Poštovani gospodine predsjedniče, zastupnici, zastupnice. Meni je evo zadovoljstvo da možemo ukratko u ime Vlade Republike Hrvatske, da mogu osobno ali u ime cijele športske zajednice prezentirati zakon koji smatramo da je nužan i da definitivno može riješiti one temeljne postavke hrvatskog športa i napraviti ga učinkovitijim, konkurentnijim i ono što je najvažnije sustavnim. Ideja cijeloga Zakona je sustav i, ja bi rekao, usklađenje sa trendovima koji postoje glede športa u razvijenim državama, ali isto tako uzimajući u obzir hrvatske specifičnosti, naslijeđe i ono što je posebno važno, trendove približavanja Hrvatske prema Europskoj uniji. Isto tako želim naglasiti da je ovo, ovaj Zakon proizvod više od 120 javnih rasprava u kojim su sudjelovali praktički svi oni koji su uključeni u šport. Prvenstveno tu mislim na nacionalne športske saveze, športske zajednice po svim županijama u Republici Hrvatskoj, Hrvatski olimpijski odbor, Hrvatski športski savez invalida, Hrvatski sveučilišni športski savez, Pravni kineziološki fakultet, ali isto tako i niz pojedinaca koji su zainteresirani za šport, a nisu uključeni u neke posebne organizacije. Isto tako želim reći da su članovi tima koji su sudjelovali obišli nekoliko država koji su, ja bi rekao, imaju razvijenu športsku tradiciju, ali isto tako imaju neke specifičnosti tako da smo neke od modela zapravo uzimali od onih koji su prošli slične oblike kao što je npr., preoblikovanje, a gotovo sve europske države koje imaju zakon su proučene. Uglavnom, ovaj Zakon, ja ću pokušati ukratko obrazložiti, ima nekoliko temeljnih postavki koje smo mi sveli u 9 ključnih točaka o čemu ću ja ukratko reći. Prva koja je zapravo bio san svakog športaša, i sam sam prolazio kroz tu katarzu hrvatskog športa, pogotovo amaterskog športa, to je strategija. Ovaj Zakon donosi nacionalni program športa i to je dokument kojim se utvrđuje dugoročna politika razvoja športa u Republici Hrvatskoj kao i osiguranje svih onih ključnih uvjeta da se takva strategija može provoditi u Republici Hrvatskoj. Naravno, Hrvatska država kao država koja postiže iznimne rezultate glede športa ne može zapostaviti jednu drugu kategoriju, a to je pitanje amaterskog bavljenja športa, ali i bavljenja športa svih građana Republike Hrvatske. Mi smo svjedoci da brojne države tek sada nakon slučajeva da je 60 ili 70% djece u osnovnim školama pretilo, razvija strategiju razvoja športa. Naravno, Hrvatska to želi prevenirati i krenuti na vrijeme. S druge strane, ovaj dokument za razliku od svih dosadašnjih dokumenata koji su se ticali sporta donosi Hrvatski sabor na prijedlog Vlade Republike Hrvatske i taj dokument se donosi na period od 8 godina, a to je otprilike sustav Europske unije. To je iznimno važno zbog toga što se ne može dozvoliti da promjenom vlasti ili bilo koje političke opcije šport kao sustav dođe u pitanje ili da se nekome ne sviđa strategija dugoročnog razvoja športa. Mislim da je iznimno važno reći da strategija koja se donosi na 8 godina može biti sveobuhvatna, može biti mjerljiva, može biti usporediva i ono što je najvažnije, strategija može biti i financijski planirana. S druge strane, jedan od ključnih preduvjeta za reforme koje smo proveli u sustavu znanosti visokog obrazovanja je bilo, ja bi rekao, postavljanje jednoga tijela, a to je Nacionalno vijeće za znanost i Nacionalno vijeće za visoko obrazovanje, saborsko tijelo, koje kao najviše tijelo u tim područjima je zapravo snažan vjetar u leđa u provođenju i donošenju onih odluka koje niti jedna politička opcija ili Vlada sama po sebi ne može donijeti bez političkog konsenzusa. Zbog toga je naš Prijedlog donošenje postavljanja na noge Nacionalnog vijeća za šport koje je najviše stručno tijelo koje imenuje i razrješava Hrvatski sabor. Ovo tijelo kao takvo utvrđuje prioritete i sve one projekte koje je nužno provoditi u ovoj dugoročnoj strategiji od 8 godina, ali isto tako raspravlja o najvećim pitanjima koja su važnosti za hrvatski šport o kojim niti jedno drugo tijelo, bez obzira koliko ono bilo briljantno ili dobro ne može cjelovito gledati, uključujući Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa ili Hrvatski olimpijski odbor. Ali ono što je najvažnije, ono predlaže i potiče mjere za unaprjeđenje sporta i ova točka je apsolutno sukladna onim što postoji danas u državama članicama Europske unije. Jedno od pitanja koje je u raspravama, ja bi rekao, doživjelo najviše podrške, a to je pitanje rješavanja sustava djece u športu. Poanta ovoga Zakona je da svako hrvatsko dijete se bavi športom. Da se vrate tradicije natjecanja u školama, između razreda, između škola, po županijama natjecanja, a onda oni najbolji neka idu nacionalna natjecanja. Međutim, mi smo ovdje predvidjeli osnivanje Hrvatskog školskog sportskog saveza koji kao prvi put u Republici Hrvatskoj postaje krovno tijelo koje će sustavno skrbiti o školskom športu i o djeci. To je iznimno važno jer jedino savez može imati uvid u stvarne potrebe i stvarno kretanje trendova športa u školama. On isto tako propisuje prednost za djecu u korištenju sportskih dvorana, a u ovom trenutku vi koji ste u športu jako dobro znate da nažalost vrlo često su djeca ta koji, osim toga što imamo samo 30% školskih objekata koji su vezani za športske objekte, djeca su ta koja zapravo nakon 6 ili 7 sati navečer u školama ne mogu zbog rekreativaca i ostalih dobiti termine. A govorimo o tome da želimo športsku naciju. S druge strane, kroz ovaj sustav želimo definirati tko može raditi sa djecom. To su ključna pitanja. Inače ćete vidjeti kroz cijeli ovaj sustav da smo stavili nekoliko kategorija jer mi naravno imamo vrhunske športaše. Ne možete vi jednom vrhunskom športašu reći da on ne može biti trener bez obzira da li ima završenu srednju školu, ali u radu sa djecom mora biti naobrazba koja će garantirati da to dijete neće biti ozlijeđeno, da to dijete može se sustavno razvijati glede športa, odnosno da će iza tog djeteta stati struka. Predvidjeli smo posebnu zdravstvenu skrb za djecu koja se bave športom, kao medicinar, kao pedijatar moram ovdje upozoriti da je to jedno od ključnih pitanja jer vrlo malo djece koja su u športu prođe temeljite sustavne zdravstvene preglede da ne govorim o pitanju kardiorespiratornog sustava, da ne govorim o svim motoričnim problemima koji se danas događaju kod djece i jednostavno to mora postati pitanje sustava. Dio djece naravno da se neće moći baviti sportom na način kao što mnogi misle da smatraju ili roditelji žele. Praćenje i usmjeravanje djece u sustavu športa jedno je od ključnih pitanja. Neke od anketa koje su rađene u inozemstvu s kojim sam ja upoznat kažu da do 20 do 30% djece koja bi se bavila športom ako im se šport ne prezentira na pravi način nemaju interesa prema športu. To je jedno od ključnih pitanja koje želimo riješiti. Djeca su izgubili autoritete, uzore. Šport je jedan od najkraćih i najbržih načina da se oni vrate. Mislim da je posebno važno istaknuti pitanje osnivanje Hrvatskog paraolimpijskog odbora i Hrvatskog olimpijskog odbora gluhih gdje se konačno hrvatski šport usklađuje sa onim sustavom športa koji postoji u svijetu i koji definitivno ova dva odbora je uvrstio kao pitanje samo, ne samo trendova demokracije nego stvarnih potreba i odnosa prema kategorijama ljudi koje postižu iznimne rezultate a do sada to nisu mogli raditi sustavno. Jedno od pitanja koje je zasigurno je iznimno važno meni kao i ministru znanosti, obrazovanja i športa a to je da ovaj Zakon donosi mrežu športskih objekata kao što smo krenuli sa mrežom škola jer konačno u Republici Hrvatskoj se mora utvrditi gdje je potrebno graditi športske objekte? Mi imamo broj slučajeva da dobijamo prijedloge za izgradnju dva športska objekta u prostoru u razmaku ne većem od 500, 600 metara a s druge strane imate područja koja su potpuno nepokrivena športskim objektima. Za vašu informaciju a prema mojim zadnjim je svega 30% škola u Republici Hrvatskoj ima športski objekat vezan uz sebe. A govorimo o Hrvatskoj državi kao državi sporta. Isto tako propisuju se zabranjenja ili uklanjanja ili prenamjene površina koja su namijenjene za javnu športsku građevinu ili za neki drugi objekat koji nije od interesa za šport. A drugim riječima ako postoji športski objekat on se ne može srušiti i na njegovom mjestu izgraditi neka zgrada ili neboder ne poštivajući da možda u toj sredini postoji 1000 ili 2000 djece koja idu u školu koji se neće moći baviti športom. Ili nogometni teren ili rukometni teren ili odbojkaški teren ili teniski teren. Mislim da je to iznimno važno jer do sada je situacija bila takva da zapravo športski objekti su bili najatraktivnija područja gdje su se gradile zgrade i gdje su brojni profitirali ne razmišljajući uopće da li je nužno za djecu u tom kraju imati neki športski objekt? Mi smatramo da sustav informatizacije u cijeloj Republici Hrvatskoj je iznimno važan pa tako sustav informatizacije, sustav u športu gdje će se doslovno dnevno baze podataka ažurirati i gdje će se voditi računa o svim informacijama koje su vezane za sportske aktivnosti, pojedine saveze, hrvatski školski sportski savez ali isto tako gdje će se voditi računa o kadrovskoj politici a gdje će se voditi iznimno računa o najtalentiranijoj djeci od osnovne škole pa praktički se pratiti cijeli njihov uzrast da mi konačno znamo koliko je darovitih, koliko je talentiranih glede športa i gdje su oni završili? To je jedna sustavna skrb o djeci u športu koju ja ovdje posebno ističem. Australija je jedna, napravila jedan fenomenalan potez koja je napravila taj sustav ne samo u športu nego u obrazovanju gdje praktički kroz sustav, njihov ustroj kao županije imaju doslovno svako dijete koje prati u periodu od 15, 20 godina. I to je sustav. I oni znaju što se s tom djecom događa tako da ta djeca ne mogu biti višak ili slučajno zalutali u školi. Stručni poslovi u športu. Iznimno važno pitanje koje precizno i jasno određuju pojedine stručne poslove u športu kao i potrebne uvjete za obavljanje tih poslova u športu. Godinama je tu postojala rupa i godinama je tu postojao problem gdje su sami vrhunski sportaši nailazili na probleme jer zapravo nije bilo definirano njihov status, ali niti ljudima koji su završili kineziologiju. Športaši i treneri. Unutar ovoga po prvi put trener se definira zakonom. Isto tako kategorija poslova koje može obavljati. Definiraju se subvencionirane školarine za studij na visokim učilištima za vrhunske športaše. Mi smo sami svjedoci i slučaja Duje Draganje i brojnih drugih športaša gdje kad trebate riješiti pitanje 3 ili 4 vrhunska sportaša imate niz zakonskih, ja bih rekao regulativa koje vas zapravo koče da tim ljudima pomognete. I ja smatram da je ovo jedna iznimno važna točka za koju ćemo dobiti podršku svih. Posebni uvjeti za školovanje ljudi koji su u športu. I za vrhunske sportaše. Vi znate da postoje sveučilišta u svijetu koja jednostavno primaju djecu koja su najtalentiranija, posebice su tu važni američki koledži, iz cijelog svijeta. Zašto? Jer kroz šport rade promociju i koledža ali i svoje države. Hrvatska je ja bih rekao na samom početku glede te filozofije. I nadam se da će ovaj Zakon napraviti jedan pomak. Posebni uvjeti služenja vojne obveze za športaše i trenere. Isto tako važno pitanje jer nije potpuno svejedno gdje će oni provesti godinu dana i kako će njihova karijera tijekom te godine dana trajati. Sad bih dotaknuo jedno pitanje koje zanima ja bih rekao veliki broj ljudi koji su uključeni, ono što zovemo profesionalni šport i nakon brojnih rasprava, nakon brojnih sugestija, nakon analize brojnih modela austrijskog, slovenskog modela, analize španjolskog modela i nekih drugih država jasno je da Hrvatska mora napraviti iskorak glede toga. Zbog čega? Zbog toga što je hrvatski šport pred bankrotom. Hrvatski šport je danas doslovno bez kamata na današnji dan u dugu 429 milijuna 881 tisuću u profesionalnom športu a kroz doprinose sportaša blizu 30 milijuna . Sa kamatama se mi penjemo do iznos od 700 milijuna kuna. Ako netko postavi pitanje, znači govorimo o 700 milijuna kuna, ako netko postavi pitanje što napraviti sa ovim dugom? Sa ovim iznosom? Kako se prema njemu odnositi? Da li je on u ovom trenutku se vodi kao pojam oprosta? Da li je on već sada oprošten? Onda ovo što se sad događa trenutno, ova pasivnost je zapravo razlogom dvije ključne stvari. Prva je akumulacijom dugova, a druga je stvar osiguravanjem ili omogućavanjem preduvjeta za sve one koji se bave sivim ili crnim tržištem u športu da mogu djelovati. Zbog toga je iznimno važno reći da model koji se predlaže, model kojeg mi zovemo preoblikovanje športskih klubova ili udruga u športska dioničarska društva osigurava u skladu sa postojećim zakonom mogućnost da klubu koji u prvoj lizi, mogu reći primjer prvoj nogometnoj lizi da preživi stečaj jer danas doslovno poštivanje zakona praktički prvu nogometnu ligu i ostale lige vodi u stečaj. Iskustvo jedne Slovenije, ja sam nedavno bio sa njihovim ministrom. Oni kažu: Olimpija nakon stečaja nikada nije došla u poziciju gdje je bila. Ona je krenula od 4. nogometne lige. Učinak koji je napravljen na slovenski nogomet se do današnjeg dana nije popravio. I najlakše je napraviti apsolutno stečaj i jednostavno ostaviti nogometnu ligu na dva kluba ili klubove iz druge ili treće lige ubaciti u prvu ligu. I postavlja se pitanje šta smo napravili s tim? Model koji su Španjolci napravili garantira da se stečaj može uvijek dogoditi ali otvaramo mala vrata da se dogodi preoblikovanja a ja ću kratko reći o čemu se radi? Nekoliko je koraka koje se mora napraviti. Prvi i koji je ključan, koji nikada nije napravljen u hrvatskom športu, a to je revizija. Revizija za cilj ima utvrditi stvarnu vrijednost kluba, sva potraživanja od strane vjerovnika. On utvrđuje imovinu, prava, obveze, pregled poslovanja športskog kluba, te da li u tom klubu objektivno postoje uvjeti za stečaj. Znači, jedna duboka revizija stanja u klubu o kojoj možemo govoriti pošteno. O klubovima prve nogometne lige nitko nikada nije tako skrbio. Zašto? Jer udruga građana funkcionira po bitno drugačijim osnovama, nego što to funkcionira dioničarsko društvo. Koji je naš problem glede toga? Pa problem što UEF-a i ostale, kad kažem nogomet ne poznaju način poslovanja koji danas postoji u udrugama građana. Oni ga smatraju netransparentnim. Oni ga smatraju da on kao takav ne može funkcionirati. Oni ga smatraju da je to ne doprinos borbi protiv kriminala i jednostavno izbora glede toga nema. Drugi korak, ako uvjeti za stečaj postoje, otvara se mogućnost za preoblikovanje i preoblikovanje vrlo jasno definira da nakon utvrđivanja stvarne vrijednosti dugova i potraživanja vi praktički imate reviziju i ono što smo mi rekli Povjerenstvo za profesionalne športske klubove. Prema tom španjolskom modelu treba napraviti nekoliko ključnih koraka. Prvo. Treba voditi kompletnu evidenciju o svim dokumentima koji postoje, tajnim ugovorima i svim onim dokumentima s kojima mi nismo upoznati. Jer, drage kolegice i kolege postavlja se pitanje što je vrijednost jednoga kluba ako lokalna samouprava je vlasnik objekata. Što je vrijednost kluba? Pa vrijednost kluba su igrači. Koliko je ugovora za koje hrvatska javnost ne zna. Prema našim procjenama njih može biti između 30 i 40% i onda se postavlja stvarno pitanje tko je vlasnik i tih igrača. Vrijednost kluba može biti nula kuna, može biti milijun kuna, može biti 20 milijuna kuna. Na žalost u hrvatskom športu sve niža i niža i zbog stanja hrvatskog športa, ali i zbog niza ugovora o kojima mi zapravo ne znamo. Povjerenstvo za profesionalne športske klubove daje suglasnost na izboru revizija i to je dvostruka kontrola koja je poznata državama koje se bave pitanjem transparentnosti i naravno suglasnost na elaborat koji je nužan nakon toga i nakon toga se utvrđuje temeljna vrijednost kapitala. Ono što je iznimno važno reći u ovom slučaju ako gradovi i županije su na taj način vlasnici športskih objekata, ako su vlasnici prostora i nogometnih terena, onda je logično očekivati da država kao najveći vjerovnik svoja prava prebacuje na lokalnu samoupravu koja na taj način starta sa nulom kuna dugova što ne smatramo oprost dugova. Ali s druge strane dobivate jedan mehanizam kontrolni da kao vlasnik kluba lokalna samouprava preuzima kompletnu odgovornost nad poslovanjem kluba. Jer, ako lokalna samouprava može voditi lokalne, komunalne i druge infrastrukture i tvrtke i pozitivno poslovati, onda može voditi i športsko dioničarsko društvo. Ako ona to nije u stanju voditi, onda naravno da se postavlja pitanje i uvijek otvara pitanje stečaja, ali sa daleko većom odgovornošću nego što je to sada kada je država zadužena za … [[Govornik se ne razumije.]] u Republici Hrvatskoj. Isto tako, iznimno važno je reći da lokalna samouprava na taj način kroz vremenski period koji dolazi može odlučiti što će raditi sa tim klubom. Ona može biti njegov vlasnik kroz niz godina. On može poslovati pozitivno, ali ako nakon tri, četiri godine se pokaže da taj klub ne može poslovati oni ga mogu staviti i na prodaju i to je njegovo pravo i svatko tko ima živi novac ili keš novac može taj klub kupiti. Pitanje koje se tu nameće, a koje smo mi sa zakonom riješili ja bih rekao puno mudriji od nekih drugih država, a to je bez obzira tko kupi taj klub, ako ga kupi on mora jer je dozvoljeno da klub može raditi profitabilno što će osigurati da se ulaže u šport. Prvo što mora napraviti podmiriti svoje obveze, a drugo je to je napraviti ulaganje u pomladak. To je iznimno važan iskorak jer vi sutra možete imati glede hrvatskih klubova da ih kupi neki stranac kojega uopće ne zanima pomladak i to je jedna od točaka na čemu smo inzistirali u ovom zakonu. Ja bih rekao što su svi savezi maksimalno podržali. Isto tako, ovdje se postavlja jedno pitanje koje želim odmah reći, a to je pitanje da li svi moraju proći preoblikovanje. Pa naravno da ne. Oni koji ispunjavaju uvjete za stečaj mogu ići u stečaj, mogu ići u preoblikovanje, a klubovi koji nemaju dugova takvih je oko 30% danas oni ne trebaju ući i oni mogu funkcionirati kao udruga građana kao u brojnim drugim državama. Ili nekoga forsirati da iz udruge građana postane profesionalno športsko dioničarsko društvo je i opasno, pogotovo ako nema čistog ili živog kapitala. To se odnosi na sve amaterske klubove. Isto tako, postavlja se pitanje kojem vlasništvu netko može biti unutar kluba. Iskustva koja sprječavaju sukob interesa drugih država kažu da do 25% temeljnog kapitala može biti jedna osoba, a ako ide iznad toga mora dobiti posebno odobrenje povjerenstva o kojem sam govorio. Povjerenstvo koje ima 7 članova i koje je jako dobro definirano koje u njega ulazi, uvije ulazi predmetni športski savez o kojem se razgovara, o kojem se razmatra. Isto tako, postavlja se pitanje u kojem vlasništvu može biti jedna osoba u dva kluba. Iskustva drugih država kažu vrlo jasno da taj iznos ne može biti veći od 1% ukupnog temeljnog kapitala i ono što bih rekao dozvolite mi kako privodim ovaj moj uvodni ekspoze kraju, a to je pitanje športskih klubova koji nemaju status, profesionalni status ili amaterskih klubova. Jedno iznimno važno pitanje gdje postoji akumuliran dug koji je bitno manji od ovog duga, ali koji je problematičan, jer danas imate 85% djece ili športaša koji su u amaterskim klubovima. Njih danas otprilike, otprilike vrlo teško je reći ali od 2046 došli smo praktički da je negdje njih 850 pred ovršni postupak i kompletno imaju blokirane račune. Ako se postavi pitanje kako oni posluju, pa jedini način da mogu poslovati na crno i to je istina o kojoj treba javno govoriti. Na ovaj način amaterskim klubovima bi osigurali kroz period od pet godina da prodišu, da počnu normalno funkcionirati, da im odblokiramo sve račune, da ih stavimo na noge, a onda kroz pravilnik koji je predviđen praktički amaterski klubovi uz minimalni dug bi ili nastavili raditi rad kao amaterski klubovi ili bi prestala potreba za njihovim postojanjem ili bi bio prešao u preoblikovanje. To je model koji je viđen i to je model koji bi u ovom trenutku praktički sve amaterske športske klubove u Republici Hrvatskoj oslobodio blokiranih računa, djeci, sucima, takmičarima i svi koji posluju na crno dao pravo da se mogu legitimno baviti športom u Republici Hrvatskoj. Upamtite broj. Govorim od 850 klubova koji u ovom trenutku imaju blokirane, jer su pred blokiranim računima. 850 klubova, a govorimo o ukupnom dugu od 700 milijuna kuna sa kamatama. Što je to ako nije bankrot. Na kraju mi dozvolite da ovaj Prijedlog zakona bez obzira što se toliko dugo radi sustavno, bez obzira što je prošao sve javne rasprave da ima nekoliko pitanja koja su otvorena i ja mislim da je zapravo iznimno važno da vi poštovane kolegice i kolege o tome diskutirate, raspravljate, da otvorimo neka pitanja koja se uvijek nameću. To je jednog od onih pitanja, pitanje managera, kako definirati managera u športu. Mnoge države ga ne definiraju kroz zakon, ali je nužno da za obavljanje mora imati licencu svog športskog saveza. Međutim, ono što je iznimno važno, ako ga budemo definirali, onda manager ne može biti u sukobu interesa i onda manager kao svagdje drugdje u svijetu ne može stjecati dionice i imati funkcije u nacionalnom športskom savezu. Može u udrugama građana. To je glede managera, jer to je jedno od pitanja koje smo ostavili otvoreno. Ostavili smo i neka druga otvorena pitanja koja je iznimno važno da se čuje mišljenje Hrvatskog sabora. A to su i na određena prava koje pojedini investitori, ulagači glede športa mogu dobiti, mogu imati. I ja bih u ovom trenutku rekao, ovaj zakon koji predlažemo je iskustvo naših prethodnika. Vi znate da se ovaj zakon radi gotovo 6 do 7 godina. Prošla Vlada je napravila jedan doprinos. Zakon je došao do drugog čitanja, ili je čak prošao drugo čitanje. Onda kao takav nije prošao. Uzeli smo sva iskustva od ranije, obogatili sa potpuno novim spoznajama, uključili trendove koji postoje, ja bih rekao danas unutar Europske unije koji nisu bili poznati prije 2, 3 godine glede športa. Uzeli smo model preoblikovanja koji postoji u nekoliko država, prvenstveno govorim o Španjolskoj. Model koji postoji u Njemačkoj glede prenamijene školskih i športskih objekata i niz drugih pozitivnih iskustava koje države koje skrbe o športu su napravile. I na kraju, ja bih postavio jedno retoričko pitanje. ako hrvatski športaši sada postižu iznimne rezultate na način športa koji je organiziran danas, gdje moramo reći da ogromna energija je uložena kroz individualne pristupe obitelji, trenere koji čine maksimalne napore, kakve će tek rezultate hrvatski športaši postizati kad se uvede sustav u hrvatski šport upravo gospodine predsjedniče na način koji smo mi predložili. Hvala vam lijepo.
Hvala lijepa. Odbor za zakonodavstvo, Odbor za obitelj, mladež i šport. Predsjednik Odbora, poštovani zastupnik Davorko Vidović. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, gospodine ministre sa suradnicima. Da se našalim, veliki uspjeh bi bio da dođemo do drugog čitanja. To smo si na sjednici Odbora poželjeli raspravljajući o prijedlogu ovoga zakona na 28. sjednici održanoj jučer, 2. ožujka 2006. godine. I nakon rasprave smo dakle u svojstvu matičnog radnog tijela i nakon uvodnog izlaganja predstavnik predlagatelja istaknuo je da je prijedlog Zakona o športu rezultat gotovo šestogodišnje suradnje sa svim relevantnim subjektima iz područja športa, športskim savezima, športskim klubovima, Hrvatskim olimpijskim odborom, Kineziološkim fakultetom, Pravnim fakultetom Sveučilišta u Zagrebu. Zakon o športu utvrđuje obvezu donošenja Nacionalnog programa športa kao važnog strateškog dokumenta kojim će se utvrditi ciljevi i zadaća razvoja športa u Republici Hrvatskoj. Nadalje, predstavnik je istakao da se po prvi puta po uzoru na neke europske zemlje predlaže osnivanje Nacionalnog vijeća za sport koje će biti mjerodavno za brigu o razvitku i kvaliteti cjelokupnog sporta u Republici Hrvatskoj. Prijedlogom se u okviru društvene brige za djecu i uređuju prioritet korištenja školskih sportskih prostora, te se po prvi puta utvrđuju uvjeti koji moraju zadovoljavati stručne osobe u sportu. Kako bi se zaštitila daljnja devastacija i gubitak, kako sportskih građevina tako i zemljišta predviđenih za njihovu izgradnju prijedlogom zakona se propisuju kriteriji po kojima se građevina ima smatrati sportskom, te obveze jedinica lokalne samouprave i područne, regionalne, uprave i Grada Zagreba da donesu mrežu sportskih građevina. Nakon tog uvodnog izlaganja provedena je rasprava u kojoj je čini mi se jednoglasno pozdravljeno upućivanje prijedloga Zakona o sportu u zakonodavnu proceduru, budući da se na istom, kao što je već rečeno radi gotovo 6 godina. No, kako se radi o vrlo kompleksnom zakonu jasno je ukazano u raspravi da on neće moći riješiti sva otvorena pitanja i zadovoljiti sve interese koji se danas pojavljuju u hrvatskom sportu. U raspravi je dana načelna primjedba da pitanja poreznih olakšica u sportskoj djelatnosti nisu definirana, kao i pravo na mirovinu vrhunskih sportaša. Istaknuto je da se za sport u državnom proračunu izdvajaju nedostatna financijska sredstva. Izraženo je stajalište da Nacionalno vijeće za sport treba imati isključivo savjetodavnu ulogu, te da ne bi trebalo preuzeti dio uloge koju ima Hrvatski olimpijski odbor. Uz članak 18. izražena je bojazan da će sportski klubovi moći prema sadašnjem prijedlogu zakona manipulirati sa utvrđenim postotkom više od 50% licenciranih sportaša kako se ne bi morali, kako ne bi morali biti registrirani profesionalne sportske klubove, a time izbjeći preoblikovanje u sportska dionička društva. U raspravi je također istaknuo mišljenje da će Nacionalno vijeće za sport prema svom sastavu i nadležnostima uređenim prijedlogom zakona, kao najviše stručno tijelo, imati snagu i legitimitet izboriti bolji status hrvatskog sporta. Nakon provedene rasprave Odbor je jednoglasno, sa 7 glasova za, odlučio predložiti Hrvatskom saboru da donese sljedeći zaključak. Prvo, prihvaća se prijedlog Zakona o sportu. I drugo, sve primjedbe i prijedlozi izneseni u raspravi uputit će se predlagatelju radi pripreme konačnog prijedloga zakona.
Hvala. Odbor za turizam. Predsjednik Odbora, poštovani zastupnik Ante Markov. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Gospodine ministre sa suradnicima. Odbor za turizam Hrvatskog sabora razmotrio je na 28. sjednici Odbora održanoj 2. ožujka 2006. godine prijedlog Zakona o športu, prvo čitanje, koji je predsjedniku Hrvatskog sabora dostavila Vlada Republike Hrvatske aktom od 9. veljače 2006. godine. Odbor za turizam razmotrio je konačni prijedlog, razmotrio je prijedlog ovog zakona na temelju članka 140. Poslovnika Hrvatskog sabora kao zainteresirano radno tijelo. Uvodno izlaganje o temeljnim razlozima zbog kojih se predlaže predmetni zakon i obrazloženje pojedinih provedbenih rješenja u ime predlagatelja podnio je gospodin doktor Nevio Šetić, državni tajnik Ministarstva znanosti, obrazovanja i športa. U općoj raspravi o predloženom zakonu Odbor za turizam izrazio je potporu njegovu donošenju, posebice imajući u vidu potrebu financijske konsolidacije športskih klubova ustanovljavanjem učinkovitog nadzora i transparentnog poslovanja svih športskih klubova u Republici Hrvatskoj. U raspravi o pojedinostima i tekstu predloženog zakona Odbor za turizam ukazao je na činjenicu da su člankom 55. Prijedloga zakona, definirane športske djelatnosti gdje se između ostalog navodi športska rekreacija i športska poduka. Kako su športski sadržaji dio turističke ponude hotelskih i drugih smještajnih objekata za koje postoji sve veće zanimanje, nužno je zakonom urediti ovo područje. S time je u vezi predloženo da se predloženim zakonom, da bi se predloženim zakonom trebalo odrediti uvjeti, kriteriji i postupak registracije domaćih i stranih fizičkih i pravnih osoba koje u turističkim područjima pružaju usluge športske poduke kao što su škole jedrenja, škole ronjenja, škole letenja i sl. kao i športske rekreacije u okviru hotelskih i drugih smještajnih objekata. Na temelju provedene rasprave Odbor za turizam jednoglasno je odlučio predložiti Hrvatskom saboru donošenje sljedećih zaključaka: Prihvaća se Prijedlog zakona o športu. Primjedbe i prijedlozi sa rasprave upućuje se predlagatelju zbog pripreme konačnog prijedloga zakona. Hvala.
Hvala. Otvaram raspravu. Klub zastupnika SDP-a, poštovana zastupnica Biserka Perman.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Gospodine ministre sa suradnicima, kolegice i kolege. Prije svega u ime kluba SDP-a želim izraziti zadovoljstvo što smo na raspravu konačno dobili tako dugo najavljivani novi Zakon o sportu. Istodobno se nadam da ovog puta kao što je malo prije rekao kolega Vidović, neće ostati samo na prvom čitanju te da će i njegov konačni oblik ugledati svjetlo dana. I da me kolege ne bi nepotrebno ispravljali, odmah ću pojasniti zašto koristim termin "sport", a ne "šport". Naime, sport nije hrvatska riječ nego izvorno engleska koja se i u njemačkom jeziku isto piše ali se prema pravilima njemačke fonetike izgovara kao šport. S obzirom da je slovo "s" na početku riječi ispred "p". Pa kako je njen izvor u engleskom jeziku, smatram da je sport pravilniji termin, iako se ovim zakonom oba termina izjednačavaju, a i različito koriste u različitim krajevima Hrvatske. S obzirom da Ustav Republike Hrvatske određuje sport kao djelatnost od posebnog državnog interesa on mora imati i posebno mjesto u našem društvu. No ako pogledamo izdvajanja za sport iz izvornih sredstava u državnom proračunu za ovu godinu od 0,64 promila ili približno 70-tak milijuna kuna, teško je povjerovati u sport kao poseban državni interes iako se svi ponosimo uspjesima naših sportaša na međunarodnim natjecanjima. Ova sredstva su približno ista kao i sredstva što ih za sport primjerice izdvaja grad Rijeka, no ako kažem da je to otprilike 10% gradskog proračuna, jasno je koliku važnost Rijeka pridaje sportu. Ako povučemo paralelu sa proračunskim izdvajanjem za programske djelatnosti u kulturi, ispada da su izdvajanja za sport tek nekih 9% iznosa za programe u kulturi te da je sportski proračun na državnoj razini manje od godišnjeg proračuna Hrvatskog narodnog kazališta u Zagrebu. Stoga nas ne treba čuditi činjenica da je tek 10%-tak građana obuhvaćeno stalnim ili povremenim sportskim aktivnostima, a nije potrebno naglašavati ulogu sporta u održavanju psihofizičkog zdravlja ljudi i formiranju ličnosti u odgojno-obrazovanom procesu djece i mladeži. Da bi promijenili sliku postojećeg stanja, smatramo da je neophodno povećati sredstva za financiranje sporta kroz državni proračun kao i stimuliranje ulaganja gospodarskih subjekata u sport kroz porezne olakšice. Čini mi se da ta pitanja nisu jasno riješena, pa čak ni naznačena kroz ovaj zakon. Stiče se dojam da se zakon previše bavi unutarnjim uređenjem profesionalnih klubova, odnosno sportskih dioničkih društava kao i relacijama pravnih i fizičkih osoba u njima, a nisam sigurna može li on riješiti nagomilane probleme u financiranju i uopće u funkcioniranju profesionalnog sporta ili bi se tim problemima nerijetko trebalo baviti Državno odvjetništvo. Ne može se problem dugova nogometnih klubova poistovjetiti sa sportom uopće i ovaj zakon staviti u funkciju anuliranja tih dugova. Nasuprot tome iako se više pažnje posvetilo sportašu kao subjektu u sportu nego u postojećem zakonu, ni ovaj zakon ne rješava osnovna statusna i egzistencijalna pitanja vrhunskih sportaša. To se prije svega odnosi na neprofesionalne sportaše, mislim pri tome na sportske stipendije, mirovinsko, invalidsko i zdravstveno osiguranje. Naime profesionalci svoj status i egzistenciju trajno rješavaju jednim potpisom prilikom dolaska u klub, no o tome ću nešto više kasnije reći u pojedinačnoj raspravi. Još nekoliko konkretnih primjedbi. Prije svega na dio koji se odnosi na članstvo u skupštinama, upravama i nadzornim odborima. Smatramo da bi nacionalni savezi svojim aktima autonomno trebali propisati tko može, a tko ne može biti član tih tijela jer oni najbolje znaju tko može i na koji način utjecati na sustav natjecanja i ostvarene rezultate. S druge strane strukovne udruge kao što su udruge trenera, sudaca, reprezentativaca, liječnika i sl. moraju kroz svoje predstavnike imati mogućnost sudjelovanja u radu i odlučivanju radnih tijela klubova, odnosno saveza. Dakle Zakon o sportu u svojim odredbama ne bi trebao biti sredstvo za rješavanje nesuglasica i sukoba u nekom sportu, a s tim istim odredbama nekim drugim sportovima, biti zapreka u efikasnom i uspješnom ratu pogotovo kada se radi o sportovima u kojima te osobe nemaju strukovne udruge, dakle gdje su oni članovi klubova i po tom osnovu imaju pravo biti birani ili birati u tijela klubova, odnosno saveza. Posebice treba naglasiti sudjelovanje i članstvo mnogih od njih u međunarodnim sportskim asocijacijama i nije logično da oni time aktivno sudjeluju u izradi međunarodnih pravilnika, a da im pri tome zakon onemogućava aktivno sudjelovanje u sustavu sporta u Republici Hrvatskoj. Nekoliko riječi o profesionalnom sportskom klubu. Moram ovdje spomenuti članak 18. koji u stavku 1. spominje licencirane sportaše, a da nigdje prije ili poslije nije spomenut taj pojam pa je nejasno što se pod tim misli, tko daje licencu i temeljem čega. Stavak 2. istog članka nije dovoljno jasan, a ni gramatički precizan pa ga je nemoguće protumačiti. Pitam se tko je recimo citiram: "ona koja se smatra vladajućim društvom u smislu odredaba Zakona o trgovačkim društvima o povezanim društvima, odnosno na kojega ona ima prevladavajući utjecaj" završen citat. Zaista neznam tko je ona. Članak 22. stavak 2. kaže da se klub udruga mora, ponavljam mora, preoblikovati u dioničko društvo ako se radi o profesionalnom klubu u smislu članka 18. i da je izdano rješenje o upisu u registar profesionalnih sportskih klubova. Međutim stavak 5. članka 18. kaže da se profesionalni klub iz stavka 1. istog članka obavezno upisuje u registar profesionalnih sportskih klubova, dakle mora biti dioničko društvo čim je upisan u registar prema članku 22. dok se u članku 16. kaže da klub može biti udruga i dioničko društvo koje ima status trgovačkog društva, a oboje mogu što ne znači i da moraju, imati status profesionalnog sportskog kluba. Dakle, iz ovog članka proizlazi da postoje 3 oblika. Dakle, udruga, trgovačkog društvo i profesionalni klub pa ispada da su članci 16., 18. i 22. u koliziji pa mi se čini da bi tu tekst trebalo malo koregirati, odnosno pojasniti. Držim da bi tekst članka 21. trebalo preraditi sukladno članku 17. jer primjerice Košarkaško dioničko društvo jednoznačno označava da se radi o sportskoj djelatnosti pa nije potreban dodatak "sportsko" u smislu Sportsko košarkaško dioničko društvo. Nekoliko riječi o stručnim poslovima u sportu. Naravno da treba podignuti razinu stručne naobrazbe osoba koje obavljaju stručne poslove u sportu. No upitno je je li moguće odredbe koje se odnose na ovaj problem sprovesti u praksi posebice kad se radi o rekreaciji, klubovima nižeg ili najnižeg ranga, naročito u malim sredinama sa vrlo ograničenim financijskim sredstvima. Bojim se da će doći do gašenja većine takvih klubova jer oni jednostavno ne mogu isfinancirati edukaciju svojih trenera, a često su u tim sredinama upravo ti klubovi jedina mjesta u kojima se organizirano okupljaju mladi. Čak ni prelazni period od 5 godina tu ne pomaže puno jer se situacija za 5 godina u takvim sredinama zasigurno neće bitno promijeniti. Dakle, samo bi se odgodilo neizbježno. Držim da bi, uzveši u obzir ovakve situacije, trebalo ublažiti odredbe Zakona i više obrazovanje ograničiti na prvoligaške klubove. Ako uzmemo u obzir da viša trenerska škola traje 5 semestara od kojih svaki stoji između 4 i 6 hiljada kuna ovisno o sportu, te da više od 70% klubova nema trenera sa adekvatnom stručnom spremom, dakle, radi se o nekih 5 do 6 hiljada klubova, dolazimo do vrtoglavih brojki od 100 do 185 milijuna kuna potrebnih za njihovu edukaciju. Pitam se da li bi rezultatski efekti opravdali ovolika sredstva. Moram priznati da u to sumnjam. Zato mislim da treba ostaviti mogućnost školovanja putem Hrvatske olimpijske akademije, a da nacionalni savezi odrede razinu stručne spreme prilikom licenciranja trenera, posebice onih koji vode najviši rang natjecanja, a vodeći pri tome računa o stanju u svom sportu kao i o njegovim specifičnostima. S druge strane s djecom trebaju raditi kvalificirani kadrovi. Ipak, mislim da bi najgora varijanta bila da s njima uopće nema tko raditi. Nekoliko riječi o državnim nagradama u sportu. Tu opet dolazi do izražaja diskriminacija sportova i sportaša, neolimpijskih sportova u odnosu na olimpijske. Mislim da sportska dostignuća treba izjednačiti jer je konkurencija na svakom svjetskom prvenstvu adekvatna onoj na Olimpijskim igrama. Jedina je razlika u publicitetu koji imaju Olimpijske igre, odnosno svjetska prvenstva nekih olimpijskih sportova u odnosu na ostale olimpijske i neolimpijske sportove. Ako to znači proširenje konkurencije na velik broj sportaša ili ekipa to znači da smo bili uspješni što je za svaku pohvalu, a suženje konkurencije se može provesti svođenje nagrađivanja samo prvog mjesta, smanjivanjem iznosa nagrada, dajući prednost onima sa višim dostignućem ili većim brojem odličja i slično, ali svakako ne isključenjem neolimpijskih sportova iz konkurencije. Dvije, tri riječi o financiranju sporta. Držim da bi trebalo u Zakon svakako ugraditi minimalne postotke iznosa izdvajanja kako iz državnog, tako iz lokalnih proračuna, kako bi se izbjegla sadašnja situacija na nivou države, odnosno da je danas izdvajanje na istoj razini kao i recimo 1999. godine, iako je proračun danas oko 2,2 puta veći. Znači 220% veći nego tada. I dvije, tri riječi o zdravstvenoj zaštiti sportaša. Tu imam dvije primjedbe na članak 74. U stavku 1. se govori da je period važenja ovjere opće zdravstvene sposobnosti sportaša 6 mjeseci. Smatram da bi taj period trebao utvrđivati svaki nacionalni savez zajedno sukladno svojim, odnosno međunarodnim propisima za taj sport jer nisu izloženi istom riziku od povreda ni tjelesnom opterećenju, recimo boksač, nogometaš, kuglač, ribolovac ili šahist. Nelogično je nadalje u stavku 2. da Ministarstvo zdravstva utvrđuje listu ovlaštenih liječnika koji će npr., u Rijeci obavljati te poslove s obzirom na to da ono ne snosi troškove pregleda. Ako znamo da u Rijeci ima oko 4 hiljade registriranih sportaša i ako to pomnožimo sa 2 pregleda godišnje, a svaki iznosi 100 kuna, proizlazi da se radi o cifri od 800 hiljada kuna. Držim da je to za tu djelatnost veliki iznos i da bi za to trebalo raspisati javni natječaj, odnosno zadnju rečenicu ovoga stavka u sadašnjem Prijedlogu brisati. Nadam se da ćete ove primjedbe i prijedloga uvažiti prilikom izrade konačnog teksta Zakona i zato će Klub SDP-a podržati ovaj Prijedlog zakona u prvom čitanju. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. U ime Kluba HNS-a, gospodin zastupnik Srećko Ferenčak. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, gospodine ministre, kolegice i kolege. Na početku rasprave o Prijedlogu zakona o sportu u ime Kluba HNS-a želim istaknuti da podržavamo namjeru izrade nove zakonske regulative u sportu. Jer je neosporno da je sport za Hrvatsku izuzetno bitan. Da su sportaši ti koji su i u najtežim trenucima ove zemlje prenosili glas o Hrvatskoj i na izuzetan način prezentirali u svijetu. I ne samo iz tih razloga, sport i sportaši u Hrvatskoj sigurno su zaslužili da imaju kvalitetno uređene odnose i da im država posveti puno veću pozornost nego do sada. Od samog početka mandata sadašnje Vlade prilikom isticanja projekata i zadataka koji su pred njima često smo čuli najavljivanje velikih i značajnih promjena u sportu, nove strategije, njegovog razvoja, donošenje ovog Zakona koji će konačno urediti to područje i povećanja sredstava za sport. Zakon je pred nama, sada se nadamo i veselimo povećanju budžeta za sport i sportaše. Ovaj Zakon čeka se više od 6 godina. Niti prošla Vlada nije se baš proslavila donošenjem Zakona. Naime, prvo čitanje je bilo pred ovim Visokim domom. Dosta toga je i u ovom Prijedlogu zakona. Struka sigurno za to nije kriva, kriva je politika da se tako dugo to čeka, međutim struka ili politika zajedno su krivi da krećemo naopako i nakon 6 godina rada, muke i truda. Naime, ja smatram takve su znanstvene metoda da smo najprije trebali donijeti nacionalni program i nacionalnu strategiju o sportu iz koje bi onda izašao prijedlog zakona. Mi sad to radimo malo naopako. Iz zakona će izaći nacionalna strategija o sportu što sigurno nije dobro. Isto tako nije dobro da dajemo bombastične izjave kao npr. citiram: "Ovaj Zakon je nešto najbolje što se moglo dogoditi našem sportu" ili "To je najveći iskorak glede sporta u zadnjih nekoliko desetljeća". Ne treba nam to, jer nešto najbolje što se dogodilo hrvatskom sportu u posljednjih nekoliko desetljeća su sigurno veličanstveni uspjesi sportašica i sportaša, njihove mnogobrojne medalje i sjajni rezultati na olimpijadama europskim i svjetskim prvenstvima. Podsjećam zadnje Zimske olimpijske igre 3 medalje, Ljetne olimpijske igre 5 medalja, nemojte zaboraviti da većina europskih zemalja ima puno više registriranih sportaša u pojedinim sportovima nego što mi imamo stanovnika. Nemojte zaboraviti da mi izdvajamo svega 0,3% iz proračuna za sport, da sve susjedne zemlje izdvajaju nekoliko puta više za sport. Prema tome, ovo su ja moram reći nevjerojatni rezultati s obzirom na broj ljudi i sredstva koja ulažemo u sport. Klub HNS-a pozdravlja opredjeljenje da se donese novi, moderniji i kvalitetniji Zakon o sportu, odnosno da se na puno životniji način pokušaju urediti odnosi u ovom izuzetno važnom segmentu ljudske djelatnosti. Sigurno je da u ovom Zakonu ima puno dobrih stvari, ministar je o njima govorio, ja neću o njima govoriti, govorit ću o onima za koje ja mislim da nisu dobri ili se mogu poboljšati. Dakle, ovo je prvo čitanje, predložit ću dosta stvari, nadam se da će ih zakonodavac usvojiti u drugom čitanju. Što se tiče samog teksta zakona vidljivo je da su stručnjaci i grupe stručnjaka svaki za sebe odrađivali pojedine segmente i trebao se zakonodavac malo više potruditi da te segmente koji su predloženi ujednači u jednu jezičnu i smislenu cjelinu. Točno se vidi tko je radio koji segment zakona. U preambuli ovog Zakona se naglašava koliko je važan sport i koliko su važna školska sportska društva. Ja podržavam tu inicijativu i slažem se da su školska sportska društva izuzetno važna jer je to baza iz koje možemo regrutirati sportaše. Sport je izuzetno važan za djecu i mlade, ali onda kad pročitamo tekst ovog Zakona vidimo da se više od polovice tog teksta odnosi na uređenje odnosa u profesionalnim klubovima što sigurno nije dobro. Nadalje, u ocijeni stanja zakonodavac određuje nositelje razvoja sporta u jedinicama lokalne i područne (regionalne) samouprave. To se već događalo u ovom Visokom domu da stalno na lokalnu samoupravu prebacujemo obveze, a nikako sredstva. U članku 44. i članku 45. jasno piše da će školska sportska društva financirati država i lokalna uprava, međutim u Proračunu za 2006. i projekciji proračuna nema tih novaca. Dakle zar ćemo opet imati mrtvo slovo na papiru? S time se to popraviti u novom proračunu ja se slažem, ali znali smo da pripremamo taj zakon, morali smo ta sredstva predvidjeti. Nadam se da će pred ovaj Visoki dom doći konačno prijedlog decentralizacije sredstava na jedinice lokalne samouprave. Također možda ima razloga pa ću zamoliti da mi se objasni zašto je obavezno preoblikavanje u sportsko društvo propisano samo za nogomet i košarku, zašto ne i za neke druge sportove koji su također profesionalni? Zanima me kojim će se kriterijima biti vođeni revizori koji će imati ovlast prema odredbama članka 19. zakona izvršiti reviziju sportskog kluba s obzirom da su klubovi dužni u roku od 3 mjeseca dana dostave rješenja upisa u registar provesti reviziju? A k tomu posljednjim stavkom 6. isto ovog članka propisuje se da nepoštivanje obveze iz 5. stavka ima za posljedicu gubitak prava natjecanja u … [[Govornik se ne razumije.]] sezoni. S takvom se odredbom ne možemo složiti, ne možemo mi nikome zabraniti da se prestane baviti sportom, ali ga imamo pravo kazniti i prebaciti ga u niži rang natjecanja, to je poznato i to je zakonski utemeljeno. Tako rade sve moderne zemlje Italija, Francuska, Njemačka, prema tome ajmo se tome prikloniti, a ne nekome zabraniti da se prestane baviti sportom. Velika pozornost medija prilikom predstavljanja zakona bila je posvećena i prijedlogu o osnivanju Nacionalnog vijeća za sport. Ja sam dobio nekoliko obrazloženja da će to Nacionalno vijeće za sport biti nešto slično kao Nacionalno vijeće za znanost u istom ministarstvu što sigurno pozdravljam i ako će to Nacionalno vijeće za sport se truditi da što više sredstava izlobira iz ovog Ministarstva za sport onda to podržavam. Međutim, čitajući zakon želja zakonodavca Nacionalnog vijeća za sport bude najviše stručno tijelo koje će se brinuti za razvitak i kvalitetu cijelog sporta u Republici Hrvatskoj i koji će donositi odluke o svim pitanjima važnim za sport. Gdje je tu sport, gdje su tu sportaši, gdje je tu Hrvatski olimpijski odbor? Zašto se politika hoće nametnuti i u ovaj segment života? Mislim da trebamo sport ostaviti sportašima, neka nacionalni savezi i uređuju svoj sustav natjecaja i neka nacionalni savezi vode politiku sporta, a naš je prijedlog da se predviđene ovlasti Nacionalnog vijeća za sport svedu u okvire savjetničkih, a da ministarstvo zajedno sa Hrvatskim olimpijskim odborom ima mogućnost odlučivanja i poziciju kakvu treba imati i zasluživati u sportu. Dio zakona govori o profesionalnim klubovima i vrlo je detaljno razrađen pa se može pretpostaviti da je predlagatelj posebno pomno obradio to područje. Člankom 36. prijedloga zakona prilikom nabrajanja sadržaja elaborata kojim započinje postupak preoblikovanja sportskog kluba u … [[Govornik se ne razumije.]] društvo između ostalog je navedeno da mora biti naznačeni popis člana sportskog kluba kao i ugovorne vrijednosti sportaša natjecatelja s kojima sportski klub ima ugovor. Tu se postavlja više pitanja. Što ukoliko pojedini nogometni ili košarkaški klub koji su se obavezni preoblikovati ako imaju 50% profesionalnih sportaša nemaju potpisane ugovore s više od 50% licenciranih sportaša u seniorskoj konkurenciji? Što ako klub nema potpisane ugovore sa sportašima natjecateljima? Što ako … [[Govornik se ne razumije.]] agencije? Tko su uopće članovi sportskog kluba? Dakle, bojimo se da ovako neodređene i nejasne odredbe ostavljaju mogućnost brojnih manipulacija koje smo već danas svjedoci pogotovo u tim profesionalnim klubovima, mogućnost različitih rješenja u istim rangovima natjecanja što je nedopustivo. Ne ulazeći u nomotehničko uređenje čitavog tog dijela zakona mi vjerujemo da su ovako rastezljive odredbe dobro rješenje, odnosno mišljenja smo da bi se zakonodavac trebao potruditi pronaći drugačija rješenja o obveznom preoblikovanju. Predlažemo da ministarstvo do sljedećeg čitanja odredi jasne i čvrste kriterije kojima se neće moći manipulirati. Isto tako u članku 32. zakona takstativno se nabraja koje osobe ne mogu biti članovi uprave ili nadzornog odbora sportskog dioničkog društva. U prijedlogu iz studenog 2005. tu je stalo da sportski menadžeri ne mogu biti u nadzoru ili u vlasništvu sportskog dioničkog društva. U ovom prijedlogu kojeg smo dobili toga nema. Pitam zašto? Pa ne može menadžer koji prodaje igrače biti u nadzornom odboru kluba ili vlastitog kluba, to se treba vratiti natrag u tok prijedloga zakona. Također u onom prijedlog zakona iz mjeseca iz studenog 2005. bio je prijedlog da sportaši koji osvoje olimpijske medalje, svjetska prvenstva mogu dobiti mirovine i to je izbačeno iz ovog prijedloga zakona. Ja pitam zašto? Sada je jedan vrlo interesantan prijedlog da država može prenijeti svoja potraživanja prema sportskim klubovima koji su obvezni … [[Govornik se ne razumije.]] na jedinice lokalne samouprave. Sam ulazak države kao većinskog vlasnika pojedinih klubova budući da je država davala sredstva a nitko ih nije kontrolirao i pošto je država najveći vjerovnik možemo komentirati kao svojevrsni, kako je nedavno rekao jedan ugledni bivši sportaš a sadašnji novinar, kao sportski etatizam. Ali ja mislim da u ovom trenutku i to bolje jer ipak je to državni novac. Međutim, moramo izbjeći situaciju da se u natjecanjima u istim ligama susreću klubovi koji su privatno vlasništvo i vlasništvo lokalne zajednice ili države. Pa neće, svi će otići u stečaj, svi će htjeti da im grad Zagreb bude vlasnik a ne da budu privatni. Prema tome, treba ubaciti u rješenje ovog zakona da se odredi jedan prijelazni vremenski period u kojem te lokalne zajednice moraju prodati klubove dalje. Još jedna izuzetno važna činjenica. Govorili smo o novcu, koliko je novac važan jer u sportu morate imati tri stvari, morate imati sportaša, morate imati trenera i morate imati logistiku. Mi smo tu da osiguramo sredstva da bi se sport mogao održavati. U tekstu iz mjeseca studenog predloženo je vraćanje poreznih olakšica u sport odnosno mogućnost umanjenja porezne osnovice obračuna poreza za 50% iznosa nominalne vrijednosti … [[Govornik se ne razumije.]] u sportsko … [[Govornik se ne razumije.]] društvo. Ali ovim prijedlogom zakona ta odredba je izbačena iz teksta. Nije nam jasno zašto, odnosno prilika je upozoriti na dugogodišnji problem nepriznavanja poreznih olakšica onima koji imaju i želju i volju i mogućnost dati potvrdu sportu kroz pomaganja rada sportskih udruga odnosno klubova. To je baza na kojoj se gradi čitav sustav sporta i bilo bi iznimno korisno da se razmisli i u zakon ugradi i odredba o poreznim olakšicama za njih. S obzirom da je čitav taj segment u jako teškom financijskom stanju ukoliko će se to pitanje riješiti izmjenama postojećih poreznih propisa to bi nam izostavljanje tih odredbi iz ovog teksta zakona bilo prihvatljivo. Ali ukoliko se o tome ne razmišlja upozoravamo na tu činjenicu i tražimo da se takva rješenja predlože ovim prijedlogom zakona ili da Ministarstvo financija do drugog čitanja ovog zakona predloži promjene poreznih zakona u tom smislu. Čitajući dalje tekst prijedloga zakona dolazimo do jednog izuzetno zanimljivog prijedloga gdje bih volio da nam zakonodavac objasni njegov smisao. Naime, člankom 58. predviđeno je da fizička osoba može samostalno obavljati sportsku djelatnost sudjelovanjem u sportskim natjecanjima, sportskoj pripremi, rekreaciji i poduci ukoliko između ostalih navedenih uvjeta nije u radnom odnosu ali kaže da osoba koja samostalnim radom obavlja djelatnost sportske rekreacije ovu djelatnost može obavljati i za ugostiteljsko-turističku djelatnost. Postavlja se pitanje zakonitosti odnosno ustavnosti ovako predložene odredbe. Po našem mišljenju ona je potpuno diskriminirajuća prema svim osobama koje obavljaju djelatnost osim onih koji se bave ugostiteljstvom i turizmom. Također članak 61. i 62. gdje se kaže da se propisuje da programiranje i provođenje izvannastavnih školskih sportskih aktivnosti mogu provoditi samo osobe koje imaju odgovarajuću stručnu spremu na razini sveučilišnog studija. Dakle, ja se slažem da za najmlađe moramo dati najbolje trenere najobrazovanije, međutim mi jednostavno nemamo. Ako imate nekakav skijaški klub u Gospiću vi nećete tamo naći profesora tjelesne kulture koji će moći voditi tu djecu. Neka bude tu nekakav voditelj. Dakle, ja se slažem da oni imaju prioritet ako postoje a ne da moraju isključivo oni to raditi. Isto tako, dobro je da su se definirali stručni poslovi u ovom sportu ali mislim da se mora puno više pažnje dati na one kako će se i na koji način kontrolirati to stanje u sportu. Pozdravljamo načelno zauzimanje za očuvanje sportskih građevina odnosno obvezu donošenja mreže sportskih građevina na svim razinama i zabranu prenamjene. Također pozdravljamo odluku Ministarstva znanosti da se u sljedećem razdoblju izgradi više od dvadesetak školskih sportskih dvorana. Bez toga nema sporta. Također pohvaljujemo namjeru kvalitetnijeg reguliranja statusa sportaša s invaliditetom. Podržavamo Hrvatski olimpijski odbor, Hrvatski paraolimpijski odbor, Hrvatski … [[Govornik se ne razumije.]] To je sigurno dobro, to je svjetski trend u organizaciji sportskih aktivnosti i dajmo potporu tim sportašima i osobama. Također pozdravljamo osnivanje Hrvatske agencije za borbu protiv dopinga u sportu. To je jedna pošast koju moramo istjerati iz sporta i iz života. Također, iz zakona je izbačena Bjelolasica. Mislim da bi takav jedan objekt trebao biti vraćen natrag. Nešto se na tome radi, nadam se da će sa ovim sredstvima koja su dana moći biti završena. I na kraju, želim samo reći da zakon sam po sebi ne rješava ništa. Sam zakonodavac u ocjeni stanja ističe da ne postoji nacionalni program sporta, da sam sustav sporta nije kvalitetno definiran i da uloga države u mnogim segmentima nije definirana. Prema tome, moramo se založiti za veće izdvajanje sredstva u sport. Da vam kažem hrvatski budžet HOO-a je 100 milijuna kuna, za kulturu izdvajamo 900 milijuna kuna. Rezultati koji se ulažu u sport znatno više nadmašuju nego što je uloženo. Ne zalažem se jasno da se smanje sredstva za kulturu, nikako to ne ali za sport moramo povećati izdvajanja. Podržavamo prijedlog izrade zakonske regulative ali molimo da se u drugo čitanje uvrste primjedbe koje smo istaknuli. Hvala lijepa.
Hvala. Imamo jedan ispravak netočnog navoda gospođa zastupnica Marija Bajt. Izvolite!
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. S jednim dijelom izlaganja gospodina poštovanog zastupnika Ferenčaka mogu se složiti ali moram ispraviti njegov netočan navod da u proračunu za 2006. nema novca za školski šport i da je ta obveza prebačena isključivo jedinicama lokalne samouprave. Naime, to je netočan navod jer u 2005. godini Ministarstvo znanosti, obrazovanja i športa za školski šport i njihova društva izdvojilo je 10 milijuna kuna a u 2006. za 25% više što znači 12 milijuna i 500 tisuća kuna za školski šport i društva a ujedno je još dodatno dalo pola milijuna kuna za početnike u športu i mlade vezano za sustav školskog športa. Hvala.
Hvala lijepa. Na redu je Klub HSS-a i gospodin zastupnik Ante Markov. Izvolite!
Poštovani gospodine potpredsjedniče, gospodine ministre sa suradnicima, kolegice i kolege! Kada bi se postavilo pitanje u hrvatskoj javnosti da li je hrvatska nacija športska i koliko je športska tada bi odgovor ako bi se to mjerilo rezultatima koje naši športaši postižu na međunarodnim natjecanjima bio vrlo pozitivan. On bi glasio: "Da, Hrvatska je jedna od najsportskijih nacija i zemalja na svijetu" jer po broju stanovnika dobiva toliko medalja, toliko je značajno uzdignuta gotovo u svim športovima da pijadestal športske nacije naprosto Hrvatskoj pripada. Ako bi se sa druge strane mjerilo koliko smo mi športska nacija pa mjerilo nekim statističkim pokazateljima koji govore da svega 10-tak posto naših građana se bavi športom tada bi taj osjećaj športske nacije ponešto splasnuo. Odnosno uveo bi nas u ozbiljnost ovog o čemu danas ovdje raspravljamo. Naime zvono za uzbunu u športu gledano ukupno i očima športskih djelatnika i očima športaša i očima javnosti davno zvoni. Ono upozorava. Ne mogu dobri rezultati ili izuzetni rezultati biti sjena ili da nam odvrate pozornost od ozbiljnosti stanja u kome se nalazimo. Upravo zbog toga Klub HSS-a sa velikim zadovoljstvom je čekao Prijedlog zakona o športu. Upravo da se određene anomalije, određena stanja koja nisu po ukusu ni sportaša ni športskih djelatnika niti građana uopće, na neki način kako to i u samom Zakonu kaže preoblikuju. Da dođe do određenog preustroja na svim razinama. Ali i da se vrlo jasno definira ona tanka crta koja treba različito gledati na dvije vrste športskih aktivnosti. Onu profesionalnu i onu amatersku. Da to ne bude brana koja će dijeliti nego brana koja će jasno ostavljati mogućnosti da se ono učešće od 10% građana koji su danas aktivni u športu da bude sutra na razini ostalih zemalja, 20, 25 i više. I upravo taj amaterski sport ili sport u kome učestvuje puno ljudi, masovni sportovi su sportovi koji jednu naciju održavaju i zdravom i aktivnom i športskom. I upravo zbog toga je nužan jedan zakon koji će demistificirati stanja ali koristiti ispravne, točne i razumljive nazive i nazivnike za pojedine pojave u hrvatskom športu. Najprije ću kazati vrlo jasno i vrlo otvoreno kakvo je stajalište u pogledu profesionalnog športa u Republici Hrvatskoj? Oslik stanja i na neki način prijedlog mjera i gledanja kako to stanje popraviti. Naime nedopustivo je pa i neprihvatljivo posebno u nogometu a djelomično i manje u košarci. U profesionalnim klubovima imamo danas stanje da imamo prezadužene gotovo uništene strukture, strukture u športu, u nogometu, u košarci po pitanju klubova. Imamo menadžere koji su vlasnici tih igrača, koji nisu tako nemoćni i nisu tako opterećeni dugovanjem nego suprotno. Vrlo su bogati, vrlo su moćni i njih gotovo i ne zabrinjava zabrinjavajuće stanje u kome se nalaze klubovi. Zašto? Pa zato što oni naravno i ne skrbe o njima. Kad je u pitanju skrb za tim objektima ili o sanaciji troškova tada to ili pripada državi ili lokalnoj samoupravi. Oni svoje igrače mogu lako prodati što i čine pa za jednog igrača zarade da se ne ljutite ministre gotovo 30% od onog duga koji ste naveli da ukupno duguje svi ti skupa zajedno. 700 milijuna kuna. Da li je takvo stanje razumljivo i da li mi možemo tolerirati takvo stanje ako želimo ozbiljno, ozbiljno i odgovorno doći u poziciju da promijenimo takvo stanje u profesionalnom sportu? Naravno ne možemo. I zbog toga apsolutno ćemo pozdraviti mogućnost preustroja u onim klubovima koji su sada formalno u stečaju ali ne vodimo ih u stečaju iz razloga što stečaj ništa ne bi donio. Ništa ne bi donio, samo lošije. A većina je ipak takva. Ako ih ima 30% kako je ministar rekao to je dosta solidna brojka. Ja se bojim da ih nema ni toliko. Ali moramo, moramo vrlo jasno postaviti ulogu tih novih dioničarskih sportskih klubova. Kakvi su oni, koja je njihova imovina? Za što oni odgovaraju? A kakva je uloga lokalne samouprave, gradova i općina i njihov odnos posebice u pogledu financiranja, posebice u pogledu odnosa koji će nastupiti. Jer pod uvjetom da danas imamo nulu i da je sve sanirano moramo znati točan pravac u kom trebamo se kretati da ne bismo kroz godinu dana ponovo došli ovdje gdje smo danas. Zbog toga su nužne promjene ne samo u zakonskoj regulativi koja može to i koja to vjerujem je postavila na solidan put kretanja nužna je i promjena u načinu promišljanja o športu. Nužno je u športu ostaviti športaše i športske djelatnike, poštene menadžere, one koji žele živjeti sa športom ali ne one koji isključivo žive na način da terete šport a da se osobno isključivo bogate. Takvima nije mjesto u športu. Tko se želi baviti velikim biznisom Hrvatska nije toliko velika zemlja da bi se taj biznis tražio isključivo u okviru športskog profesionalizma u Hrvatskoj. Ta granica definitivno mora postojati. Jer ta granica je ustvari ona granica kad sam govorio o amaterskom i profesionalnom športu koja se u tom slučaju pomiče. Amaterski šport, šport u kome treba najviše ulagati, najviše davati i koji po prirodi stvari bez obzira što njegovi rezultati nisu vidljivi teško ih je okarakterizirati kao vidljive oni su ustvari izvorišta ovih vrhunskih rezultata. Bez školskog ustroja športskih aktivnosti i nadgradnje koja slijedi na svim razinama do visokog obrazovanja, praćenja najkvalitetnijih, praćenja onih koji su drukčiji od drugih, njihove, njihovog stipendiranja, ulaganja u njih a ne ostavljanja kojekakvim uličnim menadžerima da se bave našim najdarovitijim športašima. Daje nadu da se odnosi u športu mogu promijeniti. Daje nadu da oni koji su po prirodi najnadareniji, a nalaze se u maloj sredini i nemaju mogućnosti financiranja od svoje obitelji ili od uže zajednice da neće ostati neprepoznatljivi. Nego da će ih strukture sistema staviti u funkciju. Mi smo do sada imali rezultate, ali da li su ti rezultati dio osmišljene strategije djelovanja u športu ili su rezultati nadahnutih pojedinaca, njihovih trenera i užeg okruženja. Mislim da je u većini slučaja rezultat o izuzetno nadarenim, o izuzetno pribranim i užim okruženjima koji su dali sve i svoj imetak i svoju volju da se stvori dobar rezultat. Prema tome, zadaća i po nama u HSS-u je stvaranja sustava, sustava vrijednosti u športu koji će se nazirati od najranijih školskih dana koji će imati svoje stremljenje u ovisnosti jasno, o vlastitim kvalitetama, ali sustavu podrške koje će društvo uspostaviti na svim razinama i na taj način otvoriti prirodno takmičenje koje će rezultirati i porastu onih 10% na 25%, nastavku ostvarivanja sjajnih rezultata na međunarodnim i domaćim natjecanjima, ali i stvaranje onog što je najvažnije zdrave nacije. Nema zdrave nacije one koja ne ulaže u šport. Naravno, ona izdvajanja od 0,3% od bruto društvenog proizvoda su nedostatna. Nedostatna su da bismo pokrili postojeće ambicije i zadržali postojeću razinu koju danas imamo u športu. Prema tome, mi moramo sutra kada dođe novi državni proračun izboriti se upravo kroz ovako jasnu i argumentiranu raspravu da se ona granica mora podići makar na 0,6%. Makar na 0,6% jer to je jedini argument kojim ćemo moći braniti pretpostavke jačanja amaterskog odnosa prema športu, ovog vraćanja profesionalnog športa u normalne okvire, a ne da se vodi u takozvanom stečajnom dijelu. Znate, kada gledate i uspoređujete hrvatski šport i hrvatsko gospodarstvo infrastruktura je gotovo ista. Loša, loša, s time što šport ipak postiže rezultate s kojima se možemo ponositi. Gospodarstvo nema takve zamahe. Ono ne može bez ogromnog i jakog razvijenog integralnog sustava davati konačne rezultate. Ali neće ni sport naš u nedogled proizvoditi izuzetne rezultate ako ne nastavimo ulaganje u njega. Ali ulaganje u izgradnju piramide sustava športskog vrednovanja u Hrvatskoj. Kolega Ferenčak je govoreći malo ću se na njega referirati kazao da političarima nije mjesto u športu. Ja bih rekao u športu je mjesto svima onima koji misle da mogu dio svog slobodnog vremena bez vlastitog interesa posvetiti športu, posvetiti zajednici i dati svoj doprinos tome i zbog toga se ja ne slažem s njim. Ja mislim i da je njemu mjesto u športu ako taj dio dobro obavlja u okviru skijaškog saveza, kao što je to mjesto svima koji žele doprinijeti. Međutim, treba razlikovati mjesto i ulogu političara na ovaj ili na onaj način. Treba razlikovati mjesto i ulogu na ovaj ili na onaj način. Stvari nisu jednoznačajne. Ja nisam rekao da su u hrvatskom športu svi oni koji se bave menadžerskim poslom loši i nepošteni. Ja sam rekao da ima onih koji ne rade svoj posao onako kako bi ga trebali raditi i zbog toga ostaje to sjenilo o ogromnim novcima, o silnoj trgovini, o silno zarađenim novcima. Možda to i nije tako, ali kada nemate jasne pokazatelje, kada nemate transparentno određene poslove na koji način se kupuje, na koji način se prodaju igrači onda javnost ima pravo spekulirati. A ovaj zakon upravo postoji da bi se spekulacije izbjegle, da bi se pomoglo razvoju hrvatskog športa i ja očekujem gospodine ministre do drugog čitanja da vrlo jasno pozicioniramo pojedine stvari. Posebice bih opet apelirao na onu aktivnost što se tiče športskih sportskih saveza i klubova, da se upravo sva svježina novog zakona prenese na tu prvu stepenicu o kojoj ovisi da li će ta prva stepenica uroditi plodom u onoj gornjoj svojoj vertikali ili neće. Prema tome, da se jasnije pozicionira što je sa klubovima u okviru športskih saveza. Kako ćemo klubove te koji danas se financiraju kako smo svi skupa konstatirali na bazi da suca moramo platiti iz džepa jer nam je račun blokiran, da kombi od prijatelja mora biti prevozno sredstvo, a istovremeno kada izađete na ulicu i vidite stotinjak djece koji čeka da se odveze na nogometnu ili rukometnu utakmicu dođe vam da zaplačete. A oni rade protu zakonito. Prema tome, nije dobro da ne stvorimo uvjete upravo za tu djecu koji žele da budu dio sportske nacije da oni to postanu. Prema tome, zakon mora ići prvenstveno prema onim najmlađima i prema onima koji tek danas dobivaju mogućnosti da športske vrijednosti prenese na sebe prije svega, a nakon toga i na društvo uopće. Hvala lijepo.
