bare når staten er tjenesteyter, men minst like mye når den forvalter lover og retningslinjer eller utøver myndighet. Forvaltningen produserer tjenester som er viktige for en bruker, en enkeltperson, for en organisasjon eller en bedrift. Ansvaret for at tjenestene holder god kvalitet ligger hos flere enn den etaten som møter brukeren direkte. Et slikt perspektiv på forvaltningen gjør at alle deler av den får ansvar for de tjenestene brukerne får. Også departementenes arbeid er som regel ledd i en kjede av handlinger, holdninger og vedtak som munner ut i en tjeneste til en bruker. Brukeren skal være en bevisst og kritisk konsument i forhold til offentlige tjenester, en kunde som i økende grad krever å få sin sak håndtert her og nå, og som ikke aksepterer en saksbehandlingstid på måneder og år. Alle offentlige virksomheter må i tillegg til informasjonsformidlingen også legge vekt på å utnytte den elektroniske kanalen til en brukerorientert og effektiv tjenesteyting, f.eks. bruk av elektroniske skjema og andre opplegg for innrapportering, mottak og behandling av søknader, bestillinger og ulike typer av interaktive tjenester over nettet. Stadig mer ressurssterke og bevisste brukere vil stille nye krav til forvaltningen og bidra til å rette oppmerksomhet mot brukerhensynet. Serviceinnstilling må bli en viktigere del av virksomhetenes organisasjonskultur og vektlegges på linje med de tradisjonelle forvaltningsverdiene. Rekrutteringen til forvaltningen må ikke bli for ensidig, men i større grad gjenspeile mangfoldet av verdier som ulike grupper i samfunnet representerer. Dette vil også bidra til større forståelse for brukernes ulike behov. Serviceerklæringer er blant de nye virkemidler som nå prøves ut i forbindelse med dette forbedringsarbeidet. Arbeidet med serviceerklæringer er nå i gang i både statlig og kommunal forvaltning samt i domstolene. Slike erklæringer vil være et viktig virkemiddel, men de er ikke alene tilstrekkelig for å oppnå de ønskede resultatene. Regjeringen ønsker offentlige servicekontorer hvor brukerne av offentlige tjenester får en samordnet og god service og tilgjengelighet til offentlige tjenester. Ordningen skal oppleves som et reelt serviceløft. Én dør, én skranke, ett telefonnummer! Etableringen fremmer distriktshensyn ved å demme opp for nedlegging lokalt av offentlige virksomheter, idet disse vil inngå som en del av servicekontorene. I tillegg vil offentlige servicekontor kunne inngå som en del av demokratibyggingen ved å utvide dem til også å bli en møteplass mellom borgere og politikere. Interessante er de svenske servicekontorene som har et fast tidspunkt i uka hvor borgerne kan møte sine lokalpolitikere. Derfor er det nedsatt en arbeidsgruppe som skal se på eventuelle formelle hindringer for offentlige servicekontor, foreslå endringer og anbefale løsninger. Gruppen skal avgi sin innstilling innen februar 2000. Et annet eksempel er «Norge.no», som skal samle alt som finnes av statlig og kommunal informasjon på Internett. Dette vil ikke bare være informasjon om forvaltningen, men også om Stortinget og domstolene, og vil bidra til at informasjonen organiseres og presenteres mest mulig hensiktsmessig i forhold til målgruppene. Regjeringen håper at etableringen av denne inngangen både skal gjøre det lettere for folk flest å orientere seg i forhold til offentlige myndigheter og samtidig stimulere til at offentlige myndigheter tar Internett i bruk som kanal i sitt informasjonsarbeid og i samhandlingen med brukerne. Regjeringen har tatt initiativ til et program for Et enklere Norge. Staten skal gjøre det enklere for enkeltmennesket og for næringslivet å forholde seg til det offentlige, og kommunene skal få økt frihet, slik at de i større grad kan bruke sine ressurser på tjenesteyting framfor administrasjon og kontroll. Statsministeren står selv i spissen for dette programmet, og med seg i styringsgruppen har han flere statsråder. Programmet Et enklere Norge har tre formål: For det første vil Regjeringen sette i verk en opprydding og forenkling i regel- og forskriftsverk, særlig overfor næringslivet. Norsk regelverk skal være minst mulig ressurskrevende å etterleve. For det andre skal det bli enklere for den enkelte å forholde seg til offentlige tjenester og myndighetsorganer. Foruten etablering av servicekontorer og utvikling av serviceerklæringer er det her grunn til å arbeide med modernisering, effektivisering og samordning av serviceapparatet og med bedre oppgavefordeling mellom nivåer og sektorer. For det tredje vil det bli foretatt en gjennomgang av statlig regelverk og pålegg overfor kommunesektoren. Tanken er å fjerne bindinger som reduserer det lokale handlingsrommet og svekker effektiviteten i oppgaveløsningen. I Voksenåserklæringen uttrykte Regjeringen et ønske om å «bruke informasjons- og kommunikasjonsteknologi til å fornye, forbedre og modernisere alle sider ved den offentlige sektor». Samtidig skal tradisjonelle forvaltningspolitiske verdier som personvern, rettssikkerhet og likebehandling ivaretas fullt ut. Hvilke tiltak som skal bidra til å realisere Regjeringens målsetting, er utdypet i en egen handlingsplan som har til formål å koordinere og understøtte IT-utviklingen i statsforvaltningen. Vi ser i dag at en stadig økende andel av forvaltningens oppgaver utføres elektronisk. En forutsetning for en elektronisk forvaltning hvor dialog og samhandling internt i forvaltningen og mellom forvaltningen og deres brukere kan foregå elektronisk, er at teknologien er tilgjengelig. Statistikken viser at nesten 1,7 millioner mennesker i Norge nå har tilgang til Internett hjemme, på skolen eller på jobb. Tilgangen til Internett har økt eksplosivt, og vekstkurven ser ut til å holde seg. Internett er en velegnet kanal for informasjonsformidling, men også godt egnet til å formidle service og tjenester. Eksempelvis kan jeg nevne at flere banker nå gir tilbud om banktjenester over nettet, og brukerne er svært godt fornøyd. Disse brukerne vil forvente at forvaltningens informasjon og tjenester blir gjort tilgjengelig på nettet, slik at de kan betjene seg selv, på det tidspunkt og fra det stedet det passer dem best. Forvaltningen skal være lydhør for slike forventninger og ta i bruk hensiktsmessige elektroniske verktøy. I Norge har vi, bl.a. gjennom ODIN, vært tidlig ute på dette området, og stadig flere forvaltningsorganer er i ferd med å utvikle internettjenester for å møte nye utfordringer. Det er mitt hovedmål at informasjonsteknologien skal komme alle – direkte eller indirekte – til nytte. IT skal tas i bruk på en slik måte at det ikke skaper nye informasjonskløfter i samfunnet mellom dem som kan og dem som ikke kan nyttiggjøre seg denne teknologien. Det er en politisk oppgave å påse at ressurser som frigjøres, settes inn på å forbedre tradisjonelle kanaler til dem som fortsatt vil benytte seg av disse. Bruk av ny teknologi fører til store endringer i forvaltningen og samfunnet for øvrig. Lovverket må revideres slik at det tar hensyn til endringene. Ny teknologi og medieutviklingen har bidratt til større åpenhet, men stiller også nye krav til arkivering, gjenfinning og offentliggjøring i forvaltningen. Jeg ser det derfor som svært viktig å ha et bevisst forhold til denne utviklingen. Prosjektet Elektronisk postjournal er et godt eksempel på hvordan ny teknologi kan bidra til mer åpenhet i forvaltningen. Samtidig minskes betydningen av geografisk avstand ved at departementenes journaler gjøres elektronisk tilgjengelige og søkbare på Internett. Regjeringen har som mål å få alle departementer og større etater med på dette prosjektet. Forvaltningen har gjennom forsøk med elektroniske høringer og diskusjonsgrupper vist at den ønsker å ta i bruk ny teknologi for å tilrettelegge for et aktivt demokrati, hvor man gjør terskelen for innsyn i og dialog med forvaltningen lavere enn i dag. Et konkret eksempel er Forvaltningsnettprosjektet, som under hele utviklingsprosessen med rammeavtaler for IT-produkter og tjenester aktivt har benyttet seg av Internett for en løpende dialog med potensielle leverandører og kunder. Dette har samtidig gitt interesserte borgere anledning til å følge prosessen på nært hold. Rask og enkel tilgang til grunnleggende rettskildeinformasjon vil styrke rettssikkerhetsprinsippet og den demokratiske prosessen og bidra til en effektiv, kvalitetsorientert og mer åpen offentlig forvaltning. Det er nylig nedsatt en arbeidsgruppe som har fått i mandat å utrede muligheten for å utvikle et helhetlig, brukervennlig og pålitelig system for offentlig plikt- og rettighetsinformasjon. Informasjonssystemet skal gi enkel tilgang til informasjon om lover, forskrifter, forarbeider og rettspraksis gjennom Internett. Offentlig sektor utsettes i økende grad for konkurranse, både som følge av den teknologiske utvikling og som følge av internasjonalisering av vare,- tjeneste,- kapital- og arbeidsmarkeder. Det er også et krav om at offentlig sektor skal drives mest mulig effektivt. Dette kravet vil ikke bli mindre når inntektene fra den petroleumsbaserte virksomheten på lengre sikt vil reduseres. Statens rolle har endret seg gjennom de siste tiår. Det er foretatt omfattende fristilling av statlige virksomheter. Staten framstår som organisatorisk og styringsmessig mer differensiert enn tidligere. Et trekk har vært at stadig flere virksomheter og oppgaver organiseres bort fra statens kjerne og til en form med friere tilknytning. Strukturendringer innebærer at offentlig sektor må omdefinere oppgaver og roller. Det er skjedd relativt mange endringer av tilknytningsform de siste årene, oppgaver knyttet til forvaltning og forretning skilles i økende grad, og rollene som henholdsvis tjenesteyter, tilsyns- og kontrollmyndighet og resultatenhet rendyrkes i sterkere grad. Det er nødvendig å se nærmere på omfanget og organiseringen av det statlige eierskapet. Regjeringen mener at statlig styring kan ivaretas på andre måter enn gjennom fullt eierskap. Stikkord kan være mer bruk av lovgivning istedenfor instrukser og tradisjonell eierstyring, utdeling av konsesjoner, endrede krav til virksomhetene, avkastningskrav osv. Der hvor staten opptrer som eier, er det viktig å påse at staten forvalter sitt eierskap effektivt og profesjonelt, bl.a. gjennom den statlige avkastnings- og utbyttepolitikken. For å bedre kvaliteten av eierskapet vil det være en utfordring å supplere med private eiere. Regjeringen legger vekt på at Norge har behov for en stor offentlig sektor for å sikre likeverdige tilbud over hele landet. Samtidig understreker vi behovet for en modernisering og fornying av offentlig sektor, bl.a. gjennom å sette brukeren i sentrum og utvikle målbare kvalitetskrav for tjenester. Regjeringen vil styrke kunnskapsgrunnlaget som følger av den teknologiske utviklingen og den konkurransen offentlig sektor utsettes for. Regjeringen har derfor igangsatt et arbeid med å utrede konkurranseeksponering av offentlig sektor. Et utvalg skal framskaffe og systematisere kunnskap både om forutsetningene for og erfaringene med konkurranseeksponering. På dette grunnlaget skal utvalget vurdere så vel områder som egner seg for konkurranseeksponering, som hvilken form for konkurranseeksponering som bør benyttes for ulike tjenester. I offentlig tjenesteproduksjon kan det være hensiktsmessig å skille mellom bestillerrollen og produsentrollen. Som bestiller har det offentlige først og fremst ansvaret for å definere innholdet og sette krav til kvalitet på tjenesten, og kontrollere at kravene etterleves. Videre har det offentlige som bestiller også et klart ansvar for å finansiere tjenesten, slik at enkeltmenneskene får tilgang til tjenesten etter behov, ikke etter økonomisk evne eller andre ressurser. Det er ikke og vil ikke bli aktuelt for det offentlige å gi fra seg dette ansvaret når det gjelder sentrale velferdsgoder som helsetjenester, pleie- og omsorgstjenester eller undervisning. Selv om bestilleransvaret for en tjeneste er offentlig, trenger ikke nødvendigvis stat og kommune å ha ansvaret for å produsere tjenesten. Private aktører og frivillige organisasjoner kan her vise entreprenøransvar ved å konkurrere om produsentrollen. Slik konkurranse vil gi en positiv stimulans til offentlige tilbydere av de samme tjenestene og også gjøre det enklere for det offentlige som bestiller å definere krav til pris og kvalitet på tjenestene, slik vi også ser at det er i dag. En annen sentral utfordring vil være å utvikle mål- og resultatstyringskonseptet, hvor sammenlikning mellom forvaltningsorgan, såkalt målestokkonkurranse, kan være ett virkemiddel. Offentlige etater skal dermed kunne måle seg mot hverandre. Når statlig næringsvirksomhet i større grad enn før utsettes for konkurranse, vil staten på stadig flere felt opptre som både eier og regulator. En slik kombinasjon av ulike roller og interesser vil kunne trekke statens troverdighet som upartisk myndighet i tvil. Dette kan skape konflikter, fordi det må være en forutsetning at offentlige og private virksomheter i størst mulig grad må ha like konkurransevilkår. Staten som regulator må ivareta allmenne hensyn og innrette reguleringer slik at de gjelder for staten på samme måte som for andre aktører. Vi må derfor organisere offentlig virksomhet slik at den ikke har andre vilkår i konkurransen enn ikke-offentlig