Kolegice i kolege nastavljamo sa radom. Raspravit ćemo: - Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2014.godinu. Vidim vas ali dozvolite da najavim točku. Pravobraniteljica za djecu dostavila je izvješće temeljem članka 18. Zakona o pravobranitelju za djecu. Materijal ste primili. Vlada RH je dostavila mišljenje. Raspravu je proveo Odbor za obitelj, mladež i sport. Izvješće ste primili na sjednici. Izvolite kolega Goran Marić.
Hvala lijepa gospođo potpredsjednice. Pa nedavno objavljeni nalazi Državne revizije u svezi prodaje Croatia osiguranja izazvao je veliku pozornost u javnosti i zapravo uznemirio javnost. Molim u ime kluba HDZ-a stanku od 10 minuta kako bismo se mogli očitovati u pogledu te prodaje. Hvala lijepo.
Damir Kajin.
Može isto po ovoj temi, ne želeći vjerovati da je Cro osiguranje … ove Vlade ne vjerujući da je prodaja bila namještena za poznatog kupca, već da je bila neka logična gospodarska mjera, da budem i ciničan. Molim stanku.
Dragutin Lesar.
Molim stanku na istu temu.
Srđan Gjurković.
Na istu temu.
Određujem stanku do 9,42. STANKA U 9,32 SATI. [[NASTAVAK NAKON STANKE U 9,42 SATI]] Isteklo je vrijeme predviđeno za stanku pa ćemo čuti stavove klubova. Najprije klub HDZ-a, kolega Goran Marić.
Hvala lijepa gospođo potpredsjednice, cijenjeni kolegice i kolege. Nesporno je da su mnoge prodaje državnih tvrtki ostavile sumnju u pogodovanje kupcima zanemarujući interes države. Ali niti za jednu kupoprodaju državna revizija nije izrijekom zapisala da je bila protuzakonita sve do prije 5 dana kada je za prodaju Croatia osiguranja nedvosmisleno utvrdila da je odluku o prodaji trebao donijeti Hrvatski sabor na prijedlog Vlade a ne Vlada. Neshvatljivo je da Vlada samovoljno preuzima ovlasti Hrvatskog sabora i odlučuje o nečemu tako važnomu a o čemu ne smije odlučivati. Ali to što radi samovoljno lako se poveže sa ovom Vladom. Nalaz državne revizije nije vijest, nije informacija, nalaz je alarm. Zamislimo da predsjednik uprave neke državne tvrtke, nekog važnog identitetskog poslovnog sustava proda imovinu tvrtke za koju mu je po statutu društva potrebna suglasnost nadzornog odbora. Ugovor o toj prodaji bio bi nevaljan a predsjednik uprave bi odgovarao zbog zlouporabe položaja i ovlasti. Iako je riječ o statutu a ne o zakonu, iako se ne zaobilazi Hrvatski sabor već samo nadzorni odbor, iako predsjednik uprave odlučuje uz suglasnost nadzornog odbora ali Vlada ne može, ne smije odlučivati u slučaju prodaje osiguravajućeg društva jer o toj prodaji ne odlučuje ona već isključivo Hrvatski sabor. Tako određuje zakon. Ali kako to može shvatiti Vlada koja upravlja po osjećaju i koja djeluje snagom dosjetke. Ali valja i podsjetiti da država, zakon, državna imovina, demokracija, red, puno su puno više od dosjetke i snalažljivosti. Ovdje je riječ o činjenici, Vlada ne poštuje Zakon, Državni ured za upravljanje imovinom ne poštuje zakon, Vladin Ured za zakonodavstvo zanemaruje zakon. Vlada je to učinila iako nije mogla, iako nije smjela. A jedino objašnjenje koje smo do danas od predstavnika Vlade dobili da se državna revizija poziva na zakon iz 1992. Doista zvuči kao … [[Govornik se ne razumije.]] školska isprika za neznanje lekcije. Pa na koji će se zakon pozvati nego na važeći zakon? Zakon koji nije mijenjan od donošenja, niti je stavljan ikada izvan snage a koji jedino regulira prodaju Croatia osiguranja. A sada retorički upiti na koje treba odgovoriti vrijeme ispred nas. Može li opstati ugovor o činu o kojem je odlučilo neovlašteno tijelo? Može li ugovor biti valjan ako je protuzakonit? Neka konačno Državno odvjetništvo stupi u akciju i odgovori na ove retoričke upite kao institucija koju plaćamo da institucionalno štiti interese Hrvatske. Konačno je kada se time ugovori i kupcu Croatia osiguranja koji javnost uvjerava da je preplatio tržišnu cijenu. Koji u medijima preko svog menadžera negoduje i etiketira firmu. Jednostavno neka se vlasniku vlati uplaćeni kupoprodajni iznos a neka on vrati ono što je protuzakonito stekao. Jer na ovakvoj paradigmi, na ovakvim temeljima ne smijemo više postavljati Hrvatsku. Ovo je i prigoda da započne proces vraćanja povjerenja u političke elite. Ovo je prigoda da vratimo povjerenje u vlastitu državu. Ovo je prigoda kojom možemo pokazati koliko nam predstavlja država i njeni zakoni. Jer ovdje je riječ o nedoraslosti i neodgovornosti Vlade ali i o propustu Hrvatskog sabora koji je prepustio svoje ovlasti za odluku nemjerodavnoj instituciji. Klub Hrvatske demokratske zajednice je nekoliko puta upozoravao na štetnu prodaju Croatia osiguranja. A budući da državna revizija utvrđuje i određuje određene nepravilnosti, propuste i nedostatke kada je riječ o samoj objavi, prodaji o dokapitalizaciji Croatia osiguranja, o angažiranju savjetnika, o smanjenju vrijednosti nekretnina, sve to obvezuje na ozbiljan i jednoznačan postupak Hrvatskog sabora. U njemu se očituje ozbiljnost i zrelost demokracije ali iznad svega i naša i njegova državotvornost. Stoga će Klub Hrvatske demokratske zajednice odmah pristupiti pripremi prijedloga za osnivanje istražnog povjerenstva za utvrđivanje svih činjenica i okolnosti u svezi s prodajom Croatia osiguranja. Hvala lijepa.
U ime Kluba Nezavisnih zastupnika, Damir Kajin.
Poštovana gospođo potpredsjednice, uvažena gospodo zastupnici. Poštovani gospodine Marić ja se nadam da zbog odvjetničkog ureda koji je snimao stanje u Croatia osiguranju a preuzeo neke medije nećete imati problema, da budem ciničan, u Istri bi vam se krvi napili pa makar bili i u pravu. Ali nadam se da se ovdje, u ovom slučaju, neće to dogoditi. Što ja mogu reći za ovo preuzimanje? Ja se nadam da ovo nije i da neće biti INA ove Vlade. Da li je nešto trebalo učiniti sa Croatia osiguranjem? Apsolutno da, rapidno su oni počeli gubiti tržište. Način na koji je bila vođena Croatia osiguranje, a to smo svi svjesni, nije bio dobar. Ono što bi trebalo isto tako objaviti, menadžerske ugovore dok je država upravljala tim sustavom, otpremnine koje su si nakon toga i zbog toga podijelili. Neki su dobivali više od 2 milijuna kuna otpremnine i nikome ništa. Ono što ja zamjeram da je iz jedne tvrtke na čeko Cro. osiguranja došao gospodin Starčević, da on dubinski snime a potom gazde preuzimaju Croatia osiguranje. Ovo što vi spominjete da li je novac u dokapitalizaciji ostao u tvrtki ili je povučen, ne znam. No, ponavljam, bez ovog preuzimanja u ovoj osiromašenoj državi, a nije da ljudi ne bi sve osigurali kada bi mogli, poglavito životna osiguranja, državni direktori bi uništili Croatia osiguranje. Toga smo svjesni. Za 5 godina Croatia osiguranje bi ostalo bez tržišta. Zašto je tome tako ja to ne znam, zašto pojedinci mogu radit za vlasnike, zašto ne mogu raditi za državu to je već jedno pretpostavljam sociološko pitanje. Znači po meni osobno ne treba ili nije trebalo prodavati neku monopolnu tvrtku do sada već su je mogli dati ili povjeriti nekome i na upravljanje, ali šta ćemo mi sve prodajemo. Ono o čemu se najviše sigurno priča u Istri ovih nekoliko dana to je TDR, to je BAT. Ja osobno vjerujem da će nakon prodaje TDR-a dio novca ići i za preuzimanje osiguravajućih društava u regiji, ne znam recimo Triglava, Save ili tome slično i ovaj čin koji se dogodio prije tri dana u Londonu po meni je apsolutno logičan. Sigurno je da će dio novca ići u turizam, marikulturu i da će to na neki način pokrenuti našu ekonomiju. Je da je BAT od 2000. godine na ovamo ugasio 67 tvornica diljem svijeta, da li će se ono o čemu ljudi pričaju u Kanfanar npr. preseliti proizvodnja cigareta iz Mađarske ja to ne znam, da li će se otvoriti neki super veliki šoping centar u Kanfanaru koji bi zaposlio još više radnika o čemu se govori, ni to ne znam, ali bitno je da radnici budu osigurani. Znači ovo što se dogodilo je logično, mislim da je pozitivno, čak je jedan veliki Todorić dobio partnera kroz BAT. A šta radi BAT, BAT kupuje zapravo tržište Hrvatske koji je do jučer bio čuvan za neke druge. E o tome svemu je trebalo razmišljati puno ranije, monopole ne prodavati. Što je nama ostalo od monopola, ostao nam je HEP, ostale su vode, šume. Zašto nemamo oporezivanje kapitalne dobiti? Kad ona kumica na Dolcu proda 2 kg dimljenog sira plati 25% PDV-a, kada prodate vi njivu u Kajinima ili ja onda moramo platiti državi 5% poreza na promet, od sutra 25% vizavi Europske unije, a ovdje ništa, ali o tome treba vodit računa država. Činjenica je da su gotovo sve velike dohodovne tvrtke ili grane preuzeli stranci. Preuzeli su banke, preuzet će uskoro ceste, vidimo cigarete, INA-u, Plivu, trgovinu drže sa nekih 60%, izvoznu ekonomiju drže sa 70% i nadam se da će država sačuvati HEP, vode, poljoprivredno zemljište. Kod nas dole u Istri poljoprivredno zemljište nećemo sačuvati nego će je preuzeti pročelnici, načelnici, za jedan bijeli, za jedan crni, ali to je već slučaj o kojemu se ionako zna ali institucije ne rade i šute. I za kraj poštovana gospodo, ovu zemlju ne vode, ma ne vode ni političari koji sjede u ovom Saboru pa čak ću reći ni u Vladi, ne vodi ni Europska unija nego vodi kapital, a sa ovim sporazumom koji je pred nama Amerika USA, SAD-Europa, to će biti još izražajnije.