Hvala lijepo. Imamo dva ispravka. Prvo je gospodin Pero Kovačević. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, ispravljam netočan navod uvaženog kolege Markova vezano za menadžere da nemamo jasne pokazatelje. Za pojedine menadžere imamo itekako jasne pokazatelje. Obogatili su se a klubove su doveli pred stečaj i takvima treba zabraniti pet godina da uopće se mogu baviti tim poslovima i onda bi uveli reda. Hvala.
Ispravak gospodin Ferenčak. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Ispravljam netočan navod gospodina Markova gdje je rekao da sam ja rekao da političari ne mogu biti u sportu. Ja sam rekao citiram, čitam iz svojeg. Zašto se opet politika gura i nameće iznad sporta sportaša. U smislu, ne to nije to kolega Markov, nego vam hoću reći u smislu da se politika nema pravo miješati u sustav i organizaciju nad sportskih natjecanja. To je isključivo posao sportskih saveza i nikog drugog. To je bilo kada je bilo govora o Nacionalnom vijeću za sport i aludirao sam na to da Nacionalno vijeće za sport bude savjetničko tijelo ministarstva, da ministarstva rade svoj posao zajedno sa Hrvatskom olimpijskim odborom, a svakom čovjeku dobre volje koji se razumije u sport i želi pomoći sport je mjesto u sportu pogotovo amaterskom. Hvala.
Hvala. Javio se ministar gospodin Dragan Primorac. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege. Mislim da je dosadašnja rasprava zapravo pokazala koliko je svima jasno da je došlo do zapravo zadnje minute glede hrvatskog športa i ja sam iznimno sretan sa raspravom jer je pokazala ključne momente da postoji konsenzus kao što postoji u športskoj zajednici, tako postoji konsenzus i u Saboru, a naravno da neke stvari treba doraditi. Dozvolite mi da preciziram nekoliko ključnim momenata. Prije toga bih pozdravio moje suradnike, pomoćnika Dražena Harasina čisto da znate da su to ljudi koji su vrlo vrijedno radili, gospođu Saru Butorac i Sinišu Petrovića, profesora sa Pravnog fakulteta koji je zapravo najvećim dijelom bio i autor tog zakona glede trgovačkog prava i preoblikovanja. Ključni momenti su, ja ću usporediti sa sustavom obrazovanja, jer znate da sustav obrazovanja sada završava najveće promjene u sva tri segmenta, osnovnom, srednjem i visokom obrazovanju. I ono pitanje glede Nacionalnog vijeća za šport. Upravo je to intencija i Europske unije i svih država da se sustav oslobodi politike. Što to znači? To znači da Bolonjski proces, reforma znanosti koju provodimo nikada ne bi doživjela da ne postoji tijelo kojeg je birala i predlagala akademska zajednica, koji je izvan ingerencije ministarstva, a kojeg je imenovano Hrvatski sabor. Ista je situacija sa Nacionalnim vijećem za šport i ono i dalje apsolutno ima ulogu da predlaže, potiče donošenje mjera za unapređenje športa i kao takvo djeluje kao savjetodavno tijelo i ima ključnu ulogu ne miješajući se u ingerencije niti jednog drugog tijela u Republici Hrvatskoj. Ali poštovani saborski zastupnici dozvolite mi reći da ne bi Nacionalnog vijeća za visoko obrazovanje i znanost Bolonjski proces danas ne bi bio realnost u Hrvatskoj, niti bi reforma znanosti mogla biti pokrenuta. I to je iznimna važnost. I sad naravno ako se postavi jedno pitanje drugo. Zašto danas hrvatska Vlada ne ide sa nacionalnom strategijom za šport? Pa isto tako zašto se hrvatska Vlada i cijela akademska zajednica i znanost kad ima Nacionalno vijeće za znanost i kad ima širi konsenzus hrvatske znanstvene zajednice tekst s tim prijedlogom ide na Nacionalno vijeće kao najviše tijelo koji će ga blagosloviti i u konačnici što će biti izvan politike. I zbog toga je poanta Nacionalnog vijeća za šport. I nikome ne pada na pamet da on ima bilo kakvu drugu ulogu. Ovdje su autori zakona. Isto tako želim precizirati nekoliko ključnih elemenata. Apsolutni trend koji danas postoji glede razvoja športa i glede preoblikovanja da dio klubova koji ulaze u fazu preoblikovanja apsolutno mogu opstati samo na jedan način, a to je na osnovu pozitivnog poslovanja. Nikako kao udruga građana. Zbog toga je tendencija i intencija svih država koje smo analizirali, a potrudili smo se, osobno su moji suradnici bili u Španjolskoj koji su pokazali najbolji model da upravo lokalna samouprava kao vlasnik budućih klubova ima jednu veliku odgovornost, a ta odgovornost ili će klub pozitivno poslovati, a dali smo mu priliku da ide od nule, ili će lokalna samouprava imati odgovornost pa će reći mi nismo u stanju i sposobni voditi jedan klub. Ali nikada nije, ni tada nije kasno napraviti stečaj, odnosno prodaju. Ali dali smo šansu. Ali dozvolite mi, proveo sam niz godina u inozemstvu, onaj tko je vlasnik on zna što je odgovornost. Kad niste vlasnik onda perete ruke i očekujete da vam država riješi sva pitanja. To nije intencija sigurno niti onih koji žele voditi hrvatski šport, ali niti onih koji donose ovaj zakon. Isto tako napomenuo bih nekoliko ključnih momenata. U ovom trenutku športski savezi imaju mogućnost predlagati članove i sudjelovati u biranju za upravna vijeća i nadzorne odbore. Ali to ne funkcionira. Zato je bila intencija ovoga zakona da to reguliramo. Isto kao da je intencija vaših rasprava koje vrlo pozorno slušamo, a to je pitanje managera. Pa naravno da nećemo dozvoliti više situaciju koju smo imali do sada. Ali želimo čuti što se događa na terenu, jer ne može manager ući u sustav cijeloga savez i voditelj saveza biti manager, ili manager biti upravnim tijelima i kontrolirati cijeli sustav gdje je direktno u sukobu interesa. To je nemoguće i to mi nećemo dozvoliti. Ali smo tražili, mišljenja su bila podijeljena. Ja bih isto tako želio reći da je konsenzus cijele športske zajednice ovih 50% koje klub profesionalnih, i to smo mi prihvatili i Olimpijski odbor, naravno da je to predmet razgovora, ali to je konsenzus. Ja ovdje želim reći to je športska zajednica nama dala kao prijedlog. I pitanje koje je iznimno važno, ja bih rekao to je pitanje ulaganja u šport. I hvala vam lijepo što ste spomenuli "Bjelolasicu". Jer nakon svih ovih godina konačno "Bjelolasica" je procvala. 100 milijuna kuna je osigurano za "Bjelolasicu" i idemo u ovom trenutku za izgradnju dvorana, bazena, skijališta i sustava za snježivanje. I to je jedan od prioriteta ove hrvatske Vlade. I ako Bog da u narednih dvije godine imamo "Bjelolasicu" koja će biti pravi olimpijski hrvatski centar, a ne deklarativni olimpijski centar. Hvala lijepa. [[Pljesak.]]
Hvala lijepa. Vrijeme od 15 minuta kluba HDZ-a će podijeliti gospodin Perica Bukić i Franjo Arapović. Izvolite Perica.
Poštovani potpredsjedniče, poštovani ministre, kolegice i kolege zastupnici. Dopustite mi da na početku kažem nekoliko riječi o važnosti i nužnosti donošenja jednog ovakvog zakona, zapravo nužnosti i rasprave o športu uopće u ovom Visokom domu. I odmah na početku moram izraziti zadovoljstvo da evo vidim da je konsenzus prisutan od strane svih izlagača, od strane svih klubova, o važnosti sporta i o važnosti povećanja ulaganja u sport. Želim još jednom zbog svih nas, zbog javnosti, zbog sporta i sportaša naravno najviše, zbog mladih ljudi istaknuti kako je sport prevelika i prevažna društvena djelatnost da bi itko mogao i smio biti nezainteresiran. To mislim u smislu da smo sudionici u toj priči samo navijački, dakle samo kad su tzv. naši klubovi u igri ili pak samo onda kad nas nacionalne selekcije čine neizmjerno osjetljivima, sretnima ali pak tužnima, ovisno o postignutom rezultatu na sportskom borilištu. Uvjeren sam kako upravo činjenica da sport, natjecanje, tjelovježba ili svekolika sportska aktivnost od vrtića preko školskih sportskih društava i studenskog sporta, do profesionalnih sportskih klubova nisu i ne smiju biti nikakva drugorazredna da ne kažem posebna i specijalna djelatnost koja samo troši proračunski novac. Drugačije, upravo suprotno, ovim zakonom to valja promijeniti. Valja doći do jedinog mogućeg i prihvatljivog društvenog oblika, a on se zove sustavno rješavanje uloge mjesta, razvoja i napretka cjelokupnog sporta. Bez ikakve dileme svatko od nas mogao bi spomenuti brojna nezadovoljstva iz područja sporta kojima smo svjedoci i kojima su bili i najvećim razlogom potrebe rekao bih čak nužnosti donošenja jednog ovakvog zakona. Spomenut ću samo neke razloge i pri tome istaći prijedloge koje ovaj zakon, rješenja koje zakon nudi. Počet ću sa uvjetima, bolje reći na uvjetima u kojima se mladi ljudi bave sportskim aktivnostima. Osobno držim kako je riječ o jednoj od najvažnijih naših zadaća u svakom razgovoru u budućnosti sporta. Nije tajna da je nedostatak sportskih građevina u Republici Hrvatskoj s obzirom na potrebe stanovništva za redovitim bavljenjem nekom od sportskih aktivnosti u odnosu pogotovo na uobičajene standarde u zemljama Srednje i Zapadne Europe jedan od velikih, nerijetko je najveći problem, s obzirom na činjenicu da su sva aktualna istraživanja pokazala kako u Republici Hrvatskoj u tom smislu zadovoljavamo tek 30-ak% realnih potreba. O čemu razgovarati glede bilo kakvog smislenog sportskog razvoja ako nismo spremni regulirati da je naprosto nemoguće nedopustivo napraviti, otvoriti više i jednu školski obrazovnu ustanovu u Hrvatskoj koja nema pripadajuću sportsku dvoranu. Mi smo dame i gospodo u 21. stoljeću. Sutra smo, da ne kažem da već jesmo, dio europske obitelji, a mi o nečemu što se zove zatvoreno plivalište razgovaramo u pojedinim sredinama kao svjetskom čudu. Dalje, puno i opravdano nezadovoljstvo školskim i sveučilišnim sportom. U ovom je prijedlogu zakona definirano o dijelovima koji govore o potrebama osnivanja školskih i studentskih sportskih društava i njihovih udruženja u hrvatski školski sportski savez. Naime riječ je o još jednoj dimenziji u sportu koju ne treba puno objašnjavati. Sportska natjecanja u školama kod najvećeg dijela mladih ostavila su možda i najupečatljivije sportske trenutke u pobjedama, porazima, navijanju, učenju pripadanju ekipi. Uz to posebno ističem i pozdravljam odredbu zakona koji kaže da školska sportska društva, odnosno studentske sportske udruge za svoje aktivnosti koriste prostore škole i imaju prioritet u njihovom korištenju u odnosu na vanjske korisnike. Znamo što se to do sada događalo. Isto tako nedovoljna i neadekvatna kvaliteta, odnosno stručnost i obrazovanost djelatnika u sportu. Pitanja na koja je do sada bilo teško dati kvalitetan odgovor su tko i pod kojim uvjetima može obavljati stručne poslove u sportu. Nepoštivanje tih zakonskih odredbi o tome tko može obavljati nabrojene stručne poslove bilo bi porazno da ne kažem pogubno za sport. Kod toga ću posebno spomenuti mlade, zapravo one najmlađe jer upravo su vrlo često oni pokusni kunići rekao bih u raznim sportskim klubovima na kojima se vježbaju i traže potvrdu i osobnu afirmaciju upravo one osobe koje ne odgovaraju većini stručnih zahtjeva. Poštivanjem, odnosno bolje reći provedbom ovog zakona to bi trebalo prestati. Sustav financiranja ili možda istinitije upotrijebiti neki drugih izraz za ono što danas imamo kada su u pitanju pojedine sportske aktivnosti. Naime jedan od razloga nedovoljne iskorištenosti potencijala čak više od 7 tisuća aktualnih registriranih sportskih klubova sa skoro 300 tisuća sportaša je i problem negativnog poslovanja sportskih klubova. Kod ovoga je nužno istaći ono što je do sada u posljednje vrijeme baš izrazito bila najistaknutija tema svih javnih i manje javnih sportskih razgovora i zbog čega se najvećim dijelom i čeka ovaj zakon. Određenje o tome što su to sportski klubovi, što sportski profesionalni klubovi, sportski klubovi i dionička društva, njihova osnivanja, financiranje, njihov temeljni kapital, obveza kao i sam postupak preoblikovanja sportskih klubova, udruga u sportska dionička društva te posljedice za neprovođenje obveznog preoblikovanja. Ovaj prijedlog zakona o sportu u tom smislu je zaokret, korak koji vodi ka početku mog izlaganja. Sportu kao jednoj od najvažnijih društvenih djelatnosti uređeno je sustavno, transparentno i sivima dostupnoj. Namjerno spominjem na kraju razlog zašto je ovaj zakon upravo nužno i alarmantno valja napraviti. Riječ je također i o dosadašnjoj neadekvatnoj i nedovoljnoj zakonskoj regulativi svih obveza sportskih klubova i nacionalnih sportskih saveza kada je u pitanju doping te svih osoba koje obavljaju doping kontrolu kao i obveze mjere i posljedice kada se utvrdi uzimanje nedopuštenih sredstava. U tom svjetlu želim posebno naglasiti svoju potporu osnivanju Hrvatske agencije za borbu protiv dopinga. To moram posebno naglasiti kao čovjek koji sam godinama bio vrhunski sportaš i znam kakvim sve naporima, ali i izazovima sportaši znaju i na žalost jesu izloženi kada je uzimanje nedopuštenih i za zdravlje opasnih stimulativnih sredstava. Također odnos prema tjelovježbi i rekreaciji građana općenito te odnos prema sudjelovanju u sportu osoba s teškoćama u razvoju i osoba s invaliditetom spadaju u nezadovoljstva koja ne treba posebno pojašnjavati i koja su s pravom zauzela jedno od važnijih mjesta u ovom zakonu. Isto tako s osobitim zadovoljstvom podržavam donošenje nacionalnog programa sporta koji donosi Hrvatski sabor na prijedlog Vlade Republike Hrvatske s utvrđenim razvojnim ciljevima na razdoblje od najmanje 8 godina, a ciljevi i zadaci su nesporni. Dugoročna politika razvoja sporta u Republici Hrvatskoj program, a ne sporadični slučajevi stvaranja uvjeta za postizanje vrhunskih rezultata hrvatskih sportaša na međunarodnim natjecanjima te programi a ne slučajno i usput ostvarivanje uvjeta za rekreativno obavljanje sporta radi poboljšanja zaštite zdravlja građana Republike Hrvatske. I ono što je po mom mišljenju najvažniji dio ovog zakona je osnivanje nacionalnog vijeća za sport, najvišeg stručnog tijela koje se brine za razvitak i kvalitetu cjelokupnog sporta u Republici Hrvatskoj. Uloga ovog vijeća mora biti već sutra vidljiva, dobro došla i u hrvatskom sportu prepoznata. Jednostavno sam uvjeren kako nema ozbiljne državne politike u kojoj sustavni kvalitetni razvoj sporta i svih vidova oblika sportskih djelatnosti nisu od posebnog državnog interesa, koji nisu od nacionalnih važnosti. Poznajem zemlje kao zacijelo većina vas, u kojima je sport potpuno ravnopravna strategija u razvoju nacionalne sigurnosti i ne trebam posebno spominjati zdrav razvoj, odgoj mladih ljudi, smanjenje troškova liječenja povećanjem broja onih koji se bave sportom gdje bi se moglo pokazati i dokazati da se novac iz proračuna dodijeljen sportu višestruko vraća. Neću spominjati ni tako bolnu temu kao što je doping i borba sportom protiv alkohola, pušenja i posebno droge. Isto tako mislim da nema potrebe govoriti o našim ponosima, o zanosima cijele nacije prigodom uspjeha naših pojedinaca nacionalnih selekcija na velikim natjecanjima dok nastupaju pod nacionalnom zastavom i dok zbog njihovih uspjeha gotovo pola svijeta sluša hrvatsku himnu ili pak da kažem kako u tom neželjenom uspoređivanju važnosti nekih djelatnosti za ovu zemlju hrvatski sport i njegovi predstavnici imaju širom otvorena vrata u svim kantunima svijeta, tamo gdje nitko nije ni čuo za našu zemlju i za nas, ali se nosi hrvatski kockasti dres. Dame i gospodo govoreći o toj važnosti, olimpijski pokret u svijetu ima u svojim redovima više članica nego Ujedinjeni narodi, a nisam siguran da mu trenutačno i utjecaj nije veći pa i onaj utjecaj kojeg mi često, baš koji participiramo politici jako volimo koristiti, a riječ je o predstavljanju i branjenju ugleda naše zemlje, a sportaši to dame i gospodo rade gotovo cijeli svoj život. Bez obzira na uvjete i bez obzira na to kako će to nekima izgledati, radili bi oni to i sutra jer nemojte nikada ni pomisliti kako se može bilo kakvim opipljivim uvjetima nadomjestiti radost sportaša koji nastupa i osvaja medalje za svoju zemlju. Ovim zakonom napravimo da broj koji sudjeluju u sportskoj obitelji u Hrvatskoj u svim vidovima i oblicima bude što veći. Hvala lijepo.
U 11,05 je prošlo vrijeme za prijavu od 10 minuta. Prijavilo se 39 zastupnika i 7 klubova. Pokazuje, taj podatak pokazuje koliki je interes u Hrvatskom saboru za prijedlog ovog zakona. Izvolite gospodine Arapoviću.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče Hrvatskoga sabora, pozdravljam gospodina ministra Dragana Primorca sa suradnicima, kolegice i kolege zastupnici. Svi smo govorili danas o toj magičnoj brojci 6, šest brojeva 2006. Super. Drago mi je da nakon šest godina čekanja možemo javno, mogu sa ove govornice javno reći da pred sobom imamo prijedlog Zakona o športu. Meni, a i svima nama u klubu Hrvatske demokratske zajednice je apsolutno jasno da je šport kao djelatnost višedimenzionalna. Što želim s time reći? Želim reći da je šport, da šport pokriva sektor obrazovanja, sektor zdravstva, sektor socijalne kategorije, on ima i svoju gospodarsku dimenziju ako se govori o turizmu, proizvodnji športske opreme, o proizvodnji športskih uređaja i sredstava za šport. Šport je danas predmet znanosti i znanstvenih istraživanja, služi u promicanju kulturnih i umjetničkih vrijednosti. Oni su zapravo sustavni dio športa. I na kraju, šport je jedno snažno marketinško sredstvo. Sve ovo što sam naveo upućuje na to da šport ima jedan planetarni, globalni značaj. Kao što sam na početku rekao da se ovaj Prijedlog već 6 godina vrti po raznim uredima, sabornicama i da u izradi ovog Prijedloga zakona su bili uključeni svi nacionalni športski savezi, Savez invalida, Kineziološki fakultet, Pravni fakultet sveučilišta u Zagrebu, na čelu sa gospodinom Petrovićem i normalno Hrvatski olimpijski odbor, mi bivši i sadašnji hrvatski vrhunski sportaši i oni koji su za to zaduženi. Mi u Klubu Hrvatske demokratske zajednice smatramo jednom od najvažnijih stavki što Zakon predviđa izradu nacionalnog programa razvoja športa. To je sigurno jedan veliki strateški dokument koji će donijeti ovaj Visoki dom na prijedlog Vlade Republike Hrvatske. Taj dokument definira razvoj športa u idućih 8 godina. Treba istaći 2 osnovna smjera tog programa. To su stvaranje uvjeta da se što veći broj građana Republike Hrvatske bavi športom. Drugo, stvaranje uvjeta da naši sportaši osvoje što više medalja na velikim međunarodnim natjecanjima. Prvi smjer doprinosi kvaliteti života građana Republike Hrvatske, a drugi smjer je jako bitan za promociju naše lijepe zemlje. Pozdravljamo isto tako i osnivanje nacionalnog vijeća za šport. Za pohvaliti je to što Zakon nudi model rješavanja prezaduženosti sportskih klubova. Uspostavlja učinkovit nadzor nad poslovanjem svih sportskih klubova u Republici Hrvatskoj, a kada su u pitanju djeca u športu ovaj Zakon njima pruža, rekao bih, najviše. Djeci se u Zakonu daje prioritet u korištenju prostora škole da se mogu baviti nekom športskom aktivnošću. Nažalost, mi smo se … [[Govornik se ne razumije.]] da to nije tako. Osniva se Hrvatski školski športski savez, najviše krovno tijelo športa djece u našoj zemlji. A ako govorimo o športskim građevinama propisuje se zabrana ukidanja prenamjene športskih građevina i površina namijenjenih za športske građevine. Uvodi se sustav informatizacije u športu. Treba istaći da mi u Klubu Hrvatske demokratske zajednice pozdravljamo što se otvorila mogućnost za donošenje još jednoga Zakona o športu, a to je Zakon o inspekciji u športu. I zaključno, ispričavam se gospodine potpredsjedniče. I zaključno, obzirom da se radi o Zakonu u prvom čitanju mišljenja smo da će i ova saborska rasprava doprinijeti ne samo kvaliteti zakonskih rješenja već i stvoriti pozitivnu atmosferu kako u sabornici tako i diljem lijepe naše. Kako bi se još više afirmirale vrijednosti hrvatskog športa, a i hrvatskom športu osiguralo mjesto u društvu koje mu pripada. U tom smislu Klub Hrvatske demokratske zajednice apsolutno podupire ovaj Prijedlog zakona, shvaćajući kao uporište budućeg sustavnog razvoja športa i promicanja pozitivnih vrijednosti koje on predstavlja. Hvala lijepo.
Zahvaljujem. I posebno što ste u okviru 15 minuta stigli ovo sve izgovoriti. U ime Kluba HSP-a, gospodin zastupnik Pejo Trgovčević. Izvolite.
Gospodine dopredsjedniče, gospodine ministre sa suradnicima, dame i gospodo saborski zastupnici. Klub zastupnika Hrvatske stranke prava podržava donošenje Zakona o športu kako bi se tim Zakonom značajno unaprijedili kako natjecateljski šport, tako i športska rekreacija u Republici Hrvatskoj. Podržavamo također i osnivanje nacionalnog vijeća za šport kao najvišeg stručnog tijela koja ima za zadaću brinuti se za razvitak i kvalitetu cjelokupnog športa u Republici Hrvatskoj. Posebice također podržavamo i razvoj športa djece i mladeži, odnosno što Prijedlog ovoga Zakona uređuje i način financiranja športa, kako u klubovima i u savezima, tako i financiranje športa u školama. Dakle, ovaj Prijedlog zakona regulira, odnosno ovaj Zakon će regulirati način financiranje te osigurava prostore za bavljenje športom kako djece tako i mladeži, kako u školama tako i izvan nje. Dakle, rješava se pitanje statusa sportaša u odgojno-obrazovnom sustavu kao i za vrijeme služenja vojnog roka sportaša profesionalaca, mada držim da ovim Zakonom to ne treba uređivati posebno. Jer služenje vojnog roka sportaša uređeno je već ja mislim kvalitetno i Zakonom o obrani. Dobro je da se ovim Zakonom određuju i stručne osobe u športu kao športski trener, osobe koje su osposobljene za rad u športu kao športski suci i druge osobe. Odredbama ovoga Zakona propisuju se i uvjeti koje moraju ispunjavati osobe koje obavljaju stručne poslove u športu, a za športske suce i zabrane sudjelovanja u skupštinama i izvršnom tijelu športskih klubova i športskih saveza. Prema Prijedlogu ovoga Zakona postoji naime jedna dvojba da kao što je i predlagatelj po mom mišljenju i sam uzeo za primjer ovaj španjolski primjer preoblikovanja športskih klubova u športska dionička društva i to u većini klubova kao u nogometu i u košarci, a s druge strane ovim Prijedlogom daje i mogućnost da se športski klubovi formiraju kao udruge građana. Što može po našem mišljenju dovesti klubove kao dionička društva u jedan neravnopravan položaj što se tiče obveza plaćanja poreza i drugih obveza prema državi i savezima, a športske klubove kao udruge građana stavlja malo u povoljniji položaj. Jer prema ovom Prijedlogu zakona i prema Zakonu o udrugama, športski klubovi kao udruge građana mogu biti oslobođeni pojedinih poreznih obveza, a svi zajedno bi imali ista prava. I profesionalni klubovi kao športska dionička društva i klubovi kao udruženje građana. Predlagatelj je ovim Prijedlogom zakona propisao da se športskim klubovima, udrugama za natjecanje odgađa, odnosno može odgoditi naplata tražbina Republike Hrvatske i pravnih osoba u pretežitom državnom vlasništvu ili u kojima država ima većinski udjel, odnosno paket dionica, a u cilju pružanja potpore onim športskim klubovima, odnosno športskim udrugama za natjecanje koje nemaju profesionalni status te se ujedno pruža mogućnost odgode naplate javnih davanja. Nemamo ništa protiv, ali gospodo postavlja se pitanje tko je odgovoran za te dugove? Tko će snositi odgovornost i namirit poslije te dugove? Nedopustivo je naime da se i ovim prijedlogom zakona tako drastično razdvajaju, a ne bi trebalo po našem mišljenju profesionalni klubovi od amaterskih klubova jer po ovom prijedlogu zakona da tako kažem vraćamo se čak u srednji vijek. Taj prijedlog zakona zapravo nije povoljan za amaterske klubove u smislu financiranja, a bome i u statusnom smislu, jer ovaj prijedlog zakona amaterske klubove i amaterski šport stavlja u potpuno podređeni položaj. Mi u klubu Hrvatske stranke prava držimo da bi se trebalo, naime postoji dvojba da bi se moglo drugačije urediti i nevladina nacionalna športska udruga u koju se udružuju nacionalni športski savezi, tj. današnji Hrvatski olimpijski odbor. Držimo da Hrvatski olimpijski odbor bi trebao poticati, promicati šport u Republici Hrvatskoj kako u Republici Hrvatskoj tako i u svijetu, ali svakako bi trebalo razmisliti da li bi Hrvatski olimpijski odbor trebao biti kao sada krovna športska organizacija jer smatramo da to nije kvalitetno rješenje za sve hrvatske športske saveze glede organizacije, a i financiranja. Naime, po našem mišljenju bilo bi kvalitetnije oformiti Hrvatski savez sportski saveza kao nekakva konfederacija saveza u koji bi se slobodno udruživali pojedini športski savezi, a tako bi i Hrvatski olimpijski odbor bio u tom savezu i u rangu ostalih hrvatskih športskih saveza. Dakle da pojasnim, naš prijedlog je da Hrvatski olimpijski odbor ne bi trebao biti kao do sada krovna športska organizacija, nego bi trebao biti u toj ajmo je nazvati Hrvatskom savezu športskih saveza, skraćeno bi evo zgodno bilo nazvati to HSSS. Ovim prijedlogom zakona naime ne propisuje se točno ni vlasništvo sportskih građevina, odnosno svi mi znamo kakvi su u ovom trenutku problemi na terenu, odnosno koji su neriješeni imovinsko-pravni odnosi prema športskim građevinama. Ovim prijedlogom zakona trebalo bi urediti i plansku izgradnju, održavanje, korištenje, upravljanje te obnovu športskih građevina te utvrditi ovlasti kako ministarstava, dakle Ministarstva okoliša i drugih ministarstava koji su zaduženi za športske građevine, tako utvrditi i ovlasti vlasnika tih športskih građevina, pri tom mislim naravno na klubove koji su sada vlasnici športskih građevina, a također kao što je ministar rekao i lokalnu samoupravu koja je u ovom trenutku vlasnikom puno športskih građevina. I na kraju u ime kluba Hrvatske stranke prava mogu još reći da bi ovim prijedlogom zakona trebalo još bolje i kvalitetnije propisati i kaznene odredbe kako klubova i sportaša, odnosno pravnih i fizičkih osoba, tako i svih odgovornih osoba zaduženih za sport u Republici Hrvatskoj. Držimo da je jedan ovakav Zakon potreban športu Republike Hrvatske i klub Hrvatske stranke prava slaže se da ovaj prijedlog zakona ide u drugo čitanje, a mi ćemo svoje primjedbe i prijedloge, odnosno naš klub Hrvatske stranke prava dati će u drugom čitanju. Hvala vam lijepo.
Hvala lijepa. U ime kluba IDS-a, gospodin zastupnik Damir Kajin. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, cijenjeni gospodine ministre, uvažena gospodo zastupnici. Sabor ima zasigurno jedan jak sportski lobi, evo Arapović, Filipović, gospodin Červar, Perman, Perica Bukić, Ferenčak nema ga tu, gospodin Letica dok je vodio teniski savez, Peruško itd., znači njihov javni utjecaj zasigurno je veći od političkog, ali ovo je dobra pozicija da i oni sami pokušaju nametnuti određena zakonska rješenja iako se na kraju sve svodi na novac. Bez novaca nema vrhunskog sporta, bez novaca ne bi bilo ni Ivice ni Janice, ne bi ni Pešalov dizao utege za Republiku Hrvatsku, ne bi bilo rukometaša, ne bi bilo vaterpolista, kako vrijeme bude odmicalo sve više novaca će profesionalnim sportašima trebati. Drugo što želim reći da je ovaj Zakon mehanizam kako da profesionalni sportski klubovi izbjegnu svoje obveze prema državi, a potom i drugim vjerovnicima, prije svega ovdje mislim na košarku i nogomet, nogomet prije svega. Nije daleko od istine, ja se tu slažem apsolutno s ministrom da je ovo Zakon preživljavanja profesionalnog nogometa, na neki način i tako mogu to reći. Jednom riječju ovaj Zakon je zakon koji će kroz formu stečaja profesionalni sportski klubovi oprati svoja dugovanja i to uglavnom prema državi. Jasno bez toga ona ne mogu opstati, urušila bi se sama od sebe. Mogla bi ostati samo uz izvanredne sportske rezultate da vrate gledatelje, a to opet nije moguće postići preko noći. Samo nogometni klubovi duguju preko 600 milijuna kuna, ukupno je riječ znači o tih 700 milijuna kuna. Kome? Državi. Zaboravimo sad na taj novac. U stečaj ih nije imala hrabrosti poslati ni bivša, ni ova Vlada, već im nudi ova spasonosna rješenja, formule kroz članak 22. stavak 1. točke 1. i 2., znači osnivanje novog društva i dobrovoljno preoblikovanje sportskog društva. Jasno delikatno je prestrojavanje sportskog dioničkog društva, a sve prema Zakonu o trgovačkim društvima. Koliko će taj postupak trajati, da li će stečajni upravitelji postati novi klubski menadžeri što po Zakonu o stečaju bi morali biti u trgovački društvima itd., itd. Kako će oni sada zaobići zakon i isplaćivati ove enormne honorare? Mi ćemo doći u situaciju da ćemo na opisan način oprati klub od dugova koji se mjere kod "Dinama" i "Hajduka" u stotinama milijuna kuna, kod "Rijeke" i "Osijeka" oni premašuju 50 milijuna kuna i da će sutra članak 23. koji govori o uplati temeljnog kapitala ti klubovi možda i bud zašto biti privatizirani. To je bit. S druge strane, u Hrvatskoj se trenutno prema podacima Ministarstva pravosuđa vodi 879 stečajeva poduzeća pod formalnom kontrolom stečajnih upravitelja i stečajnih vijeća trgovačkih sudova. Potonji rade na raspodjeli ogromne materijalne i financijske imovine ne manjoj od 500 milijuna kuna a još nitko nije završio u zatvoru zbog izazivanja stečaja u nekim od najmanje 4 tisuće poduzeća koliko ih je u zadnjih 16 godina završilo u likvidacijskim postupcima pri čemu je izgubljeno preko 100 tisuća radnih mjesta, po nekima i preko 300 tisuća radnih mjesta. Međutim, s druge strane ti klubovi tu ćemo se složiti dio su naše memorije, nečije tradicije. Sa tim klubovima se mnogi identificiraju. Oni simboliziraju na neki način tu novovjeku našu povijest. Jednom riječju, sa Dinamom se identificira Zagreb ili obrnuto, sa Hajdukom Split, sa Pulom Pula, sa Osijekom Osijek, s Rijekom Rijeka i to su dio kako da se izrazim sportske memorije tih gradova. Istina, nekog velikog interesa osim kod mešetara ne bi trebalo biti za ulazak u te klubove, poglavito nakon što će država zaokružiti procese privatizacije pa će novac pratiti samo uspješne klubove. Više neće biti moguće da Hrvatske vode ili Hrvatske šume financiraju Dinamo i Hajduk jer će valjda netko pitati koja je to logika da se financiraju ti klubovi iz Hrvatskih šuma. Istina, zakon se boji onoga o čemu govorim pa znajući tko se vrti oko tih klubova, propisuje u članku 24. stavku 2. da jedna osoba ne može imati više od 1% temeljnog kapitala. Međutim, odmah u članku 25. govori se da može imati i preko 25% temeljnog kapitala. Da citiram, dionice u sportskom društvu, dioničkom društvu izravno, neizravno ili preko povezanih osoba ne mogu imati osobe čiji poslovi i djelatnosti mogu neposredno utjecati na sustav natjecanja u odgovarajućem sportu a osobito sportaši, sportski suci i osobe koji su članovi pravnih osoba koje obavljaju djelatnost organiziranih sportskih kladionica. Mislio sam na ovaj članak koji govori o više od 25% ali dobro je da sam pročitao i ovoga. To je sigurno logično rješenje zbog mogućnosti namještanja rezultata, pa kontrole sustava klađenja gdje se može reći da zarade u sportu neće biti već bi se moglo ostvarivati zarada preko sustava klađenja. Ne bi nam bilo sigurno dobro da nam kladionice preuzmu sportske klubove, to zakonom treba zabraniti i to se zakonom zabranjuje, možda bi trebalo i izričitije to naznačiti. Članak 25. stavak 1. kaže: "Jedna osoba može izravno, neizravno ili preko povezanih osoba imati dionice na koje otpada više od 25% temeljnog kapitala." Znači, uz suglasnost povjerenstva vi možete imati i više od 25% temeljnog kapitala pa onda to znači 40, 50, 60%. Ovaj Zakon o preuzimanju društava u bitnim dijelovima zaobilazi Zakon o trgovačkim društvima. Tu ne smije biti kolizije. Intenca zakonodavca je kako od nekontroliranog bankrota spasiti prije svega nogometne klubove i kako taj nogomet indirektno maknuti recimo sa proračuna ili javnih poduzeća i uvesti reda u njegovo financiranje jer očigledno da uz nogomet gdje se vrti ogroman crni novac logikom tog crnog novca ima i znamo čega sve ne. Ono što je također bitno to su rokovi koji osim kod revizije 6 mjeseci nisu precizno definirani. Ako stečaj, ajde da ga nazovem sa preustrojem ili ne, ako preoblikovanje znači klubova kako se ovdje govori potraje duže vrijeme a pogotovo ako se financijske norme i na nogomet budu odnosile kao i na sve ostale Hrvatska će gospodo preko noći ostati bez nogometa. Najbolji je primjer Kamen Ingrad. U trenutku kada je gospodin Zec došao u nemilost nije bitno čiju, političku, financijsku, medijsku sustav Kamen Ingrada se naprosto raspao. Kada bi se iz klubova izvuklo javna poduzeća, državna poduzeća, gradska poduzeća, gradove itd., kada bi se iz profesionalnih klubova znači izvukao taj državni mehanizam profesionalni nogomet bi u Hrvatskoj naprosto nestao. Govorim o nogometu jer ovaj zakon kao da je pisan za profesionalne nogometne klubove. Ključ zakona je zasigurno ovo preoblikovanje sportskih društava u trgovačka društva. Mi u to moramo zagristi to je jasno. Ali nakon što se obavi neovisna revizija i kontroliraju knjige kako se ovdje kaže u zadnjih pet godina članak 36. stavak 2. točka 4. što ćemo mi potom učiniti. Da li ćemo nekoga zatvoriti? Ma nema kluba koji je legalno gospodo poslovao. Pa nećemo valjda kada na mjesto u zatvoru čeka negdje oko 2 tisuće pravomoćno osuđenih osoba u Republici Hrvatskoj tjerati još tisuću ili 2 tisuće ljude. Gospodin Mesić predsjednik države je ponudio jedno ovako salomonsko rješenje da se nepotrebne vojarne Hrvatskoj vojsci oblikuju u zatvore, međutim o tome nekom drugom prilikom. Ovdje se kaže članak 36. da vjerovnički udjeli se pretvaraju u dioničarske udjele, jasno ako se za to opredijelite. A to bi moglo značiti, možda je to najbolje da se gradovi de facto brišu kao oni koji su jučer bili osnivači jer znamo koje su obveze i koje ostaju iza tih klubova. Istina, njihovi će biti stadioni ali će klubovi de facto biti privatizirani. Članak 36. govori o obvezatnosti preoblikovanja sportskih klubova i rekoh taj proces u Hrvatskoj mora krenuti ali mi ćemo se u ovoj zemlji time baviti dvije, tri, možda pet godina i bojim se da će od ovog zakona na koncu najveće koristi imati revizori, stečajni upravitelji, odvjetnici, bilježnici, sportski ili športski mešetari a pitanje koliko sami sportaši. Želim vjerovati da se zakon predlaže zbog sporta, sportaša jednog društvenog korisnog angažmana, međutim za to nam valja vremena i to vremensko trajanje nije moguće jasno propisati i dužina postupka mogla bi upropastiti hrvatski sport što bi bila sigurno neoprostiva greška. Naročito pozdravljam ovu borbu protiv dopinga u sportu o čemu govori članak 76. ali to je po meni možda prešturo opisano. Mislim da se i ovdje u zakonu na to treba staviti naglasak. Droga poprima takve razmjere da treba po mom sudu uvesti obvezatno testiranje djece na drogu u osnovnim školama, srednjim školama, fakultetima. Jednom riječju obavezno. To mora postati primarna zadaća društva. Pa koliko da nas košta da nas košta. Ono što je zastrašujuće "Extasy" se na primjer počeo po disko klubovima, na tim raznim partijima prodavati za 10 do 15 kuna. U tih 10 do 15 kuna još uvijek je zadržana zarada od 300, 500 pa i 1000%. Cijena droge u Hrvatskoj rapidno pada. Lani je tableta tog "Extasy-ja" bila 25 do 30 kuna. Prije nekoliko godina više od 130 kuna. Sada je 10 do 15 kuna. Marihuana, jedan joint prodaje se za 5 do 6 kuna. 10 grama 50 kuna. Hašiš, 1 gram 50, 80 kuna. Kokain, nisam ja pobjegao od teme, 350 do 500 kuna. Heroin, jedan šut 100 kuna. Čekajte gospodo. Jedan "speed" 60 do 80 kuna. LSD, 1 komad 40 kuna [[Upadice se ne razumiju.]] Heptanon, 10 do 15 kuna. Ne koristim niti sam ja nikada vidio ali čitam malo o tome i pratim. A bilo bi dobro da se stavi naglasak o tome kada se već u članku 76. govori o borbi protiv doping-a u ovome zakonu. Jednom riječju završit ću time ovo područje da treba obvezatno, iznenadno testirati djecu u školama, fakultetima, domovima a mi ne možemo gospodo zastupnici bježati od te teme. Kod sportskih građevina uvijek koristite termin jedinice lokalne i područne, regionalne samouprave. To je pojam isključivo rezerviran za županije. A ja sumnjam da ijedna hrvatska županija a ima ih 20 posjeduje ijedan sportski objekt. To govori da zakone pripremaju ljudi koji sjede u Zagrebu i ono što vrijeđa da ne znaju da 20 hrvatskih županija zajedno ima proračun od 2,3 milijarde kuna. Grad Zagreb sam 6,6 milijardi kuna. Da su prosječni proračuni hrvatskih županija 200 milijuna kuna i da je potrebna nužna decentralizacija a ne sada prebacivanje još i brige oko ne znam nekih sportskih klubova i tako dalje na lokalne samoupravu jer one nisu u stanju brinuti niti u općim bolnicama što je jednako valjda važna djelatnost kao i briga o svemu tome. Država prati amaterizam odnosno i tako dalje, prosječne sportove, prate i ostale tvrtke i tako dalje i za to se u Hrvatskoj izdvaja 0,3% bruto društvenog proizvoda. To je negdje oko 750 milijuna kuna i još ovdje ima cirka toliko pod navodnicima šporkog novca. Prvi bi bio, još jedanput ću reći da se 0,1% bruto proizvoda usmjeri za testove na drogu u našim školama. Znači naglasak kod ovoga zakona treba biti na djeci, na sportu, u školi. Za njih treba pisati zakon. Ne samo za Dinamo i Hajduk. Dinamo duguje točno 250 milijuna kuna, Hajduk oko 150 milijuna kuna. Niže rangirani klubovi možda bi preživjeli, ova dva ne bez ovog zakona ali je sigurno da bez ova dva kluba više ne bi bilo niti nogometa u Hrvatskoj. Za kraj ovaj zakon gospodo ne smije biti u koliziji sa Zakonom o trgovačkim društvima, stečaju i tako dalje jer je preoblikovanje profesionalnih klubova zapravo bit ovog Zakona. I za kraj nakon što smo trgovačke zakone prepisivali po austrijskim, njemačkim modelima u pravosuđu vodimo finski model. Sad smo dobili i španjolski model. Međutim Španjolska po određenim tržnim principima djeluje oduvijek. Hrvatska možda tek od jučer. Ali slažem se da treba zagristi u problem težak 700 milijuna kuna [[Upadica: Hvala lijepa, hvala lijepa.]] i preživljavanja sportskih klubova u Republici Hrvatskoj.
Hvala lijepa. Šta ćemo sad sa 7 ispravaka netočnih navoda? … [[Upadica se ne razumije.]] Prvi poštovani zastupnik Zvonimir Sabati.
Hvala gospodine predsjedniče. Uvaženi zastupnik je citiram naveo: "Bez novaca nema vrhunskih sportaša." To je netočno jer bi samo tada najbogatije zemlje svijeta imale svjetske prvake, olimpijske prvake. Dokaz da je to netočno naravno možemo potražiti i kod nas. Obitelj Kostelić koji su faktički bez novaca startali i uspjeli. Da je to netočno potvrđuju i naši kolege, kolegica Perman, kolega Bukić i da ne nabrajam ostale zastupnike od Arapovića i tako dalje, Filipovića koji su i bez skromnih i u početku sa vrlo skromnim pa čak i kao vrhunski sportaši imali skromne stipendije, a ipak su uspjeli. Tako da za uspjeh u športu nije najvažniji novac. Važan je naravno, ali su važni talent i rad.
Nije u šoldima sve. Poštovani zastupnik Željko Ledinski.
Poštovani gospodine predsjedniče moram ispraviti kolegu Kajina koji je rekao da su Hrvatske šume financirale Dinamo i Hajduk. Koliko je meni poznato barem za vrijeme mog mandata nije nijedna kuna dana velikim sportskim klubovima, ali je istina da su Hrvatske šume napravile dva skijališta u Gorskom kotaru i da sudjeluju u financiranju trećega što je mislim daleko pozitivnije nego davati velikim sportskim klubovima koji se mogu financirati na drugi način.
Poštovani zastupnik Franjo Arapović.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče. Uvaženom kolegi Kajinu bih ispravio kompletan njegov navod. Ne bih baš govor, neke je stvari dobro rekao. Ali kolega Kajin ovaj Zakon se donosi isključivo zbog toga da jednom za sva vremena se ne dešavaju ovakvi govori kao što ste vi imali. Ovo je govor ulice, govor kafića. Nema veze šport sa "Extasyjem", nema veze šport sa cijenama. Vi ste čitali cijene nekih, ja ne znam šta je to? Mi govorimo ovdje o športu. Mi ne govorimo da je "Kamen Ingrad", "Kamen Ingrad" super funkcionira nogometni klub. Vi ste pomiješali "Kamen Ingrad" i nogometni klub, a "Kamen Ingrad" je firma. Govorimo o športskom kolektivu koji je funkcionira, igra prvu ligu. Prema tome baš će ovaj zakon to riješiti. Da nećemo više govoriti ovako kako ste vi govorili. Hvala lijepa.
Poštovani zastupnik Pero Kovačević. Ispravak netočnog navoda.
Poštovani gospodine predsjedniče trebao bih ispraviti cijeli govor gospodina Kajina jer on se uopće nije držao teme. On je govorio o cjeniku opojnih droga. On je govorio o zatvorima a predmet današnje rasprave u ovome trenutku je Zakon o športu. Znači nisu, ne možete iznositi vi cjenik ovdje u Saboru koliko je … [[Govornik se ne razumije.]] na tržištu droge. To je sramotno.
I sljedeći ispravak poštovani zastupnik Lino Červar.
Gospodine predsjedniče samo sam htio reći to da nije točan navod koji trebao bi sada u našoj zemlji se isključivo boriti protiv droge jer ima mjesta gdje droga baš nije uzela maha, a najbolji primjer to vrlo dobro zna i gospodin Kajin da je Pula trenutno prva u državi Hrvatskoj po pitanju droge i da je bitno nadmašila Zadar i Split. Prema tome bolje mi u našoj kući vodimo brigu o drogi. I još nešto pustite više sportašima da govore o tom zakonu, a ne političari. Ostavite vi to. Pustite nama malo više mjesta.
Poštovani zastupnik Miroslav Korenika.
Netočna je tvrdnja kolege Kajina kako je Kamen Ingrad kao nogometni klubu u rasulu. Nedostatak obrazloženja teksta ovoga zakona jest u tome što ne znamo koliko su, barem ne znamo službeno koliko je koji nogometni klub zadužen. Ali Kamen Ingrad je jedan od onih koji bolje i kvalitetnije plaća sve, izvršava svoje obveze nego ovi razvikani zbog kojih se uostalom vjerojatno ovaj zakon pretežno i donosi.
I poštovana zastupnica Karmela Caparin.
Hvala lijepa. Evo skratit ću. Niz netočnih navoda. Kolega je zaista pobrkao temu današnjega zakona, pa je u taj zakon uveo i opće bolnice županijske navodeći da županije ne kontroliraju opće bolnice, a kolega vi jako dobro znate da su opće bolnice, da su županije upravo vlasnici općih bolnica. Prema tome, i one jako dobro to kontroliraju, ali ne znam što to radi u vašoj raspravi u ovom zakonu.
A zašto ste, zašto je poštovani zastupnik Kajin ako je to točno govorio izvan teme Zašto se nije držao tema ako je to točno da se nije držao teme. Zašto ga netko nije upozorio da se ne drži teme. To je trebao. Ministar Primorac. Izvolite.
Evo hvala lijepo gospodine predsjedniče, poštovane zastupnice i zastupnici. Ja bih samo htio samo nekoliko stvari pojasniti kako se neke teme ne bi nekoliko puta vrtile unatrag i cijela je intencija ovoga zakona, naravno da nije rješavanje, preoblikovanje športskih klubova i to je vrlo važno podcrtati. 2/3 zakona se bave ulaganjem u školski šport, amaterski šport, nacionalni savez, športske građevine, ustrojavanje informacijskog društva u športu, nacionalnog programa športa, športaša trenera i svih drugih aktivnosti. Samo jedan mali dio vrlo jasno i precizno definira ovo što ste vi govorili. Tako da ne bi ispalo sad da je donošenje zakona zbog tri ili četiri kluba u državi što su svi prepoznali. Isto tako, iznimno je važno reći ovdje i to je intencija hrvatske Vlade. Upravo cijeli postupak ide u tom smjeru glede preoblikovanja da se utvrdi tko je kriminalac i tko je doveo do dugova. Pa nećemo mi sad determinirati kroz ovaj zakon kaznene odredbe koje su jako dobro poznate riješe kroz Kazneni zakon. Prvi dan nakon toga neka tijela nadležna u Republici Hrvatskoj se bave s tim koji su doveli do toga. Treća stvar. Spomenuli ste i pitanje 1% i 25%. 1% vrlo dobro govori da zakon ne dozvoljava i jednoj osobi da ima više od 1% temeljnog kapitala u dva različita kluba. Vrlo jasno govori odnosno govori da možete imati maksimalno 25% bez povjerenstva, a povjerenstvo je predviđeno ovim zakonom briljantno kao što znate i pitanje droga. To je jedno pitanje kojim se ja bavim i kao ministar obrazovanja i koje je iznimno značajno, ali glede Zakona o športu postoji … [[Govornik govori engleski, ne razumije se.]] ili agencija svjetska koja se s time bavi i upravo postavljanjem na noge naše agencije mi smo ušli u tijelo, a to tijelo je definiralo koje droge i opijati ne mogu biti prikladni za bavljenje, tako da to nema, zapravo nije povezano sa ovom temom i ono što je posebno i mislim da je najvažnije na kraju reći. Vi ste u pravu poštovani gospodine saborski zastupniče. Ja mislim da mi moramo čuti definitivno mišljenje kako da ovaj zakon prvi dan kad prije nego što ga dovedemo znači prije drugog čitanja zaživi na način da se ne moramo baviti eventualnim pogreškama koje su prošle mimo stvarnog, realnog športskog života i ako mi dozvolite mi smo ovdje puni entuzijazma i svaku vašu primjedbu zapisujemo jer zapravo to je život koji očekuju hrvatski športaši. Hvala vam lijepa.
Hvala. Ispravak netočnog navoda poštovani zastupnik Damir Kajin.
Centralni dio ovoga zakona je upravo preoblikovanje sportskih klubova. Od 102 članka 19 je posvećeno tome od 21. do …
Navod. Navod.
Taj dio zakona da nije dominatno. Ja tvrdim da je upravo, da se dominantno zakon bavi preoblikovanjem sportskim klubova. To je područje teško u ovom trenutku najmanje 700 milijuna kuna. Na njega je i sam ministar u svom uvodnom obraćanju zastupnicima stavio naglasak i ja molim da se to uskladi sa Zakonom o stečaju i zakonima o trgovačkim društvima.
To je prijedlog, objašnjenje. Nije ispravak netočnog navoda. I poštovani zastupnik Josip Sudac, Klub zastupnika HSU-a. Izvolite.
Klub HSU-a dame i gospodo ističe zadovoljstvo da danas započinjemo raspravu o ovom važnom problemu. Dakle, sportu i zdravlju. Međutim, željeli bi istaknuti da očekujemo strategiju o sportu o kojem bi se više govorilo i o nama, a mi predstavljamo treću životnu dob, predstavljamo ljude koji smo se nekad aktivno bavili sportom, a danas se bavimo rekreativno u cilju očuvanja zdravlja. Nas ima organiziranih oko 400 000, a rekreacijom se bavi oko 40 000. To radimo u okviru 220 umirovljeničkih udruga. Ne mogu podržavati zakon koji mi nalaže da se više ne mogu aktivno baviti u okviru sekcije umirovljeničke udruge, nego moram formirati športsku udrugu, dati dodatne troškove i zadovoljiti određenu listu stručnosti što se tiče učiteljstva. Mi nikad nismo nikog pitali tko se želi baviti, koju imaš struku i da li si osposobljen za vođenje rekreacije, nego ako ima volje i želje da se s nama bavi svatko je dobro došao. Mi ih zovemo instruktorima, voditeljima. Međutim, nismo u tom smislu formalistu. Održavamo međusobne susrete u prošloj godini. Evo održali smo i drugo natjecanje na nivou Hrvatske. Takmičimo se u 4 discipline iako se u udrugama bavimo daleko širim brojem disciplina. Zbog toga predlažem da se mi kao udruge umirovljenika koje se aktivno bavimo i ovim dijelom sporta učlanimo u naše zajednice na nivou općina i županija, da budemo kolektivni članovi i da nas pustite da tamo radimo, da nam dadete određenu pomoć iz proračuna ako to zavređujemo. Ako ne, mi ćemo to sami i dalje financirati. Ovo pozdravljamo da imamo i svoj savez itd. Međutim, osnovno se odvija na nivou općina i županija i mislim da nas ne bi trebalo tjerati u to da sada dodatno se preregistriramo da bi se mogli baviti sportskom djelatnosti. Ili da to sutra naše društveno političke zajednice iskoriste pa kažu, ne možete dobiti određena sredstava jer niste formalno registrirani. Dakle da ova formalnost ne bude jača od stvarne naše želje za rekreativnim radom. Hvala.
Hvala lijepa. Sad smo završili raspravu po klubovima. Sad idemo na pojedinačnu raspravu na kojoj je svega 39 zastupnica i zastupnika. Za šport je vrlo veliko zanimanje, Zakona o športu. Poštovana zastupnica Ingrid Antičević Marinović. Izvolite.
Hvala poštovani gospodine predsjedniče. Poštovani gospodine ministre sa svojim suradnicima, kolegice i kolege. Evo ja bih se osvrnula samo na onaj jedan dio obrazloženja gospodina ministra koji ovi zakonom želi inaugurirati nešto što mi se čini osobito važnim, a što je bilo zadnjih godina itekako zapostavljeno. A to je nastojanje ministra koji tvrdi da bi upravo ovim prijedlogom zakona sport bio vraćen prije svega u naše škole, prije svega u osnovne škole. To mislim da je jako važno, ne samo sa aspekta zdravlja mladih ljudi nego i također i na vlastito i zbog toga ovog gorućeg problema koji je upravo maloprije bio spomenut, a tiče se devijantnih ponašanja mladih, a uzroci su duboko u tom jednom sukobu anomije društva i pojedinca na vlastito mladih ljudi i zadovoljenja njihovih potreba. Prije svega, '90-ih godina, dakle kada smo smatrali da sve treba profesionalizirati zanemaren je taj amaterski šport, šport mladih u školama po pojedinim amaterskim klubovima kao jedan je li relikt prošlosti toliko omraženog bivšeg sustava. Naravno, sada se uviđa da to nije bilo baš tako i da je to jedna bila vrijednost koju treba ponovo afirmirati i dapače dati joj jednu novu dimenziju. I ja eto posebno se zahvaljujem gospodinu ministru što je upravo skrenuo aspekt i akcent na ovu problematiku koju smatram jako, jako važnim za naše građane, prije svega za naše mlade ljude. Međutim, koliko je navještaj i koliko možda više od naših misli i naša želja da se upravo to i ostvari koliko je stvarnost drugačija. Ja ću vam samo gospodine ministre na jednom primjeru pokazati koliko smo daleko, daleko od tih ostvarenja. I što učiniti upravo sada, pa čak do još dok i sam zakon ne stupi na snagu u postojećem sustavu kako neke stvari promijeniti. Na primjeru Zadra. Vidite, u Zadru 15 godina nije vam izgrađena niti jedna jedina osnovna škola. Grad je tako prodao svoje vlastite terene i sada kaže da eto nema da bi gradio školu što je bilo i obećano i dječje vrtiće, ali da zato nema terena. U postojećim školama, osnovnim školama, daleko, daleko od Bolonje, ali ipak u jednom Zadru za kojeg je navješteno da će biti metropola Mediterana eto posao je zabit za vlastite građane naročito za mlade ljude. Tamo vam se proces obrazovanja odvija u 3 smjene. Nastavnici ne stignu niti provjetriti prozore, pa tako eto prijeti opasnost od legionarske bolesti, a daleko smo od Bolonje. Ja ću se vratiti konkretno na ovu temu. Jedan samo, samo na primjeru jednog slučaja koji se možda i može i riješiti da bi eto i ovaj zakon mogao biti ostvaren, bar u onim svojim temeljnim odrednicama. Kako je dijete četvrtog razreda osnovne škole i to na obveznom satu, ne u slobodnim aktivnostima, tako i osnovnoj školi za vrijeme tjelesnog odgoja doživjelo povredu na način da je dakle taj parket djetetu upravo komad parketa dospio u nogu, povrijedivši teško dijete. Samohrana majka, dakle škola nije priznala štetu, samohrana majka prinuđena je na mukotrpni sudski postupak i dijete je zbog toga stigmatizirano. Urotila se cijela škola, a na vlastito eto i protiv samog tog djeteta. Eto to je sport u našim školama. I to obvezan tjelesni odgoj. To je jedan tužni primjer, možda ministre za to ne znate. I teško je to sve znati što se događa u našim školama. Neadekvatni su uvjeti i kad se grade škole za športske dvorane velika je vijest i ako se gradi športska dvorana. Naravno da je to nadležnost tijela jedinice lokalne samouprave. Ali svakako da škola, da država treba odgovarati za štetu koju eto u takvim neadekvatnim i pogibeljnim uvjetima vrše tjelesnu aktivnost da se te stvari riješe. Evo ja vas ovom prigodom, evo iskoristila sam i ovu svoju raspravu, malo će biti široke i detaljne glede i samog zakona, ali ove stvari već u postojećem, već kod postojeće situacije sigurno treba riješiti. I ja vas molim, evo ovom prigodom, da se ovakvi slučajevi više ne bi ponavljali da skrenete pozornost tim ravnateljima pa na jedan indirektan način pa i tijelu, vlastima lokalne samouprave. Sigurno je da država ima svoj stupanj i svoju razinu odgovornosti, lokalna zajednica jedno. Ali mi čini mi se previše upravo od tog nekadašnjeg jedinstva vlasti bježimo od jednog normalnog sporazumijevanja svih razina vlasti. Jedna normalna komunikacija vlasti bilo koje razine je potrebna. I to ne znači miješanje u ingerencije tuđe razine vlasti. Dapače, normalno je da jedinim sporazumom, jednom komunikacijom između vlasti različitih razina, pa i različitih grana možemo eto ispuniti onu zadaću koju eto tako važno i prevažno navješćujete u ovim izmjenama ovog zakona čije prvo čitanje i ja osobno podržavam. Hvala lijepa.
Hvala. Ispravak netočnog navoda, poštovana zastupnica Mirjana Brnadić.
Evo, ispravila bih netočni navod iz razloga da javnost ne dobije potpuno krivu predodžbu na koji način se stvara legionarska, dolazi do pojave legionarske bolesti. Kolegica je iznijela da je zbog lošeg provjetravanja u školskim učionicama može doći do pojave legionarske bolesti. Međutim, draga kolegice bakterija legionela se stvara samo u centralnim sustavima pripreme tople vode, ako se voda ne zagrijava na temperaturi iznad 60 stupnjeva. Tako da u školama se to nikako ne može dogoditi, eventualno samo u nekakvim hotelskim sustavima ili u bolnicama gdje se voda ne zagrijava na potrebnu temperaturu. Hvala.