virksomhet. Det kan i denne sammenhengen være aktuelt å se på hvorvidt ett og samme departement bør være både eier og kontrollør. Det kan også være en mulighet å skille ut kontrollvirksomheten til organer som ikke er underlagt Kongen eller departementene. Regjeringen ønsker å ta hele landet i bruk. Som et ledd i dette må staten gå foran for å desentralisere sin virksomhet. Utflytting av offentlige aktiviteter kan bidra til å skape kreative miljøer samtidig som lokalsamfunnet får tilført økt kompetanse. Dette kan bidra til en positiv utvikling i næringsfattige strøk av landet. Regjeringen ønsker derfor å legge flere statlige oppgaver og funksjoner til distriktene. Dette omfatter både nye oppgaver og overføring av nåværende oppgaver og funksjoner fra sentralt til regionalt og lokalt nivå, dvs. til et så brukernært nivå som mulig. En egen embetsmannsgruppe er nedsatt for å se på disse spørsmålene. I dette arbeidet vil en prøve ut nye løsninger for samhandling og oppgaveløsning på tvers av forvaltningsnivåer og geografiske grenser. I denne sammenhengen vil ny teknologi være et kraftfullt hjelpemiddel. Informasjons- og kommunikasjonsteknologien skal utnyttes systematisk for å redusere avstanden mellom forvaltningsenhetene og legge til rette for at en større del av oppgaveløsningen kan utføres i distriktene. Regjeringen vil også se på muligheter for at ansatte i større grad kan være bosatt utenfor de sentrale strøk. Stikkord her er telependling, fjernkontor og mer fleksible arbeidsordninger. Mange kommuner og fylkeskommuner opplever at ressursene ikke strekker til. Det blir for lite igjen å drive politikk for etter at de sentralt pålagte oppgavene er utført. For å sikre lokaldemokratiet er det derfor viktig å arbeide for en bedre oppgavefordeling mellom de forskjellige forvaltningsnivåene og å sikre et akseptabelt forhold mellom oppgaver og ressurser. Det er viktig å unngå overlapping av arbeidsoppgaver mellom de forskjellige nivåene i forvaltningen. I en kompleks velferdsstat finnes ikke noen enkle og endelige løsninger på hvem som skal gjøre hva. Et kritisk spørsmål er derfor om forvaltningsnivåene har en god rollefordeling og effektive samarbeidsformer seg imellom i styrings- og beslutningsprosessene. Det offentlig oppnevnte Oppgavefordelingsutvalget, som skal avgi innstilling om vel et år, har som del av sitt mandat å komme med forslag til en oppgavefordeling mellom nivåene som er tilpasset dagens utfordringer. Men vi ser også at det er nødvendig å effektivisere den statlige lokal- og regionalforvaltningens oppgaveløsning. Omfanget av oppgaver må stå i forhold til ressursene som stilles til disposisjon. Økt satsing på bruk av IT er et viktig effektiviseringstiltak som vil bidra til å bedre denne situasjonen. Forsøk med forvaltning på tvers av organisatoriske og geografiske grenser er et annet. Det er videre viktig å samordne de statlige kontrolloppgaver overfor kommunesektoren så langt som mulig. Konkret betyr dette at de statlige etatene som i dag har som hovedoppgaver veiledning/rådgivning og kontroll av kommuneforvaltningen, normalt skal knyttes til fylkesmannsembetet. Den raske omstillingen i arbeidslivet stiller nye krav til statens evne til fleksibilitet. Vi må finne nye løsninger for samarbeid og oppgaveløsning på tvers av forvaltningsnivåer og sektorer. Informasjonsteknologien gir muligheter for fleksibilitet ved lokalisering av arbeidsplasser og for tilrettelegging av den enkeltes arbeidssituasjon. En god utnyttelse av disse mulighetene forutsetter tilpasning av lov- og avtaleverk, men ikke minst vilje til å ta ordningene i bruk. Idet vårt land er et av de mest IT-intensive land i verden, preger ulike anvendelser av informasjonsteknologien arbeidsprosesser, informasjonsbehandling og kommunikasjon både i samfunnsliv, i næringsliv og i offentlig forvaltning. Derfor vil den potensielle sårbarheten ved alvorlige dataproblemer være stor. Dataproblemer opptrer daglig i ulike sammenhenger, som regel uten dramatiske konsekvenser. Det spesielle med tusenårsskiftet er potensialet for dataproblemer i stor skala, på tvers av samtlige samfunnssektorer. Fordi etatene er knyttet sammen i nettverk, er det vanskelig å overskue konsekvensene av problemene for hele forvaltningen. Arbeidet med å håndtere dataproblemene ved tusenårsskiftet vil også ha mer langsiktige, positive effekter. Gjennomgangen av datasystemene og datautstyret fører til en opprydding i mange virksomheter, slik at datadriften blir mer effektiv, og at arbeidet styrker håndteringen av sårbarheten knyttet til bruk av informasjonsteknologi, også på lang sikt. Omstillingen i offentlig sektor må sees i et lengre perspektiv enn bare noen få år framover. Regjeringen har derfor igangsatt et større arbeid, kalt «Norge 2030». Målet med prosjektet er å styrke forvaltningens omstillingsevne og å skape en utviklingsberedskap i forhold til langsiktige utfordringer. Fram mot 2030 må det forventes en reduksjon i oljeproduksjonen, men en gassproduksjon på et høyere nivå enn i dag. Petroleumsproduksjonen vil fortsatt spille en viktig rolle i utformingen av norsk politikk i perioden. Samtidig må vi anta at globalisering, migrasjon og omfattende teknologiendringer har rukket å prege det norske samfunn på en grunnleggende måte. Slike endrede forutsetninger vil ha betydning for offentlig sektors rolle og offentlig ansattes arbeidssituasjon. Vi må derfor alt nå reise spørsmål som: Hvordan skal offentlig sektor forberedes på å takle de økonomiske, sosiale, politiske og kulturelle endringer som vil finne sted?Vil den arbeidsfordeling vi har i dag mellom offentlig og privat sektor, være hensiktsmessig dersom Norge som samfunn skal klare å utvikle en solid fastlandsøkonomi i rett tid?Er dagens arbeidsdeling mellom det lokale, det regionale, det nasjonale og det overnasjonale nivået innen offentlig sektor av en slik art at det kan møte slike utfordringer? Jeg håper at prosjektet Norge 2030 skal kunne antyde mulige svar på disse og andre relevante spørsmål om norsk offentlig sektors framtid. Vi ser i dag en utvikling hvor privat og offentlig sektor gradvis nærmer seg hverandre på flere områder. Oppgaver som tidligere har vært ivaretatt av offentlig sektor, privatiseres eller konkurranseutsettes. Vi ser også en sterkere vektlegging av effektivitet og markedsmekanismer innenfor deler av offentlig forvaltning, både når det gjelder selve arbeidsutførelsen og i lønnspolitikken. Dette kan vi bare påvirke gjennom å ta aktiv del i utviklingen, bl.a. gjennom utforming av virkemidler. Personalutgifter utgjør en vesentlig del av statens løpende utgifter. Hvordan arbeidstakernes ressurser anvendes, er derfor av stor betydning. Det er viktig at det stilles målbare krav til de ansatte, samtidig som staten som arbeidsgiver må legge til rette for en god personalpolitikk som stimulerer medarbeiderne til å yte sitt beste. Jeg mener en av hovedoppgavene for statens arbeidsgiverpolitikk er å sette oss i stand til å rekruttere, utvikle og beholde dyktige medarbeidere. Samtidig opplever vi stadig oftere behovet for å omplassere eller avvikle arbeidsoppgaver i enkelte sektorer. Stikkordet for å møte disse utfordringene samlet er kompetanse, både i arbeidslivet så vel som i samfunnet for øvrig. For selv om utdanningsnivået øker, er formalkompetanse alene ingen garanti for at den enkelte arbeidstaker kan møte omstillingsutfordringene. Regjeringens kompetansereform, som legger stor vekt på arbeidslivsbasert etter- og videreutdanning, vil bidra til å løfte kompetansenivået i samfunnet ytterligere. Vi må sørge for at reformen ivaretar og stimulerer til utvikling av realkompetanse, slik at den enkelte kan anvende sin kompetanse på nye måter med nye oppgaver og samarbeidsrelasjoner. Jeg tror at det i økende grad framover vil bli stilt krav til den enkelte medarbeider om evne til å koble og anvende ervervet kunnskap. Det må også legges organisatorisk til rette for å skape gode læringsmiljøer og for at forvaltningen tar bedre i bruk hele samfunnets kompetansereservoar. I denne forbindelse må jeg knytte noen merknader til en ikke godt nok utnyttet kompetanse i statsforvaltningen. Som vi vet, arbeider det over 40 pst. kvinner i vår sektor, men dette gir seg ikke utslag i tilsvarende antall kvinnelige ledere. Regjeringen har derfor som mål å øke andelen av kvinner i lederstillinger i staten vesentlig – fra 22 pst. i 1997 til 30 pst. innen utgangen av 2001. En rekke tiltak er satt i verk for å få dette til. Denne satsingen begynner nå å gi resultater. Innrapporterte tall fra departementsområdene pr. 1. januar i år viser at vi er kommet omtrent halvveis i forhold til målsettingen. Det offentliges behov for et bredt spekter av kompetanse aktualiseres også av den demografiske utviklingen. Regjeringen ønsker flere funksjonshemmede og personer med innvandrerbakgrunn i offentlig forvaltning. På dette området har Regjeringen tatt et viktig skritt i riktig retning: En egen handlingsplan skal sikre økt rekruttering av innvandrere til statsforvaltningen. Vi er også opptatt av å legge forholdene til rette for at våre seniormedarbeidere kan utvikle seg slik at vi kan beholde dem som en ressurs lenger. Jeg er ikke i tvil om at disse tiltakene på lengre sikt vil ha betydning for kvaliteten på oppgaveløsningen i staten generelt. I takt med framveksten av kompetansesamfunnet og et stramt arbeidsmarked har vi sett begreper som «kunnskapsnomade» og «kunnskapsentreprenør» dukke opp. Arbeidstakerne er eiere av den viktigste produksjonsfaktoren, nemlig kompetanse, og bærer denne med seg inn og ut av arbeidsforhold, avhengig av hvor de samlede betingelsene til enhver tid er de gunstigste. Dette er ennå ikke et utbredt fenomen, verken i arbeidslivet generelt eller i staten. Men i takt med det som ellers skjer i arbeidslivet, er det sannsynlig at vi får en utvikling hvor enkelte grupper av ansatte vil kunne ønske en løsere tilknytning til arbeidsgiverne, for selv i større grad å kunne forme sin arbeidsdag. For å kunne konkurrere om ettertraktet arbeidskraft må også staten kunne svare på slike utfordringer. Skal staten kunne delta i konkurransen om den mest attraktive arbeidskraften, må vi ha en personalpolitikk som også imøtekommer de ansattes individuelle behov på en god måte. Behov, ønsker og muligheter endrer seg gjennom livs- og karriereløpet og i takt med samfunnsutviklingen. Vi ser dette klart i forbindelse med spørsmålet om fleksible arbeidstidsordninger. Nyere undersøkelser viser at forholdet til kolleger, ledelse og utviklingsmuligheter i jobben betyr mest for de fleste arbeidstakere. Vi ser dessuten at gode ordninger, bl.a. når det gjelder arbeidstid, betyr mye for å rekruttere godt kvalifiserte kvinner til lederstillinger i staten. Så langt har staten hatt et konkurransefortrinn på dette feltet. Lønnsbetingelsene er viktige ved valg av arbeidssted, men er totalt sett ikke de viktigste. I staten har det vært en utvikling mot økt fleksibilitet, særlig når det gjelder arbeidstid. Undersøkelser viser at en betydelig andel arbeidstakere kan tenke seg økt fleksibilitet med hensyn til arbeidstid og arbeidssted. Det arbeides nå aktivt med å finne former som kan øke denne fleksibiliteten i staten. Forvaltningen er sammensatt og mangfoldig, og personalmobiliteten varierer sterkt mellom ulike typer virksomheter. Mer mobilitet, også på tvers av etater og mot kommunal og privat sektor, er likevel ønskelig. Dette øker omstillingsberedskapen samtidig som erfaring fra flere organisasjonskulturer har en verdi i seg selv, både for den enkelte og for virksomheten. Jeg har konsentrert meg om tre sentrale forvaltningspolitiske utviklingstrekk i årene som kommer: Den aktive borger med nye krav, forventninger og rettigheter, en omstillingsdyktig og brukerorientert forvaltning og en arbeidsgiverpolitikk som sikrer den nødvendige bredde og kompetanse hos den enkelte medarbeider i det offentlige. Vi vil i årene framover stå overfor en offentlig sektor hvor endring vil bli mer naturlig enn status quo. Som arbeids- og administrasjonsminister har jeg søkelyset rettet mot nettopp det skjæringspunktet hvor den offentlige forvaltning og den private sfære møtes, enten det er på et offentlig servicekontor eller på Internett. Det er i dette møtet mellom det offentlige og private at hovedutfordringene for en kvalitativt bedre offentlig sektor ligger. Voksenåserklæringen slår fast at Norge skal ha en stor offentlig sektor for å sikre et likeverdig tilbud over hele landet, og at det kreves en offensiv strategi for å sikre dette tilbudet. I denne redegjørelsen har jeg vist hvordan vi gjennom et bredt spekter av virkemidler og tiltak har tatt fatt i denne utfordringen og omsetter den til konkret og praktisk politikk – en politikk som omfatter brukerorientering, modernisering og effektivisering, men kanskje først og fremst et reelt serviceløft for å styrke den enkeltes tillit til offentlig forvaltning. En slik tillit må også bygge på offentlig forvaltnings kompetanse og omstillingsevne. For det er nettopp tilliten som er selve forutsetningen for en godt fungerende offentlig sektor, i tråd med våre forvaltningspolitiske mål!
Presidenten vil foreslå at arbeids- og administrasjonsministerens forvaltningspolitiske redegjørelse legges ut for behandling i et senere møte – og anser det som vedtatt.