U ime kluba Hrvatskih laburista-Stranke rada kolega Dragutin Lesar.
Gospođo potpredsjednice, kolegice i kolege. Neosporno je da državna revizija smatra da je zakon koji regulira privatizaciju društvo osiguranja i reosiguranja iz 1992. na snazi i da nijednim zakonom nakon toga on nije stavljen van snage. Taj izvještaj Državne revizije doći će u Sabor i o njemu će se raspravljati. Oni podnose izvješće Saboru, prihvaćanjem izvješća Sabor prihvaća i konstatacije i nalaze. Ja vas podsjećam da je Vlada Republike Hrvatske monetizaciju autocesta pokušala provesti bez Sabora pa je to zaustavio Ustavni sud. Državna revizija je naknadno utvrdila da prodaja udjela države u Croatia osiguranju nije bilo sukladno zakonu odnosno po nevažećem zakonu. Ministarstvo financija se jučer očitovalo da je prodaja išla po Zakonu o upravljanju i raspolaganju državnom imovinom jer Croatia osiguranje nije uvrštena u rang strateškog značaja nego razvojnog. To je nažalost točno. I kada je ta strategija u Saboru bila usvajana, svi apeli i pozivi i upozorenja da se ne prodaju zgrade u Zagrebu nego tržišta osiguranja ne samo u Hrvatskoj nego u BiH, Kosovu, Makedoniji, gdje Croatia osiguranje ima svoje tvrtke kćeri, da se prodaje i zdravstveno osiguranje, nije bilo dovoljno da se shvati da se radi o strateškom značaju za Republiku Hrvatsku, a ne razvojnom. Prije prodaje umanjila se vrijednost nekretnina. Kažu moralo se. Kako to da nikad prije ni po nalazu Državne revizije ni uprave ni Nadzornog odbora to nije trebalo raditi nego upravo nekoliko mjeseci prije prodaje. Što je uslijedilo nakon privatizacije, prodaje? Čišćenje bilance. Sjećam se teksta u medijima kada se novi vlasnik pohvalio da su čistili bilancu i da su došli skoro pa do gubitaša jer su maknuli sve sporno. Onda je uslijedila dokapitalizacija, povećan je njihov udio u vlasništvu i smanjen udio države u vlasništvu Croatia osiguranja. To je napravljeno i to je bilo ciljano napravljeno, s time nemojmo se lagati svi zajedno, 6, 7, 8 mjeseci prije prodaje svi smo znali tko će dobiti Croatia osiguranje, to se znalo. 905 milijuna i što sad? Što sada? Ja vas podsjećam na tekst prisege koju saborski zastupnici polažu: prisežem svojom čašću da ću dužnost zastupnika u Hrvatskom saboru obnašati savjesno i odgovorno i da ću se u svojem radu držati Ustava, zakona i poštivati pravni poredak. Imamo Ured državne revizije koji nas upozorava da je bilo nešto protuzakonito. Hoćemo se praviti da se doista ništa nije dogodilo da li ćemo čekati osnivanje čuli smo prijedlog Istražnog povjerenstva koje može pronaći eventualno odgovorne ali ne riješiti problem ili Sabor zna, ima političku volju i instrumente da se pozabavi pitanjem pravne ništetnosti ugovora, da se Sabor sam pozabavi time ili od Vlade zatraži vraćanje pravnog posla na početak prije sklapanja ugovora. Zašto je to bitno? Poduzetnička klima, investicijska klima, moramo privlačiti investicije. Koju poruku smo sad poslali u svijet potencijalnim ulagačima. U Hrvatskoj ne znaju tko je ovlašten za prodaju čega i budite oprezni jer vam se može dogoditi da vam Vlada proda nešto što ne smije ili netko drugi sad. Dakle, ovaj problem osim formalnog nalaza Državne revizije imat će svoje velike implikacije na strana, pa i domaća ulaganja u budućnosti. To je dakle razvojno, gospodarsko, izuzetno investicijsko značenje problema koje se s time otvara. I ako i ovo stavimo nije nas briga i izborna je godina, onda ćemo biti sukrivci za sve ono što se kasnije nakon toga može događati.
I u ime kluba Hrvatske narodne stranke kolega Srđan Gjurković.
Hvala potpredsjednice Hrvatskog sabora, poštovane kolegice i kolege. Mislim da je ključno u raspravi oko privatizacije Croatia osiguranja da se ovdje ne dižu tenzije i to na način da onaj koji je glasniji on je u pravu. Držimo se činjenica. Svi govorimo o pravnoj državi, a onda se držimo i činjenica. Dakle, Državna revizija je dala svoje mišljenje. To mišljenje je tek stiglo u Hrvatski sabor, treba proći odbor, treba proći plenarnu sjednicu, rasprave, argumente i onda će Hrvatski sabor donijeti svoju odluku vezano za mišljenje Državne revizije. To je procedura, to je demokracija o kojoj stalno govorimo. A prije toga trebamo isto tako iznijeti određene činjenice kad već s jedne strane dolaze optužbe za lošu privatizaciju, a ne govore o onim stvarima koje su bile kada je Državna revizija pisala kad su oni bili na vlasti. To je kao sanirano recimo u navodnike. Dakle, činjenica je da je postojao zakon '92. godine, Zakon o pretvorbi kapitala društva osiguranja ili osiguranja u Republici Hrvatskoj. Činjenica je isto tako da je 2010. godine donesen zakon u 12 mjesecu, Zakon o upravljanju državnom imovinom kojom svoje ovlasti o raspolaganju su prenesene na AUDI, odnosno danas DUDI i definirani načini i uvjeti raspolaganja dionicama, poslovnim udjelima u trgovačkim društvima u vlasništvu Republike Hrvatske. Isto tako, osnaženo je da Odluka o raspolaganju dionica i poslovnim udjelima trgovačkim društava čija je nominalna vrijednost veća od 100 milijuna kuna donosi Vlada Republike Hrvatske na prijedlog Upravnog vijeća Agencije. Činjenica je isto tako da konzultant savjetnik za uslugu u postupanju kod privatizacije Croatia osiguranja je izdao garanciju za izvršene usluge. Prema tome, raspravu ćemo sigurno imati na odborima i plenarnoj sjednici. Hrvatski sabor će odlučiti da li je to u skladu ili nije i da li je možda Državna revizija pogriješila. Državna revizija o kojoj govorim da zaista radi odlično svoj posao i smatram da dobro radi svoj posao vrlo stručno, vrlo pedantno. Ne znači da nije možda i pogriješila. A ako je i konzultant poštovani kolega pogriješio, taj konzultant je dao jamstvo i garanciju s kojom se mi možemo kao Hrvatska država, Vlada obeštetiti. Prema tome, ostavimo prostor demokraciji i procedurama da dobiju činjenice, ostavimo prostor i Državnom odvjetništvu koje ne samo po ovom, nego i po drugim ugovorima po službenoj dužnosti ima pravo ali i obavezu da pogleda, sagleda sve te činjenice. I nemojmo podizati tenzije prije nego šta raspravimo, argumentiramo demokratski. Jer onda i onim svim ulagačima u Republiku Hrvatsku o kojima je govorio kolega Lesar ćemo poslat poruku da smo mi pravna država i da pravno, ali demokratski sagledavamo sve činjenice, a ne da šaljemo poruke nemojte jer bilo šta potpisali, nepotpisali ovdje vam neće bit sigurno. Prema tome, odradimo ovaj posao onako kako u Hrvatskom saboru se to radi. Sve institucije će odradit svoj posao i život mora ići naprijed i dalje, a vjerujem da prema svim činjenicama i argumentima ovaj posao je ipak odrađen i sa zaštitom i jamstvom od konzultanta i u skladu sa zakonom od 2010. godine. Hvala lijepo.
Hvala. Sad ćemo se vratiti na točku dnevnog reda – Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2014. godinu. Kolegice i kolege nastavljamo sa radom. Raspravit ćemo: - Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2014.godinu. Vidim vas ali dozvolite da najavim točku. Pravobraniteljica za djecu dostavila je izvješće temeljem članka 18. Zakona o pravobranitelju za djecu. Materijal ste primili. Vlada RH je dostavila mišljenje. Raspravu je proveo Odbor za obitelj, mladež i sport. Izvješće ste primili na sjednici. Sad ćemo se vratiti na točku dnevnog reda – Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2014. godinu. Obrazložit će nam pravobraniteljica za djecu gospođa Ivana Milas Klarić. Izvolite.