Poštovana zastupnica Vesna Škulić. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče. Gospodine ministre sa suradnicima, kolegice i kolege zastupnici. Sudjelujući na Paraolimpijskim igrama u Sidneyu 2000. godine prvi put sam se srela sa društvom bez barijera. Te Paraolimpijske igre su me šokirale na jedan pozitivan način gdje se moglo vidjeti na djelu načelo sport za sve i načelo jednakih mogućnosti. Impresionirala me spoznaja da sport nije ničija privilegija nego da se društvo prilagodilo svakom pojedincu i njegovim potrebama. Australija nije trebala nakon olimpijskih igara raditi prilagodbe terena sportskih objekata za paraolimpijske igre. Ujedno se radilo na popularizaciji paraolimpijskog sporta i za vrijeme paraolimpijskih igara organiziran je najveći izlet za djecu u povijesti Australije. Tijekom natjecanja borilišta su posjetila oko pola milijuna australske djece. Otvaranje paraolimpijskih igara bilo je najposjećeniji događaj po broju gledatelja, jedino je čini mi se utakmica između Australije i Novog Zelanda u bejzbolu bila posjećenija od otvaranja paraolimpijskih igara. Dakle iz ovoga možemo zaključiti da je ova relativno mlada zemlja, odnosno mladi kontinent jako radila na svijesti svojih građana na rehabilitaciji i integraciji osoba sa invaliditetom. Rezultati, dok su vrhunski sportski rezultati i izbora atletičarke s invaliditetom kao najbolje australske sportašice za tu godinu, općenito kao najbolje sportašice ne dijeleći u kategoriju sportaša i sportaša s invaliditetom. No, to je u dalekoj Australiji, a vjerujem da će u bliskoj budućnosti biti i kod nas. U Hrvatskoj prema podacima Hrvatskog športskog saveza invalida kao krovne organizacije za šport osoba sa invaliditetom u Republici Hrvatskoj okuplja 28 temeljnih članica nacionalnih županijskih i gradskih športskih saveza invalida. Posredno kroz njihove članice udruženo je preko 110 udruga i klubova s preko 10 tisuća osoba s invaliditetom koje se bave sportom. Od rehabilitanata preko rekreativaca pa sve do vrhunskih sportaša i to svih vrsta invaliditeta i različitih uzroka nastanka invaliditeta. Dakle, u športu se jedino ne pravi diskriminacija među osobama s invaliditetom unutar njih samih. U posljednjih 15-tak godina zamjetan je intenzivni razvoj športa sa invaliditetom na međunarodnom nivou. Sportski pokret osoba s invaliditetom u posljednje četiri godine u svijetu je doživio pravu ekspanziju. Hrvatski sportaši s invaliditetom možemo s ponosom reći drže korak sa svim zbivanjima u svijetu. 2003. godine je u Zagrebu održano Europsko stolnotenisko prvenstvo, konferencija i generalna skupština Europskog paraolimpijskog odbora, 2000. je održan i svjetski KUP tenisa u invalidskim kolicima. U prošloj godini, dakle godinu nakon održavanja Paraolimpijskih igra u Ateni, naši sportaši su na mnogobrojnim natjecanjima ostvarili izvanredne uspjehe. Na otvorenom prvenstvu Europe u atletici Marija Iveković je osvojila prvo mjesto u petoboju i postavila novi svjetski rekord. Na istom natjecanju Jelena Vuković osvojila je brončanu medalju u bacanju kugle i postavila novi europski rekord također. Reprezentacija sjedeće odbojke osvojila je 4. mjesto na europskom prvenstvu i time po prvi puta ostvarila plasman za svjetsko prvenstvo, te reprezentacija košarkaša u kolicima koji su iz C divizije kvalificirali u B diviziju na sljedećem europskom prvenstvu. Mihovil Španja na svjetskim igrama u plivanju osvojio je dva prva mjesta itd. Rukometna reprezentacija gluhih postala je olimpijski prvak na Olimpijskim igrama gluhih. U 2005. godini hrvatski sportaši s invaliditetom na natjecanju osvojili su 245 medalja i to 134 zlatne, 73 srebrene i 38 brončanih medalja. Po prvi puta hrvatski sportaši s invaliditetom nastupao je na međunarodnoj regati u jedrenju. Na državnoj razini u organizaciji Hrvatskog športskog saveza invalida održano je 15 državnih i otvorenih prvenstava. Najmasovnije natjecanje bila su u atletici, plivanju, stolnom tenisu i streljaštvu. Uvedeno je i nekoliko novih paraolimpijskih sportova na državnim natjecanjima. Tako je po prvi puta održano državno natjecanje u veslanju na veslačkim ergometrima i pokazano natjecanje u dizanju utega. Sve gore navedeno izgleda jako impresivno, međutim da se vratimo u stvarnost i predočimo način na koji se dolazi da bi se osobe sa invaliditetom uopće bavile sportom. Sve ova odličja imaju puno veći sjaj, primjerice koliko sportskih dvorana u Republici Hrvatskoj ima pristup za osobe sa invaliditetom, koliko ih ima riješen pristup sanitarnom čvorom, tušu i WC-u. Koliko je bazena osim u Zagrebu riješilo pristup za osobe u kolicima. Međutim da se spustimo na malo nižu razinu. Da bi se osoba sa invaliditetom uopće mogla baviti sportom trebala bi biti uključena u redovni sustav obrazovanja. Rijetke su škole koje imaju i fizički pristup školi i pristup obrazovanju, odnosno suradnike u nastavi i pristup školskoj dvorani. Što je sa prijevozom? Nacionalna strategija jasno određuje što je vaše ministarstvo sve trebalo napraviti od 2003. do 2006. godine. Moram vam priznati da ni kao zastupnica ni kao osoba sa invaliditetom nisam zadovoljna s onim što ste napravili u ovom dijelu što se tiče pristupačnosti škola, odnosno dvora. I nešto za kraj. Kada osobe sa invaliditetom prijeđe sve fizičke, društvene i psihološke barijere, naiđe na veliki financijski problem. Radi ilustracije. Jedna košarkaška kolica koštaju između 2.800,00 do 11.000,00 dolara. Zatim kolica za tenis od 3.000,00 dolara pa na dalje. Proteze za amputirce atletičare od 70.000,00 do 90.000,00 kuna zavisno od discipline u atletici. Sponzori ne vide svoj interes u športu za osobe s invaliditetom, a tome na žalost doprinose i mediji. Rijetko kada ćemo vidjeti da su rezultati sportaša sa invaliditetom top vijest dana, bilo elektronskih, bilo tiskovnih medija. Vraćam se na početak. Bez obzira na Zakon o športu, hvala Bogu da ga konačno imamo, ali dok god ne budemo koordinirano djelovali na svim područjima od integracije djece sa teškoćama u razvoju do uvođenja stručnih suradnika u nastavu, fizičke prilagodbe okoline i sportskih objekata, prijevoza, prihvatljive cijene ortopedskih pomagala koja su neophodna za bavljenje nekim od sportova, od jednakopravnog vrednovanja rezultata i tretiranja u medijima, ne smije se dogoditi da za olimpijske igre budu formirani timovi novinara, a za paraolimpijske igre se ne mogu pronaći ni sredstva ni novinar koji bi pratio ovo sportsko natjecanje. Navest ću vam primjer recimo 2000. godine na Paraolimpijskim igrama u Sidneyu bilo je nas dvoje, dakle jedan novinar i ja kao glasnogovornica Hrvatskog športskog saveza invalida Hrvatske koji smo javljali što se događa u Sidneyu. 2004. godine u Ateni bila je jedna kamera i jedan sportski novinar i jedan novinar HINA-e i jedan fotograf. Za ovo natjecanje u Torinu nemam niti informaciju tko će sve pratiti dakle Paraolimpijske zimske igre. Čini mi se da će biti samo jedan novinar. Dakle toliko o neravnopravnom tretiranju sportaša s invaliditetom kroz medije. Dok god država ne ispuni svoje druge preduvjete predviđene nacionalnom strategijom za osobe s invaliditetom, Zakon o športu će tek malim dijelom riješiti probleme športaša s invaliditetom. Hvala lijepa.
Hvala. Replika, poštovani zastupnik Miodrag Žužul.
Hvala gospodine predsjedniče. Ja u potpunosti podržavam diskusiju poštovane zastupnice gospođe Škulić, međutim htio bih reći da čini mi se da i u ovom zakonu ministarstvo pokazuje da ima sluha kao što ga i treba imati za tu problematiku koja je problematika zapravo civilizacijskoga tipa. Problematika sa kojom se treba cijelo društvo boriti. I još jednom, podržavajući sve što ste vi rekli, uvažena zastupnice, i ne sporeći sa time ja bi samo uistinu volio da zajednički ako ičega, oko ovoga zauzmemo stav i da pomognemo i podržimo ministarstvo jer mi se uistinu čini da pokušava napraviti iskorak kakav je neophodan, opet kažem, iz civilizacijskih razloga i našem društvu. Hvala.
Hvala, uz ispriku za promjenu imena. I odgovor na repliku, poštovana zastupnica Vesna Škulić. Izvolite.
Hvala lijepa, gospodine predsjedniče. Uvaženi kolega, ovako. Ni u jednom trenutku niti Hrvatski športski savez invalida niti ja kao zastupnica nismo protiv donošenja Zakona o športu. Još jedanput naglašavam, hvala bogu što je konačno kod nas na klupama. Međutim, što se tiče osoba s invaliditetom, njihovo pitanje ne može biti riješeno samo kroz Zakon o športu, obzirom da je problem puno širi, da je sustavan. Dakle, od onoga, od integriranja djece u redovni sustav obrazovanja, od prilagodbe prostora, od prilagodbe sportskih objekata. Dakle, od svega onoga što čini život osobe s invaliditetom specifičnim ili recimo što zadovoljava njegove posebne potrebe. Do ortopedskih pomagala koje su jako, jako skupa. Dakle, nažalost Zakon o športu će tek u malom segmentu pomoći osobama s invaliditetom koji se na bilo koji način žele baviti sportom. Da li kao rekreativci ili kao profesionalci.
Hvala. Ministar Dragan Primorac. Izvolite.
Hvala lijepo, gospodine predsjedniče. Ja ću sad isto pokušati pojasniti kao nakon svakog ciklusa pojedine teme jer mislim da je vrlo važno i zbog objektivnog informiranja hrvatske javnosti o njima govoriti. Dotaknuli smo jedno vrlo važno pitanje, ulaganje u objekte i mislim da je to zapravo jedan od paralelnih prioriteta koliko god govorimo o kvalitetnom programu toliko se mora ulagati ono što vani zovu … [[Govornik se ne razumije.]] ili objekte. U ovom trenutku ministarstvo je zajedno sa nizom drugih institucija poduzelo veliki, veliki broj koraka u cilju samo jednom. A to je da do 2010. godine Hrvatski obrazovni sustav bude najkonkurentniji u regiji. I to je cilj koji je prihvatila i Svjetska banka i međunarodni eksperti i rekli da je uz poljski program hrvatski najbolji. To je vrlo važno reći. Što on donosi? On donosi izdvajanje koje je prilično veliko. Ja bi rekao u ovom trenutku godišnje na razini decentraliziranih sredstava za školstvo milijardu i 200 milijuna kuna što je ukupno do sada negdje oko 3,6 milijardi kuna što je išlo glede školstva, a to je i svega ovoga drugoga. Danas se izgrađuju, u ovom trenutku nadograđuju 144 školska objekta, a ono što je iznimno važno reći, sada je otvoren natječaj za jednu kategoriju europske investicijske banke … [[Govornik se ne razumije.]] projekti u iznosu 300 milijuna eura, što znači država daje 150, a ostalih 150 ide iz kredita. Danas smo dobili otprilike, evo tražio sam broj, negdje oko 130 novih športskih objekata koji će biti izgrađeni od tog novca. Mi ćemo odrediti prioritet, zato je iznimna važnost ovoga zakona jer govori o mreži športskih objekata. Mi više ne možemo niti imamo toliko bogatu državu da možemo graditi škole u jednom selu ili u dva sela dvije velike škole zato da jedno selo bude konkurentnije drugome. I zato isto dovodimo pored mreže školskih objekata i mrežu športskih objekata. I to je iznimno važno. Danas je 137 prijedloga po meni realno za isfinancirati negdje njih 100-tinjak. Nek to bude 100 športskih objekata u naredne 3, 4 godine, to je ogroman iskorak. S druge strane, lokalna samouprava, hvala vam lijepo na vašem pitanju, je iznimno osjetljiva po ovome. Ja moram priznati da je prošao period u Hrvatskoj kada je lokalna samouprava mogla mirno gledati da li država ulaže. Pa primjer vam je u inozemstvu, vi ako nemate kvalitetno školstvo i kvalitetni sustav športa vi niste atraktivni za ljude koji žele raditi u toj sredini. I ja moram sa zadovoljstvom istaknuti da prvi put i župani i gradonačelnici dolaze u ministarstvo sa vlastitim prijedlozima gdje doslovno idu sa financiranjem čak do 50%. 50% ide država, to je ogroman pomak ali i ogromna ušteda sredstava. A znači da i lokalna samouprava ima novce ako ih zna namijeniti. Drugo je pitanje što je obrazovanje dugo godina bilo marginalizirano i zadnja je rupa na svirali. Mi to vraćamo nazad. Isto tako bi želio istaknuti jedan novi model koji je krenuo. Mi imamo nekoliko športskih objekata kroz javno-privatno partnerstvo. Vi ste čuli gdje je iznimno važno da lokalna samouprava organizira teren, a investitor ulaže sve drugo. Ono što mene zanima kao ministra znanosti, obrazovanja i športa da on da taj termin djeci u određenom vremenskom periodu za obučavanje za plivanje i slično, a ostali nek on dio komercijalizira na narednih 20 godina kad u principu vraća lokalnoj samoupravi. I ovo pitanje koje ste vi rekli da je od neizmjerne važnosti, to je pitanje osoba sa invaliditetom. Evo, ja mislim da kroz osnivanje dva, hrvatskog paraolimpijskog odbora i olimpijskog odbora gluhih, da smo napravili taj civilizacijski iskorak koji je toliko nužan. Ja se s vama slažem i osobno gdje sam god mogao sam sudjelovao jer dok imamo na papiru odnos prema invaliditetima, a nema u životu imamo problem. I ja bi samo podijelio s vama jednu informaciju koja mislim da je jako važna, a to je, ja sam službeno organizirao sa Hrvatskom udrugom osoba s invaliditetom sastanak gdje su bili svi moji i državni tajnici i pomoćnici. Iznimno konstruktivan sastanaka gdje smo doslovno otvorili pitanje kao sramote za škole i športske objekte koji nemaju pristup osoba sa invaliditetom. I pokrenuli smo zajedno projekt ministarstva i Hrvatske udruge osoba s invaliditetom zajednički taj projekt, osigurali dio novaca, a ako lokalna samouprava i ostali to ne budu poštivali javno ću ih ja početi prozivati. Hvala lijepo.
Hvala. Poštovani zastupnik Miroslav Korenika. Izvolite.
Hvala lijepa, gospodine predsjedniče, kolegice i kolege, gospodine ministre. Pa čini mi se da smo danas prišli ovoj raspravi kao da u Hrvatskoj ovog časa Zakona o športu ne postoji. On postoji samo je pitanje koliko se u šport, posebno onaj za najširi krug ljudi, posebno mladih ljudi do sada ulagalo kako od strane ministarstva, znači, Vlade i svih nas koji sjedimo u ovom Visokom domu tako i do jedinica regionalne, odnosno lokalne samouprave. Ni do sad nije bilo kočnica kako bismo imali bolji i kvalitetniji sport, bolje i kvalitetnije sportske objekte nego što ih imamo. Činjenica je i to je moj dojam, ja ne mogu se oteti dojmu da se ovaj zakon ipak donosi najvećim dijelom jer se najviše o tome i pričalo u javnosti kada su bili okrugli stolovi najviše se govorilo o profesionalnom sportu i kako se riješiti dugovanja nekih profesionalnih klubova. Meni se čini da se radi o 30-ak klubova, ne daleko više. Ako krenemo redom, analiza mislim da je nedostatna analiza stanja vezano uz ovaj sport. Prije svega prvo pitanje objekata. Objekti su prethodnim Zakonom o sportu, odnosno športu predani i dobili su ih vlasnička prava jedinice, prije svega lokalne samouprave i Grad Zagreb. Vrlo malo ima županija koji imaju neki od sportskih objekata u svom vlasništvu, međutim uz ovaj status moramo poštovane kolegice i kolege vezati i decentralizaciju i financijsku decentralizaciju države. Mi možemo pričati, dati obveze jedinicama regionalne i lokalne samouprave, ako ne izvršimo financijsku decentralizaciju ostade to sanak pusti. Bez novca na žalost nema ničega. Druga je stvar da kada imamo pitanje kadrova opet je pitanje novca. Meni se čini da se premalo pažnje i ovim zakonima daje školskim sportskim društvima. Ona bi trebala biti temelj svega. Prije svega trebalo bi imati svaka osnovna i srednja škola mora imati svoj kvalitetni otvoreni i zatvoreni sportski objekt, bez obzira, primjerice u gradu Varaždinu imate u krugu čini mi se tri ili četiri srednje škole u krugu od 300 metara, a prirodno je da svaka ima svoj sportski objekt bez obzira što netko misli da je to previše jer satnica i sve ostalo će se prilagoditi nastavi i da svi učenici imaju i pravo i mogućnost bavljenja nekom tjelesnom aktivnošću. Na žalost svi ili dobar dio sportskih objekata kojima su postale gradovi ili općine vlasnici često puta se moraju komercijalizirati zbog nedostatka novca da bi se mogli kvalitetno održavati i mi moramo sami sebi jednom reći najlakše i mi izgradimo novi sportski objekt, posebno ako su to plivališta koja su izuzetno skupa i sve ostalo kasnije postoje problemi sa održavanje. To ovaj Zakon na žalost neće dovoljno riješiti. Meni se čini da Zakonom o športu treba prioritet biti prije svega sport omladine i amaterski sport. U Hrvatskoj se ne žalost ne povlađujemo previše sa zapadom pa su nam u svim sportovima i dobri dijelovi naših liga su profesionalne, da zato jednostavno ova država ovoga časa nema financijskih i materijalnih uvjeta, htjeli mi to sebi priznati ili ne. Ima li Hrvatska ovoga časa mogućnost da nam cijela košarkaška liga bude profesionalna ili poluprofesionalna, da imamo ne znam gotovo cijelu prvu rukometnu ligu da je profesionalnu, a napravili smo i svijest naših ljudi je da u nogometu mora i županijska i nekakva druga županijska liga biti plaćena i da ljudi dobivaju novce i očekuju da dobiju novce. I meni se čini da najveći dio ovoga Zakona je pojas za spašavanje onih klubova koji su natukli dubioze uglavnom prema državi. Kad gospodin ministar govori o 700 milijuna kuna dugova, ja bih volio čuti i moramo sami sebi priznati grijeh svih vlasti u Hrvatskoj su da su dopustile da se stvaraju dubioze sportskih, prije svega nogometnih klubova. Mi možemo rasformirati našu prvu nogometnu ligu ako ne donesemo ovaj Zakon, ja se isto tako mogu pitati skupa s vama da smo bili tako brzi u stečajevima sportskih klubova kao što smo često puta ili što se primjenjuje Zakon o stečaju za i ovrhe prema svim ostalim fizičkim i pravnim osobama gdje bi nam bio kraj, ali ja pitam sad vas gospodine ministre skupa sa sobom, kamen oko vrata se mora riješiti, mislim da ne dvojimo oko toga. Međutim, osobe koje su dovele do ili stečajeva ili pred stečajeve sportske klubove, ma oni će ovim Zakonom i dalje voditi takve sportske klubove. Imamo li mehanizama da spriječimo takve ljude da budu unutra? Bojim se da nemamo. To je nedostatak ovoga Zakona. Imamo li mogućnosti i što će se dogoditi nakon što dovedemo stanje na nulu? Što će biti nakon toga ako ponovo dođu klubovi do stečaja, hoćemo li opet blagonaklono gledati prema njima jer to su ikone hrvatskoga društva, naš ponos i sve ostalo? Bojim se da ćemo opet nekim novim zakonom to ići i upravo zbog toga predlažem temeljni kapital športskog dioničkog društva. Za one koji hoće biti profesionalci i sve ostalo nedovoljno je 500 tisuća kuna. Idemo za one koji žele biti profesionalci u punom smislu te riječi podignuti to na zavidni nivo, a mislim da to ne bi trebalo biti 500 tisuća kuna, nego 500 tisuća eura u hrvatskim kunama. Na taj način ćemo spriječiti da imamo devalvaciju profesionalnih klubova na jednoj strani. Druga stvar, slažem se i po mom dubokom uvjerenju čak ne bih dopustio niti da u povezanim društvima bude 1% kapitala koji može imati privatna ili fizička pravna osoba, međutim moram reći ako idemo već u profesionalizam ajmo onda biti, nemojmo imati nekakva polovična rješenja kao što imamo po mom uvjerenju u članku 25. Zašto netko kao fizička ili pravna osoba ne bi mogao biti 100 postotni vlasnik jednog sportskog kluba? On zna šta ulaže, on zna što time dobiva ili gubi, jer čim budemo imali nekakve posebne kriterije koji se u članku 2., odnosno u stavku 2. ovoga 25. članka govori. Već tu može biti tebi ću dati, tebi neću dati. Ili svima ili nikome, ali onaj koji ima mogućnost da bude vlasnik 100 postotni on zna koja su njegova prava i obveze. Mislim da je tu vrlo jasna situacija. Što se tiče nacionalnog programa športa, mislim da u njega više treba uključiti Hrvatski olimpijski odbor i sve ostale, a manje Hrvatski sabor kao ipak političko tijelo. Mi možemo reći dajemo glas sportašima i svemu ostalome, ali Sabor, Hrvatski sabor je ipak političko tijelo koji donosi zakone i donosi odluke. Na kraju ćemo, mi možemo slušati i sasvim sigurno da ćemo poslušati sva dobra i kvalitetna rješenja koja sportaši govore, međutim činjenica je da sportaši ili jedan dio ljudi, pod navodnicima "koji se prave sportašima", a koji drmaju hrvatskim sportom su doveli da imamo enormne gubitke. Često puta se i neodgovorno u upravama sportskih klubova i ponašaju i ponašamo da ne izuzmem i sebe i sam sam u upravi jednog od takvih klubova. Kad kažemo jedan dobar dio klubova je u blokadi svojeg žiroračuna to je zbog toga što je takav odnos u Hrvatskoj kao državi, svi ćemo potrošiti ono što nemamo, vrlo laki smo tu na obaraču umjesto da se uokvirimo u ono što imamo. Upravo zbog toga bi trebalo znači i u nacionalni program športa više uključiti Hrvatski olimpijski odbor, strukovne saveze i dati obvezu što pojedini strukovni savezi imaju da se moraju imati onda i škole sporta i sve ostalo. Bojim se da će profesionalni klubovi ako bude goli profesionalizam, a i ako naravno strukovni savezi to ne budu imali kao obvezu neće više biti niti pionirskih niti kadetskih niti juniorskih ekipa, sve će biti orijentirano prema profesionalnom pogonu. Upravo zbog toga treba dati ovim Zakonom i posebne pa privilegije rekao bih za škole pojedinih sportova koji će biti u okviru sportskih klubova ili će biti samostalne najčešće pri nekakvim osnovnim ili srednjim školama. Zaključno. Čini mi se da i to je moje duboko uvjerenje može me netko ispraviti na bilo koji način čini mi se da ovaj zakon može biti dobro polazište ali njime se najviše bavimo kako spasiti dvadeset, trideset profesionalnih klubova u Hrvatskoj gdje određeni krug ljudi dobro živi koji su napravili gubitke. Ja bih usput postavio pitanje, gospodine ministre, koja će to revizija i na koji način u nekim od ikona hrvatskoga sporta ustanoviti što oni imaju vlasništvo ugovore igrača kad su ti ugovori nelegalni, ilegalni, nisu ovjereni kod javnih bilježnika, novci se vrte po inozemnim žiro-računima i svemu ostalome. Što će biti realna procjena stanja i cijena tih sportskih klubova. Mislim da i na neki način zabrana, možda to zabrana ne zvuči lijepo i dobro ali onima koji su doveli sportske klubove u ovu situaciju naglašavam oni će i dalje drmati hrvatski sport. Hvala.
Hvala. Replika poštovani zastupnik Dragutin Lesar.
Hvala lijepa. Poštovani gospodine predsjedniče, kolega Korenika u svojoj raspravi spomenuo je dvije grupe problema za koje ja smatram da su zapravo najozbiljnije. To školski amaterski šport i obaveza jedinica lokalne odnosno regionalne samouprave po ovom zakonu. Pa primjerice predviđa ovaj zakon obavezu donašanju mreže sportskih objekata, pa piše da prilikom izdavanja lokacijskih dozvola treba suglasnost ministarstva za izgradnju tih športskih objekata ali u dijelu osiguranja novaca za to normalno da država ne preuzima nikakve obaveze ali predviđa obaveze da regionalna samouprava sudjeluje u financiranju objekata, sportskih objekata od nacionalnog značaja, čak i to. Ovaj prijedlog zakona došao je 9. veljače ove godine predsjednik Vlade ga je uputio u Sabor. Samo dan ranije objavljena je Uredba Vlade o vodnom doprinosu prema kojoj otprilike općina koja bi gradila rukometno igralište ili malo nogometno igralište za njegovu izgradnju treba platiti 30 tisuća kuna vodnog doprinosa a ako pak bi općinari bili toliko naivni i željeli izgraditi na sistemu pola pola športsku dvoranu, školsku športsku dvoranu sa sufinanciranjem lokalne ili regionalne samouprave 50% kao što je to u Međimurju običaj uvijek bio onda je minimalna vodna naknada vodnog doprinosa 300 tisuća kuna za svaku takvu novu športsku dvoranu. I zato u konceptu ovog zakona i stalne iskazivanje i tvrdnje velike brige o amaterskom i školskom športu ne možemo ga raspravljati jer strategije o razvoju športa nema ali ga moramo raspravljati u kontekstu obaveza koje već postoje. I zato bez odgovora na pitanje kolega Korenike o financijskoj decentralizaciji države ovo je prijedlog zakona vizije stanja športa za otprilike osamdeset godina, ali ne za sada.
Odgovor na repliku poštovani zastupnik Miroslav Korenika.
Poštovani kolega Lesar, mislim da između vašeg i mog načina razmišljanja nema nikakve razlike. Mi smo na istome tragu jer najlakše je regionalnoj i lokalnoj samoupravi dati obveze a najteže je decentralizirati prije svega državu. Činjenica je da u našoj državi ali to nije samo stvar ove Vlade, to je već duže slučaj da ne zna glava što radi rep. I to je činjenica. Jednom uredbom, jednim zakonom prepišemo obveze, drugim kao fol imamo olakšanja kojih stvarno nema. Ja bih vas podsjetio i na članak 70. na koji ste se vi pozvali činjenica da moj je dojam da je možda ovaj članak na neki način vezan i uz organizaciju Europskog nogometnog prvenstva u Hrvatskoj. Tu ćemo valjda svi zajedno graditi nogometne stadione u nekoliko gradova u Hrvatskoj umjesto da napravimo i to je moje duboko uvjerenje da svaka pa i najmanja škola koja postoji u Republici Hrvatskoj ima zatvoreni i otvoreni sportski objekt. Na taj način ćemo omogućiti da se svi bave sportom, ali da onda bude mogućnost u tim školskim objektima što se sada ponegdje i radi i mogućnost rekreacije i svega ostaloga. Ali rekao sam, problem održavanja sportskih objekata je u Hrvatskoj izuzetno velik jer upravo je nužna komercijalizacija objekata jer jedinice prije svega lokalne samouprave koje su vlasnici sportskih objekata nemaju dovoljno novca za to. Objekti propadaju htjeli mi to priznati ili ne. Primjer, u Varaždinu je nedavno izgrađeno zatvoreno plivalište. Ono će donositi gubitke i tu bi trebala država naći načina da pomogne jer činjenica da bazni temeljni sportovi u Hrvatskoj polako napreduju a upravo njihovim razvojem bi i sav ostali sport bio bolji i nacija bi na kraju bila zdravija i bolja.
Hvala. Ministar Dragan Primorac. Izvolite!
Poštovani gospodine zastupniče, ja mogu razumjeti vaše razloge zbog čega ste tako zabrinuti oko športskih objekata ali strategija kako doći do športskih objekata, ja vam to govorim kao ministar koji je uspio dignuti proračun za 24% u dvije i pol, tri godine odnosno milijardu i 700 milijuna kuna i opet ne mogu graditi više od 144 objekta je upravo da strategiju donese tijelo kao što je tu tijelo donijelo i Nacionalno vijeće za visoko obrazovanje i znanost koje je snažan vjetar u leđa i Nacionalno vijeće za šport. Zašto? Zato što ne postoji taj ministar ili ta Vlada koja će donijeti odluku za povećanje proračuna između pet do šest milijardi u periodu od tri, četiri godine i da će za svaku školu napraviti športski objekat i o tome treba govoriti jasno i glasno. A s druge strane, strategija koja je navedena i o kojoj smo razgovarali kaže vam sljedeće, da država mora paralelno ići sa nekoliko nivoa. Jedan od tih nivoa je i EIB2 projekt i drugi projekt Svjetske banke o kojem sam sada govorio u ukupnom iznosu oko 500 milijuna eura kroz period od četiri godine, ali isto tako sudjelovanje lokalne samouprave. Dozvolite mi da je 3,7 milijardi kuna u zadnje tri godine priličan iznos za školstvo i jedna iznimno važna informacija koja mislim da je važno spomenuti ovdje. Mi kad govorimo o športu onda je važno reći da školski šport i dalje ostaje pod skrbništvom države tako da se neće dogoditi da niti jedna aktivnost iz školskog športa bude sa strane odnosno da ne bude financirana ako se to dogodi nekom klubu koji je pri lokalnoj samoupravi. To je iznimno važno jer vaša ideja koju ste rekli da svaki razred da se bavi i svaka škola to je upravo intencija ovoga zakona, samo je pitanje što je najbolja intencija neće zaživjeti ako joj ne stvorite preduvjete. A jedan od preduvjeta koji je zasigurno nužan to je paralelna izgradnja. I ada dozvolite da vam kažem. Bez strategija a i kolege koje se bave obrazovanjem dugo znaju da ova država nikad nije donijela strategiju izgradnje mreže školskih objekata. Mi smo ju pokrenuli i ona se radi na način da sada u ovom trenutku imate satelitsku snimku svakog školskog objekta, ako hoćete i da znate kako je i populacijska kretanja u tom području, kakva su demografska kretanja i koliko je nužno škola u pojedinom objektu tako je isto intencija ovoga zakona da napravimo mrežu športskih objekata jer ja vam kažem pored toga što 30% škola danas ima samo športske objekte vi ih nikad nećete ostvariti na način da ide direktno iz proračuna zato što će vam trebati petnaest ili dvadeset godina bez obzira kako je brza ta dinamika. Ali ovo što smo prije par dana dobili, ja bih rekao od dvije županije prijedloge kroz javno-privatno partnerstvo, kroz "EIB2" projekte gdje ćemo 100 športskih objekata graditi, projekte Svjetske banke mi otprilike možemo u periodu po našoj računici od negdje oko 3, 3 i pol godine oko 300 športskih objekata u Republici Hrvatskoj izgraditi koji neće biti dostatan, ali će dignuti postotak otprilike negdje na 65 do 70%. To je jedini način. Ja znam da uvijek nije jednostavno lokalnoj samoupravi a lokalna samouprava mora opet razmisliti. Ako krene sa objektima, sa jednim bazenom da naravno da je država uvijek tu naslonjena na športski, šport i pomoći će glede edukacije plivanja i svih drugih aktivnosti. Ovaj dio koji je komercijaliziran oni će morati o tome skrbiti. I dozvolite mi samo dva komentara glede, glede ovoga kriminala koji ste vi spomenuli. Pa intencija je ovoga zakona da ljudi koji su radili, ako se naravno to dokaže kroz Povjerenstvo da završe tamo gdje im je mjesto. Jer naravno da to danas nitko ne zna što su radili, koliko su radili a ako govorimo o tajnim ugovorima koji postoje za pojedince pa revizija će ih utvrditi. Ako ih oni budu prikrivali oni za nas ne postoje kao dug. I oni za nas nisu kao vjerovnik. I to je jedna od temeljnih prava koje vi znate. S druge strane ovih 25% nikome nije želja limitirati nekome da ne postane ja bih rekao većinski vlasnik kluba ako hoćete i 100%. Ali imajući iskustva kako je Hrvatska do sada jer ipak radimo jednu brzu tranziciju dali smo si truda za oprez i zato Povjerenstvo za profesionalne športske klubove kroz koji možete vidjeti sastav koji je vrlo, ja bih rekao, ja bih rekao vrlo otvoren vi zapravo dovodite do situacije da uvid tko dobiva 25% mora biti detaljan tako da eventualno oni koje vi zovete ili ja sutra sumnjive osobe ne mogu ući unutra. I zato imate dva, dva filtera. Prvi vam je filter pozitivni propis Republike Hrvatske i Kazneni zakon koji će primjenjivati za one koji se dokaže da su otuđili novac ili nešto slično a drugi je filter Povjerenstvo koje je zapravo najviše tijelo u kojem sjede članovi Športskog saveza i ostali koji će reći: ti si osoba koja je bila sumnjiva. Uspio si nekako mimoići zakon zbog zastare ili slično, ali ne možeš ući u ovo tijelo. Znači to je dvostruka kontrola. Španjolci su je napravili, radi i Hrvatska, boljega modela nema. I pitanje Hrvatskog olimpijskog odbora. Hrvatski olimpijski odbor je krovno tijelo i vi znate da Italija i Hrvatska su jedine dvije države koje ga tako imaju. Ostali ga nekako imaju kao što su druge kolege spomenule unutar grupe saveza ali Hrvatski olimpijski odbor je dao punu potporu ovom Vijeću jer zna da mu se neće miješati u ingerencije. Vodi strategiju i daje prijedloge i mišljenja. Tako da, evo hvala vam što ste to rekli ali je zaista vrlo važno da postoji jedno tijelo. Ono nije političko tijelo. Akademska zajednica koja je birala članove za Nacionalno vijeće za visoko obrazovanje i znanost je birala sa fakulteta, sveučilišnih instituta. Ali Hrvatski sabor je prošao kroz svako to ime da vidi da li je kompetentno i kad ga je jedanput odobrilo Nacionalno vijeće danas donosi najteže odluke koje meni daju pravo da odbijem dopusnice sveučilištima, veleučilištima koje ja nikad kao ministar ne bih imao snage jer je niz interesa u tome izmiješano. Slična je situacija i glede Nacionalnog vijeća za šport. I glede ovoga pitanja koje je bilo oko 500 tisuća kuna. To se govori o pokretanju novih a ne ovih starih jer za ove stare znače da računamo formulu kompletna dugovanja, rashodi i poslovanja iz čega će se izvesti temeljni kapital koji u većini slučajeva za velike klubove neće biti ispod 20 milijuna kuna. Tako da neće netko s ulice moći je kupiti. No međutim tu smo ostavili jednu drugu mogućnost o kojoj razgovaramo. Ako postoji interes lokalne samouprave i ako je interes saborskih zastupnika mi možemo zaobići i tu točku i jednostavno ovaj prvi korak ne dozvoliti nikome da riskiramo nego da prebacimo na lokalnu samoupravu. Znači onda ćemo zaobići, ja znam na što vi aludirate, … [[Govornik se ne razumije.]] mogući Dinamo i slično gdje su mali dugovi i gdje je jednostavno lakše nego na primjer za velike dugove kao što je Hajduk kupiti. I to možemo napraviti. I to je drugi alternativni model. I ja vam zahvaljujem na, posebice na ovo što ste ukazali glede preoblikovanja ali zaista u ovom trenutku dvostruka kontrola Povjerenstva je nama jedina garancija da možemo osobama koje su počinile kaznena djela ili slično da im možemo ne dozvoliti da uđu ponovo u organizaciju ja bih rekao i strukture novih klubova koji bi trebali krenuti sa dugom nula pa ako ne mogu poslovati nakon dvije ili tri godine mi imamo i zakonsku i svakakvu drugu osnovu da taj klub ide u stečaj. I za njega nije kasno. Evo. Hvala vam lijepo.
Hvala. Ispravak netočnog navoda poštovana zastupnica Marija Lugarić.
Poštovani gospodine predsjedniče gospodin ministar je u ovom izlaganju kao i nekoliko puta do sada iznio netočan navod o povećanjima sredstava u Državnom proračunu za školstvo i znanost. I time se stječe jedan netočan dojam kako je to sad nešto znatno veće u odnosu na sve ostalo. Ako usporedimo državne proračune ukupna povećanja državnog proračuna, povećanja ostalih ministarstava, ostalih resora sredstava za školstvo su iz godine u godinu sve manja. Ako ih u stvarnom, u relativnom iznosu, ne u nominali ako ih usporedimo sa ostalim sredstvima. Primjerice povećanje Proračuna za 2006. godinu je bilo 6,4%. Povećanje Ministarstva je bilo 5,4 dok je primjerice Ministarstvo vanjskih poslova raslo po iznosu 20%, a samo dva ministarstva su imala manji indeks. Prema tome ukupni udio sredstava za znanost i obrazovanje se iz godine u godinu u realnom iznosu smanjuje, a ne povećava bez obzira na nominalna povećanje, ali sva ostala nominalna povećanja su znatno veća.
I poštovani zastupnik Srećko Ferenčak.
Hvala gospodine predsjedniče. Ispravljam netočan navod gospodine ministre. Rekli ste da Hrvatski olimpijski odbor daje u cijelosti potporu Nacionalnom vijeću za šport. To nije točno. Jučer smo bili na Odboru za nacionalnu sigurnost i na Odboru za šport gdje je tajnik rekao da podržava, isto što sam i ja rekao da podržavam Nacionalno vijeće za šport ukoliko se ono ne miješa u rad ovih športskih organizacija. Vi ste danas potvrdili da to neće biti. Prema tome to je u redu i to je dobro da se tako o tome razmišlja. Isto tako nije točno da nije postojala do sad mreža sportskih objekata. Postojala je ona i danas nije dobro razmišljati sad smo došli mi pa sad i od nas sve počinje. Nije to, nije tako. Da je loša situacija slažem se s vama apsolutno međutim i vi ste rekli u Varaždinu je projekt HNS-a osmišljeno javno-privatno partnerstvo za izradu športskih škola i športskih dvorana gdje će biti izgrađeno 30-tak škola. Projekt je isto tako tamo osmišljen za financiranje i kreditiranje studenata. Pa možda bi bilo dobro da i ministarstva na takav način počne razmišljati. Bit će lakše da se izvanbudžetski financiraju športski objekti. Hvala.
Poštovani zastupnik Nenad Stazić. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče, ministre sa suradnicima, kolegice i kolege. Hrvatska ima Zakon o športu, važeći zakon. Dobar je to zakon, u nekim dijelovima čak i bolji od ovoga koji se sad nudi. Pa zašto se onda uopće nudi novi zakon? Pa prije svega treba riješiti dugove nogometnih klubova. To je glavni problem. I kako će se sad to riješiti? Famoznom formulom preoblikovanja. Preoblikovanja, a šta znači preoblikovanje? To znači da će vjerovnici svoje tražbine pretvoriti u udjele i da će klubovi dobiti novu vlasničku strukturu. Pretvorit će svoje tražbine u udjele ako to budu htjeli. Ako budu zainteresirani. Malo je vjerojatno da će pametni ljudi biti za to zainteresirani jer kom će vraga, kog vraga će nekom dionice propalih poduzeća? A naši nogometni klubovi to su vam propala poduzeća. E pa ako preoblikovanje ne uspije onda šta slijedi? Slijedi stečaj. Stečaj se odvija po Stečajnom zakonu. Normalno imamo stečajnog upravitelja, imamo stečajnog suca i čemu se sad tu možemo nadati? Ako taj stečajni sudac bude na primjer gospodin Nenad Šepić kao u stečaju "Retaga" onda možemo očekivati da će novi vlasnik nekog od sportskih klubova tih postati članovi podzemlja. Ali prema odredbama članka 37., stavak 9. predloženog zakona. Čak i ako ovo preoblikovanje uspije pravne osobe u pretežitom državnom vlasništvu ili u kojima država ima većinski udjel, odnosno paket dionica mogu prenijeti svoje tražbine na jedinicu lokalne samouprave u kojoj je sjedište športskog kluba. To konkretno znači da bi naši gledatelji rijetki, koji prate ovaj prijenos shvatili o čemu se tu radi. To znači Grad Split će postati dioničar Splita, ovoga Hajduka. I on sad dobije jedan paket dionica. Može s njima raditi što hoće. Može ih prodavati, može ih dijeliti, pa ako se te dionice budu dijelile kao što se dijele koncesije na linijskom pomorskom prometu eno nama Buljubašića za suvlasnika Hajduka. Pa će biti, samo što će biti uspješan brodar kojem zavezani brodovi razbijaju i potapaju brodice po moru, nego će takav biti vjerojatno i dioničar Hajduka. Kaže kolega Korenika s pravom nećemo mi ništa ovim zakonom riješiti, jer oni koji danas vode politiku, sportsku politiku po tim klubovima ostat će oni isti i nakon stupanja na snagu ovog zakona. Vjerojatno hoće. Zašto? Oni su miljenici politike. Oni su miljenice politike, tako su i postali uspješni sportski menadžeri. Uspješni, ma usudio bih se reći i sportski tajkuni. Kad oni gube tlo pod nogama. Oni gube tlo pod nogama kad prestane politička milost nad njima, a što im onda drugo u tom trenutku kad to prestane politička milost njima ništa drugo ne preostaje nego da padnu niz stepenice i odu se prijaviti, odmah, odmah čim padnu na policijsku postaju da prijave se da su sami pali niz stepenice. Ovaj zakon zbog toga vjerojatno ispušta odredbu postojećeg zakona koja glasi: “Da bi baš takvima omogućila ulaz u sport i opstanak u sportu." Odredbu zakona koja kaže po važećem propisu ne može sudjelovati u športskim natjecanjima niti zasnovati radni odnos radi obavljanja stručnih poslova u športu niti obavljati športsku djelatnost samostalnim radom tri godine nakon izdržane, oproštene ili zastarjele kazne osobe, pravomoćno osuđeno za kazneno djelo protiv Republike Hrvatske, za kazneno djelo protiv vrijednosti zaštićenih međunarodnim pravom, za kazneno djelo protiv spolne slobode i spolnog ćudoređa, za kazneno djelo protiv života i tijela osim ako je učinjeno na mah ili iz nehaja, za kazneno djelo protiv braka, obitelji i mladeži, za kaznena djela krađe, teške krađe, razbojništva i razbojničke krađe, za teška kaznena djela protiv zdravlja ljudi. Potrebna odredba. Športaši nisu samo športaši. Oni su uzor mladim ljudima i nije nebitno da li je športaš uz to što je uspješan sportaš ujedno i moralna vertikala, moralni uzor. Pa mi smo imali u sportu, imali smo jednoga uglednog člana HDZ-a gospodina Renu Sinovčića, nogometnog suca upletenog u kriminal. Imali smo i imat ćemo ih opet i sve više kad ste ovu odredbu izbacili iz zakona. A objasnite mi molim vas ministre Primorče zbog čega, osim ako vam nije intencija, osim ako vam nije intencija širom otvoriti vrata upravo ovima nek ulaze u sport pa nek budu uzor našim mladim ljudima. Nije dobro riješeno pitanje fizičkih osoba koje se bave u športu. To je isto postojeći zakon gledajte imao je jedan, dva, tri članka koji je rješavao to pitanje. Vi ga rješavate loše. Vi kažete da može sportaš biti i osoba koja samostalno obavlja športsku djelatnost sudjelovanjem u športskim natjecanjima. Ali, ali pravo na kategorizaciju ima samo sportaš kao član pravne osobe. Znači, samo onaj koji je u klubu. Ovaj je individualac, ovaj samostalni sportaš. On ne može dobiti kategorizaciju, a kategorizacija je osnov za stjecanje nekih prava. Pa ja sad vas pitam ima takvih športaša u individualnim sportovima koji se samostalno bave sportom. Zbog čega njima uskraćujete to pravo, a do sada su ga imali. Gledajte kako to dobro kaže postojeći zakon. Sportsku djelatnost, sudjelovanje u sportskim natjecanjima fizičke osobe mogu samostalnim radom, to se zvalo športska djelatnost samostalnih športaša obavljati samo u natjecanjima na razini države ili međunarodnim natjecanjima. Odlično jedno rješenje u postojećem zakonu. Vi ste to potpuno propustili riješiti. Imate, vi kažete ovdje da zakon, se između ostalog donosi zbog toga što izuzetno potiče ove športske aktivnosti u školama. Pa gledajte, pa to i do sad postoji u zakonu. I do sad i još ću vam reći da je to puno bolje riješeno u zakonu. Jer pazite što piše u važećem zakonu. U osnovnim i srednjim školama osnivaju se učenički sportski klubovi radi provođenja van nastavnih sportskih aktivnosti učenika. Vi ste tu rečenicu promijenili u: “Radi provođenja izvan nastavnih športskih aktivnosti učenika u osnovnim i srednjim školama osnivaju se školska športska društva." To je veliki napredak, veliki napredak u odnosu na postojeći zakon. Potpuno isto. Međutim, u starom zakonu, postojećem zakonu piše učeničke športske klubove osnivaju školski odbori. Zna im se osnivač. Kod vas nema osnivača. Ne piše tko je osnivač. Znači osnivaju se. Tko ih osniva? Ha ne znamo. Ako se nitko ne javi nitko nema obavezu, neće se ni osnovati. Ali gospodine ministre nije to problem. I danas učenici imaju mogućnost. Imaju športskih dvorana. Ima po školama ima. Koliko ima ima, bilo bi bolje da ih je više. Zašto u njima učenici ne vježbaju? Zato što ministarstvo vaše ne izdvaja dovoljno novca da plati nastavnike za izvan nastavnu djelatnost odnosno plaćate im mislim 2 sata tjedno imaju pravo, 2 sata tjedno. Sa 2 sata tjedno koliko oni mogu raditi sa tom djecom. Ne mogu. Hoće raditi za badava. Neće raditi za badava. Prema tome, ma ne treba nama novi zakon, nego treba više novca izdvojiti za te nastavnike, pa će djeca više vježbati. Dalje, športske udruge u športskoj rekreaciji. To je nešto na što sam izuzetno osjetljiv. Svaka čast vrhunskome sportu, ali mi ćemo njegovati zdravlje nacije i … [[Govornik se ne razumije.]] o sportu ako omogućimo rekreativno bavljenje sportom svima. Vi predviđate, ovako kažete. Radi zadovoljavanja potreba za očuvanjem, održavanjem, poboljšanjem i unapređenjem psiho fizičkih sposobnosti i zdravlja, te obogaćivanjem slobodnog vremena tjelesnim vježbanjem i športskim aktivnostima građani mogu osnivati športske udruge kao društva športske rekreacije. Građani, a što ako ih građani ne osnuju. Neće postojati. Neće postojati. Pa to je obaveza države da ih osniva. Ja se sjećam kad sam dječak bio postojalo je jedno takvo društvo. Mnogima se neće taj naziv toga društva svidjeti zvalo se “Partizan“. Ne mora se ona tako zvati, važno je da postoji. Tada su klinci svi smo mogli ići. Postojale su športske dvorane, mogli smo ići potpuno besplatno vježbati i ne biti članovi nekog kluba jer znate vi kad uđete u klub tamo trener hoće rezultate. On hoće mlade talente. Na njima radi. Nema on vremena se baviti s ovima koji bi naprosto što bi Zagrepčani rekli gombali, koji bi vježbali, koji bi se, koji bi slobodno vrijeme provodili u takvim športskim objektima. A bolje da ih tamo provode nego na ulici. Prema tome, dajte vi do drugog čitanja predvidite da država bude osnivač, da mora biti osnivač i da mora plaćati postojanje takvih društava za rekreativno bavljenje sportom. Jer samo to, samo to može omogućiti, samo novac može omogućiti da ti mladi ljudi uđu u dvorane. Hvala vam lijepa.
Hvala. Imamo seriju ispravaka netočnih navoda. Prvi, poštovani zastupnik Željko Nenadić.
Hvala gospodine predsjedniče. U nizu sljedećih navoda koje je kolega Stazić naveo posebno je zastrašujući ovaj prvi koji odudara sasvim od atmosfere u kojoj se vodi rasprava o Zakonu o športu u ovom Visokom domu, a to je da u mnogim dijelovima je stari zakon bio bolji od novoga. Ajde da zanemarivo već poznati cinizam kolege Stazića koji vodi rasprave u ovom Visokom domu na način koji to ne priliči tom Visokom domu, ali definitivno sumnjam da je ikad radio i vodio amaterski klub i da se susretao sa neprilikama koje taj stari zakon, nazovimo ga sad već i stari, donio i onemogućavamo nam da normalno funkcioniramo. Prema tome, to je sasvim netočan navod i svi oni koji se bave sportom, sportaši, oni koji vode klubove, treneri, jedva čekaju da novi zakon stupi na snagu. Hvala.
Drugi ispravak, poštovani zastupnik Franjo Arapović.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče. Pa ispravio bih uvaženog kolegu zastupnika kada je rekao da pojedinci u sportu ne mogu dobiti nikakvu kategorizaciju. Pa može gospodine Staziću, jer svaki pojedinac da bi se bavio športom mora imati svoj savez. I savez njega … [[Govornik se ne razumije.]] Ne možemo mi doć' sad iz sabornice i igrati neku utakmicu, u bilo kojem sportu, da li pojedinačno ili kolektivno. Mi moramo biti članovi nekoga saveza, da li je to nogometni savez, rukometni, košarkaški, skijaški savez, mi moramo pripadati nekom savezu da bi se mogli natjecati u bilo kojem takmičenju. Hvala.
Treći ispravak, odustaje. Četvrti ispravak, poštovani zastupnik Krunoslav Markovinović.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa evo, prvi netočan navod je da športske udruge ne rade jer ih ne financira ni ministarstvo. Ja evo pozivam kolegu nek dođe malo na samoborsko područje, idealno funkcionira športski savez, nešto daje država, nešto županija, ostalo Grad Samobor i Općina Sveta Nedjelja i to odlučno funkcionira. Drugi je netočan navod da vele miljenici športa vode, miljenici politike vode šport. Ma nije točno, pogledajmo imamo Teniski savez, imamo ne znam Skijaški savez itd. I ja kolega vas molim, vas je netko preplašio izgleda poslovicom da istina boli. Probajte jedanput nešto istinito pa ćete vidjeti da to nije točno.
Sljedeći ispravak, poštovani zastupnik Branimir Pasecky.
Pa ja bih isto izmijenio, dao primjedbu na ono gdje se pozivamo opet na nekakve stare zakone koji su bolji zakoni. Pa imali ste vremena u tih 4 godine zaista da učinite nekakvu korist u razvoju športa u Hrvatskoj, vodeći brigu o tome kako sada govorite. Nego služite se stvarima da isključivo umjesto da dajete konkretne pomoći na provođenju tog zakona, da kritizirate sve novome koje se uvode u život.
Replika, poštovana zastupnica Marija Lugarić.
Poštovani kolega Staziću za razliku od ovih nekih koji pod firmom ispravaka navoda zapravo repliciraju ja ću iskoristiti repliku da na neki način odgovorim na neke iz navoda od vaših izlaganja. Prvenstveno na onaj dio koji se odnosi da je stari zakon bio u nekim dijelovima bolji od ovog postojećeg zakona. Mislim, valja reći da pojedina rješenja, a tu ste dobro primijetili da se radi primarno o školskom sportu su potpuno jednaka i u starom i u novom zakonu, no međutim da opet sada, kao niti u starom zakonu, nemamo nikakva jamstva da će provedba biti drugačija. Vi ste vrlo dobro kolega Stazić primijetili da školski učenički klubovi koji sada postoje se preimenuju u školska učenička društva, no međutim isto tako sada je postajao Savez školskih učeničkih klubova koji se sada samo preimenuju u Hrvatski školski sportski savez, a ujedno ste se zapisati zašto se školske dvorane ostaju prazne nakon nastave. I jednim dijelom ste točno ustvrdili da je to zbog toga što nastavnike ne plaćaju. Drugi je razlog što se ne provodi pravilnik postojećeg ministarstvo koje se sad na neki način transponira u zakonu, a to je da školske dvorane moraju biti slobodne u večernjim satima za vježbanje djece. Ta odredba i sada postoji, no međutim ne poštuje se. I mislim da vi dosta ispravno u svojoj raspravi upozoravate da nije toliko problem u rješenjima, u njihovoj formulaciji koliko je problem u tome što se naprosto neke stvari ne provode. I druga stvar, djelomice potaknuta i vašim izlaganjem, ali i nekim sada prilično zločestim komentarima pod firmom ispravaka navoda. Mislim ovaj zakon se radi posljednjih 6 godina. I ovo nije ovaj zakon izmišljotina niti ovog ministra, niti ove Vlade, niti prošle Vlade, nego je rezultat jednog kontinuiranog rada velikog broja i sportskih i javnih djelatnika u posljednjih 6 godina. I mislim da to također valja reći.
Prije odgovora na repliku, kada ste replicirali, onda nemojte ostale zastupnike, njihove navode, nazivati zločestima. To nije u replici. To nije u naravi replike. Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Nenad Stazić.
Hvala vam lijepa kolegice Lugarić što ste mi replicirali i dali mogućnost da odgovorim na vašu repliku, za razliku od kolega Nenadića, Markovinovića i Paseckoga koji nemaju hrabrosti dići pločicu za repliku, nemaju hrabrosti suočiti se s odgovorom na repliku, a sve im …
Kolega Stazić, upozoravam vas i opominjem vas, nemojte vrijeđati zastupnike. Vrijeđate zastupnike, ja vam izričem opomenu. Izvolite nastaviti. … što im sve predsjednik Sabora omogućuje jer ima dvostruke kriterije s obzirom na to … Hvala lijepo. Oduzimam vam riječ. Izvolite sjesti. Nemojte. Nikakvim se ne radi kriterijima. Zašto vi zastupnike, imenujete zastupnike određene i vrijeđate ih. To nije u redu i nemojte ih vrijeđati.
Pa vi im to omogućujete.
Ministar Dragan Primorac.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Evo malo smo se odvojili od Zakona o športu što je i možda dobro kao jedna kratka analiza. Ali dozvolite mi sad da se obratim na dva komentara koja su bila i jedno pojašnjenje. Točno je da je zakon i o tome moramo voditi računa da se je radio tijekom zadnjih 6 godina i dobro je da postoji politički konsenzus glede toga i tu nikakve dvojbe nema. Ali dozvolite mi kada smo govorili o novcima, ja to jednostavno moram reći. Nije moja, niti je životna želja ove Vlade bila vraćati dugove blizu 400 milijuna kuna sa kamatama, a to dobro znate da je smjeniski rad i regres učinio i uspjeli smo blokirati sustav da 30 tisuća tužbi nije više u sustavu i da nisu škole blokirane koliko god smo to mogli. To je gotovo 200 milijuna vanproračunskih sredstava, mogao sam napraviti 30, 40 dvorana da je to bilo i više jel'. Ali kolega Stazić ovo što ste rekli ovo je iznimno važan članak i nismo ga propustili nego je pomaknut na članak 63. Tako da je on ostao unutra, jer niti bi bilo hrabrosti niti bi bilo zdravog razuma da se osoba koja je pravomoćno osuđena za kazneno djelo protiv Republike Hrvatske ili slično, izbaci, nego je promakao. Ali smo dodali još jednu klauzulu glede tog zakona na kraju, da osoba u stavku 2. protiv koje je pokrenut kazneni postupak, znači to je novo, za kazneno djelo iz stavka 1. ovog članka, suspendirat će se u sudjelovanju u športskim natjecanjima, odnosno obavljanjima stručnih poslova u športu, odnosno obavljanja samostalne športske djelatnosti, odnosno čak u sudjelovanju rada skupštine ili izvršnog djela športske udruge. Znači pojačali smo ga značajno i hvala vam lijepo što ste to komentirali, ali evo on je unutra samo je pomaknut prema koncu, trebalo je pročitati. Zakon o udrugama, vi ste spomenuli Športsko društvo "Partizan" i ja ga znam i u Splitu je bilo jedno i dobro je radilo, ali vi znate da se nitko ne može prisiliti i da je zapravo svaka pravna osoba ili politička udruga može organizirati po Zakonu o udrugama slične aktivnosti i to nema smisla ulaziti u ovaj zakon. I dužan sam spomenuti još jednu stvar, a to je glede športskog saveza. Nije jednostavno Hrvatski školski športski savez drastično promijeniti odmah. Mi možemo kroz pravnu regulativu i kroz novce, ali pet je novih elemenata. Pet je novih. Prvo, prostor i škole. Vi znate kada smo pokušali jednu akciju da otvorimo škole za učenike i roditelje kako su reagirali pojedini ravnatelji i pojedina sredina. To najbolje znate i to uopće nije u pitanju ove Vlade, dogodit će se tko god dođe na tu poziciju, ali mi smo sada dali prioritet i zakonom to riješili. Drugo, stručno vodstvo. Pa naravno da nije sve jedno tko se bavi našom djecom i to je druga točka koja je potpuno nova u zakonu. Treća točka, zdravstveni pregledi. Meni kao pedijatra bilo je sramota pogledati pojedinu djecu koji su otišli u sustavu natjecanja da imaju šum drugog stupnja na srcu ili trećega ili da imaju respiratorne poteškoće. Pa ovo je novost u ovom zakonu koje nitko prije nije uopće spomenio. Četvrta točka je pitanje praćenja i usmjeravanja. Dozvolite da je to iznimno izmnimno važna točka. Dijete treba usmjeriti. Sustav obrazovanja bez sustava odgoja je mrtav sustav. To je četvrta. I peta, ako krovna institucija, to je Hrvatski školski športski savez nije novost u sustavu organiziranja, onda ja neznam šta je novost. Znači ako dozvolite puno puno dobrih prijedloga tijekom ovih šest godina je ugrađeno i naravno i završna točka ili završna ideja je … zakon koji ja doživljavam zakon i kao konsenzus svih i niti tko ovdje želi poentirati da je ovo prednost ili ove Vlade ili nekog drugoga, ali dozvolite mi da više od 120 javnih rasprava je dalo konsenzus na ovaj materijal o kojem ja govorim i nema niti jednog športskog saveza u Republici Hrvatskoj koji je protiv. Hrvatski olimpijski odbor je točno je gospodin Srećko Ferenčak rekao, je dao punu podršku ako se ne miješaju ingerencije, ja sam opet pojasnio da nema miješanja u ingerencije. Evo, hvala lijepo.
Ispravak netočnog navoda, poštovana zastupnica Marija Lugarić.
Poštovani kolega ministar izrekao je zapravo dvije netočnosti na koje želim upozoriti uspoređujući prijašnji sustav školskih učeničkih klubova i sada školskih učeničkih društava govoreći o terminima u školskim dvoranama u prostorima škole. Naime sada to unosite u zakon, ali to sada je postojao i postoji još uvijek obvezujući pravilnik po kojem do 21 sat školske dvorane moraju biti slobodne i otvorene za aktivnosti školskog učeničkog kluba odnosno za sportsku rekreaciju u nižim razredima osnovne škole i izvannastavne aktivnosti športskog karaktera koje se uopće ne provodi, ne provodi se zato što škole za to nemaju novaca i iz drugog razloga, zato što vi iz ministarstava ni na koji način ne kontrolirate da li se to uopće u školama provodi. Tako da to nije novina samo je drugačija pravna stipulacija cijele priče, ali u osnovi je isto.
Sljedeći ispravak, poštovani zastupnik Josip Leko.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Naime zasmetalo me je kada ministar u argumentaciji za potporu ovom zakonu kaže da je dobio opću podršku prijedlog zakona, a navodi samo sportske organizacije. Nisam siguran da bi ovaj zakon dobio podršku od radnika koji ne rade, a to bi značila opća podrška, jer ako zakon omogućuje prema članku 2. i 3. da se sanira dug postojećih klubova u iznosu od 700 milijuna kuna, onda to neće dobiti opću podršku građana Hrvatske jer naprosto nije od interesa za Republiku Hrvatsku da se saniraju dugovi "Dinama", "Hajduka", "Rijeke" itd. To je profesionalni sport i mora imati svoj odraz na tržištu a ne na teret društva. To je netočna argumentacija. Sportski savezi da, dali su mu podršku to ne znam, ali to su interesne skupine. To su interesne skupine.
Hvala lijepo. Poštovani zastupnik Mirko Filipović. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče. Poštovani gospodine ministre, kolegice i kolege. Evo meni je u prvom redu drago što kao sportaš, dugo sam čekao ovaj zakon da i ja nešto o tome kažem, kao čovjek koji sam na svojoj koži osjetio neke nedostatke sportskog sustava u Republici Hrvatskoj. Potreba donošenja novog Zakona o sportu nesumnjiva je i uopće je ne treba preispitivati. Tu potrebu uočila je još i koalicijska Vlada kada je započela složen proces traženja najboljih rješenja za hrvatski sport. Iako nam se ponekad čini da sport u Hrvatskoj ide sjajno i da ostvarujemo odlične rezultate kada se suočimo s ozbiljnim analizama i komparativnim podacima, odjednom dobivamo sasvim drugu sliku. Meni koji sport doživljavam iznutra sasvim je jasno da sport u Hrvatskoj nije postavljen na zdravim nogama. Stoga treba podržati svako nastojanje i pokušaj da se hrvatski sport vrati na pravu put. Novi prijedlog Zakona o športu u tom smislu pruža nekoliko odličnih rješenja. Može li itko podnijeti jedan ozbiljan argument protiv intencije predlagatelja da u hrvatskom sportu na svim razinama natjecanja, a naročito kada se radio djeci sportašima, stručne trenerske poslove moraju, trebaju i smiju obavljati isključivo najškolovaniji i najkompetentniji stručnjaci i treneri. Potpuno je nezamislivo da postojeći Zakon o sportu to sada nije regulirao. Konačno se valjda shvatilo da i u sportu kriterij stručnosti mora biti znanje koje jedino može garantirati sportski rezultat. Međutim svakako treba istaknuti da se radi tek o pokušaju rješavanja problema hrvatskog sporta, rekao bih čak i o blijedom pokušaju. U ovom prijedlogu Zakona o sportu mogu pročitati tek vatrogasne mjere, gasi se plamen, ali predlagatelj očito nije imao hrabrosti suočiti se sa stvarnim uzrocima problema i stanja u hrvatskom sportu. Prvi uzrok problema hrvatskog sporta je sustav financiranja sporta u Hrvatskoj. Vlada kao predlagatelj nije smogla snage niti najmanjom intervencijom izmijeniti postojeći sustav financiranja sportom. U novom prijedlogu Zakona o sportu sve je ostalo isto kao što je bilo do sada, a zapravo ključni uzrok problema hrvatskog sporta upravo su financije i sustav financiranja. Država je spremna odreći se milijuna kuna potraživanja od sportskih klubova, ali nije spremna ni na koji način stvoriti financijske uvjete u kojima bi hrvatski sport mogao preživjeti i spriječiti novo gomilanje duga koje se zasigurno može očekivati ukoliko se sustav financiranja sporta u Hrvatskoj ne izmijeni. Tu ću dati primjer samo Hrvatskog olimpijskog odbora koji ima proračun od 70 do 80 milijuna kuna, ovisno o godini. I dat ću primjer boksačke reprezentacije, odnosno Boksačkog saveza kojeg sam ja bio član. Osnova napretka u tom sportu, vrlo tradicionalnom sportu kod nas koji ima velike rezultate od Parlova, Beneša, Mavrovića, danas Drviša i Božića nema ministre napretka bez novca. Novac znači odlaske na sve turnire. Ima oko 12 međunarodnih turnira u Europi. Naši boksači idu na prosječno 2 do 3 i to samo 3 ili 4 boksača i za svakog posebno boksača treba ekstra novac koji mi nismo mogli osigurati. Ja sam bio u toj situaciji nekoliko puta, uglavnom su išli Stipe Drviš, Stipe Božić i moja malenkost. Uglavnom smo putovali uz Peru Tadića jer više se nije imalo novaca. Nije bilo novaca i danas da nema niti da se kupi novi kombi, niti da se pošalje kompletna reprezentacija. Kako će ti se dečki taliti, čeličiti na međunarodnim natjecanjima da bi osvojili odličje na Olimpijadi. Svjetsko prvenstvo, tu je iznimka jedna velika Mladen Šivolija koji je napravio zaista svjetski rezultat s obzirom na uvjete u kojima je trenirao. Dok je u isto vrijeme, mene je to posebno zasmetalo, ja mislim da ima i godinu dana od toga, Hrvatski olimpijski odbor je potpisao ugovor sponzorski sa Wolksvagenom. Sad ne znam točno o kojoj je cifri bilo riječ, međutim između ostalih Wolksvagen Pola koji su kupili za potrebe sportaša kupio se, dobili su jel, tako je bio ugovor, jedan super luksuzni Wolksvagen … [[Govornik se ne razumije.]] , limuzina koja košta 100-tinjak tisuća eura. Da bi se dužnosnici Hrvatskog olimpijskog odbora mogli voziti u super luksuznoj limuzini što je smatram vrlo nekorektno jer bolje da se kupilo 7, 8 Wolksvagen Pola pa da se dalo na korištenje zasluženim sportašima. A onaj tko se želi voziti u super luksuznoj limuzini taj nek si je priušti iz vlastitog džepa. Ali dobro, to je sasvim nešto, drugi par rukava sad. Stoga tražim od Vlade Republike Hrvatske da do sljedećeg čitanja učini izmjene i poboljša sustav financiranja sporta jer bez toga svaku daljnju raspravu o Prijedlogu zakona o športu i dobrobitima koje on donosi možemo okačiti mačku o rep. Tu prije svega mislim na porezne olakšice i druge pogodnosti za ulagače u sportu. Ako je sport, sada grca u dugovima, je bio potpuno neatraktivan potencijalnim ulagačima zašto mislite da će sada odjednom ulagači nahrupiti i početi ulagati u hrvatske klubove i hrvatski sport. Stoga držim potrebnim da Vlada učini još jedan korak naprijed i neka učini za hrvatski sport jedino što će mu u ovom trenutku istinski pomoći. Izmijeniti postojeću poreznu regulativu i na taj način stimulirati gospodarstvo i ulagače da ulažu u hrvatske klubove i hrvatski sport. Ovdje imamo nove stvari, zapravo ključne stvari koje novi Zakon o sportu donosi i predlaže. Ja ih od srca podržavam. Tu mi je jedino sporno ustrojavanje Nacionalnog vijeća za sport. Mene samo, samo sam se zabrinuo da to ne bude još jedno povećanje administracije, da ne bude opet svakom loncu poklopac, da li će se miješati u ingerenciju Hrvatskog olimpijskog odbora, koja je onda uloga Hrvatskog olimpijskog odbora? Na koji će način se preklapati, oni će navodno da će davati samo mišljenje i raditi strategiju. Zašto onda postoji Hrvatski olimpijski odbor? Da li u njemu nema kompetentnih ljudi koji će to raditi? Da li Hrvatskom olimpijskom odboru trebaju ljudi koji će im dati mišljenje. Mislim da ima tamo dovoljno kompetentnih i stručnih ljudi da to radi, ali evo, vrijeme će pokazati da li je to dobra odluka. Ako je, ja se iskreno radujem. … [[Govornik se ne razumije.]] smatram vrlo dobrim i vrlo potrebitim, vrlo važnu stvar. Da trener mora imati višu ili visoku stručnu spremu. Jasno misli se na Kineziološki fakultet, jel? Suci ne mogu sudjelovati u radu skupštine i izvršnog tijela. Apsolutno podržavam tu odluku. Vrlo važna stvar za bazu hrvatskog sporta, za amaterski sport prioritet u korištenju školskih i fakultetskih i sportskih dvorana. Znači da školski i studentski klubovi mogu imati i imaju pravo korištenja prije vanjskih korisnika, što sad često nije bilo slučaj. Znači često su rekreativci dolazili i imali pravo korištenja dvorane, nakon toga što smo plaćali, što ispod stola, što regularnim putem. Tako da ravnatelji su jednostavno to tolerirali i jasno da su tu i školska djeca bila zakinuta. Pogotovo ta baza, odnosno amaterski sport koji je za nas najvažniji. Važna stvar je samo pitanje koliko će se to provoditi, zaštita sportskih građevina i zemljišta predviđenog za gradnju sportskih objekata. Do sad se … [[Govornik se ne razumije.]] vrlo lako prenamjene zemljišta koja su bila predviđena za izgradnju sportskih objekata koje nama u Hrvatskoj, mi smo sada otprilike na 30% potreba s obzirom na broj stanovništva po kriterijima Europske unije. I vi se slažete jasno s tim. I to se vrlo do sad išlo u prenamjenu … [[Govornik se ne razumije.]] , znači za zemljišta koja su bila predviđena za izgradnju sportskog objekta, vrlo lako se išlo do sada i tu odluku podržavam. Znači da će uz suglasnost ministarstva moći se to prenamjenovati. Kao, to do sad nije bilo slučaj. Predviđeno je donošenje Zakona o inspekciji u športu. To je sad za mene sporno, šta znači predviđeno? Da će se tek donijeti. Mislim da je to potrebno pod hitno donijeti jer to vam je ista situacija kada postavite na cestu znak ograničenja brzina 60. I ako ljudi znaju da nema policije nema niti jednog koji će voziti 60 nego će svi voziti 80, 90, 100 ili 150 ovisno o automobilu tko kako ima. Dok, čim je policija na cesti, ljudi će se ipak prisiliti i poštivati propise. Znači, prema tome, mislim da tu nema vremena da se predviđa nešto nego to treba po hitnom postupku donijeti, takvu vrstu inspekcije. Ja ne znam, ja nisam pravni stručnjak da se odmah razumijemo, ja ne znam na koji način to treba ostvariti ali da trebala biti nekakva kontrola koja će kontrolirati upravo sve ovo navedeno apsolutno. Jedan od glavnih razloga donošenja, zapravo to trebamo biti iskreni, su gubitci velikih hrvatskih prvoligaša. Nogometnih, rukometnih i košarkaških. Računi su im blokirani, oni ne mogu normalno poslovati i država u tome ima dva izbora. Ili da sve te klubove pošalje u stečaj, što se jasno neće dogoditi, ili da tolerira takvo njihovo poslovanje. A ne može tolerirati jednom Dinamu, jednom Hajduku, a da isto vrijeme ne tolerira jedno obrtniku privatnom. I država će zato svu odgovornost sa sporta prebaciti na jedinice lokalne samouprave na način da će sva potraživanja koje država ima prema klubu pretvoriti u vlasničke udjele, odnosno u dionice. I to prepustiti lokalnoj upravi i samoupravi s tim da će posebna komisija ići u procjenu vrijednosti klubova. Koliko će takvo rješenje u praksi zaživjeti, ne znam. Vrijeme će pokazati svoje, teško je to sad reći koliko će to, jer puno ima klubova kojima su dugovanja veća od vrijednosti, jednostavno. Tako da ne znam kako će se to rješavati, još jednom želim reći da ja nisam niti pravnik tako da ne znam te detalje. Smatram da u prvom redu treba proširiti mrežu sportskih objekata u Hrvatskoj, da to treba biti glavni zadatak i Ministarstva sporta i novog Zakona o sportu. I riješiti financiranje, tj., sponzorstvo kroz izmjenu poreznog sustava da bi se osiguralo više novca kako za rast amaterskog sporta, tako i za vrhunski. Jer uspjeh i razvoj vrhunskog sporta isključivo je vezan za novac. Kolega je, jedan kolega je tu spomenuo da to zapravo i nije sve u novcu. Pa jasno da nije, jasno da nije. Stvar je u osobnom angažmanu, o želji, volji. Na kraju krajeva, primjeri iz naših poznatijih sportaša o tome govore, od Kostelića, Ivaniševića, od Duje Draganje, da ne nabrajam sad dalje ljude koji su bljesnuli u svijetu sporta na međunarodnoj razini, ali to sve bez novca ne ide, mislim. To bez novca se ne može napraviti i pogotovo uz budžet koji hrvatski olimpijski odbor ima i uz sredstva koja im on daje. Ja ću prenijeti samo, samo jedan primjer ću dati vlastiti. Ja jasno ne spadam, ono čime se ja bavim nije olimpijski sport. Netko to naziva mojim privatnim biznisom, netko makljažom, međutim to je ipak vrlo popularan sport u svijetu i ja sam ovisim, koliko treniram toliko sam i plaćen. Plaćaju me koliko vrijedim. To je jednostavna računica, ali ja isto u počecima svoje karijere, naravno da je bilo potrebno veliko ulaganje, čovjek koji je meni tada pomagao slao me svaki mjesec u Amsterdam, vrhunska prehrana, sparing partneri, trener iz Amerike, trener iz Brazila. Pa to sve košta, to nije samo za borilački sport, to je tako, to vrijedi za sve. Opet ću vam dat primjer boksačke reprezentacije. Ostali reprezentacije idu barem dvaput godišnje na Kubu po 20-ak dana sa kubanskih boksačima koji se smatraju najboljim stručnjacima za boks. Na žalost mi to ne možemo priuštiti. To je jedan od velikih razloga koje, vidim da mi je vrijeme isteklo, ne znam da li imam još. Gotovo. Hvala.