Nærings- og handelsdepartementet har det overordnede koordineringsansvaret for Regjeringens håndtering av år 2000-problemet. Ifølge Regjeringens år 2000-oppfølgingsplan skal det gis halvårlig informasjon til Stortinget. Den første samlede redegjørelsen ble gitt i statsbudsjettet i fjor høst. Jeg vil nå, på vegne av Regjeringen, få presentere den andre redegjørelsen. Jeg vil først redegjøre for status for år 2000-arbeidet, og deretter presentere Regjeringens videre planer. År 2000-problemer skyldes at datorelaterte systemer ikke takler overgangen fra ett århundre til det neste korrekt. Det kan medføre at eksempelvis parkeringsautomater ikke fungerer som normalt. Dette og andre lignende problemer vil kunne skape uregelmessigheter og være irriterende, men skaper ikke fare for liv, helse, miljø eller økonomi. Konsekvensene er langt mer alvorlige dersom elektromedisinsk utstyr på sykehusene ikke fungerer tilfredsstillende. I statsforvaltningen er år 2000-problemet et linjeansvar, og må løses av det enkelte departement og den enkelte etat. Arbeids- og administrasjonsdepartementet har ansvar for oppfølging av år 2000-problemet i statsforvaltningen. Det har det siste halvåret vært en opptrapping av arbeidet i etatene og i det enkelte fagdepartement. De sentrale koordineringstiltak er også trappet opp, ved bl.a. intensivert oppfølging av arbeidet med statlige fellessystem og tett samarbeid med samtlige fagdepartement. Jeg vil utdype tre tiltak i statsforvaltningen: For det første er det fokusert ytterligere på statlige tilsyns rolle i år 2000-arbeidet. Det er gjennomført en regelverksgjennomgang i samarbeid med Aksjon 2000, en kartlegging av departementenes tilsynshåndtering og et seminar for departement og statlige tilsynsmyndigheter i februar 1999. Statlige tilsyn representerer godt etablerte kanaler for informasjon og bevisstgjøring. Disse bør benyttes aktivt i år 2000-arbeidet. Eksempelvis har Kredittilsynet fulgt opp bank- og finansinstitusjoner siden 1995, med rundskriv om rapporteringer høsten 1997 og et rundskriv i desember 1998, der det stilles krav til tilsynsenhetene. For det andre ble det i desember 1998 gjennomført en kvalitetsgjennomgang, eller stikkprøve, av status av år 2000-arbeidet i tre statlige etater: Rikshospitalet, Statens Kornforretning og Jernbaneverket. Man ønsket å supplere den tredje statuskartleggingen av år 2000-problemet i statsforvaltningen sommeren 1998 for å få indikasjoner på om denne fanger opp den reelle status. Arbeidet ble gjennomført av et eksternt revisjonsteam. For alle tre etater avdekket kvalitetsgjennomgangen forbedringspunkter som den ordinære statusrapporteringen ikke avdekket. Dette gir signaler om at statusrapporteringen ikke nødvendigvis gir hele bildet. For det tredje er det gjennomført en fjerde kartlegging av år 2000-status i statsforvaltningen. Fagdepartementene rapporterte om status for sine underliggende etater til Arbeids- og administrasjonsdepartementet 29. januar 1999. Sammenlignet med tidligere kartlegginger viser denne at år 2000-arbeidet nå er gitt større prioritet i de fleste statlige virksomheter. Kartleggingen omfatter statsetater med mer enn 20 ansatte. I kartleggingen skilles det mellom større etater med mer enn 500 ansatte og mindre etater med mellom 20 og 500 ansatte. For de 225 etatene som fanges opp, befant i underkant av en tredjedel seg i kartleggingsfasen og en snau fjerdedel i henholdsvis analysefasen, opprettingsfasen, og test/idriftsettingsfasen. Kartleggingen viste at om lag 80 pst. av de større etatene og nær 50 pst. av de mindre etatene hadde formaliserte år 2000-planer. Praktisk talt alle som hadde slike planer, sier at arbeidet ble utført i henhold til planen. Kartleggingen viste at de større etatene gjennomgående hadde kommet lenger i arbeidet enn de mindre etatene. Videre fremkom det at beredskapsplaner i forbindelse med datasvikt fremdeles er mangelvare. Bare 8 pst. av de større og 6 pst. av de mindre etatene oppgav å ha slike planer. Mange av etatene sa at dette er aktiviteter som planlegges i første halvår 1999. Generelle beredskapsplaner fantes hos en del flere. Kartlegging viste at mange etater, spesielt blant de mindre, ikke hadde øremerket midler til år 2000-arbeidet. De kostnadsoverslagene som ble innrapportert, omfattet ca. 30 pst. av alle etatene, og inkluderte bare i ca. en tredjedel av tilfellene utstyrsinvesteringer. Basert på samme beregningsmetode som ved forrige kartlegging kan de samlede eksterne kostnader i staten antas å være på ca. 2,4 milliarder kr. Det er 0,9 milliarder kr mindre enn anslaget fra august 1998. Dette skyldes i all hovedsak at kostnadene i forsvarssektoren er nedjustert. For mange andre etater, spesielt de mindre, hadde kostnadsanslag og ressursbehov økt. Regjeringen vurderer status for år 2000-arbeidet i statsforvaltningen som følger: År 2000-arbeidet gis høy prioritet og oppmerksomhet. Anbefalingene om økt tempo og ressursinnsats fra forrige rapporteringsrunde ser ut til å bli fulgt godt opp.Videre anbefales det av eksperter at mye av 1999 hovedsakelig brukes til testing. Dette ser ikke ut til å holde for det store flertallet av etatene. De jobber fremdeles med oppretting av systemer eller venter på installasjon av nye produkter. En del statlige etater kan derfor komme i sterk tidsnød mot slutten av året. Sluttdatoer for år 2000-prosjekter fra september til november 1999 ser ut til å være relativt utbredt. Dette gir svært lite rom for mulige forsinkelser.Statusrapporteringen gir som nevnt ikke hele bildet. Den forteller en god del om hvordan problemet håndteres i forvaltningen, men sier bl.a. lite om kvaliteten på det arbeid som gjøres. Videre er kontrollen med framdriften i arbeidet variabel. Mer enn halvparten av virksomhetene har ikke definert milepæler i år 2000-arbeidet. Dette gjør det vanskelig å slå fast om virksomhetene er i rute med år 2000-arbeidet eller ikke.Statlige tilsyn spiller dessuten en viktig rolle i det gjenstående arbeidet. Ut fra det foreliggende materialet mener Regjeringen at det pr. i dag ikke er overhengende fare for kritisk svikt i statsforvaltningens grunnleggende tjenesteyting. Faren for at viktige systemer feiler, er imidlertid ikke over. Det er et omfattende arbeid som gjenstår, særlig i forhold til testing og implementering. År 2000-innsatsen må derfor fortsatt trappes opp i statsforvaltningen. Jeg vil komme tilbake til dette senere i redegjørelsen. I kommunal sektor gjelder ordinært linjeansvar for håndtering av år 2000-problemet. Kommunesektoren er sentral i år 2000-sammenheng, bl.a. fordi ansvaret for oppgavene i de kritiske samfunnssektorene til dels ligger på kommunalt eller fylkeskommunalt nivå, slik som vannverk og sykehus. Regjeringen følger nøye utviklingen i kommunesektoren. Vi har etablert prosjektet Aksjon 2000, hvor primærmålgrupper er kommuner og små og mellomstore bedrifter. Aksjon 2000 skal være en år 2000-pådriver og bidra til informasjonsformidling og opplærings- og kompetansehevende tiltak. År 2000-problemet er av en slik karakter at aktørene i de ulike sektorene til dels står overfor de samme utfordringene uavhengig av ansvarsforhold og eierskap. Aksjon 2000 har eksempelvis iverksatt prosjekter som involverer ulike deler av den kommunale sektorens ansvarsområder. Prosjektene har nær innbyrdes sammenheng og retter seg mot aktører bl.a. innen vann- og avløspssektoren og helsesektoren. Jeg vil nevne at det er iverksatt et fellesprosjekt mellom Kommunens Sentralforbund og Aksjon 2000, kalt Kommuneprosjektet. Kommuneprosjektet fokuserer på aktiviteter overfor kommunene. Viktige og kritiske tjenester, som sykehus, er som nevnt organisert i andre prosjekter i regi av Aksjon 2000. Et tiltak i Kommuneprosjektet er et nasjonalt opplæringstilbud som videreutvikles etter kommunenes behov. Det utdannes bl.a. lokale «rådgivere» i og fra kommunal sektor som skal initiere nettverkssamarbeid mellom kommuner i en region. Det er også etablert et pilotkommuneprosjekt som skal bidra til kunnskapsformidling og kunnskapsoverføring og gi grunnlag for nettverksbygging. Pilotkommuneprosjektet har vist at utfordringene de mindre kommunene står overfor, vil være håndterbare også for dem som har startet sent. Det er etablert egne interaktive kommunesider på Aksjon 2000s nettsted. Aksjon 2000 gjennomfører hver annen måned statusmåling av år 2000-problemet i små og mellomstore bedrifter, kommuner og virksomheter med viktige samfunnsoppgaver. Den første målingen ble gjennomført i september/oktober 1998. Den tredje og foreløpig siste målingen var i januar/februar 1999 og viste at det er stor oppmerksomhet om år 2000-problemet i kommunal sektor. Samtlige forespurte kommuner mente at problemet er relevant for kommunen. Videre hadde 95 pst. av kommunene kommet i gang med å kartlegge problemets omfang. Det var en kraftig økning fra første måling. Det er imidlertid bekymringsfullt at kun 31 pst. av kommunene hadde gjennomført test av sine systemer, og at hver tredje av disse fant at driftskritiske systemer ikke fungerte. Den fjerde målingen forventes å foreligge første uke i mai. Jeg vil konkludere med at år 2000-arbeidet i kommunesektoren fremdeles går for sakte, selv om det er iverksatt en rekke aktiviteter. Det er nødvendig med økt innsats fra kommunene selv. Regjeringen vil fortsatt ha fokus rettet mot kommunesektoren og samarbeider nært med Kommunenes Sentralforbund. I næringslivet ligger ansvaret for håndtering av år 2000-problemet hos bedriftslederen og styret. Aksjon 2000 samarbeider med bransjeforeninger og interesseorganisajoner for å tilrettelegge for god håndtering av år 2000-problemet i næringslivet. Store bedrifter er generelt kommet langt i sine år 2000-forberedelser. De små og mellomstore bedriftene har kommet kortere. Ifølge Aksjon 2000s måling fra januar/februar 1999 mente bare halvparten av lederne i små og mellomstore bedrifter at år 2000-problemet var relevant for dem. Dette er urovekkende lavt. Resultatet kan imidlertid til dels skyldes at mange små bedrifter eksempelvis ikke har data- eller produksjonsutstyr. Målingen viste at det har vært en økning fra 36 pst. av bedriftene ved første måling til 42 pst. ved tredje måling som hadde kommet i gang med å organisere arbeidet. Flere bedrifter enn tidligere kartla på dette tidspunktet år 2000-problemet. Kun 26 pst. av bedriftene hadde gjennomført test av sine systemer. Det er bekymringsfullt, da det viste seg at hver fjerde bedrift som hadde gjennomført tester, fant at driftskritiske systemer ikke fungerte ved testing. Målingen viste at det gjenstod et omfattende arbeid i små og mellomstore bedrifter, og at det fortsatt er behov for å iverksette informasjonstiltak for å «vekke» bedriftslederne. Aksjon 2000 har siden etableringen i juni i fjor iverksatt en rekke tiltak rettet mot små og mellomstore bedrifter. Eksempelvis er det utarbeidet en startpakke for bedriftene. Aksjon 2000 gjennomførte i november/desember 1998 en nasjonal «start nå»-kampanje rettet mot små og mellomstore bedrifter. I mars/april i år er det bl.a. gjennomført en informasjonskampanje i radio, og annonser er trykt i bransjetidsskrifter. Aksjon 2000 har utarbeidet et praktisk rettet år 2000-kurstilbud for små og mellomstore bedrifter i hele landet. Kurset har fått god respons og videreutvikles kontinuerlig i samsvar med bedriftenes behov. I samarbeid med flere bransjeforeninger arbeides det med konkrete eksempelbedrifter for å synliggjøre oppbyggingen av år 2000-prosjekter og innholdet i slike. Det er siden forrige redegjørelse utført et omfattende utredningsarbeid om juridiske spørsmål i år 2000-sammenheng i regi av Aksjon 2000. Det arbeides med å synliggjøre at eksisterende rettsregler og kontrakter også må ses i forhold til år 2000-problemet. Ved manglende etterlevelse eller aktsomhet kan regler brytes, og man kan pådra seg et erstatningsansvar både i offentlig og privat sektor. Det er derfor laget notater knyttet til erstatningsansvar for offentlig sektor, erstatningsansvar for privat sektor, arbeidsgivers rettigheter og plikter samt statlige tilsynsmyndigheters rolle og ansvar. Behovet for lov- og regelverkstiltak blir kontinuerlig vurdert av Regjeringen. Så langt har vi ikke funnet det nødvendig med nye år 2000 lov- og regelverkstiltak. Regjeringen ønsker i utgangspunktet å mobilisere innsats overfor kommuner og næringsliv gjennom positive tiltak. Regjeringen vil imidlertid ikke utelukke at det kan bli nødvendig med tvangstiltak hvis frivillighetslinjen ikke fører fram. Fagdepartementene er ansvarlige for beredskapstiltakene innenfor eget ansvarsområde. Justisdepartementet har et sektorovergripende samordningsansvar for år 2000-beredskap. I samsvar med Regjeringens oppfølgingsplan mottok Justisdepartementet fra fagdepartementene 1. desember 1998 risiko- og sårbarhetsanalyser. Analysene er av de kritiske samfunnsområder som er nevnt i Regjeringens år 2000-oppfølgingsplan. Hovedhensikten med analysene er å få fram et planleggingsgrunnlag for beredskapsarbeidet. Analysene har i så måte på flere viktige områder bidratt til å avklare situasjonen. I analysene ble sannsynligheten for svikt i kraftforsyning og teleleveranser vurdert som liten. Det er imidlertid ikke mulig å gi garantier om dette. Det ble videre ifølge analysene bedømt som lite sannsynlig at sikkerhetsproblemene knyttet til luftfart og oljevirksomhet blir større som følge av år 2000-problemet. Innenfor de fleste andre kritiske områder foreligger det ifølge analysene fremdeles en betydelig usikkerhet – det gjelder ikke minst om prosjektene blir ferdige i tide. I analysene fokuseres det mye på interne systemer som årsak til sårbarhet. Det fokuseres for lite på avhengigheten av ekstern infrastruktur og eksterne leveranser og grensesnitt. Mottiltak mot dette er i enda mindre grad berørt. Noen områder mangler foreløpig fullførte overordnede risiko- og sårbarhetsanalyser. Det gjelder vann- og avløpssektoren, transportsektoren, informasjonsformidling – TV og radio – brannvesen, atomberedskap og akutt forurensning. De ansvarlige fagdepartementene er bedt om å fremskaffe risiko- og sårbarhetsanalyser med frist 15. mai 1999. Når det gjelder helsesektoren, har Helsetilsynet i løpet av februar 1999 foretatt en kartlegging av den lokale helsetjenestens arbeid med risiko- og sårbarhetsanalyser og tiltak i den forbindelse. Dette er rapportert tilbake til Sosial- og helsedepartementet. Ifølge kartleggingen fremgår det at situasjonen i fylkeskommunale, kommunale og private virksomheter innenfor helsesektoren ikke er tilfredsstillende. Det gjelder særlig aldersinstitusjonene og de kommunale legevaktene, men også innenfor sykehussektoren er det betydelige mangler. Regjeringen har utfordret til et sterkere engasjement fra toppledernivået i kommuner og fylkeskommuner i forhold til år 2000-problemet i helse- og sosialsektoren – det er sendt ut et nytt rundskriv, og Helsetilsynet vil følge opp med en ny kartlegging. På grunnlag av risiko- og sårbarhetsanalysene vil Regjeringen ha særlig oppmerksomhet knyttet til utviklingen innenfor sektorene telekommunikasjon, kraftforsyning, bank og finans, olje og gass samt politi- og redningstjenester – dette fordi eventuelle problemer i disse sektorene vil kunne gi store ringvirkninger. Regjeringen vil også følge med på matvaresektoren fordi denne sektoren er sårbar overfor bl.a. hamstring. Risiko- og sårbarhetsanalysene har som nevnt avdekket sektorer Regjeringen vil følge nøye, men det er også andre sektorer vi vil fokusere på. Eksempelvis er vann- og avløpssektoren sentral. Denne sektoren antas sammen med kraftsektoren og telekommunikasjonssektoren å være de tre mest kritiske sektorene. I kraftforsynings- og telekommunikasjonssektoren er det gjennomført et grundig og systematisk arbeid, og aktørene følger fremdriftsplanene for sine år 2000-prosjekter. Sannsynligheten for svikt i disse sektorene er som nevnt vurdert som liten. Det er iverksatt en rekke aktiviteter innenfor vann- og avløpssektoren. Helsetilsynet har startet kartlegging av år 2000-problematikken i vannforsyningssektoren, og rapport forventes overlevert Sosial- og helsedepartementet tidlig i mai. Myndighetene har utarbeidet informasjon om problemområdet som er spredd til vannverkseiere. De lokale tilsynsmyndigheter vil bli anmodet om å intensivere kontrollen med at nødvendige tiltak iverksettes. Det vil for avløpssektoren i nærmeste framtid foreligge oppdaterte risiko- og sårbarhetsanalyser, og oppfølging av sektoren er intensivert. En annen viktig sektor hvor Regjeringen følger utviklingen, er helsesektoren, som jeg har orientert om tidligere i redegjørelsen. Direktoratet for sivilt beredskap har gjennomført en undersøkelse om krisehåndteringsevne i kommunene. Denne viser bl.a. at bare 37 pst. av kommunene har gjennomført øvelser de siste to år. Direktoratet for sivilt beredskap har også innhentet ny oversikt over hvor mange kommuner som har gjennomført risiko- og sårbarhetsanalyser og har planer for kriseledelse. Pr. 1. januar 1999 har over halvparten av kommunene gjennomført analyser. Dette er en økning på 7 pst. fra i fjor sommer. 15 pst. av kommunene har ikke startet arbeidet med analyser, mens resten sier at de er i en prosess for å få fram analyser. Tallene viser at 39 pst. av kommunene har kriseplaner, en økning på 5 pst. fra sist sommer. Regjeringen registrerer en betydelig framdrift i kommunenes arbeid med risiko- og sårbarhetsanalyser og plan for kriseledelse, men en utfordring i dette arbeidet er at kommunene ikke er pålagt å utarbeide helhetlige sårbarhetsanalyser og plan for kriseledelse. Arbeidet har til nå vært bygd på klare oppfordringer, veiledning, rådgivning og støtte fra Direktoratet for sivilt beredskap og fylkesmennene. Dette vil bli videreført og forsterket i tiden framover. Parallelt arbeider Regjeringen med å vurdere behovet og mulighetene for å pålegge en sektorovergripende plikt til beredskapsplanlegging i kommunene. Alvoret i år 2000-problemet og de gjenstående oppgavene gjør at Regjeringen gir den nødvendige prioritet til år 2000-arbeidet. Hver enkelt statsråd arbeider med oppfølging på hele sitt arbeidsområde. Det innebærer en oppfølging utover egne statsinstitusjoner. Virkemidlene blir ulike for de forskjellige forvaltningsnivåer. Håndtering av år 2000-problemet består i realiteten av to typer tiltak. Det ene er forebyggende tiltak, hvor målet er å bidra til at problemområder håndteres i forkant. Det andre er skadebøtende tiltak, hvor målet er å ha god beredskap for å håndtere problemer som likevel måtte oppstå. Selv om det er gjort grundig forebyggende arbeid, vil det aldri kunne gis garantier for at alt vil fungere som normalt ved tusenårsskiftet. Det er derfor viktig parallelt med det forebyggende arbeidet også å utarbeide god beredskap. Hovedinnsatsen fremover må imidlertid fortsatt legges på det forebyggende arbeidet. Arbeids- og administrasjonsdepartementet har iverksatt en rekke tiltak for å styrke den sentrale oppfølgingen av år 2000-arbeidet i statsforvaltningen. Denne oppfølgingen har fortsatt med uforminsket styrke gjennom 1999. Eksisterende oppfølgings- og koordineringsarbeid i Justisdepartementet og Nærings- og handelsdepartementet vil også videreføres og intensiveres gjennom 1999. Regjeringen planlegger følgende opptrappingstiltak: Arbeids- og administrasjonsdepartementet påser at alle departementene gjennomfører kvalitetsgjennomganger av sine kritiske etater i løpet av våren 1999. Kvalitetsgjennomganger skal avdekke eventuelle avvik fra den ordinære rapporteringen. Departementene skal innen neste ordinære statusrapportering i august 1999 sørge for at milepælsplaner og beredskapsplaner foreligger for sine underliggende etater, og at systemer av vesentlig betydning for statens oppgaveløsning er rettet og testet med henblikk på år 2000-feil. Målet er at statlige etaters IT-systemer skal være år 2000-kompatible innen 1. oktober 1999. Alle departementer pålegges mer aktivt å bruke tilsynsmyndighetene for å bidra til best mulig beredskap ved overgangen til år 2000. I tillegg til å drive informasjon og bevisstgjøring skal tilsynene også benyttes til å gi påbud og foreta nødvendige direkte inngrep i tråd med aktuelt hjemmelsgrunnlag overfor angjeldende virksomheter og om nødvendig innlede tilsynssaker.Kritiske samfunnssektorer skal følges opp særskilt. Det gjelder bl.a. helsesektoren og vannforsyningssektoren, hvor det har gått ut rundskriv fra Sosial- og helsedepartementet, samt intensivert oppfølging gjennom bruk av tilsynsapparatet, og avløpssektoren, hvor oppfølgingen av sektoren allerede er intensivert. Statlige tilsyn skal brukes om nødvendig til direkte inngrep i tråd med aktuelt hjemmelsgrunnlag og samarbeidsprosjekter etableres, bl.a. mellom Kommunenes Sentralforbund, Aksjon 2000 og angjeldende virksomheter. Arbeids- og administrasjonsdepartementet arrangerer i disse dager i samarbeid med Aksjon 2000 et oppfølgende seminar om tilsyn for departementene og tilsynsmyndighetene.Den forebyggende informasjonsvirksomheten vil bli kraftig trappet opp i løpet av 1999. Eksempelvis gjennomfører Aksjon 2000 i løpet av våren omfattende informasjonskampanjer i fagpresse, radio og fjernsyn rettet mot små og mellomstore bedrifter og kommuner. Kampanjene vil bli supplert med eksisterende og nytt materiell til hjelp særlig for mindre virksomheter.Pådriveraktiviteten overfor bransjeforeningene vil bli trappet opp. Samarbeidsprosjekter med Næringslivets Hovedorganisasjon, Handels- og Servicenæringens Hovedorganisasjon, Landsorganisasjonen og Aksjon 2000 videreføres og suppleres.Risiko- og sårbarhetsanalysene vil gjøres tilgjengelig som planleggingsgrunnlag. Regjeringen anbefaler at fagdepartementene i større grad tar hensyn til ringvirkningsproblematikken i det videre arbeidet. Når analysene og kriseplanene foreligger, vil Justisdepartementet vurdere om det er ubalanse i beredskapsforberedelsene i samfunnet.Informasjonsberedskap vil bli prioritert og trappet opp av Regjeringen. Regjeringen vil utarbeide felles retningslinjer for informasjonsberedskapen og fremme andre tiltak for å sikre en god koordinering av informasjon utad før og under årsskiftet. Det er bl.a. nylig nedsatt en koordineringsgruppe for år 2000-beredskapen.Fagdepartementene skal utarbeide beredskapsplaner innenfor samfunnskritiske sektorer innen 1. mai 1999. Regjeringen ønsker å styrke fylkesmennenes rolle ytterligere. Dette innebærer at tilsynsvirksomheten mot kommunene intensiveres, og at fylkesmennene i samråd med andre statlige myndigheter på fylkesnivå vil få et spesielt ansvar for å rapportere om status innenfor kritiske områder i fylket samt fremme forslag om tiltak til sentrale myndigheter. Fylkesmennene vil i løpet av året gjennomføre ca. 100 beredskapstilsyn i kommunene hvor år 2000-beredskapsarbeidet vil stå i fokus. Fylkesmennene skal også rapportere til Justisdepartementet om status innenfor kritiske sektorer i fylkene flere ganger i løpet av høsten.Regjeringen vil tilrettelegge for en styrket innsats for å sikre fylkenes og kommunenes krisehåndteringsevne i forbindelse med år 2000. Dette vil skje gjennom veiledning og rådgivning i regi av fylkesmennene, Kommunenes Sentralforbund og Direktoratet for sivilt beredskap samt vurdering av en planleggingsplikt for å sikre at kommunene lager kriseplaner. Det vil også skje gjennom planlagte storbyøvelser og topplederkonferanser. Den ovenstående statusgjennomgangen avdekker at det fremdeles er til dels alvorlige mangler i håndteringen av år 2000-problemet. År 2000-problematikken gis derfor meget høy prioritet i Regjeringen, både i kollegiet som helhet og av den enkelte fagstatsråd.