Poštovana potpredsjednice, poštovane zastupnice i zastupnici u Hrvatskom saboru. Evo drago mi je da vam zapravo danas mogu predstaviti Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2014. godinu. Ovo izvješće podnosim temeljem članka 18. Zakona o pravobranitelju za djecu. Kako je ovo izvješće kao i mnoga prethodna do sada zapravo dosta opsežno, ja se nadam da ću uspjeti u vremenu koje imam nekako istaknuti najvažnije stvari. Naravno temeljem obveze podnesen je i sažetak, nadam se da ste uspjeli pročitati većinu odnosno barem one dijelove koji vas više zanimaju za koje ste profesionalno zainteresiraniji. Ja zapravo volim reći da naše izvješće o radu zapravo nije klasično izvješće o radu, ono bi onda u tom slučaju bilo puno kraće, govorili bi samo o nekim statistikama, o broju prijava, nešto malo o financijama itd. Izvješće je zapravo kombinacija izvješća o radu, izvješća o stanju prava djece onako kako ga mi vidimo, naravno prema prijavama koje mi dobivamo, zatim ako baš mogu reći i izvješće o dojmu jer naime puno kontaktiramo sa djecom, sa njihovim roditeljima i sa institucijama na terenu. A naravno ono je i skup podataka različitih institucija o stanju prava djece. Nešto malo vam o brojkama ipak u najkraćim rečenicama moram reći. Ove godine imamo 1595 novih prijava povreda prava djece ili ja zapravo volim reći tvrdnji na prijave o povredama prava djece. Naime, maločas smo na Odboru za obitelj upravo raspravljali o tome kako mi počesto nemamo na kraju informacije kako su neki postupci završili i mi ne možemo, to treba iskreno priznati, sa sigurnošću reći da su sve prijave na povredu prava doista i povrede prava. Mi nešto osjećamo da je tako, nešto procjenjujemo od početka da nije međutim brojke ipak govore da ih imamo dakle ove godine 1600. To je za točno 10% više nego protekle godine i zapravo taj trend povećanja broja prijava nezaustavljivo raste iz godine u godinu. Kao kuriozitet, 2003. kad je institucija osnovana imali smo 53 prijave, sad smo na 1600. Naravno uz to imamo i rad na predmetima iz ranijih godina 1547 što nas dovodi do ukupne brojke od preko 3100 pojedinačnih predmeta. Sudjelovali smo u preko 1000 općih inicijativa i ono što također nekako obično ostane neregistrirano teško je uhvatljivo ali preko 2000 osobnih razgovora i telefonskih poziva koji doista mi kažemo mi nismo pravni savjetnici i ne dajemo pravne savjete. Međutim, mi zapravo pomalo obmanjujemo sebe i druge, mi dajemo pravne savjete jer što su to telefonski razgovori i upute djeci i građanima nego zapravo pravni savjeti. Tu se onda kad govorimo o porastu broja prijava uvijek postavi ono pitanje znači li to da je stanje s pravima djece sve gore u Hrvatskoj ili nas više prepoznaju, ili su ljudi osvješteniji zapravo o pitanjima prava djece. Teško mi je na to odgovoriti jako konkretno i točno, mislim da zapravo odgovor leži u jednom i u drugom. Ljudi prepoznaju instituciju, ljudi prepoznaju kršenje prava međutim raste i osjećaj nemoći kod građana, osjećaj frustracije. Ja govorim građana, a ne djece zato što u ukupnosti prijava djeca su nam ove godine prijavila u 23 slučajeva tvrdnje na povrede. U 40% nam se javljaju i prijavljuju majke, oko 23% očevi, zatim institucije, nakon toga možda ćete pretpostaviti bake. Zato ja često govorim građani prijavljuju iako je dakle riječ o povredama prava djece. Imamo osjećaj frustracije, osjećaj nemoći građana, osjećaj nepovjerenja u sustav. Sasvim sigurno znam da se neki građani obraćaju gotovo svim institucijama u RH, od predsjednice Republike, predsjednika Vlade, nadležnih ministarstava, znam da se obraćaju i vama i vašim odborima, naravno i meni. I često zapravo se s nekim problemima susrećemo svi i maločas smo opet razgovarali, treba uvijek pošteno poći od sebe i reći a kako se doživljava institucija koju ja vodim? Svakojako. Prilično slično kao i vas, nekad su ljudi zadovoljni, nekad nisu. Kažu nam ljudi ovako, doživljavaju nas kao na neki način ostatak onog što je nekoć bilo javno pravobraniteljstvo pa nam kažu javili smo se svima, nema pomoći i sad očekujemo od vas da riješite problem, da promijenite sudsku odluku, da promijenite ocjenu u školi, da donesete novu odluku. Mi nemamo takve ovlasti. Dakle, mi smo tijelo koje monitorira, koje ukazuje nadležnim institucijama na probleme i na određenu pojavnost, naravno možemo i pohvaliti i drago nam je kad su takve situacije, ne možemo riješiti neke probleme na način na koji to građani očekuju. Međutim to kažem pokazuje, često nam se građani javljaju i kažu ali zovemo vas jer nam se nitko drugi ne javlja. Ili na pitanje jeste li se prije toga javili nekoj nadležnoj instituciji kažu nam nismo ionako nam se nitko neće javiti, ionako nam nitko neće pomoći. To pomalo žalosti jer govori, kažem moguće je da je to percepcija. Ja sam svjesna da se nama ne javljaju ljudi, djeca, građani koji su zadovoljni, koji nemaju problem. Nama se uvijek javljaju oni koji imaju problem i koji osjećaju da ga teško rješavaju. Na koga se sve građani žale? Osim kao što sam vam rekla i na mene očekujući da dođem negdje na sud pa donesem novu odluku što nažalost ili možda nasreću ne mogu građani se žale podjednako na sve institucije, na policiju, Državno odvjetništvo, obrazovni sustav, centre za socijalnu skrb. Ipak, moram reći najteže stvari dospiju na sud. Na kraju sud rješava jedan veliki broj teških i problematičnih stvari. I zato je frustracija na pravosuđe zapravo intenzitetom rekla bih najjača. Žale nam se na činjenicu da se recimo hitna ročišta zakazuju za 2, 3 godine. Da privremene mjere traju godinama. Da obrazloženja presuda nisu identična izrekama. Da izrijeke odluka i obrazloženja nisu u skladu sa propisima. Mi se kunemo u pravosuđe naklonjeno djeci, međutim u praksi ono osim u rijetkim, kod rijetkih pojedinačnih sudaca ne funkcionira. I što je najlošije možda imamo opremu, ljudi su prošli i neke edukacije u suradnji sa UNICEF-om, dakle suci, pri tome najčešće mislim na suce koji vode predmete dakle kaznenog maloljetništva. Međutim, nakon sve te edukacije, nakon sve te priče suci ne koriste resurse koje imaju. I dalje želimo djecu ispitivati na sudu, i dalje djecu držimo na hodnicima pokraj počinitelja kaznenih djela, da se gledaju dok čekaju na ročište, i dalje djecu ispitujemo nekoliko puta a možemo to samo jednom ili možda maksimalno dva put. Dalje nam se roditelji žale za beskrajno duge postupke gdje se zapravo po nekad zaboravi zbog čega su počeli, a godine prolaze, novac se silni troši, ljudi posustaju. Pod zadnje nam kažu ne idemo više, nekih sporova u ovoj zemlji gotovo ni nemate, recimo sporova prema Zakonu o suzbijanju diskriminacije, 4, 5 godišnje. Je li iz toga možemo zaključiti da nema, da uopće nema diskriminacije? Mislim nažalost da ne. Činjenica je da ljudi to ne žele prijaviti jer će do kraja postupka zaboravit zbog čega su postupak pokrenuli, a vrijeme u dječjoj dobi je nešto što teče sasvim drugačije od vremena koje ide nama. Ova godina je obilježena obilježavanjem 25 godina Konvencije o pravima djeteta. Mi smo sudjelovali u različitim aktivnostima što na našu inicijativu, što na pozive drugih. RH je podnijela treće i četvrto periodično izvješće Odboru za prava djece za razdoblje od lipnja 2004.do prosinca 2010.i u rujnu prošle godine Odbor za prava djeteta u Ženevi na kojoj sam imala čast prisustvovati dao je Hrvatskoj zaključne primjedbe i preporuke u 12 poglavlja. Zato ove godine jedno od poglavlja u izvješću se upravo odnosi na preporuke odbora, a ako ste primijetili kod svakog poglavlja vezano uz različita područja zaštite prava i djece crvenim smo istaknuli ono što je vezano uz preporuku uz neko konkretno područje. Ova godina rekla bih nažalost a i to već traje dugi niz godina obilježena je siromaštvom. Siromaštvo djece naravno da je nužno povezano uz općenito gospodarsku situaciju i siromaštvo njihovih roditelja i skrbnika. U pravilu djeca nisu ona koja privređuju. Ono što brine je dugotrajnost pojave. Istraživanje UNICEF-a govori o povećanju broja siromašne djece za 4 tisuće ili 10%, najugroženija su djeca s teškoćama, dakle višestruko diskriminirana da tako kažem grupa djece. Oko 60% zapravo prijavljujemo, te djece prijavljuje da ne dostaje im novca za hranu, 39% djece u gradu ne ide u vrtić, ¼ te djece živi u kućanstvu gdje nitko ne radi. Tako da su podaci doista alarmantni. Ja nemam rješenje za gospodarsku situaciju, naravno siromaštvo djece se ne može popraviti bez oporavka gospodarstva općenito, ali ono što bi bilo nužno da u situacijama krize i siromaštva da se nekako jasnije zna gdje idu sredstva ako je pitanje uštede ili rezanja troškova da se zna koji su to kriteriji, po kojim