Ne, hvala lijepa. A čujte prigode u drugoj prigodi. Ispravak netočnog navoda, poštovani zastupnik Franjo Arapović.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče. Čestitam gospodinu Filipoviću na ovakvom izlaganju, ali jedno bih ispravio jednu sitnicu kad je rekao da je novac sve u sportu. A ne bih se mogao s tim složiti da ne znam koliko milijuna kuna je nečega mi netko daje ne bih ušao vama u ring. I drugi ispravak jedan te netočnog navoda, kad je gospodin Filipović govorio o vozilima Hrvatskog olimpijskog odbora. Pa Hrvatski olimpijski odbor je potpisao sponzorski ugovor sa tom autokućom koja se obavezuje da predsjednik Hrvatskog olimpijskog odbora mora voziti taj auto isključivo radi reklame, marketing. Ne košta ga ništa, ali predsjednik Hrvatskog olimpijskog odbora mora voziti taj i taj auto.
Replika, poštovani zastupnik Željko Nenadić.
Hvala gospodine predsjedniče. Evo neobično me veseli što smo imali priliku čuti i štovanog kolegu Filipovića koji je sam vrhunski sportaš, a i potpuno podržavam ono sve što je on rekao i kao bivši sportaš i kao čovjek koji sada radi u sportu, a posebno me veseli što je iznio dvije činjenice koje mi u sportu jako dobro znamo i koje se ovdje osporavaju, a to je prvo da je činjenica i ono što je i štovani kolega rekao da mi i sportaši i ljudi koji radimo u sportu jedva čekamo da ovaj Zakon stupi na snagu i to je činjenica i to stoji, a drugo je činjenica da u sportu definitivno ima novaca, bilo da su oni iz proračuna Republike Hrvatske, bilo iz proračuna lokalne uprave i samouprave, bilo da su od sponzora. Samo je pitanje na koji način i tko raspodjeljuje taj novac? Novca uvijek ima za neke sasvim dovoljno, a za neke nema. Stoga definitivno i o tome se mora povesti računa. I samo na kraju bih rekao da dizanje pločice nije mjerilo hrabrosti nego to je stvar Poslovnika, a mjerilo hrabrosti ja mislim da je bilo to tko je na koji način branio hrvatsku domovinu. Hvala.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Mirko Filipović. Izvolite.
… [[Govornik naknadno uključen.]] Da, što se tiče financiranja sporta slažem se s vama kolega Nenadiću da ima dovoljno novaca samo što je raspoređen na krivi način. Jedan od tih načina raspoređivanja … [[Govornik se ne razumije.]] Hrvatskog olimpijskog odbora što je kolega Arapović rekao. Zar predsjednik nije mogao reći dajte mi neki "volkswagen passat" pa za razliku ćemo kupiti pet? Time i pokazuje zapravo svoju veličinu i brigu o hrvatskom sportu, a ne da bi se vozio i to da ga je prisilila ta kuća čisto sumnjam. Mislim da je kući apsolutno svejedno koji model automobila netko vozi. Hvala.
Druga replika, poštovani zastupnik Srećko Ferenčak.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Pa ja bih se složio s kolegom Filipovićem u onome dijelu kada govori da nema dovoljno novaca za sport, da država ne odvaja dovoljno novaca za sport, to sam govorio već u svom izlaganju jer ako se postigne neki rezultat bez novaca to je blic rezultat, on ne može trajati. Prema tome, u tome dijelu ga apsolutno podržavam i mislim da bi se trebali angažirati svi da pokušamo iznaći negdje sredstva, da ih država da … [[Govornik se ne razumije.]] Što se tiče da novaca ima u sportu što je rekao kolega Nenadić, govorim o državnom novcu, on se raspoređuje točno u dogovoru sa savezima. Hrvatski olimpijski odbor dobiva 100 milijuna kuna godišnje i od toga da vam kažem Hrvatski skijaški savez npr. dobiva 2 milijuna. To nije niti 8% našega proračuna. Vaterpolo savez mislim da dobiva svega 15-tak posto od svoga budžeta godišnje. Prema tome, nisu dovoljna ulaganja, a ako ih netko sam zaradi, ako ima sreću da ima dobar … [[Govornik se ne razumije.]] ili ako ima sreću da ga negdje dobro prate onda su mu i sponzori bliži, ali neki sportovi na žalost nemaju takvu sreću. Prema tome, tu mora država intervenirati i mislim kolega Filipović da ova usporedba o tom "volkswagenu" nije primjerena, jer ja smatram da je naš predsjednik Sabora i predsjednik države mora imati jedan dobar automobil, on prezentira nas, tim više što ovaj automobil koji je dodijeljen gospodinu … [[Govornik se ne razumije.]] nije kupljen nego je točno ono što je rekao gospodin Arapović sponzori koji su potpisali ugovore sa Hrvatskim olimpijskim odborom su uvjetovali takav način prodaje svojih, odnosno donacije svojih automobila da ga predsjednik mora, ovdje gore piše od koga je sponzoriran i mislim da naš predsjednik … [[Govornik se ne razumije.]] mora imati takav auto bio sad pet puta u Torinu, pa neće s tačkama ići tamo za Boga miloga i ta demagogija nema potrebe oko toga. I još samo jedna stvar da kažem da je Hrvatski olimpijski odbor u zadnjih godinu dana također mijenja iznos sredstava. Prije je bilo 5% države, pardon 95% države, 5% od sponzora, sad smo već došli na 15% od sponzora, smanjili smo udio države i treba ići u tome i to je dobro, takav način. Hvala lijepa.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Mirko Filipović.
Pa opet smo se uhvatili tog nesretnog "volkswagena" kao pijani plota. Ja sam samo želio reći, ja nisam nikako želio omalovažiti ili uvrijediti predsjednika Hrvatskog olimpijskog odbora gospodina Matešu, ne dapače njega izuzetno cijenim, ali sam samo želio reći ako hrvatski boksački reprezentativci mogu ići na međunarodna natjecanja u vlastitim automobilima da ih budu po petorica u jednom autu onda valjda je bilo novaca i bilo bi korektnije da se jedan u za razliku novaca kupi jedan kombi pa se dodijeli tom, držim se boksa jer sam ja bio osobno u toj prezentaciji, tako znam situaciju, a sad uopće nije taj "passat" sporan niti smatram da se predsjednik treba niti Sabora niti države niti Olimpijskog odbora voziti u tačkama apsolutno. Hvala.
Poštovani zastupnik Lino Červar. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, gospodine ministre, kolegice i kolege. Pa mislim da … [[Zbog najave, govornik se ne razumije.]] da i trener aktualnog olimpijskog pobjednika i sporta koji je jedini u ovoj slobodnoj državi ostvario dvije zlatne olimpijske medalje u kolektivnim sportovima, trenutno doprvak svjetski i četvrta plasirana ekipa na neto završenom europskom prvenstvu. [[Pljesak.]] Zašto dajem kolegice i kolege potporu ovom novom prijedlogu Zakona o športu? Prije svega zato jer se uvažava i priznaje prijedlogom tog Zakona o športu milijunska populacija Republike Hrvatske koja se direktno ili indirektno bavi, vodi, prati, živi i umire kroz svoju športsku aktivnost. Ovim prijedlogom Zakona o športu priznaju se naša djeca, mladež, priznaju se svi i mladi i stari i školska djeca i studenti i amateri i profesionalci i pobjednici i manje i više uspješni i pojedinac i kolektiv i obitelj i osobe sa invaliditetom. Nema kolegice i kolege iskrenije, toplije i emotivnije povezanosti raseljene i domovinske Hrvatske kao i njene promocije od praćenja pristupa ponašanja i uspjeha naših športaša na svim dijelovima svijeta. Potporu ovom prijedlogu Zakona o športu moramo dati zbog toga a nažalost zakon to nije dovoljno podcrtao da šport je najbolje sredstvo za razvijanje odgoja, duha, etike i svih drugih ljudskih vrijednosti. Dakako da je važno obrazovanje, znanost i kultura ali pamet bez morala i odgoja je bolesna pojava. Zbog toga danas čovjek usprkos svim titulama obrazovanja riskira da bude raskrinkan kao čovjek koji nema dovoljno morala da brani dostojanstvo te svoje pozicije. Danas ćuti tvrdnju a čuo sam i od jednog važnog gospodarstvenika na dodjeli određenih priznanja da je sportski uspjeh bilo da se radi o pojedinačnom ili kolektivnom sportu rezultat sustava je neprihvatljivo i običaj je falsifikat. To je ustvari eksces. Da smo se oslonili na sustav davno bi prestali se baviti športom. Svi uspjesi naših športaša su uglavnom djelo pojedinaca, roditelja ali i onih koji su okupili našu djecu i koji su vođeni snagom entuzijazma, svoje ideje, vođeni kreativnošću i znanjem došli do cilja. Dati potporu športu znači odaslati poruku da hoćemo društvo u kojem je senzibilizirana briga za pojedinca, djecu i obitelj. Kolegice i kolege, kako kaže jedan istarski akademik krotko, to znači mirno i dostojanstveno su sportaši trpjeli nepravde i poniženja kad su osim trenutka osvajanja medalja tretirani kao građani drugog reda. Da vam isto kažem ali ono iskreno a ne da budem kritičar kako sam ja razumio taj novi prijedlog zakona i možda je to jedna mala moja primjedba. Tim zakonom zapravo se donosi Nacionalni program športa u kojem su već utvrđeni razvojni ciljevi športa za razdoblje od osam godina. Nažalost, to neće moći učiniti Nacionalno vijeće za šport koje je po novom Prijedlogu Zakona o športu najodgovornije stručno tijelo koje se brine za razvitak i kvalitetu ustroja cjelokupnog športa u Republici Hrvatskoj. Djelokrug rada najvišeg stručnog tijela zapravo će se time svesti na praćenje provedbe novih odredbi, novog Zakona o športu koji je već nažalost pod tim zakonom definiran. I nikako ne pristajem da Hrvatski olimpijski odbor zadire u struku, nikako. Neka on djeluje od osnutka 91. godine sukladno odredbama Olimpijske povelje, Zakona o športu i Zakona o udrugama, neka potiče suradnju i razvoj športa i športskih natjecanja te osigurava i unapređuje suradnju u svih 69 nacionalna sportska saveza. Najviše se govori, to moram priznati, o statusu profesionalnih športskih klubova odnosno udruga i te o postupku njihovog preoblikovanja. Mene osobno zbunjuje, zbunjuju me odredbe zakona kojim se športski klub udruga obvezuje preoblikovati u športsko dioničarsko društvo zato jer se to odnosi samo na nogometne i košarkaške klubove iako po španjolskom modelu koji je preuzet a to znam jer onda je bio ministar rukometaš, to se odnosilo i na rukometne klubove. Držim da je ipak nerealna totalna, to ćemo vjerojatno se ispraviti kroz drugo čitanje, preslika španjolskih iskustava o preoblikovanju klubova sa našom realnom stvarnošću. Real Madrid i još neki španjolski nogometni klubovi kao i športska društva mogu imati doduše u Španjolskoj i do 500 milijuna eura duga poput uglavnom svih talijanskih nogometnih klubova ali to je za nas u ovom trenutku veliki luksuz i zalogaj. Naši klubovi praktički nemaju imovine. Imaju dugove, imaju igrače, imaju tradiciju, imaju osvojene trofeje, imaju omladinske škole i mogu vam reći vrlo teško će biti procijeniti revizorskim kućama kad model za utvrđivanje vrijednosti je ponekad zapravo nesretno primjeren. Ja se jednostavno, ja se nadam da se neće dogoditi od čega se ljudi boje i govore da ne bi se dogodilo da budu igrači samostalni obrtnici od kojih žive menađeri i da će većinski vlasnici tih čelnika na kraju postati većinski vlasnici jer će svoje dugove pretvoriti u dionice te će se o financiranju već brinuti sugerirana državna firma i lokalna samouprava. Treba pritom reći da kad najveći dio državnog novca i kolača prijeđe ekskluzivno određene klubove za ostale sportske subjekte će ostati samo mrvice a da o sudbini malih sportova i ne govorim. Držim da navedene inicijative a naravno u dijelu koji govori o preoblikovanju imaju za cilj da izgrade pretpostavke da bi se naši nogometni odnosno košarkaški i drugi klubovi mogli koliko toliko nadmetati ravnopravno sa klubovima razvijene i bogate Europe. Ne znam koliko je to baš sretno rješenje. Ja predlažem jer čovjek ne smije samo kritizirati, treba i predlagati. Bilo bi bolje da u narednih osam godina više radimo na stvaranju uvjeta igrališta, dvorana, stadiona jer eto rekli smo 70% škola nema dvorana i proizvodnji igrača i edukaciji trenera. Čak i Kineziološki fakultet neka malo revidira svoje programe kako treba proizvoditi igrače. Smatram da ne pratimo baš znanost dovoljno. Treba pronaći u međuvremenu način saniranja i financijski … [[Govornik se ne razumije.]] klubova a ima ih oko 850 sa 700 milijuna duga i naći jedan možda racionalniji model eventualnog preoblikovanja športskih klubova. Mislim da treba reafirmirati domaći natjecaljski sustav i sva domaća liga i druga natjecanja. To će biti najbolja pomoć našem športu. Dakako da na reprezentativnom planu svima treba osigurati i kolektivnim i pojedinačnim sportovima optimalne uvjete u cilju postizanja vrhunskih rezultata i promocije naše domovine. Uvjeren sam da je to najbolji model i strategija razvoja športa u državi Hrvatskoj u narednih osam godina. Hvala lijepo.
Replika poštovani zastupnik Slaven Letica.
Htio bih prije svega izraziti javno komplimente velikom hrvatskom treneru Linu Červaru i podržati njegovu temeljnu ideju. U podtekstu te ideje je ipak bila implicitna kritika koncepcije podržatvorenja hrvatskoga sporta i do drugog i eventualno trećeg čitanja trebalo bi iskoristiti okolnost da bi možda sport mogao nadići stranačke nesporazume. I da ovaj zakon bude konsenzusalni zakon. Pa i u smislu naslova da se prihvati od kolegice Pervan prijedlog da se napokon razriješi [[Upadica: Perman.]] Perman, ispričavam se. Da se, treba da šport i sport, to može učiniti naš ministar da se tu ne dogodi fenomen da jedni dok svira himna držimo odnosno neki ne držimo ruku na srcu drugi držimo na srcu. Dakle da bude Zakon o sportu i da pokušamo napraviti veliki napor da se usvoji ideja o smanjenju uloge i države i politike a prepuštanju struci i strukovnim organizacijama u smislu o kojem je govorio tu Pejo Trgovčević.
Odgovor na repliku poštovani zastupnik Lino Červar.
Pa ja bih htio zahvaliti uvaženom zastupniku i koji mi daje ohrabrenje da će kod nas u državi Hrvatskoj konačno doći do suglasja koje nerijetko nije prisutno kad govorimo o nacionalnim interesima i čak i o vjerskim pitanjima. Neka bude sport taj koji će dovesti do suglasja svih političkih stranaka za dobrobit naše djece i unuka. Hvala lijepa [[Upadica: Bravo! Bravo Lino!]]
Replika slijedeća poštovani zastupnik Srećko Ferenčak.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa meni je također drago da se u ovom Visokom domu svi manje-više slažemo oko ovog zakona i mislim da sve pojedine kritike koje dolaze su usmjerene u to da taj zakon bude što bolji. Također čestitam gospodinu Červaru na svim uspjesima koje je napravio, pratim rukometnu reprezentaciju. Međutim ono što bih ja sad htio u svom izlaganju reći gospodin Červar je spomenuo Kineziološki fakultet. Tu je gospodin ministar pa ću iskoristiti priliku i reći da su se oni tamo začahurili i neću reći da gotovo ne rade ništa, ali ne vidim nijednog stručnjaka sa Kineziološkog fakulteta da je aktivan u nekom sportskom klubu, da je svoja znanja stečena tamo na fakultetu prenaša na sportaše. Mislim, Bologna je tu, radimo o tome da bi i taj fakultet trebao puno napraviti na svojim reformama da bi i on mogao puno više pomoći hrvatskom sportu nego što, nego što to do sada čini. Hvala lijepa.
Odgovor na repliku poštovani zastupnik Lino Červar.
Pa sasvim se slažem sa uvaženim zastupnikom i držim da Kineziološki fakultet mora slijediti ova sva naučena … [[Govornik se ne razumije.]] koja trenutno vladaju u svijetu i mislim da nije danas sramota reći da dovoljno ne znam i treba stalno ići naprijed, stalno se usavršavati jer jedino danas u vremenu kad je brzina toliko bitna bez brzine se danas i kreativnosti ne može postići sportski rezultat i inovativnosti dakako. Mislim da može Kineziološki fakultet puno, puno doprinijeti u uspjesima, budućim uspjesima svih naših sportaša.
Ministar Dragan Primorac.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Ako dozvolite ja kao ministar sam neizmjerno sretan zbog ovoga postizanja konsenzusa i na kraju bih želio samo jednu stvar reći. Točno, kolege sa kineziologije su dali podršku i pomoć u izradi ovoga zakona i jedan među njima ovdje stoji, budući doktor scienciarum koji upravo izrađuje, moj pomoćnik Harasin. Ali i niz drugih ljudi. Međutim želio bih samo reći jednu stvar oko izdvajanja. Jedna važna stvar kolege su me upozorile se dogodila 1.1.2005. godine kad je Zakon o porezu na dohodak napravio možda najznačajniji iskorak a ja bih ga želio s vama podijeliti a to je da se status zaposlenika u radnom odnosu glede športaša mijenja u samostalnog športskog djelatnika što znači glede poreza od 100 kuna, ako je prije plaćao 80 kuna za doprinos i PDV a dobivao 20 sad je odnos da plaća 20, a dobiva 80. To je od 1.1.2005. godine. Mislim da je to veliki iskorak. Hvala lijepa.
Hvala. Sad bi prekinuli. Za, nastavit ćemo ovu raspravu u srijedu. Ima još 39 manje 5, 6, dakle 30 i nešto zastupnika. U 15 sati ćemo završiti glasovanjem. A sada stanka. Na redu u srijedu su prvi Drago Prgomet, Franjo Arapović, Perica Bukić i tako dalje. Gospođe i gospodo zastupnici, nastavljamo sa sjednicom i raspravom o Prijedlogu Zakona o športu. Poštovani zastupnik Franjo Arapović. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče Hrvatskog sabora. Pred nama je Nacrt prijedloga Zakona o športu, rekao bih jedan od najvažnijih zakona kada je u pitanju hrvatski šport. Samim tim i jedan veliki broj prijavljenih zastupnika za ovu raspravu potvrđuje moju tezu, pa ćemo krenuti redom što je glavno što donosi ovaj zakon, neke od glavnih točki ovoga zakona. Ovaj zakon je prošao više od 100 javnih rasprava i samim tim u njega su bili, u izradu ovoga zakona bili su uključeni svi relevantni čimbenici u Republici Hrvatskoj koji se bave brigom o športu počev od županijskih športskih saveza, nacionalnih športskih saveza, Hrvatskog olimpijskog odbora, Hrvatskih sveučilišnih sportskih saveza, Kineziološkog fakulteta u Zagrebu, Pravnog fakulteta i mnogih drugi javni djelatnici i vrhunski sportaši. Bitna stvar koja će promijeniti situaciju u hrvatskom športu, a to je napokon se donosi nacionalni program športa. Što znači donošenje nacionalnog programa za šport u Republici Hrvatskoj. To je jedan dokument koji će utvrditi dugoročnu politiku razvoja športa u Republici Hrvatskoj, odnosno donosi uvjete za sve oblike bavljenja športom počev od rekreacije, rekreativnog bavljenja športom svih građana Republike Hrvatske do poboljšanja zdravlja, ali i stvaranja uvjeta za postizanja vrhunskih rezultata naših sportaša na međunarodnim natjecanjima. Druga jako bitna stvar što će ovaj zakon nadamo se svi mi riješiti to je donošenje Nacionalnog vijeća za šport. Mislim da je to jedna po meni i najvažnija stvar koju će ovaj zakon riješiti jer će to biti najviše stručno tijelo koje imenuje i razrješuje ovaj Visoki dom na prijedlog normalno Vlade Republike Hrvatske. Nacionalno vijeće za šport neće kao što se do sada govorilo se miješati u rad saveza, klubova, a ni rad Hrvatskog olimpijskog odbora. Ono će biti stručno, savjetodavno tijelo. Samim tim mi danas imamo jednu situaciju da nam je Hrvatski olimpijski odbor krovna udruga po pitanju športa, a dobio je hajmo reći u samom stvaranju jednu autonomnost, a izgubio je bilo kakvu ovlast u utjecanju na boljitak razvoja športa u Hrvatskoj. Samim tim ovo Stručno nacionalno vijeće će moći doći do jednoga da može utjecati na poboljšanje stvaranja uvjeta i preduvjeta da se što više mladih ljudi bavi športom. Samim tim može puno toga pomoći i u hajmo biti direktni i u donošenju i kod idućeg proračuna, kod svih budućih proračuna Vlada Republike Hrvatske s tim da će moći izravno odlučivati o povećanju. Na žalost, mi danas za sport u Republici Hrvatskoj izdvajamo svega 0,3% iz proračuna. A reći ću vam samo jedan primjer da Mađarska ima 0,6% s tim da smo mi hajmo reći puno veća nacija sportska od bilo kojih zemalja koje ulažu puno više u šport. Ovaj zakon se, posvetio je posebnu pozornost i djeci u športu. Na žalost, mi danas imamo jednu situaciju da negdje oko samo 30% školskih ustanova je vezano za športske objekte. Znači, nemamo 70% škola ima a da nema uopće športsku dvoranu i logično je da naša, da djeca nemaju gdje provoditi svoje slobodno vrijeme, ne mogu se adekvatno baviti tjelovježbom i normalno ne mogu voditi brigu o svome zdravlju. Još jedan problem i ono što imamo tih dvorana na žalost za vrijeme i trajanja školske nastave te se dvorane iznajmljuju i orjentiraju za rekreaciju, da bi škole prikupile neka sredstva da bi mogli hajmo reći nekako dalje raditi. I ovaj zakon to baš sada ciljano zabranjuje iznajmljivanje bilo kakvih športskih objekata za vrijeme trajanja školske godine pa čak i za vrijeme zimskih i ljetnih praznika što je svakako za pohvaliti. I još jednu stvar koja, uvodi se stručne osobe za rad sa djecom. Prijedlog zakona je da u najmanjoj mjeri to može biti nastavnik tjelesne i zdravstvene kulture i normalno da svi moramo obratiti pozornost na posebnu zdravstvenu skrb za djecu koja se bave športom. Danas imamo da djeca idu na takmičenja, a da nemaju čak jedan obični sistematski pregled. I još jednu stvar, napokon smo i dobili osnivanje Hrvatskog olimpijskog odbora gluhih i osnivanje Hrvatskog para olimpijskog odbora. Na njihovo inzistiranje smo, sigurno ljudi koji su radili ovaj zakon u koji sam ja bio uključen i oni su rekli da to ima hajmo reći sve zemlje u Europskoj zajednici pa onda je logično da i mi ako idemo prema tome da moramo uskladiti se sa njihovim prohtjevima. Četvrta stvar što ovaj zakon rješava to je rješavanje športskih građevina. Mi smo svjedoci da danas većina športskih građevina je nestala. Čak sam, jučer smo radili jednu analizu da je u Zagrebu jedan veliki broj sportskih igrališta, građevina, blizu škola, blizu vrtića nestao. Zlonamjerno iskorišteno da bi se sada tu odjednom pojavili neki šoping centri, dućani. Čak na dva mjesta smo našli da su nikle i zgrade, mada je to zakon strogo zabranjivao prenamjenu prostora. Govorilo se je i o jednoj građevini, to je već dugo godina, to je "Bjelolasica". Svjesni smo makli "Bjelolasicu" iz Zakona o športu jer ulazi u nacionalni program športa i ona će biti sigurno od nacionalnog interesa za ovu Vladu, a i za sve vlade koje budu dolazile. A ja se nadam da neće dolaziti druge. I normalno da ovaj zakon kategorički propisuje zabranu bilo kakvih prenamjena sportskih površina u neke druge svrhe i uklanjanje bilo kakvih sportskih rekvizita s tih terena. Normalno, ako idemo naprijed, a to je sigurno da mi želimo, idemo prema Europi, da moramo napraviti i informatizaciju u hrvatskom športu. Što je neminovna stvar da u svakom momentu znamo koliko imamo športaša, koliko imamo djece u školskim sportskim savezima i da to bude pohranjeno u jednoj bazi podataka da se može u svako doba da na i noći znati tko sve radi i tko se sve bavi u Hrvatskoj športom. Riješeno je napokon i stručni poslovi u športu. Sportaši i sportski treneri, tko može biti trener, a tko može sportaš, to je jako dobro objašnjeno u ovome prijedlogu. I normalno jedna stvar koja je pobudila rekao bih najviše zanimanja u ovoj raspravi, to je preoblikovanje sportskih klubova, udruga u sportska dionička društva. A gospodo ako smo svjedoci da se hrvatski sportski klubovi kada bi poštivali pozitivne propise Republike Hrvatske već davno trebali biti svi u stečaju. Znači, hrvatski šport b i već davno mogao biti prekrižen i ne bi bilo ni Ivice, ni Janice, pa ni mene, ni Line Červara, ni Pere Bukića, ni mnogih drugih da je to napravljeno. Ali evo, zahvaljujući razumijevanju Vlada Replike Hrvatske to je nekako rekao bih propušteno kroz prste da se tako radi, jer se nije moglo drukčije funkcionirati. Reći ću vam da hrvatski sportaši, da ovaj dug hrvatskih sportaša nije nastao prije 2 godine, 3, 4, to se još vuče od osnutka naše države. Znači, još za vrijeme rata gdje sam i osobno igrao kao domaćin u Porto Realu. To vam je 150 kilometara od Sevilla. Tamo sam igrao domaće utakmice samo da bih mogao ostati, hrvatski sport u Europi. S tim da je to jedan iznimni trošak bio i to se nikako nije moglo opravdati nego idemo to održavati šport, održavati …
Hvala lijepa.
Hvala.
Replika, poštovana zastupnica Marija Lugarić.
Poštovani kolega Arapoviću, ma uvažam ja važnost posla i svega ali mislim da je potrebno u ovakvim raspravama posebno uspostaviti kriterij u odnosu i na druge djelatnosti u Hrvatskoj. Kad ste rekli da se za sport izdvaja samo 0,2% iz proračuna, ja ću samo reći da se isto toliko, 0,2% izdvaja i za znanost. To je prvo. Drugo, kad govorimo, kad ste sad govorili oko stečaja itd. da bi mnogi klubovi sportski propali, da mnoge karijere se ne bi napravile da se nije sportskim klubovima progledalo kroz prste. Onda isto tako valja reći da niti jednoj, osim onih politički podobnih firmi, niti jednom građaninu porezne uprave neće oprostiti ni 50 kuna poreznog duga, a nitko se ovdje ne pita koliko smo i zašto smo radnih mjesta izgubili, koliko karijera radnih, managerskih, ovakvih, onakvih je izgubljeno, a za to na neki način nemamo ovakvog entuzijazma kao što je sport. Mislim, ovo zalaganje za sport je u redu, ja se s tim slažem. Ali potrebno je ne zanosit se s nekim stvarima na uštrb ipak nekih drugih koji su ipak malo životnije, kao radna mjesta i kao ovi razumni projekti i znanost.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Franjo Arapović.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Pa nikada nitko neće oprostiti ovolika sredstva. … /Govornik se isključio./ … na lokalnu samoupravu i na gradove da preuzmu ta potraživanja i da s tim imaju pravo prvokupa dionica i da im se da prilika da krenu od nule, da mogu poslovati. Ja se nadam da bilo koji grad, županija ili općina, ako dobije jedan klub na nuli, da će u roku od 5 godina koliko smo odredili grace period sigurno napraviti jedan veliki pomak i da će početi vraćati ta sredstva. A samim tim da smo ovaj Zakon o športu donijeli prije 6 godina imali bi duplo manje iznose i duplo manje kamate. Hvala.
Poštovani zastupnik Perica Bukić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, poštovani predstavnici predlagatelja, cijenjeni kolege zastupnici. Ovo svoje izlaganje ću započeti citiranjem izjave našeg premijera koji je nedavno "Sportskim novostima" naglasio da ovaj zakon između ostalog naravno donosi red u funkcioniranje sportskih klubova i organizacije. Naravno da se zakonom rješava još nizu drugih otvorenih pitanja, problema i nesustavnosti koje danas opterećuju sport. Dosta toga je već rečeno. Naravno i kritički, ali uvjeren sam da će suštinski ovaj zakon u mnogim segmentima sportskog djelovanja donijeti bitne promjene, naravno na bolje. Isto tako, iluzija je očekivati da će samo donošenje ovog zakona riješiti sve nagomilane probleme u sportu, ali će svakako stvoriti preduvjete za njego razvoj i napredak, da napokon naše sportsko čudo postane sustav. Neću ponavljati sve ono što ovaj zakon donosi. Dosta toga je već rečeno, ali ovu raspravu ću iskoristiti da dam naglasak na ono što ja mislim da je možda i najveći iskorak u ovom prijedlogu Zakona o športu. Tu mislim na osnivanje Nacionalnog vijeća za sport, najvišeg stručnog tijela koje će se brinuti za razvitak i kvalitetu cjelokupnog sporta u Republici Hrvatskoj. Već kod rasprave na našem saborskom Odbor za obitelj, mladež i sport došlo je do različitih mišljenja oko značaj i uloge tog nacionalnog vijeća, i od strane nekih kolega zastupnika, ljudi iz Hrvatskog olimpijskog odbora. Ali uvjeren sam da bez obzira na … [[Govornik se ne razumije.]] pozitivnu ulogu koju ima i Hrvatski olimpijski odbor i svega onoga čime se bave i oni i s druge strane sav trud ljudi u odjelu za sport pri našem Ministarstvu za znanost, obrazovanje i sport, ovo Vijeće bi trebalo napraviti taj korak naprijed i približiti sport strukturama koje odlučuju o suštinskim stvarima vezano na razvoj i perspektivu sporta ukazati na sve one potrebe i projekte nužne za njegov napredak. I naravno, uz pomoć svih zainteresiranih pridonijeti realizaciji istih. Tu u prvom redu mislim da financiranje i izdvajanje za sport, koje u odnosu na bruto društveni proizvod, u usporedbi s mnogim europskim zemljama jasno ukazuje na neprimjerenost pozicije sporta u Republici Hrvatskoj. Ta izdvajanja nažalost nisu 0,2 nego 0,03 i u odnosu komparirajući sa bilo kojom državom u našem okruženju u Europi, a pogotovo u odnosu na one s kojima se mi natječemo nisu ni približna. Naravno, posljedica toga izdvajanja su podaci koji govori kako je broj polaznika i sportsko rekreativnih programa, znači ako zanemarimo vrhunski sport, u Hrvatskoj svega 10% građana. Dok je u Zapadnoj Europi postotak stanovništva koje se aktivno bavi sportom između 40 i 70%. Zemlje koje višestruko izdvajaju za sport i ukupnu sportsku aktivnost nisu ni približno toliko bogatiji, a da neke ne spominjem kako neke od njih nisu niti po sportskim dostignućima bolje od Hrvatske, naprotiv. Imamo primjer najuspješnijih nacionalnih saveza koji su uz dužnu zahvalu Hrvatskom olimpijskom odboru i naravno Vladi koja je izvor najvećeg dijela tih sredstava, nedovoljno praćeni i doslovno olimpijski program i naravno vezano na to uspjesi od reprezentacija koje predstavljaju Hrvatsku u svijetu, kojim uspjesima se mi svi rado ponosimo, doslovno ovise o razumijevanju i dobroj volji čelnih ljudi najuspješnijih tvrtki u Hrvatskoj. Navest ću primjer koji najbolje oslikava današnju situaciju. Primjerice grčki Vaterpolski savez je financiran od strane Grčkog olimpijskog odbora sa oko 2 milijuna eura, a Hrvatski vaterpolski savez od stane našeg Olimpijskog odbora sa desetak puta manje sredstava. Na razdoblje od desetak godina to su nemjerljive razlike u ulaganju i naravno da sav naš talent kojeg imamo sa ovakvim praćenjem ne daje rezultat koji svi mi želimo, a reći ću i očekujemo. Tu se naravno vraćam na početak priče, odnosno na ukupna ulaganja, odnosno izdvajanja za sport, proračun Hrvatskog olimpijskog odbora, položaj sporta u ministarstvu itd. Situacija sa klubovima je još i teža iz razloga što bi skrb o njima trebali imati gradovi i županije, a znamo na što se to u konačnici svodi. Mislim da ne trebam posebno naglašavati rekao bih i presudnu ulogu klubova u sustavu sporta, jer bez organiziranih klubova nema ni masovnog, a pogotovo ne vrhunskog sporta i naravno vezano na to interesa onih najmlađih koje bi se svi mi zajedno trebali potruditi i usmjeriti u pa i najmanji sportski angažman kao alternativu svemu onom negativnom što je danas prisutno u našem društvu. Dame i gospodo dopustite da uz još jednom iskazanu snažnu potporu ovom prijedlogu zakona kažem kako ovdje danas ne govorimo samo o bodovima … [[Ne razumije se.]] sport je puno više i puno važnije od toga. Hvala lijepo.
Hvala. Poštovana zastupnica Ivanka Roksandić. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče. Gospodine državni tajniče, gospodine pomoćniče ministra, kolegice i kolege. Pa još u petak i danas moji su prethodnici uglavnom govorili o profesionalnom športu, o problemima zaduženosti klubova. Ja ću danas govoriti samo o jednom dijelu i to o športu djece i mladeži, odnosno o športu u školi. U obrazloženju ovoga zakona predlagatelj je iznio 15 razloga zbog kojih se predlaže donošenje novog zakona kojeg, a čuli smo to iz ovih rasprava, svi športski djelatnici i športaši očekuju. Predloženi zakon propisuje i donošenje nacionalnog programa športa što je novina kojim će se utvrditi ciljevi razvoja cjelokupnog športa. Osniva se i nacionalno vijeće za šport koje se brine za razvitak i kvalitetu športa. U članku 6. prijedloga zakona propisan je sastav nacionalnog vijeća koje bi trebalo imati 12 članova i predsjednika. Od 6 članova i predsjednika kojeg na prijedlog ministra imenuje i razrješava ovaj Visoki dom, svakako mislim da jedno mjesto treba biti za predstavnika školskog športa. Člankom 45. utvrđuje se da se osniva i hrvatski školski športski savez, tijelo koje će skrbiti o cjelokupnoj problematici športa u školama. U školama se osnivaju i školska športska društva koja nisu novina, jer su još 1995. ministarstvo donijelo naputak o osnivanju i načinu rada i djelokrugu rada školskih športskih klubova u osnovnim školama, a nešto kasnije i u srednjim školama. Društva se mogu financirati iz državnog proračuna, proračuna jedinica lokalne ili područne samouprave na način da se financijska sredstva uplaćuju na račun škola i tu želim ukazati na neke probleme koji nastaju u praksi. I do sada su škole od ministarstva ili od lokalne zajednice dobivale sredstva za rad školskih športskih društava, ali su ona često samovoljom nekih ravnatelja utrošena za održavanje športske dvorane i sl. a ne za rad školskog športskog društva. Predlažem da se točno utvrdi način na koji se evidentiraju sredstva na račune škola i za koje se namjene troše. Veliki broj športskih dvorana, a to je i moj kolega Arapović sada rekao, a zbog zarade škole iznajmljivao se raznim udrugama rekreacije, pa čak i privatnim osobama koje su dobro plaćale najbolje termine, mada postoji već sada naputak o iznajmljivanju školskih športskih dvorana, kojeg se jedan dio škola nije pridržavao ni poštivao ga. Zato je dobro da se sada zakonom utvrđuje školska športska društva imaju prioritet u korištenju prostora škole u odnosu na vanjske korisnike. Možda bi bilo dobro propisati da prioritete u korištenju dvorana donosi školski odbor, jer vrlo se često događa da osnivači škola, gradovi, općine ili županije donose odluke o korištenju školskog prostora bez mogućnosti da o tome odlučuje ravnatelj, školski odbor, tj. škola. Kada spominjem školske športske dvorane i vanjske športske terene, pozdravljam i donošenje mreže športskih objekata i nadam se da će se napokon utvrditi i kriteriji i standardi koji trebaju zadovoljiti one, ti objekti kod izgradnje. Moram napomenuti da je 91. godine Ministarstvo prosvjete i kulture tadašnje u suradnji sa Ministarstvom zaštite okoliša, prostornog planiranja, graditeljstva tadašnje, donijelo Pravilnik o prostornim standardima, normativima te urbanističko-tehničkim uvjetima za planiranje mreže športskih objekata, ali na žalost do sada tu mrežu nismo učinili. Nadam se da će ovaj zakon omogućiti da se mreža zaista i napravi. Možda će ovo potaknuti i neke sredine da se uključe u izgradnju športskih objekata jer u malim sredinama gdje je škola jedino mjesto okupljanja, ona će koristiti ne samo za športske namjene nego za sve namjene građanima tog područja. Moram reći jedan primjer iz moje županije da smo mi pred pet godina utvrdili jedno pravilo nepisano u kojem smo u rekli da ćemo u svakoj školi, uz svaku školu izgraditi športsku dvoranu. Ova akcija je pri kraju, posljednje dvije športske dvorane se grade ove godine. U članku 55. uz ostale športske djelatnosti propisuje se to citiram: "športskom djelatnošću smatraju se organizirane izvannastavne aktivnosti i studentske športske aktivnosti". Športske izvannastavne aktivnosti vrlo su značajan oblik korištenja slobodnog vremena mladih. Često su zanemarene u školama. Ukoliko nastavnik nema dovoljan broj sati u nastavi redovnoj, onda mu se usput daju i neke nastavne aktivnosti što nije dobro. Ministarstvo mora promijeniti pravilnik o normi rada u školi, izvannastavne aktivnosti moraju se vrednovati kao i redovna nastava, jer to može biti dobar oblik bavljenja športskim aktivnostima naročito u trogodišnjim školama, obrtničkim školama gdje učenici imaju samo 35 sati nastave tjelesne i zdravstvene kulture, a želimo obrazovati zdrave fizički sposobne buduće majstore u svom zanatu. Prijedlog zakona utvrđuje i koje osobe mogu obavljati pojedine stručne poslove u športu. Naročito je to važno za školski šport jer tu je sad rečeno izrijekom da samo visoko obrazovane osobe mogu programirati, provoditi izvannastavne školske športske aktivnosti, što je dobro. Jer se događalo da ove aktivnosti provode osobe koje čak nisu imale završenu ni trenersku školu, a vjerujem da ćete se složiti da je određeni pedagoški pristup, naročito u osnovnim i srednjim školama važan za daljnji odnos djece i mladih prema športu. Odgajaju se budući sportaši, ali i navijači. Veseli što je u javnim potrebama u športu na državnoj razini na samom početku istaknuto da su javne potrebe na prvom mjestu, poticanje i promicanje športa, osobito športa djece, mladeži, studenata i invalida. Važno je to zbog onih ljudi, onih nastavnika, entuzijasta koji često bez ikakve naknade organiziraju u malim, lokalnim sredinama razne turnire, športske aktivnosti u vrijeme zimskih ili proljetnih odmora učenika. O njima svakako treba skrbiti na način da se njihov rad i financijski vrednuje. I na kraju, ono što do sada nismo imali, a i kolega Arapović je to istakao, to je informacijski sustav u športu koji se uvodi u cilju sistematskog praćenja stanja u športu, ali i da se pokaže što se radi i do sada se športu puno radilo, ali nažalost podatke nismo imali i mogli naći na jednom mjestu. Možda još jedan prijedlog za razmišljanje svima koji se bave politikom športa. Kako je Zakonom o predškolskom odgoju i obrazovanju u članku 15. utvrđeno da se u dječjim vrtićima provode, citiram: "program ranog učenja stranog jezika i drugi programi umjetničkog, kulturnog, vjerskog i športskog sadržaja", neki dječji vrtići to i provode. Mislim da bi zakonom trebalo utvrditi obavezu športskog programa i to uz stručno voditeljstvo nastavnika tjelesne i zdravstvene kulture. Jer nažalost, sve više djece ima zdravstvenih poteškoća, a naročito motoričkih. Svakako da je ulaganje u mlade, u školski šport dobar temelj za budući profesionalni šport o kojem smo ovih dana puno i govorili, a time i sprječavanje svakog oblika nasilja u športu o kojem smo prošli tjedan vodili dugu raspravu. Hvala.
Hvala. Replika, poštovana zastupnica Marija Lugarić.
Poštovana kolegice Roksandić, većinom se s vaših stavova što se tiče školskog športa, izgradnje mreže škole, športskih objekata slažem. Ali bi htjela i u ovoj raspravi upozoriti, obzirom na ono što ste rekli da će ministarstvo donositi s jedne strane mrežu športskih objekata i vanjskih i unutarnjih, vezano uz škole. A s druge strane govori se iz ministarstva da je u pripremi mreža škola. Imamo konkretno sad situaciju u Splitu … [[Govornik se ne razumije.]] gdje se, mjestu postojećeg športskog igrališta osnovne škole dala dozvola da se gradi druga škola. I to je nešto što bi trebalo na svaki način izbjeći. Jer ako već isto ministarstvo iz iste radionice, iz iste kuće dolazi mreža i škola i športskih terena onda je nedopustivo da se daje dozvola za izgradnju škole na mjestu zapravo jedinog sportskog terena tamo. Mislim da se samim donošenjem zakona takve situacije ubuduće neće niti izbjeći, ako ne bude nekakvog konkretnog i dosljednog rada.
Odgovor na repliku, poštovana zastupnica Ivanka Roksandić.
Pa gledajte, kolegice, ja se zaista zalažem, što i vi, potpuno slažem da paralelno treba raditi i mrežu školskih, športskih objekata i igrališta i mrežu škola. Nadam se da sada koliko ja imam saznanja, nijedna škola ne može dobiti uopće dozvolu i suglasnost ministarstva ako nema, ali opet propisanu sportsku dvoranu ili sportsko igralište. To postaje sastavni dio školskog objekta. A ovo što ste vi rekli je vjerojatno riječ o lokalnoj zajednici, županiji ili gradu koji je vlasnik tog športskog, odnosno školskog terena koji je odobrio svojim planom prostornim tu izgradnju. Ministarstvu tu zaista, vjerujem, ne može i neće moći pomoći. Jedino će moći na sve nas utjecati u lokalnim sredinama da svakako utvrde i mrežu školskih športskih i športskih objekata i igrališta, a pogotovo napokon i mrežu škola, i osnovnih i srednjih.
Poštovani zastupnik Kruno Peronja. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, državni tajniče, pomoćniče, kolegice i kolege. Upravo je i uvodna riječ gospodina ministra prošlog tjedna naglasila čini mi se najvažnije u ovom Prijedlogu zakona, a to je kontinuitet u odnosu na prijašnji prijedlog zakona koji nije donesen sa novim odredbama koje su tijekom vremena sazrjele da bi se danas o njima i raspravljalo. Naime, prevažan je upravo ovaj Prijedlog zakona o športu što potvrđuje i ovaj Visoki, časni dom sa sjajnim športašima. Evo, kolega Červar, gospodin Arapović, Bukić, svi ostali koji su iskusili kako i na koji način se stječe medalja, kako i na koji način se radi sa mladima, kako i na koji način se mora raditi. I dosadašnji entuzijazam bilo bi šteta prepustiti, a ne dati zakonske okvire. Upravo je stoga najvažniji ovaj dio Prijedloga zakona koji propisuje nove odredbe, isto što i neki drugi zakoni, primjerice Zakon o otocima govori bez nacionalnog programa ne možemo razmišljati o drugim stvarima, tako i ovdje u području športa. Ja ću početi od onog najvažnijeg, najbitnijeg, jest nacionalni program športa u kojemu će se utvrditi razvojni ciljevi i to ne na razdoblje, jedno mandatno razdoblje ove Vlade, nego čak i na 8 godina kako bi se pružilo priliku upravo športašima. Jer čini mi se da je ovaj Zakon najprije namijenjen športašima pa onda rekreativcima, mladima, školarcima, ali u prvom redu športašima kako bi imali sigurnu športsku budućnost. Jer često se zna dogoditi da odricanja 3, 4, 5 godina za postati vrhunski športaš i dalje osuđena su kasnije na jednu letargiju baš kod tih ljudi koji su najviše dali, a s ovim se daje jedna sigurnost. I upravo je razdoblje od 8 godina kako bi i druga Vlada u kontinuitetu mogla razvijati šport jer on se ne može preko noći razvijati. Osnivanje nacionalnog vijeća kao najvećeg stručnog tijela koje se brine za razvitak i kvalitetu cjelokupnog športa. Falio nam je taj jedan okvir da bi mogli sustavno pratiti, da bi mogli sustavno razvijati i ulagati u šport. Naravno, ono što bi posebno bilo za istaknuti, nadovezujući se na prethodne govornike, posebno kolegice Roksandić. Što je to šport djece, mladeži, odnosno šport u školi i na koji način ga razvijati? Osnovat će se Hrvatski športski savez koji će se financirati iz državnog proračuna, no ja bih zasigurno ako ne obvezujuću odredbu ugradio i jednu alternativnu mogućnost da se u taj sustav uključe općine, gradovi i županije pa makar i sa simboličnim nalozima kako bi se stvorio doista sustav i odgovornosti i razvoja u hrvatskom športu, jer bez osiguranja uvjeta kojim će se djeca baviti u športu od zdravstvene zaštite pa nadalje neće biti mogućnost niti odgajati dobre učenike, a niti odgajati kasnije dobru mladež i dobre poslovne ljude. Svakako je sad jedan nedostatak primjerice u školama koji svoj višak prostora u slobodnom vremenu daju u zakup trećim osobama, a osnivač ne brine na koji način bi te novce se moglo još više nadzirati i korisno upotrijebiti. Vjerujem da bi tu bio jedan mogući primjer za precizirati takvu odredbu. Sustav školske medicine koji je do sad bio nedovoljno razvijen i ovim će se Zakonom pružiti još ozbiljnija i dublja obveza zdravstvenih pregleda za sve one koji se bave športom. Naravno ono što je aktualno i zakonodavac posebno naglašava nogomet i košarku jest na koji način će se propisati i na koji način će se odgoditi mnogi dugovi koji pritišću sport jer se stvorio, stvorilo se mišljenje da zapravo ako nema novaca da nema ni vrhunskih sportaša što su brojni ovdje maloprije spomenuti vrhunski športaši dokazali da nije kod njihovih športova bilo puno novaca pa su uspjeli. Zato bi bio manje milosrdan prema tim nogometnim klubovima, profesionalcima i košarkašima iako je vrijeme odgode možda 5 godina objektivnije, ali ne bih bio toliko susretljiv jer jedan put zauvijek treba reći možemo trošiti onoliko koliko imamo i radije ulagati u one vrhunske pa makar i manje masovne športove nego davati u neku vreću bez dna koja nam se nikad neće vratiti, dapače stvorit će se i daljnje anatomije u društvu. Vjerujem da će upravo takav prijedlog da se športskim klubovima, udrugama za natjecanje i odgađa naplata tražbina Republike Hrvatske i pravnih osoba koji su pretežito u državnom vlasništvu, za natjecanje i koji nemaju profesionalni status njima će se pružiti i još jedna dodatna mogućnost. Naravno da posebna novina koja već je trebala i prije ući u sustav zakona, ovim novim Zakonom se navodi jest u svezi sa športskim građevinama se propisuje obveza države i baš je najbolje što se moglo i odrediti jedinica samouprave da donesu mrežu športskih građevina kojim se određuje planska izgradnja, održavanje, korištenje, upravljanje i obnova športskih građevina i zapravo bi trebalo još precizirati da se standardiziraju izgradnja tih školskih športskih građevina jer se često razigrani arhitekti igraju i ne gledaju koliko će se novca potrošiti umjesto da se koriste dobri materijali, jednostavne građevine za održavanje, za iskorištavanje čija tajnost ne mora biti 100 godina nego 20 godina jer su tehnologije takve da će se često to trebati i mijenjati. Naravno da bi trebalo sukladno i prostorno-planskom dokumentacijom još čvršće urediti zabranu prenamjene površina planiranih za javne školske građevine i zabranu uklanjanja ili prenamjenjivanja javne športske građevine za namjene koje nisu športske djelatnosti bez suglasnosti ministra nadležnog za šport. Ovo je još jedan doprinos da i jedinice lokalne i područne samouprave budu još više odgovorniji, a ne da se tako određeni prostori često, evo primjerice u Splitsko-dalmatinskoj županiji su se jako brzo prenamijenili za izgradnju stanova jer u ovom trenutku su stanovi jako traženi ne misleći gdje će naša mladež se igrati, gdje će biti i balote, zašto to i ne spomenuti, a ne stalno uništavati javne športske površine jer je trenutan hit gradnja stanova. Posebno vezano sa zdravstvenom zaštitom valja još strožije precizirati i odrediti preglede za onu mladež koja se želi ozbiljnije baviti športom. Naravno status profesionalnog športskog kluba u članku 18. možda bi još trebalo unatoč jednoj suvremenoj, modernoj, nomotehničkoj odredbi precizirati zbog bojazni da se taj status profesionalnog športskog kluba ne manipulira sa tim brojevima pogotovo kad se kaže oni koji imaju propisane ugovore o profesionalnom igranju s više od 50 licenciranih športaša u seniorskoj konkurenciji možda bi taj dio još trebalo preciznije odrediti i postrožiti. Na odgovorima nismo mogli naći precizniju odredbu, ali mislim budući ovo tek prvo čitanje da će predlagatelj i koristiti rasprave kako bi još preciznije i bolje nomotehnički odredio te posebne odredbe. Definicija i pojam športskog dioničkog kluba izvrsno je uređen i slažem se da taj temeljni kapital športskog dioničkog društva iznosi najmanje 500 tisuća kuna jer odredba jedino financijske naravi može postrožiti i učiniti ozbiljnijim sve one koji se žele baviti športom. Vjerujem da će se ovaj Prijedlog zakona donijeti čim prije jer upravo on je jedan jamac reda, mira, da će moći na školske priredbe, ali i one profesionalne dolaziti i unuci sa svojim djedovima, pogotovo na vrhunske nogometne utakmice, a za sada još uvijek kad su takve utakmice ostajemo kod kuće sa djecom jer se bojimo onih nereda što su prije i za vrijeme utakmice. Hvala lijepa.
Hvala. Ispravak netočnog navoda, poštovani zastupnik Srećko Ferenčak.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Pa moram ispraviti kolegu Peronju u tvrdnji kad je rekao da za vrhunski sportski rezultat ne treba novce. Nema ni jednog vrhunskog sportskog rezultata bez adekvatne financijske potpore. To je jedna stvar. I druga stvar rekli ste da bacamo novce u vreću bez dna. Upravo odredba ovog Zakona koja govori da će se dugovi države pretvoriti u vlasništvo jedinica lokalne samouprave to što vi govorite i to sam ja kritizirao u ovom Zakonu to nije dobro, jer će sad lokalna samouprava opet biti vlasnik tih klubova, profesionalnih, govorim o profesionalnim klubovima pa će opet porezni obveznici plaćati te dugove.
Poštovana zastupnica Biserka Perman. Izvolite.
Hvala lijepo. Gospodine predsjedniče, gospodo predstavnici ministarstva, kolegice i kolege! Ja ću se u svojoj raspravi zadržati na statusu i pravima sportaša. Jednom od varijanti ovog zakona koja se mogla vidjeti zadnjih mjeseci bilo je predviđeno pravo vrhunskih sportaša na mirovinsko, invalidsko i zdravstveno osiguranje iz državnog proračuna ako nisu osigurani po drugoj osnovi. To je posebno važno kod sportaša koji nemaju profesionalni status dok je kod profesionalaca to riješeno ugovorom sukladno propisima o radu i zapošljavanju pa oni i nisu životno zainteresirani za kvalitetno rješavanje ovog problema. Od prvobitne namjere je ostalo samo, citiram članak 9. stavak 2., "pravo iz osnovnog zdravstvenog osiguranja zbog povrede na radu i profesionalne bolesti sukladno posebnom propisu". Što to u praksi konkretno znači i na koji se konkretni propis misli ostaje tajna za pogađanje. Predlažem zato da se ova odredba vrati u tekst zakona. Napominjem da je više puta spominjana Slovenija problem riješila tako da vrhunski sportaš ima pravo na mirovinsko, invalidsko i zdravstveno osiguranje, osiguranje od povreda i porodiljsku naknadu ako mu primanja ne prelaze trostruki prosječni osobni dohodak u Republici Sloveniji naravno uz obvezu da se ponaša u duhu važećih sportskih pravilnika i da se odazove pozivu u državnu vrstu. Plaću prima kroz pojedino ministarstvo kao njegov zaposlenik. Nelogično je nadalje da se ni vrhunskom sportašu za prava iz osnovnog zdravstvenog osiguranja zbog ozljede na radu ne osiguravaju sredstva iz državnog proračuna dok se stručnim osobama osiguravaju. Ako se uzme u obzir koliki je broj klubova u Republici Hrvatskoj a samim tim i stručnih osoba pitam se iz kojih stavki proračuna bi se trebala osigurati ta ne baš mala sredstva za osiguranje stručnih osoba. Kod sportaša amatera jedino što je decidirano propisano je donošenje rješenja o kategoriji. Sva ostala prava samo su deklarativna jer se nigdje izrijekom ne spominje način i mehanizmi kojima ih sportaš može ostvariti i što će se desiti ako mu to ne uspije. Stavak 4. članka 9. govori da kategorizirani sportaš ima pravo na sportsku stipendiju koju mogu, pocrtavam mogu, isplatiti Hrvatski olimpijski odbor, županijske i gradske sportske zajednice i klubovi ali nigdje ne piše da itko mora isplatiti tu naknadu. I onda ako ne isplate nikom ništa. Što se promijenilo u odnosu na postojeće stanje? Također ništa. Pa čemu onda takva nikom obvezujuća odredba. Nisam pravnik ali znam da pravo nije nešto što se može nego nešto što se mora. To je kao da u zakonu piše da možete prošetati Maksimirom ako vam se da, a ako ne možete doma gledati televiziju. Dakle, ostaje sadašnja situacija da sredstva za stipendiju u svom proračunu proizvoljno određuju samo neki gradovi i nitko više. Koliko znam radi se o Zagrebu, Rijeci i Osijeku. A iznosi četverostrukog, dvostrukog pa čak i jednostrukog prosječnog osobnog dohotka u Republici Hrvatskoj koji su Pravilnikom Hrvatskog olimpijskog odbora predviđeni za I., II. i III. kategoriju ostaju samo snovi iz bajki o zakopanom blagu. Uz to što stipendije isplaćuju samo najveći gradovi i to u višestruko manjem iznosu od mogućeg oni su također proizvoljno uveli dopunsko ograničenje prava na stipendiju dobnom granicom, pa tako primjerice sportaš III. kategorije iznad 22 godine u Rijeci odnosno 30 godina u Zagrebu ne može ostvariti pravo na stipendiju čime se krše odredbe članaka 3. i 14. Ustava Republike Hrvatske o poštivanju prava i jednakosti pred zakonom. Posljedica takvog stanja je i odlazak kvalitetnih sportaša iz manjih sredina što često rezultira i gašenjem klubova a nasuprot tome koncentracija kvalitete u velikim gradovima čiji klubovi često imaju veće apetite i ambicije od stvarnih mogućnosti pa to rezultira dugovima klubova, neplaćanjem obveza odnosno predbankrotno stanje kako je to u svom izlaganju uvodno rekao ministar Primorac. S druge strane, nedavno smo u medijima imali skandal o uplatama mirovinskog i zdravstvenog osiguranja iz državnog proračuna za umjetnike sa primanjima manjim od 8 hiljada kuna mjesečno a među njima su i izrađivači scene, majstori rasvjete i slično za koje uz dužno poštovanje doista ne znam kolike su i kakve njihove zasluge za Republiku Hrvatsku i njezinu promidžbu u svijetu. Vrhunskim sportašima amaterima posebice iz medijski neeksponiranih sportova ta za sada uglavnom samo deklarativna prava kada se zakonom obvezujuće utvrde bila bi često jedini izvor prihoda za daljnje školovanje, bavljenje sportom ili uopće za svakodnevne životne potrebe koje iziskuju obveze vrhunskog sportaša. Zato predlažem da se zakonom utvrde i jedinstveni i obvezujući minimalni iznosi za pojedine kategorije za cijelu Republiku Hrvatsku te da se iznos I. kategorije isplaćuje iz državnog proračuna, II. iz proračuna županija a III. iz proračuna gradova i općina i to u 100%-tnom iznosu sportašu a ne da kao do sada na putu od gradskog proračuna do računa sportaša svatko otkine svoj komad kolača, najprije sportski savez, zatim klub, pa sportašu što ostane ako uopće ostane. Isto tako, predlažem da pravo na sportsku stipendiju imaju samo neprofesionalci s obzirom na uvijek ograničena proračunska sredstva i činjenicu da su profesionalnim sportašima primanja zajamčena kroz njihov ugovor a ona su često i višestruko veća nego što su iznosi sportskih stipendija. Članak 9. u stavku 6. propisuje pravo na školarinu iz državnog proračuna za olimpijce osvajače medalja. S obzirom na mali broj takvih sportaša i samim tim zanemariv iznos za državni proračun postavljam pitanje što je s neolimpijskim nositeljima svjetskih medalja, je li njihov svijet neki drugi svijet sa manje zemalja a time i manjom konkurencijom? Je li njihov uloženi trud manji? Odgovor je poznat. Naravno da nije. Radi se samo o manjoj medijskoj pozornosti tih sportova. Nameće se pitanje zašto se i vrhunskim sportašima iz neolimpijskih sportova koji su uz to i neprofitabilni i medijski neeksponirani sportovi ne osiguraju iste mogućnosti, uvjeti i olakšice. Ako bi se nakon jedne relativno jednostavne statističke analize pokazalo da su takvi izdaci preveliki teret za proračun mogli bi se ograničiti primjerice samo na zlatne medalje na svjetskim prvenstvima ali svakako za sve vrste sportova a ne samo za Bogom dane. Jer, i sam naziv govori da je ovo Zakon o sportu, dakle sveukupnom sportu i njegova svrha ne smije biti da daje dopunske privilegije onim sportovima i sportašima koji ih već samim društvenim statusom tog sporta ionako imaju. Članak 10. govori o ugovorima između kluba i sportaša. Stavak 3. određuje ugovorne odnose kluba i sportaša profesionalca. Smatram da bi tu trebalo urediti i ulogu i visinu prihoda menađera ako je ugovor sklopljen njegovim posredstvom kao i kakva mora biti financijska situacija u klubu prilikom osiguranja ugovora da bi se osiguralo pomirenje financijskih obveza koje iz njega proizlaze prema državi kako ne bi došlo do sadašnje situacije da se sportašu izvrši isplata kao i menadžeru koji postaje enormno bogat, a država neka čeka i nakon nekoliko godina čekanja bude dovedena u situaciju da mora oprostiti, pod navodnicima "jadnom sirotom klubu" dug i zapravo dovedena na stup srama što se uopće usudila spomenuti da joj se nešto duguje. Žalosno je što takvi menadžeri mogu istovremeno biti i klupski funkcioneri koji koriste funkcije da bi se dodatno obogatili na račun poreskih obveznika i nerijetko doveli prezadužen klub u stanje potpune podređenosti sebi. Pa onda imamo situaciju da Klub ima dugove od nekoliko stotina milijuna kuna, a istovremeno njegov menadžer prijeti i tuče se s djelatnicima gradske uprave jer mu ne daju dozvolu za gradnju nebodera koji se ne uklapa u arhitektonsku cjelinu grada. Neka se prepozna na koga se odnosi. Stavak 5. istog članka govori o sportašu amateru koji sa klubom zaključuje amaterski ugovor. Međutim nije precizirano što on mora sadržavati, tko će i u skladu s kojim normama sastavljati takav ugovor i koje su minimalne zaštitne odredbe za sportaša, a koje za klub? Čitajući ovaj stavak ispada da se baš sa svakim pojedinim sportašem mora sklopiti ugovor čim se on počne baviti sportom. Čini mi se da bi ovaj stavak trebalo doraditi i unijeti minimalnu granicu kvalitete od koje je ugovor obavezan. Primjerice za sportaše koji se natječu na nacionalnoj razini pa dalje. Hvala lijepa.