Presidenten vil foreslå at nærings- og handelsministerens andre redegjørelse om håndtering av år 2000-problemet legges ut for behandling i et senere møte – og anser det som vedtatt. Etter ønske fra utenrikskomiteen vil presidenten foreslå at sakene nr. 3 og 4 behandles under ett – og anser det som vedtatt.
Etter ønske fra utenrikskomiteen vil presidenten foreslå at lengste taletid for hovedtalerne for hver partigruppe samt medlemmer av Regjeringen settes til 10 minutter og for øvrige talere til 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil tre replikker med svar etter innlegg av hovedtalerne fra hver partigruppe og parlamentariske ledere samt fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. – Dette anses vedtatt.
Norsk Europa-politikk bygger på resultatet av folkeavstemningen, dvs. at vi ikke er medlem av EU. Men uavhengig av om vi sa ja eller nei, eller hvilke framtidige ambisjoner vi har i forhold til EU, må vi føre en aktiv Europa-politikk og ta høyde for at EU i overskuelig framtid blir utvidet med elleve land fra Sentral- og Øst-Europa. Vi må kort og godt være med og sette dagsorden, så vi ikke hele tiden risikerer å bli stilt overfor fullbyrdede kjensgjerninger. Det inkluderer mellomstatlige og institusjonelle avtaler med EU. I sum tar EØS-avtalen, med veterinæravtalen og Schengen-avtalen, vare på våre konkurransemuligheter, eksportadgangen til EU for norsk fisk, opprettholdelse av den norske passfriheten osv. Disse avtalene er dynamiske og fleksible, de har institusjonelle løsninger, et beslutningsapparat og tvisteløsninger. Vi avgir ingen selvråderett, og selv om vi ikke har full stemmerett, har vi betydelig innflytelse innenfor avtalenes virkeområde. I dag sluttfører Stortinget behandlingen av Schengen-avtalen. 9. juni 1997 sluttet Stortinget seg til samarbeidsavtalen mellom Norge og Schengen om det materielle virkeområdet for deltakelsen i Schengen. Flertallet begrunnet behovet for norsk deltakelse bl.a. med fortsettelsen av den nordiske passunionen og styrking av det europeiske justissamarbeidet for å bekjempe narkotikaforbrytelser og annen grenseoverskridende kriminalitet. På toppmøtet i Amsterdam 17. juni samme år ble Schengen-samarbeidet integrert i EU. Komiteens flertall, alle unntatt Senterpartiet og SV, er enig med Regjeringen i at en forutsetning for videreføring av den nordiske passunionen er en institusjonell avtale mellom Norge, Island og EU om deltakelse i Schengen etter EU-integreringen med det samme anvendelsesområdet som samarbeidsavtalen. Flertallet slutter seg til alle Regjeringens vurderinger og konklusjoner, bl.a. at den absolutte oppsigelsesadgangen gjør avtalen bedre enn samarbeidsavtalen. Samarbeidet skal skje på folkerettslig grunnlag. Samarbeidet gir ikke EUs organer myndighet i Norge, og Norges og Islands deltakelse i beslutningsprosessen om utvikling av Schengens videre regelverk skal foregå i et fellesorgan med de enkelte EU-land og kommisjonen. Samarbeidet skal foregå på minister-, embetsmanns- og ekspertnivå. I tillegg åpner avtalen for parlamentarikersamarbeid. Vi har fått bekreftet fra Regjeringen at ingen av reglene vedtatt etter samarbeidsavtalen innebærer noen utvidelse av anvendelsesområdet, og at det ikke krever lovendringer. Mange av de nye bestemmelsene er oppdatering eller presisering av eldre Schengen-regler. Regjeringen understreker også at Norge gjennom sin observatørstatus på alle nivåer har hatt betydelig innflytelse på reglene vedtatt etter inngåelse av forrige avtale. Kan jeg få understreke at jeg har respekt for dem som på prinsipielt grunnlag ikke ønsker å inngå mellomstatlige og institusjonelle avtaler med EU om samarbeid på ulike sektorer. Det er helt greit. Men det blir ikke greit når noen tar i bruk vikarierende argumenter, skremselspropaganda eller direkte usannheter for å kjempe for sitt syn. Blant de mer kuriøse innslagene i denne runden er Nei til EUs løpeseddel, delt ut i Oslo lørdag 10. april, der det blir hevdet at Schengen-avtalen betyr at vi alle må bære Schengen-ID-kort i Norge. Nå ser jeg at Nei til EUs leder er representant i dag, og hun kan kanskje forklare hvorfor den løpeseddelen ble delt ut. Et av de mest brukte argumentene er at det tar fra oss vår nasjonale rett til å føre vår egen asyl- og flyktningpolitikk. Dette er positivt feil. Både formelt og reelt kan vi ta imot akkurat så mange flyktninger og asylsøkere vi vil, og vi kan ta imot hvem vi vil. Både EU-landene og Norge og Island er part i FNs flyktningkonvensjon og Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen og forplikter seg til å ta imot mennesker som forfølges og undertrykkes i sitt hjemland. Menneskerettighetskonvensjonen har for øvrig Stortinget for få dager siden vedtatt å innlemme i norsk lovgivning. Jeg vil også vise til justisministerens brev til Stortingets utenrikskomite, datert 21. april, der han understreker at i «asyl- eller flyktningerelaterte spørsmål er Schengenkonvensjonen begrenset til å fastlegge prosedyrene for å klargjøre hvilket land som har plikt til å behandle en søknad om asyl». Det omfattende samarbeidet som EU-landene har når det gjelder samarbeid om flyktning- og asylspørsmål og definisjonen av begrepet «flyktning», faller altså utenfor Schengen-samarbeidet. Det har også vært en debatt om hvorvidt det blir vanskeligere å komme inn i Norge legalt med Schengen-avtalen. Bortsett fra at vi nå får et samarbeid i Europa om grensekontroll mot tredjeland, vil bestemmelsene stort sett bli de samme som i dag. § 27 i utlendingsloven om at utlendinger som f.eks. mangler midler til opphold i Norge, kan utvises, vil f.eks. bli opprettholdt. En utlending skal også i dag ved innreise medvirke til å klargjøre innholdet. Schengen-samarbeidet dreier seg om yttergrensekontroll – om å stoppe dem som prøver å komme inn ulovlig. Ved siden av den omfattende narkotikahandelen er organisert menneskesmugling og illegal innvandring kanskje den viktigste årsaken til behovet for et økt europeisk samarbeid på justissektoren. Bare i Italia har det de siste årene kommet flere hundre mennesker ulovlig hver eneste natt, og det er mektige mafianett som styrer, organiserer og håver inn store pengesummer på den moderne menneskesmuglingen, som også inkluderer smugling av kvinner og barn fra Asia til europeiske bordeller. Når det gjelder Schengens informasjonssystem, SIS, for utveksling av informasjon i henhold til Schengenkonvensjonen, er det et svært restriktivt system hva angår hva slags opplysninger som kan legges inn. Og bare de opplysningene som er nødvendige for formålet med registreringen, skal tas inn. Men ethvert register med personopplysninger, det være seg norsk, nordisk eller europisk, kan true personvernet, og det er viktig å trå varsomt. EU har også et personverndirektiv, som bl.a. forbyr registrering av politisk tilhørighet, seksuell legning, religions- og fagforeningstilknytning, bare for å nevne noen områder. Europarådet har også en personvernkonvensjon som alle landene i Schengen er bundet av. Komiteen har spurt justisministeren om Norge selv står fritt til å bestemme antallet kontrollpunkter ved grense mot tredjeland eller om Schengenkonvensjonen legger begrensninger på Norges selvbestemmelsesrett. Svaret er krystallklart: Det ligger ingen hjemmel i konvensjonen for noe Schengen- eller EU-organ til å bestemme antallet og beliggenheten for grensepasseringssteder for yttergrensekontroll på norsk territorium. Det har vært knyttet en del usikkerhet til spørsmålet om kontroll med fiskefartøy fra tredjeland. For Norges vedkommende gjelder dette bl.a. russiske fisketrålere som frakter råvarer til norsk fiskeforedlingsindustri. Justisministeren har gjort det klart at dette i hovedsak blir som i dag, i henhold til norsk lovgivning. Det er Norge selv som avgjør hvor de godkjente grensestedene skal være. For Arbeiderpartiet har det vært viktig å sikre at det ikke legges hindringer i veien for utøvelse av næringsvirksomhet, og jeg er glad for at Regjeringen har lagt det samme prinsippet til grunn. Helt til slutt: Enhver avtale mellom flere parter må nødvendigvis også bære preg av kompromisser. Det gjelder også denne avtalen. Men det er bedre å ha en institusjonell avtale med EU om justissamarbeid med relativt stor innflytelse enn å stå utenfor og måtte forholde seg til regelverk som likevel er der. Med dette anbefaler jeg komiteens flertallsinnstilling.
Det blir replikkordskifte.
Saksordføreren sa at flertallet slutter seg til alle vurderingene fra Regjeringen. Jeg må minne om at det av proposisjonen går klart og tydelig fram at Regjeringens og regjeringspartienes syn er utdypet i den innstilling som lå til grunn for behandlingen i 1997, og at utenriksministeren i sin redegjørelse for Stortinget 18. desember i fjor gjorde det klart at sentrumspartienes nei til Schengen er en grunnholdning som ligger fast. Saksordføreren sa at vi avgir ingen suverenitet. Jeg vil ta dette opp i forhold til det som faktisk er Regjeringens vurderinger, for det kan neppe være noen tvil om at når det gjelder det grenseoverskridende politisamarbeidet, så rokker nok det ved dette med avgivelse av suverenitet. I proposisjonen står det at når uniformert utenlandsk politi skal kunne operere direkte overfor individer i Norge, innebærer det «en viss overføring til utenlandske polititjenestemenn av kompetanse til å utøve forvaltningsmyndighet med direkte virkning i Norge».Samtidig gir Regjeringen uttrykk for at «utøvelse av politimyndighet m m berører selve kjernen i det man tradisjonelt har forstått med staters «suverenitet»». Mine spørsmål til saksordføreren er følgende: Deler saksordføreren også disse vurderingene som ligger i proposisjonen? Har saksordføreren overhodet ikke vært inne på at det – med denne indikasjonen på suverentitetsavståelse – tross alt ville vært best om denne saken hadde blitt behandlet etter Grunnloven § 93?
Når det gjelder Senterpartiets holdning til spørsmålet om å bruke § 93 i Grunnloven, har jeg senest i dag morges gått gjennom forrige debatt, og jeg har konstatert at både i forrige debatt og i dagens debatt kjører Senterpartiet på § 93. Men i den forrige debatten gjorde de også noe annet. Senterpartiet la da vekt på at man ønsket en uavhengig vurdering av Grunnloven. Det har Senterpartiets egen regjering – Bondevik-regjeringen – foretatt. Når Regjeringen konkluderer med at det ikke er grunnlag for å bruke Grunnloven § 93, inntar likevel Senterpartiet det standpunkt at denne paragrafen skal brukes. Jeg regner med at representanten Jakobsen i et senere innlegg begrunner hvorfor det gjøres. Så til Grunnloven § 93. Denne paragrafen kan bare brukes når vi står overfor internasjonale sammenslutninger som Norge er tilsluttet eller skal slutte seg til. Vi er ikke medlem av EU, og vi blir heller ikke medlem av EU i denne avtalen. Derfor deler vi proposisjonens og Regjeringens syn og konklusjoner om at det er Grunnloven § 26 annet ledd som kan brukes her, og ikke § 93. Når det gjelder spørsmålet om grenseoverskridende politisamarbeid, vil det være snakk om at politimenn og -kvinner fra Sverige og Finland i enkelte tilfeller skal kunne gå inn i Norge, og jeg vil understreke i enkelte helt spesielle tilfeller. Det Jakosen ikke sa noe om, er at man i proposisjonen, på side 40, konkluderer med: «På denne bakgrunn er bestemmelsene i Schengenkonvensjonen artiklene 40 og 41 om grenseoverskridende politisamarbeid neppe – isolert sett – til hinder for at fremgangsmåten i Grunnloven § 26 annet ledd kan brukes for å inngå avtalen.»