kriterijima se reže i gdje su tu djeca. Ja sam potpuno svjesna da nema šta se ono kaže besplatnog ručka, imao različite kategorije ljudi koji su u vrlo teškoj situaciji to su branitelji hrvatski, to su umirovljenici, to su ljudi koji rade a ne primaju plaću, to su ljudi koji ne rade. Djeca su naravno posebno osjetljiva društvena skupina i to je doista nužno istaknuti. Ovu godinu smo više puta isticali. Gdje se siromaštvo onda najviše nekako osjeti? U sustavu obrazovanja, naravno zdravstva i socijalne skrbi. To su ona područja gdje se to najjače vidi. U obrazovanju smo dosta to zapravo vidjeli kroz probleme financiranja školske prehrane i kroz financiranje pomoćnika u nastavi ali naravno iako klasično mi uvijek kažemo da ekonomska situacija ne bi trebala utjecat na ljudska prava i na pravosuđe, naravno da utječe i tu, nedostaje obrazovanja, edukacije kontinuirane, stručnjaka, ljudi se zbog spomenutih ekonomskih teškoća ne odlučuju uopće ući u sudske postupke itd. itd. Ove godine jedno područje smo posvetili možda opsegom ne veliki, ali svakako značajno poplavljenim područjima. Naime, u nekoliko navrata sam sa svojim suradnicima bila u poplavljenim područjima na području Slavonije, u Cerni, Otoku, Gunji, Drenovcima, moja kolegica pučka pravobraniteljica je detaljno o tome govorila, ja ne bih previše, samo bih zapravo istaknula da smo uputili nadležnim ministarstvima i Vladi preporuku da posebnu pozornost posveti potrebama djece. I ono što nekako moram reći ova situacija s poplavama ukazala nam je na neke potrebe koje u tim krajevima zapravo nisu bile dostatne dugi niz godina, desetljećima. Poplava ih je da tako kažem izbacila na površinu. Pa je riječ o krajevima koji su na 2, 2,5 sata udaljeni od Zagreba, nisu sigurno jedini gdje npr. shvatite da osim dakle tek u ovoj situaciji prvi put su djeca imala nešto poput igraonice koje je preraslo u vrtić. Do tada u tom području nije bilo vrtića npr. Dakle u toj nesreći velikoj u kojoj su se ljudi zatekli zapravo osvijestili smo kronični da tako kažem dugogodišnji nedostatak određenih programa za djecu. Zdravstvenim pravima smo se kao i naravno ostalih godina bavili puno, ove godine imao jako veliko povećanje gotovo dvostruko prijava institucija prema roditeljima koji odbijaju cijepiti djecu. Nedavno smo bili domaćini jedne međunarodne konferencije gdje su nam tu bili i ugledni stručnjaci i članovi Odbora za prava djeteta. Članak 24. Konvenciji o pravima djeteta nedvosmisleno kaže da dijete ima pravo na najveću razinu zdravlja, to uključuje i cijepljenje. Vrlo sam svjesna nužnosti i potrebe autonomije prava pacijenata, potrebe zaštite zadiranja u tjelesni integritet osobe, međutim počesto se miješaju zapravo želje roditelja i prava djeteta. U tiskovinama ste možda mogli pročitati, pravobraniteljica se zalaže za obvezno cijepljenje. Nikad ne bi bila sklona nametanju obveza i prisile, ono što bi bilo važno da osvijestimo da se zalažem i svi bi trebali za visoki stupanj procijepljenosti djece. Kako to postići, to nije jednostavno ali doista mislim da je nešto o čemu treba voditi računa. Nedavno ste bili svjedoci završetka akcije koja je poticala boravak roditelja uz djecu u bolnicama, to je problem u praksi, nedostatak specijalista, pedijatara i drugih specijalista. Na neki način se sustav školske medicine i preventivne medicine urušava, domovi zdravlja. Djeca oboljela od malignih bolesti, vidjeli smo da se u Zagrebu sa Klaićevom stvari su se donekle popravile izmiještanjem u Institut za tumore i to je dobro, međutim rekla bih da to ipak ne može biti trajno rješenje i o tome treba voditi računa. Dosta je problematična situacija i u Osijeku. Briga za mentalno zdravlje nije dostatna, nedostaju nam, to je jedna zapravo pomalo rekla bih nekako tabu tema iz želje da ne stigmatiziramo djecu što nikako nije cilj, kao da želimo reći da nema djece s poteškoćama i onda zapravo činimo sebi medvjeđu uslugu jer prolaze godine gdje smo možda propustili mogućnost nekog adekvatnog tretmana. Osijek i Split su najproblematičniji, o Splitu govorimo već godinama, stvari se ne kreću. Zadnja informacija da bi sredinom lipnja sada uskoro trebao se urediti odjel, ja se nadam da će biti tako. Za nekoliko dana ću provjeriti pa ćemo biti malo pametniji. Sustav obrazovanja, tradicionalno mnoštvo prijava negdje treći u strukturi nakon povreda prava na život uz roditelje i nasilja nad djecom. Ono što je problematično je dostupnost odgoja i obrazovanja. Mi znamo da su osnivači obrazovnih institucija lokalna zajednica, međutim ovo je mjesto gdje trebamo o tome govoriti i u sustavu obrazovanja nekako najviše uočavamo diskriminaciju djece u praksi. Nije isto biti dijete u Zagrebu ili dijete na otoku ili dijete u nekakvoj ruralnoj sredini, uz iznimke naravno i na ovoj i na onoj strani, ali dostupnost sadržaja, dakle izbor obrazovnih programa, izbor sadržaja za slobodno vrijeme. Neke stvari se prebacuju na udruge kao što su recimo pomoćnici u nastavi, međutim u nekim područjima nemate udruga pa sada dal to znači da ćemo u tim područjima odustati od zaštita prava djece. Dakle u sustavu obrazovanja godinama i ponovo upozoravamo na nužnost tako i odbor kaže, obveznog kontinuiranog i sustavnog obrazovanja djece u području ljudskih i dječjih prava i zdravstvenih prava i to je nešto što doista želim istaknuti. Razgovaramo sa različitim dionicima u društvu i doista slušamo svakog, moja je procjena da je šteta da desetljećima gubimo npr. kod zdravstvenog odgoja na jedan manji segment oko kojeg se nismo mogli usuglasiti. Možda bi bilo dobro, a radi se ukupno o 12 sati u godini, dakle to je sve skupa premalo. Ajmo se dogovoriti uvesti 90% sadržaja oko kojih se slažemo koji koriste djeci pa onda ajmo onaj manji dio oko kojih postoji razlike ajmo raspravljati, međutim uvedimo glavninu sadržaja na koju djeca imaju pravo dobiti. Djeca s teškoćama u razvoju su u posebno teškoj situaciji nedostaju nam centri za autizam i po tome su mnoge zemlje u susjedstvu odmakle puno bolje i dalje od nas. Posebno je teško u Slavoniji i u Dalmaciji. Što se tiče našeg rada ove godine smo pojačali međunarodnu suradnju, ona je postojala naravno i do sada, ali nekako i sami zanate prije ulaska u EU želja je jača, a onda kada uđemo malo to posustaje a treba održati na neki način kontinuitet. U izvještajnom razdoblju smo prihvatili domaćinstvo CRONSEE-a to je Mreža pravobranitelja Jugoistočne Europe i upravo sa zadovoljstvom mogu reći da smo prošli tjedan zato i je i rasprava o izvješću odgođena za danas smo bili domaćini i doista smo ponosni na tu činjenicu. Aktivni smo u ENOC-u to je Europska mreža pravobranitelja, ove godine smo postali članica EUROCHILD-a. Drago mi je da smo krenuli sa na neki način ustupanjem našeg prostora kojeg imamo u Zagrebu, jednog lijepog prostora kojeg zovemo Kuća dječjih prava udrugama. Naime, osjećamo neku vrstu nužnosti da damo dug, da tako kažem onima koji se aktivno i u praksi bave dječjim pravima da im omogućimo prostor za one udruge koje nemaju da održe svoje seminare, edukacije jer na taj način mnoga djeca su uključena, a i mi dobijemo povratne informacije s terena što se događa. Također prostore za takve aktivnosti ustupamo kolegama pravobraniteljima, pučkoj, za ravnopravnost spolova i za osobe s invaliditetom koja nemaju prostor za tu vrstu aktivnosti. Pod kraj treba reći nešto i o našem funkcioniranju, odbor preporuča, dakle jedna od preporuka je jačanje neovisnosti i samostalnosti pravobranitelja za djecu, posebno će to biti značajno u trenutku, a ja se nadam da će to biti relativno uskoro, ako RH potpisala i još i ratificira 3. Opcijski protokol koji će omogućiti djeci neposredne pritužbe Odboru za prava djeteta. Dozvolite mi na kraju još dvije stvari, ne bih se osjećala dobro a da ih ne izgovorim obzirom da sam svjesna da osim vas ovdje koji se i bavite tom problematikom da nas gleda hrvatska javnost. Demografski trendovi su nažalost vrlo loši, to nije od jučer, međutim nekako podaci su sve alarmantni. Djeca čine manje od petine stanovništva. Imamo negativni prirodni prirast. Svjesni smo trenda iseljavanja. Naravno da nitko nije očekivao da ćemo pristupanjem u Europsku uniju da neće biti kretanja stanovništva, to nije bilo za očekivati. Međutim, s tugom, mogu to tako reći, gledamo svakodnevno zapravo na televiziji priče ljudi koji tvrde da im je dobro u Irskoj, da im je dobro kojekuda i da zapravo nekako nemaju osjećaj da u Hrvatskoj mogu napredovati na način na koji bi to htjeli. Činjenica je da ljudi koji odlaze su najčešće ljudi mlađe životne dobi koji ili tek planiraju obitelj ili imaju malu djecu i zapravo je to nešto o čemu svi moramo voditi računa. To