Hvala. Poštovani zastupnik Ivan Jurkin. Izvolite.
Poštovani predsjedniče Hrvatskog sabora, gospodo iz Ministarstva, kolegice i kolege. U svom, u svojoj raspravi želim povezati sport, zdravlje i zdravstvenu zaštitu. Moram spomenuti da je prije par dana poštovani kolega gospodin Nino Červar kazao: "Političari pustite nas sportaše da govorimo o Zakonu o športu." I zato ja govorim kao zdravstveni djelatnik koji već 35 godina svake nedjelje boravim kao sportski liječnik na terenu a da nisam promijenio klub. Točnije rečeno sve to vrijeme radim u istom klubu što može biti znak moje nesposobnosti ali isto tako i političke stabilnosti. A ja mislim da je to samo znak privrženosti i ljubavi prema sredini u kojoj živim i radim. I nastavljam mislim da je sport jedna predivna aktivnost bilo da se radi o sportu kome je glavni cilj pobjeda ili opet o rekreaciji gdje je glavni cilj zadovoljstvo, ali vjerujte mi i jedno i drugo je izuzetno povezano. No da sve u sportu nije baš idealno, u sportu vam ima i tragičnih događaja. Tako nikad neću zaboraviti kada je pred mojim očima umirao mlad sportaš, nogometaš koji je utakmicu započeo kao veseo mladić i poslije jednog uobičajenog udarca lopte glavom pao, zateturao se i usprkos hitne liječničke intervencije mi smo izgubili jedan mladi život. Tu sada vidimo kolika je važnost preventivnih pregleda u sportu, a isto kao i u rekreaciji. A o tome vodi brigu ovaj Zakon o športu. Zato mislim da tamo gdje je prisutna sportska aktivnost treba biti prisutna i zdravstvena zaštita. NO sportaša ima malo, a liječnika, puno, a liječnika malo. Da stvar bude gora sve manje mladih ljudi želi studirati medicinu. Zašto to navodim? Pa čitam članak 74. alineja 2. Zakona o športu koji kaže: "Opću i posebnu zdravstvenu sposobnost utvrđuje ovlašteni liječnik, specijalista športske medicine odnosno specijalista medicine rada i sporta. Listu ovlaštenih liječnika utvrđuje ministarstvo nadležno za poslove zdravstva uz suglasnost ministra." Nadovezujem se na ovaj članak da vam kažem kakva je situacija u zdravstvenoj zaštiti sporta, sportaša kod nas. Konstatiram 40 godina nije bilo specijalizacije iz sportske medicine. Negdje tako davne, negdje 1963., 1964. godine kada su se ukidale neke specijalizacije nestala je specijalizacija sportske medicine i tek 19. ožujka 1993. godine odobrava se specijalizacija iz medicine rada i sporta. Svega 8 gradova u Hrvatskoj vam ima specijaliste športske medicine. I to samo po jednoga liječnika. Od toga grad Zagreb ima dva specijalista sportske medicine. Jedan je u penziji, vjerojatno ga znate doktor Krmpotić, a druga kolegica ona je završila sportsku medicinu ali se bavi drugom granom medicine. I samo moram da vam istaknem kakva je recimo situacija u mojemu gradu. Mi imamo 70 tisuća stanovnika. Od toga imamo preko 3 tisuće aktivnih sportaša. Nekoliko tisuća rekreativaca a nemamo ni jednog specijalistu sportske medicine. Da bude stvar gora nijedan kolega nije ni započeo specijalizaciju iz sportske medicine. A ja to sigurno znam, ja sam bio ravnatelj 10 godina Doma zdravlja, a i bavim se sportom i moram pripomenuti da će biti velikih problema što se tiče boravka specijaliste na sportskim terenima. Mislim da će to gospodine državni tajniče u nekom prijelomnom razdoblju da ćete se morati orijentirati i na specijaliste, podvlačim specijaliste opće medicine sa nekakovim postdiplomskim ili nekim drugim studijima koje ćete morati odrediti. Na sreću ovoga časa imamo 16 liječnika na postdiplomskoj nastavi iz sportske medicine a specijalizacija traje 4 godine pa će se možda situacija nešto popraviti. A da se kreće na bolje ja ću vam to ilustrirati jednim primjerkom kako je bilo do sada. Do sada je i pravnik koji je imao naprijed dr. potvrđivao zdravstvene iskaznice. Pa to je bila tragedija u športu. Sada doduše, jer nije bilo ni kontrole ni ništa. Doduše sad liječnik ima svoj broj pa se to može kontrolirati. I danas je medicina sporta na našu veliku zadovoljstvo priznata grana medicine. Hrvatsko društvo za sportsku medicinu je 1992. član europske i svjetske federacije sportske medicine. No za sport je značajno da se on pojavio prije medicine sporta i da se u vrijeme i da je već sve jasno u sportu. Cilj sporta ne smije biti samo pobjeda i postizavanje vrhunskih rezultata. Cilj mora biti samo potvrđivanje i osobno zadovoljstvo, ali i određena nagrada i zarada. Ne može bez toga. Ističem. Ja želim da se svi bave sportom. Mene veseli da naš ministar se bavi sportom, a ja mislim i da gospodin Nevio također se bavi sportom. Ali vam moram napomenuti da se Svjetska zdravstvena organizacija procjenjuje da se zbog nekretanja stanovništva događa 2 milijuna smrti godišnje. Tu se moramo zamisliti. Osim toga, šport potiče i maštu to znači maštu populacije, a to se onda prenosi na mnoga područja društva i velika je zabluda da što više treniraš da ćeš postići bolji rezultat. Etički, medicinski neprihvatljivo da cilj treninga bude postizavanje maksimalnih rezultata pod svaku cijenu. Talent je genetički determiniran i s obzirom na rezultate naših športaša mi smo vjerojatno jako talentirana nacija. No, talent sam po sebi nije dovoljan i tu sada ću vam dati izjavu jednog velikog športaša Paula Nurmija. Citiram. “Športaš najveće klase treba da u svom radu prođe 3 stepenice da bi se prije nego što uspne na sam vrh. Prva je rad, druga je rad i treća je rad. Korist je dvostruka. Doživljava se zadovoljstvo i produžuje se životni vijek, ali ne samo to. Šport poboljšava i kvalitetu života jer nije važno samo kako će se dugo živjeti, nego je važno kako se živi." Sigurno da treba imati sreće da bi se doživjelo 100 godina. Treba imati pretke koji su dugo živjeli, a ne samo dobrog liječnika. No dobro. Vraćam se na članak 74. Zakona o športu i podržavam prijedlog da se zdravstvena sposobnost određuje svakih 6 mjeseci. To bi za sada trebali raditi liječnici medicine športa s licencom liječnika u Komori i moraju biti članovi Hrvatskog društva sportske medicine. Naravno da tu ima mjesta i za klupske liječnike, za liječnike konzultante, psihologe, psihoterapeute, medicinske sestre, masere, možda sam i nekoga zaboravio. Jer nije nam cilj da na primjer otkrijemo najveće srce. Evo tu se sad vraćam. Evo nema Živka, nema ni Krune u Splitu vam hoda jedna športašica koja ima najveći volumen srca na svijetu. 1150 mililitara, a …/Govornik se ne razujije./… dužine 220. Znači i tu smo svjetski prvaci. To sam spomenuo malo da razbijem monotoniju u mom izlaganju. A da bih istakao važnost preventivnih pregleda, a to je ono udaranje žigova u sportske iskaznice predlažem, da upravni odbor, to se sad odnosi na ministarstvo, županijskih i gradskih resora na temelju natječaja izaberu i imenuju liječnike sa licencom koji će u županiji i gradu biti jedini nadležni za prethodne i periodične preglede. I moja današnja poruka je da je prevencija i šport najsnažnije oružje protiv bolesti i invalidnosti i svaka osoba treba kontrolirati svoje zdravlje i što je važno i psiho fizičku pripremljenost, a mi političari, Vlada im tu mora pomoći.
Hvala lijepa. Poštovani zastupnik Kajo Bučan. Replika.
Podržavam kolegu Jurkina i njegovu diskusiju i htio bih se samo nadovezati na jedan njen mali segment, a tiče se zdravstvenih pregleda športaša koji se u praksi obavljaju u klubovima, u prostorima klubova u potpuno jednim ne uvjetnim prostorima, a za to se izdvajaju itekako značajna novčana sredstva. To je jedno. I drugo, trebat će riješiti ovaj među period tko će pregledavati športaše, jer je medicina športa priključena medicini rada kao specijalizacija tek 2003. i prvi medicinari športa će biti u funkciji da se tako izrazim 2007. godine, a sada oni upravo u ožujku u ovom mjesecu polaze njih 17 prvi tečaj, zapravo prvi poslije diplomski tečaj gdje će se predavati u poslije diplomskom studiju medicina športa. Eto, samo toliko. Hvala lijepo.
Odgovor na repliku poštovani zastupnik Ivan Jurkin.
Ja sam zadovoljan da je ovo konačno se ulaže u red u športskom režimu u športu. Međutim, ja vam sve doživljavam kao šport. Ja vam i ovaj naš stav održavam kao jednu sportsku arenu, ne doduše kao onu u Ateni od 1896. prvih Olimpijskih igara, nego kao moderne Olimpijske igre. Ima nas tu doduše svakakvih, ali ipak je to sport. Mi nemamo olimpijsko selo, ali imamo zato krasan restoran i pohvale kuharicama. Imamo i odlične konobare. Imamo i jaku zdravstvenu zaštitu u ovom Saboru. Imamo 10 liječnika, oko desetak liječnika koji su u ovom Saboru, pa kada se pojave neki znaci umora, gospodine predsjedniče Hrvatskog sabora, a kad vi to ne uočite obratite se na nas zdravstvene djelatnike da vam tu pomognemo. Hvala.
Dobro. Druga replika poštovana zastupnica Ruža Lelić.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa evo ja bih isto jednim dijelom malo nadopunila i izrazila ovu stvar, izrazila potpuno slaganje sa kolegom Jurkinom u mnogim njegovim izlaganjima i u stvari evo drago mi je da se netko i sa ovog aspekta osvrnuo na Zakon o športu. Ja bih rekla da u stvari kada govorimo i o športašima i o športu trebala zdravstvena zaštita i prevencija njihovog zdravlja da zauzima vrlo, vrlo bitno mjesto. Na žalost, ja se sjećam i sama sam u tome bila svjedok takvih događanja da su se knjižice ranije potvrđivale i bez toga da se uopće vidi o kome se radi. Sada se situacija sigurno tu poboljšala ali još je daleko od onog pravog kakvog treba biti. I rekla bih da u stvari u sportu često puta nađe se sredstava za sve drugo za platiti, ali kada je pregled ili kada je platiti dežurstvo liječnika na nekim športskim događajima onda redovito za to nema novaca. Ovdje bih se isto tako osvrnula, ovdje piše da će opću posebnu zdravstvenu sposobnost učenika da će može raditi i školska medicina. Ja ovdje bih rekla svoje jedno mišljenje da školska medicina kako je sada organizirana radi se preventivnim pregledom i mislim da zaista nema potrebnu ni dijagnostičku opremu, ali niti edukaciju da bi mogla provoditi ovakve preglede, pa mislim da zaista to treba ostati u domeni športske medicine, odnosno specijalista medicine rada i športa. Istina da do sada ova specijalizacija 2003. godine, ali mi smo i postdiplomske tečajeve i edukacije provodili i ranije i mislim da smo za to educirani i sposobni da to obavljamo. Evo, još jedanput podržavala bih izlaganje kolege i ukazala na važnost ovog segmenta kada je u pitanju Zakon o športu.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Ivan Jurkin.
… [[Govornik naknadno uključen.]] prevencija. Da kolegice, izuzetno je važna prevencija. Ja opet tu sad moram malo apelirati na našeg poštovanog predsjednika ovog Visokog časnog doma. Ja bih trebao, ja mislim da preventivno bi trebalo raditi na tome da se kod nas u Saboru uklone znaci kroničnog umora koji nam često snizuju radnu efikasnost, koji nam smanjuju i kvalitetu života i izazivaju stanične promjene unutar kore velikoga mozga, izazivaju nam pad motivacije i angažiranosti, nesposobnost koncentracije.
A ja vam nešta ću reći, naučite se šta je replika i odgovor na repliku, pa izvolite sjesti.
Hvala.
Športskim rječnikom. Poštovani zastupnik Dragutin Lesar.
Hvala lijepa poštovani gospodine predsjedniče. Kolegice i kolege, kada je ovaj prijedlog zakona iz Vlade bio upućivan u Sabor netko reće da je ovaj predloženi zakon najveće dobro koje je moglo se desiti hrvatskom športu. Međutim, nakon što sam ga pročitao ja mislim da je zapravo ovaj prijedlog zakona najveća obmana koja se radi prema hrvatskom sportu. Posebice nakon što sam čuo obrazloženje, uvodno obrazloženje štovanog gospodina ministra koji je nekoliko puta izlazio za govornicu i govorio o bankrotu nekih sportskih klubova o 800 milijuna duga koji oni državi duguju, o blokadama žiro računa i da će ako nešto ne napravimo bankrotirati hrvatski sport. S obzirom da nitko nije spomenuo ni ime ni jednoga kluba, organizacije ili saveza, koji je pred bankrotom onda se, ja postavljam pitanje da li su ti možda pred bankrotom oni klubovi čiji manageri igrače prodaju za milijun, dva ili tri, četiri milijuna eura u Europu. Ili su to možda oni klubovi na čijim se stadionima dešavaju neredi, gdje gledatelji šipkama tuku jedni druge, bacaju baklje pa moramo i vatrogasce slati da napravimo reda, a gradski prijevozi u velikim gradovima nakon svake, tog športskog događaja imaju štete nekoliko stotina tisuća kuna. Jesu li to oni klubovi koji kupuju i prodaju rezultate, naročito ako su u rukovodstvu njihovom i vlasnici kladionica? Jesu li to možda i oni klubovi koji su privatni kad prodaju igrače, a državni kada bi trebalo sanirati njihove porezne klubove, ili možda su onda gradski ili županijski? Dakle, postavljam pitanje koji su to sportski klubovi zbog kojih trebamo donijeti ovaj zakon i čije dugove moramo preuzeti kao vlasničke udjele? Ti koji duguju državi porez, koliko su osvojili olimpijskih medalja? Koliko su ti sportski klubovi koji državi duguju porez osvojili europskih ili svjetskih prvaka? Ili u kojem kolu UEFA-e ispadaju iz daljnjeg takmičenja? Kako daleko dolaze u europskim rangovima takmičenja ti klubovi koji su u bankrotu? Reče ministar, prijeti im bankrot. Pa šta onda, pitam ja. Koliko je poduzeća prošle godine u Hrvatskoj bankrotiralo? Koliko je hrvatskih radnika prošle godine zbog toga bankrotiralo? Je li netko došao pred ovaj Sabor sa zakonom da spriječimo bankrot poduzeća i radnika? Je li netko došao sa prijedlogom zakona da vlasničke, dugove tvrtki pretvorimo u vlasničke udjele države, a kasnije ih prenesemo na županije i gradove da bi spašavali radna mjesta? Ne sjećam se takvog prijedloga. Dakle, ako je jedini motiv ovog zakona spašavanja nekoliko sportskih klubova u ovoj državi, ja ću glasati protiv i biti ću protiv i tvrdim da je zapravo taj dio zakona posljedica pritisaka sportske, dijela sportske mafije. Profesionalizacija sportskih klubova kroz dionička društva i trgovačka društva. U redu. I to je konačno sad evo vrijeme da velimo da nogometni klub, rukometni klub ili bilo koji drugi klub se može osnovati kao profesionalni klub, privatno vlasništvo i zakon daje okvire. Međutim, što ovaj zakon govorio o sportskim savezima? Gdje su obaveze sportskih saveza? Da li brigu o sportu u kvalitetu, pomlatku, razvoju, financiranju, odgoju gledatelja, mir na stadionima je samo obaveza sportskih klubova ili bi tu i savezi nekakvu ulogu trebali imati? Nije li obaveza saveza ta da veli da li će u rangu takmičenja žlj sudjelovati profesionalci, a u rangu x amaterski sport? Što ovaj zakon govorio o ulozi sportskih saveza, njihovim obavezama i odgovornostima za razvoj sporta u Hrvatskoj? Jedinice regionalne samouprave moraju donijeti mrežu sportskih objekata. Ako žele graditi malo igralište moraju dobiti suglasnost ministra za lokacijsku dozvolu i osigurati novac. Ja bih volio čuti, a ne piše u obrazloženju, da li je netko na razgovoru poslovao 20 gradonačelnika recimo, 40 načelnika općina i 10 župana da njih pitamo što misle o ovom prijedlogu zakona u onom dijelu gdje se utvrđuju njihove obaveze. Što oni o tome misle? Piše li to negdje u zakonu, obrazloženju zakona? Dakle, to je sve što želim reći o profesionalnom športu. Amaterski, takmičarski sport. Zašto su prinuđeni oni koji se amaterski bave sportom radit ono što rade, a što nije dobro? Ja sam probao izračunati samo za svoju županiju. 100 nogometnih klubova amaterskih imamo. Da bi oni održali takmičenje u jednoj takmičarskoj sezoni sa 3 obavezna pogona, prva momčad, juniori i nekad su se to zvali "pioniri", sad su "cicibani" ili "jaglaci" neznam kako se to sada zove, samo da bi platili suce i delegate. Za jednu sezonu u Međimurju moraju skupiti 6,5 milijuna kuna za amaterski nogomet. 6,5 milijuna kuna košta 4 suca i delegat za jednu takmičarsku sezonu. Koji su dakle ti koji nabijaju enormne troškove u amaterskom sportu? Njihovi savezi. Jer morate platiti registraciju igrača pa svake tri godine preregistraciju, morate platiti licencu trenera, pa morate platiti licenciranje igrališta, pa morate platiti licenciranje zraka i sada su donijeli propis da zamislite u jednoj bosoj nogometnoj lizi na stadionima moraju biti razglasi, da su imali pravo. Razglas treba montirati. U amaterskom nogometu županijskog ranga. Koliko milijuna će u Hrvatskoj to koštati? Je li to u ministarstvu netko zna što sportski savezi, kakve propisima nameću, stvaraju užasno velike troškove u amaterskom sportu i nikome ne polažu račune. I Hrvatski olimpijski odbor je bespomoćan, ministarstvo je bespomoćno, mi smo bespomoćni, a oni moraju to plaćati i onda velimo da imaju obaveze nepodmirene na žiro računu. Pa normalno! Što će primjena ovog zakona značiti za njih poštovani gospodine državni tajniče? Svi amaterski klubovi će se morati po njemu ponovno registrirati, preregistrirati. Morati će preregistrirati sve igrače, morati će dobiti licence, morati će licencirati stadione i igralište. Znate koliko je to za jedan amaterski nogometni klub županijskog ranga? 16 tisuća kuna. Primjena ovog zakona, po sadašnjem modelu organiziranja 16 tisuća će ih koštati da se registriraju sukladno ovom zakonu, amaterski nogometni klub. Rekreativni amaterski sport ostao je visjeti u zraku jer za njega novac osiguravaju samo dobri ljudi ako imaju smisla za to. Školski sport. Ja vas uvjeravam da dosadašnja regulativa ustroja nije bio problem, problem je novac. Ministarstvo nije niti sada osigurava novac za školski sport posebice ako pogledate standarde i nastavne programe. I završavam sljedeće, zbog vremena. Ovaj zakon, ovaj prijedlog zakona gospodine državni tajniče, čitao sam zajedno sa Zakonom o lokalnoj i regionalnoj samoupravi, zajedno sa Zakonom o financiranju lokalne i regionalne samouprave, sa Zakonom o komunalnom gospodarstvu, sa Zakonom o financiranju vodnog gospodarstva, Zakonom o građenju, Zakon o porezu na dohodak i dobit, Zakon o osnovnom školstvu, Zakon o srednjem školstvu i Zakon o predškolskom odgoju. Kada i ove zakone stavite uz ovaj prijedlog zakona, onda ćete me razumjeti zašto vam tvrdim, niste napravili ni milimetar iskoraka u osiguranju više novaca za amaterski takmičarski sport, rekreativni sport i razvoj školskoga sporta. Jedino što jeste napravili to da ćete pokloniti svoje vlasničke udjele 25% dionica propalih nogometnih i drugih klubova županijama i gradovima koji će to preprodavati. To će biti jedini efekat ovog prijedloga zakona i zato ga neću moći podržati. Hvala.
Hvala. Ispravak netočnog navoda, poštovani zastupnik Lino Červar. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, ovaj gospodo iz ministarstva, ja mislim, uvaženi zastupniku mislim, ja ne mogu mislim stvarno moram ispraviti netočni navod, da je to obmana prema hrvatskom sportu. S tim se ne mogu složiti i ne mogu se složiti ova rasprava je malo ipak odiše diskriminacijom, polarizacijom među sportaše, za one koji su za sport i koji nisu za sport i diskriminacija prema amaterima i profesionalcima u sportu što isto nije u redu. I ja evo kao sportski djelatnik mogu kazati vama kao političaru na određeni način i mislim da je to bitno da se zna, da je istina da onaj tko se bavi sa sportom želi biti pobjednik. To je točno. Ali ne igra se zato da bi se stekla moć i vlast nad drugim čovjekom, to je vrlo bitno da se razumije i to je razlika između nas sportaša i sindikaliste ili političara i bilo koga.
Replika, poštovani zastupnik Pero Kovačević.
Poštovani gospodine predsjedniče, poštovani uvaženi kolega Lesar govoreći o menadžerima zaboravio je jedan temeljni dio. Menadžeri prvo jeftino kupuju da bi mogli prodati, znači u tome je. Jer športski menadžeri za razliku od drugih menadžera su vrlo sposobni i malo tko od njih će propasti na gubitku. Ali dobro ste otvorili, ali niste locirali do kraja problem. Problem je u tome što pravna država tu ne djeluje i ne uzme ono što državi pripada. Zanimljivo bi recimo bilo dobiti izvješće od Ministarstva financija pa vidjeti kako vrhunski hrvatski športaši, da li i u kojem iznosu plaćaju porez. Da dobijemo izvješće od Ministarstva financija pa da vidimo ovi mnogi veliki transferi u okviru hrvatskoga športa, koliko je od toga ubrala država. To bi bilo stvarno zanimljivo vidjeti pa bi se onda došlo do puno dobrih pokazatelja koji bi mogli poslužiti i predlagaču Vladi za drugo čitanje tako i da te stvari ne samo da locira nego da sankcionira i da država uzme što treba uzeti. Nemam ja ništa protiv da sposobni menadžer dođe do jeftinog nogometaša i skupo ga proda nakon par godina, ali je stvar u tome da on to ne stavi samo sebi u džep, da od toga dobije i klub, ali i da država dobije ono što njoj pripada. Zato bih volio vidjeti takva izvješća Ministarstva financija, neka Financijska policija i nadležna tijela to utvrde pa ćemo imati puno parametara za još kvalitetniji zakon za konačni prijedlog. Hvala lijepo.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Lesar.
Hvala lijepa. Kolegi Peri ću odgovoriti kao ponosni čovjek koji je bio sindikalist i osjeća se još uvijek, netko je ponosan na svoju sportsku karijeru, netko na svoju sindikalnu i vjerujte mi da sam najponosniji na to, taj dio svog života.
Repliku imate na ...
Radi se upravo o tome kolega Kovačević da sam govorio naprosto stvari koje ja ne mogu razumjeti. Da jedan sportski klub proda igrača za dva milijuna eura i onda sutra u novinama čitam da taj klub duguje 300 milijuna kuna državi poreza. Pa kako je sada to moguće da si država prilikom transfera i, jer ta 2 milijuna eura je plaćeno preko žiro računa jel'. Kako to da si država nije naplatila svoje obaveze. Zato sam govorio o obmani. Ako su ga prodali menadžeri, onda isto ide preko žiro računa, pa bi vidio koliko je naplaćen porez na taj transfer i zaista bi bilo dobro da Ministarstvo financija da te podatke koliko su naplatili poreza menadžerima za trgovinu sportskih igrača koje financiramo i čiji razvoj financiramo iz državnog proračuna.
Druga replika, poštovani zastupnik Franjo Arapović.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Replicirao bih gospodinu Lesaru kada je spominjao menadžere u športu. Gospodine moj dragi menadžeri u sportu oni imaju svoju matematiku svugdje u svijetu i rade po jednome principu. Nikakve razlike između menadžera u Hrvatskoj i menadžera bilo gdje. Znači kupiti mladog igrača, dovesti iz Brazila, napraviti od njega igrača i prodati ga negdje vani. Za razliku od menadžera koji su bili u Riječkoj banci, za razliku od menadžera koji su bili u "Viktor Lencu" znači to je puno drukčiji posao rađen nego u ovim ostalim firmama. Znači, nitko nije spominjao neki oprost. Znači, imamo "grace period" od 5 godina da županije i gradovi, lokalna samouprava, ako pozitivno posluje, postoji mogućnost da im vrati novac. Ovako ne postoji nikakva, da sutra proglasimo stečaj opet država ne bi mogla ništa naplatiti. Ništa. A što se tiče, rekli ste saveza. Pazite ako je Hrvatski olimpijski odbor vrhovno krovno tijelo športu, znači ono je samo sebi saveza, a savezi moraju biti serije s klubovima. A nažalost kod nas je sve izopačeno pa i to. Danas da bi se takmičio moraš platiti savezu. Znači, plaća mu država preko Olimpijskog odbora, a plaćaju mu i klubovi iz izvora lokalne samouprave. Znači, to ovaj Zakon upravo pokušava riješiti taj sistem i samom informatizacijom u športu, da će se znati transfer novca. Znači, gdje taj novac ide i zašto klubovi moraju plaćati savezu, a savezi postoje da bi održali klubove da mogu funkcionirati i propisali pravila. Ali šta sam rekao jednu ružnu riječ, mafija u športu. Ja mislim da mafiji u športu je interes da ovaj Zakon ne zaživi. Hvala.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Drago Lesar.
Meni je izuzetno drago da ste uočili upravo ovaj problem saveza o kojima sam ja govorio i tvrdim da ovaj Zakon i taj problem do kraja ne rješava. Jesu problem i zato velim ovaj Prijedlog zakona taj problem kojega ste i vi uočili nažalost neće riješiti. On će i nadalje ostati jer su savezi ti koji će krojiti budućnost športa u Hrvatskoj, ne Hrvatski olimpijski odbor, ne ovo vijeće koje se planira. Vi ste zarobljenici saveza čim uđete u takmičarski šport. Nisam spomenuo menadžere. Govorio sam u klubovima kada prodaju igrače. Riječ menadžer u raspravi čak nisam ni spominjao. Ono što je privatni transfer i privatni ugovor to je jedna druga stvar. Govorim u klubovima, govorio sam u klubovima. Samo pola prodaje je bilo, menadžer je ostao u klubovima. I zamjerate mi na riječ mafiji. Ja ću je ponoviti. Ja smatram da u hrvatskom sportu postoji grupa koja je mafijaši, koja je povezana sa svim crnim izvorima, fondovima, kladionicama i namještanjima rezultata. … [[Upadica se ne razumije.]] Nažalost, nažalost ne rješava, točno. Zato što bi mu trebalo zabraniti da bude na čelu sportskog društva, o tome se radi.
I treća replika, poštovani zastupnik Damir Kajin.
Pita se, gospodin Lesar, koji su to klubovi i koliko duguju? Pa idemo prema samom istupu gospodina Crkvena iz srpnja 2000. spomenuti da je Dinamo tada, prema riječima bivšeg ministra financija imao dug prema državi u iznosu od 303,2 milijuna kuna. Hajduk 192,5 milijuna kuna, Osijek 54,4 milijuna kuna, Rijeka 47,3 milijuna kuna. Ukupna ta 4 kluba imali su dug 577,5 milijuna kuna. Mi smo plaćali PDV, porez na dohodak, doprinose na plaće, itd., prireze. Međutim, ono što je fantastično, danas ministar govori o 700 milijuna kuna nepodmirenih obveza i kako to da se ona nisu povećavala od 2000. godine do današnjih dana. Tvrdim da je mnogo realnija, bliža istini cifra od milijardu i pol nego 700 milijuna kuna. Pita se gospodin Lesar koliko je poduzeća bankrotiralo u Republici Hrvatskoj. Pa u zadnjih 16 godina najmanje 4 tisuće poduzeća završilo je u likvidacijskim postupcima pri čemu je izgubljeno više od 100 tisuća radnih mjesta. Preoblikovanje klubova, gospodo, profesionalnih nije moguće. Te dugove, te dubioze, 300, 500, 200 milijuna kuna moguće je oprati samo kroz stečaj. A to da se sutradan, pa makar netko će reći sa nula kuna, klubove dodijeli lokalnoj samoupravi koja nije u stanju skrbiti ni o općim bolnicama. Ma gdje će biti o klubovima? To jednostavno nije moguće i utoliko ja se bojim da ovaj Zakon teško može zaživjeti.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Dragutin Lesar.
Ja se zahvaljujem kolegi Kajinu što je iznosio podatke stare nekoliko godina. Mogu, a i ne moram vjerovat u autentičnost, tražio sam službene podatke. Iz službenog izvora, službene podatke, popis klubova i iznose dugova. Jer on je u Saboru već 20 godina pa bolje to pamti od mene. I je u pravu da predloženi model preoblikovanja sportskih klubova zaista pruža mogućnost, otvara veliku opasnost da će se isti postupci kao što je bilo kriminala u pretvorbi gospodarstva dešavati i u sportu. I zato sam protiv preoblikovanja, zato sam da oni koji su pred bankrotom odu u bankrot i nek se sutra osnuju po zakonu, po novom modelu zakona kao privatna dionička trgovačka društva. I neka krenu na taj način. Hvala.
Poštovani zastupnik Ivan Vučić.
Uvaženi gospodine predsjedniče, državni tajniče sa suradnicima, kolege i kolegice zastupnici. Ja prije svega, da kažem odmah na početku, pozdravljam donošenje ovog Zakona. Čestitam ministru i suradnicima na odlučnosti. U donošenju ovog Zakona isto tako iz rasprave je vidljivo da su svi odbori, a isto i klubovi podržali donošenje Zakona uz, svakako, neke primjedbe a i velika većina zastupnika do sada koja su diskutirala osim dvojice, ali ta se hvala bogu na ništa i s ničim ne slažu pa ne trebamo se toliko i sekirati zbog njih. Poglavito je dobro da svi sportaši koji su u ovom Saboru vrhunski sportaši i športski djelatnici, a ima ih dosta, podržavaju donošenje Zakona uz neke sugestije bez obzira na političku opciju, koje svakako treba uvažiti kao od gospođe Perman, Biserke. I svakako da će ministarstvo do drugog čitanja te primjedbe koje smatra da su dobre uvrstiti u konačni prijedlog Zakona, a poznavajući rad ministarstva vjerojatno će to tako biti i dobro je da Zakon se ne donosi po hitnom postupku nego ide u dva čitanja. I zbog njegove važnosti, obimnosti, a i interesa. Isto tako moramo priznati da dosadašnjim Zakonom o športu nisu ponuđena odgovarajuća rješenja. Kao, Hrvatska nema nacionalni program športa, Hrvatska nema najviše stručno tijelo za šport. U Republici Hrvatskoj nije kvalitetno definiran sustav športa koji čine fizičke i pravne osobe. Šport u školi nema zadovoljavajuće mjesto i kvalitetna rješenja u sadašnjim zakonskim propisima, veliki problem športa Republike Hrvatske predstavlja negativno poslovanje športskih klubova, udruga pa i onih koji je rekao kolega Kajin i gospodin Lesar, a i mnogih drugih koja nisu tu nabrojana, a o kojim brinu jedinice lokalne samouprave, sponzori i svi drugi. Ukupna sredstva koja su se izdvajaju za šport u Republici Hrvatskoj sa razine države su mala, ali ona su tolika koliko u ovom trenutku je država koja je izašla iz rata mogla ulagati i gotovo sam siguran da ćemo svi zajedno kod donošenja državnog proračuna u narednom periodu se založiti da ona budu veća pa barem 0,6% BDP-a kao u Mađarskoj ili Sloveniji. Novim prijedlogom zakonom propisane … [[Govornik se ne razumije.]] nove odredbe koje će značajno unaprijediti natjecanje i športska rekreaciji u Republici Hrvatskoj, navest ću samo neke. Kao donošenje Nacionalnog programa športa, Nacionalnog vijeća za šport kao najvišeg stručnog tijela, precizno određuje fizičke i pravne osobe u športu, uređuje se šport djece i mladeži, odnosno šport u školi na način da se osniva školski športski savez, djeci osiguravaju prostori za bavljenje športom u športskim dvoranama kao prioritet ispred športskih klubova, rješava se status prava i obaveze kategoriziranih sportaša sa posebnim naglaskom na rješavanje pitanja statusa športaša u odgojno-obrazovnom sustavu, pravo kategoriziranih sportaša amatera na određene novčane naknade, stipendije i sl., pravo na subvenciju školarine, prijedlog zakona također određuje da se po športskim klubovima smatraju i športske udruge za natjecanja koja ima status udruge i sportsko dioničko društvo koje ima status trgovačkog društva. Predlagatelj je model preoblikovanja prenio iz španjolskog i često puta se ovdje prigovara zašto nešto primjenjujemo pod drugdje da nismo toliko pametni da izmišljamo sami svoje, pa ja osobno mislim da je dobro primijeniti model negdje gdje to dobro funkcionira, a u Španjolskoj godinama dobro funkcionira i mislim da nije potrebito da sami izmišljamo toplu vodu, ako ona već negdje curi već da je sa nekom špinom usmjerimo prema nama. Određuju se poslovi koji se smatraju stručnim poslovima u športu te stručne osobe u športu te uvjeti koje moraju ispunjavati stručne osobe za šport bilo da je to športski trener, osobe osposobljene za rad u športu, športski suci ili ostali djelatnici. Posebno pohvaljujem u dijelu zakona koji govori o športskim građevinama članak 69. stavak 5. u postupku izdavanja lokacijske dozvole za športsku građevinu tijelo koje izdaje lokacijsku dozvolu pribavlja mišljenje ministarstva po usklađenosti sa uvjetima iz stavka 4. ovoga članka. Isto tako vrlo je važno da novi zakon zabranjuje prenamjenu športskih terena namijenjenog u prostornom planu športskog zemljišta, prenamjenu za neke druge objekte, pa često puta smo htjeli to reći gospodarske, one na kraju nisu završile u gospodarsku svrhu bez suglasnosti ministra i mislim da je to jako dobro. Isto tako smatram da u dijelu financiranja novom zakonu uz obavezu koje stvara država sa ovim Zakonom je potrebito i ugraditi obveze jedinice lokalne samouprave u financiranju amaterskog športa, školskog športskog sporta jer i do sada je to iz iskustva znamo bilo različito od slučaja do slučaja, ali isto tako tu treba voditi računa da se računa na sredstva jedinice lokalne samouprave, vlastita sredstva, a ne prenesena sredstva koja jedinice lokalne samouprave službe za unaprijed određene poslove koje mora prema zakonu raditi. U članku 70. Hrvatski sabor pri donošenju Nacionalnog programa športa utvrđuje program izgradnje športskih građevina od posebnog interesa za Republiku Hrvatsku. Svakako dobro, svakako od interesa za športaše, ne samo za športaše nego i za cijelu hrvatsku naciju, a isto tako svakako i za gospodarstvo. Ja bih tu napomenuo da je Hrvatska ima jedini Hrvatski olimpijski centar, to je Hrvatski olimpijski centar "Bjelolasica" koja je i u starom zakonu bila kao objekt od posebnog državnog interesa i ovom prilikom javno zahvaljujem povjerenstvu koje je imenovala Vlada, ministarstvu i Vladi što je smogla snage, prije svega sredstava i odlučila se u izgradnju, daljnju izgradnju Športskog olimpijskog centra "Bjelolasica", za sada za 100 milijuna kuna u izgradnji bazena, u izgradnji dvorane i ono što je najvažnije za … [[Govornik se ne razumije.]] staza koje će zasigurno koristiti i vrhunski sportaši, a isto tako i šire pučanstvo koje se bavi rekreativno sportom. I možda nešto što ovdje još nisam čuo da je netko rekao, a to je financiranje pripreme sportaša. Do sada naši vrhunski sportaši pa često i mali amaterski klubovi odlazili su na pripreme u inozemstvo i trošili novce poreznih obveznika. Da li po meni, ja smatram da bi pripreme prije svega vrhunskih sportaša, olimpijaca i sportaša koji sudjeluju na svjetskim prvenstvima kad stvorimo uvjete za njihovu pripremu u Hrvatskoj bila obveza koju se financiraju iz državnog proračuna da li preko nacionalnih športskih saveza ili preko Hrvatskog olimpijskog odbora bila obveza da se takve pripreme vrše u državi Hrvatskoj jer ih plaćaju porezni obveznici države u Hrvatskoj svakako kad stvorimo ove uvjete. Ako netko ima sponzora i želi pripreme vani svakako ni to ne može mu zakonu zabraniti, treba dozvoliti, ali ono šta financira država mislim da je potrebito da pripreme naših olimpijaca i naših sudionika na svjetskim europskim prvenstvima budu u Hrvatskoj pa onda svakako tu i u onom dijelu i Hrvatskom olimpijskom centru "Bjelolasica". Kolega Lino je rekao da će o športu športaši govoriti više pa evo ja kao političar završavam. Hvala vam lijepo.
Hvala lijepa. Na redu je gospodin zastupnik Ivan Bagarić.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege. Vrlo često sam sebi postavljao pitanje i sad ga ovdje postavljam svima nama i inače to je pitanje na koje bih želio znati odgovor, odnosno kojem svi trebamo stremiti. Dakle, postavlja se pitanje zašto mladi ljudi istih ili sličnih mogućnosti i talenata imaju posve različit hod kroz šport. Neki postižu sportske vrhunce, a neki dožive sportska razočarenja. Ja mislim da nikako ne može biti odgovor u sreći ili slučaju. Usuđujem se kazati da nije pitanje i u uloženom trudu jer on se podrazumijeva da bi se bilo do kojeg cilja stiglo. Stoga bih htio da možda se mrvicu osvrnemo s obzirom da imamo ovaj prijedlog zakona na kakvoću tj. vrsnošću športa i športske djelatnosti kao takve. S čega to govorim? Poznato je da su neki treneri i klubovi proizvođači talenata a neki nažalost to nisu. Dakle, ljudi imaju gotovo iste uvjete, iste mogućnosti, iste okolnosti ali neki uspijevaju, neki ne rade, neki ne proizvedu, dakle ne dovedu do konca svoj zadani cilj. Stoga bih zapravo na određeni način htio prije nego što se osvrnem izravno na Nacionalno vijeće za šport kojemu bih pripisao i bavljenje ovim pitanjem na određeni način definirati što je to po meni, što bi to trebalo biti ta kakvoća odnosno vrsnoća u športu odnosno kako je unaprijediti. Vrsnoća, kakvoća športskih procedura i postupaka je razlika kvalitete športskih procedura koja bi se mogla postići u optimalnim okolnostima i one koja se postiže. Odakle sam ovo zapravo uzeo? Poznato je da se pojedini segmenti ne znam bilo koje djelatnosti mogu zapravo posuđivati iz drugih, pa je na primjer ne znam izo standardizacija itd. iz industrije prenešena u medicinu. Nije točno da medicinska djelatnost odnosno medicinska skrb bez obzira na edukaciju, bez obzira na uvjete u kojima ljudi rade da se radi i kvalitetno. Prema tome, u svijetu već pedeset godina ljudi prate kvalitetu te skrbi i unapređuju je. Po meni držim da bi se i ovaj element mogao usaditi u šport kao takav. Stoga držim da bi Nacionalno vijeće za šport već svojih ovih devet točaka kojima bi se trebao baviti da bi trebalo ugraditi i praćenje, nadzor i poboljšanje kvalitete športa. Dakle, on bi na određeni način bio dakle institut koji bi osiguravao da svi oni koji se bave prvenstveno edukacijom odnosno treniranjem mladih ljudi da zapravo to rade na način da postižu zapravo sve one procedure, sve one postupke s ciljem dobra za mlade ljude koji su tamo gdje jesu. Kad je u pitanju nacionalni program športa ja ga držim svojevrsnom strategijom razvoja športa i držim da je ovo vrlo važan segment ovog zakona. Pojedinačno bih se sada samo još osvrnuo na par ovih članaka gdje imam neke nejasnoće odnosno gdje mislim da bi se možda moglo doprinijeti i poboljšati ih. Članak 9. regulira pitanja prava športaša i onda se tamo navodi sve što športaš treba imati, što mu treba biti osigurano, na što ima pravo. Upravo zbog ovoga maloprije o čemu sam govorio odnosno o kvaliteti kao takvoj gdje se ne može razdvojiti trener i športa, oni su jedan tim ja bih kazao. Dakle, tim u smislu da niti športaš može bez trenera ni trener bez športaša, onda bi bilo dobro da i treneri imaju sva ona prava koja imaju športaši a ovdje nisu predviđeni. S druge strane, kad je u pitanju članak 10. on regulira plaću itd., u to sad ne bi ulazio, ovdje dakako ima puno ljudi kompetentnijih od mene. Međutim, ne mogu shvatiti da recimo pojedini savezi kao na primjer košarkaški omogućuje nekom igraču da prekine ugovor sa klubom ako nije plaćen tek po završetku sezone. Držim da je to vrlo nekorektno i necjelovito riješeno i da zapravo ako netko hoće biti profesionalni klub i ako ima tu intenciju onda mora voditi brigu o svom poslovniku a športaš je uposlenik i ne može biti on neplaćen cijelu sezonu tek tada tada odstupiti od njega. Prema tome, to treba riješiti i držim da je zapravo ovaj prijedlog zakona da stremi k tome i da će on to postići. Kad je u pitanju članak 11. koji definira pitanje trenera itd. nisam vidio da je zapravo napravljena razlika, distinkcija između trenera koji se hoće baviti profesionalno tim poslom i trenera amatera. Dakle, ako smo već razlučili među športašima amatere i profesionalce onda mislim da bi bilo vrlo važno ovdje razlučiti. Nije isto da li netko radi nešto drugo a onda još usput i trenira nekoga ili je netko mlad, perspektivan, predan svome poslu i hoće biti trener, hoće biti profesionalno trener. Ako on to hoće onda mu treba i omogućiti da se na koncu bavi tim poslom na način da mu se omogući da taj posao obavlja kao samostalnu djelatnost. Dakle, držim to vrlo važnim. Kad je u pitanju zdravstvena zaštita koja je regulirana člankom 74. mislim da bi bilo dobro da se ovaj članak upotpuni odnosno unaprijedi sa jednim malim stavkom gdje bi stajalo da u okviru ove zdravstvene zaštite da se zapravo predvidi prevencija športskih povreda. Poznato je da športske povrede su jedna velika nedaća koja vrlo često vrlo mlade, vrlo talentirane športaše odvaja na kraće, duže vrijeme ili cijeli život. Nedavno je bila u Zagrebu jedna vrlo korisna konferencija na ovu temu. Dakle, prevencija športskih povreda je zapravo znanost jedna posebna ja bih kazao disciplina unutar trenerskih poslova i medicinske znanosti kao takve i treba joj dati još više na značaju i mislim da bi bilo dobro da se ugradi u ovaj stavak. Zatim, kad je u pitanju doping onda je vrlo jasno ovdje sve rečeno ali bilo bi dobro možda spomenuti opet tu riječ prevencija kako zapravo ljude odvraćati od toga, dakle kako im objašnjavati i ukazivati na to da je zapravo taj doping kao takav štetan a ne samo zabranjivati ga i postupati u svezi s time. Mislim da se člankom 13., vraćam se vrlo kratko natrag spominje suce ali da nije nigdje spomenuto ili sam to previdio delegate. Mislim da i oni moraju biti definirani i mislim da bi to bilo značajno poboljšanje. Na koncu, šport je djelatnost od osobitog interesa za Hrvatsku. Sredina, što je rekao ovdje gospodin ministar, koja nema športski izbor nije atraktivna sredina. Prema tome, naša podrška apsolutno ovome zakonu i vidimo ga kao jedan od instrumenata postizanja ovoga. Mi smo vidjeli u ovome uvodu ovoga zakona kako Hrvatska do sada nema nacionalni program športa, kako nema parolimipijski odbor, kako nema sustavno riješeno pitanje športa, djece, omladine itd., kako se izdvaja ovoliko sredstava koliko se izdvaja a to je jako malo za šport. Međutim, Hrvatska je ipak reklo bi se na svim posljednjim natjecanjima prava športska velesila. Što to znači? Znači li to da je zapravo ove sve mane prednost Hrvatske? Očito nisu. Nego su dakle one velika prilika. Dakle i ova Vlada je prepoznala to i ovim Zakonom želi ovo sve ispraviti i unaprijediti kako bi zapravo Hrvatska postizala i još veće i još, i još veće dosege u športu kao takvome. Na koncu vrlo važan element je izgovorio ovdje kolega Lino Červar da je sport zapravo od općeg našeg nacionalnog interesa jer on i na najbolji način povezuje inozemnu i tuzemnu Hrvatsku. Ja bih zaključio živeći, živimo i uživajmo u športu i stremimo cilju da šport bude dostupan svima geslom: "Šport za sve." Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Imamo jednu repliku. Gospodin zastupnik Šime Lučin. Izvolite.
Hvala lijepo. Pa poštovani kolega je dotakao jednu jako bitnu temu, ali čini mi se da je nije do kraja razradio. To je profesionalizam i amaterizam, što je to u sportu. Pa je tu posebno istakao i stavio u kontekst trenere jel'? Ja moram kazati ono što ja mogu kazati iz nekakvog svog iskustva i saznanja, a možda ja preusko shvaćam pojam profesionalca i amatera ja ne bih mogao kazati za nikog ili bolje reći nijednog trenera u Hrvatskoj da je amater. Recimo ja kad sam bio gradonačelnik svi ovi treneri, treneri koji su vodili određene sportske, sportske klubove u gradu svi su imali veću plaću nego gradonačelnik ili bolje reći primanja. I sad zapravo ja tu vidim osnovni problem. U sportu nema entuzijazma više i to nam mora biti jasno. A zalažemo se recimo za taj školski sport i pozicija tog školskog trenera, tog profesora tjelesne kulture ili kako se već zove, zapravo njegova pozicija bitno determinira, determinira i masu djece i način kakvim se djeca okupljaju. Iako bi možda trebalo i u drugom čitanju upravo voditi računa o ovom Zakonu da se jasnije definira pozicija profesionalca i amatera jer ono što je u jednom sportu amater u drugom je profesionalac. Pa imate ovakvu situaciju: da vam recimo trener u jednom recimo nogometu koji je amater ima duplo veća primanja od trenera recimo koji je trener u rukometu, a koji je profesionalac. To su recimo neke, neke nejasnoće i neke nepravilnosti. Jer na takav način složili se mi ili ne dolazi do određene diskriminacije u sportu.
Hvala. Odgovor gospodin Bagarić. Izvolite.
Zahvaljujem. Kolega Lučin mislim da je ova replika posve na mjestu odnosno ovaj odgovor i upravo je, ja mislim ovaj, dakle ja se slažem sa vama da ne bi bilo nesporazuma međutim ja mislim da zapravo izlaz u ovom pitanju odnosno u iznalaženju najboljih mogućih rješenja treba tražiti doista unutar ovoga zakona koji bi trebao razraditi ovu materiju do kraja i kad je u pitanju amaterski i profesionalni dio. Upravo kad sam govorio o tom dijelu mislio sam da mladi ljudi, mladi ljudi koji žele biti treneri, ali koji žele svoj život vezati uz trenerski posao sad, ne čekati, ne znam baviti se s 5 stvari pa ako se jednog dana u njima rodi neki dobar trener treba im to omogućiti. Treba ih podržati u tome i druga stvar ovo je, ovo je pitanje različito od sredine do sredine i od športa do športa. Prema tome držim da zapravo je ovaj zakon dobra podloga koja treba odgovoriti na ovo vrlo važno pitanje. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Na redu je gospodin zastupnik Slaven Letica. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče Sabora, državni tajniče, prije svega htio bih se ispričati za iskrenost. Ja sam možda i zbog prevelikih očekivanja pošto su tu i kolega Bukić i Arapović pričali dosta ugodne priče o pripremi tog Zakona nešto više očekivao. Znači najprije ću ocijeniti čisto profesorski prijedlog ovoga zakona. Rekao bih da je to ocjena dovoljan i rekao bih dovoljan sjedi. Znači taj zakon je tako loše ocijenjen zbog mog respekta prema Ministarstvu iz kojega stiže. I sam ministar i državni … [[Govornik se ne razumije.]] pripadaju kategoriji najboljih visokih državnih dužnosnika i ja sam očekivao da će biti pripremljen ozbiljniji Zakon o športu. Što to u konkretnom slučaju znači? U konkretnom slučaju to znači da bi do drugog čitanja kad mu damo tako prolaznu dovoljnu ocjenu trebalo napraviti nešto ozbiljnije da se ovim saborskim zastupnicima predoče ili približe iskustva velikog teorijskog bavljenja sportom. Danas u, ako prošetate bilo kojom boljom knjižarom u Zagrebu naći ćete puno ekonomika, sporta, sportskih pravnih udžbenika, psihologija, sociologija sporta i tako dalje. Imat ćete komparativne prikaze europskih sportskih modela i sustava. Predložio bih da se Prijedlogu zakona u drugom čitanju da prijevod Europske povelje o sportu Vijeća Europe koja je usvojena 1992. godine i revidirana 2001. godine. To će biti korisno pogotovo kod uvođenja konceptualne i pojmovne discipline u uvodne dijelove zakona. Zatim bi trebalo dati ono što se naziva europski model sporta. To su dokumenti Europske komisije koji prikazuju različite modele organizacije sporta u Europi. Na to ću se vratiti spominjući prijedlog ovdje Peje Trgovčevića da se porazmisli dosta ozbiljno da se Hrvatska vrati srednjoeuropskoj tradiciji organizacije sporta gdje nije Hrvatski olimpijski odbor krovna organizacija jer u Europi osim Italije postoji danas samo jedna zemlja koja ima olimpijski odbor kao krovnu organizaciju nego da se vrati konfederaciji sportskih saveza, da olimpijski odbor ima svoju normalnu funkciju u organiziranju i promoviranju olimpijskih načela i organizacije sporta. Što se same, samog paradoksa tiče ako pročitate ovih 15 razloga zbog kojih se donosi zakon onda dolazite do zaključka da se u Hrvatskoj stvarno događa jedno nečuveno sportsko čudo. Od 15 zakona sve je zlo i naopako. Nema strategije, nema programa, nema školskih sportskih dvorana, nema para, nema televizije koja prati sport, a ipak postoji vrhunskih postignuća u skijanju, u tenisu, u nogometu, u rukometu i mene se, mene na neki način veseli da takva nereguliranost sporta može imati odnosno dovodi do fantastičnih rezultata. A da bi pretjerana regulacija mogla uništiti takav spontani sportski pokret u Hrvatskoj. Sad se vraćam na strukturu zakona. Mislim da bi u drugom čitanju trebalo sve promijeniti naglavačke. Ne početi od nacionalnog programa sporta što ne znači ništa. Evenutalno bi se moglo govoriti o hrvatskoj sportskoj strategiji ili o tamo Hrvatskom sportskom vijeću. A to da se prebaci na kraj, ja ne vidim uopće potreba za postojanje tih dvaju instituta. Mi imamo resorno Ministarstvo, imamo saborski Odbor, imamo Hrvatski olimpijski odbor, imamo nacionalne sportske, imamo previše institucija. Tih 12 veličanstvenih će se birati po političkim kriterijima. Tu će uvesti par pametnijih ili utjecajnijih veterana sportskih i ništa se bitno neće promijeniti. Ja bih dakle startao zakon od jasne definicije pojmova koja je u ovom zakonu nejasno definirana i čak to ću pokazati na jednom primjeru krajnje uvredljiva i trebali bi povrijediti i Franju Arapovića i Linu Červara i Pericu Bukića, pa čak i kolegu Josipovića. To ću na jednom primjeru. Znači, treba definirati što je sport, što je sportaš, sportski klub, što je to čestita igra ili fer play i od tih baza početi ići prema tome što je to bit sporta. Bit sporta je jedna iskonska potreba homo ludensa dakle čovjeka da se igra, da se natječe i svrha ili poslanje sporta nije tako usko definirano kao što se definira ovim zakonom. Ja ću vam kazati u članku 1. ovako definirate što je sport. Sport u smislu ovog zakona kaže jesu naglašavam tjelesne aktivnosti organiziranje radi postizanja sportskih dostignuća koje se ostvaruju prema utvrđenim natjecateljskim pravilima. To je uvredljivo za svakog sportaša. Ako pođete na Povelju o europskom sportu onda ćete vidjeti da je sport definiran kao tjelesna duhovna i emocionalna djelatnost. Ovo duhovno i emocionalno daje smisao jer nema reduciranje sporta na tjelesnost nikad ne bi omogućilo Linu Červaru da pobijedi na Olimpijskim igrama, zato što je voljni element, što je psihološki element, što je element glave u odnosu na tijelo presudan. Polazeći od toga ovdje se cijelo poslanje sporta reducira. Opet bih se vratio na definiciju Vijeća Europe i Europske komisije koja poslanje sporta vidi u puno većim funkcijama. Tu se spominje doduše neke od tih funkcija. To je promicanje zdravlja ili druženje. U zakonu se ništa ne kaže o rasadnicima i oazama sportskoga života. Nema ni jedne riječi o ulozi obitelji o stvaranju sportaša, iako je presudna uloga pogotovo obitelji u Hrvatskoj, obitelji Ivanišević, Šimenc, Kostelić, ne znam Bukić, Červar, nema Červar još nema velikih u trećoj generaciji postignuća i Ljubičić i drugi. Drugoj grupe vršnjaka. Dakle, kada se govori o stvarnim problemima koji bi trebali biti za poticaj, za donošenje ovog zakona to nisu onih 15 razloga koji se navode na stranici 2 i 3, nego su to razlozi koje ću ja ovdje navesti. Prvi je tajkunizacija i komercijalizacija sporta koja može biti samo radikalizirana ovim takozvanim po meni također nacionalno uvredljivim spominjanjem španjolskoga modela. Postoji europski sportski model kojeg je Hrvatska uvijek bila organski dio. Ali ono što je važno postoji hrvatska sportska tradicija i moramo promovirati hrvatski sportski model. Koje su osnovne karakteristike toga hrvatskoga sportskoga modela? Prva je pravo na bavljenje sportom koji uopće nije institucionaliziran u zakonu kao pravo. Pravo na bavljenje sportom znači pravo svakog građanina Hrvatske pogotovo djeteta na pravičan pristup javnim sportskim objektima. Tajkunizacija i komercijalizacija sporta će se dogoditi kod pretvaranja ovih športskih kvazi elitnih pogona u gubitničke pogone koji će preći u vlasništvo institucija lokalne samouprave. Oni će dobiti samo gubitke, a konzekvencija toga će biti da nije riješeno pitanje vlasništva zemljišta onoga što se po meni nerazumno zovu sportske građevine. Puno je pravilnije govoriti čak o sportskim objektima, jer sports fesilitis znači puno više od sportske građevine. Znači, pitanje je da li će netko tko postane vlasnik ili preko skupštine dioničara to privatizirati i pretvoriti kao što se danas događa u nesportske objekte. Sve u svemu ja bih kazao slijedeće pošto mi vrijeme ističe. Trebalo bi stvoriti savez za sport u ovome Visokome domu koji je puno važnije od saveza za Europu. Trebalo bi sve učiniti da se rehabilitira uloga obitelji i da se pripomogne obitelji. Ako vidite samo nagrađivanje u sportu ono je za mene potpuno perverzno. Vi imate čak i poticaje u poljoprivredi, a u Hrvatskoj imate samo ex pos nagrađivanje. Dakle, dok je Ante Kostelić sa djecom bio u planinama, jeo slaninu nitko ga nije ni gledao, a sada mu treba država na osnovu zakona dati pare. Šta će njemu danas te pare? Prema tome treba potpuno stvari staviti potpuno naglavačke i pošto ja imam duboku vjeru u mudrost ovog ministarstva mislim da se radi o samo jednoj nepotrebnoj površnosti u pripremi ovoga zakona i ako treba ja ću vam staviti na dispoziciju jedan dio literature s kojom ja raspolažem da se do slijedećeg čitanja to puno ozbiljnije napravi. Hvala vam lijepo.
Hvala lijepo. Dame i gospodo zastupnici, na ovoj našoj sjednici Hrvatskog sabora nazočna je članovi izaslanstva i predsjednik Velike nacionalne skupštine NJ.E. gospodin Bülent Arinc, pa vas molim da ih srdačno pozdravimo. [[Pljesak.]] Hvala. Imamo nekoliko replika na ovo izlaganja. Prvo je gospodin zastupnik Franjo Arapović. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Hvala lijepo gospodine profesore na vašoj dvojci, poznavajući vas kao jako strogog profesora i mislim da dvojka za prvo čitanje je prolazna, a imamo vremena ispraviti. Da, dobra dvojka i imamo vremena ispraviti do drugog čitanja. A osvrnuo bih se na onih 15 točki koje ste rekli da je katastrofično. Možemo ga ocijeniti kako god hoćemo, ali je stvarno i istinito takvo stanje. Ništa se nije ovdje ni dodalo, ni oduzelo, nego se napisalo kakvo je trenutačno stanje u hrvatskom športu. Vaša teorija koju ste sada iznijeli o unapređenju športa je hajmo reći perfektna za slušat sigurno, a jako je teško primijeniti. Isto ću se vratiti na svoju osnovnu školu. Imao sam teoriju i praksu samoupravnog socijalizma. Teorija je bila fenomenalna, ali praksa nikakva. Hvala.
Hvala lijepa. Odgovor na repliku gospodin zastupnik Slaven Letica.
Vidite, ne spominjete najvažniji, zahvaljujem prije svega na replici. Najveći zločin prema hrvatskom sportu napravljen je prodajom trećeg televizijskog programa RTL-u. Ako treba jedan bitni element Hrvatskog saveza za sport bi bila stvaranje hrvatskog sportskog programa, znači a da ako hoćete da se ne zove HSP možete nazvati Hrvatska sportska mreža jer se 60 do 80% para danas u Europi ostvaruje od televizijskih prava, a kod nas se ostvaruje dva, tri posto i zakon ne regulira pravo pregovaranja čiji će biti prihodi. Danas je napravljen sistem marketinški tako da ja kao predsjednik nekog saveza, ako predsjednik Olimpijskog odbora ugovori ispod cijene neko globalno sponzorstvo nema nikakve pregovaračke mogućnosti. Prema tome, prostori za poboljšanje ovog zakona su enormni.
Hvala. Druga replika, gospodin Davorko Vidović. Izvolite.
Ja se mogu složiti sa velikim dijelom izlaganja kolege Letice. Mislim da je nadahnuto i zanimljivo govorio o mnogim važnim aspektima djelovanja sporta. Međutim, mislim da je potaknuti vjerojatno i osobnim lošim iskustvom kao sportski radnik. Možda velim, temeljem toga iskustva donekle doveo u pitanje, ili marginalizirao poziciju Hrvatskoga olimpijskoga odbora. Marginalizirao kao što mi se čini da možda je čak u određenom smislu i u samom zakonu podcijenjena uloga Hrvatskog olimpijskog odbora. Na što mislim? Mislim na to što su olimpizam i olimpijski pokret sinonimi, postali su sinonimi za sport. Danas je Olimpijska povelja temeljni akt Međunarodnoga olimpijskoga odbora, a Međunarodni olimpijsku odbor posredstvom olimpizma je uz Ujedinjene narode najsnažnija asocijacija na svijetu. Ona udružuje 330 sportskih i nesportskih organizacija, institucija, udruga. 202 nacionalna saveza, što i više znači nego što imaju Ujedinjeni narodi, koliko, 191 članicu, 72 sportska međunarodna saveza i već ako hoćemo međunarodne, organizaciju Ujedinjenih naroda niti na jednoj sjednici ne propušta raspravljati o olimpizmu. Dakle to je obvezna točka dnevnoga reda. Mislim da je olimpizam sada u znatno većoj mjeri prekrio prostor od onoga što je izvorno u vrijeme kada je nastajao. Dakle, on uključuje i mirotvorstvo, on uključuje borbu protiv svih oblika ovisnosti, protiv siromaštva, protiv bolesti. Želim reći, ako se ne slažemo sa načinom na koji funkcionira Hrvatski olimpijski odbor ne bi trebalo samo zbog toga razloga tražiti supstitut za njegovu ulogu koju ima drugdje u svijetu.
Hvala. Odgovor, gospodin Slaven Letica. Izvolite.
Kolega Vidović nije razumio o čemu sam ja govorio. Znači, nisam ja doveo u pitanje olimpizam, olimpijski pokret ni Hrvatski olimpijski odbor. Ja sam samo govorio da je stvaranje od Hrvatskog olimpijskog odbora, krovne sportske organizacije, napravljen povijesni diskontinuitet. Zato što u najvećem dijelu Srednje i Zapadne Europe su konfederacije ili savezi sportskih saveza organizacijska forma. A Olimpijski odbor je dio olimpijskog pokreta i on ne može dovesti, biti doveden u pitanje. I to je bitni problem. I naravno, danas imate jednu paradoksalnu situaciju, u Hrvatskom olimpijskom odboru imate 175 zaposlenih ljudi, a u recimo austrijskom imate 5, 6 ljudi. Da ne govorim o plaćama.
Replika, gospodin zastupnik Lino Červar. Izvolite.
Pa ja bih ukazao na jedan dio rasprave profesora Letice kojeg držim da treba ugraditi u prijedlog zakona, a koji govorio o tome da šport treba shvatiti kao nešto što se odnosi na cjelovitog čovjeka, a ne samo na njegovu tjelesnost. Sport razvija u čovjeku njegovu osobnost i pokazuje da se kroz upornost i rad može doći do velikih vrijednosti. Uostalom, i sama Olimpijska povelja dakle kaže: "Olimpizam spaja šport s kulturom i obrazovanjem. Šport i obrazovanje imaju temeljnu ulogu u izgradnji osobe i stjecanju profesije.". Mislim da je to nedjeljivo. Hvala lijepo.
Hvala. Odgovor, gospodin Slaven Letica. Izvolite.
Slažem sa u potpunosti sa kolegom Červarom. Kako se ja ne bih ne složio ne znam sa gospodinom Červarom? To bi bilo uvredljivo za bilo kojeg od nas. Ono što ja predlažem zakonodavcu da instituira minimalne sportske vještine za Hrvate. Kao minimalni sportski standard, znači da djeca nauče barem kolut naprijed, natrag, pravilno disati, trčati, jednu igru, plivati. Minimalni sportski standard, jer mi idemo prema društvu koje vi, neki među vama nikad niste vidjeli, a to je američko društvo pretile djece koje ne znaju hodati, koja se ne znaju penjati. Lako je bilo dok je Arapović bio ubran dole u Drnišu. On je znao skočiti, u Mostaru, znao je skočiti sa stabla dolje i ne slomiti nogu. Neka neko njegovo dijete i moje skočiti, pa ćemo vidjeti šta će se dogoditi.
Hvala. Replika, gospodin zastupnik Srećko Ferenčak. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Prvo bih želio reći da se u najvećem dijelu slažem sa gospodinom Leticom na njegovom izlaganju i na jedan nepolitikanski način je ukazao na prave stvari koje se moraju popraviti u ovom prijedlogu zakona, a sve na dobrobit sportaša. Isto tako gospodin Bagarić je imao jedno izuzetno izlaganje. Meni se osobno sviđa. Međutim, ono što bih želio reći i polemizirati sa gospodinom Leticom je upravo ovaj dio oko Hrvatskog olimpijskog odbora. Ako idemo sad raditi novu udrugu sportskih saveza, šta ćemo napraviti? Napravit ćemo još jednu udrugu koja će biti između proračunskih sredstava i sportaša. Tamo će se zapošljavati neki ljudi koji će pojesti dio proračunskog novca koji bi trebali doći do sportaša. Hrvatska je mala zemlja i Hrvatski olimpijski odbor korektno obavlja taj zadatak. Dakle, tamo već postoji jedna infrastruktura koja može obavljati taj dio transfera novaca prema savezima, a brinuti se o olimpijskom pokretu i velikim međunarodnim … [[Govornik se ne razumije.]] Pa mislim da nije ovo loše rješenje za Hrvatsku. Jasno, to je stvar polemike o čemu to možemo razgovarati, ali mislim da je ovako za sada dobro. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Odgovor, gospodin Slaven Letica. Izvolite.