Det var mye en kunne ta fatt i i innlegget til saksordføreren, representanten Nybakk. Jeg har lyst til først å konsentrere meg om det jeg syns var mest alarmerende av det hun sa. Det dreier seg om påstanden om at vi fører vår egen flyktning- og asylpolitikk, og at det ikke påvirkes av Schengen. Det må altså foretas ei rekke lovendringer på grunn av at vi skal inngå denne samarbeidsavtalen. Lovendringene har vært ute til høring, og det er uenighet om innholdet i dem. Men det det er enighet om – hos politiet, hos alle menneskerettsorganisasjonene, hos Flyktningerådet, hos NOAS, hos Amnesty – er at det fører til en strengere asyl- og flyktningpolitikk i Norge. Alle som har jobbet med lovforslagene, er enige om virkelighetsoppfatninga. Om det er godt eller dårlig, er det ulike vurderinger av. Og jeg blir litt opprørt når representanten Nybakk viser til at det er et veldig viktig samarbeid i Schengen om kontrollen av yttergrensene, og så bruker hun som eksempel den forferdelige menneskesmuglinga som skjer bl.a. i Italia. Og det er jeg enig i: Menneskesmugling, at folk kynisk utnytter andres desperasjon, må vi bekjempe. Men det har ikke falt representanten Nybakk inn at en grunn til at en får en så omfattende menneskesmugling kan være at første asylland blir sittende så aleine med byrdene. Det er ikke en avtale om ei byrdefordeling i forhold til å ta imot flyktninger, så de får ikke avsetning videre, og blir så presset til en streng politikk.
Det er ikke tvil om at Norge kan føre sin egen asyl- og flyktningpolitikk med deltakelse i det institusjonelle samarbeidet om Schengen. Det er også slik at det samarbeidet som skal foregå om asyl- og flyktningpolitikk, er et samarbeid som utelukkende dreier seg om prosedyrespørsmål. Vi er, som jeg sa i mitt innlegg, bundet både av Den europeiske menneskerettighetskonvensjonen og av andre konvensjoner som forplikter oss til å ta imot mennesker som er på flukt fra undertrykking og overgrep i sitt eget land. Så har jeg lyst til å legge til at det er en fordel at vi har et samarbeid i Europa om asyl- og flyktningpolitikk. Det er en fordel at man får en viss byrdefordeling. Det er en fordel at det ikke blir slik at asylsøkere presses over til enkelte land, bl.a. østover, som det også har vært påpekt i tidligere debatter om Schengen. Jeg tror også det er viktig at vi får til et samarbeid som gjør at man ikke kan drive en slags handel om asylpolitikken, og at man ikke kan vandre fra land til land. Jeg tror ikke at vi kommer til å føre noen mer restriktiv asyl- og flyktningpolitikk. Jeg er helt sikker på at det er Det norske storting som skal bestemme hva slags asyl- og flyktningpolitikk vi skal ha. Jeg tror også at man ser spøkelser ved høylys dag hvis man tror at alle asylsøkere vil komme til det landet som har den mest romslige asylpolitikken. Men nå regner jeg med at representanten Lisbeth Holand ikke syns det gjør noe om vi tar imot flere flyktninger og asylsøkere enn vi har gjort før.
Saksordføreren viste – helt korrekt – til at Senterpartiet i 1997 bad om en uavhengig vurdering av de grunnlovsmessige sider ved Schengen-avtalen. Det hører med til historien at denne henstillingen ble avvist av et flertall i Stortinget. Jeg vil også si at det tjener Regjeringen til ære at den, som en oppfølging av Voksenåsen-dokumentet, nedsatte en referansegruppe som har foretatt en løpende vurdering av spørsmålet underveis. Men det hører også med til historien at det er framkommet en betydelig tvil i denne gruppen. I proposisjonen er det bl.a. henvist til at flere medlemmer av referansegruppen har konkludert med at Grunnloven § 93 er anvendelig og kan være et alternativ til bruk av § 26 annet ledd. Jeg skjønner at saksordføreren kanskje ikke har den største tillit til Senterpartiets vurdering i dette spørsmålet. Det får så være. Men jeg har lyst til å vise til det professor Erik Boe har sagt om dette spørsmålet i vedlegg til proposisjonen, hvor han også er inne på det faktum at det nå er en ny Schengen-avtale, som binder Norge opp til store uklarheter når det gjelder tilknytning til EU. Han sier at det «skaper grunnlovsmessig tvil at vi ennå ikke vet hvordan Schengenavtalen vil bli håndhevd og hvor mye som reelt kommer til å bli bestemt gjennom EU-interne prosesser sammenlignet med det som skal skje i det nye Fellesorganet.» Mener ikke saksordføreren at denne tvilen burde komme til uttrykk – jeg holdt på å si – etter et føre var-prinsipp, og at dette skulle tilsi at Stortinget la § 93 til grunn for sin behandling av en så viktig og omfattende sak?
Først til det framtidige regelverket: Det går fram både av dokumentene og av svarene fra utenriksministeren og justisministeren at grenseoppgangen mellom EU-regelverket og Schengen-regelverket er helt klar. Så til Grunnloven § 93: Proposisjonen konkluderer med at Grunnloven § 93 ikke er anvendbar, og den gjør det ut fra en totalvurdering, selv om det er visse nyanseforskjeller mellom dem som har vurdert dette på et juridisk grunnlag. Men bl.a. gjelder jo § 93 bare dersom beslutningene til den internasjonale sammenslutningen skal ha folkerettslig virkning for Norge. Jeg mener – som også Regjeringen understreker i alle dokumenter – at det ikke er tilfellet. Schengen-avtalen vil ikke få noen folkerettslig virkning for Norge. Jeg har registrert at Senterpartiet i sine merknader nærmest hevder at det i den institusjonelle avtalen med Schengen avgis både autoritet og myndighet fra den lovgivende/grunnlovsgivende og den utøvende myndighet i Norge. Men proposisjonen konkluderer med at Schengen-avtalen ikke gir kompetanse til å gi lover, den innebærer ikke overføring av dømmende myndighet og heller ikke overføring av myndighet til å forplikte Norge folkerettslig. Derfor konkluderer Regjeringen med at Grunnloven § 26 annet ledd skal brukes, og vi har sluttet oss til det.
Replikkordskiftet er omme.
Jeg har egentlig ikke så meget å tilføye til det saksordføreren har sagt. Jeg synes hun har redegjort for flertallets synspunkt på en fyllestgjørende måte. Jeg vil bare referere til hva som ble sagt fra vår side den gangen det materielle innholdet av avtalen ble behandlet her i Stortinget. Det sentrale fra Fremskrittspartiets synspunkt er avtalens formål, hva man egentlig vil oppnå. Det synes vi er meget viktig, og vi innser jo at disse formålene bare kan oppnås gjennom et ganske utstrakt internasjonalt samarbeid, hvilket foreløpig bare er mulig innenfor såpass homogene stater som man har i Vest-Europa. Det gjelder ulovlig innvandring og menneskesmugling, narkotikasmugling, internasjonal terrorisme, og så gjelder det det mer positive, at man oppnår å opprettholde passfriheten i Norden. Et negativt trekk ved den nye avtalen er at vi holdes utenfor de organer som reelt sett treffer beslutninger med hjemmel i avtalen. Det er et tilbakeskritt, men det er en følge av at det overføres til EUs organer. EU opprettholder jo det standpunkt at stater som ikke er medlemmer av EU, ikke har adgang til EUs besluttende organer, hvilket er meget forståelig av hensyn til en allerede vanskelig beslutningsprosess i EU. Når dette egentlig ikke engster oss så meget, er det fordi vi har svært vanskelig for å forestille oss at det med hjemmel i Schengen-avtalen kan treffes så mange beslutninger som vil føre til vesentlige skadevirkninger for Norge. De beslutninger som det er tale om, begrenses for så vidt av formålsbestemmelsen. Vi tror ikke det kan være så veldig mange avvikende oppfatninger av hvordan man best skal oppnå å stanse denne kriminelle virksomheten. Så hevdes det en del motforestillinger, basert på fine fortolkninger når det gjelder statenes suverenitet. Men jeg tror vi må innse at skal man få bukt med internasjonal kriminalitet, er det ikke mulig å gjøre dette effektivt uten at statene til en viss grad avgir suverenitet til de organer som har fått til oppgave å løse disse problemene. Det synes jeg er et veldig praktisk og naturlig synspunkt i en internasjonalisert verden, og da å pukke på dette suverenitetsbegrepet, fortoner seg for meg litt gammeldags. Når det gjelder asyl- og flyktningpolitikken, synes jeg det er en fordel at det oppstår en viss koordinering av denne politikken i Europa. Det har vært en viss diskusjon om hvorvidt Schengen-avtalen fører til at Norge må føre en mer restriktiv flyktning- og asylpolitikk. Det skal ikke jeg ta standpunkt til, men i tilfelle det fører til en strengere politikk, har Fremskrittspartiet heller ikke noe imot det.
Det blir replikkordskifte.
Nei, det husker jeg jo fra 1997, at Fremskrittspartiet begrunnet sin støtte til avtalen med at det ble en forsterket mur overfor flyktninger. Det bekreftes også i dag. Jeg har lyst til å stille to spørsmål til representanten Gundersen. Han sier at man også går inn for avtalen for å bevare passfriheten i Norden. Jeg oppfatter Gundersen som en representant som er villig til å gå inn i en åpen debatt, og da vil jeg spørre ham: Dersom vi hadde sagt nei, trur han at Sverige da ville ha tatt på seg omkostningene med å bygge en mur mot Norge? Göran Persson sier at det er en politisk og økonomisk umulighet. Tror representanten Gundersen at vi hadde fått en slik mur? Det var det ene spørsmålet. I det andre har jeg lyst til å ta utgangspunkt i det litt gammeldagse, nemlig spørsmålet om nasjonal suverenitet. Og da hadde jeg lyst til å spørre representanten Gundersen hvordan han ser på Regjeringas valg av beslutningsmåte, hvilke regler han ville bruke. Av de juristene som ble oppnevnt for å vurdere saken, er det vel bare én som ser bruk av Grunnloven § 26 som lite betenkelig. Alle de andre sier på varierende måter at avgjørelsen ville hatt større politisk og forfatningsrettslig legitimitet om en hadde valgt å bruke Grunnloven § 93. Hva er representanten Gundersens vurdering av Regjeringas valg av § 26?
Når det gjelder det første spørsmålet, som jo er rent hypotetisk, hva Sverige ville ha gjort, om Sverige faktisk ville ha påtatt seg å bygge opp denne muren, som det heter, mot Norge hvis Norge ikke ville bli med, så er det umulig for meg å ha noen formening om det. Det er jo en situasjon som ikke oppstod. Det er meget mulig at de ikke ville påtatt seg det, vi ser ikke bort fra det. Når det gjelder den nasjonale suverenitet, er det helt umulig å gå inn i en slik statsrettslig debatt her. Jeg vil i alle fall bare si hva mitt syn på Grunnloven er, nemlig at jeg synes det er veldig viktig at man tar nøye vare på Grunnlovens bestemmelser til beskyttelse av individet. Når det gjelder forholdet mellom statsmaktene, hva som må vedtas og i hvilke former, forholdet mellom regjering og storting og alle disse tingene, synes jeg at innenfor rimelighetens grenser må et stortingsflertall kunne tolke Grunnloven relativt fritt. Det er også veldig vanskelig å bringe den slags grunnlovsspørsmål inn for våre domstoler; vi har jo ingen forfatningsdomstol. Så jeg trekker da et nokså skarpt skille mellom individuelle rettigheter som er beskyttet gjennom Grunnloven, og nå også gjennom loven om menneskerettighetene, og kompetansespørsmålene i Grunnloven.
Flere har ikke bedt om ordet til replikk.
Kristelig Folkepartis standpunkt til Schengen-samarbeidet som sådant er det gjort utførlig rede for i Innst. S. nr. 229 for 1996-97, fra mai 1996, i forbindelse med spørsmålet om å innlede forhandlinger med Schengen-landene om en samarbeidsavtale mellom Norge, Island og Schengen-landene. I likhet med de øvrige sentrumspartiene er også Kristelig Folkeparti imot Schengen-samarbeidet. Begrunnelsen kan kort oppsummeres fra innstillingen med bl.a. personvernhensyn, ønsket om en videreføring av den nasjonale grensekontrollen slik vi kjenner den i dag, og frykt for økning i den internasjonale kriminaliteten, for å nevne noen viktige stikkord. I tillegg var det store muligheter for at Schengen-avtalen ville bli integrert i EUs regelverk, noe som siden også viste seg å bli gjennomført. Dette anså vi som uønsket. Stortingsflertallet vedtok likevel at Norge skulle inngå i slike forhandlinger. Da samarbeidsavtalen av 19. desember 1996 ble behandlet i Stortinget i juni 1997, stemte Kristelig Folkeparti mot ratifikasjon av avtalen. Like etter bestemte EU å integrere Schengen-samarbeidet i EUs regelverk, og det ble derfor behov for å reforhandle samarbeidsavtalen med sikte på å løse de institusjonelle spørsmålene knyttet til denne endringen i Schengen-avtalens formelle status i EU-systemet. Alle disse forhold er det gjort greit rede for i den proposisjonen som vi har til behandling her i dag. Også saksordføreren har gitt en grei og ryddig fremstilling av de ulike fasene i forhandlingene og saksforholdet for øvrig, slik at Kristelig Folkeparti har kunnet slutte seg til saksordførerens forslag til merknader på alle punkter. Regjeringen understreker i proposisjonen sitt primærstandpunkt når det gjelder Schengen-avtalen. Samtidig har også Regjeringen forholdt seg til stortingsflertallets ønske om en avtale med Schengen-landene. Regjeringen Jagland hadde allerede startet forberedelsene til forhandlinger med EU om de institusjonelle løsningene etter traktatrevisjonen i Amsterdam juni 1997, der Schengen-samarbeidet ble integrert i EU. Det var derfor nødvendig allerede under forhandlingene mellom sentrumspartiene på Voksenåsen å avklare hvordan en sentrumsregjering ville forholde seg til en videreføring av disse forhandlingene. Voksenåsdokumentet slår fast at en sentrumsregjering vil ta ansvaret for å gjennomføre slike forhandlinger basert på stortingsflertallets beslutning, og dette ble også lagt inn i regjeringen Bondeviks tiltredelseserklæring. Kristelig Folkeparti støtter Regjeringens forslag og konklusjoner. For min del mener jeg at det ikke nå er naturlig å drøfte spørsmålet om Schengen-samarbeidet som sådant, men konsentrere oppmerksomheten om hvorvidt den fremforhandlede avtalen for det første ligger innenfor mandatet av folkets nei til EU i november 1994, og for det andre om avtalen samlet sett er tilfredsstillende med hensyn til å ivareta viktige norske hensyn og interesser, gitt stortingsflertallets premisser. Vår konklusjon er positiv på begge disse punktene. Når det gjelder spørsmålet om den folkerettslige og konstitusjonelle status for avtalen, viser jeg til at Regjeringen undergav dette viktige spørsmålet en særskilt behandling ved å oppnevne en egen referansegruppe med fem juridiske eksperter som særlig skulle vurdere forholdet til Grunnloven, og om et alminnelig flertall ville være tilstrekkelig for en godkjenning. Som kjent ble det et samstemt syn i referansegruppen om at avtalen kunne godkjennes etter Grunnloven § 26, dvs. alminnelig flertall, selv om det var ulike syn i referansegruppen på flere andre spørsmål ut fra forskjellige premisser og vurderinger. Det er i denne sammenheng grunn til å understreke at det ikke har vært forhandlet om det materielle innholdet i avtalen, bare om de institusjonelle løsningene der den nye avtalen erstatter den gamle samarbeidsavtalen. Kristelig Folkeparti er tilfreds med avtalen ut fra de rammer og forutsetninger som er blitt lagt til grunn for forhandlingene. Vi har vektlagt bl.a. følgende forhold: Den nye Schengen-avtalen gir verken EU-domstolen eller kommisjonen noen formell myndighet i Norge. Flere spørsmål knyttet til oppsigelse av avtalen er blitt tilfredsstillende ivaretatt, og er blitt forbedret i forhold til bestemmelsene slik de var utformet i samarbeidsavtalen. Det må likevel innrømmes at vi her er ved ett av kjernepunktene i avtalen. Retten til å si nei eller ja er entydig slått fast, men det er ingen grunn til å legge skjul på at når alternativet til å si nei er at hele avtalen kan bli sagt opp fra EUs side, så er den valgfriheten fremdeles klart begrenset. Videre er det enighet om å etablere et parlamentarikersamarbeid knyttet til avtalen. Det anser vi som en klar fordel for oppfølgingen av alle sider ved denne avtalen. Det skal videre etableres et fellesorgan der Norge, Island og EU skal møtes regelmessig. Dette gir oss muligheten til fortløpende å ta opp viktige spørsmål knyttet til gjennomføringen og videreføringen av avtalen. Det har ikke vært noen regelendringer i Schengen-samarbeidet etter desember 1996 som krever lovendringer hos oss. Heller ikke har det vært forslag som utvider avtalens anvendelsesområde. Til sammen betyr dette at den avtalen som Regjeringen ber om samtykke til å godkjenne, har tatt hensyn til grunnleggende og viktige forhold av betydning for norske interesser. Kristelig Folkeparti mener at Regjeringen har gjort en god jobb i tråd med Stortingets forutsetninger og vedtak. Vi mener derfor Regjeringen har god dekning for å hevde at «avtalen som legges fram, er så god som det er mulig å få til når man tar hensyn til rammene for forhandlingene og partenes ulike utgangspunkter». Det er selvfølgelig ikke vanskelig å være enig i at det kunne vært ønskelig med mindre tidspress i saken, slik at f.eks. de relevante lovendringene som må gjennomføres på grunn av avtalen, kunne bli presentert samtidig som avtaleteksten nå blir behandlet her i Stortinget. Det har det altså ikke vært mulig å få til på grunn av de tidsfrister som er styrt av EUs gjennomføring av Schengen-avtalen. Etter mitt syn er likevel de ulike sider ved avtalen så grundig utredet fra Regjeringens side at jeg mener saken får en fullt ut tilfredsstillende behandling også her i Stortinget. Jeg legger da vekt på det som jeg refererte til i stad, at det ikke er blitt vedtatt nye regler i Schengen-samarbeidet etter desember 1996 som utløser behov for lovendringer i Norge, og dessuten at ingen av de nye reglene vil innebære noen utvidelse av avtalens anvendelsesområde.