nije strah od mogućnosti da naše institucije, bilo koja neće biti potrebna za djecu, naravno biti će, ali da ćemo sve manje biti svi skupa potrebni za različite usluge za djecu, nažalost izgleda da postaje istina. I još jedna stvar, u ovoj godini sam nekako počela lagano s time, a ideja je da sljedeću cijelu godinu obilježi tema pa je to neka vrsta i najave, nadam se da ćete i podržati na neki način djeca i radne obveze roditelja. Naime, sve teže je uskladiti roditeljstvo i obveze majčinstva ili očinstva. U situaciji smo kada preko 300 tisuća, oprostite mi ne znam točan broj je ljudi nezaposleno. S druge strane imamo izrazito nefleksibilan sustav rada, bez mogućnosti rada od kuće, bez mogućnosti podijeljenog radnog vremena. Gotovo većina vas je roditelja ili baka ili djedova ili znate nekog, djeca su sama. Na pitanje kakva su djeca, djeca su sjajna, djeca su sama kod kuće. Djeca ako imaju sreću dobiti boravak u osnovnoj školi to je prva dva razreda osnovne škole, to znači da je dijete u boravku do 7 ili 8 godine a roditelji rade do 4, do 5, do 6. Što rade djeca u međuvremenu? S kim su? Nemaju sva sreću imati baku i djedu, imati zdrave i sposobne bake i djedove. S kime su ta djeca? Što rade? Jesu li na internetu? Dobra je varijanta da su na internetu onda se osjećamo sigurniji, nisu na cesti. Međutim i na internetu vlada, dakle imamo neka istraživanja prema kojim su, meni to zvuči nevjerojatno, ali vjerujem kolegama, 5 sati dnevno ispred televizije i interneta. Teško postaje vjerovati gdje je tih 5 sati, pretpostavljam da je to najviše u ovom periodu nakon škole do dolaska roditelja kući. I ovo pitanje usklađivanje radnih obveza roditelja koji su prisiljeni zarađivati za kruh i za kruh te djece naravno i djece koja su sami, mislim da postaje alarmantno i da ćemo kroz ovaj sustav radno pravnih odnosa morati nešto sustav rada zapravo razmišljati o promjeni, o omekšavanju da tako kažem i prilagodbi potrebama roditeljstva. Ja vam se zahvaljujem i nadam se da će ovo zapravo moje uvodno izlaganje biti vam poticajno za neku raspravu i pitanja. Hvala vam najljepša.
Sada ćemo preći na replike. Damir Kajin.
Ja se slažem sa vama poštovana gospođo da je temeljni problem Hrvatske demografija pa gospodarsko stanje ili gospodarsko stanje, ili zbog gospodarskog stanja onda demografija. Međutim, htio sam se javiti zbog jednog drugog momenta, mi u Hrvatskoj imamo 102 tisuće 379 osoba koje primaju socijalnu pomoć i od te mase od 102 tisuće 372 tisuće nezaposlenih je 50 tisuća 798, djeca, učenici, studenti, zbog toga se i javljam 30 tisuća 849, nesposobnih za rad 15 tisuća 95, kućanice 2922, umirovljenici 1536 itd.. Ukupno znači ljudi koji primaju socijalnu pomoć ima nešto iznad 102 tisuće kuna. I sada kada govorimo o mjesečnim iznosima socijalne pomoći one iznose za samca 800 kuna, za samohranog roditelja isto tako 800 kuna, za odraslog člana kućanstva 480 kuna, za dijete 320 kuna. Mislim da bi tu trebalo učiniti jednu … [[Govornik se ne razumije.]] između djeteta, učenika, odnosno studenta. Svatko ako prima 320 kuna onda čini mi se da je to naprosto nedostatno ali još ozbiljniji problem je što bi se moglo dogoditi sa 40 tisuća osoba koje bi mogle ostati bez naknade prema važećem Zakonu o socijalnoj skrbi i to sa zadnjim danom 2015. godine. Zakon je stupio na snagu 1.1.2014., nezaposlene osobe mogu dobiti rješenje o pravu na socijalnu pomoć najdulje za trajanje 2 godine i tu intervenciju u tom dijelu, tog zakona treba hitno, hitno ispraviti i promijeniti itd., iako se sve to može svakako učiniti i sa uredbom sa zakonskom snagom, pa ide onda to puno brže u ne znam, onom periodu kada Sabor ne bude zasjedao.
Hvala. Đurđica Sumrak, replika.
Hvala vam lijepo gospođo potpredsjednice Hrvatskoga sabora. Gospođo pravobreniteljice, evo već drugu godinu ili treću stiče se dojam ali i ne stiče nego je takav, da jedino tu u Saboru evo vi nama dajete izvješće. Ja osobno smatram da pravobraniteljica za djecu treba imati kao što ste rekli i sami puno više hrabrost, puno više neovisnosti, treba imati hrabrosti upozoriti i Vladu i ministre ne probleme. Šta to znači? Postavit ću vam nekoliko pitanja. Znam da ste dobili sada naredbu da ne odgovarate ni na šta. Sljedeće, da li se pripremate za iduću školsku godinu, da li znate koliko ima djece s poteškoćama kojima su neophodni asistenti u nastavi? Da li ste se interesirali koliko asistenata u nastavi djeci treba i na koji način će se osigurati? Pravobraniteljice, govorili ste o siromaštvu to svi znamo, da li znate da negdje računa se oko 50 milijuna kuna bi bilo dostatno da se svoj osnovnoškolskoj djeci plati obrok, barem jedan obrok u školi da ga imaju, neovisno da li su oni siromašni ili nisu nego svoj djeci. Zbog čega niste reagirali kad su pojedini ministri rastrošni kad troše pa makar da ste osobno s njima razgovarali, ali i da ste medijski reagirali ili rekli ovaj bi se novac mogao utrošiti na to. I ono s čim se ne slažem jest to, to je vaša rečenica u kojoj ste rekli da su djeca relativno sigurna 5 sati kad provedu za Internetom. To svakako nije točno, ali o tome zaista drugi put. Hvala.
Branko Hrg, replika.
Hvala lijepa gospođo potpredsjednice. Poštovana gospođo pravobraniteljice, rekli ste u svojem izlaganju da građani imaju osjećaj nepovjerenja u sustav. Ja ću reći ovdje da to nije ništa čudno da imaju osjećaj nepovjerenja u sustav jer sustav ne funkcionira u većini stvari, a u ovoj posebno. Govorili ste da se najviše ustvari vidi ta jedna socijalna ugroženost djece u obrazovanju, ali niste spomenuli jednu veliku diskriminaciju. Niste spominjali da su hrvatska djeca diskriminirana u velikoj mjeri zato što nije riješen sustav nabave udžbenika. To niste govorili. Zamislite si koliko djece u Hrvatskoj nema mogućnost dobiti besplatne udžbenike jer sustav to nije riješio nego se proizvoljno rješava po pojedinim jedinicama lokalne samouprave. Mislim da bi to trebalo malo jače naglasiti da smo tu u velikoj, velikoj mjeri griješimo i fulamo. Ako lokalna samouprava treba nabavljati udžbenike onda neka država jedan dio decentralizira sredstava uz obavezu lokalnoj samoupravi da nabavlja udžbenike pa ćemo riješiti jedan veliki problem. Govorili ste o problemu obitelji, o tome da nema više baka koje bi čuvale djecu da roditelji idu na posao. Pa mi se trudimo svojski uništiti obitelj, pa mi donosimo zakone koji uništavaju onu pravu klasičnu izvornu obitelj, obitelj koja daje dijete. Mi donosimo takove zakone ovdje. Pa i na to treba skrenut pozornost isto vas kao pravobraniteljice za djecu ako govorimo o tome. Slažem se s vama, uz gospodarsku krizu demografska je puno opasnija ali ima još jedna kriza koje je jača od ove obadvije možda, a ona uzrokuje ovu demografsku, socijalna kriza. O njoj nitko ne govori jer je preteška pa je svakome teško o tome govorit. Naravno otvorio bi se problem za koji se vrlo teško nalazi rješenje.
Odgovor na repliku, pravobraniteljica Ivana Milas Klarić.
Hvala lijepo. Ja se zapravo slažem s većinom onog što ste do sada rekli. Ako mi dozvolite odgovarala bih s vremena na vrijeme da možda za kraj ne ostane sve. Poštovani kolega kaže nismo spominjali udžbenike. Ja sam se unaprijed ispričala, nije moguće u 20 minuta u ovom trenutku reći sve. U izvješću govorimo o udžbenicima. Ovom prilikom ću iskoristit da vam kažem još nešto što se događa na terenu i potpuno ste u pravu. Ima sredina kao što je zagrebačka što pozdravljamo svi koji omogućuju djeci besplatne udžbenike, ali onda imate apsurdnu situaciju da u zagrebačkoj školi imate besplatne udžbenike sva djeca, a time i svi roditelji što je dobro, a u isto vrijeme ti roditelji svaki mjesec kupuju osnovne higijenske potrepštine za školu: toaletni papir, sapun i ostale potrepštine. Dakle tu nešto također ne štima i govori o tome da sredina koja financira udžbenike, što je dobro, nema osnovnih sredstava za higijenu osnovnu, ako hoćete i što može dovest do epidemije pa ostaje na roditeljima. Pitanje zbog čega ne razgovaram osobno s ministrima, zbog toga što nemam njihove brojeve. Nemam potrebu osobno nazivati ministre. Mediji i Sabor i službena komunikacija je put, ja se ne razgovaram s ministrima na taj način niti imam za to potrebu. I kažete znam li da treba oko 50, ne samo 50 milijuna kuna, znam, znam, o tome upravo i govorim. I nisam dobila naredbu da ne odgovaram na replike, to nikako ne. Pravobranitelj, svi pravobranitelji su neovisne institucije, politički neovisne i nismo podložni naredbama. Kroz cijelu godinu u medijima vrlo često reagiram na probleme siromaštva, šaljem i preporuke Vladi, nadležnim ministarstvima, čak i Saboru i ne dobivam odgovore nažalost. To je činjenica.