I u postojećoj institucionalnoj strukturi postoji skupština sportskih saveza. Ne bi to bilo teško razdvojiti i to bi uvelo racionalitet u taj sistem. Osim toga time bi se na neki način Hrvatska vratila tradiciji. Ono što bi minimalno moglo se napraviti do drugog čitanja da se predlože alternative i da se napraviti kod benefitna analiza jednog i drugog sustava.
Hvala lijepa. Replika, gospodin Zvonimir Mršić. Izvolite.
Pa ja mislim da je kolega Letica ukazao na jednu vrlo važnu stvar, a to je dostupnost, jednaka dostupnost sportskih objekata, odnosno jednaka mogućnost svim građanima da se bave sportom. Mi smo se ovdje raznježili nad time u kojoj su nam situaciji profesionalni klubovi, jel, pa se sad brinemo kako će oni platiti neke dugove, pa se brinemo kako će ispoštivati neke uvjete. Jer svake godine primjerice Hrvatski nogometni savez preuzimajući od UEFA-e nove kriterije morate imati nova ulaganja. I sad se brinemo mi kako ćemo im umjetnu travu napraviti, kako ćemo im nove reflektore, koliko će biti vuksa na toj umjetnoj travi, a s druge strane budući da angažiramo u profesionalnom sportu toliku količinu novaca nemamo novaca da sagradimo dječja igrališta za postojeće sportove, nemamo mogućnosti da sagradimo dvorane, igrališta za nove sportove. Dakle, da građani prije svega mladi se mogu baviti sa sportom. Prema tome, ja mislim isto da do drugog čitanja ovaj zakon treba proširiti upravo na ovaj drugi dio, ne se snužditi nad sudbinom profesionalnog sporta. Profesionalni sport treba biti u interesu sponzora i vlasnika klubova ovdje, a ne javnom interesu, dakle interesu proračunskog novca i trebamo stimulirati kako što više da se potiče, sponzorira, donira i u sportski klubovi, školski sportski klubovi, a isto tako da omogućimo građenje novih sportskih objekata. Na žalost to očito ne može niti riješiti samo Zakon o sportu jer je donesena uredba Vlade o vodnom doprinosu gdje ćete na žalost u budućnosti morati plaćati vodni doprinos na svaki kvadratni metar novog sportskog terena. Dakle i onog igrališta za djecu u svakom mjestu, u svakom mjesnom odboru. Kada sagradite igralište za odbojku u pijesku što nije neka investicija, morati ćete platiti 15 kuna po kvadratnom metru. Ja mislim da tu treba ovaj zakon dati doprinos da omogućimo da se grade sportski objekti i da upravo amaterski sport bude dostupan svim građanima i da ih potičemo da se bave amaterskim sportom.
Hvala. Odgovor gospodin Letica. Izvolite.
Drago mi je da je prihvaćena ideja prava na sport kao jedna bazična ideja, tu bi Hrvatska mogla napraviti jedan iskorak, postoji pravo na obrazovanje, na rad, na zdravlje itd. Vi ste u pravu da se sport gubi, znači nema jedan barem članak o uličnom sportu. Djeca ne mogu danas na ulici se pojaviti može ih netko isklepat po ušima. A što se tiče uloge u otkrivanju nadarenih sportaša, ni jednoga od njih neće otkriti nikada nitko iz ovog Nacionalnog vijeća za sport iz Hrvatskog olimpijskog odbora nego učitelj u osnovnoj školi, neki vršnjak, neki stari prijatelj i konačno trebalo bi rehabilitirati ulogu sportaša kao uzora, evo vidim da se na Koločepu o Uskrsu održava neki seminar u tom smislu, da se iskoriste ti sportaši jer oni imaju najveći problem, a to je prijelaz iz aktivne sportske faze u sportsko umirovljenje. Mnogi se gube, završavaju u kafićima, u krčmama, mnogi imaju probleme posttraumatskog stresnog poremećaja. Ako ih uspijemo iskoristiti, to bi veliki bio dobitak za hrvatski sport.
Hvala lijepa. Idemo dalje. Na redu je gospodin zastupnik Šime Lučin. Izvolite.
Hvala lijepo. Ovaj zakon ima usudio bih se kazati jednu posebnu povijest i spada u grupu zakona ili pitanja recimo koje bi se slobodno mogli kazati da plijene posebnu pažnju u javnosti. To je donekle razumljivo iz jednostavnog razloga, veliki broj građana je zainteresiran za ovu problematiku da li kao aktivni sudionici u sportu, da li kao gledatelji, dakle kao promatrači, ali čini mi se isto tako da ovaj zakon dobrim dijelom definira i postavlja određene propozicije za različite interesne skupine koje se nalaze u ovom segmentu. Ja osobno ne spadam u one koji su u ovo vrijeme rasprava oko ovog zakona izrazili i iskazali svoje oduševljenje da će se s ovim zakonom zapravo riješiti mnogo toga ili da će se svi nedostaci iz sporta otkloniti. Meni se zapravo čini otprilike na onom tragu kojeg mi je govorio i moj prethodnik da su stvari krenule ili da su postavljene malo drugačije. Ja bih volio da smo mi imali prilike prije ovog zakona raspravljati o nacionalnoj strategiji Hrvatske oko sporta. Znamo da je sport višeslojan, višedimenzionalan i kao takav obuhvaća različite interese. Dakle jasno je da interes školskog recimo sporta koliko je on dakle rasadnik za profesionalne sportaše, istovremeno se nalazi i u određenoj suprotstavljenoj poziciji. Zašto? Zato jer ako se više izdvaja za profesionalni sport ili vrhunski sport, dakle isto profesionalni, manje će se izdvajati za školski sport. I zapravo kada imate ograničen kolač koji možete podijeliti i ako nemate jasne kriterije, jasne propozicije i interese ove države, da li ćemo mi ići ka tome da imamo što više mladih u sportu, da imamo što više rekreativaca, dakle da nam je nacionalno zdravlje kako je netko to ovdje rekao nacija na višoj razini ili da imamo više vrhunskih sportaša u onom smislu profesionalnih sportaša, čini mi se da toga zapravo nedostaje i da u tom smislu je nacionalna strategija trebala to sve skupa definirati. Kažem to se možda u prvom momentu ne izgleda suprotstavljeno, ali kada imate na umu da je kolač ograničen i da svi sportovi nemaju istu težinu ni među publikom ni u odnosu na sportaše, onda bi kažem i naglašavam da bi ta nacionalna strategija bila jako bitna. Međutim jedan segment o kojem bi nešto posebno želio kazati i čini mi se da je on jako bitan, a dijelom i odgovara na to zašto nemamo nacionalne strategije ili zašto nemamo čvrsto uspostavljene i utvrđene kriterije. To je o odnosima politike i sporta. Ja osobno podržavam i spadam u one koji misle da se politika i političari moraju maknuti od sporta. Političari pa i ako su bili aktivni sportaši nekad. Iz jednostavnog razloga jer dobar dio novca koji danas ide u sport jesu proračunski novci i na tržištu vam je zapravo jagma pojedinih klubova za utjecajnim političarima. Svakome klubu je jasno ukoliko u svojoj upravi ima jakog političara ili jakog gospodarstvenika da će biti više sredstava. E šta se dešava sa nekim drugim klubom ili nekim drugim sportom? E tamo gdje nema jakog političara ili jakog gospodarstvenika, tamo će biti manje sredstava. Treba imati još jednu stvar na umu. Da je sport i dobar politički medij i tu zapravo na određeni način dolazi do sportske diskriminacije. Zašto je politici, političarima recimo interesantan nogomet? Pa zato jer tamo na tribinama dolaze tisuće, desetine tisuća ljudi, a recimo šah im je neinteresantan jer tamo dođe par ljudi. Imate po ovom zakonu dakle šah nije sport, jer šah je dakle prvenstveno sport koji zahtjeva mentalni napor, a kako se sport u ovom zakonu definira kao isključivo tjelesni i fizički napor, po tome smo šah ovim zakonom izbacili iz sporta. E da se vratim politici i sportu. Kako je dakle taj sport dobar politički medij, onda vam je interes politike da što više sudjeluje u tim sportovima, dakle u sportovima koji su na određeni način da tako kažem u naciji među građanima popularni. E sada ovdje se u nekoliko navrata postavilo pitanje kao imamo gubitaše u sportu itd., velike profesionalne klubove, zašto to nitko nije riješio? Pa pazite ako vi imate kroz medije da se nekakav klub ili nekakav savez ili neznam naziva nacionalnom svetinjom, pa ako je nešto nacionalna svetinja kako ćete vi to ugasiti i potjerat u bankrot. Ne može. Mislim zapravo da izlaskom političara iz sporta bi se otvorio jedan prostor u onom smislu da bi bila, koliko to možda nekome izgledalo čudno, raspodjela ovog malog kolača kojeg imamo za sport pravednija. Ne bi bilo preferiranja. Jer nije vam to samo na razini vrhunskog i profesionalnog sporta, to imate u svim jedinicama lokalne samouprave. Recimo, ako grad ili općina nemaju dovoljno sredstava u proračunu, a u pravilu manje i srednje sredine nemaju, dakle, oni ako moraju birati ulaganja u nekakvu komunalnu infrastrukturu ili javnu rasvjetu pa rađe će dovesti i nekog igrača ili uliti novce u klub. Ali pod uvjetom da tamo sjedi ili gradonačelnik ili nekakav istaknuti član poglavarstva. Zapravo ja nabacujem ova pitanja odnosa politike i sporta iz jednostavnog razloga jer mislim da se određenim definicijama, određenim kriterijima ova priča mogla bolje postaviti kroz nacionalnu strategiju, a onda bi se Zakonu otvorio prostor da riješi određene ključne odnose. Ja bih još mogao mnogo definirati o tom i pričati o politici i sportu. Nije samo političarima interes da su u sportu. I sportašima je, kao što sam rekao, interes da imaju političara u sportu. A da je političarima interes da imaju određeni utjecaj u sportu vidi se i u tome da pojedine političke stranke vode računa o tome da u svojim redovima imaju istaknute sportaše. Dakle, priča je jako, jako kompleksna i složena. I ja osobno ne mogu očekivati i ne očekujem da će se ovim Zakonom niz tih stvari riješiti. Dakle, ja osobno držim da bi prije svega trebalo definirati jasnu poziciju profesionalnog sporta. Dakle, profesionalnog sporta koji bi morao veliki dio svojih sredstava namicati na tržištu, putem sponzora, putem prodaja ulaznica, reklama i kako to već ide. A mi imamo dakle jednu notornu činjenicu, o tome je već bilo tu govora, svaki put kad zaškripi u nekom vrhunskom klubu, profesionalnom klubu, ajmo dat novce iz ovog ili onog proračuna. A istovremeno znamo da nemamo dovoljno sportskih dvorana, da nemamo dovoljno igrališta, da nemamo dovoljno trenera koji bi radili s tim mladim ljudima. Pitanje definicije i postavka toga što mi kao zemlja hoćemo od sporta? Ne možemo se, mi moramo jasno i glasno priznati da ne možemo sve. Nemamo toliko novaca. I dok se to jasno ne kaže nećemo na zelenu granu. Ja tvrdim da ovim Zakonom se neće ništa bitno promijeniti u ovoj sferi. Možda će se definirati ona pitanja ovih gubitaša, ovih ne znam različitog postavljanja i definiranja ovih velikih klubova jer ako je velika većina diskutanata i u ovoj sabornici, a inače priče koja je išla izvan Sabora oko ovoj temi, naglasak bio na sredstvima, na novcima, na nedostatku novaca, a ovim Zakonom se neće povećati sredstva u sportu. Ili beznačajno. Dakle, ja ne znam što će se to promijeniti. Druga stvar, slažem se i prihvaćam one inicijative koju su ovdje krenule. Trebalo bi razmisliti da se i poreznom politikom i drugim financijskim mjerama stimuliraju poduzeća, tvrtke da ulažu u sport. Jer to je jedini način da profesionalni sport stane na svoje noge. Evo, završavam na način da mislim da bi do drugog čitanja barem već, ne znam da li će to biti moguće kroz Zakon, mislim da bi se i moglo kroz Zakon da se postave neki kriteriji jasno. Jer zapravo upravo iz toga što ne znamo što hoćemo dobivamo jednu kakofoniju. I ako čitate ovaj Zakon i pokušate ga čitati zajedno sa starim zakonom vi ćete zapravo vidjet da u suštini su tu mali i minimalni pomaci i zapravo da se opet pomaci odnose na ono što po mojoj skromnoj prosudbi nije bitno za nacionalno zdravlje, odnosno za masovni sport mladih nego zapravo samo za one koji se bave vrhunskim sportom. Da krivo ne budem shvaćen, ne mislim da i profesionalci i vrhunski sport ne treba i pomagati i pratiti ih. Ali bi trebalo utvrditi u kakvom odnosu, prije svega u kakvom odnosu na recimo sport u školama i na školski sport. Hvala lijepo.
Hvala lijepo. Imamo dvije replike, prva je gospodin Franjo Arapović. Izvolite.
Hvala lijepo, gospodine predsjedniče. Uvaženi kolega zastupnik je dobro iznio jedan problem, a to je nedostatak športskih objekata. Evo upravo tu imam pred sobom jedan izvještaj gdje se govori da je Vlada Republike Hrvatske zajedno sa Svjetskom bankom za razvoj dobila kredit u iznosu od 300 milijuna eura. I 150 daje Europska investicijska banka, a 150 milijuna daje država Hrvatska. Znači, tu bi se izgradilo negdje oko 100 sportskih objekata u naredne 3 do 4 godine. A ja mislim da je to jedan od osnovnih preduvjeta da bi se u športu krenulo naprijed. Znači, omogućiti djeci da se bave športom jer danas nažalost nemaju gdje. Ako ovaj Zakon barem to riješi, što je riješio školske športske saveze, zabranu izgradnje škola bez odgovarajuće športske dvorane, mislim da smo napravili jedan veliki pomak. O profesionalnom športu smo manje-više svi rekli, tu ima razno raznih mišljenja. O politici i športu, reći ću vam da meni nikada nije trebala politika niti sam gledao tko je na vlasti kada bi išao u neke firme u Hrvatskoj, tražio neke donacije. Nisam gledao tko je iz koje stranke, tko je šta. Došao bi, objasnio ljudima šta je cilj, za što ta sredstva služe i nikada nisam imao problema u pomaganju. Tako da reći ću vam, i premijer nama susjedne države Italije sigurno ne bi bio premijer da nije imao jedan nogometni klub. Prema tome i to je, i cijeli život mi govorimo isto kao jedna naša poznata hrvatska serija, kad su govorili nećemo politiku u moju butigu, a 2 sata, cijeli dan pričaju političke govore. To je isto ovo, nećemo politiku u šport, a nikada nismo se makli ni politika od športa, ni šport od politike. Ja sam 22 godine profesionalno igrao športom i uvijek sam morao ići kod gradonačelnika po pare, kod predsjednika Saveza komunista Republike Hrvatske, i nisam mogao drukčije nikako funkcionirati onih prijašnjih godina. Tako da i ovo sada logično je. Pa i ministar je iz Vlade kao ministar za šport …
Hvala. Odgovor, gospodin Šime Lučin. Izvolite.
Zapravo ja mogu kazati da je kolega Arapović potvrdio ono o čemu sam govorio. Ali da ipak nešto razlučimo, a to je da je Berlusconi privatnik i da je on sa svojim novcima radio u sportu. Pa da je onda došao u politiku, a ne da je obrnuto, da je išao u sport a da je tamo donosio odluke vezano za novce poreznih obveznika. Što se tiče dvorana, još jedna mala oko političara. Ajmo nabrojiti sve sportske saveze, olimpijske odbore, klubove, pa ćemo vidjeti koliko političara tamo ima. Mogli bi, recimo, na takav način. Iznenadili biste se, ali ja znam da vi to znate. Što se tiče dvorana, sasvim kratko. Pazite, činjenica je da ćemo mi otvoriti pristup ovakvim načinom i izgradnjom novih kapaciteta i ja to pozdravljam, ali ja se nešto pitam, obzirom da imam dvoje djece koje sam tjerao da se bave sportom i kad su htjeli i kad nisu htjeli ja znam da se mjesečno uvijek plaćalo, dakle to je ono, dakle školska djeca u sportu ako se bave nekim treningom roditelji od 150 do 200 kuna svaki mjesec moraju dati, da li dvoranu, da li trenera, to je onaj amaterizam, to je rekreacija, to je školski sport.
Hvala. Gospodin Kajo Bućan, također replika.
Poštovani kolega Lučin, evo samo dvije napomene. Rekli ste dvije rečenice političari i šport i nema dovoljno novaca i ja se s tim slažem. Vi u vašem gradu imate, imali ste do prošle godine jednog nogometnog ligaša koji je igrao u četvrtoj lizi, u županijskoj lizi. Da bi on opstao, da bi platio one najosnovnije troškove njemu je potrebno godišnje razina između 150 i 200 tisuća kuna za one naj, najosnovnije troškove da bi taj klub uopće opstao kao takav. Zašto? Pa jedan od razloga je recimo i ono što je maloprije gospodin Mršić govorio voda. U našem podneblju je potrebno samo 50 tisuća kuna vode godišnje za jedan nogometni travnjak održati. S druge strane izuzetno velika davanja na koja treba upozoriti, koje mali klubovi imaju prema nogometnim savezima, županijskim nogometnim savezima nekih 10 do 15 tisuća kuna koje se uplaćuju svake godine da bi niže uzrasne kategorije mogle uopće nastupiti, tu je ono gdje bi se zapravo trebalo zadirati u problematiku ovdje. I treće što sam htio reći, ipak trebamo lučiti bivanje političara u športu u tako nižim kategorijama, četvrtim županijskim, petim ligama itd., od onoga što ste vi spomenuli politike i vrhunskog športa. Tako da zapravo i sva ta, zanimljivo je da svi ti naši mali nogometni klubovi, s tim završavam repliku, vole igrati utakmicu u susjedstvu nego kod kuće. Zašto? Problem im je platiti suce jer ako im igraju i pioniri i juniori i seniori taj vikend kući oni moraju platiti oko 3 tisuće kuna samo sudskih troškova za suce i delegate tako da više vole igrati izvan kuće nego kući. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. Odgovor, gospodin Šime Lučin. Izvolite.
Hvala lijepo. Vidite, zapravo ja … [[Govornik se ne razumije.]] slažemo, samo ja ne mislim da zbog tih problema u upravama tih klubova trebaju sjediti političari nego da to treba riješiti zakon sa drugačijim i jasnijim propozicijama. Pazite, točno je da je problem plaćanja vode, to je ludilo koliko to košta, znam bio sam gradonačelnik, ali ćete me oprostiti veće je ludilo da se u tom klubu dovodi trener svjetskog glasa i plaća ga se dva puta više nego šta se plaća voda zato jer neki političar je prijatelj tog trenera iz jednostavnog razloga jer misli da na određeni način treba dignuti sebi spomenik. Ovo je obzirom da ste potegli konkretnu temu, ali nije problem samo voda. Vidite ja kad sam bio gradonačelnik, da se opet vratim, meni su rukometaši došli ovako, pa su rekli "gradonačelniče nama treba, možemo ići u veći rang natjecanja, nama treba" ne znam koliko su rekli 350, 400 tisuća maraka "je li nama to grad može osigurati?" Ja sam rekao ne može i to vam je jednostavno. Dakle, nije samo to voda i trava. Dakle cijeli sustav je po meni preskupo postavljen, previše je interesa, saveza, različitih lobija od sudačkih, trenerskih, delegatskih da sad ne ulazimo u sve detalje.
Hvala. Replika, gospodin Ivan Bagarić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Pa ja sam zapravo uskraćen dijelom na moju repliku jer je dobrim dijelom gospodin Arapović vama odgovorio na taj dio, međutim ja bih se samo onda na jedan vrlo uski koncentrirati, mislim da je vrlo važno za sve nas, a i zbog javnosti da možda jednom definitivno počnemo mijenjati stav spram sebi samima i generalno spram politike. Dakle, kazali ste izlazak političara iz športa. Ja razumijem da ste vi to kazali u najboljoj nakani, razumijemo se, međutim pa što moramo non stop polazit s paradigmom o tome da netko tko je političar i tko je u športu i tko god gdje god da je da nešto mulja, petlja i čini nešto nedopušteno. Pa zašto ne bi promijenili jedanput definitivno paradigmu o sebi, o politici i kazali pa u politici smo zbog toga što nam je stalo da stvar nek' ide naprijed, da ide i generalno bolje i da bude, tu smo između ostaloga prvenstveno od javnog interesa. Ma nikome ne dam za pravo da ovo ocijeni licemjerno. Prema tome što ne bi bila politika jednako djelatnost, jednako vrijedna djelatnost kao i šport, kao i bilo koje drugo pitanje, a političari kao takvi ljudi dobrodošli u svakoj djelatnosti. Prema tome ajmo se baviti politikom pošteno i onda iako smo u športu dobro smo došli i svugdje tako. Hvala lijepa.
Odgovor, gospodin Šime Lučin. Izvolite.
Očito se nismo dobro razumjeli, ponovit ću ovako. Kad ja sutra formiram ili kupim nekakav nogometni ili rukometni klub vi kao političar ćete biti dobrodošli u mojoj upravi, ali tamo gdje se odlučuje o državnom kolaču, o kolaču poreznih obveznika tamo je samo po sebi se podrazumijeva da će onaj koji sjedi u tom klubu ja bih tako se ponašao i to ništa nije nelegitimno da se razumijemo. Ako netko sjedi u upravi nekog kluba pa normalno da se mora zalagati za taj klub, ne mislim da su tu političari manje ili više vrijedni zbog toga, ali jednostavno moramo osigurati svim sportovima i svim klubovima iste propozicije. Zalažem se samo za to jer pazite kad krene to vam je kao kad ide … [[Govornik se ne razumije.]] za NBA, da. Dakle idu najprije oni najjači i gdje ti uđu tamo je utjecaj najjači, a poslije ono šta ostane u ovim nižim klubovima iz ovih sportova. E o tome se radi.
Hvala lijepo. Idemo dalje, na redu je gospodin zastupnik Davorko Vidović. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege. Evo sad smo napravili jedan zanimljiv krug. Kolega Červar prije nekoliko dana je izjavio "ostavite vi političari sport sportašima" ako smijem parafrazirati i donekle se složio ili se s njim složio na ovoj jednoj fenomenološkoj razini sa kolegom Lučinom, a ja bih polemizirao slažući se s kolegom Bagarićem. Zanimljiva kreš-kraš kombinacija. Zapravo ja mislim da svi mi isto govorimo, ne polemiziram dakle da duhom poruke koju je iznio gospodin Červar i kolega Lučin kad je riječ o politici i sportu. Polemiziram sa pokušajem da se da se politika u sportu isključivo promatra na razini sudjelovanja političara u sportskim klubovima i društvima kao medijima za zlouporabu. Takvim političarima je potpuno irelevantno da li one peru, kradu, uzimaju novac u sportskom klubu ili u nekom trgovačkom društvu. To je jedna razina problema. To nije, političar se često puta pod tim podrazumijeva. Ali da se politika mora baviti sportom ja se nadam da je to potpuno neupitno. Mi smo u članku 2. ovoga zakona i u stavku 2. rekli da je riječ o djelatnosti u stavku 3. "Šport je djelatnost od osobitog značenja za Republiku Hrvatsku.". Kako bi bilo moguće onda da to nije briga predsjednika Republike, predsjednika Vlade, cijele Vlade, Sabora, gradonačelnika. To jest itekako važno područje bavljenja politike. Mislim da na ovaj način pojašnjavamo zapravo i terminološki se usuglašavamo šta mislimo kad kažemo da politika jest a da politika nije. Politika se može zlouporabiti u svakom području. Ono što mi se čini pa iz ove male polemike koja se na terminološkoj razini pojavila što mi se čini jako važnim, i važnom rekao bih ne nedostatkom ovoga zakona jest činjenica da mi nažalost u Hrvatskoj evo šest godina radimo na Zakonu o sportu a da prethodni posao nismo obavili. Mi nažalost nemamo strategiju razvitka sporta u ovoj zemlji. Nažalost, sport nije jedina djelatnost gdje mi nemamo strategiju. Mi nemamo niti strategiju razvitka Hrvatske. Ja bih rekao da taj nedostatak vizije koja bi konsenzualno na ciljevima ujedinila društvo, pa ako hoćete i političke stranke i snage itd. na ciljevima. Ako toga nema onda ne može biti niti nacionalnoga programa razvoja sporta. Nacionalni program koji predviđa nosioce aktivnosti, vremena itd. mora biti deriviran, on mora biti izveden iz nečega što predstavlja jedan opći da tako kažem pogled i jedan cilj, jednu viziju na to što želimo u ovoj djelatnosti postići. A da je to u sportu posebno važno pa svjedoči ako hoćete najobičnija percepcija koju ako biste sada na ulici pitali građane o sportu i prvoj asocijaciji na sport koja bi pokazala zapravo pravi mali košmar pa i među nama ovdje. Za jedne kada spomenete sport onda će jednima pred sobom stadione, sportske komentatore, navijače, publike, novce, menađere itd. ali to sport nije, ili nije samo to. Postojat će i nekih 20 ili manje posto Hrvata građana Hrvatske i recimo 90% Finaca koji će pod sportom podrazumijevati nešto sasvim drugo. Oni će podrazumijevati onu sportsku aktivnost koja najveći broj ljudi angažira u tim zemljama a riječ je o sportskim rekreativcima. A kod nas će možda pod sportskim rekreativcima reći netko da je to, recimo to je jedno gledanje, da je to sport za debele, za invalide, za stare, za penzionere itd. Što je to što mi predmnijevamo kada se referiramo na sport kao djelatnost? Takva pitanja rješavaju strategije. Ono što se meni čini ovaj zakon to također iako je pretenciozan čim imaš Zakon o športu i to je tema koja bi mogla biti validna za raspravu da li ima samo jedan zakon kao krovni zakon, ili što će slijediti iz ovog zakona, hoće li izići zakon posebno o sportu u obrazovanju, o sportskoj rekreaciji, o natjecateljskom sportu, to sve mogu biti posebni zakoni. Ako imamo pretenzije da imamo jedan cjeloviti zakon onda su i očekivanja velika pa će i kritike na ovaj zakon u tom smislu biti vjerojatno u skladu i srazmjeru sa tim očekivanjima. Veća očekivanja veća razočaranja. Želim reći da moramo vidjeti koje je to mjesto i uloga sporta. Ako bismo gledali samo institucionalnu dimenziju sporta u Hrvatskoj onda ćemo na jednoj banalnoj činjenici vidjeti kako stvari stoje. Mi imamo u Ministarstvu znanosti, obrazovanja i športa imamo Upravu za sport ali na njenom čelu je pomoćnik ministra. Ne znam koliko ima državnih tajnika u ministarstvu ali nema državnog tajnika za sport. To mi se čini neopravdanim podcjenjivanjem ove djelatnosti. Ako već nećemo imati Ministarstvo sporta a našao bih stotinu razloga da ga imamo, prvenstveno zbog njegove interdisciplinarnosti onda bismo možda mogli imati državni ured ili upravu, ili jedno tijelo koje bi integriralo razne aspekte sportske djelatnosti o kojima je u ovoj raspravi već dosta bilo govoreno i koje nema razloga da se trpaju u jedno ministarstvo bez obzira o kojem je ministarstvu tu riječ. Jer, mogli bismo ovdje nabrojati desetine razloga zašto bi se sport mogao vezati recimo osim uz obrazovnu, kao obrazovna kategorija promatrati i kao zdravstvena kategorija. Cilj je unapređenje zdravlja, zaštita zdravlja itd. zdravih, bolesnih, invalidnih itd. Mogli bismo ga promatrati kao važnu socijalnu kategoriju u procesu resocijalizacije, posebno osoba sa posebnim potrebama itd. Mogli bismo ga promatrati u okviru turizma, razvoja turističkih kapaciteta. Hrvatska ima ogromne potencijale. Spominju se ta golf igrališta itd. Ali evo vidim bliži se i kraj mome izlaganju. Želim reći da sažmem, moramo se vratiti prvo središnjim problemima, problemu izrade strategije. Iz te strategije će se vidjeti koji imamo optimalan način organiziranja sportske djelatnosti i u pogledu ako hoćete osnivanja posebnog ministarstva ili državnoga ureda, ureda za sport da ne dotičem druga pitanja jer za to nema više vremena.
Hvala lijepa. Imamo nekoliko replika, pa se javio i gospodin državni tajnik Šetić. Prvo gospodin Šime Lučin. Izvolite!
Pa vraćamo se stalno na osnovni problem i mislim da bi o tome kolege i gospoda iz Ministarstva i gospođa trebali razmisliti. A to je što nemamo utvrđene ciljeve, nemamo utvrđene kriterije. Šta nam je to interes? Što su nam kriteriji za raspodjelu sredstava i tako dalje i tako dalje? I sad ja postavljam pitanje je li nama interes da svake godine obuhvatimo 20 tisuća mladih u sportu ili da još imamo 6 vrhunskih sportaša koji će vršiti promidžbu Republike Hrvatske po svijetu. Znam da jedno i drugo nemoguće jer za to nema dovoljno sredstava. I stoga mislim da nam nije potrebno novo ministarstvo i tu se ne slažem s kolegom Vidovićem jer mislim da je ovaj sam zakon po sebi će već izazvati veliku produkciju tzv. sportske birokracije i na takav način će još se jedan dio kolača, novaca koji su namijenjeni sportašima trošiti negdje drugdje, a sve je to zapravo produkt jer nemamo jasne propozcije. A kad nemate jasne propozicije onda morate imati ministarstvo, morate imati ovaj odbor, onaj odbor, ovaj savjet da bi netko mogao reći: E te ćemo novce staviti tamo, ovu ćemo reprezentaciju poslati tu na pripreme i tako dalje i tako dalje.
Hvala. Odgovor gospodin Vidović.
Ma nisam ja pledirao ako me kolega dobro shvatio da to mora biti ministarstvo. … [[Govornik se ne razumije.]] pledoaje zapravo upravo na tragu ovoga o čemu i vi govorite kolega. To znači ne gomilanje sportske birokracije nego davanja određenih da tako kažem sagledavanja multidisciplinarnoga karaktera da ne šepamo i ne naginjemo se na jednu stranu da ne ispustimo bilo koju važnu dimenziju sporta kao djelatnosti a ima ih barem deset. O tome se radi. Hoće to biti ured dakle ništa ja ne zagovaram i zapravo i ja tvrdim kad imamo ciljeve onda ćemo znati i sredstva i načine da te ciljeve realiziramo kako ostvariti.
Hvala. Replika gospodin Ivan Kolar. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Što se tiče kolege zapravo mi se slažemo načinu i ova, ja samo podupirem ovaj način razmišljanja. Međutim mislim da je dobro reći nastavno na onu prethodnu raspravu političari da u sportu ili ne? Da, u onom smislu gdje su oni nositelji zdravoga duha i gdje oni ne zlorabe svoj položaj. Naime ja moram reći da u onom dijelu amaterizma koji nam je itekako potreban gdje je rekreacija itekako nam potrebna, gdje moramo osiguravati osnovne pretpostavke da nam svaki stanovnik "Lijepe naše" može svoje zahtjeve i one zdravstvene i one umne ispoljiti, a tu su nam potrebni znači objekti. Tu je itekako potrebna naša pomoć i u tome moramo svi skupa sudjelovati. Naime osigurati djetetu u vrtiću da može u jednoj sportskoj dvorani jedan sat samo na dan već je napredak. Školska djeca da imaju svoje slobodno vrijeme gdje upražnjavati za sve potrebe koje im školski sport poslije toga školski klubovi nameću. Nakon toga mi kao rekreativci da možemo navečer imati svoj dio posla i cijela populacija nam sasvim drugačije bude disala. Ja iz svojega iskustva moram reći da je itekako bilo kakvoga političara potrebna tu dobra volja jer vi bez politike nažalost nemrete osmisliti nijedan već jači projekt ako ona nije, ali govorim o politici kao zdravom tkivu i doprinosu da ovo, amaterizam prije svega. Ja govorim isključivo o amaterizmu, o sportskoj rekreaciji, školskom sportu je pretpostavka da bi vrhunski sport koji iz njega izrasta zapravo bil onda jedno ogledalo i želja svih onih koji se tom djelatnošću bave kao kruna i kao nadomjestak onomu svemu trudu kojega napravi.
Odgovor gospodin Vidović izvolite.
Drago mi je da nema neslaganja. Naprotiv nekada Željezara Sisak koja je imala 13 tisuća radnika je imala 9 ili 8 i pol tisuća rekreativaca. Bazen, dvije sportske dvorane, teniske terene, odmarališta, 9 tisuća rekreativaca. Grad Sisak je do 1988. godine dok nije izgrađen bazen imao tri, četiri utapljanja djece godišnje. U zadnjih 17 godina niti jedno. Dakle kad govorimo o sportu to je dimenzija koju mi, sad kad govorim i o politici moramo imati pred očima. Nema cijene ljudski život. Ja sam kao gradonačelnik slušao. Imamo preskupu, preskupi olimpijski bazen. Da. Ovisi u odnosu na što mjerimo skupoću toga sportskoga objekta. Ne znam koliko vi vjerojatno u vašoj općini u Molvama zbog visokog standarda vjerojatno ako biste napravili istraživanje manje pobolijevate, imate manje mehaničkih oštećenja i tako dalje da o tome ne govorim.
Hvala. Replika gospodin Franjo Arapović. Izvolite.
Zahvaljujem lijepo gospodine potpredsjedniče. … [[Govornik se ne razumije.]] kad bi ovako razgovarali, razgovarali o svim, o svim zakonima koje Vlada predloži mislim da bi postigli jednu veću gledanost, veću gledanost naših birača i mislim da bi puno više ublažili jedno jako ružno mišljenje o političarima u Republici Hrvatskoj. Što se tiče izlaganja gospodina Vidovića pogodili ste baš u srž. Sigurno. Strategija, kad smo govorili o strategiji razvoja sporta pa sigurno da je nacionalni program da se mora prvo nešto osmisliti. Ja se slažem s vama da treba nešto biti planirano unaprijed. Pa smo rekli da idemo na 8 godina raditi nacionalni program športa. A tko bi to mogao provoditi? Ja sigurno ne mogu. Ne možete ni vi kao pojedinac. Ne možemo mi ni Sabor. Ne možemo ništa napraviti. Jedino što možemo raditi to je kad je proračun raditi jedan igrokaz sa amandmanima. Ništa drugo. Jer se, upravo, upravo osnivanjem nacionalnog vijeća za šport ćemo se moći žaliti nekome, tražiti od nekoga od toga vijeća da nas zastupa kod svojih pretpostavljam i Vlade ili institucije. … [[Upadica se ne razumije.]] Molim? Sabor donosi proračun, točno. A kako, ne možemo mi sami mijenjati to. Znači nacionalni, nacionalno vijeće za šport će izlobirati ili kako drugo reći pritisak na Vladu, učiniti da ne pišemo amandman da smo vodeća zemlja, među vodećim zemljama u Europi po broju neplivača a nemamo novaca za obuku neplivača. Znači to se ne može promijeniti kad je proračun već donesen. Samo ga mi ovdje izglasujemo. Hvala lijepo.
Replika gospođa Ivanka Roksandić. Izvolite.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Pa vidite u mnogočemu ću se složiti s kolegom Vidovićem a u nečemu i ne. Naime sigurno da je šport kao djelatnost kompleksan. Ne mislim da bi zato trebalo šport kao djelatnost rascjepkati ako sam dobro razumjela u više ministarstava ili nešto ili uprava a slažem se u onome da Ministarstvo obrazovanja u upravi za šport moralo bi imati najmanje državnog tajnika jer ta uprava se zaista mora početi kompleksno baviti športom. Isto tako kada smo govorili, a i vi ste to spomenuli je li treba politika i u onom samom početku različita mišljenja o tome je li se treba baviti politika športom. Pa ja mislim da se mora baviti u onom smislu da i država i jedinice lokalne područne samouprave utvrđuju javne potrebe u športu i za njihovo ostvarivanje osiguravaju financijska sredstva iz svojih proračuna. Dakle, ako utvrde da je prioritet šport, djece i mladeži onda će oni i to financirati. Dobar je primjer onaj koji ste naveli iz Grada Siska koji se već godinama zaista odriče puno toga, a na korist športa i športskih objekata koji su skupi za financiranje. Ali zato mislim da mi uvijek se određujemo za onu razinu i školskog športa više i rekreativnog športa više nego onog profesionalnog športa. I zato mislim da bi politika i dalje, a mora kroz svoju izvršnu vlast itekako se baviti športom.
Hvala. Hvala lijepa. Za riječ se javio i državni tajnik Nevio Šetić. Izvolite.
Poštovani gospodine potpredsjedniče, uvažene zastupnice i zastupnici. Htio bih ja malo uključit se u ovu polemiku i doprinijeti jer čini mi se da ima puno korisnih razmišljanja koje treba i uvažiti. Ali, počeo bih od rečenice gospodina Lučina koji kaže ovim zakonom se neće ništa bitno promijeniti. Možda to ovako na prvi pogled izgleda kao istina ali nije. Zašto? Baš hoće se promijeniti jer treba podvući crtu, treba podvući transparentnu crtu, jer ako bi nastavili kliziti ovim smjerom bila bi prava katastrofa. Uzmite samo situaciju sa profesionalnim klubovima i kao što gospodin Kajin kaže dugovi klubova da smo pred 6 godina zaustavili ovu eroziju, imali zakon, donijeli zakon, ne bi došli gdje jesmo. Ja vas upozoravam da kamate svaki dan rastu i ako ne nađemo rješenja mi još dalje srozavamo i teže ćemo doći na iznad vode. Jel tako? Prema tome, i pitanje strategije leži u tome. Ovaj zakon sadrži više od filozofije i strategije o duhu kao što je gospodin Letica i gospodin Červar što su rekli sport treba shvatiti kao izgradnja cjelovitog čovjeka, cjelovite osobe. Od tuda se i pošlo. I drugo, bile su neke zamjerke da Zakon o športu tretira samo profesionalni šport. Ne gospodo, ovaj zakon tretira od svojih 10 područja koje da ne bi ponavljali jer smo već više puta rekli, iskazali samo jedno područje koje zahvaća, odnosi se na profesionalni šport upravo ide u onu najširu dimenziju športa koji ulazi u svaku kuću koja se tiče svake lokalne jedinice, lokalne samouprave i cijele nacije. Prema tome, držim da zakon podvlači tu crtu, daje mogućnosti, a i ove vaše rasprave će nam dobro doći da ih možemo ugraditi dalje. Ima tu i nekih vrlo specifičnih pitanja na koje se mogu osvrnuti. Kao što gospođa Pervan predlaže da vrhunski športaši, odnosno da njihovo mirovinsko i zdravstveno osiguranje, doprinosi se plaćaju iz proračuna kao što je nekada bilo. Ali moramo biti svjesni mi imamo tu jedan kolač kojeg možemo podijeliti ovako ili onako. Mi smo se ovdje u zakonu više orijentirali na školski šport i svi koji prate znaju da je školski šport iznimno u uzletu u Republici Hrvatskoj. Prema tome, to su pitanja sada izbora i mogućnosti koje Hrvatskoj stoje na raspolaganju i našem društvenom proizvodu gdje ga ugraditi. Evo htio sam samo dotaknuti neka pitanja i uvjerit vas i zahvalit na ovim vašim prijedlozima, jer sam siguran da gledajući ova deset velikih područja i kada zakon bude donesen vjerojatno i s kojim amandmanom i s kojom novom idejom, da će sigurno biti dobra odskočna daska za ići dalje. Hvala vam.
Hvala lijepa. Idemo dalje. Na redu je gospodin zastupnik Josip Leko. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče, poštovani državni tajniče, kolegice i kolege zastupnici. Moram reći da me je ugodno iznenadio državni tajnik sada kada je otkrio cilj ovoga zakona i na tome mu hvala. Ja sam se trudio, mogao bih reći studirati da otkrijem prave ciljeve ovog zakona i sada nakon dva dana što smo raspravljali potvrđuje se da je glavni cilj ovoga zakona sadržan na stranici 5. obrazloženja pod točkom 7. Predlagatelj ovim Prijedlogom zakona propisao da športskim klubovima, udrugama za natjecanje odgađa naplatu tražbine Republike Hrvatske i pravnih osoba u pretežitom državnom vlasništvu itd. Sjajno. To je sjajno. Dakle, 7 stotina milijuna ili milijardu i pol kako netko to kaže mi ćemo u ime prošlosti oprostiti znate kome, profesionalnim klubovima. Dakle, ovo je čista sportskim rječnikom rečeno ješka za građane, ješka za građane. Od 7 stotina milijuna dakle najnižu cifru uzimam može se napraviti 100 dvorana za bavljenje sportom. Ako je cilj narodno zdravlje, ako je cilj osposobljavanje ili održavanje sposobnosti za rad, dakle i mentalne i fizičke, onda Zakon o sportu mora biti razdvojen. Dakle, mi govorimo o 0,3% proračuna Republike Hrvatske za djelatnost od osobitog interesa za Republiku Hrvatsku. Dakle, dignuli smo sport na razinu školstva, zdravstva. Onda moramo voditi brigu o njemu isto kao i o tim djelatnostima. I kolega Davor koji je Davor rekao razdvojimo profesionalni sport od onoga što je osobiti interes Republike Hrvatske. Možemo mi financirati i profesionalni sport pod određenim kriterijima iz proračuna. Može biti to interes Republike Hrvatske ali ga nemojmo skrivati iza amaterskog. Nemojmo ga skrivati iza amaterskog. Zato mi je recimo čitajući ovaj zakon nekoliko puta pala na pamet izreka Stanislava Šimića, radniku od ovog sporta, od ovog Zakona o sportu ostat će samo zabava. On je doduše rekao siromahu od narodne tradicije ostaje samo siromaštvo. Ali hrvatskom radniku od ovog sporta, od ovog Zakona o sportu ostat će samo zabava. Ako, a jeste, ja vjerujem da jeste interes da imamo vrhunske sportaše, da imamo profesionalce, ali nemojmo to trpati pod isti koš. Razdvojimo te dvije stvari. Školski sport, amaterski sport, rekreaciju na jednu stranu, profesionalni sport na drugu stranu. Ja ne znam zaista ne znam da li građani Njemačke plaćaju Bayern München i koliko izdvajaju za taj klub. Ako izdvajaju to je naravno interes njemačkih građana. Ali on je sasvim čist i jasan cijeloj Njemačkoj. A nemojmo se skrivati iza tog interesa pa građanima objašnjavati da se vodi briga o školskim dvoranama, o rekreativnim zonama, a u obrazloženju reći da će se oprostiti potraživanja, dakle. Samo potraživanje iz poreza Republike Hrvatske je 7 stotina milijuna. Šta će na to reći 300 tisuća radnika koji čekaju posao, koji traže posao? Da li se i 7 stotina milijuna kuna može projektirati nekoliko tisuća radnih mjesta ili nekoliko svjetskih rekorda sportaša koji će donijeti svjetske rekorde. Šta je to naš interes ili interes republike posebni ili osobit interes Republike Hrvatske u sportu? Ajmo to definirati. Ovako stavljeno sve skupa neće donijeti čiste odnose, neće donijeti čiste odnose. Kad već govorimo o čistim odnosima i saniranju klubova koji sada posluju, profesionalnih klubova kaže se da se oni preoblikuju i to u trgovačka društva ili udruge, a onda se kaže opet da se u pravnom prometu oni štite pa se može ići u stečaj samo dio imovine kojim oni upravljaju, ali ne sportsko takmičenje, ne sportaši. Evo, o tome govori članak 39. čak moram reći da ga i ne razumije. Šta bi bio onda sadržaj sportskog društva, trgovačkog sportskog društva? Samo objekti? Šta bi bilo? Ili, kaže se u zakonu cijelom da svaki sportaš, bilo da je individualni sport ili neindividualni dakle kolektivni sport mora biti član saveza ili neke udruge. O.k. to je jedan pristup. Dokle? Kad postane profesionalac isto? Do kada mora biti član sportske udruge? Nemamo mi tu jasno koncepciju. Zato je kolega Davorko vrlo dobro rekao, odredimo mi strategiju pa onda tu strategiju pretočimo u pravnu normu i odredimo da se za amaterski sport, za narodno zdravlje, za rekreaciju, za zabavu izdvaja 0,2%, a za profesionalni sport i to rezultate kad postigne koji su od posebnog značaja za Republiku Hrvatsku 0,1 ili 1 i pol posto godišnjeg proračuna. Pa ćemo ako netko postane europski prvak, ili ima potencijale za europskog prvaka unaprijed mu, sa rizikom kojeg država prihvaća, dati 100 milijuna kuna. o.k., to je naš interes. Ali ne možemo, a to je pravilo da profesionalni sportaši, profesionalni klubovi u pravilu financiraju amaterske klubovi, oni za njih odrađuju vrlo važan posao stimuliranja bavljenja sportom iz čega oni izvlače korist. Mi možemo sada politikom se baviti pa reći da svaki političar želi biti član sportskog kluba, donijet mu neke bodove, to je sve u redu, ali to je vrlo kratkog daha. Imali smo tih iskustava pa smo znali da se obično to pretvori u negativne reference za takve političare. To je skoro pravilo bilo u hrvatskoj praksi. Otvorimo jasne perspektive hrvatskom sportu kroz strategiju, definirajmo šta možemo financirati, odvojimo amaterski i rekreativni i školski sport od vrhunskog i profesionalnog, odlučimo se koga hoćemo i koliko financirati. Neka kriteriji budu jasni pa ćemo i prema radnicima koji to sve skupa plaćaju biti pošteni i moći ćemo im reći da jeste interes Republike Hrvatske da sport imamo vrhunski, amaterski, školski i svaki drugi i da smo to spremni platiti u tom i tom iznosu. Ako to nemamo onda zaista je ješka bačena za hrvatske građane, a rezultat ćemo vidjeti tko će pokupiti. Hvala lijepa.
Ispravak netočnog navoda, poštovani zastupnik Vladimir Šišljagić.
Hvala lijepo. Želio bih ispraviti netočan navoda gospodina Leke. On je ukazujući na točku 7. na stranici 5. ovoga prijedloga Zakona kazao da se sportskim klubovima, udrugama oprašta, opraštaju tražbine. Međutim, ovim prijedlogom Zakona upravo športskim klubovima, udrugama se ne oprašta nego odgađa naplata tražbine Republike Hrvatske i pravnih osoba u većinskom vlasništvu.
Replika, poštovani zastupnik Dražen Bošnjaković.
Gospodine predsjedniče, kolegice i kolege. Kolega Leko je rekao zapravo kao centralno pitanje ovog Zakona na stranici 5. točku 7. zapravo vezano za ove dugove. Nije sporno da ti dugovi športskih klubova postoje i u ovom Zakonu predlagatelji, stručni tim je analizirao neka rješenja koja postoje vani. Izabrao je nekakav španjolski model za kojeg smatra da bi se mogao i kod nas pokazati dobrim. Nedvojbeno, to je jedan prijedlog kojeg možemo i amandmani, dograditi, izgraditi i vidjeti kako će on funkcionirati. Ali ja moram priznati da ne mislim da je centralno pitanje ovog Zakona to pitanje saniranja tih dugova. Ja mislim da je centralno pitanje Zakona u točci 4. onih osnovnih razloga zbog kojih se donosi zakon i ja vidim da je to zapravo tretman športa, djece i mladeži. Jer ono što mislim da je u športu bitno bitno je da mi dosegnemo to razmišljanje da šport mora postati dio kulture življenja. On mora postati u obitelji dio kulture življenja na način da se to prenosi na djecu, na način da se to dalje razvija u vrtiću, na način da se to dalje razvija u školi. Jer tu ćemo mi dobiti zapravo jedne zdrave navike tih ljudi koji će sutra postati odrasli. Tu ćemo mi dobiti jednu bazu sutra za vrhunske športaše. Tu ćemo mi zapravo dobiti jednu zdravu naciju. Mogu na osobnom primjeru reći kad je moja žena upisivala djecu jedan je otišao na karate, drugi na rukomet, treći na tenis, ja sam počeo vriskati i reći to je udar na proračun. Međutim, danas iz ove perspektive kad to gledam zapravo je to jedna krasna navika i u principu to je po meni preduvjet zaista zdrave nacije. A ovo je jedno pitanje koje se nameće aktualnom trenutku da imamo klubove koji su zaduženi, čiji status nije kvalitetno riješen i mislim da ovo rješenje koje je u zakonu nije loše.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Josip Leko.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Poštovani kolega Bošnjakoviću, cijela suština jeste preoblikovanje sadašnjih klubova koji su u financijskim teškoćama. Onda ne možemo to drugačije nazvati nego ovako kako sam i ja to nazvao. Da želimo razgovarati o amaterskom sportu, rekreativnom sportu, a misliti kako ćemo sanirati dugove sadašnjih klubova. Ja sam rekao nek' to bude jasno, odvojimo dvije stvari pa to uredimo. A kad se zalažete za zdravlje, pitanje je legitimno, ali bi o tome imali šta reći građani Hrvatske, je li zdravlje čini 20 nogometaša ili 200 radnika koji mogu se rekreirati. To je temeljno pitanje. I ja nemam ništa protiv, dapače da imamo 20 nogometaša i da su bolji od Barcelone i da donose ugled i Hrvatskoj i novac. Ali ne da im bjanko oprostimo 700 milijuna kuna, a da radnicima govorimo vodimo brigu o vama. Te dvije stvari ne možemo pomoriti što se mene tiče, ali ja sam uvjeren da to ni građane neće zadovoljiti. Neće zadovoljiti jer je riječ o 0,3% proračuna Republike Hrvatske koji se može zaštediti u jednoj godini ako se jadna nabava u Hrvatskoj odvija po Zakonu o javnoj nabavi. Uštediti. Dakle novac za djelatnost od osobitog značaja za Republiku Hrvatsku kao i školstva i zdravstva nije veliki, ali ga i to malo ne smijemo potrošiti skrivajući to od radnika. Namjere imamo kao amaterski sport, a onda kažemo da ćemo preoblikovati klubove koji su dužni. Ne može tako, to je smisao moje rasprave i ostajem kod nje. Hvala.
Druga replika, poštovani zastupnik Branimir Pasecky.
Gospodine predsjedniče moram reagirati na ovo što je sada govorio gospodin Leko, jer mislim da u prvom čitanju rasprava o ovom zakonu nije niti dogma niti nije bilo što promjenjivo nego mislim da je to jedan radni materijal i da ovo prvo čitanje trebalo bi biti o jednom radu dobronamjernom, a najlakše je govoriti demagogijom se služiti i govoriti o građanima i interesima itd. Ja bi bio presretan da sam kada sam upućene kritike o kojima je govorio gospodin Leko, da je odmah izašao sa protuargumentima i sa prijedlozima. Ja u tom smislu mislim raspravu sada u prvom čitanju o jednom zakonu za koji smo se svi složili da je potrebno da ga donesemo. Prema tome nisam za nekakvu surovu kritiku, napade nego da kažemo, ja mislim da takovo rješenje koje se predlaže u zakonu nije u redu, ali predlažem konstruktivno to i to, a ne što naši građani misle, to je čista demagogija iz vremena s kojim se ni vi ni ja ne slažemo.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Josip Leko.
Kolega uvaženi zastupniče Pasecky, vama može izgledati da je demagogija 700 milijuna, meni to tako ne izgleda. Ja sam uvjeren, uvjeren da od 700 milijuna uložiti u dvorane i napraviti 100, možemo za 10 godina očekivati puno više europskih i svjetskih rekorda, pa vi mene optužite da sam demagog ili nešto drugo, ali ja to javnosti se obraćam tako. 700 milijuna je minimalno što će koštati hrvatske građane ovaj zakon, a da neće imati ni jednu dvoranu, ni jednu trim stazu, pa čak ni stol za ping-pong.
I poštovani zastupnik Franjo Arapović, replika.
Zahvaljujem lijepo gospodine predsjedniče. Pa kada se govori puno puta kada se ponavlja brojka od 700 milijuna kuna zvuči jako ružno … [[Ne razumije se.]] Ali tko je napravio taj dug? Taj dug postoji. Naša djeca. Naša djeca. Sportaši. A ne da mi govorimo da je te novce netko … sada tvrdi da je te novce netko ukrao. Pa taj je dug nastao iz jednoga jedinog razloga što klubovi nisu mogli funkcionirati. Znači mogli su plaćati putne troškove, telefon, vodu, struju i šta je morao sad raditi, negdje … morati i normalno i suce koji dolaze na utakmice suditi, njihove troškove. A sam Zakon o … [[Ne razumije se.]] porezu i prirezu nije bio riješen i dan danas ima tužbi tko je u pravu. Osobno sam isto na kraju igranja jedne godine u Hrvatskoj, kada sam imao ugovor zajamčen da će sve prireze i razdjele plaćati klub, klub nije plaćao, nije imao od čega plaćati. Na kraju sezone, hvala Bogu pa sam imao, ja sam išao u poreznu upravu i platio pa sam onda mogao se žaliti ali nisam, bio je klub korektan pa sam rekao aj nema problema. Tako da nemojmo non-stop govoriti 700 milijuna netko je ukrao i netko će, država će nekome oprostiti. Ukradeno je u Riječkoj banci 700 milijuna kuna, 100 milijuna eura, a u "Viktoru Lencu" i ne zna se koliko milijuna eura. E tu se treba baviti netko drugi, a ne mi koji govorimo da ćemo donijeti Zakon o športu da bi spriječili takve izjave i takvu manipulaciju u športu. Hvala lijepo.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Josip Leko.
Poštovani kolega Arapoviću, ne pomaže građanima zato što je ukradeno bilo kojoj banci, pa da sada još im se ukrade 700 milijuna. To njima ne pomaže. Oni nas nisu poslali ovdje da kažu bilo je ukradeno prije pa pustite i sada neka kradu. … [[Upadica se ne čuje.]] Ne, ne. Ovo je još i ružnije nego što ste vi rekli. Vlada priznaje da je poreski dug 700 milijuna i još dugovanje državnim tvrtkama u pretežitom vlasništvu Republike Hrvatske, dakle puno više. O tome mi razgovaramo, jer ovdje su nas poslali, izabrali da štitimo interese i to materijalne i duhovne i svake interese građana Republike Hrvatske. Pa ne možete mi reći oprostimo 700 milijuna jer je to … … [[Upadica se ne čuje.]] Oprašta se. Oprostite kolega Arapoviću, do sada nitko nije porekao da dug postoji i to dugo godina, da raste i da se ne zna, pa čak i predlagatelj kaže da treba poslati sve inspekcije, sve vještake da utvrdi koliki je taj dug. Je li to vama interes Republike Hrvatske, da ne znamo ni kako posluju ti klubovi, a … [[Govornik se ne razumije.]] dajemo … [[Govornik se ne razumije.]] To nije interes Republike Hrvatske. Je možda posebni pod navodne znake.
Poštovana zastupnica Marija Lugarić. Izvolite.
Poštovani gospodine predsjedniče, predstavnici ministarstva, kolegice i kolege. Moram priznati da mi se sviđa donekle što se ova rasprava nastavlja danas u jednom polemičkom tonu jer sam, kad je počela rasprava u petak, bila poprilično zabrinuta kad sam vidjela da se o ovom Zakonu govorilo isključivo u onom jednom tonu oduševljenja o novim i revolucionarnim promjenama koje će donijeti ovaj Zakon. Naime, ja i dalje stojim na stanovištu, čini mi se većine u ovom Domu, barem onih koji raspravljali, koji kažu da zapravo velikih, bitnih i značajnijih promjena u ovom Zakonu za većinu djelatnosti u sportu nema. Osim u onom dijelu koji se odnosi na profesionalni sport i to je ova cijela priča oko preimenovanja, odnosno transformacije profesionalnih klubova. Sve ostalo, rekreacija, školski sport, studentski sport ostaje definirano na isti način kao što je bilo do sada. O rekreaciji kojom se u Europi bavi više od 50, tako negdje oko 40 do 70% građana u Hrvatskoj se bavi 10% građana. Imate napisan jedan jedini članak. Školski sport imate 3 članka, studentski čini mi se 2, a ova samotransformacija klubova u športska trgovačka društva imate točno 18 članaka. Tako da bih voljela da netko nađe argumentaciju za ovo da je primarna ideja i primarni cilj ovog Zakona školski rekreativni sport, naprosto to nije točno. Većina ovog Zakona se bavi profesionalnim sportovima. Drugo, pitanje financiranja u sportu koje čini mi se ovdje uzelo i najviše nekakve rasprave i najviše tema. Mi ne možemo riješiti pitanje financiranja, ja ću sad ne govoriti o ovom profesionalnom sportu nego više o amaterskom sportu koji se financira iz javnih izvora. Dakle, preko, iz državnog proračuna preko Hrvatskog olimpijskog odbora, odnosno iz jedinica proračuna lokalne samouprave preko programa javnih potreba. Ako ne promijenimo okvir razmišljanja i financiranje u koje smo do sada funkcionirali. Mi ostavljamo potpuno iste i metode, potpuno iste kanale, potpuno iste izvore, a očekujemo drugačije efekte. To je naprosto nemoguće, to se dogoditi drugačije efekte s istom pričom neće. Možda bi bilo pretjerano tvrditi da primjerice, jer u sustavu financiranja posebno iz državnog proračuna, Hrvatski olimpijski odbor dođe kao nekakva međustepenica od državnog proračuna do nacionalnih saveza. Da Hrvatski olimpijski odbor stavimo u jednaku razinu sa nacionalnim savezima jer ono što je utvrdilo i izvješće revizije i ono što su utvrdile, što smo mi ovdje na koncu konca raspravljali kod izvješća o radu Hrvatskog olimpijskog odbora, da se kod nas većina financiranja u sportu danas dešava po kriteriju tko je s kim dobar i tko je kome bliži, taj će dobiti više novaca. Posebno to vrijedi za manje saveze, za manje sportove, za nekakve neolimpijske kategorije, a usudit ću se reći i za neke dijelove samog sporta žena. I ako državni tajnik ovdje govori o tome da na neki način treba povući transparentnu crtu onda treba povući na način da se uspostavi možda drugačiji način financiranja. Jer mi ovdje još uvijek zadržavamo potpuno jednako sve. Drugo, vezano uz školski studentski sport. Dosta se ovdje bilo govorilo, ali želim istaknuti dva detalja koje, čini mi se, nitko nije spomenuo. U osnovnim školama taj školski sport još kako tako funkcionira. Srednje škole katastrofa, sveučilište, studentski sport gotovo da ne postoji. I čini mi se ako bi htjeli na neki način tu učiniti više potrebno je puno više nego da se deklarativno u Zakonu kaže da postoje nekakva školska učenička društva odnosno sveučilišni, odnosno studentski sportski savezi i da ima nekakav prioritet u vremenu jer to sve i sad postoji. To, dakle, nije ništa novo. Da je to potrebno učiniti mnogo više. I onda upućujem, između ostalog, i predlagatelju ovog Zakona da u pripremi konačnih varijanti konzultiraju primjerice nacionalni program djelovanja za mlade koji tu ima posvećeno cijelo jedno poglavlje, te da se na poseban način vidi da li i na koji način u zakonu propisati veze između školskog sporta, odnosno tu transformaciju, odnosno slanje djece uvjetno rečeno iz školskog sporta u nekakav dalje amaterski sport. Većina nacionalnih saveza u svojim sportovima to ima riješeno, no međutim, to je još uvijek prepušteno kako tko hoće i kako se tko sjeti i kako tko ima koje afinitete. Četvrta, na neki način, primjedba pa možda i javni apel ne stoga što je danas Međunarodni dan žena, pitanje žena u sportu, odnosno sporta žena. U našem Zakonu stvar funkcionira dobro. Kaže se, sve je ravnopravno. Onda u članku iza toga kažete, sportašica, odnosno sportaš (u daljnjem tekstu sportaš) pa se sve dalje priča samo o sportašima, funkcionira ravnopravno. U praksi, a to znaju sve kolegice ovdje, i one koje su se bavile sportom, vam to uopće ni na koji način nije ravnopravno. Sve loše termine za trening u dvorana dobivaju žene, premije, bila je primjer nekakvog trčanja, nekakvog maratona. Muška, prvo mjesto 10 tisuća kuna, žensko prvo mjesto 5 tisuća kuna. Trčala se ista kilometraža. Pehari, nagrade, sve skupa uredno, to su egzaktni podaci, uredno je sve skupa manje u samom sportu žena. Pogledajte samo praćenje, primjerice, prve košarkaške ili nogometne lige. Postoji i jedna i druga. Sad je, primjerice, naša košarkaška liga dosta loša. Prije 3 godine kad je ženska košarka bila na vrlo visokoj razini pa i jedne vijesti o tome, nije plasiralo se u četvrt finale kupa Ilijane Roketi koji je jednak europskom kupu. Vijesti ijedne o tome ni u jednom mediju nije bilo. Jedno pitanje, odnosno sugestija predlagateljima. Ja ne znam da li to treba i na koji način riješiti u ovom Zakonu. Pitanje sportskog plesa kojim se dosta u razno raznim varijantama kojima se dosta djece bavi u gradovima, sportski ples po nekakvoj definiciji je sportsko natjecanje. Imaju svoje saveze, natjecanja su organizirana po sportskim kriterijima, ne spada u sport ni po jednoj kategoriji. Problem je onda financiranja, onda kažu odite u kulturu. Kultura kaže, ne to nije kultura to je sport, pa da se na neki način vidi kako riješiti pitanje sportskog plesa. I na kraju, 3 možda konkretnije primjedbe na sami tekst, na samo neke pojedine članke. Dakle, od članka 22. do članka 40. definirana je ova priča vezana uz profesionalni sport i transformacije u športska trgovačka društva. Ja mislim da bi to trebalo malo suzbiti, definirati da se i pod kojim uvjetima koji sportski klubovi transformiraju u sportska trgovačka društva. Onda dalje naprosto se za njih primjenjuju zakoni koji se odnose na trgovačka društva i mislim da tu ne bi trebalo raditi nikakve prevelike izuzetke. U članku 12., ali i još nekoliko članaka u samom Zakonu, između ostalog, definira se da osobe osposobljene za rad u sportu, definira ih tako da su to osobe koje građane podučavaju tehnici određenog sporta. Mene je moram priznati prilično zasmetala ta formulacija jer svaki sport se sastoji od tehnike i nema ga de facto bez tehnike tog sporta. Jer podučavati tehniku nekog sporta je jednako poučavati određenom sportu. Pa malo na neki način da jezični, pročistite to sve skupa jer rađa dosta nekih nejasnoća. I u članku 62. je definirano i podržavam da se zaista definiralo koje su to stručne kvalifikacije za stručne poslove u sportu, u tom smislu samo dvije primjedbe. U stavku 3. gdje se navodi koje to osobe, odnosno osobe koje stručne kvalifikacije mogu raditi u školama izvannastavne aktivnosti govori se da su to samo nastavnici koji su završili Kineziološki fakultet, odnosno oni koji su osposobljeni za držanje nastave tjelesne zdravstvene kulture. Ja bih molila da tu uvrstite i nastavnike, učitelje razredne nastave. Učitelji razredne nastave su odslušali kolegij i sistematske kineziologije i opće kineziologije i metodike tjelesne zdravstvene kulture, na koncu konca drže nastavu tjelesne i zdravstvene kulture, a po nekakvom drugom obrazovanju posebno su osposobljeni za rad posebno s tim mlađim kategorijama i čini mi se puno primjerenijim da oni, pogotovo oni koji imaju tih osobnih afiniteta rade s djecom nego neki koji imaju trenerske licence koji zapravo veze sa razvojem i radom s djecom nemaju. I u stavku 4. moram priznati da me to posebno zabolilo kvalifikacija za onog koji bi se u onom rekreativnom najširem smislu s najvećim brojem ljudi trebao baviti sportom na jednoj dakle bazičnoj razini kaže se da su to osobe osposobljene za rad u sportu. Ne traži se niti jedna druga kvalifikacija, a čini mi se da je upravo ovdje važna nekakva bazična sportska, odnosno trenerska edukacija. Radi se o osnovnoj atletici, radi se o osnovnim tehnikama u pojedinim granama i loše je da ono što je zapravo usmjereno najširem krugu ljudi traži kao jedinu kvalifikaciju da ste osposobljeni za rad u sportu, moram priznati to me podsjeća na neke slučajeve kojima sam i svjedočila da se trenerske licence tijekom tjedan ili dva nekakvog seminara negdje što sa nekakvim sustavnim radom programiranjem u sportu i teorijom sportskog treninga nemaju nikakve veze. Zahvaljujem.
Hvala. Ispravak netočnog navoda, poštovani zastupnik Srećko Ferenčak.
Ja bih želio ispraviti netočan navod kolegice Mlinarić u onom dijelu kad je rekla da Hrvatski olimpijski odbor dijeli novce savezima prema tome tko je kome bliži. To jednostavno nije točno. Hrvatski olimpijski odbor ima premalo novaca, nekakvih 80 milijuna kuna koje mora podijeliti na sve saveze jednakomjerno, vama za informaciju Rukometni savez dobiva najviše čini mi se samo oko 2 i pol milijuna kuna, Košarkaški 2, ne znam Atletski 2, mi negdje oko milijun 900, znači to nije niti 10% budžeta tog saveza. Prema tome, taj kolač se mora podijeliti i dijeli se na način da se svi savezi daju svoje potrebe Hrvatskom olimpijskom odboru i ovisno o rezultatima tih saveza se onda taj novac podijeli, tako je barem u zadnjih 6 godina koliko ja to pratim u Hrvatskom olimpijskom odboru.