Det blir replikkordskifte.
Allerede til nå i debatten har vi hørt to ganger at sentrumspartiene står fast på sitt nei til Schengen. – Politikk er ofte en balansegang, og noen balanserer vel bedre enn andre. – Men når sentrumspartiene så klart understreker dette kan det jo sette Regjeringen i et litt merkelig lys, for denne Regjeringen er jo utgått nettopp fra disse partiene. En ting er at Regjeringen har sagt seg villig til og interessert i å følge opp forhandlingen som var i gang, en annen ting er proposisjonen med de konklusjoner og anbefalinger som ligger der. Også de 14 spørsmålene som er stilt til Regjeringen i denne saken, er besvart og – ser det ut som – uten skjelving på hånden og med meget klare føringer. Mener representanten Steensnæs at Regjeringen har lagt fram en innstilling overfor Stortinget som den egentlig ikke står bak?
Hvis representanten Engebretsen lyttet nøye til mitt innlegg – det håper jeg han gjorde – så ville han ikke være i tvil om mitt svar. Selvfølgelig står Kristelig Folkeparti helt og fullt bak det Regjeringen har lagt fram, det fremgikk av mitt innlegg. Var det ikke fordi jeg kjente Kjell Engebretsen så godt, ville jeg nesten ha trodd at han hadde en ferdigskrevet, skarp replikk til meg, som det nok ikke var grunnlag for å fremføre. La meg si i forhold til problemstillingen at når vi er imot Schengen, men likevel stiller oss bak Regjeringens proposisjon om å godkjenne avtalen, så er ikke det annerledes enn det som gjelder f.eks. i forhold til EU, hvor det er kjent at samtlige regjeringspartier er imot. To av partiene er for EØS-avtalen, men det skaper ingen problemer for oss i forhold til å hevde Norges interesser slik stortingsflertallet har lagt dette til rette. Jeg er sikker på at med de klare svar som Regjeringen har gitt – og med de forsikringer som jeg selv mener å ha gitt utrykk for i mitt innlegg – så vil Regjeringen følge opp Schengen-avtalen på alle punkter, slik at de norske interessene ved gjennomføringen av Schengen-avtalen skal bli ivaretatt på den beste måte.
Egentlig er jeg litt lei meg, for en stor mulighet for en debatt om hva dette egentlig dreier seg om, har glippet. Tidligere har nei-partiene stått sammen om å mene at det er de små skrittene uten krav om folkeavstemning som har vært ja-sidas taktikk for å tilpasse oss EU. Så sier Steensnæs at han er ganske trygg på at Schengen-avtalen ligger innenfor mandatet etter folkets nei. Innholdet i Schengen-avtalen var helt sentrale for hvorfor mange sa nei i folkeavstemninga. Schengen er en del av unionsutviklinga. Den avtalen hindrer oss i å føre en selvstendig flyktning- og asylpolitikk. Målet er å bygge opp en festning mot den tredje verden, og det dreier seg om oppbygging av en europeisk kontroll og et tvangsapparat som truer personvernet, rettssikkerheten og demokratiet. Og da hadde jeg forventet at Regjeringa hadde brukt det handlingsrommet, de to årene som har gått, til å informere om hva avtalen dreier seg om, slik at det hadde vært mulig å mobilisere mot avtalen, reise en opinion mot avtalen, og at den ikke skjuler seg bak stortingsflertallet på denne måten. Dernest: For Kristelig Folkeparti har det vært viktig å føre en mer human flyktning- og asylpolitikk. Det var også en av grunnene til at Kristelig Folkeparti sa nei til Schengen-avtalen. Når nå alle høringsinstansene er enige om at denne avtalen gjør det lettere å utvise uønskede personer, hvorfor har ikke Kristelig Folkeparti da virkelig tatt kampen opp, hvorfor har de ikke gjort f.eks. slik Sponheim har gjort i forhold til IT Fornebu – han har jo stått oppreist og tatt kampen opp ? Hvorfor har ikke Kristelig Folkeparti gjort det? Det er mange som kaller det et svik, og jeg er ganske enig i at det har vært et svik.
Jeg skjønner jo at representanten Ågot Valle er skuffet, og det går vel kanskje noe lenger enn skuffelse også når hun – uten påtale av presidenten – bruker ordet «svik». Jeg mener vi ikke har sviktet, vi har tatt en kamp om Schengen-avtalen. Den kampen stod i Stortinget i 1996. Da uttalte vi helt klart våre innvendinger, og hvis Ågot Valle ville ta seg bryet, kunne hun lese det ganske detaljerte og vel begrunnede standpunktet som Kristelig Folkeparti der sammen med andre nei-parti kom med. Kampen om Schengen-avtalen stod i 1996, og jeg har ikke noen sans for omkamp. Men jeg kan være enig med Ågot Valle når det gjelder informasjon, at folk får vite hva dette dreier seg om. Men det ansvar kan ikke representanten Ågot Valle legge ene og alene verken på Regjeringen eller på Kristelig Folkeparti, det må Ågot Valle dele med alle andre som hadde samme standpunkt i utgangspunktet – både med nei-bevegelsen og med SV for den del. Når det så gjelder det folkerettslige grunnlaget, gikk regjeringen Bondevik meget nøye til verks. Til tross for at det var lite forståelse for behovet i Stortinget, satte regjeringen Bondevik ned en egen kommisjon av fem fremstående juridiske eksperter for å vurdere kritisk om det var nødvendig å behandle denne avtalen etter Grunnloven § 93, eller om en anså at § 26 var tilstrekkelig. Som jeg sa i mitt innlegg, var svaret fra dette ekspertutvalget entydig, selv om premisser og nyanseringer om hvor langt mot Grunnlovens yttergrenser en her beveget seg, ble vurdert noe forskjellig. Så viser også Ågot Valle til flyktning- og asylpolitikken. Ja, vi står sammen med SV om viktige standpunkter når det gjelder flyktning- og asylpolitikk, men dette er ikke berørt av Schengen-avtalen. Jeg viser til det svaret som justisministeren har gitt til Stortinget på spørsmål nr. 6, hvor det utførlig er gjort rede for at vi beholder vår uavhengige politikk på dette viktige området.
Jeg må si at jeg ikke skjønner Kristelig Folkeparti her. Jeg gleder meg til å få et svar fra representanten Steensnæs. Her starter han med å sitere vedtaket fra 1997, og viser til at en av grunnene til at han gikk imot, var faren for at avtalen kunne komme til å bli integrert i EUs regelverk. Så blir den det, og så er han plutselig for avtalen. Ja, han er ikke for den – å nei, for det sa de i 1997. Men Regjeringen legger fram en proposisjon der en går inn for den. Og jeg stusser litt på: Hva er vitsen med å sitte i regjering? Stortingsflertallet har pålagt Regjeringa å reforhandle avtalen. Det kan stortingsflertallet pålegge; det har jeg full forståelse for. Men stortingsflertallet bestemmer ikke hva som er Regjeringas mening, hva den skal legge fram for Stortinget, det er det Regjeringa som bestemmer. Og sia 1997 har avtalen altså blitt integrert i EU, som de nåværende regjeringspartiene gikk imot. En gikk også imot på grunn av flyktning- og asylpolitikken. Og alle høringsinstansene sier at den blir strammere, det viste at en hadde rett. Så går en imot på grunn av personvernhensynene, og der er høringsuttalelsene uhyre skarpe. Og en begår sågar akkurat den samme blunderen som en anklaget Arbeiderpartiet for i 1997, en legger fram saka til behandling uten at den er tilstrekkelig belyst, bl.a. blir ikke de lovendringene som er nødvendige, lagt fram. Hva slags skade ville det ha gjort om vi hadde ventet i kanskje de tre ukene som en trenger for å få ferdig lovendringene? Var det noen møter en da ikke fikk lov til å være med på? Hva slags skade ville ha skjedd for Norge? Lovendringene var sendt ut på høring 1. september, hvorfor har en ikke fått dem fram? Ønsket en ikke at Stortinget skulle være kjent med alle de kritiske merknadene som kom?
Jeg skjønner ikke Kristelig Folkeparti, sier representanten Lisbeth Holand. Jeg tror jeg får kvittere og si at jeg skjønner veldig godt representanten Lisbeth Holand, for hun forsøker nå å skape uklarhet om Kristelig Folkepartis standpunkt ved å blande herlig sammen det vi egentlig har til behandling her. Jeg har sagt i mitt innlegg – og det står også helt tydelig i merknadene – at når det gjelder utgangspunktet for Schengen-avtalen som sådan, hadde Kristelig Folkeparti et begrunnet syn mot Schengen-avtalen. Det vi har til behandling her, er ikke det materielle innholdet – jeg vet ikke hvor mange ganger vi skal gjenta det – men det er de institusjonelle rammene som nå skal legges på plass fordi EU etter Stortingets siste vedtak valgte å flytte Schengen-avtalen inn i EUs regelverk i søyle I og søyle III. Det utløste behov for en justering av avtalen, som regjeringen Jagland begynte å forberede, og som de tre samarbeidspartiene var nødt til å vurdere hvordan de ville forholde seg til før de i det hele tatt satte seg i regjeringskontorene. Derfor ble det undergitt en egen vurdering, hvor det ble gjentatt på Voksenåsen at de tre sentrumspartiene er imot Schengen-avtalen, men de tar ansvar for å fremforhandle og videreføre de forhandlinger som går utelukkende på det institusjonelle forholdet, som ikke har noe med det materielle innhold å gjøre. Dette har Regjeringen gjort utførlig rede for, og jeg har også sitert at det ligger ingenting av materielt innhold i dette, det er ingen vedtak i Schengen-samarbeidet som utløser nye lovvedtak, og det er ingen vedtak i Schengen-samarbeidet som utvider anvendelsesområdet. Alt dette gjør at det utelukkende er spørsmål om vi vil ta ansvar for forhandlingene om det institusjonelle innhold. Og når det gjelder opplysning – at dette ikke vil være tilstrekkelig belyst – vil jeg vise til mitt svar til representanten Ågot Valle.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Høyre hadde to hovedmålsettinger da vi våren 1997 sa ja til norsk tilknytning til Schengen-samarbeidet. 1) Økende internasjonal kriminalitet møtes med økt internasjonalt samarbeid. De grensene som i dag representerer hindringer for politiet, vil kriminelle kunne utnytte strategisk for å unngå straffeforfølgning. At internasjonal kriminalitet er et økende problem for Norge og Europa, er hevet over tvil. Narkotikahandel, hvitvasking av penger, ulovlig våpenomsetning, terroristhandlinger, smugling av radioaktivt materiale, menneskesmugling og organisert tyverivirksomhet med tilhørende voldshandlinger rammer innbyggere i alle land i stadig større omfang. De representerer imidlertid utfordringer som nasjonalstaten ikke kan løse alene. Schengen-samarbeidet blir det best regulerte politisamarbeid Norge noen gang har deltatt i, og gir oss muligheten for en mer effektiv kamp mot kriminalitet. Derfor var dette også Høyres hovedargument for å si ja til avtalen våren 1997. 2) Å bevare den nordiske passunionen har vært den andre viktige målsettingen med Schengen-avtalen for Høyre. Norden har hatt passunion i over 40 år. Schengen-samarbeidet gir oss muligheten til å videreføre denne, og å utvide området for passfrihet til EU-land som vi har omfattende samkvem med. Det innebærer fordeler for næringsliv så vel som for privatpersoner. Disse to hovedmålene har ikke blitt mindre aktuelle siden sist Stortinget behandlet Schengen-saken – snarere tvert i mot. For det første: EU-landene har satt kampen mot internasjonal kriminalitet høyere på dagsordenen. Ved å integrere Schengen-samarbeidet i EU legger man til rette for et mer handlekraftig samarbeid om grensekontroll, asylpolitikk, politisamarbeid og kriminalitetsbekjempelse. Den nye Amsterdamtraktaten innvarsler en oppgradering av dette samarbeidets betydning og en forbedring av Europas muligheter til å bekjempe den internasjonale kriminaliteten. Samarbeidet skal skje både innenfor det overnasjonale samarbeidet i søyle I og i søyle III, hvor beslutningene er av mellomstatlig karakter. For det andre: Sverige, Danmark og Finland har ratifisert Amsterdamtraktaten og vil delta i Schengen-samarbeidet gjennom EUs institusjoner. Uten en avtale om deltakelse i Schengen ville disse landene være forpliktet til å bygge opp yttergrensekontroll mot Norge. Det er viktig å understreke at det er passkontrollen og ikke tollkontrollen som forsvinner i Norge med Schengen-avtalen. Fordi Norge ikke er en del av EUs tollunion, beholder vi tollkontrollen. Det er i tollen, ikke i passkontrollen, at smuglere tas. Kampen mot bl.a. narkotika blir derfor styrket, ikke svekket, gjennom Schengen-avtalen på grunn av mer effektivt samarbeid mellom ulike lands politi og tollvesen. Det var særlig to argumenter mot å godkjenne Schengen-avtalen som stod sentralt for de nåværende regjeringspartiene 1997. På den ene siden var det forholdet til Grunnloven. Anne Enger Lahnstein uttalte at stortingsflertallet oversåde demokratiske spilleregler som er nedfelt i Grunnloven. Kjell Magne Bondevik hadde «knapt sett noen sak av en slik dimensjon som er så overflatisk drøftet nårdet gjelder de konstitusjonelle spørsmål». Det andre hovedargumentet var at saken burde utsettes til EU hadde avsluttet sin revisjon av traktatgrunnlaget, siden det var aktuelt å innlemme Schengen-samarbeidet i EU. I dag anbefaler sentrumsregjeringen, med Bondevik og Lahnstein i sentrale posisjoner, avtalen med EU om en ny institusjonell tilknytning til