Hvala. Vrijeme vam je isteklo. Kad odgovarate na repliku imate 2 minute, a vrijeme vidite na ekranu. Ingrid Antičević-Marinović, replika.
Poštovana pravobraniteljice, ja vaše izvješće pa i vaše izlaganje nalazim objektivnim, stručnim i hrabrim. Mislim da nema potrebe da se i posebno opravdate protiv onih koji su bili protiv Obiteljskog zakona, a koji bi upravo onemogućio da želje roditelja ne ugrožavaju prava djeteta, što ste posebno apostrofirali. Na žalost i neke institucije, ja ću ovdje otvoreno spomenuti Ustavni sud koji je učinio presedan, presedan da je bez ikakvog uporišta u Ustavnom zakonu o Ustavnom sudu suspendirao Obiteljski zakon i na žalost na takav način spriječio da se još uvijek mogu prije svega oni koji se kunu da najviše vole vlastitu djecu, a to su roditelji prilikom razvoda braka loptaju vlastitom djecom. Na žalost, time je pokazao i Ustavni sud da se lopta djecom jer je taj zakon bio prije svega u interesu djeteta. Također institucije, sudbena vlast na žalost još nije prepoznala prava djeteta kao što u potpunosti je prepoznala prava okrivljenika i to onih najvećih kapitalaca. Njihova prava u postupku se ni u jednom segmentu ne krše. Na žalost, vi ste jedini glas djeteta. I ja mislim da ovdje je pitanje razuma da vam damo podršku upravo u takvom jednom nastojanju koji nije lak prije svega kada se sukobljavate sa nekim institucijama. Ovdje ponavljam da se to radi o Ustavnom sudu i na žalost o nekim dijelovima sudbene vlasti.
Ivana Milas Klarić, odgovor na repliku.
Kad smo kod sustava pravosuđa moram zapravo, imam potrebu podijeliti sa vama slijedeće. Uvijek kad se govori o trodiobi vlasti pravosuđe je naravno jedna od grana i to je sasvim u redu i pravosuđe mora biti neovisno i suditi na temelju Ustava i zakona. Tu je sve jasno. Međutim, ono što je neshvatljivo je činjenica da recimo Ministarstvo pravosuđa sucima ne može ni na koji način naložiti edukaciju. Dakle, neovisnost pravosuđa, ja ću slobodno u ovom Domu časnom reći pojam neovisnosti se rasteže kao žvakača guma. Neovisnost pravosuđa se ne može odnositi recimo na potrebu da suci prođu edukaciju, a to se događa. Zahvaljujem na napomeni o Ustavnom sudu. Naime, kolega Marić je malo čas rekao nešto o području o kojem ja ne znam ništa. Pričao je nešto malo koliko sam shvatila o zadiranju Vlade u kompetencije Sabora. Sa Obiteljskim zakonom se dogodio neviđeni presedan da je Ustavni sud uletio na vaš teren apsolutno, da je preuzeo zakonodavnu ovlast i da je zapravo po prvi puta napravio nešto na što nema ovlasti Ustavnim zakonom o Ustavnom sudu a to je da je suspendirao cijeli jedan propis i time zapravo i odredio koji će se propis primjenjivat. Tu je ušao na vaš teren. Slala sam preporuke i Vladi i Saboru i samom Ustavnom sudu. Moram reći da osim od Vlade koja je reagirala donošenjem, dakle slanjem u proceduru propisa zapravo nisam dobila niti jednu drugu reakciju, a to je nešto što zapravo znači pomalo poremećaj, ne pomalo nego jasno sustav poremećaj trodiobe vlasti u Republici Hrvatskoj.
Goran Marić, replika.
Hvala lijepa. Poštovana pravobraniteljice, posao pravobraniteljice za djecu je po meni iznimno odgovoran, ozbiljan, složen, zahtjevan i opsežan. I treba posebno posvetiti pozornost djeci jer nema tako osjetljive biljke kao što je osjetljivo dijete. Ono je ugroženo sa svih strana. Vi ste govorili o nekoliko strana ugroženosti ekonomske i socijalne, pa čak i roditeljskog, obiteljskog ambijenta. Rekli ste da ne možete riješiti ekonomske poteškoće. Naravno, ali i ne može se ne reći da ne ulažete i napor. Međutim, ono što mi upada u oči da su djeca pod šokovima, a jedna pojava koja je zapravo postala pošast promiče nam kraj nas kao da se ne događa, a do je porast pedofilije. Moramo čut snažniji glas svih pa i vas kako se suprotstaviti toj perverziji. Imamo pedofile u školama. Koji inverzan odnos? A izbjegavaju se spomenuti, svugdje su inicijali. Kad netko ima sudar ime i prezime, njegova fotografija. Kad je netko napastvovao dijete od 7 godina, fizički napastvovao skrivaju se. Pa kad ćemo dozrijeti da registriramo, da imamo registar pedofila, da znamo se kloniti i djecu od takvih, da se znamo braniti, da znamo braniti svoju djecu. Nije problem samo u tom. Problem je i u obrazovanju i nije problem samo težina torbe. Problem je sustav obrazovanja što se u knjigama veličaju neki ministri, ne oni koji su stvarali Hrvatsku, nego čak i oni koji sudjeluju u sve lošijem stanju Hrvatske, u kreiranju sve lošijeg stanja Hrvatske. Zato mislim da moramo čuti snažniji glas protiv takvih negativnih pojava. Hvala lijepa.
Dunja Špoljar, replika.
Uvažena pravobraniteljice, vi ste danas u svom usmenom izlaganju temeljem pisanog izvješća izrazili svoje nezadovoljstvo i zabrinutost brojem uključene djece u predškolski odgoj i dostupnosti ustanova predškolskog odgoja svoj djeci na teritoriju države Hrvatske i tu vas ja u potpunosti podržavam, a podržavam vas i zato što su ciljevi država članica EU još do 2010. bili uključenost najmanje 90% djece između tri godine i školske dobi i barem 33% djece do 3 godine starosti u sustav predškolskog obrazovanja. Naravno da kvaliteta nije u svim državama jednaka i da to ovisi o neujednačenosti razine i stručnosti sustava obrazovanja. No međutim, ja s druge strane želim naglasiti jednu drugu stvar, a to je da smo mi još 2013. u ovom Saboru, u ovom sazivu izglasali zakon, izmjene Zakona o predškolskom odgoju gdje smo makar uveli jedan alat, odnosno jedan međukorak gdje smo predškolu, odnosno taj pedagoški minimum proglasili obvezatnim tako da je naravno sa odgođenim početkom u školskoj godini 2014./2015. tako da se od 1. rujna ove kalendarske godine, odnosno iduće školske ne može dogoditi u Hrvatskoj da u 1. razred osnovne škole bude upisano dijete direktno iz roditeljskog naručja ili krila djeda i bake. Evo, hvala.
Sunčana Glavak, replika.
Hvala lijepa gospođo potpredsjednice. Pa gospođo pravobraniteljice spomenuli ste između ostalog da u Hrvatskoj nedostaje Centar za autizam, ja bih jednako tako apelirala na vas već treću godinu traje intenzivna akcija ali na nju se osvrćemo samo kada se ona pojavi u medijima, to je akcija Udruge za down sindrom "Ne mogu mijenjati boju neba". Vjerujem da znate o čemu govorim. Ja bih voljela da se aktivnije uključite u to. Naime, riječ je o tome da bi se u Čakovcu, odnosno u Međimurskoj županiji otvorio takav jedan centar, ali ne možemo računati samo na širokogrudnost građana RH koji doista se na svaku ovakvu akciju rado odazivaju. To neće biti dovoljno i ja od vas tražim i očekujem snažnije zalaganje i na tom području. Jednako tako u vašem izvješću nedostaje nešto s čime smo suočeni svakodnevno, a možda jednostavno to samo pogledamo i zaboravimo. Naime, vi vjerujem da znate da postoji registar nestale djece u Hrvatskoj, da je on nažalost svakodnevno dopunjen sa nekom novom nestalom osobom, riječ je o djeci. Ja vidim da vi kao podupirete suradnju sa Centrom za nestalu djecu, međutim nigdje nisam vidjela u vašem izvješću na koji način i što se uopće uspjelo riješiti. Na kraju, vrlo me iznenadila vaša reakcija da nemate brojeve od ministara. Nas to ni ne zanima, gospođo pravobraniteljice, ali vi ne možete djelovati sami, vi morate surađivati sa institucijama, vi morate surađivati sa nadležnim ministarstvima. Ako to nije tako onda smo mi svi ovdje zbog toga vrlo zabrinuti. Jer vi zaista onda svoje probleme, odnosno probleme o kojima govorite jedan puta godišnje u Hrvatskom saboru nikome ne kažete. I to nije dobro. Vi morate surađivati i morate nešto raditi sa institucijama kako bi se položaj djece promijenio.