Drugi ispravak, poštovani zastupnik Krunoslav Markovinović.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa evo moram ispraviti kolegicu da se kod nas financijski diskriminiraju sportašice i ženski športski klubovi što nije točno jer znamo i sami da ženski šport je često dvoranski šport, on više košta, ja vam mogu reći naš primjer da od milijun kuna koje dajemo za sportaše daleko najviše dobiva ženski rukometni klub i to već godinama, a ako malo se pitamo koji sportaši najpopularniji kod nas opet su to sportašice, Janica recimo, pa Vlašić itd.
Replika, poštovani zastupnik Franjo Arapović.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Uvažena kolegica je rekla da kad se oslonila na zakon da samo dvije, tri točke ima o Zakonu o školskom sportu, školski sport, rekreativni sport i studentski sport. Zato što je to donekle bilo i … [[Govornik se ne razumije.]] do sada, nije bilo nikakve potrebe da sad nešto novo uvodi nego da samo idemo to što je dobro se preuzelo u ovome Zakonu tako da ovi što su rekli … [[Govornik se ne razumije.]] da je riješilo o prijeporbi, pa normalno da je nešto novo kad se uvodi da mora se ozakoniti sve te nove prijedloge koje ministarstvo, Vlada želi učiniti za dobrobit športa, a da je to učinjeno prije 6 godina kada je zakon prošao prvo čitanje i došao u ovaj Visoki dom, a onda poslije rasprave strogo ministru koji mi je to potvrdio prije dva dana zabranjeno da ga donese u drugo čitanje mi bi danas imali puno bolju i sređeniju situaciju u športu nego što je na žalost danas.
Odgovor na repliku, poštovana zastupnica Marija Lugarić.
Pa kolega Arapović ja sam sad u najmanju ruku zbunjena. Sad ste rekli da je školski sport preuzeto sve iz starog zakona jer da to sve donekle sad funkcionira i da tu nema niša novo i da je zato normalno da je to tako dva, tri članka, a cijeli petak i danas dobar dio jutra većina vaših kolega tvrde da je to sad nešto novo, najnovije što će promijeniti nešto. Ja moram priznati da sam ja sad zbunjena, da ja zapravo, ne znam što da mislim. Dakle, drago mi je da malo … [[Govornik se ne razumije.]] , drago mi je da ste potvrdili moju tezu da su stvari koje se tiču i odredbe školskog studentskog sporta postale potpuno jednake i potpuno nepromijenjene kao što su bili i onda se nadam da više ovdje u ovom Domu nitko neće govoriti da se ovim Zakonom daje pod jedan na to nekakav veliki akcent i da se tu očekuju nekakve velike i revolucionarne promjene kao što ste to uporno pričali petak i danas cijelo jutro. Zahvaljujem.
Druga replika, poštovani zastupnik Slaven Letica.
Kolegica Lugarić je postala žrtvom semantičkog kaosa koji postoji u zakonu. Znači ako se ide na dihotomiju školskih sport onda je njegov antipod sveučilišni sport jer bi inače bio učenički i studentski sport. Nakaradno je razvijati studentski sport, treba razvijati cijeli koncept zakona, graditi na modelu sveučilišnog sporta jer je to ono što se razvija danas u Europi, a posebice u Sjedinjenim Američkim Državama.
Treća replika, poštovani zastupnik Srećko Ferenčak.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Prvo se moram ispričati kolegici Lugarić da sam joj prekrstio prezime, oprosti nije bilo namjerno. Dakle želio bih razgovarati u ovom dijelu gdje je kolegica Lugarić rekla da su žene diskriminirane u sportu, odnosno da im se ne posvećuje dovoljna pažnja i da novine ne pišu dovoljno o ženskim sportovima. Mislim da ne možemo zakonom mi određivati tko će o kome koliko pisati, to određuje tržište, određuju ljudi koji to žele čitati da li će se više pisati o Janici koja je stalno u novinama zahvaljujući njezinim rezultatima, znači to ovisi o tome šta napravite u sportu Blanka Vlašić recimo, a vama za informaciju sad da vam kažem da je Hrvatski olimpijski odbor zakupio dvije stranice u sportskim novostima upravo za ove male sportove koji nisu toliko atraktivni širokom čitateljstvu. Mislim da se takve stvari jednostavno zakonom ne mogu regulirati.
Odgovor na repliku, poštovana zastupnica Marija Lugarić.
Ja se slažem s vama kolega Ferenčak da se to zakonski ne može utvrditi, upravo sam u svom izlaganju i rekla da se to zakonom ne može utvrditi, no međutim da javnim govorom ovdje u Hrvatskom saboru možemo utjecati da se neke stvari i interesi koji bi društveno bili relevantni mogu promijeniti. Ja i dalje stojim kod tvrdnje, ako pogledate današnje novine, spomenuli ste sami Blanku Vlašić koja se sprema čini mi se za Europsko dvoransko prvenstvo ili ovako nešto ona je došla tek na četvrtu stranicu u dno, njezina cijela priča, a na tri stranice imamo po četvrtu analizu nekakve nogometne utakmice gdje je netko nešto jako izgubio. Ja sam o tome govorila da nitko ne treba doći novine, u medije ili dobiti nagradu za onaj nerad ili za ne dobar rezultat, ali kad netko ima dobar rezultat zbog toga što je stvoreno u izvitoperenim društvenim vrijednostima totalno drugi sistem onda mislim da treba biti vrednovan jednako što u pitanjima posebno kod športa žena nije slučaj. Ponavljam, i termini u dvoranama i same nagrade i same premije, i sve ostalo je bitno niže a govoriti o potrebi zdravlja žena radi općenito mislim da sada deplasiram da nema potrebe.
Poštovana zastupnica Biserka Perman.
Hvala lijepo. Pa ja bih samo potkrijepila onaj dio rasprave kolegice Lugarić koji govori o neravnopravnosti žena u sportu, i to bih potkrijepila sa dva podatka. Naime, u novom prijedlogu kriterija o kategorizaciji sportaša primjerice stoji da treću kategoriju u rukometu imaju sportaši koji ostvare od 1. do 5. mjesta u prvoj muškoj hrvatskoj ligi, međutim za žene je to samo od 1. do 3. mjesta. Ili primjerice, 1. do 4. mjesta u kupu Hrvatske za muškarce odnosno samo 1. i 2. mjesto za žene. Slično je u košarci. 1. do 5. mjesta u muškoj ligi ali 1. do 3. mjesta u ženskoj ligi. I isto tako 1. do 4. mjesta u kupu Hrvatske za muškarce i 1. do 2. mjesta u kupu za žene. Pa i to je podatak koji dovoljno govori o tome koliko je ravnopravnost žena u sportu zapravo, odnosno i u sportu samo deklarativne naravi. Hvala.
Odgovor na repliku poštovana zastupnica Marija Lugarić.
Ja vam zahvaljujem kolegice Perman i nadam se da ste evo ovim vrlo konkretnim podacima uspjeli uvjeriti one koji misle da neravnopravnosti nema, da zaista ta neravnopravnost postoji jer vaši su podaci vrlo jasni.
I poštovana zastupnica Ivanka Roksandić replika.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa, ja ću se nadovezati na ovo vaše kolegice Lugarić kad ste rekli da je neravnopravnost prisutna u korištenju dvorana, da ženski športski klubovi teže dobivaju termine. Nije istina. Ako ste pratili moju raspravu u korištenju dvorana klubovi dobivaju onako termine kako se postavlja često vrlo osnivač, grad i općina. Drugo što bih vam htjela reći da ste rekli da je zakon u većini se bavi profesionalnim športom što nije točno. Novina jest preoblikovanje športskih profesionalnih klubova ali istina je i da novina nije školski šport, međutim on je ovdje posebno stavljen u prioritet i zato je važnost ovog zakona isto tako kao što ste rekli da je katastrofično stanje u srednjoškolskom športu. Istina je da nažalost u srednjoj školi počinju učenici imati manji interes za bavljenje športom a to smo krivi svi mi, zato trebamo vratiti šport od vrtića, osnovne škole, pojačati djelovanje upravo nastavnika tjelesne i zdravstvene kulture, izvannastavnih aktivnosti. A kad sam kod toga uvažavajući znanje učiteljica, učiteljica razredne nastave i vaš prijedlog da bi one mogle baviti se i isto tako i realizirati neke športske aktivnosti a poznajem jedan dio takvih ljudi, takvih žena učitelja reći ću. Mislim da bi ipak to trebali uvažiti prijedlog ministarstva i ostaviti zaista stručnjacima, dakle onim nastavnicima tjelesne i zdravstvene kulture i moj prijedlog je čak od dječjih vrtića da se uključe isključivo stručnjaci, ponavljam, uvažavajući znanje učiteljica razredne nastave.
Odgovor na repliku poštovana zastupnica Marija Lugarić.
Od kraja prema početku su tri primjene. Ja ne razumijem kako vi to uvažavate znanje učitelja razredne nastave kad im ne dajete na pravo za ono što imaju stručnu kvalifikaciju a to je da drže nastavu tjelesne i zdravstvene kulture jer drže, jer programiraju tu nastavu samostalno da oni koji za to imaju posebnih afiniteta ujedno ne vode izvannastavne aktivnosti. Ja to ne razumijem. Ako je netko položio kolegij, ponavlja, sistematske kineziologije, opće kineziologije, metodike tjelesne i zdravstvene kulture, svih mogućih psihologija i teoriju treninga kako ne bi mogao voditi izvannastavnu aktivnost posebno ne u nižim razredima. Ja ne razumijem to uvažavanje jer je to zapravo stvarno neuvažavanje. Drugo, oko školskog športa. Tretman je potpuno isti. I do sada u postojećem zakonu je bilo da … [[Govornik se ne razumije.]] kao prioritetna aktivnost. Prema tome, tu te tvrdnje ne stoje. I oko žena i termina u dvoranama. U Zagrebu vam već se posprdno priča za neke dvorane to vam je ženska dvorana jer tamo treniraju samo ženski klubovi. Slučajevi iz moje prakse koji govore da recimo nekakav termin večernji koji je optimalan za trening od negdje pet ili šest sati poslije podne su uredno dobijali muške ekipe i uvjetno rečeno muški klubovi a mi smo, ja u svojoj recimo priči juniorskoj i seniorskoj karijeri nisam nikad u dvoranu ušla prije pola devet navečer. I to je ono o čemu ja pričam da postoji jedna ta fina diskriminacija samih žena u sportu.
Poštovani zastupnik Ivan Drmić. Izvolite!
Gospodine predsjedniče, kolege i kolegice zastupnici! Kao prvo, izrazio bih zadovoljstvo i podržao to što je jedan ovakav zakon danas došao na dnevni red, ne zato što je ovaj zakon idealan i što očekujem da će riješiti sve nagomilane sporte u sportu, već jednostavno iz tog razloga što to pokazuje taj dolazak na dnevni red i na raspravu da se počelo razmišljati ozbiljnije o svim problemima sa kojima se sportske aktivnosti u našoj zemlji danas susreću. Činjenica je isto tako da je trenutačno stanje u športu katastrofalno a da lažni privid da nešto ipak ima pozitivno daju ovi međunarodni uspjesi naših športaša na međunarodnim natjecanjima iako kada malo sagledamo tu situaciju možemo primijetiti da to nije rezultat sustava, da nije rezultat državne politike prema sportu već na prvom mjestu entuzijazma, na prvom mjestu roditelja a isto tako pojedinaca koji su u te uspjehe ugradili i svoje novce i svoje osobno vrijeme i kroz jednu ljubav došli do takvih vrhunskih rezultata. Također moram naglasiti da amaterski šport mladih i školska športska društva praktički danas uopće ne postoje. Unazad petnaestak godina kako je došlo do komercijalizacije sporta u našoj zemlji to je došlo preko noći i jednostavno došlo je do bavljenja tim profesionalnim sportom iako su klubovi danas u velikim dubiozama, imamo primjere iz života da pojedinci od tih klubova i od tog djelovanja u sportu mogu vrlo lijepo živjeti i zarađivati vrlo lijepe novce. Tu ne mislim na sportaše koji su ustvari zaslužni za donošenje tih novaca i za postizanje određenih rezultata već kojekakvi drugi ljudi koji taj sport gledaju kao biznis, jednostavno i ono malo novaca što se ulaže u sport odlijeva se u njihove privatne đepove. Isto tako bih se osvrnuo i na kako je rekao kolega Šišljagić na oprost dugova nagomilanih u sportskim klubovima, posebice u nogometu koji iznose puno više od 700 milijuna kuna. Najviše krivnje da tako kažem na tako trenutno stanje mogli smo čuti u ovoj raspravi da se svaljuje na bivši Zakon o sportu. Mene zanima koji je to zakon, ne samo Zakon o sportu nego bilo koji zakon koji je donešen u ovom Saboru omogućio jedno takvo funkcioniranje sporta, funkcioniranje netransparentno na takav način da se takvi i toliki dugovi uspiju nagomilati u ova športska društva koja će sutra postati športska dionička društva. Zanima me koliko je ljudi odgovaralo za jedno takvo netransparentno poslovanje. Isto tako ti dugovi će evo ovim zakonom vjerojatno biti svedeni na nulu. Odgodit će se naplata tih dugova. Tko jamči? Ovaj zakon sigurno ne, dosta sam ga detaljno proučio da se neće nastaviti poslovati otprilike na isti način i da za nekoliko godina nećemo opet jednu ovakvu raspravu imati na ovomu mjestu kad će dugovi biti ponovo 700 milijuna kuna uz opasku da i oni prošli znači ovi koje danas spominjemo nisu uspjeli biti naplaćeni. Školska sportska društva i amaterski šport mladih radi tih udruga da tako kažem potrebno je pod hitno napraviti Nacionalnu strategiju razvoja športa jer može nam se isto tako dogoditi da ako i uložimo u dvorane, u opremu znači za šport da nam u dogledne, u dogledno vrijeme neće imati tko igrati i baviti se športom u tim prostorima. Svi vičemo da nema mjesta u dvoranama, da su termini zauzeti, a jednostavno ako malo bolje pogledamo to jest tako u gradovima iznad desetak tisuća stanovnika gdje, činjenica je da postoji mali broj športskih objekata ali isto tako ima i puno dvorana u manjim mjestima gdje termini nisu popunjeni. Jednostavno zjape prazne. Naši mladi danas se bave sportom onoliko koliko moraju. Znači na satovima tjelesnog odgoja, a izvan nastavne športske aktivnosti jednostavno su svedene na nulu. Mislim da i ovo nije dobro što je u novom zakonu, a odnosi se na stručne osobe kako trenere tako i liječnike jer mislim da na terenu puno uspjeha postižu i ljudi entuzijasti koji nisu stručno osposobljeni. Nemaju onaj papir da tako kažem da bi se mogli baviti pojedinim sportom, ali su svjesno odvojili dio svoga slobodnog vremena iz ljubavi i pomažu tim mladim ljudima trenirajući ih da naprave nekakve rezultate. Prije svega rezultate koji se odnose na njihovo zdravlje i da im se da jednostavno neka zanimacija da ne idu po gradskim kafićima i, gdje se pojavljuje problem narkomanije, beznađa i ostalog. Znači na prvom mjestu treba o tome voditi računa, a kroz jednu takvu selekciju i zainteresiranost mladih za bavljenje sportom doći će danas sutra i do vrhunskih rezultata i naši mladi će znati dobro predstavljati našu domovinu na međunarodnim sportskim natjecanjima. Isto dokaz o ovome što ja govorim je danas i u nogometnoj ligi, košarkaškoj ligi sve veći broj stranih sportaša. Za mene osobno, nisam profesionalni sportaš niti sam se ikad sportom nikada nisam profesionalno bavio ali znam i nepojmljivo mi je da mi nemamo dovoljno svojih kadrova pogotovo u ovim domaćim ligama. Svojih mladih nadarenih sportaša koje bi s vremenom pružili im sve uvjete da jednostavno izrastu u takve osobe da mogu zauzeti svoje mjesto i igrati za te hrvatske klubove. Nemam ništa protiv tih ljudi koji dolaze ovdje igrati. Ali mislim da bi naši mladi trebali biti prioritet i da se njima treba pružiti šansa da zaigraju, da se bave tim sportom danas amaterski, a sutra ako pokažu dobre rezultate i profesionalno. Isto tako u ovom novom zakonu ispušten je status odnosno osoba menadžera. Ja mislim da je to jedna osoba u sportu danas kod nas koja je nezaobilazna. Nemate nigdje niti govora o sportu niti rasprave o sportu da jednostavno se ne može i ne smije spomenuti menadžer. To su ljudi koje sam spomenuo u prvom dijelu govora rasprave koji vrlo dobro žive od današnjih klubova koji su u velikim dubiozama ali koliko ih ja poznam, neke poznam i osobno njima osobno ništa ne fali i oni za razliku od države svoje dugove uvijek uspiju na vrijeme naplatiti. Mislim da je ovim zakonom trebalo riješiti i provizije i ugovore, a posebno relaciju igrač-klub-menadžer. Jer često u današnje vrijeme relacije bile takve da vrhnje i novac od ugovora pokupi menadžer u 80%, 20% dobije igrač, a klubu ostaju dugovi koji su napravljeni u proteklom periodu. Mislim da ovaj zakon treba biti i na tom tragu i nadam se da će se nešto učiniti na tom polju do drugog čitanja. Isto tako financiranje sporta. Ovim zakonom nije riješeno koliko novaca će ići za te sportske aktivnosti za troškove sporta u našoj zemlji. Dio sportskih aktivnosti troškova je prebačen na lokalne vlasti. Ja dolazim iz terena. Normalno je da znam kakva je situacija u gradskom županijskom proračunu i znam da je već do sada uloženo u sport puno više nego što teoretski može izdržati jedan grad Đakovo iz kojeg dolazim ili Osijek ili bilo koji drugi grad osim Zagreba koji ima vrlo izdašan proračun. Isto tako tu je i novac koji ide od, u određenom postotku od Lutrije Hrvatske, znači za financiranje sporta. Mislim da bi možda u slijedećem čitanju trebala se pojaviti stavka da jedan dio tog novca ide i za financiranje lokalnog sporta. Znači da se iz tog novca pripomogne i toj lokalnoj upravi da financira onaj dio koji je namijenjen gradskom odnosno županijskom proračunu. Činjenica je da Lutrija Hrvatska posluje na terenu cijele države. Da ljudi uplaćuju novac, da koriste njene usluge. Isto tako mislim da bi se to transparentno trebalo podijeliti i na taj način zadovoljiti i lokalnu upravu. Također jedna vrlo velika nejasnoća po meni to je i odvajanje ovog amaterskog sporta koji većinom pada na financiranje lokalnoj upravi. Ja bih postavio pitanje što je sa školama nogometa, rukometa, košarke gdje većina mladih koji se uopće bave sportom djeluje kroz te škole. Znači amaterski se bave sportom, ali su te škole nogometa, rukometa i ostalih klubova danas pri profesionalnim klubovima bez obzira što je taj dio sporta amaterski. Znači oni djeluju do, tu školu pohađa nekoliko stotina mladih u tim klubovima i danas sutra kada se taj klub postane sportsko dioničko društvo postavlja se pitanje tko će financirati taj dio kluba. Jer činjenica je da taj dio ne donosi novac, da nije komercijalan. Isto tako i amaterski. I da li će klub jednostavno pristati odvajati novce od onog svog proračuna da bi se ta djelatnost nastavila ubuduće. Znači da li je potrebno te škole izdvojiti iz tog sportskog dioničkog društva ili će se iznaći nekakva druga mogućnost da se financira taj dio sportskog dioničkog društva. Isto tako bih se osvrnuo i na ulogu [[Upadica: Hvala lijepa!]] A, vrijeme je već.
Replike. Poštovani zastupnik Antun Peruško. Replika.
Hvala gospodine predsjedniče. Pa nedvojbeno da je spor vrlo značajna djelatnost čemu govori i broj zastupnika koji su se prijavili u pojedinačnoj raspravi. Međutim, nitko u raspravi nije propustio, a da se ne dotakne upravo ovog duga od 700 milijuna kuna. Mislim ako se samo tom pitanju posvetimo onda đabe donosimo ovakav zakon pored ovih profesionalnih klubova kojih je oko 2 do 3% u Hrvatskoj postoji armija sportaša koji zaslužuju veću pažnju. Međutim, kolega Drmić je postavio retoričko pitanje tko je kriv za ove dugove. Pa zna se vlast u 90-tim godinama. Ovi dugovi nisu nastali iza 2000. godine što je gospodin Šetić rekao da je pred 6 godina donesen da onda stanje ne bi bilo ovakvo. Ovakvo je samo plus za kamate, a dugovi su stvoreni do 2000. godine. Ali molim, ja postavljam pitanje kao da su licemjerni odnosni države i sporta zanimali u 90-tim godinama kada je valjalo raditi na promociji države, kada su nogometaši igrali pod granatama koje su padale diljem Hrvatske. Tada nakon što su neki odnosi ja bih rekao politički razriješeni, kad su neki odnosi politički razriješeni i kada istovremeno nositelji kvalitete kolektivnih sportova su osiromašili i nisu mogli pratiti europske i svjetske trendove ti su klubovi mislim prije svega na nogometne i košarkaške postali preveliki teret za državu i država pilatski pere ruke od sporta. A da li može ukinuti cijelu prvu hrvatsku nogometnu ligu? Mislim da je odgovor jasan da ne može. Predlaže se ovaj jedan model, molim vas lijepo težak, ima veliku težinu. Ja nisam siguran da je to najbolji model. Međutim, u svakom slučaju rješenje iz ovoga se mora naći i ako se skoncentriramo samo na ovaj dug profesionalnih klubova i samo na raspravu o profesionalnim onda šteta vremena kojega gubimo.
Odgovor na repliku poštovani zastupnik Ivan Drmić.
Pa dijelom bih se složio sa vašim onim što ste iznijeli u vašu repliku. Ja sam taj dug od 700 milijuna kuna spomenuo kao jedan manji problem. Meni je u mom izlaganju bio veći problem nestanak amaterskog športa mladih, sveučilišnog sporta. Znači, onoga što ja smatram pod športom. Za mene je taj profesionalni šport o kojemu ste vi govorili jedan vid biznisa i tražio sam jednostavno da se on uklopi u zakon da se postavi ne samo izvor financiranja i novac u te klubove, već da se uspostavi i sustav odgovornosti. Znači, onih ljudi koji raspolažu tim novcem i koji prave te dugove. Dugove su napravili osobe, nisu napravili ni političari, ni biznismeni u poduzećima. Napravili su ljudi, biznismeni kojima je sport biznis, ljudi koji nisu nikad šutnuli loptu, ljudi koji nisu nikad skočili na strunjaču, već ljudi koji u sportu vide samo novac. Isto tako ne bih se složio s vama da je dug nastao 90-tih godina. Činjenica je da je u tih 10 godina veći dio duga i nastao, ali uvjeravam vas i evo sad dok mi raspravljamo o tome da negdje na terenu nastaju dugovi i da se oni i dalje gomilaju.
Slijedeća replika poštovani zastupnik Lino Červar.
Gospodine predsjedniče, ja bih se samo dotakao članka 56. o kojemu je govorio moglo bi se reći tome uvaženi zastupnik. Radi se da športske djelatnosti, a smatraju se pod tim i organizirane izvan nastavne školske športske aktivnosti da moraju obavljati samo fizičke osobe pod određenim propisanim uvjetima. Ja bih se dotakao toga i dao potporu njegovom razmišljanju, da umjesto da nam dvorane uvečer budu zatvorene i da nema djece unutra, da mi dozvolimo da i trenerima koji nemaju propisane uvjete, a koji su se dokazali stvarajući itekakve pobjednike, šampione, da im damo šansu da oni rade s djecom jer oni mogu itekako i edukativno djelovati i stručno djelovati na našu djecu. Prema tome, tu dam veliku potporu gospodine uvaženi zastupniče.
Treća replika poštovani zastupnik Franjo Arapović.
Zahvaljujem lijepo gospodine predsjedniče. Pa htio bih samo još jednom pojasniti kada se govori o ovih 700 milijuna. 700 milijuna kuna, a 850 klubova u Hrvatskoj. Znači, nisu to samo nogometni, profesionalni klubovi, košarkaški, rukometni. Ovo je ukupan dug 850 klubova u Republici Hrvatskoj. E sad, tko je kriv za taj dug to je jako teško govoriti. Jako teško je reći tko je taj dug napravio. Svi, jer se drukčije nije moglo poslovati. Govorili smo još o menadžerima. Da, gospodin Primorac, ministar Primorac je govorio o menadžerima u svom izlaganju u petak. Upravo smo došli u ovaj Visoki dom da raspravimo o tome, gdje smjestiti menadžera, gdje ga staviti, kakve licence mu dati. A još jedna stvar, kad dođe do preoblikovanja športskog kluba u športsko dioničko društvo, pa imat će kao prvo reviziju poslovanja. Nikome neće biti u interesu da šest mjeseci radi neke financijske nebuloze, a na kraju godine ako bude u minusu on ide u stečaj, na bubanj. A samim tim što ministarstvo i Vlada predlažu još jedan zakon, a to je Zakon o inspekciji u športu. Znači, bit će s te strane pokriveno.
Odgovor na repliku poštovani zastupnik Ivan Drmić.
Jedino zajedničko što ja i kolega Arapović imamo je mišljenje da treba riješiti ovako zategnuto i loše stanje u hrvatskom sportu. Činjenica je da vi gospodine Arapoviću gledate na ovaj zakon kao profesionalni športaš što ste i bili do nedavno, a ja gledam kao jedan čovjek koji rekreativno se bavi športom, koji želi da njegovo dijete ima uvjeta da se bavi športom i jednostavno za mene tih 700 milijuna kuna, odnosno puno veća svota ako bi izdvojili dugove prema državnim poduzećima nije malo. To je novac koji je potrošen iznad onoga koliko je na raspolaganju bilo klubovima. Činjenica je da i u zadnjih tih 15-tak godina kako je tonuo taj sport i premije igračima, sportašima, trenerima bile su sve veće. Znači, što je novaca bilo manje, premije, plaće su rasle gore. Po mom mišljenju tadašnji ljudi koji su vodili te klubove trebali su jednostavno uklopiti se u onoliko proračun koliki imaju. Ako nema za 100 000 eura igraču po godini ima 10. Ako neće igrati onaj koji je primao 100, naći ćemo igrača koji će igrati za 10. Ja vjerujem da se tako radilo na takav način da bi i dugovi bili danas manji.
I poštovani zastupnik Marijan Mlinarić. Replika.
Poštovani gospodine predsjedniče, kolega Drmić je rekao da bi trebalo omogućiti ljudima koji hoće u svoje slobodno vrijeme voditi određene a nemaju određenu edukaciju. I sam imam iskustva. Vodio sam klub 25 godina i postizao vrlo dobre rezultate bez toga da sam završio fakultet za fizičku kulturu. Međutim, moram reći da sam prošao sve tečajeve, sve moguće skupljanje znanja u struci kroz paralelno sa vođenjem kluba, tako da ne može biti dovoljno samo dobra volja i znanje određenih tehnika bez toga da onaj tko se želi baviti odgovornim trenerskim radom uči paralelno uz rad i postiže dobre rezultate. Hvala lijepo.
Odgovor na repliku poštovani zastupnik Ivan Drmić.
Složio bih se s vama u određenom dijelu. Međutim, ako vidite u zakonu da se tu ipak malo previše traži, vama te vaše tečajeve i to što kažete da ste prolazili ne bi danas priznali da možete raditi u tom sportu. Isto tako mislim da treba selektivno priči tom problemu jer nije isto trenirati karate gdje može doći do određenih ozljeda, znači treba biti oprezan. A isto tako nije isto trenirati šah.
Dobro. Dame i gospodo, zastupnici sad ćemo prekinuti jer ako počne kolega Zvonimir Sabat i onda ćemo zaći duboko u vrijeme. Nastavak u 13,30, poštovani zastupnik Zvonimir Sabati, Anton Peruško, Alenka Kočiša Čičin-Šain. Nastavak u 15,00 sati. Nastavljamo sa sjednicom, Prijedlogom zakona o športu. Poštovani zastupnik Zvonimir Sabat. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče, gospodine državni tajniče, kolegice i kolege zastupnici. Evo nakon već gotovo dva dana sigurno je bilo svako područje ovog Prijedloga zakona dotaknutog ali neće biti naodmet da i ja dam svoj doprinos. Tema je svakako aktualna i zato jer se sigurno i dugo čekalo, a i zbog niza događanja koja se dešavaju oko sporta. No ja bih započeo ustvari i pokušao kompletno svoju diskusiju usmjeriti na pojedine dijelove ovog zakona. Započet ću sa člankom 2. koji mi je posebno drag i volio bih da to doista postane stvarni temelj ovog zakona i sporta. Naime u članku 2., stavak 2. veli: "Šport mora biti jednako dostupan svima bez obzira na dob, rasu, spol, vjeru, nacionalnost, društveni položaj, političko ili drugo uvjerenje." Šport je djelatnost od osobitog značenja za Republiku Hrvatsku. To su temeljni postulati ovog zakona i bilo bi dobro da čitav niz drugih poglavlja pa i članaka je na tragu toga. No međutim u stvarnom životu nije baš sve tako idealno. Nije svima sport jednako dostupan. Mi dolazimo iz svih krajeva Republike Hrvatske i sigurno da u tim krajevima ima i siromašnijih područja, općina ili naselja tako da mladi u takvim siromašnijim općinama nemaju iste uvjete pa tako i nemaju jednaku šansu za uspjeh. U pravilu ti mali općinski proračuni, nedostatak športskih dvorana, uređenih terena s pratećim objektima, nizak ukupni standard stvara situaciju da niti voditelji nemaju sredstava da se omogući djeci jednaka dostupnost niti šansa da, za dokazivanjem talenta. To ću povezati sa člancima 77., 78. i 79. koji govore o financiranju športa gdje se uglavnom sve potvrđuje ili utvrđuje javnim potvrdama u športu i to na državnoj razini i na lokalnoj razini. Dozvolite da tu iznesem svoja dva razmišljanja. Naime javne potrebe u športu na državnoj razini su nabrojane u članku 78. Tu je izostavljena rekreacija. Bojim se da to onda i nije državni interes. A ako se prisjetimo da svega 10% stanovništva se bavi sportom onda bi o tome trebalo svakako razmisliti da li je ili nije rekreacija potrebna da bude državni interes. Nadalje program javnih potreba u športu koje donosi jedinica lokalne ili područne samouprave koje su često puta siromašne i nedovoljno izdvajaju za poticanje i razvoj športa kao istovremeno i davanje šanse i siromašnima za uspjeh. Predlažem da se minimum javnih potreba od državnog interesa financira iz državnog proračuna, a da se nadogradnja financira iz proračuna jedinica lokalnih samouprava. Na tu temu financiranja treba nadodati i peto poglavlje zakona. U okviru tog petog poglavlja govori se i razrađene udruživanja. Naime školskih, školskih društava iz članka 44. ima puno i lakše ih je i osnivati i financirati inicijalno jer se u pravilu nalaze u okviru školskog sustava. Studentske, bilo je ovdje riječi i o sveučilišnim športskim udrugama nisu i nemaju dobru zastupljenost u okviru športa, ali i nisu previše … [[Govornik se ne razumije.]] u okviru visokoškolskog sustava. Problema ima previše, a glavni je problem što se i što su studenti u pravilu gosti u nekim športskim objektima ali i ukupni visokoškolski obrazovni sustav ne potiče posebno osnivanje i rad studentskih ili sveučilišnih športskih udruga. Članak 50. govori o športskim udrugama u športskoj rekreaciji nedovoljno, usudio bih se reći i površno. Nemaju rekreativci neke prioritete kod korištenja športskih građevina. Kod tih prioriteta rekreativci su tek na trećem mjestu. A uređenih površina gotovo da i nema, a ako ih ima loše se održavaju, a za nove površine se vrlo rijetko stavljaju u prostorne planove. Na temelju predloženog zaključujem da doista športska rekreacija nije državni prioritet. Športske udruge osoba s invaliditetom nisu dovoljno zastupljene u ovom zakonu. Govori se o njihovom organiziranju, ali premalo o financiranju. Sve tek nažalost završi na programu javnih potreba, ali to nije dovoljno. Poglavlje 9. govori o športskim građevinama. Ne govori se ovdje puno o športu u prirodi, opet ponavljam o rekreativcima. Opet je ovdje masovno bavljenje sportom izostavljeno. Glavni dio tog poglavlja je donošenje mreže sportskih građevina. U članku 69. utvrđuje se tko donosi tu mrežu? Citiram: "Republika Hrvatska i nadležno tijelo jedinice lokalne i područne /regionalne/ samouprave i grada Zagreba donose mrežu sportskih građevina. Ja mislim da je to malo neodređeno i ne bi trebao biti problem napisati tko će to učiniti? Vjerujem da će Hrvatski sabor i predstavničko tijelo jedinica lokalne samouprave donositi to, tu mrežu. I to bi po meni trebalo pisati u ovom članku. To je važno pitanje zbog naravno niza razloga, ta mreža sportskih građevina. A sasvim sigurno potrebno je ponovno nabrojiti da se to odnosi i na demografsku i na … [[Govornik se ne razumije.]] i na kulturnu i tako dalje politiku koje su bitne za opstanak športa ukupno. Poglavlje 12. zakonom uvodi informacijski sustav u športu. Naravno ja kao profesor na Fakultetu organizacije i informatike mogu čak reći da sam jednim dijelom i vezano uz ovo područje u jednom segmentu informatizacije i društva, zadovoljan sam što se sve više otvaraju vrata informatizaciji i modernim informatičkim rješenjima. No šire od ovog zakona je sigurno ukupnost rješenja. Ja ne mogu dati ovdje nekakvu mjerodavnu ocjenu o ovom informacijskom sustavu u športu jer ne znam da li je to zasebno parcijalno rješenje ili je to dio ukupnog informacijskog sustava. Zašto to govorim? Potrebna su sasvim sigurno informacijska rješenja i u zdravstvu i u školstvu, sudstvu itd. da ne nabrajam. Međutim, ako parcijalno rješavamo svako područje zasebno onda tu može doći do neusklađenosti ili o kompatibilnosti, nepovezanosti, a to bi moglo biti u datom trenutku puno previše skupo. Da na kraju ne bude potrošeno puno novaca, a efekat puno lošiji od očekivanog. Poglavlje 13. odnosi se na državne nagrade u športu, gdje u članku 86. stavak 3. zakon propisuje o kriterijima za dodjeljivanje državnih nagrada za vrhunska športska postignuća. To utvrđuje Vlada Republike Hrvatske. Ja bih volio da se stvori povezanost kriterija i iznosa sredstava i da kod donošenja proračuna to bude javno i transparentno obznanjeno. Nije dobro da visinu novčanog dijela u članku 84. stavak drugi odlukom određuje ministar. To uvijek izaziva određena razmišljanja da se nekome nešto pogoduje. I na kraju preoblikovanje u športska dionička društva, pa ja bih rekao da samo izražavam izvjesnu rezervu iz razloga što se bojim da ona ulaganja koja su imali ljudi, stanovnici, građani pojedinog kraja, mještani pojedinog naselja ne dođu u vlasništvo neke neodgovorne osobe. Odnosno čak gora situacija da klub postane vlasništvo tih dioničara, a da brigu o terenima, o objektima školskim, eventualno ovako nekakvog duljeg vremena ostavi opet lokalnoj zajednici. Većina ljudi je sama uložila svoj rad, uložili su i sredstva i odricali se naknade za svoje zemljište itd. itd., a bilo bi dobro da se još dobro razmotri upravo to preoblikovanje. Hvala lijepa.
Hvala. Replika. Poštovani zastupnik Franjo Arapović. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče, zahvaljujem se kolegi zastupniku na jednome stvarno kvalitetnome izlaganju i samo bih htio pojasniti jednu stvar u vezi financiranja lokalne samouprave. U osobno ćemo i u ime svoje i u ime Kluba Hrvatske demokratske zajednice podnijeti jedan amandman za drugo čitanje, s tim da lokalna samouprava i uprava, gradovi i županije imaju pravo prvokupa. Znači, oni mogu raspolagati sa klubom. Bit će vlasnici klubova. Znači, i oni ako ne budu mogli nakon godinu dana funkcionirati po novom modelu on će imati pravo prodavati svoje dionice. Znači, da neće sada se samo trošak ostati lokalnoj upravi, zajednici samoupravi, nego će on imati, svaka će imati svoj klub i da li će ona znati raspolagati ili ne to će se vidjeti nakon godinu dana.
Hvala. Odgovor na repliku poštovani zastupnik Zvonimir Sabati.
Gospodine predsjedniče, doista nemam namjeru replicirati jer ulazim u nešto novo i ne bih volio da unaprijed si kritiziram nešto što ne znam da li će dati rezultat. Ja samo velim bojim se da ne bi kojim slučajem se pronašli neki dioničari ili vlasnici takvog društva koji će imati nogometaše, prodati ih dobro i nakon toga ostaviti lokalnoj zajednici objekte. Ja samo velim bojim se da se to ne dogodi. Ništa drugo.
Hvala. Poštovani zastupnik Anton Peruško. Izvolite.
Hvala gospodine predsjedniče, gospodine državni tajniče sa suradnicima, kolegice i kolege. Pa već u replici kolegi Drmiću sam iznio neke stavove oko ovih pitanja koja se danas lome u ovoj sabornici, ali želim reći da prije ono što sam i rekao da je po meni sport vrlo važan segment ljudske djelatnosti, da je sport po meni ta plemenita ljudska djelatnost koja gradi odnose među ljudima i gradi mostove među narodima pa i onda kad ih ponekad političari ruše. Hrvatska kao mala zemlja zaista u svjetskim razmjerima kada je u pitanju sport visoko je plasirana. Jasno je da u svakoj zemlji bez obzira na veličinu i broj stanovnika u pojedinačnim sportovima je moguće da se pojavi pojedinac kao izraziti talent, pa koji onda uz puno odricanja, uz mukotrpan rad može postići vrhunske sportske domete. Ali kada jedna mala zemlja veličine Hrvatske, kada njezini sportaši u kolektivnim sportovima postižu vrhunske sportske domete to je pak nešto posebno, pa možda po neki put sa sredstvima sa kojima se raspolaže i teško objasnivo. Sport je u teškim vremenima stvaranja samostalne Hrvatske odigrao vrlo značajnu ulogu. Hrvatska je u nekim dijelovima svijeta prepoznata ne po svome položaju, po svojim specifičnostima u političkom, povijesnom ili zemljopisnom smislu, već po svojim sportskim veličinama od kojih nekoje sjede i ovdje danas u ovom Hrvatskom saboru. Tko primjerice nije čuo za Kosteliće, Ivaniševiće, Vlašićku, Permanicu ili Filipovića u pojedinačnim sportovima, ali i za hrvatsku nogometnu reprezentaciju, za vatrene, za Bobana, Šukera i Ćiru Blaževića ili trofejne rukometaše Balića, Đombu ili Linu Červara, košarkaše Dražena Petrovića, Arapovića i Mirka Novosela, vaterpoliste Bukića, Roju i Ratka Rudića. Svi za ta imena znamo. I sad pogledajte kolegice i kolege zastupnici što se od osamostaljenja Hrvatske do danas po meni sa sportom u Hrvatskoj dešavalo. Nešto sam već i rekao, a to ću i ponoviti, da do kraja 90-tih godina kada je valjalo raditi na promicanju Hrvatske države onda nitko, ama baš nitko u tim ratnim uvjetima kada su i nogometaši igrali turnir mira na otvorenim terenima pod granatama nikoga u to vrijeme nisu interesirali zapravo ja bih rekao licemjerni odnosi države i sporta. Čim su neki politički odnosi razriješeni, a istovremeno nositelji kvalitete kolektivnih sportova osiromašili i nisu mogli pratiti europske i svjetske trendove ti su klubovi mislim pri tome prvenstveno na nogometne i košarkaške postali prevelik teret za državu koja tada polako pilatski pere ruke. Do tada Financijska policija ne dolazi u klubove u devedesetim godinama, pušta da stvari idu svojim tijekom i tada se sjeti da valja ući u klubove i pronalazi stanje za koje su nositelji državne vlasti znali da je upravo takvo kakvo jeste. Dakako da Hrvatska kao država koja se i ne može pohvaliti kao pravna država nije mogla uništiti sport pa su dugovi prepušteni zastari i dakako najavljeno je vrijeme tranzicije. Znam ja, ali je upravo tako moralo biti. Da li je moglo biti i drukčije priznajmo to onda barem otvoreno. Istovremeno moramo priznati i to je nešto što me posebno brine, da u tim i takovim uvjetima koji su vladali u Hrvatskoj, kada je jedan čovjek odlučivao o svemu, neminovno dođe do nepravdi, pa onda oni koji su bili na neki način pošteniji, kao što je primjerice bila pulska "Istra" ili još drastičnije mali klub "Jedinac" Omladinskog kapra iz Svete Nedjelje iz Istre koji je za dug državi od 350 tisuća kuna do bio dakako rješenje o ovrsi, nastradaju takvi klubovi i osjećaju se diskriminirani. Jer dug od nekoliko stotina milijuna kuna je beznačajan u odnosu na seoski dug od nekoliko stotina tisuća kuna. Taj mali dug seoskog kluba valja utjerati. To je loše. Danas dakako kad se Hrvatska približava Europskoj uniji mora doći do prilagodbe i kao zemlja moramo prihvatiti europske standarde. I modeli su tu ponuđeni, o njima valja voditi raspravu. Uostalom vodimo je i u ovom Saboru. Međutim, želim otvoreno reći da nakon toga valja podvući crtu, jer sa pravom su neke kolege zastupnici ukazali da ne mogu manageri crpsti dobitke iz transfera igrača, a s druge strane država zamrzava na određeni period jer drugog izlaza nema dugove sportskih klubova. Imamo i u Španiji, pozivamo se na španjolski model. On baš i nije u svemu najprimjereniji. U Španjolskoj se npr. na transfer igrača događaju preko off shore kompanija i država od transfera igrača ubire svega 20% poreza. Ali zato u Italiji od transfera 90% poreza ubire država. Ne moramo primijeniti u svemu jedan model, nego onaj koji će biti primjereniji jer ne možemo ljudima objasniti na koji način ćemo mi zamrznuti te dugove, istovremeno sa brojnom kolonijom ratnika koji su nezaposleni, ali valja podvući crtu i više nema odstupanja od ovog principa. Ono vrijeme koje je bilo je prošlo. Imate primjer kraljevskog kluba Reala iz Madrida, Santiaga, koji ima stadion Santiago Bernabe i na koji način proda državi taj stadion, gradu, izvinjavam se, hvala gospodine Arapović, gradu taj stadion. Grad ga kupi iz sredstva poreznih obveznika i onda ga da na upravljanje Realu. Pa mi smo imali jedan pokušaj takvog primjera za jedan poznati hrvatski plac, ako se sjećate i mislim da te i takve modele ne smijemo prihvatiti. Želim jasno reći da jedini zakon koji u sportu vrijedi je rezultat i rezultat, i to je zakon koji je svetinja, a sve ostale su samo državni akti koji moraju biti tako koncipirani ni da pogoduju ostvarenju rezultata. I sada pogledajmo, kako će po mome mišljenju ovaj najvažniji državni akt, Zakon o športu, koji se kao što je ministar Primorac rekao priprema preko 6 godina. Dakle, pripremala ga je i bivša i sadašnja Vlada, ali i strukovni savezi, ja bih rekao i sportska javnost, bilo je oko 120 tribina. I ne želim na tom zakonu politizirati, bez obzira na političke opcije iz koje mi kao zastupnici dolazimo, već želim da donesemo zakon koji će biti na dobrobit sporta. U izbjegavanju politizacije dobro je što predlagača u članku 102. stavku 4. naveo da su riječi: "šport i sport" istoznačnice i time se izbjegava politizacija na kvačici iznad slova čemu smo mi počesto skloni, a time se postiže i praktičan učinak da se ne moraju usklađivati brojni akti u sportskim društvima. I što ja sad mislim o prijedlogu Zakona o športu koji je pred nama u prvom čitanju? Ja bih sportskim rječnikom rekao da je ovaj zakon za umjetnički dojam zaslužuje vrlo visoku ocjenu 10, ali je ocjena za težinu izvedbe mnogo niža i po meni nedovoljna. Preciznije, valja reći da je težina izvedbe primjerene samo za profesionalne klubove i drugog izgleda modela nema. Teška je oko 700 milijuna, ali profesionalni sport sudjeluje u sportu Hrvatske sa svega nekoliko postotaka. A što je onda sa amaterskim sportom? I da kažem još i to da država sanirane klubove nakon određenog perioda prepušta lokanoj samoupravi. Što će lokalna samouprava sa njima ukoliko ne dođe do decentralizacije države? Neki dan razgovaram o prijedlogu ovog sa mojim kolegom i prijateljem Linom Červarom i u potpunosti smo suglasni da ovaj prijedlog Zakona o športu do drugog čitanja mora biti popravljen i konkretizirati daljnje odnosu u sportu, jer ih u protivnom ovakav kakav je na deklarativnoj razini ne rješava nagomilane probleme. I vidim da neće biti vremena, pa ću onda zaključiti da po meni do drugog čitanja predlagač mora definirati konkretno pitanje poreznih olakšica u sportskoj djelatnosti, država mora jednostavno svesti svoju bilancu i vidjeti koliki je to iznos koji u ovom trenutku možemo izdvojiti za sport. Da li kroz redistribuciju ili priznavanje olakšica pitanje je, ali ja mislim prvenstveno kroz priznavanje olakšica ulagaču u sport jer će na taj način svaka pojedina sredina iskazati viši interes. Dakle, treba preciznije definirati prava investitora u oblast sporta. U zakonu valja po meni odrediti i najniži postotni iznos proračuna od države do jedinica lokalne samouprave koji mora biti namijenjen sportu. I vrlo je važno, po meni, i to je pitanje svih pitanja, da se iznađe model koji definira prava investitora u oblasti sporta. Tada će se lakše izgraditi sportski objekti, jer je nedopustivo da npr. samo u Istarskoj županiji od 24 osnovne škole koje su u ingerenciji županije njih samo 11 ima školske sportske dvorane, a 13 ih nema, a stanje u srednjim školama je još tragičnije. Mislim da bi do drugog čitanja predlagač trebao preispitati i članak 20. jer ukoliko se ide na stvarnu situaciju da se uvede profesionalizam u sportske klubove, pitam se čemu pri ministarstvu kao što je to u članku 20. predviđeno posebno povjerenstvo. Hvala lijepa … [[Govornik se ne razumije.]] Hvala.
Hvala. Ispravak netočnog navoda, poštovani zastupnik Franjo Arapović. Izvolite.
Hvala lijepo. Pa htio bih ispraviti samo jedan netočan navod u jednomu jako lijepom i kvalitetnom izlaganju kolege zastupnika. Što se tiče odgode dugovanja, odgoda dugovanja se odnosi samo na amaterske sportske klubove. A one klubove koji prolaze, koji idu u sportska dionička društva ne, oni nikakvu nemaju odgodu svojih dugovanja. Samo toliko. Hvala.
Poštovana zastupnica Alenka Košiša Čičin-Šain. Nema je, gubi pravo na riječ. Poštovani zastupnik Anton Kapraljević. Isti slučaj, ista sudbina. Poštovani zastupnik Jakša Marasović. Isti slučaj. Poštovani zastupnik Vladimir Šišljagić. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Uvažene kolegice i kolege. Pa evo, bilo je rečeno od više zastupnika ovaj prijedlog zakona dolazi nakon 6 godina razmatranja, razmatrala ga je i slagala, pretpostavljam pokušavala i bivša Vlada i ova Vlada, nakon brojnih okruglih stolova i rasprava. Slažem se i mislim da je ovo dobar temelj za progovoriti o športu, da je ovo dobar radni materijal, radni materijal za prvo čitanje. Čuli smo dosta prijedloga koje, ja vjerujem da će predlagač ugraditi u ovaj Zakon i da ćemo ga kao takav imati u drugom čitanju. Jer mislim da Zakon u brojnim svojim člancima je nedorečen. Posebno se to odnosi u dijelu financiranja športa. Naime, ja u ovom Zakonu osim što je taksativno navedeno da se šport financira i određeni dijelovi toga športa iz državnog proračuna, iz jedinica lokalne, odnosno regionalne samouprave. Više bih volio da je predlagač bio određeniji pa da je kazao koliki je to udjel u proračunu jedinica lokalne samouprave, koliki je to udjel u regionalnoj samoupravi, odnosno sa razine države. Jer je činjenica da je, ajde dopustimo to, u Prijedlogu zakona to lijepo zaokruženo. Da ovaj Zakon, možemo to tako iščitati, iskazuje dobre namjere i dobre želje. Međutim, u onom trenutku kada se on pokuša realizirati, ostvariti tada ćemo sasvim sigurno naići na zapreke. Ono što je temeljno u športu, po mom mišljenju, to su financije. Treba osigurati financije za kvalitetan šport, vrhunski šport, da ne govorim i za amaterski šport. Ukoliko nema financijskih sredstava dostatno, a u ovom trenutku ih nema. U ovom trenutku ih nema. Ali onda im napravimo takva zakonska rješenja koja će uvažavati činjenicu da mi ne možemo pokriti financijski niti državnim proračunom niti proračunima jedinica lokalne samouprave, odnosno regionalne sve ono što bi mi u športu htjeli. I kada govorimo o mreži športskih objekata mislim da nema nitko u ovoj sabornici tko se neće složiti s tim da je ona prijeko potrebita. Da je potrebno da svaka osnovna škola, da svaka srednja škola ima dvoranu, ali jednostavno mi to u ovom Zakonu možemo se odrediti kao namjera, kao dobra želja, ali sasvim sigurno da u narednih 8 godina mi to ostvariti nećemo moći. Da. Kažemo da su dubioze 700 milijuna kuna, 700 milijuna kuna su dubioze u športu. A ja bih kazao da tih 700 milijuna je možda dvostruko ili trostruko umanjeni iznos od stvarnog stanja. To po nekoliko klubova za koje sasvim sigurno znam u kakvim su oni dubiozama, tako da teško mogu vjerovati u to da su dubioze samo 700 milijuna. I tu bih se ja složio sa mojim kolegom, gospodinom Lekom, koji je upravo o ovome govorio. Ništa se ovim Zakonom neće riješiti osim što ćemo ove dubioze u športu svesti na nulu. Mi ovim Zakonom, po mom mišljenju, nismo ponudili rješenja kako iz tih dubioza izaći, odnosno kako će taj naš amaterski šport i profesionalni šport, vrhunski šport nastaviti sa praktično istim ili nešto višim financijskim sredstvima, a da opet za 4 ili 5 godina ne dođe u dubiozu. Dakle, ja držim da smo mi ovim Prijedlogom zakona, naravno ukoliko ga ovaj Visoki dom usvoji, legalizirali jedno stanje koje mi imamo i probleme koje imamo u športu nagomilane kroz nekoliko godina, kroz 10-ak godina gdje su pojedini klubovi iz godine u godinu gomilali gubitke. Sada su ti gubitci se sveli na jednu razinu gdje se nešto treba napraviti pa je onda predlagač izašao sa ovakvim Prijedlogom zakona koji se uglavnom jednim velikim dijelom upravo odnosi u svojim člancima na saniranje ovih gubitaka. Najveći gubitci su u nogometu, sasvim sigurno. Međutim, i mi ćemo te gubitke riješiti papirnato. Riješiti jednim zakonom. Međutim što dalje? Usvojit ćemo taj Zakon, međutim i do sada je, sasvim sigurno su postojale i to čvrste zakonske odrednice koje su klubove koji su gomilali gubitke isto tako obvezivale da naknade te gubitke. Isto tako i do sada i sada i u ovom trenutku su stečeni svi uvjeti da se u pojedinim klubovima koji su u dubiozama godinama provede stečaj. Ono što je osobito neprihvatljivo, što je osobito neprihvatljivo da isti ti klubovi koji godinama gomilaju gubitke gomilaju gubitke, kupuju igrače. I sada u takvoj jednoj situaciji dubioza, kupuju igrače u milijunskim iznosima, a da pravna država zapravo ne reagira. Kako će ovaj Zakon riješiti trgovanje igračima? Ja u ovom Zakonu nisam uočio da se ovom materijom, da je ovoj materiji bilo pokušaj da se time pozabavi. Kako riješiti situaciju u kojoj mladić ili, ajmo reći, daroviti sportaš ili sportašica za koje roditelji potpisuju kojekakve ugovore i sa 16, 17 godina se uvjetno rečeno prodaju, a onda u našim klubovima treniraju, obučavaju se, pripremaju i nakon prvog potpisa profesionalnog ugovora, odnosno kad on istekne, taj igrač se prodaje, a zapravo najveći dio kolača kojekakvi sportski mešetari kupe. A da klub koji je praktično stvorio vrhunskog sportaša nema na kraju nikakvog ne interesa nego pokrića uloga što je uložio u tog igrača da bi ga doveo do statusa vrhunskog igrača. I to ovaj Zakon, odnosno ovaj Prijedlog zakona ne rješava. Kada govorimo o zdravstvenoj zaštiti u športu, činjenica da u ovom trenutku zaista se ta preventivna zdravstvena zaštita i pregledi odvijaju u neuvjetnim prostorijama. Da je pitanje kako će se ukoliko ga Sabor donese i ovaj Zakon provoditi jer mi nemamo dostatno specijalista medicine rada, odnosno specijalista športske medicine, a bilo je riječi i o školskoj medicini mada se ja ne slažem sa izrečenim i mislim da specijalisti školske medicine u okviru svojih djelatnosti i onoga što zaista znaju u struci mogu obaviti i to kvalitetno obaviti preventivne preglede u dijelu športa u školi. Vidim da vrijeme istječe pa bih se samo osvrnuo evo na nekoliko pitanja ne samo koje mene zanimaju, a koji nisu u ovom obrazloženju Prijedloga zakona dani. Ja bih pozvao predlagače ovoga Zakona da se barem ponekad očituju na upite koje mi saborski zastupnici raspravljajući o ovom Prijedlogu zakona imamo, to se posebno odnosi evo na ove menadžere u športu i kako će to zakon riješiti, zašto izvršna vlast ne reagira u sadašnjoj situaciji gdje ima sve uvjete da se pokrene stečaj za neke klubove i gdje je sasvim razvidno da ti klubovi koji su u gubicima kupuju igrače i isplaćuju ih po milijunskim iznosima. Isto tako moj kolega je maloprije upitao predlagača što je sa odmakom u profesionalnim športskim klubovima kako se to predlaže u ovom Zakonu, odnosno u športskim dioničkim društvima, pa bi bilo dobro da predlagač povremeno izađe za govornicu i objasni ona sporna, odnosno dvojbena pitanja. Hvala.
Hvala. Replika, poštovani zastupnik Nenad Stazić.
Vidite poštovani kolega … [[Govornik isključen, ne razumije se.]] vi kažete svi znamo nema sportskih dvorana, ali znamo i to da nema novaca za te sportske dvorane, trebat će 7, 8 godina da se novci prikupe, ali vidite nije vam to posve točno jer ako država ima 700 milijuna kuna da oprosti vrhunskom sportu nogometnim klubovima dugove onda očito ima 700 milijuna kuna, samo je stvar političke odluke u šta će se tih 700 milijuna kuna utrošiti. Već smo rekli tu 50 puta za 700 milijuna kuna da se napraviti 100 sportskih dvorana. Sa 700 milijuna kuna koji bi se uložili u amaterski sport, rekreativni sport, školski sport, studentski sport nema djeteta u Hrvatskoj koje se nekim oblikom sporta ne bavi, nema ga, ne postoji, ali opet je stvar političke odluke. Znate kad jedan privredni subjekt padne u gubitke onda ga država pošalje u stečaj normalno, radnici izgube radna mjesta, nitko ne plače nad njima, ali ne usudi se ta ista država poslati u stečaj jedan profesionalni nogometni klub, a svi znamo da se tamo peru novci, zarađuje ogromna lova, možda leglo kriminala, ne znam to je stvar policije, ali da li tih 700 milijuna kuna, gdje bi ih bilo prioritetno potrošiti, je li za ove klince ili za profesionalne nogometaše? Gdje bi? Koja logika? Koja logika nas tjera? Koja logika tjera Vladu da 700 milijuna kuna oprašta ovim profesionalcima umjesto da ih usmjeri klincima i da imamo zdravu naciju. Novca ima, nema političke volje.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Vladimir Šišljagić.
Hvala lijepo. Gospodine Staziću ja bih se velikim dijelom složio sa vama, ali se ne mogu složiti kad kažete da novaca ima, vjerojatno misleći na ovih 700 milijuna. Ne, ja vas uvjeravam da nema novaca, te novce su pokupili kojekakvi mešetari u športu koji su kupovali, preprodavali igrače, a država je za to vrijeme sve to gledala i tolerirala i na žalost i sada država tolerira da klubovi za koje znamo da su u gubicima zbog kojih se uostalom i ovaj Zakon velikim dijelom, u velikom dijelu i donosi jer sanira te gubitke da oni i u ovom trenutku kupuju igrače, daju milijune za te igrače, a zapravo opet država i oni koji bi trebali … [[Govornik se ne razumije.]] institucije ne reagiraju ne pokrivajući barem dijelom te dugove nagomilane od 700 kako se kaže, a ja kažem da je to sigurno milijun i pol, odnosno milijarda i pol ili možda i 2 milijarde i jasno kada bi sve institucije pravnog sustava odradile svoj posao onako kako im to zakon omogućava i kako bi trebale odraditi onda bi se sigurno našlo ovih 700 milijuna u namjene za evo gradnju mreže športskih objekata u Republici Hrvatskoj.
Druga replika, poštovani zastupnik Franjo Arapović. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Ja ne znam koliko puta moram ponoviti, dobro ovi koji su sada upravo ušli u sabornicu pa su se htjeli javiti kao da se zabilježe, a nije 700 milijuna kuna oprošteno, nije nikome poklonjeno 700 milijuna kuna, jedino što je odgođeno plaćanje amaterskim klubovima. Mi uporno govorimo da je to športašima, da se to profesionalnim klubovima, netko je uzeo 700 milijuna i sad treba da to treba država vratiti. Još jednu stvar, što se tiče menadžera gospodine Šišljagiću mi smo upravo na prvom izlaganju ministra gospodina Primorca, rekao je da će nam pustiti ovdje da čuje naše mišljenje šta napraviti sa menadžerima u športu i sigurno do drugog čitanja menadžeri u športu će zauzeti svoje mjesto koje im pripada, znači morat će imati svoju udrugu i morat će imati sve licence i znat će se tko se može baviti menadžerstvom i tko su menadžeri u sportu. Inače jako dobro izlaganje kolega Šišljagiću.
Odgovor na repliku, poštovani zastupnik Vladimir Šišljagić.
Digao sam i povredu Poslovnika i odgovor na repliku.
Ono je povreda Poslovnika? Dobro.
Povreda Poslovnika članak 209. u svezi članka 210., 211., 212., 213., a odnosi se na to da gospodin Arapović u replici može replicirati meni, a ne gospodinu Staziću, a gospodin Arapović je replicirao gospodinu Staziću jer ja nisam u svojoj raspravi izrekao ono što ste vi u početku vaše replike govorili. A što se tiče odgovora na repliku. Dakle mi imamo pred sobom Prijedlog Zakona o športu, ja sam kazao da je Prijedlog zakona dobar radni materijal da ovdje raspravimou Saboru o njemu, da ukažemo na ono što je naše mišljenje, a kroz naše mišljenje i ono što misle u našem kraju iz kojega dolazimo, a svakako bi se složio sa onima koji razmišljaju na način da je trebalo donijeti prvo nacionalnu strategiju. Da je trebalo donijeti cilj što mi mislimo učiniti od amaterskog športa odnosno od profesionalnog športa a kada govorimo o menadžerima onda je upravo stojim iza onoga što sam izrekao da se u našem športu vrhunskom u nekim, u nekim športovima pojedinačnim i kada govorimo o menadžerima da se radi u puno slučajeva, 99% slučajeva o postupcima tih ljudi koji rade mimo postojećih zakona, koji kupuju igrače, preprodaju igrače, a da sve to ide mimo kluba koji je zapravo tog igrača stvorio. I da je to nedopustivo, a isto tako da je nedopustivo da klub odnosno država snosi troškove odnosno snosi, plaća, plaća velike novce za ono što su upravo ti ljudi pokrali iz hrvatskog športa odnosno pokrali Hrvatskoj državi.
Poštovani zastupnik Branimir Glavaš izvolite.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Evo i ja ću se uključiti u ovu raspravu o ovom Prijedlogu zakona i o ovoj inicijativi koja se našla u saborskoj proceduri. Podržavam također što je krenulo se u raščišćavanje odnosa u športu ili bolje rečeno pokušaj raščišćavanja tih odnosa koje su se taložile godinama. Više od desetljeća. Dakle stanje u sportu nam uistinu nije takovo da bi se mogli pohvaliti tim stanjem ili da bi ga mogli istaći kao pozitivni primjer. Neću ulaziti u analizu pojedinih prijedloga članaka iz ove radne verzije, ponuđene verzije Prijedloga zakona već ću pokušati prikazati stanje u športu preko konkretnog jednog kluba, nogometnog sa kojim radim i u kojem imam uvid u stanje što se je događalo u proteklih pa reći ću 12, 13 godina. Obzirom da sam u tih 12, 13 godina u dva navrata obnašao dužnost predsjednika nogometnog kluba Osijek. Prvi put je to bilo u veljači 1994. godine. Dakle još u vrijeme Domovinskog rata, okupacije dobrog dijela istočne Hrvatske, blizine bojišta. Svega praktično kilometar, dva od grada Osijeka. U trenucima neizvjesnosti prije Bljeska i Oluje, u trenucima teške gospodarske razorenosti, teške financijske situacije na prostorima istočne Hrvatske ali mogu reći da u to vrijeme dakle 1994., 1995. godine nogometni klub Osijek je koliko toliko normalno funkcionirao u smislu podmirivanja svojih financijskih obveza kako prema Hrvatskoj državi tako i prema drugim dobavljačima. Dakle želim reći da te 1994. i 1995. godine žiro-račun nogometnog kluba Osijek nije bio blokiran. Nikada u tom vremenu, u tom intervalu iako smo funkcionirali, egzistirali u izvanrednim okolnostima. Dakle u ratnim uvjetima. Iako smo bili suočeni sa teškom gospodarskom situacijom i velikom financijskom oskudicom mi smo podmirivali kao klub i svoje obveze prema državi i prema dobavljačima i koliko toliko normalno smo funkcionirali. I tada u tim okolnostima, sjećam se dobro kao predsjednik nogometnog kluba Osijek bilo je potrebno negdje 3 i pol milijuna njemačkih maraka za funkcioniranje takvog jednog kluba takvih ambicija kakve je Osijek tada imao, a te natjecateljske sezone 1994./1995. ambicije su bile nogometnog kluba Osijek zauzeti poziciju, ući u europski rang natjecanja dakle postići treće mjesto i natjecati se u kupu UEFF-a što je i postignuto. Dakle cijena zauzimanja treće pozicije u tadašnjoj hrvatskoj nogometnoj ligi iznosila je negdje između 3 i 4 milijuna njemačkih maraka toga pogona dakle financiranje toga pogona što je bilo nužno i neminovno da bi se moga postići zacrtani cilj. Mislim da smo tu natjecateljsku sezonu završili sa nekih 3 i pol milijuna njemačkih maraka. Dakle 12 do 14 milijuna kuna tadašnjih što jasno govori o potrebi zatvaranja financijske konstrukcije i u tim okolnostima, ali i potvrđuje dakle da se i u tim izvanrednim okolnostima kada je postojala namjera da se djeluje u okviru zakona i poštujući i zakon izvršavajući i svoje porezne i financijske obveze prema državi, ali i prema ostalim dobavljačima da se moglo raditi i funkcionirati. Normalno trebalo je zatvoriti tu financijsku konstrukciju u smislu sponzorstava, donacija, ulaganja određenih strateških partnera da bi se taj novac namakao. Ali mi smo i u tim okolnostima namakli taj novac, ali smo s njime gospodarili racionalno. Nismo se nadmetali i pretjerivali u smislu stimuliranja igrača, davanja astronomskih i abnormalnih premija već smo nastojali racionalnim trošenjem tih sredstava postići maksimum, zacrtani dakle cilj i plan, izvršavati svoje obveze prema državi kao porezni obveznik i izvršavati svoje obveze prema drugim dobavljačima. Te natjecateljske 1994. i 1995. godine postigli smo dakle uspjeh, ostvarili u potpunosti plan i u lipnju mjesecu i ja kao predsjednik stručnog i menadžerskog dijela smo također zahvalili se na dužnostima, funkcijama i pokazali da se može postići i rezultat ali da se može i poslovati, raditi, voditi taj klub na način da se poštuje, poštuju pozitivni zakonski propisi i da se izvršavaju financijske obveze kao porezni obveznik. To naglašavam iz razloga što sve do jeseni dakle te 1995. godine, ratne godine nakon Bljeska i Oluje račun nikada nije bio blokiran. Dolazi nova uprava 1995. godine u lipnju mjesecu i rujna, listopada 1995. godine prvi puta u povijesti nogometnog kluba Osijek račun je blokiran i ta blokada nije skinuta do današnjih dana. Dakle blokada traje punih 11 godina. A ja ću sada po prvi puta razotkriti, razgrniti dakle sve ono što drugi klubovi skrivaju kao zmija noge i izvijestiti o financijskom stanju nogometnog kluba Osijek nakon 11, 12 godišnje blokade žiro računa. Sa 30. lipnjem prošle godine kada sam ponovno preuzeo dužnost predsjednika nogometnog kluba “Osijek“. Nogometni klub “Osijek“ nalazi se u blokadi, a ukupno dugovanje iznosi 74770812 kuna. Od tog iznosa, dakle od 74 milijuna i 770 tisuća dugovanje prema državi je 34 milijuna 515 tisuća 408 kuna i 30 lipa. Prema Gradu Osijeku 6 milijuna 595 tisuća 272 kune. Prema tvrtkama koje su u vlasništvu grada ili županije 4 milijuna 455 tisuća 748 kuna i 79 lipa. Dakle, dug i blokada od više od 70 milijuna kuna dovoljno govori o načinu funkcioniranja nogometnog kluba “Osijek“ koji nije izuzetak već je to pravilo funkcioniranja i poslovanja svih praktično nogometnih klubova odnosno velike većine sportskih klubova i različitih drugih sportskih disciplina koje se bave sportom u nekakvim profesionalnim okvirima ili polu profesionalnim okvirima. Tu izuzimam i ne želim trpati u isti koš amaterske klubove koji jednostavno nemaju ni minimum minimuma sredstava za normalno funkcioniranje. Ali osvrćem se na ovaj dio koji se odnosi na profesionalni dio. Istovremeno, potraživanja NK “Osijeka“ iznose 7 milijuna i 100 000 eura. Dakle, negdje 8 i pol milijuna, 7 milijuna, 50 milijuna kuna. Dakle, 50 milijuna kuna ovoga trenutka potraživanja NK “Osijeka“ prema fizičkom licu. Ja mu ovaj puta ime neću spomenuti 7 milijuna eura. Tužbeni zahtjev prema Igoru Cvitanoviću 60 000 eura. Zahtjev pred FIF-om prema fudbalskom klubu “Sloboda Osijek“ 20 000 eura, zahtjev pred FIF-om prema nogometnom klubu “Čelik“ iz Zenice 10 000 eura. Dakle, 7 milijuna i 100 000 eura ovoga trenutka su potraživanja nogometnog kluba “Osijek“ i vode se sudski sporovi. Želim dakle jasno dati do znanja da postoji mogućnost i model normalnog funkcioniranja kluba i u ovim otežanim okolnostima i uvjetima, jer kada smo preuzeli ovaj klub ljetos, dakle 30. lipnja 2005. godine kao nova uprava tražili smo da se podvuče crta i nađe formula i način za normalno funkcioniranje kluba. Jedini način normalnog funkcioniranja kluba ovoga trenutka je funkcioniranje i poslovanje preko Udruge građana i osnovali smo Udrugu građana “Osijek“ 2005. godine kako bi mogli normalno funkcionirati i trošiti taj novac koji je potreban da bi klub funkcionirao. Dakle, preuzimanjem kluba i u ovim teškim, otežanim okolnostima također od ljetos od 6 mjeseca izvršavamo svoje obveze, plaćamo poreze i doprinose i državi ali i drugim dobavljačima čime želim jasno dati do znanja da postoji način, postoji mogućnost i u ovim okolnostima ako postoji osjećaj odgovornosti prema poslu koji se radi da se posluje na zakonit način.