Schengen-samarbeidet. Fremlegget av denne proposisjonen innebærer en gigantisk snuoperasjon i forhold til de standpunkter de nåværende regjeringspartiene hadde i 1997. Regjeringen mener i dag det er konstitusjonelt holdbart å godkjenne avtalen i henhold til Grunnloven § 26 annet ledd – akkurat som stortingsflertallet kom frem til etter grundig behandling og høringer i forrige runde. Regjeringen mener en slik fremgangsmåte er konstitusjonelt forsvarlig til tross for at Schengen-samarbeidet nå er lagt inn i EU-samarbeidet, og deler av det skal foregå i søyle I, som har overnasjonale trekk. De legger saken frem for Stortinget før Stortinget har gjort alle lovendringer som følger av avtalen, og før Stortinget har fått seg forelagt alle lovmessige, økonomiske og administrative konsekvenser av avtalen. Regjeringspartiene gir dermed flertallet fra 1997 rett i at det var grunnlovsmessig holdbart å godkjenne avtalen med vanlig flertall – i 1997 som i dag. Avtalen innebar ikke – verken i 1996 eller nå – overføring av myndighet til en internasjonal sammenslutning som kan treffe vedtak som har direkte virkning for personer i Norge. Regjeringen viser i proposisjonen til at den nye institusjonelle løsningen som er fremforhandlet, er bedre enn den tilknytning vi hadde. Dersom Norge besluttet ikke å godta en ny rettsakt, hjemlet den tidligere samarbeidsavtalen at man automatisk startet en prosess for å avvikle avtalen. Den nye avtalen med EU gir Fellesorganet 90 dager til å finne frem til en felles, omforent løsning dersom Norge ikke godtar nytt regelverk. Dette resultatet gjør meg trygg på at flertallet også hadde rett i 1997, da vi understreket nettopp fordelene ved at vi ble tilknyttet Schengen-samarbeidet før EU avsluttet sine forhandlinger om traktatgrunnlaget i Amsterdam. Det har styrket Norges forhandlingsposisjon, og det har gitt oss mulighet til å påvirke Schengen-samarbeidets utvikling på viktige områder, bl.a. når det gjelder kontrollen av personvernet. For eksempel har lederen for Datatilsynet, Georg Apenes, kunnet delta i Joint Supervisory Authority, kontrollorganet for Schengen-informasjonssystemet – SIS. I tillegg fremhever Regjeringen selv at vi har hatt stor innflytelse på det regelverk som er vedtatt etter 1996 gjennom vår observatørstatus i eksekutivkomiteen. Proposisjonen viser til at vår tilknytningsform også har sine begrensninger: Avtalen forutsetter at en videreutvikling av enkelte deler av regelverket skal kunne forbeholdes EU-landene. Det er, som det står i proposisjonen, naturlig at EU ønsker en viss fleksibilitet dersom utviklingen fører til at dette samarbeidet blir mer sentralt i EU-samarbeidet. Avtalen slår imidlertid fast at EU har plikt til å informere Fellesorganet om forberedelser i rådet av alle tiltak eller rettsakter som måtte være relevante i forhold til avtalen. Avtalen forutsetter også at Norge kan inngå ytterligere avtaler med EU på relevante områder. Det er Høyre fornøyd med. Det er for øvrig grunn til å gi Regjeringen honnør for det fremforhandlede resultatet på det institusjonelle området. Det er da også et bredt flertall som støtter Regjeringens anbefaling i saken. Bare Senterpartiet og SV går imot. Og Senterpartiet er ikke snauere enn at de også kommer med åpen kritikk av Regjeringen for å ha somlet med å legge saken frem for Stortinget. Men sant nok, Stortinget har vært under sterkt tidspress; derfor all ros til saksordfører Nybakk, som har vist en ryddighet og grundighet som gjør at Høyre allikevel føler seg trygg på at saken er blitt forsvarlig belyst og vurdert når Stortinget i dag inviteres til å gi samtykke til den fremlagte avtalen med EU. Det mest oppsiktsvekkende i denne saken er at Senterpartiet med sin handlemåte er med på å svekke hele grunnlaget for sentrumsregjeringen. Det er i proposisjonen referert til Voksenåserklæringen og tiltredelseserklæringen, hvor det går frem at sentrumspartiene er imot norsk medlemskap i Schengen, men at de allikevel forplikter seg til å fremforhandle institusjonelle løsninger basert på stortingsflertallets vedtak. Senterpartiet forholder seg i dag til disse grunnlagsdokumentene for Regjeringen etter kafeteriaprinsippet – det er sannelig av sine egne man skal ha det.
Det blir replikkordskifte.
Jeg må minne representanten Frost Sterri om at det går klart fram av dokumentene at regjeringspartiene i utgangspunktet i prinsippet er imot Schengen, og at Regjeringen har utført et oppdrag gitt av stortingsflertallet. Jeg vil litt tilbake til det som har med behandlingsmåten å gjøre, for Frost Sterri kan vel ikke ha oversett at f.eks. Datatilsynet, som hun nevnte i en annen sammenheng, faktisk har vært meget kritisk til hele Schengen-konseptet og gitt uttrykk for at det er uheldig at registrering av personer kan skje på grunnlag av såkalt skjønnsmessige kriterier. Hun må også ha registrert at Den Norske Advokatforening har hatt kritiske synspunkter på dette. Det kan heller ikke ha gått Frost Sterri forbi at en ansett professor i jus, nemlig Eivind Smith, har gitt uttrykk for at «Schengen er en katastrofe konstitusjonelt sett, enda verre enn EØS. Vi må bare godta noe som bestemmes utenfor Norges grenser, eller tre ut av hele avtalen.» Og igjen vil jeg referere til jusprofessor Erik Boe, som sa at det ville «styrke den forfatningsmessige legitimiteten om Stortingets vedtak blir tatt med ¾ flertall». Mitt spørsmål er: Hvor blir det av Høyres grunnlovskonservatisme? Eller er det slik at forventningene om at Schengen skal bli et viktig ledd i den videre unionsutvikling, overskygger Høyres forventede grunnlovskonservatisme? Og når Frost Sterri refererte til Sverige og Finland, må det også nevnes at både Sverige og Finland har valgt å legge disse sakene fram for sine parlament etter det strengeste grunnlovskrav, altså gjort nettopp det Senterpartiet sammen med SV har foreslått i denne innstillingen.
Representanten Jakobsen fant grunn til å minne om at Regjeringen har utført et oppdrag. Det påpekte også jeg. Det går frem, som jeg sa, av både Voksenåserklæringen og tiltredelseserklæringen fra Regjeringen hvordan de prinsipielt sett står i forhold til Schengen-medlemskap. Men på tross av det har de altså akseptert å legge flertallets avgjørelse til grunn og fremforhandle institusjonelle løsninger. Og det er der Senterpartiet i dag svikter, ikke for så vidt i forhold til stortingsflertallet, men i forhold til sin egen regjering, fordi også Senterpartiet var med og drøftet dette – og jeg forutsetter at de står på Voksenåserklæringen og at de også vil støtte Regjeringens tiltredelseserklæring. Men det er jo det de i dag med all åpenhet viser at de faktisk ikke gjør, de ønsker nå åpenbart bare å velge ut de deler som passer Senterpartiet. Det de da faktisk er med på, er å undergrave hele grunnlaget for å ha en fortsatt sentrumsregjering – dette som en advarsel, om ikke Johan J. Jakobsen tidligere har tenkt over den realiteten. For øvrig har jeg meget vel fulgt med i debatten knyttet til spørsmål om personvern, og jeg ser frem til at vi når vi får lovforslag til behandling i Stortinget, går nøye inn i dette. Det skal også bli interessant å se hvilke vurderinger Regjeringen vil gjøre på grunnlag av de høringsrunder som har vært ute, for er det noe som er viktig for Høyre, er det nettopp å sikre personvernet. For øvrig synes jeg det taler for seg når Jakobsen anklager Høyre for ikke å utvise stor nok tilbørlighet overfor Grunnloven. Det er nok bare å vise til Regjeringens egen oppnevnte referansegruppe, som jo konkluderer med det vi handler etter i dag.
Vi skal ikke ha noen omkamp fra 1997, har stadig blitt gjentatt her. Men det var faktisk sånn – det ble klart sagt i innstillinga i 1997 – at dersom Schengen-avtalen ble integrert i EU, så falt vår avtale bort. Det betyr at vi har en ny sak til behandling, og at Stortinget kan behandle hele avtalen. Og det er veldig beklagelig at vi ikke har fått fram lovendringene. Når representanten Siri Frost Sterri viser til at personvern er uhyre viktig for Høyre, må det vel være viktig å få se alle de innvendingene som er kommet imot det regelverket som en blir nødt til å vedta hvis en først går inn i Schengen. Men da velger både Regjeringen og stortingsflertallet: Først vedtar vi Schengen, så tar vi lovendringene etterpå. Jeg har lyst til å bruke et eksempel. Representanten Siri Frost Sterri sier at Høyre går inn i Schengen fordi de vil bekjempe økt internasjonal kriminalitet. Å bekjempe økt internasjonal kriminalitet tror jeg er et felles anliggende for alle i salen. Men skal en bruke Schengen til det? Det viser seg at omtrent 90 pst. av de som er registrert der, er registrert fordi de er uønskede utlendinger eller på grunn av politisk aktivitet. Vi har eksempel på folk som er utvist fra hele Schengen-området fordi en har deltatt i demonstrasjoner. Og da sier lovutvalget i Advokatforeningen at dette er tiltak og virkemidler som står langt fra de demokratiske tradisjoner som vi i Norge liker å bekjenne oss til. Bekymrer ikke dette representanten Frost Sterri og Høyre? Hvor blir troverdigheten i personvernengasjementet av hvis ikke det bekymrer?
Det må basere seg på en erindringssvikt hvis Lisbeth Holand mener at Stortinget satte som forutsetning at dersom Schengen-samarbeidet ble en integrert del av EU, skulle man ha en full gjennomgang av hele avtalen på nytt. Det Regjeringen har understreket, er at realitetene, som vi tok stilling til i 1997, ligger der uendret, og det er kun mindre justeringer som har skjedd etterpå. Følgelig gav også Stortinget Regjeringen mandat til og i oppdrag – for det jo var kjent på det tidspunktet avtalen ble behandlet at dette kunne skje, selv om det var noe usikkert – å forhandle og videreføre deltakelsen i Schengen også etter at dette samarbeidet ble lagt innenfor EUs institusjonelle rammer. Så når nå Regjeringen har klarlagt at det de har forhandlet om, gjelder institusjonelle løsninger, er det i første rekke det vi bør drøfte, og ikke ta en real omkamp om hele Schengen-saken som sådan. Kan grunnen til at Senterpartiet og SV er mer opptatt av omkampen i dag, være at de institusjonelle løsningene som nå er fremforhandlet, rent faktisk er bedre enn den vi hadde da Stortinget behandlet denne saken i 1997? Det er god grunn til å spørre om det er årsaken til at de konsentrerer all innsatsen også i dag om å bekjempe Schengen, til tross for at det vedtaket rent faktisk ligger fast.
Det står fast at da Schengen ble integrert i EU, falt avtalen bort. Da er det opp til regjering og storting om en vil behandle den på nytt. Regjeringa tok på seg oppgaven med å framforhandle en avtale med EU, men den stod fritt til å legge fram hele avtalen til behandling i Stortinget hvis den ønsket det. Men det jeg merket meg nå, var at representanten Siri Frost Sterri overhodet ikke gjorde det minste forsøk på å svare på mitt spørsmål, som dreide seg om personvern. Jeg kan bruke et konkret eksempel, som sannsynligvis er kjent også for representanten Frost Sterri: Stephanie Mills, aktivisten fra Mururoa som skulle på et møte i Nederland for å planlegge aksjoner mot atomprøvesprengingen i India og Pakistan. Hun ble stoppet på grensen fordi hun var registrert i SIS, fordi Frankrike oppfattet henne som en trussel mot den offentlige orden og sikkerhet. Og dermed var hun utelukket fra innreise til Schengen-området. Hvis hun hadde visst dette på forhånd, kunne hun selvfølgelig ha søkt om et særskilt innreisevisum til det møtet i Nederland, men det visste hun ikke. Ønsker representanten Frost Sterri at vi skal slutte oss til et system der politisk aktivisme blir betraktet som en trussel mot den offentlige orden og sikkerhet, og der en risikerer utestenging fra hele Vest-Europa?
Jeg oppfatter at Lisbeth Holand kanskje hadde litt vanskelig for å prioritere, for hun fremsatte ganske mange påstander i sin første replikk. Slik sett var det bra at det ble avgrenset til personvernspørsmål i denne andre replikken. Men som Lisbeth Holand kanskje også kjenner til, har det blitt stilt spørsmål fra komiteens side til justisministeren om Stephanie Mills ville blitt nektet innreise til Norge dersom Norge hadde praktisert Schengen-reglene i 1998. Da svarte justisministeren at departementet ikke hadde tilstrekkelig innsikt i denne saken til å ville kommentere dette konkrete tilfellet. Slik sett må det åpenbart være et dårlig valgt eksempel. Eller er det kanskje slik at SV kjenner denne saken bedre enn departementet, så godt at de vet om de egentlige årsakene til at hun ikke slapp inn? Jeg synes for øvrig at Lisbeth Holand burde lese resten av det svaret som kommer fra justisministeren, for der går det helt klart frem at det fortsatt vil være opp til Norge å avgjøre spørsmål om innreise til Norge. Men vi kan ikke samtidig avgjøre fritt spørsmål om innreise til hele Schengen-området. Det er noe ganske annet.
Replikkordskiftet er omme.