Ivana Milas Klarić, odgovor na repliku.
Evo zahvaljujem vam puno, posebice na ovoj molbi za snažnijim uključivanjem u zaštitu djece s down sindromom u području Međimurja i Čakovca, potpuno ste u pravu. Naime, i ove godine sam upozoravala i u izvješću da pitanje a odnosi se na djecu s teškoćama u razvoju pa i na djecu s down sindromom, autizmom, ADHD-om i ostalim poteškoćama ne može biti rješavano da tako kažem na projektnoj bazi, mora biti riješeno na razini države u sustavu kontinuirano, trajno. Ne možemo svaku godinu iznova se bojati hoće li biti sredstava iz projekta i kad će ona doći, hoće li doći nakon što počne školska godina. Potpuno ste u pravu i na tome radimo. Registar nestale djece rekli ste kao podupirete. Nije kao podupirem nego podupirem. Ono što je problem, Centar za nestalu i zlostavljanu djecu iz Osijeka ima jedan broj telefona, to je jedna besplatna linija 116 mislim i mi zapravo pokušavamo sugerirati Ministarstvu unutarnjih poslova da dogovore s kolegama pitanje sklapanja sporazuma. Ovih dana smo razgovarali o tome, kolege iz Centra za nestalu i zlostavljanu djecu su osnovali osim Osijeka i podružnicu u Zagrebu i mi smo doista podrška u potrebi da se o nestaloj i zlostavljanoj djeci povede računa. Ono što ne smijemo smetnuti s uma da neke stvari koje su policijske ovlasti doista u ovom trenutku u RH po propisima koje imamo jedino mogu biti u ovlasti policije. Ali naravno shvaćam što hoćete reći i podupiremo dogovor Centra za nestalu i zlostavljanu djecu sa Ministarstvom unutarnjih poslova. Ne progovaramo samo u Hrvatskom saboru, progovaramo u medijima, progovaramo u preporukama, progovaramo na različite načine. Činjenica je da ne dobivamo uvijek onako kako bismo mi to željeli odgovore. Pa kažem opet u nekim trenucima i od Hrvatskog sabora.
Hvala. Tatjana Šimac Bonačić, replika.
Hvala lijepa gospođo potpredsjednice. Pa gospođo pravobraniteljice vi ste zapravo izrazili brigu za mentalno zdravlje djece zbog nedostataka stručnjaka u zdravstvu i to nedostataka dječjih psihijatara, odnosno brinuli ste se za razvoj dječje i adolescentne psihijatrije u RH. Ja moram ovdje naglasiti da je Vlada kroz Nacionalni program razvoja kliničkih bolničkih centara, kliničkih bolnica, općih bolnica itd. u RH 2015. i 2016. godine stavila dječju i adolescentnu psihijatriju i zapravo uključila u zdravstvenu djelatnost psihijatrije. Prema tome, predviđa se naravno i povećanje broja dnevnih postelja, a isto tako i produljenog liječenja. Posebna pažnja kroz to se zapravo posvećuje upravo mentalnom zdravlju, odnosno zdravstvenoj zaštiti mentalnog zdravlja u zajednici. Prema tome, implementacijom takvog nacionalnog programa bi se mogli zapravo riješiti sva ona problematika koju ste rekli. Međutim, ne možemo reći da se to može napraviti preko noći. Možemo reći da je iskorak napravljen ali treba vremena za to. Evo još jedan podatak da je u 2014. godini kad je bio plan specijalizacija da je odobreno 9 specijalizacija upravo iz dječje i adolescentne psihijatrije, međutim vi znate da treba vrijeme da se završi specijalizacija i da se počne raditi. Ali moramo ovdje naglasiti da je iskorak veliki napravljen. Prema tome, da zdravstvena zaštita takve djece će sigurno ići na bolje. I još nešto, što se tiče samih jedinica lokalne zajednice, samouprave pardon, odjel za mentalna zdravlja koji su nastali iz odjela za prevenciju ovisnosti i tu je napravljen iskorak. Naravno da tu treba kadar pojačavati, međutim ako govorimo da smo donijeli strategiju mentalnog zdravlja, znači da ju treba zapravo spustiti kroz intersektonsku suradnju koja je jako bitna za mentalno zdravlje. Hvala lijepa.
Stjepan Milinković replika.
Zahvaljujem gospođo potpredsjednice. Gospođo pravobraniteljice rekli ste u završnom djelu da ovo vaše izvješće će nas možda potaknuti na razmišljanje, promišljanje kako bolje, a mene je potaklo na razmišljanje i naravno ove replike dodatno su uvjerili da se zapitam da li ima uopće u ovom području nešto što valja. Evo dobro neka bude, ali ja želim reći da i ovo siromaštvo, i ova loša demografska slika sigurno traži žurno djelovanje, ali to baš ne ide tako. Ako vi me razuvjerite da to valja Bogu hvala. Ali moglo bi svako područje se na poseban način analizirati, ali ono što je mene potaklo na repliku je ono u sustavu obrazovanja gdje ste govorili o sustavu obrazovanja i povukli ste paralelu između urbanih i ruralnih područja. I rekli ste jasno da postoje tu velike razlike u dostupnosti itd. Dodatno u tom području naravno podgrijava ona činjenica da je početkom godine naširoko provedena rasprava o predškolskim ustanovama, malim školama sa nedovoljnim brojem učenika koje bi se ukidale ako nemaju dovoljan broj učenika. I struka je energično protiv toga naravno i mi koji živimo u tom području jer ruralna područja su doživjela žestoki i veliki udarac u svim područjima, ali da ne širom sada temu. I naravno sad ministarstvo, evo imam tu pred sobom i zastupničko pitanje jednog našeg kolege gdje je odgovor e mreža mora udovoljavati ovakvim, onakvim pravilnicima itd. To je jedno na tri, četiri strane, to se zna u kom smjeru to vodi i to će zasigurno još dodatno otežati školu u ovim ruralnim područjima koja je evo i način života i sve ostalo i možda će se ukinuti, molim lijepo. Dakle to je jedno pitanje koje svakako traži od vas razmišljanje u zaštiti djece sa ruralnih područja, njihovog obrazovanja. Da ne govorimo o predškolskom odgoju to bi bila druga tema, o tome ću kasnije. Hvala lijepa.
Ivana Milas Klarić odgovor na repliku.
Evo zahvaljujem. Doista razmišljamo negdje u istom smjeru. Veseli me što na pitanje ima li nešto što valja ima, ima puno stvari koje valjaju. I to sam nekako htjela ostaviti za kraj. Po prirodi posla mi čujemo najviše stvari koje ne valjaju. I ima stvari koje valjaju i na tragu onog što je rekao i gospodin Marić na svu sreću ipak tamo gdje, mislim smijem upotrijebiti izraz kad gori, kad su doista najgore stvari, kad je pedofilija, kad je teško tjelesno, moram doista pohvaliti suradnju sa Ministarstvom unutarnjih poslova. E tu smo zaista onda na liniji ono što se kaže odmah i tu se stvari uglavnom rješavaju brzo. U pravilu i sad pred kraj školske godine s Ministarstvom obrazovanja kad su problemi popravnih ispita, upisa, zaključivanja ocjena također djelujemo prilično aktivno i stvari se rješavaju i nekako uz poticaj i u pojedinačnim problemima. Ima stvari koje valjaju, ima stvari koje valjaju. Nekako naša javnost ipak od nas ovdje očekuje pretpostavljam čuti što možda još možemo popraviti ali na svu sreću ima ljudi koji rade dobro i ima stvari koje su dobre.
Igor Kolman replika.
Zahvaljujem poštovana potpredsjednice Hrvatskog sabora. Uvažena pravobraniteljice, direktni povod mog javljanja je bila vaša ideja o ovom programu koji bi se bavio radnim obavezama roditelja. S obzirom da ste vi tražili podršku ona sam se ja javio da vam dam podršku. To mi se čini kao dobra i važna stvar. Izgleda da su nekako radni odnosi i radna vremena su se dramatično promijenila u posljednjih dvadesetak godina u ovoj zemlji. Dakle ljudi danas vrlo malo rade od 8 do 3, a jako puno prateći službi i onih službi koje se bave djecom vrtići, škole ali i druge institucije još uvijek su u tom nekom 8 do 3 i onda imate problem i sa roditeljima koji dulje rade, sa vrtićima, s druge strane imate problem isto tako obratni, da vam stvari počinju vrlo rano a mnogim roditeljima je zapravo ono vrijeme ujutro od 7, 8 jedino kvalitetno vrijeme kad mogu s djecom biti onda ako dovedete dijete u 9 u vrtić onda vas grdo gledaju jer su oni već u 8 počeli naravno sa svojim programima. Tako da to je nešto što apsolutno ja podržavam i to je tema kojom se treba baviti. To je veliki problem, to je problem koji se dotiče svih u cijeloj Hrvatskoj svih roditelja i sve djece u kontaktu sa raznim institucijama i raznim oblicima. I druga stvar koju ću samo onda dodati je da oko brojeva telefona. Ja ne znam ministri ovakvi onakvi, ali nemojte zaboraviti na Hrvatski sabor i nemojte Hrvatski sabor samo jednom godišnje koristiti. Mi ovdje imamo velike mogućnosti i zastupničkih pitanja na koja su nam sva tijela dužna dati odgovor u roku od mjesec dana. I na kraju krajeva davanja amandmana, prijedloga zakona, prijedloga izmjena i dopuna, mi sami možemo dakle u komunikaciji s vama mi možemo puno napraviti. I osim toga, u ovom Saboru nažalost ne postoji ona tradicija cross-partisan nekih projekta. Dakle da mi neovisno o tome jesmo li opozicija ili vlast da zajedno neke stvari pokrenemo. Tema zaštite prava djece bi vjerojatno mogla biti u nekim točkama u kojima se možemo složiti i tako da vi okupite jedan broj zastupnika i da zastupnici zajedničkim snagama nešto pokušaju barem o tom zakonu, da vam proces … [[Govornik se ne razumije.]]