Poštovani zastupnik Miljenko Dorić. Izvolite.
Gospodine predsjedniče, gospodine državni tajniče, kolegice i kolege. Evo pažljivo sam slušao sve vas u tijeku ova dva dana i moram reći da razumijem i one koji su zagovarali ovaj zakon i oni koji su mu se protivili i ja otprilike spadam u grupu onih koji ovom prijedlogu zakona daju ocjenu dovoljan. Slažem se i s onima koji su danas rekli da im nije potpuno jasan ni cilj ni svrha ovoga zakona. Ali se ne slažem s onima koji su danas bili dovoljno hrabri izreći da i opomenuti one svoje kolege koji su spomenuli poreske obveznike i građane i rekli da je to obična demagogija. Mislim da je to nekorektno, jer ovdje itekako moramo spominjati poreske obveznike i naše građane koje zastupamo. Naime, ovaj dug koji se spominje pokušajte ga preračunati na broj hrvatskih obitelji koji će ga jednoga dana pokriti pa ćete vidjeti da će to doći na 500 do 1000 kn po obitelji a to nije mali novac. No, što se samoga prijedloga zakona tiče ja vam želim reći da u uvodnom dijelu imamo dakle prikaz i ocjenu stanja i imamo probleme koji su cilj ili barem ih se ovdje spominje da ih se želi riješiti. Oni su svrstani u 15 točaka, ali ono što nismo rekli kolegice i kolege, da je kod donošenja prethodnog zakona i kod izmjene dopune prethodnih zakona iz ovog područja i onih '97. i '98. i 2001. i danas uvijek se spominje približno ista grupa problema. Dakle, 10 godina govorimo o njima i 10 godina nismo gotovo ništa učinili da se pomaknemo sa mrtve točke. E to je problem o kojem moramo početi vrlo ozbiljno razgovarati. No, ja ću vam reći da sam si ja dao malo truda i pošto sam imao ovaj vikend pitao sam malo građane na Krineji, u Rijeci gdje ja živim što oni misle o tom zakonu, mlađe sam malo da otvore mrežne stranice naše i da pročitaju taj zakon i da se očituju. Znate što zanima građane, što zanima poreske obveznike vezano uz ovaj zakon? Njih zanima i to 95% njih zanima ih pravo na sport za njihovu djecu, za njihove unuke. Njih zanima pravo na kvalitetna sportska školska takmičenja za njihovu djecu i za njihove unuke. Njih zanimaju kvalitetni i stručni treneri za njihovu djecu i za njihove unuke. Tek nakon ja bih rekao velikog razmaka će vam netko od njih spomenuti i želju da se oni sami rekreiraju, a sve ostalo ih gotovo uopće ne zanima. Zgražaju se nad idejom da bi njihov poreski novac bio trošen i utrošen za pokrivanje dugova tzv. Profesionalnih klubova. To je apsolutno se zgražaju. Prioriteti su za građane vrlo jasni i mislim da ih moramo poštivati. Vi se raspitajte u vašim izbornim jedinicama. Ja vas uvjeravam da u mojoj izbornoj jedinici je ovo što sam rekao točno, bez obzira što će to netko opet proglasiti ratnom demagogijom. Naime, ono što su mi dodatno ti građani rekli i zašto ne vjeruju da će ovaj zakon uroditi nekakvim novim pomacima u području sporta je slijedeće. Jednostavno su me pitali a tko vas je do sada sprječavao da ovih deset godina donesete strategiju razvoja športa. Što sam tu mogao reći? Pa su me pitali zar je dosadašnji zakon sprečavao da se veći broj djece u školama bavi sportom? Zar je dosadašnji zakon sprečavao da se prati i usmjeravaju nadarena djeca? Zar je dosadašnji zakon bio kriv da nije bilo pozitivne selekcije u športu među trenerima itd., itd.? Naime, to su kolegice i kolege temeljni problemi, uistinu temelji problemi s kojima građani žele da se mi bavimo i koji žele da mi rješavamo. I ovaj zakon u biti kreće kako, kreće od krova, ne od temelja, od krova. Ovaj zakon po meni daje nadu roditeljima i njihovoj djeci, a ovaj zakon daje i nove mogućnosti sportskim tajkunima, bez daljnjega. Što se dogodilo u sportu zadnjih 10 godina kolege su govorili, ali ja bih samo još nešto želio na to dodati. Naime, dogodilo se isto ono što se dogodilo u svim ostalim djelatnostima koje se financiraju iz državnog, županijskog ili lokalnog proračuna. A što se to dogodilo? Mnogi nekompetentni, mnogi nestručni i nekreativni pojedinci uvidjeli su da se od sporta može dobro živjeti, a da pri tome sportu nisu gotovo ništa dali i uzvratili. To se događa nažalost ne samo u sportu. Koliko smo mi političari, i oni lokalni i regionalni i mi krivi za to? Apsolutno da jesmo. Mi smo i dobrim dijelom i omogućili da se to dogodi. Da se upravo takvi infiltriraju, partijski kolege da se zaposle, rođaci da se zapošljavaju u takvim strukturama koje su na grbači jasno proračuna. Šta ovaj zakon donosi? Po meni u biti ništa novo. Predlaže se vijeće, kao što smo to pred nekoliko tjedana predložili, sjećate se jednu agenciju, a i tada jedno vijeće pa tad direktore. Dakle, samo umnožavamo broj tijela i struktura koje će se dodatno hraniti iz proračuna, državnog, regionalnog ili lokalnog. Amnestiramo one koji su stvorili ovaj ogroman dug koji se spominje. Tko odgovara? Nitko ne odgovara za ogromnu štetu koja je, koja će se jasno pokriti znamo kako, novcem poreznih obveznika. I predlažemo što? Predlažemo da odgovornost jednostavno prenesemo na lokalnu samoupravu u jednom velikom dijelu ovih poslova koje spominjemo. Moje je mišljenje kolegice i kolege da uistinu neće doći do velikih pomaka i nakon ovog zakona. Naime, ni zakoni, ni planovi, ni strategije, ni odbori, ni savezi neće riješiti problem hrvatskog sporta. Da bi probleme uistinu počeli rješavati ja mislim da treba puno više političke volje, da treba puno više političke odlučnosti, a to znači jasno i političke etičnosti. A to znači da moramo iz sporta eliminirati sve one koji žive od sporta, a ne za sport. Treba imati snage priznati da sve što se danas u Hrvatskoj naziva sportom, kulturom, znanošću, obrazovanjem ne spada ni u sport, ni u kulturu, ni u znanost, ni u obrazovanje. Konačno, treba reći da veliki dio naših problema koje imamo u Republici Hrvatskoj upravo proizlaze iz nepoštivanja i neprovođenja zakona, statuta, planova, programa svejedno, zbog nedostatka pozitivne selekcije kadrova, zbog nedostatka stručnih kadrova, odnosno stručnih kriterija, zbog nedostatka organizacije i koordinacija i one horizontalne i one vertikalne. Kolegice i kolege, možda političarima nije mjesto u politici. To smo danas i u petak čuli više puta, ali je naša odgovornost u ovom trenutku najveća, bez daljnjega najveća. I od toga sigurno nećemo pobjeći, bez obzira koliko mi to pokušali, pa čak i kroz ovaj zakon. Ja se nadam, ako nas je netko slušao ova dva dana da će biti veće koristi za sport od naše rasprave, jer je ona bila korektna, onda je bila iskrena. Mnogi smo od nas zaista željeli upozoriti na one ključne točke, nego li od samog zakona. Hvala lijepo.
Hvala. Poštovana zastupnica Lucija Čikeš. Izvolite.
Hvala poštovani predsjedniče Hrvatskog sabora. Poštovani državni tajniče sa suradnicima, kolege i kolegice. Mnogo je toga rečeno u ovoj dugoj raspravi, međutim ja ću uvažavati struku i sve naše, kolegicu Biserku i kolege koji ovdje sjede, svi vrhunski sportaši i kojima sport usko područje i djelovanja i interesa i koji su se pozitivno očitovali o ovom zakonu. Dakako tu i tamo sa kojom manjom ili većom nadopunom, ali uglavnom pozitivno očitovali i ne mogu drugačije ni ja postupiti jer oni su struka, to je njihovo područje djelovanja. Međutim, kratko bih se samo osvrnula na one članke ovog zakona koji uređuju šport za djecu i mladež, odnosno šport u školi, kao i one članke koji uređuju šport za osobe sa invaliditetom, a to je mislim negdje od 44. do 49. Ove članke prije svega shvaćam kao poduku kako poboljšati način života, promijeniti loše navike i na siguran i provjeren način osobnom ustrajnošću živjeti zdravije. Čovjekovo tijelo je stvoreno za kretanje i današnji način življenja nije primjeren čovjekovu tijelu. Poseban problem su školska djeca. Djeca polaskom u školu znatno mijenjaju način života. Duga školska nastava tijekom dana i tijekom tjedna nerijetko u prenapučenim i neadekvatnim učionicama, a potom i nastavak sjedenja kod kuće, bilo da je to uz domaću zadaćnicu, bilo da je to uz televizor ili računalo. Kretanje se smanjuje, i to znatno se smanjuje, a tjelesni odgoj je za sada nedovoljan u obrazovnim ustanovama. i nije rijetko da baš u školske djece počinju se razvijati ti različiti rizični čimbenici, prije svega povećana tjelesna težina, povećan krvni tlak. Ako tome još pridodamo i neispravnu prehranu to je problem tzv., konzumiranja tzv. brze hrane, pa i nerijetke loše navike koje se javljaju u školskom uzrastu, a to su pušenje i alkohol vidimo kojim je sve porocima izloženo to mlado tijelo i oni ga sustavno i ustrajno uništavaju. Koliko samo postotak školske djece ima problema i sa stečenim bolestima lokomotornog sustava. To dobro znamo mi koji se neposredno bavimo i neposredno radimo sa ovom populaciji, ali i roditelji koji moraju uložiti mnogo truda i napora vodeći svoju djecu na terapije, bilo zbog funkcionalnih ili kozmetičkih smetnji lokomotornog aparata. Prijedlogom ovog zakona školskoj djeci se osiguravaju prostori za dodatno bavljenje športom i to pod nadzorom visoko obrazovane stručne osobe koja će programirati i provoditi izvannastavne športske aktivnosti na temelju utvrđene opće i posebne zdravstvene sposobnosti učenika. Tu utvrđivanje i tu odluku donose liječnici specijalisti školske medicine. Za sada ih je nedovoljno što ne znači da ih neće biti više. I nadamo se u tom smislu. Ovim Zakonom uvelike se rješava i problem slobodnog vremena učenika. Prevenira se odveć dug boravak učenika na ulici i prepuštanju djece sami sebima, a znamo koliko to negativno utječe na njih same. Regulira se i mogućnost bavljenja športom i onih koji su manje sretni od nas, tj., regulira se šport za osobe sa invaliditetom. Dakako, na ovim područjima treba još mnogo toga napraviti da bi ovaj Zakon se implementirao i da bi djeca i osobe sa invaliditetom konzumirali i sve ono što im ovaj Zakon pruža. Ja ispred sebe imam analizu iz županije iz koje dolazim, Splitsko-dalmatinske županije gdje je prikazano izvješće o izgradnji športskih dvorana u Splitsko-dalmatinskoj županiji pa se ne bi složila s onim kolegama jer, kažem, to sam izvješće službeno dobila iz Ministarstva znanosti i školstva. I gdje je u našoj županiji predviđeno za razdoblje od 2004. do 2006. 8 športskih dvorana u ukupnoj cijeni od više od 35 milijuna kuna. Ako ovome još treba, mislim da sa ovim ulaganjem u športske dvorane treba uskladiti i prilagođavanje postojećih športskih objekata za osobe sa invaliditetom kao što bi trebalo i intenzivnije uskladiti prelazak nastave u školama u jednosmjenski rad, te na taj način vratiti dvorane učenicima u izvannastavnom vremenu. To nije lako, to je dug proces, ali smatram da nije nedostiživ. Koliko imam izvješće iz naše Splitsko-dalmatinske županije, kroz ove 4 godine možemo se nadati da će ova 3 programa koja se paralelno idu i možemo reći jedan drugoga podupiru, da ćemo uvelike poboljšati rad učenika i tijekom nastave, a također ćemo u znatnome povećati i bavljenje športom u izvannastavnom vremenu. Hvala.
Hvala lijepa. Imamo 2, 3? Dobro. Imamo 3 replike. Gospođa zastupnica Marija Lugarić. Izvolite.
Poštovana gospođo Čikeš, vi ste više u ovoj diskusiji govorili o tome kako bi idealna situacija bila ne ono što ovaj Zakon zapravo omogućuje. Mene zanima gdje ste vi to u Zakonu pročitali ili iščitali da se ovim Zakonom regulira pitanje, odnosno pitanje slobodnog vremena učenika? U ovom Zakonu vezano uz izvannastavno bavljenje sportom u školi, odnosno školske … [[Govornik se ne razumije.]] klubove nema ali niti jedne novine u odnosu na onaj stari Zakon. Niti jedne novine. Školska sportska društva sad, prije školski učenički klubovi. Prije u pravilniku da školske dvorane moraju biti za školsku djecu, sada da imaju prioritet u odnosu na one. Niti jedne jedine novine. Hvala.
… [[Govornik nije uključen, ne čuje se.]]
Ja se s vama ne bi složila. Sigurno da ima novina, sigurno da ima novina i sigurno da ovim program, i sigurno da će ovim programom se regulirati da se mogu djeca baviti u školskim dvoranama u izvannastavno vrijeme. To nema, do sada nemamo ni uvjeta niti …
Replika, gospodin Nenad Stazić. Izvolite.
Gospođo Čikeš, pa ja razumijem vašu potrebu da hvalite zakon koji je dala Vlada. Razumijem potpuno, ali tvrdite da u školskom sportu ovaj Zakon donosi novine, predstavlja, da će on riješiti probleme. Tako ste rekli, da on konačno rješava nagomilane probleme. Dajte usporedite molim vas, članke Zakona. Usporedite. Nikakve, ali apsolutno nikakve novine nema. Pa znate kad bi se to riješilo? Nastavnici tjelesnog odgoja u školama imaju plaćena dva sata, izvan svoga radnog vremena se bave tom djecom. Pa od ovih 700 milijuna kuna da im je izdvojeno, ne znam, 50 milijuna kuna da im se plati još 5 sati. Dvorane, pa bar tamo gdje postoje dvorane u školama. Pa da se bave s tom djecom, da su te dvorane pune te djece i da se ti nastavnici o njima brinu. To bi bila nekakva novina, ali nekakav mali pomak. Pa zato i govorimo protiv ovog Zakona, ne zato što ga predlaže ova Vlada, ne zbog toga. Nego zbog toga što pozivamo Vladu da do drugog čitanja izmijeni bar te nekakve odredbe, izdvoji nekakve novce. Od tih 700 milijuna kuna koje oprašta ovim nogometašima i klubovima, da bar dio preusmjeri za tu djecu. Da plati te nastavnike jer samo tako i samo na taj način će ta djeca u dvoranama biti i samo na taj način, samo tako i na taj način će se nekakvim sportom i baviti. Prema tome, nemojmo pričati ono što nije. Nema u Zakonu novina, pročitajte članke, demantirajte me, citirajte mi kojim se to člankom, kojom odredbom u novom Zakonu poboljšava stanje u školskom sportu.
Ispravak, gospođa Čikeš, izvolite.
Replika. Hvala, gospodine potpredsjedniče. Ma gospodine Staziću, novina je donošenje samog Zakona o športu koji do sada nije postojao. To je novina. Oprostite, to je novina. A vi ste se uhvatili, mi se dijagonalno razlikujemo. Vas samo zanima novac i uhvatili ste se tih 700 milijuna kuna ko pijan plota, a mene zanima što će ova djeca dobiti od ovog zakona u svrhu poboljšavanja njihovog zdravstvenog stanja. I mene zanima to. Ne zanima me tih 700 milijuna koje vi uporno spominjete, a mislim da bez osnove. I mi ne možemo u dijametralno različiti ljudi, različitog mišljenja nikako se naći na jednoj točki.
Replika, gospođa Vesna Škulić.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Kolegice Čikeš, ovako. Što se tiče sporta za osobe s invaliditetom, inače Zakon o sportu je i prije postojao. Tu nije bilo, stvarno nije bilo uređeno područje sporta za bavljenje, odnosno za osobe s invaliditetom. Međutim, ovaj Zakon samo regulira vrhunski sport osoba s invaliditetom. Međutim, Ministarstvo prosvjete, znanosti niti jednu mjeru iz Nacionalne strategije nije provelo. Dakle, niti jedna dvorana za osobe s invaliditetom nije prilagođena. Ne znam koliko je škola u zadnje vrijeme uopće da djeca uđu u škole, a kamoli u dvorane. I isto tako moram reći da u centru Dubravi koji ima svoju vlastitu dvoranu i svoj bazen nažalost takav jedini centar u Republici Hrvatskoj u raspadanju, prozori padaju na djecu, rampe se urušavaju i država ne vidi interesa dakle za taj jedini centar koji opslužuje 200 djece u obrazovanju, a mogu samo misliti u kakvom je stanju dvorana za bavljenjem sportom, mene stvarno zanima onda gdje su novci.
Odgovor gospođa Čikeš. Izvolite.
Hvala. I jučer smo raspravljali u neslužbeno gospođa … [[Govornik se ne razumije.]] o tome i koliko se ulaže za prilagođavanje prostora za osobe sa invaliditetom. Ja znam stanje u županiji Splitsko-dalmatinskoj i znam da se na to ulaže i da se na tome mnogo radi i da se rezultati već vide, a koliko bi trebalo gospođo? Pokrivat će toliki koliki je. Moramo biti realni ili ćemo pokrivač nategnuti ili će nam noge viriti ili glava, nešto hoće. Trebamo biti realni koliko se može, ali u županiji Splitsko-dalmatinskoj se mnogo radi da se svi prostori ne samo športske dvorane usklade i prilagode sa osobama s povećanim potrebama, osobama s invaliditetom.
Na redu je gospodin zastupnik i potpredsjednik Mato Arlović. Izvolite.
Gospodine potpredsjedniče, poštovane kolegice i kolege. Ja moram reći da svakako spadam u onu grupu koja zagovara da je potrebno donijeti novi Zakon o sportu, ali u isto vrijem smatram da bi tim Zakonom trebalo razraditi ono što naš Ustav predviđa, između ostalog u članku 68. da država potiče i pomaže skrb o tjelesnoj kulturi i športu, zatim u članku 69. stavku 3. da je svatko dužan u sklopu svojih ovlasti i djelatnosti osobito skrb posvećivati i zaštiti zdravlja ljudi, prirode i ljudskog okoliša i naravno članak 43. gdje se svakom jamči pravo na slobodno udruživanje radi zaštite njegovih probitaka i interesa pa tako i u sportu. Zašto ovako počinjem ovu raspravu? Zato što mi se čini da neka od tih pitanja nisu dostatno razrađena, neka su tek naznačena, a neka koja se bave organizaciono … [[Govornik se ne razumije.]] koja se bave funkcionalnim pitanjima su do te mjere razrađena da zapravo su izgubile ono što je najvažnije čovjeka koji se treba baviti i kojem treba pružiti posebnu skrb u športu i kojemu treba osigurati sport kao djelatnost da bi zapravo zaštito svoje zdravlje i razvijao svoje fizičke i umne sposobnosti. Naime, između ostaloga ovdje se izričito govori o tome o športskim i školskim savezima, o osiguravanju prostora, o športu na visokom obrazovanju, ali opet s aspekta studentskih udruga, praćenje i usmjerivanje djece i mladeži u … [[Govornik se ne razumije.]] sporta, preoblikovanju sportskih društava, profesionalnih sportskih društava u sportska dionička društva, zatim zakonom propisuje da se sportskim klubovima, udrugama da natjecanje odgađa … [[Govornik se ne razumije.]] određuju se športske djelatnosti, određuju se poslovi koji se smatraju stručnim poslovima, uređuju se načela i elementi sustava športskih natjecanja. U vezi sa građevinama se posvećuju čitava poglavlja i podpoglavlja u sportu, u zdravstvenoj zaštiti itd., itd., međutim kad govorimo o pravima na sport pojedinca, kolektiviteta itd. onda toga jako malo ima, a posebice jako malo ima onoga što bi trebalo osigurati i sa aspekta funkcije države koja potiče sport kao posebnu djelatnost ljudi. Ja moram ovdje prije svega naznačiti jednu važnu stvar. Znate lijepo je kategorizirati sportaše na profesionalne, kategorizirane, odnosno vrhunske itd., ali ključno pitanje koje Zakon o športu mora razriješiti jeste pitanje bavljenja sportom kao takvim i to prije svega onoga koji se zove rekreativni, amaterski, pa onda i natjecateljski, a onda u sklopu natjecateljskog možemo razgovarati o ovome amaterskom, možemo govoriti o vrhunskom, možemo govoriti o profesionalnom sportu, ali ako govorimo o profesionalnom sportu sa aspekta njegove ekonomičnosti, sa aspekta njegove funkcionalnosti onda možemo govoriti i eventualno da se takav sport može organizirati i kao trgovačka društva ako to prihvaćamo onda bi u najmanju ruku taj dio trebali izvući iz ovog Zakona, to nije predmet ovog Zakona. To nije predmet Zakona o športu, trebalo bi Zakonom o športu ostaviti takvu mogućnost i reći da će se posebnim zakonom razraditi pitanje osnivanja trgovačkih društava u profesionalnom športu, to onda ne mora biti samo košarka i samo nogomet jer na kraju krajeva ako se gleda članak 18. koji u stavku 1. kaže: "Ako ima više od 50% sportaša koji su potpisali profesionalne ugovore onda ima puno drugih sportskih djelatnosti ili sportskih oblika djelovanja u kojima bi se mogla ta norma ispuniti". Tada kada bi donijeli posebni zakon kojim bi regulirali trgovačka društva u ovlasti sporta, profesionalnog sporta onda bi u njima mogli donijeti jedno posebno poglavlje o preoblikovanju postojećih društava sa aspekta da zapravo razriješimo pitanje između ostaloga i dugovanju u tim sportovima, ali ako je razlog dugovanja i potraživanja u našim profesionalnim klubovima nogometu i košarci eventualno da bi se dobila trgovačka društva onda je to potpuno pogrešno, onda je to potpuno pogrešno, mi moramo dobiti trgovačka društva kao jedinice koje će moći samostalno obavljati profesionalni sport na tržištu sporta i osigurati takve prihode da mogu financirati profesionalni sport i imati dodatne zarade, inače neće biti motiva. Ja tvrdim da u našim uvjetima u mnogim segmentima pa i u košarci sada i u nogometu to nije moguće. … [[Govornik se ne razumije.]] tko ne vjeruje neka zapravo pogleda popis ili prosječni broj gledatelja na našim nogometnim utakmicama i na športu. To jednostavno nije moguće da pokrije hladni pogon, a kamoli da isfinancira sve one ostale troškove koji su u tom dijelu predvidjeli i koji se mogu i trebaju sagledati. Poglavito je to važno sa aspekta ako se ima posebice u vidu činjenica da zapravo mnogi sportski objekti i tereni trebaju ostati ili u vlasništvu države ili u vlasništvu jedinica lokalne samouprave kao što to u pravilu do sad i jesu i da praktički u preoblikovanju tih tu sportskih društava mogu ići. E sad šta? Šta će ići? Ovdje se spominje da će u preoblikovanju sportskih društava ići naravno potraživanja, imovina koja? Koja imovina? I ovdje se otvara jedno važno pravno i teoretsko pitanje koje nije samo važno, pravno i teoretsko nego i vrlo važno praktično pitanje. To je tzv. pitanje zapravo osobne imovine, ali ne s aspekta osobne imovine koja služi osobi … [[Govornik se ne razumije.]] za održavanje lične higijene nego koja proizlazi iz osobnosti osobe koja ima tu osobnost kao imovinu. Pa npr. jedan športaš za svoj, vrhunski ili profesionalni športaš sa svojim imenom ima tu i tu cijenu na športskom tržištu, to je rezultat njegove osobnosti koja je rezultat njegovih znanja i vještina koja u toj domeni može prezentirati. Koliko to vrijedi? Tko će to procjenjivati? Naravno osim tržišta itd. to je veoma, veoma važno, ali se u takvom segmentu postavlja pitanje koji je udio tog športaša u tom trgovačkom športskom društvu sa aspekta njegovih vrijednosti koje je on unio u to društvu, dakle za koje nije on uvijek plaćen advekatno njegovim vrijednostima koje su na tržištu prisutni itd., itd., između ostaloga jer je proisteko iz športskih udruga koje su omogućili mu od onog ako hoćete rekreativnog pa amaterskog do ne znam vrhunskog športa da se bavi i da se stječe određena znanja i vještine i sve ostalo. U ovo, to pitanje uopće ovdje nismo razriješili. I u takvoj situaciji će ostati zapravo ponovo jedan tamni prostor između onoga što će ući u preoblikovanje i onoga što će sutra i iz tog preoblikovanog trgovačkog društva zapravo izaći na tržište gdje će pojedincima otvoriti kroz tzv. sportske menadžere da zarađuju ogroman profit i ogromnu lovu odnosno da to društvo nema takvih prihoda, a da istodobno takva društva ostanu u velikim gubicima. Drugo što je, što sam htio reći i što je daleko najvažnije. Za brigu o zdravlju nacije, za skrb države u športu kako to Ustav nalaže daleko je zapravo najvažnije ako hoćete ili najpresudnije pitanje rekreativnog amaterskog športa osobito djece, mladih pa ako hoćete i starijih osoba. Zanemaruje se ovo pitanje starijih osoba. Iznimno je to važno pitanje u športu zbog ostaloga, zbog održavanja kondicije i ako hoćete preventivnog djelovanja i ako hoćete oblika terapijskog djelovanja na pojedine vrste bolesti koje vezane uz treću dob. Od ne znam kostobolja, reuma i tako dalje i tako dalje pa do šećernih bolesti jer sportom se između ostaloga može kao specijalističkim oblikom djelovati na smanjenje težine, na smanjenje kolesterola i da ne nabrajam čega svega. Ja nisam stručnjak za taj dio osim onoga što sam se konzultirao sa stručnjacima pa su mi rekli i što sam uspio zapamtiti. Ali je to daleko, daleko važno jer time utječemo i na zdravlje i na sportsku rekreaciju i svega ostalog. Prema tome kod profesionalnog sporta treba odvojiti stvari. Ovdje trebamo imati situaciju gdje će profesionalni sportaši, njihova društva koja, u kojima su organizirani zarađivati za sebe i za profit, a ne da država njih stimulira i jedinice lokalne samouprave. Kod vrhunskog sporta imamo uzajamnu vezu između društvene zajednice države i vrhunskih sportaša koji obavljaju vrhunski sport prezentiraju ako hoćete zajednicu, naciju. Prezentiraju državu i u tom pogledu ne samo da mi uživamo u njihovim vrhunskim rezultatima nego u isto vrijeme zapravo ostvarujemo kroz promidžbeni oblik zemlje i nacije čitavi niz indirektnih ne direktnih, a nekada i direktni koristi koje su osobito u turizmu važne. I u takvom pogledu sasvim sigurno da je potrebno osigurati odgovarajuću, odgovarajuće priznanje pa i ove nagrade koje se ovdje vidi. Ali pa onda u tom segmentu treba razlučiti nešto što je veoma dodatno važno. Ne može se onda reći u članku 39. da trgovačko društvo u smislu ovog zakona je društvo registrirano za obavljanje sportskih djelatnosti propisanih ovim zakonom osim športske djelatnosti sudjelovanje u športskim natjecanjima. Ma smisao trgovačkog društva, profesionalnog sporta jeste da sudjeluje u natjecanju, u protivnom nema što raditi. Izgubit će sve. Prema tome očito da je krivo postavljeno. Ali tu treba povući liniju razgraničenja. Diferenciju specifiku pa ako hoćete i diferenciju spicificisimu. U odnosu na profesionalni šport prema vrhunskom športu, amaterskom i na kraju krajeva rekreativnom sportu za kojeg moramo biti zainteresirani svi. … [[Govornik se ne razumije.]] stvar odnosno htio bih puno više reći ali nemam vremena, koju bih htio naznačiti jeste ovo pitanje kada se država odriče od tražbine i potraživanja i kada se kao i ona jedinica lokalne samouprave može odreći. Mislim da ovdje treba razlučiti pitanje šta se time športsko društvo dobija. Ako nećemo izračunavati kamatu onda to može biti doprinos sportskom društvu i rekreaciji, ali ako budemo zaračunavali kamate to može biti samo dalje produbljivanje krize u kojem se ona nalazi i odgađanje rješenja problema u kojem se nalazi. Zbog toga mislim da ovaj zakon će trebati do konačnog prijedloga itekako doraditi i uraditi jer zapravo na neka ključna pitanja u kojima se očituje nacionalni i državni interes Republike Hrvatske još nije do kraja dovoljno razradio ali za prvo čitanje ga se može podržati. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. Imamo jednu repliku, gospodin Franjo Arapović. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine potpredsjedniče. Ma htio bih samo replicirati jednu izjavu gospodina predsjednika kada je govorio o navijačima. Znači ni ovaj zakon ni ovaj šta smo prije par dana glasovali o sprečavanju nereda neće polučiti nikakve rezultate ako nemamo mehanizma za primjenu ovakvih zakona. Znači danas na stadionima u Republici Hrvatskoj na nacionalnim ligama, prvenstvenima nemamo jedan veliki broj navijača, ne dolaze ljudi. Ja bih rekao 50% ne dolazi iz straha od nereda. Evo na primjer reći ću vam primjer današnje utakmice u Ciboni, u dvorani. Karata prije dva sata nije bilo za večerašnju utakmicu. 6 tisuća ulaznica. Znači idući derbi između Hajduka i Dinama bit će pun Maksimir. Ali ako se počnemo primjenjivati zakon. Znači mi možemo … [[Govornik se ne razumije.]] kakav je god ja mislim da je ovo dobar prijedlog. Znači doraditi ga do drugog čitanja i pokušat ga primjenjivati na terenu. I onda ćemo biti svi zadovoljniji. Hvala lijepa.
Hvala. Odgovor gospodin Arlović. Izvolite.
Čini mi se da poštovani kolega Arapović da se nismo do kraja razumjeli. Ja nisam govorio sa tog aspekta o navijačima vezano za nerede i njihove međusobne sukobe između navijača i navijačkih grupa pa ako hoćete i klubova. Ja sam govorio sa aspekta kvalitete igre sportske priredbe koje priređuju tzv. ako smijem taj pojam upotrijebiti profesionalni sportski klubovi. Mi imamo puno sportskih profesionalnih klubova u smislu ovog zakona koji se sada nude koji zapravo priređuju sportske priredbe koje su na razini amaterskog sporta. I u tom pogledu nema kvalitete, nema interesa koji ljudi žele gledati. Kad imate susret Dinamo-Hajduk onda znate da ćete stupanj kvalitete te sportske priredbe biti podignut na tu razinu da vas interesira puno više uz naravno navijačke strasti i sve ostalo kao i danas Cibona kada se pojavljuje na međunarodnoj sceni. Cibona je počela pružati izvanredne partije koje treba dakako podržati sportske pa ostvarivati sportske rezultate i zbog toga dolaze ljudi da to vide. Ali naravno to jeste cilj sportskog, profesionalnog sporta. Međutim mi ovim zakonom obvezujemo, obvezujemo suprotno po mom mišljenju članka 43. Ustava jer se radi o udrugama, obvezujemo profesionalne sportaše, sportske klubove koji imaju više od 50% sportaša sa potpisanim profesionalnim ugovorom da se moraju preoblikovati u trgovačka sportska društva i ići na tržište. Oni sa takvim kapacitetom "Slaven Belupo", pa ako hoćete "Međimurje" koje su dobre ekipe za naše prilike, ali za profesionalni sport koji traži da oni ostvare takve prihode da mogu egzistirati oni to ne mogu, a morat će po sili ovoga zakona i u takvoj situaciji to pitanje ni sa tog aspekta sam htio reći nije do kraja razrađeno. Dakle ovaj zakon načinje jedan čitav niz stvari. Treba još na njemu raditi i treba razmotriti mogućnost da se preoblikovanje sportskih društava u profesionalna trgovačka društva a osobito kad je u pitanju profesionalni sport izdvoji u posebni zakon, a ne da bude riješeno s ovim zakonom. Hvala lijepa.
Hvala lijepa. I kao posljednji u pojedinačnoj raspravi gospodin zastupnik Mario Zubović koga nema pa gubi pravo rasprave. Prelazimo po klubovima 5 minuta. Prvi je Klub SDSS-a gospodin zastupnik Milorad Pupovac kojeg također nema pa gubi pravo. Zatim u ime Kluba IDS-a gospodin zastupnik Damir Kajin kojeg ima.
Poštovani potpredsjedniče, državni tajniče, uvažena gospodo zastupnici pa, da, svi smo manje-više konstatirali da su naši najpopularniji klubovi bankrotirali. I šta se sad dešava? Država im kani oprati ili oprostiti te dugove. S druge strane imamo situaciju da su manageri u tim klubovima silno bogati. I racionalnom umu, vjerojatno u ovoj prostoriji i izvan nje nikako nije jasno zašto se netko gura na čelo nekoga kluba kada zna da će se unaprijed suočiti sa nemogućom misijom, znači stalnim traganjem za novcem, odnosno borbom da klub financijski ne krahira. Dugo pitanje koje se isto tako postavlja, da li je tu riječ o altruistima, o ljudima koji se znači žrtvuju za zajednicu, ili je ovdje riječ o ljudima koji paralelno, jasno uz tu žrtvu razmišljaju i o sebi i onda paralelno zgrću ogromnu korist za sebe. Jasno je da ne mislim na neke lokalne amaterske itd. klubove, nego mislim na ove voduće klubove. Svi se slažemo isto tako da kada je profesionalni nogomet posrijedi da svaka druga kuna je neevidentirana, nezavedena, neprikazana i upravo u tome treba znači, pod navodnicima "tražiti taj altruizam" najuglednijih muževa ove nacije koji se tako predano bacaju na spas nogometa. Međutim, što nosi ovo preoblikovanje? Po meni je ovo preoblikovanje kako zakonodavac predlaže naprosto jedna nemoguća misija, nemoguće je. Moguće je samo stečaj. Zašto? Zašto nije moguće preoblikovanje? Pa prvo stoga jer ovaj zakon je u sukobu sa Zakonom o trgovačkim društvima. Ali na što će se svesti ono što je bitno, što zakonodavac predlaže ovaj pregled poslovanja sportskog kluba u periodu od zadnjih 5 godina? Svi znamo da nema niti jednoga kluba koji je uredno u ovoj zemlji poslovao. Opet govorim o ovim vodećima. Slažemo se vjerojatno svi da treba uvesti red u profesionalni nogomet, jer slobodu koju su ti klubovi imali vjerojatno u našoj zajednici do sada nije nitko imao. Tako je moralo biti, tako je jednostavno bilo. Međutim, ako dođe, a doći će do stečaja, jer je to najelegantnije brisanje dugova klubovima, tko će onda klubove voditi? Da li, što će se tamo dešavati? Što će raditi stečajni upravitelji koji ionako ni jedno poduzeće, pod navodnicima "nisu uspjeli postaviti na noge"? Utoliko u tom dijelu izražavam sumnju u uspjeh ovog zakona, ali uopće s druge strane ne sumnjam da najveće koristi od ovoga zakona ili takvih vrsta preoblikovanja stečaja izvući će stečajni upravitelji, odvjetnici, bilježnici, revizori i nadasve športski mešetari, ili sportski. Ja bih volio da se varam, ali drugačije doli kroz stečaj ne mogu svoje dubioze riješiti ni Dinamo, ni Hajduk, ni Osijek, ni ne znam Split, Rijeka i tome slično. Gospodin Crkvenac je 2000. godine u srpnju spominjao da Dinamo duguje državi 303,2 milijuna kuna, Hajduk 192,5 milijuna kuna, Osijek 54,4 milijuna, Rijeka 47,3 milijuna kuna, znači ukupno ta četiri kluba 577,5 milijuna kuna. Maloprije smo čuli gospodina Glavaša koji je rekao da na današnji dan potraživanje ili dubioze Osijeka su 75 milijuna kuna, što reći da i ta brojka koju ministar spominje od 700 milijuna kuna treba je uvećati za najmanje 40%, što će reći da je bližoj istini cifra od jedne milijarde kuna nego 700 milijuna kuna. Ono što je međutim gospodo apsurd nad apsurdima to je prebacivanja tih upravljačkih prava nad sportskim društvima na lokalnu samoupravu. Da li gospoda u ministarstvu znaju ma sa kojim problemima se uopće ta lokalna samouprava nosi? Pa nije to Grad Zagreb koji raspolaže sa 6 milijardi kuna. Naše županije imaju u prosjeku proračune 200 milijuna kuna, 6 milijardi kuna sam htio reći. Klubovi bi trebali krenuti od nule, ali još jedanput ću reći, lokalna samouprava ne može brinuti o općim bolnicama što je daleko bitnije od profesionalnih klubova nego, a kamoli će voditi brigu i o tim profesionalnim klubovima. Jasno je amaterski sport je nešto drugo. Tu treba jasno staviti glave skupa, pomoći toj maloj djeci, jer svi, nema ih više gore na pozornici, znamo što se dešava na ulici, koliko ima droge, a sportom se vjerojatno i protiv droge može krenuti.
Hvala. U ime kluba LS-a Zlatko Kramarić. Izvolite.
Hvala gospodine potpredsjedniče hrvatskog Parlamenta. Štovani predstavnici ministarstva, kolegice i kolege. Mislim da se u posljednje vrijeme kao rijetko kada stvorio dojam u javnosti da će se svi naši problemi u sportu riješiti ako se, ako donesemo novi Zakon o sportu. I moram priznati da nitko ne bi bio sretniji od mene da je to doista tako. To bi bilo dobro, to bi bilo lijepo, ali bojim se da samim donošenjem Zakona o sportu nećemo razriješiti ove mnoge probleme koje hrvatski sport muče. Prvo, mislim da je i, da je i premisa zakonodavca s kojim ide s ovim prijedlogom zakona je pogrešna, a to je da je hrvatski sport moguće podvesti pod jedan zajednički nazivnik. Isto, to tako ipak nije. Hrvatski sport nije jedinstvena kategorija i problemi u mnogim segmentima ovoga sporta nisu jedinstveni jer nisu ni interesi jedinstveni. Negdi je to, su interesi izraženi više, a negdje drugdje manje. Isto tako, također, barem ako se dobro sjećam uvodnog ekspozea ministra u prošli petak kada ga je iznosio, nažalost nisam bio u Parlamentu, nego što sam preko medija uspio vidjeti čini mi se da je ovaj zakon zapravo pisan zbog ovih svih naših odnosa prije svega u profesionalnom nogometu, znači tiče se uglavnom klubova iz ovih velikih hrvatskih gradova, Splita, Zagreba, Rijeka i Osijeka, da su oni zapravo bili na neki način stanje u tim klubovima da je bilo ono crveno svjetlo, alarm koji je na neki način i uvjetno rečeno i natjerao ljude u ministarstvu da ponude ovaj zakon i da se ovim zakonom pokušaju riješiti kažem sve ove dubioze koje postoje. No bojim se da ni to, da upravo po neki puta imamo osjećaj da zbog kile mesa smo u stanju ubiti cijeloga vola i da očito da se po mom mišljenju postoje sasvim dobro drugi zakoni koji bi mogli regulirati sve ove odnose o kojima su i danas i neke kolege ovdje govorile. Nije logično da se u profesionalnoj ligi okreće veliki novac, a da onda zapravo konstatiramo da tog novaca nema. Mi smo svjedoci da se svaki dan kupuju neki ljudi iz, Brazilci, da se barata sa milijunskim svotama u eurima, da su odštete astronomski velike i da si to zapravo jedan prosječni građanin Republike Hrvatske u svom životu ne da ne može zaraditi nego vjerojatno teško da neki puta i može i napisati. I čini mi se da zbog toga ne bi trebalo donositi Zakon o sportu nego kažem, upravo implementirati, aktivirati ostale zakone koji bi mogli regulirati čitav niz, očito ovu crnu ili sivu ekonomiju koja je, eto, godinama bila dominantna u našem, prije svega kažem u ovom profesionalnom sportu. Ali opet ne u svim sportovima nego prije svega to se ponajviše očituje u nogometu i košarci. Ono što isto, što treba reći to je da je i politika involvirana, odnosno voli sport i lako se involvira. To je isto jedan od vrlo elegantnih načina da kroz, uvjetno rečeno, nepolitičke institucije da djelujete i politički i da ta sveza je na neki način također bila prepreka da se razriješe svi ti nagomilani odnosi, eto, upravo se kažem kreću oko 700 milijuna kuna. A ako ćemo biti sami pred sobom iskreni vjerojatno je ta suma kudikamo veća. Upravo je zanimljivo kako i naš odnos kao običnih građana zapravo je suprotan, poduzeće može propasti, to nije neki veliki problem. Ali ne daj bože da propadne nogometni klub jer to narod, uvjetno rečeno, voli i ono ne znam što je moguće, ne znam, sa Fiorentinom ili Milanom u Italiji to bojim se da bi u Hrvatskoj bila revolucija da se to dogodi sa Dinamom ili Hajdukom, a vjerojatno i na nekoj drugoj nižoj razini. Bilo je problem i lige su se proširivale ako je trebao ispasti Šibenik ili Zadar ili neki klub koji je neki simbol određene regije ili podregije ili određenih političkih interesa. Kažem, nije problem kada propada poduzeće, ali kažem, ne daj bože kako treba nogometni klub da bude sankcioniran zbog svoga netransparentnoga, nelegalnog ili već ne znam kakvoga poslovanja. I s druge strane, ono što je vrlo važno i što bi bilo zapravo dobro, da mi unutar te zakonske regulative imamo ipak nekoliko elemenata, a to je da trebamo s jedne strane odvojiti amaterski sport, da trebamo odvojiti ovaj sport koji pripada školama, znači srednjoškolski sport koji je zapravo pravi način … [[Govornik se ne razumije.]] onoga što vjerojatno kao političari smo htjeli, a da nam doista nacija bude zdrava i da šport bude ono što jest. Jedan od ovih boljih hrvatskih brendova. Ali dok to sve budemo ovako na istu gomilu trpali bojim se da od šume nećemo vidjeti drveće i da ovaj Zakon neće donijeti ono zbog čega je trebao biti donesen. Hvala.
Hvala lijepa. U ime Kluba SDP-a, gospođa zastupnica Biserka Perman. Izvolite.
Hvala lijepo, gospodine potpredsjedniče, gospodo predstavnici ministarstva, kolegice i kolege. U ime Kluba SDP-a želim još jednom ukratko podvući glavne dijelove ovog Zakona za koje smatramo da ih treba doraditi da bi Zakon doista postigao cilj i popravio sadašnje, kako je rekao gospodin ministar, katastrofalno stanje u sportu i sustavno riješio funkcioniranje sporta u cjelini, a ne samo nekih sportova. Da ne bi nekim sportovima bio majka, a drugima maćeha te da bi omogućio provedbu ustavnih odredbi o jednakosti i ravnopravnosti za sve te sporta kao državnog interesa. Da bi se to ostvarilo nužno je stimulirati ulaganja gospodarskih subjekata u sport kroz poreske olakšice i barem udvostručiti sadašnja izdvajanja za sport iz izvornih sredstava državnog proračuna, čime bi dostigli izdvajanja Danske, Slovenije i Mađarske i stvorili realne pretpostavke za povećanje broja svih kategorija građana koje se stalno ili povremeno bave sportskim aktivnostima u odnosu na sadašnjih skromnih 10% populacije. Zakon o sportu se ne smije gotovo isključivo baviti uređivanjem financiranja i funkcioniranja profesionalnog sporta kao i odnosa u njemu, nego mora ponuditi i preciznija rješenja iz svih drugih poglavlja koja su za sada obuhvaćena uglavnom taksativno sa po jednim ili dva članka, a većinom deklarativne naravi. Dakle, ne smije se problem dugova profesionalnih sportova, profesionalnih klubova poistovjetiti sa sportom uopće, otpisati ih, pretvarati u nečije vlasničke udjele, a da pri tome nikome ne padne ni vlas s glave. To se posebice odnosi na nedodirljive menadžere koji vedre i oblače hrvatskim profesionalnim sportom, vodeći računa samo o svom osobnom interesu i bogateći se na račun poreskih obveznika. Naročito je važno zaštititi vrhunske sportaše, amatere i riješiti njihov status u svim, a ne samo olimpijskim i profesionalnim sportovima. Njihova egzistencijalna pitanja kao što su sportske stipendije, mirovinsko, invalidsko i zdravstveno osiguranje, školarine, nagrade za sportska dostignuća i slično. I to je jedan od razloga nužnog povećanja proračunskog dijela kolača za sport. Nacionalni savezi svojim aktima autonomno moraju propisivati tko može, a tko ne može biti član skupština, uprava i nadzornih odbora jer oni najbolje znaju tko može i na koji način utjecati na sustav natjecanja i ostvarene rezultate. Istovremeno strukovne udruge trenera, sudaca, liječnika i slično moraju kroz svoje predstavnike imati mogućnost sudjelovanja u radu i odlučivanju radnih tijela klubova, odnosno saveza. Dakle, Zakon o sportu u svojim odredbama ne smije biti sredstvo za rješavanja sukoba i zlouporaba u nekom sportu jer zato postoje drugi akti kao i nadležne institucije. Kod poglavlja profesionalni sportski klub potrebno je usuglasiti članke 16., 18. i 22. te uskladiti članak 21. sukladno članku 17. Što se tiče stručnih poslova u sportu nije dovoljno samo navesti obavezan rang stručne spreme, a da se pri tome ne osiguraju mehanizmi te edukacije kojima bi se ta reforma struke mogla provesti bez gašenja klubova, od obrazovnih institucija koje nemaju profesorski kadar za sve sportske grane, pa do klubova koji nemaju financijske mogućnosti za obrazovanje trenera. U poglavlju državne nagrade u sportu potrebno je izjednačiti prava sportaša i olimpijaca i neolimpijaca na priznanje i nagrade i odrediti postotak izdvajanja iz državnog proračuna za tu namjenu, kako bi se izbjeglo kampanjsko donošenje odluka Vlade o iznosima nagrada za neka sportska dostignuća i uspjehe, od slučaja do slučaja, i nezadovoljstvo ostalih sportaša koji za postignuća istog ranga ne dobiju ni brzojav čestitke, a kamoli novčanu nagradu. Što se tiče financiranja sporta u Zakon treba ugraditi minimalne postotke iznosa izdvajanja kako iz državnog tako i iz lokalnih proračuna kako bi se održao postignuti nivo kvalitete u sportu. Tako dugo dok se elitni, profesionalni sportovi budu financirali zajedno s ostalim sportovima ovi drugi neće imati nikakve šanse, pogotovo ako k tome nisu olimpijski sportovi. Zašto? Pa vrlo jednostavno, zato što su uz elitne sportove stalno prisutni političari, što smo čuli i u ovoj raspravi i to oni najvišeg ranga, gdje je moć tu je i novac, to je svima poznato. Govoreći o zdravstvenoj zaštiti želim istaknuti 3 detalja. Period važenja opće zdravstvene sposobnosti sportaša bi trebao utvrđivati svaki nacionalni savez zasebno, sukladno svojim, odnosno međunarodnim propisima prema specifičnostima, tjelesnom opterećenju i rizicima od povreda za taj sport. Ministarstvo zdravstva ne bi trebalo utvrđivati listu ovlaštenih liječnika nego uvjete koje oni moraju zadovoljavati, a oni bi trebali biti izabrani temeljem javnog natječaja ili pak lokalnoj samoupravi ostaviti mogućnost osnivanja vlastitih sportskih ambulanti čime bi pregledi za klubove postali besplatni, a izdvajanje za tu namjenu u lokalnim proračunima svedeni na polovicu. U tekst zakona bi trebalo vratiti odredbe o zdravstvenoj zaštiti životinja koje sudjeluju u sportskim natjecanjima kao i o njihovoj doping kontroli koje su postojale u jednoj od niza ranijih verzija ovog Zakona. I na koncu iz prelaznih i završnih odredbi vidljivo je da Vlada mora donijeti dvije uredbe, Sabor dvije odluke i ministri različitih resora 15 podzakonskih akata da bi ovaj Zakon zaživio u potpunosti. Držim da bi mnoge od ovih akata trebalo riješiti i sam zakon ili ih dati u nadležnost Hrvatskog olimpijskog odbora, sportskih saveza ili jedinica lokalne i regionalne samouprave čime bi se sport prilagodio trenutnom stanju i mogućnostima društva i spustio na niže razine odlučivanja koje bolje poznaju stanje na terenu. Klub SDP-a će podržati ovaj Prijedlog zakona u prvom čitanju sa željom da se temeljem naših primjedbi i prijedloga uskoro napravi što bolji i konačni prijedlog i da se konačno počne rješavati nered prvenstveno u profesionalnom sportu. Hvala lijepo.
Hvala lijepa. U ime kluba PGS-a, SBHS-a i MDS-a, gospodin zastupnik Nikola Ivaniš. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče, uvaženi predstavnici Vlade, kolegice i kolege. Dozvolite da u ime kluba PGS, SBHS i MDS prokomentiramo Prijedlog Zakona o športu u prvom čitanju i da kažemo da i osnovne intencije iskazane u zakonu kao i sve ono što je iskazano u raspravi i prošli tjedan i ovaj tjedan, a sve je temeljeno na željama da hrvatski sport ide naprijed, dalje i bolje podržavamo, dakle podržavamo namjere da se osigura uvjete za dugoročno planiranje razvoja sporta te da se pojednostavljeno rečeno osiguraju u hrvatskom društvu i u ovoj državi uvjeti da se primijeni model i načelo "sport za sve" a u funkciji zdravlja ukupnoga stanovništva, međutim podržavajući te osnovne intencije željeli bismo iskazati vrlo jasno svoj stav da mislimo da je ipak vezano na Prijedlog Zakona o športu trebalo više ukazati na činjenicu da je 0,3 bruto društvenog postotka, bruto društvenog proizvoda koji se u ovoj zemlji izdvaja za sport premalo i da će na neki način kvalitetni i svijetlo određeni ciljevi dugoročno biti vjerojatno odgođeni iz razloga što mi u hrvatskom društvu još uvijek premalo izdvajamo za sport. Ne znam, Slovenija i Mađarska koje su u susjedstvu izdvajaju jedna duplo više 0,6, druga izdvaja 1% i to govori o tome da su jasno onda njihove mogućnosti da ostvaruju neke tako dobre i kvalitetno određene ciljeve, sigurno puno, puno veće. Mi podržavamo u zakonu predloženo donošenje Nacionalnog programa sporta kao i osnivanje Nacionalnog vijeća za sport koje bi formirao Sabor, koji bi se donosio u Saboru i posebno podržavamo dvije intencije, a to je da se u budućnosti više nego proteklih godina stavi naglasak na jačanje sporta, školskog sporta i da se pri tome osnuje Hrvatski školski športski savez, isto tako mislimo da je katastrofalna situacija sa studentskim sportom u našem društvu došla do tu da se sport, studentski sport mora afirmirati, ali opet i u svjetlu onoga što treba pri tome da bi ojačao školski i studentski sport sigurno opet ističemo upravo to, upitnici na tim ciljevima su jeste činjenica da izdvajamo premalo za sport. Ne znam 100 milijuna kuna s kojih raspolaže godišnje Hrvatski olimpijski odbor definitivno je nedostatno, ne znam 90 milijuna kuna od države i 10 milijuna kuna od sponzora i upravo kada spominjem tih 10 milijuna kuna koje Hrvatski olimpijski odbor otprilike ostvari od sponzora željeli bismo istaknuti da možemo akceptirati činjenicu da će ministar financija odrediti način na koji će se osigurati da se ulaganja u sport oslobode i da uđu u troškove, ali mislimo da bi i u matičnom zakonu to trebalo isto tako naglasiti, a zadnji i s tim bi završio veliku skepsu izražavamo nad pitanje pretvorbe i nad pitanje preoblikovanja klubova. Mislimo da je loše rješenje svako rješenje koje može dovesti do toga da jedinica lokalne samouprave postane vlasnik kluba. Mi to ne podržavamo, mislimo da ćemo s time otvoriti jamu bez dna koja će gutati poreske novce samo sada na općinskoj i gradskoj razini, a dijelom legaliziranoj i mislimo da to baš i nije dobro pa da do drugog čitanja o tim rješenjima još jednom treba promisliti. Hvala lijepo.
Hvala. Klub nezavisnih zastupnika, poštovani zastupnik Branimir Glavaš. Izvolite.
Hvala lijepa gospodine predsjedniče. Evo u ovih 5 minuta da još iznesem nekoliko razmišljanja vezano uz ovaj Prijedlog zakona. Iz moje diskusije u prvih 10 minuta želio sam dati do znanja i odaslati poruku da i postojeća zakonska regulativa, a koja se odnosila na sport omogućavala je normalno funkcioniranje sportskih klubova bili oni visoko profesionalni, bili oni amaterski. Jednostavno postojali su zakonski okviri da bi se taj segment života u Republici Hrvatskoj mogao normalno i neometano odvijati. Druga je stvar što je u prvih 10 godina funkcioniranja državne vlasti koja je bila opterećena činjenica dobrim dijelom tih godina ratom, srpskom agresijom, poratnim stanjem, zbrinjavanjem velikog broja prognanika, od to pola milijuna prognanika, izbjeglica u tih prvih 5 godina hrvatske države i da smo bili suočeni dakle sa nekim situacijama kada je vlast svjesno zatvarala oči na događanjima i određene stvari tolerirala. Prisjetimo se samo situacije u prvih 10 godina kakav financijski nered je vladao u to vrijeme prvih 10 godina hrvatske države. Kaže djelomično opravdavan ratom i poraćem, a djelomično snosi odgovornost vladajuća garnitura u prvih 10 godina gdje sam i ja bio, ja ne bježim od toga, jedan sitni kotačić u tom sustavu vlasti, ali nisu funkcionirali porezni organi, nije funkcionirala financijska policija ni različite financijske inspekcije, nisu funkcionirale, te stvari su se tolerirale i milijunski iznosi taložili dugovanja i nereda u financijskom poslovanju i tog segmenta javnog života. To potvrđujem dakle onom svojom argumentacijom kada sam vlastitim primjerom sudjelovao dakle u vođenju jednoga kluba i u tom poratnom vremenu 1994. i 1995. godine kada smo plaćali svoje obveze državi. Kada nismo stvorili ni jednu jedinu kunu duga u tih godinu i pol dana kada sam se nalazi na čelu jednog nogometnog pogona, velikog potrošaća novca. Pa isto tako i u ovih zadnjih 8 mjeseci, 10 mjeseci kada kao predsjednik nogometnog kluba Osijek odgovorno mogu pred ovim hrvatskim Parlamentom, pred vama i hrvatskom javnošću reći da i u tim otežanim okolnostima plaćamo svoje obveze Hrvatskoj državi dakle plaćamo porez, plaćamo svoje obveze različitim dobavljačima i nismo stvorili ni jednu jedinu kunu duga. Dakle i ovi okviri koji su postojali, zakonski okviri bili su solidna pretpostavka da život može teći normalno, da život može teći i funkcionirati u skladu sa zakonima da je postojalo više odgovornosti i onih koji su se bavili tim poslom, vodili te klubove različitih sportskih disciplina, ali i onih koji su obnašali vlast. Dakle ako ne budu funkcionirale inspekcijske službe, ako ne budu funkcionirali segmenti financijske policije, kriminalističke policije mi ćemo samo sada trenutno sanirati stanje, podvući crtu, svesti na nekakvu umjetnu nulu. Dovesti dakle u situaciju da stvorimo jedan privid da smo riješili stanje u sportu. Ako se ne promijene navike onih koji vode te klubove dakle od uprave i menadžmenta do onih koji trebaju nadzirati i kontrolirati što se u tim klubovima događa mi ćemo za 3 ili 5 godina imati stanje najblaže rečeno isto gdje smo i sada ako ne bude i gore. Prema tome podržavam dakle ovu inicijativu, ovaj prijedlog zakona ali smatram da on mora biti podložan još temeljitom brušenju, brušenju i brušenju kako bi kao konačni tekst uistinu izišao što je kvalitetnije moguće bolji ponuđen i Hrvatskom saboru ali i da riješava te probleme u sportu kako se za 5 godina ili 7 godina ponovo ne bi našli u istoj situaciji i raspravljali o istoj problematici. Evo hvala vam lijepa.
Hvala. Za Klub HDZ-a poštovani zastupnik Franjo Arapović. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine predsjedniče. Pa mislim da smo u ova dva dana stvarno puno stvari rekli o sportu i napokon smo otvorili oči ja mislim i hrvatskoj javnosti a i sami sebi. Rekli smo da se sportski klubovi u Republici Hrvatskoj, savezi i bilo šta dužni državi Hrvatskoj toliko i toliko novaca. Da li je to 700 milijuna ili manje ili više … [[Govornik se ne razumije.]] kad smo radili analizu prije dvije godine kad smo počeli raditi ovaj Prijedlog nacrta zakona o športu bilo je negdje oko 520 milijuna kuna smo mi išli po županijama. Osobno sam ja išao u sve županije i tražio da mi iznesu neke situacije financijske. Znači to je evo već kako je rekao gospodin Primorac u petak bilo oko 700 milijuna kuna. Znači za godinu dana sigurno će prijeći preko milijarde kuna. Tako da smo sada došli do jedne situacije da moramo napokon krenuti od nule. Jer uvijek se ovdje danas govorilo: "A to su lopovi. A ukralo novce," a to njima ne može riješiti Zakon o sportu ako je netko manipulirao s tim novcima. Ako je netko stavio u svoj džep da budem takav direktan. To ne može se riješiti jednim Zakonom o športu, to, gospodin Lučin zna kako se to rješava. Tako da što se tiče Kluba Hrvatske demokratske zajednice mislim da je ovo dobar nacrt prijedloga uza prvo čitanje koje ćemo mi sigurno podržati di ćemo na našem Klubu dobro analizirati sve, sve izjave koje su date za ova dva dana. Predočiti to Ministarstvu znanosti, obrazovanja i športa u koje imamo rekao bih svi zastupnici jedno veliko povjerenje da će do drugog čitanja ovaj zakon što je rekao prethodni moj govornik biti izbrušen jako dobro ukomponiran i da će zadovoljiti ne samo nas zastupnike u Hrvatskom saboru nego zadovoljiti i sve one koji očekuju da im nešto ponudimo za boljitak hrvatskog športa. Hvala lijepa.
Hvala. Završni osvrt državni tajnik Nevio Šetić. Izvolite.
Zahvaljujem gospodine predsjedniče. Uvažene zastupnice, uvaženi zastupnici to isto vam želim zahvaliti svima skupa na ovoj plodnoj, širokoj kompleksnoj raspravi jer smo čuli niz vrlo važnih pitanja. Ja bih možda na kraju samo sublimirao neke točke koje smo posebno sagledali. Čini mi se da je bilo dosta nerazumijevanja jer zakon jasno propisuje da neće biti oprošteni dugovi ni amaterskim ni profesionalnim klubovima. U tom smislu su i odredbe učinjene. Želio bih ovdje reći učinilo mi se da se nije dovoljno dobro shvatio ovaj španjolski model kojeg smo koristili. On se ovdje ne koristi kao model u smislu ugovora između sportaša i klubova već on je ovdje, španjolski model se ogleda u tome kakvi bi trebali ili ne bi trebali biti ugovori između odnosno sportaša i klubova odnosno model ogleda u principima preoblikovanja, preoblikovanja udruga u trgovačka sportska društva. Odnosno po našim pozitivnim propisima. I taj model je vrlo kompleksan i on se precizno razrađuje tijekom cijeloga zakona. Uz to želim reći bilo je i primjedbi da sportska dioničarska društva nedovoljno ulažu u pomladak. Ovdje u zakonu precizno stoji da predlagač odnosno određeni su dio dobiti športskih dioničarskih društva mora se uložiti u pripremu djece u športu. Isto tako bilo je primjedbi da ovaj zakon ne pomiče stvar naprijed. Ja želim kazati, a ne ponavljati sve da samo ako uzmemo djecu u športu onako kako sagledava ovaj zakon onda imamo velike pomake u odnosu na dosadašnje stanje i glede, osniva se hrvatski športski, školski športski savez po prvi puta u Republici Hrvatskoj. Zatim propisuje se prednost za djecu u korištenju školskih športskih dvorana, školski športski klubovi imaju prednost u korištenju prostora, škola u odnosu na vanjske korisnike. Isto tako određuje se zakonom bit će potrebna visoka stručna sprema za stručne osobe koje rade s djecom u školskim športskim klubovima. Isto tako posebna zdravstvena skrb za djecu koja se bave športom u školi također je propisano zakonom i još nešto, praćenje i usmjeravanje djece u sustavu športa. Da ne spominjem još niz područja koja su novina. U svakom slučaju mislim da ovaj zakon podvlači crtu pod do sad dosta kompleksno i loše stanje u hrvatskom športu gdje su određeni dugovi i situacije u nekim klubovima dovele u tu situaciju da je čak moguće da naše najelitniji klubovi zbog mogućih stečajeva propadnu. To se ne može dopustiti niti bi bio to hrvatski nacionalni interes. Mislim da svi skupa smo dali određene primjedbe koje ćemo mi razmotriti i ponudit ćemo drugo čitanje kada će se moći i amandmanima intervenirati. Ali mislim da će u konačnici ovaj zakon donesti velike novine, veliki suport razvitku športa u Republici Hrvatskoj. Evo zahvaljujem još jednom na vašoj plodnoj raspravi.
Hvala. Zaključujem raspravu. Prijedlog zakona o športu, prvo čitanje. Dajem na glasovanje sljedeći zaključak. Pod 1. Prihvaća se Prijedlog zakona o športu. 2. Sve primjedbe, prijedlozi i mišljenja uputit će se predlagatelju radi pripreme Konačnog prijedloga zakona. Molim uključimo se. Možemo glasovati. Rezultat? Sa 93 glasa za i 4 protiv … … [[Upadica se ne razumije.]] donesen je predloženi zaključak.