Når Stortinget har fått seg forelagt en ny Schengen-avtale, har det sammenheng med at Schengen-samarbeidet, som en konsekvens av Amsterdamtraktaten, har blitt en del av EU. Av proposisjonen går det fram at sentrumspartienes syn på Schengen-samarbeidet er utdypet i innstillingen til samarbeidsavtalen som Stortinget behandlet i 1997. I redegjørelsen om forhandlingene med EU om Schengen, som utenriksministeren gav Stortinget den 18. desember i fjor, understreket utenriksministeren at «Regjeringens prinsipielle syn på Schengen, slik det er uttrykt i Voksenåserklæringen, står fast.» Og det kan ikke være mulig at det å framheve dette synspunkt i denne debatten skal være å undergrave tilliten til, eller svekke grunnlaget for Regjeringen, slik vi hørte i sted. I tiltredelseserklæringen la Regjeringen imidlertid til grunn at stortingsflertallet ønsket forhandlinger med EU om en ny institusjonell avtale. Innenfor de begrensninger som ligger i de gitte rammer og forutsetninger, har Regjeringen på en utmerket måte utført dette oppdraget. Fordi det ikke har vært forhandlet om det materielle innholdet i Schengen, er den nye Schengen-avtalen – etter Senterpartiets mening – fortsatt beheftet med de samme svakheter som samarbeidsavtalen som ble behandlet av Stortinget i 1997. De innvendinger Senterpartiet hadde til denne avtalen, ligger derfor fast. Fordi Stortinget tidligere har drøftet Schengen-avtalens materielle innhold, skal jeg bare stikkordsmessig nevne Senterpartiets hovedinnvendinger: Fjerningen av personkontrollen ved de indre grenser, som et ledd i etableringen av et grenseløst Europa, vil øke risikoen for narkotikasmugling og internasjonal kriminalitet. Schengen-avtalen innebærer også at Norge må tilpasse seg EU-landenes asyl- og flyktningpolitikk. Konsekvensene av denne reduserte handlefriheten er noe usikker. Det kan imidlertid være grunn til å merke seg høringsuttalelsen fra Oslos biskop, hvor det bl.a. heter følgende: «Av hensyn til menneskerettene, og på grunn av flyktningenes behov for beskyttelse, burde Schengen-landene heller være foregangsland enn ytterligere å sementere igjen den europeiske muren mot den tredje verdens land og borgere». Gjennom de to personregistrene SIS og SIRENE gis politiet muligheter til overvåking og personregistrering som også Datatilsynet har hatt kritiske merknader til. Hvor svakt personvernet og rettssikkerheten står i Schengen, illustreres bl.a. gjennom historien om Stephanie Mills fra New Zealand som i 1998 ble nektet innreise i Nederland fordi franske myndigheter hadde registrert henne som en trussel mot offentlige orden. Bakgrunnen var at hun i 1995 hadde organisert en kampanje mot de franske atombombespregningene på Mururoa. Som sagt er dette spørsmål som ble grundig debattert i 1997. Når Stortinget i dag behandler den nye Schengen-avtalen, vil jeg legge hovedvekten på følgende to forhold: for det første konsekvensene for Norge av at Schengen nå blir en del av EU, og for det andre de konstitusjonelle sider ved Schengen-avtalen, eller avtalens forhold til Grunnloven. At Schengen-samarbeidet nå blir en del av EU, innebærer at samarbeidet vil bli underlagt EUs dynamiske regelverksutvikling. Av fortalen til Amsterdamtraktatens Schengen-protokoll går det klart fram at unions- og fellesskapsretten er overordnet Schengen-regelverket, og at Schengen-regelverket skal tilpasses EUs integrasjonsprosess. Schengen-samarbeidet og justissamarbeidet i EU griper inn i hverandre. Det går også klart fram av proposisjonen, men hvor grensen går, er uklart. Mye tyder på at det vil være en gråsone mellom EUs regelutvikling på justisområdet og regelverket i Schengen. Det er grunn til å merke seg at det er EUs råd som i forbindelse med godkjenning av avtalen vil angi de områder som EU anser – jeg understreker som EU anser - at Norge og Island skal involveres på, i videreutviklingen av regelverket. Det virker ikke helt betryggende, for å si det mildt. Endringer i det regelverk som måtte bli definert som EU-regelverk, vil selvsagt være forbeholdt medlemslandene i EU. Professor Erik Boe konkluderer slik «Schengenavtalen er det første eksemplet på en internasjonal avtale hvor Norge bindes til en fremtidig utvikling av regler, beslutninger og myndighetshandlinger uten å være fullt ut inne i beslutningsprosessen.» Voksenåserklæringen varslet at en sentrumsregjering ville gjennomføre en vurdering av de konstitusjonelle spørsmål knyttet til Schengen-avtalen. Forslaget om å få en uavhengig betenkning om Schengen-avtalens forhold til Grunnloven ble som kjent avvist av Stortinget i 1997. Selv om den referansegruppe Regjeringen oppnevnte i forbindelse med de nye Schengen-forhandlingene, konkluderer med at avtalen er holdbar i forhold til Grunnloven, har gruppen levert meget relevante innspill i debatten om de konstitusjonelle sidene ved avtalen. Hovedspørsmålet er om Schengen-avtalen bør behandles etter Grunnloven § 26 annet ledd eller etter Grunnloven § 93, som krever kvalifisert flertall. Regjeringen har vist til at flere medlemmer av referansegruppen har konkludert med at Grunnloven § 93 er anvendelig og kan være et alternativ til bruk av § 26. Selv om Regjeringen etter en samlet vurdering tilrår at avtalen inngås etter framgangsmåten i Grunnloven § 26, er det en realitet at flere framtredende norske jurister har stilt seg meget kritisk til de konstitusjonelle sidene ved Schengen-avtalen. Også flere av medlemmene i referansegruppen målbærer tvil om avtalens forhold til Grunnloven. Professor Erik Boe knytter bl.a. denne tvilen til uklarheten om konsekvensene av de interne prosesser i EU. Han sier at det skaper «grunnlovsmessig tvil at vi ennå ikke vet hvordan Schengenavtalen vil bli håndhevd og hvor mye som reelt kommer til å bli bestemt gjennom EU-interne prosesser sammenlignet med det som skal skje i det nye Fellesorganet». Flere av medlemmene i referansegruppen er opptatt av den dynamiske grunnlovsfortolkningen. Ett av medlemmene, Liv Monica Bargem Stubholt, konkluderer med at Schengen-avtalen ikke kunne vært vedtatt med ordinært flertall etter Grunnloven § 26 annet ledd hvis avtalen hadde blitt lagt fram for Stortinget samlet, og altså ikke bit for bit. Senterpartiet mener en bør være tilbakeholden med å akseptere at Grunnlovens krav over tid svekkes for sterkt gjennom en løpende legitimering av enkeltvise suverenitetsavståelser som skjer på grunnlag av alminnelige flertallsbeslutninger. Et viktig spørsmål i vurderingen av de konstitusjonelle forhold er den overføring av forvaltningsmyndighet som vil skje gjennom det grenseoverskridende politisamarbeidet beskrevet i Schengenkonvensjonens artikler 40 og 41. Det er grunn til å merke seg at både Sverige og Finland– under henvisning nettopp til det grenseoverskridende politisamarbeidet – valgte å fremme Schengen-avtalen for sine respektive parlamenter på grunnlag av særlige og strenge grunnlovsprosedyrer. Det er åpenbart at også Regjeringen her har vært i tvil når den sier at når uniformert utenlandsk politi skal kunne operere direkte overfor individer i Norge, så innebærer det «en viss overføring til utenlandske polititjenestemenn av kompetanse til å utøve forvaltningsmyndighet med direkte virkning for Norge.» Samtidig sier Regjeringen at utøvelse av politimyndighet berører selve kjernen i det en tradisjonelt har forstått som staters suverenitet. Senterpartiet trekker den konklusjon av proposisjonens vurderinger på dette punkt, at Schengen-avtalen må behandles etter Grunnloven § 93. Det vil «styrke den forfatningsrettslige legitimiteten om Stortingets vedtak blir tatt med ¾ flertall» for å sitere jusprofessor Erik Boe. På dette grunnlaget tar jeg opp forslaget på vegne av Senterpartiet og SV.
Johan J. Jakobsen har tatt opp de forslagene han refererte til. Det blir replikkordskifte.
I ein periode i denne debatten lurte eg på om representanten Jakobsen var ute etter heltedådsmedaljen eller deltakarmedaljen. No lurer eg litt på om han er på regjeringsjakt, for han slår kategorisk fast at Schengen-avtalen må handsamast etter § 93 i Grunnlova. Særleg sterkare er det vel ikkje mogleg å seie det. Vi frå Arbeidarpartiet er einige med Regjeringa i den vurderinga som dei har gjort. Det interessante blir då å høyre frå Johan J. Jakobsen om han meiner at Regjeringa kort og godt er ueinig med hr. Jakobsen, eller om Regjeringa opptrer på kanten av eller i strid med Grunnlova. Det er i alle fall ei ganske alvorleg skulding, for det kan ikkje vere slik at Regjeringa har lagt fram noko ho ikkje meiner, fordi Regjeringa ikkje har fått noko mandat til å meine noko. Regjeringa har utført forhandlingar, og så står Regjeringa fritt til å meine noko om dei forhandlingane. Vi meiner at det resultatet som Regjeringa har forhandla fram, er eit godt resultat, men Regjeringa har gjort opp sitt syn heilt på eigen kjøl – uavhengig av kva Stortinget meiner om dette.
Det har gått fram av det innlegget jeg hadde, og de replikkordskifter som har vært tidligere i debatten, at Senterpartiet mener at det er reist så vidt stor tvil omkring holdbarheten av Schengen-avtalen i forhold til Grunnloven at det mest naturlige vil være å behandle denne saken etter Grunnloven § 93. Det er slik i grunnlovsspørsmål, som i mange andre spørsmål, at det kan være grunnlag for tvil, det kan være grunnlag for vurdering, og en kan komme til ulike konklusjoner. På bakgrunn av den holdning og de synspunkter Regjeringen har gitt uttrykk for i proposisjonen, særlig når det gjelder det grenseoverskridende politisamarbeidet, mener jeg at en like godt kunne trekke den konklusjonen at her burde § 93 legges til grunn. Det er selvsagt ikke slik at dette er en påstand om at dette er i strid med Grunnloven. Regjeringen har prisverdig nok hatt en skikkelig vurdering av de grunnlovsmessige forhold. En har nedsatt en egen referansegruppe som har fulgt disse forhandlingene på nært hold, og på det grunnlaget har referansegruppen kommet til den konklusjon at avtalen er holdbar i forhold til Grunnloven § 26, og at en kan legge den til grunn. Men her er det, som sagt, ulike vurderinger. Det er det jeg har gitt uttrykk for, og det er det som ligger bak det forslaget som nettopp er fremmet.
Det er vanskelig ikke å oppfatte den debatten som Senterpartiet i Stortinget fører mot Senterpartiet i Regjeringen som et uttrykk for en form for humor som de fleste av oss ikke helt forstår. For det er jo slik at det ikke er mulig for en regjering å behandle en sak både etter § 26 og etter § 93 på én gang. Enten behandler man på den ene måten eller så behandler man på den andre. Det er altså Regjeringen som har valgt å komme til Stortinget med forslag om at denne saken skal behandles i henhold til § 26, og da går jeg ut fra at Senterpartiet i regjering er enig i det. Jeg hadde satt pris på om Johan J. Jakobsen ville klargjøre hvordan det er mulig å sitte og være konstitusjonelt ansvarlig overfor Stortinget i regjering og gå inn for ett syn som har med Grunnloven å gjøre, og så sitte her i salen og innta tilnærmet det stikk motsatte syn samtidig. Jeg har også lyst til å føye til at ifølge Regjeringen i St. prp. nr. 50 identifiserer Senterpartiet seg også denne gangen med det de sa i forbindelse med Innst. S. nr. 229 for 1996-97, at den avtalen som Regjeringen nå anbefaler Stortinget å godta, innebærer økt risiko for narkotikasmugling og internasjonal kriminalitet som følge av fjerning av personkontrollen ved indre grenser, redusert handlefrihet i asyl- og flyktningpolitikken og frykt for svekket personvern og rettssikkerhet. Er det virkelig slik at Senterpartiet i regjering går inn for en avtale som Senterpartiet i Stortinget beskriver på denne meget alvorlige måten? Jeg har lyst til å føye til at hvis det øvrige stortingsflertallet hadde vært i nærheten av å mene at avtalen skulle ha så alvorlige konsekvenser for disse helt sentrale områdene, så ville vi selvfølgelig ikke ha gått inn for den.
Jeg respekterer selvsagt at representanten Hernæs har kommet til en annen konklusjon enn det Senterpartiet har gjort. Og selv om representanten Hernæs gav klart uttrykk for at han ikke hadde noen særlig sans for de synspunkter som jeg og Senterpartiet har gitt uttrykk for, må det være lov å minne om at det faktisk er en rekke fremtredende jurister i dette land som klart og tydelig har gitt uttrykk for store betenkeligheter når det gjelder å behandle denne saken etter § 26. Når en så ansett professor i jus som Eivind Smith i et intervju gir uttrykk for at Schengen-avtalen er en konstitusjonell katastrofe, synes jeg nok at representanten Hernæs kunne dempe ordene i sin kritikk av Senterpartiet fordi denne kritikken rammer i så fall langt flere. Så har Hernæs humoristisk sans, forstår jeg. Det han knytter dette til, er det faktum at Senterpartiet i regjering har anbefalt avtalen. Jeg understreker at Senterpartiet, på samme måte som de øvrige sentrumspartiene i Regjeringen, har gitt uttrykk for at den grunnholdning til Schengen-avtalen som ligger i Voksenåserklæringen, ligger fast. Jeg har også lyst til å minne om at Senterpartiets landsmøte bad våre folk i Regjeringen om å reise spørsmålet om bruk av § 93 i Grunnloven som alternativ til § 26 andre ledd, og i forbindelse med fremleggelsen av proposisjonen ble det sagt klart og tydelig fra om at dette spørsmålet hadde blitt reist av Senterpartiet i Regjeringen. At Senterpartiet ikke på noen måte mener at det skulle knyttes dissens til denne saken, er en annen sak, men dette spørsmålet har faktisk vært reist av Senterpartiet i regjering.
I dag går SV og Senterpartiet sammen om å avvise avtalen. Vi er vel enige om at Schengen-avtalen er så omfattende at den undergraver folkets nei til EU, eller er ett av flere tiltak for å knytte Norge så tett opp til EU som overhodet mulig uten at vi er medlemmer, som Anne Enger Lahnstein sa det i debatten i 1997. Hun er nå et av regjeringsmedlemmene som er med på å anbefale Schengen II-avtalen, til tross for at den er mer omfattende og gir mindre innflytelse enn den avtalen vi sammen sa nei til i 1997. Det er et tankekors. Så kan vi være frustrerte over at avtalen i dag vedtas uten at det har vært noen særlig debatt – heller ikke i media har det vært noen debatt – og over at folk ikke vet hva denne avtalen går ut på. Men da vil jeg si det samme til Jakobsen som jeg sa til Steensnæs: Det har jo vært Regjeringa sitt ansvar å få opp den debatten, å få opp motforestillingene, å få opp hva som faktisk har skjedd. Jeg hadde i hvert fall forventet at Senterpartiet hadde benyttet seg av det handlingsrommet man får ved å sitte i en regjering. To år har altså gått uten at Senterpartiet har benyttet seg av muligheten til å mobilisere mot denne avtalen, og det provoserer meg. Det verste er at EU-motstanderne blir passivisert på denne måten. Jeg vil nevne én ting som jeg mener at Senterpartiet kunne ha løftet opp. Det etableres nå et overvåkningssamarbeid når det gjelder kontroll av demonstranter og aktivister. Det har kommet fram at det fins ei håndbok for politisamarbeid for å opprettholde offentlig orden og sikkerhet. Den ble godkjent etter at avtalen ble vedtatt her i fjor. Innholdet i den går kort sagt ut på at alle grupper som skal delta i demonstrasjoner – store eller små – kan overvåkes og registreres i SIS. Dette er et anslag mot den demokratiske retten det er å kunne demonstrere. Hvorfor i all verden har ikke Senterpartiet kommet ut med dette og andre ting som har skjedd i Schengen-samarbeidet?
SV er seg selv lik, holdt jeg på å si. Her har vi en sak som vi stod sammen om i 1997. Vi har i innstillingen gitt utrykk for i hovedsak de samme synspunkter, selv om vi har noe forskjellig tilnærming til spørsmålet. Likevel er SVs representant mest opptatt av hvorfor Senterpartiet i regjering ikke har gjort jobben, og det gjelder så vidt jeg skjønner, informasjonssiden og dette med å dra i gang en debatt. Da har jeg lyst til å si som representanten Steensnæs sa i sitt svar: Hvem påligger det i så fall ansvar for å føre en løpende debatt om et spørsmål som Schengen? Hva med SV? Senterpartiet hadde dette som en stor sak – ja kanskje den største – på sitt landsmøte. Jeg hørte ikke et knyst fra SVs landsmøte om Schengen. Men jeg skjønner jo at SV hadde helt andre saker på dagsorden. Dette med at et nei-parti retter skytset mot andre nei-partier for at en ikke har greid å dra i gang en offentlig debatt, synes jeg egentlig er ganske drøyt. Og ettersom vi også har Nei til EU representert i denne debatten, vil jeg bruke det samme resonnement og fremme de samme synspunkter også i forhold til Nei til EU. Senterpartiet har faktisk gjort det vi kunne for å få til en debatt. Vi fikk heller ikke til noen debatt da vi hadde saken oppe for to år siden, men det er utarbeidet et studieopplegg, og det har vært studieringer i gang i Senterpartiet, så litt uærbødig sagt synes jeg egentlig at denne replikken og denne kritikken skyter langt over mål.
Replikkordskiftet er omme. Den reglementsmessige tid for formiddagens møte er snart over. Presidenten vil foreslå at dette møtet heves nå, og at nytt møte settes kl. 18. – Det anses vedtatt.