Hvala. Ivana Milas Klarić odgovor na repliku.
Evo hvala vam lijepo. Gospodin Kolman me zapravo podsjetio ne nešto što je silno važno. Slažem se nije jednom godišnje samo prilika niti potreba. Početkom ove godine sam gospodinu Leki uputila jedan prijedlog za jedan novi oblik suradnje između mene i vas kao saborskih zastupnika. Naime, ideja je bila da imamo neku vrstu, mi smo to nazvali tematski sat, da onako kako vi smatrate potrebnim jednom mjesečno, ako imamo jednu prostorijicu u Saboru, može to biti i kod mene, ali nekako sam mislila da time i pokazujem poštovanje prema Hrvatskom saboru koji me bira da dođem k vama i da razgovaramo o temama koje su vam, dakle jednom mjesečno, o različitim temama koje vas zanimaju. Ja sam sasvim sigurna, znam da i vi imate posla različitog, da će gospodin Leko zapravo prepoznati i vi zajedno s njim kroz odbore ovu inicijativu i da ćemo se, pa ja se nadam možda od jeseni, početi na mjesečnoj razini sastajati i razgovarati o pitanjima od vašeg užeg interesa ovisno o tome koja su to područja. Hvala.
Dubravko Bilić.
Zahvaljujem potpredsjednice. Uvažena pravobraniteljice. Moja replika je zapravo na tragu kolege Kolmana i vezano uz vašu inicijativu o radu roditelja i provođenju slobodnog vremena sa vlastitom djecom. Činjenica je da je u Hrvatskoj trenutačno jako malo sredina koje imaju jednosmjensku nastavu, premalo, međutim tu puno mogu napraviti lokalne zajednice vlastitim inicijativama, iako je premali broj ovih cjelodnevnih programa koji se nude u sustavu osnovnih škola, ali opet u suradnji sa lokalnim zajednicama i ja se nadam da će se ovaj problem u budućnosti osvijestiti, a onda i lakše riješiti. Međutim još bih iskoristio priliku da napomenem onaj vaš podatak o gotovo pet sati boravka naše djece pred medijima. To nisu samo televizija, to nije isključivo kompjuter, to su i ovi uređaji na koji su djeca pogotovo srednjoškolci logirani po cijeli dan i djeca i dok idu iz škole kući zapravo su na facebooku, twitteru ili nekoj društvenoj mreži i oni su cijelo vrijeme, gotovo cijelo vrijeme svoje budno stanje u nekom on line svijetu. Zato i je ova brojka možda čak i premala prema ovim istraživanjima, ali ono što je možda teži podatak kojega ste naveli i u izvješću da djeca 2., 3., 4.razred provode gotovo tri sata pred televizorom čekajući roditelje ili istovremeno rješavajući zadaću i tu je onda i ponuda obrazovnih kanala relativno smanjena i tu postoji puno, puno prostora za napredak.
Žele li izvjestitelji odbora uzeti riječ? Ne. Otvaram raspravu. U ime Kluba zastupnika HDZ-a kolegica Martina Banić.
Poštovana potpredsjednice Hrvatskog sabora, gospođo pravobraniteljice sa suradnicama, kolegice i kolege. U Hrvatskoj je prošle godine rođeno najmanje djece od kada se vode statistike. Tijekom 2014.rodilo se manje od 39.000 djece, a istodobno je umrlo više od 52.000 ljudi. U povijesti Hrvatske broj živorođenih pao je ispod 40.000 samo jednom i to 2003.godine što je kako su pokazale analize bila izravna posljedica tadašnje političke odluke da se za trećinu smanji iznos dijela porodiljnih naknada. Siromaštvo, glad, nasilje, zlostavljanje i zanemarivanje djece, potom dugogodišnje gospodarska i financijska kriza u Hrvatskoj sve se to odražava na položaj djece u društvu. U izvješću pravobraniteljice stoji da je broj siromašne djece u posljednje dvije godine porastao za 4.000 ili za 10%. Izravna posljedica krize jest utjecaj na kvalitetu života djece, ugrožavanja njihovih prava. Činjenica je da se siromaštvo svakodnevno povećava stvarna brojne rizike za djecu od zanemarivanja i zlostavljanja pa sve do pristupa zdravstvenim, obrazovnim, kulturnim i mnogim drugim uslugama koje su važne za život djece. U izvješću je navedeno da je siromaštvo povezano sa uskraćivanjem dječjih prava i umanjuje njihove šanse za kvalitetan život u odrasloj dobi. Brojni izvještaji i statistike ukazuju na sve veći broj siromašne i gladne djece. Siromaštvo dugotrajno obilježava život pojedinog djeteta. Često mu onemogućava obrazovanje koje bi u mu u normalnim okolnostima omogućilo posao, a potom i barem donekle siguran život za njega i njegovu obitelj. Možemo reći, siromaštvo obilježava cijeli životni put, to je potvrđeno i u izvješću o kojem danas raspravljamo. Već mjesecima se u Hrvatskoj govori o broju gladne i siromašne djece. Djeca dolaze gladna u školu, a najčešće i odlaze gladna iz nje. Stoga ću spomenuti rezultate istraživanja koje je proveo UNICEF o raširenosti rizika siromaštva, općenito u populaciji predškolske djece u Hrvatskoj, te analizu životnih uvjeta one predškolske djece koja su u dohodovno najnepovoljnijoj situaciji. Ti podaci govore da 65% djece i siromašnih obitelji živi na selu, 68% obitelji korisnika socijalne pomoći s djecom predškolske dobi nedostaje novca za hranu, 62% djece predškolske dobi siromašnih obitelji na selu i 39% u gradu ne idu u vrtić jer im ga roditelji ne mogu priuštiti. 47% djece siromašnih obitelji na selu nema vlastiti krevet, 30% djece roditelja korisnika socijalne pomoći u okruženju u kojem živi nema pedijatra. Gotovo ¼ siromašne djece predškolske dobi živi u kućanstvima u kojima nitko nije zaposlen. Gotovo 1/3 djece s teškoćama u razvoju u obiteljima primatelja pomoći za uzdržavanje teško su dostupne usluge rehabilitatora. 70% djece s teškoćama u obiteljima primatelja pomoći za uzdržavanje živi u dugotrajnom siromaštvu. Oko 50% Romske djece predškolske djece u obiteljima primatelja pomoći za uzdržavanje oskudijeva u većini stvari koje su nužne za dječji razvoj, a 42% njih nema obuću koja im veličinom pristaje. 3.od 4. Romskih obitelji primatelja pomoći za uzdržavanje s djecom predškolske dobi živi u dugotrajnom siromaštvu. Osim siromaštva i gladi koji su ključni problemi djeci istaknut ću još neke od problema koji su apostrofirani u ovom izvješću. Tijekom 2014.statistički gledano razmatrano je ukupno 3.142 pojedinačne povrede prava djece, a u spomenutoj godini je zaprimljeno oko 1.600 novih prijava povrede djece. Spomenut ću stoga i neke od povreda dječjih prava u prethodnoj godini. Postupano je u 33 slučajeva povreda prava privatnosti, primljeno je 390 prijava koje se odnose na povrede prava djece na život uz roditelje i roditeljsku skrb, 78 prijava o nasilnom ponašanju u obitelji, o zanemarivanju skrbi o djeci u obitelji i institucijama zaprimljeno je 70 prijava. I dalje postoji problem noćnih izlazaka djece mlađih od 16 godina. puni su nažalost parkovi, klubovi i kafići djece koja konzumiraju alkohol, opijaju se i slično. Mislim da je tu i dalje veliki posao na institucijama koje bi trebale još jače raditi na rješavanju ovog problema. Nadalje, zaprimljeno je 50 pojedinačnih prijava povrede prava djece na zaštitu od svakog nasilja u odgojno-obrazovnim institucijama. Također jako zabrinjava problem vršnjačkog nasilja. Razloga za vršnjačko nasilje je puno od toga da neko dijete nema tenisice koje su u modi, da je netko previsok ili je prenizak, da je premršav ili je predebeo, da ima ružan nadimak ili slično. Sve su to često puta okidači da neko dijete bude zlostavljano i maltretirano od strane svojih vršnjaka. Osim fizičkog nasilja koje podrazumijeva udaranje, guranje, čupanje, podmetanje nogu, oštećivanje ili bacanja stvari postoje i drugi oblici vršnjačkog nasilja koji nisu svima nama lako uočljivi. To je ugovaranje, to je vrijeđanje, to je omalovažavanje, ignoriranje, uzimanje stvari ili iznuđivanje, prijetnje ili praćenje na putu od škole ili do škole. Koliko je taj problem ozbiljan potvrđuje istraživanje Centra za mirovine studije o percepciji nasilja provedenog u 18 osnovnih i srednjih škola sa područja Zagreba, zapadne Slavonije i Like. Podaci upozoravaju i na to da je jedno od 10-ero djece doživjelo neki oblik nasilja i to u posljednjih mjesec dana. Najčešći uzroci obično su ljubomora ili potreba za samopromocijom odnosno želja da se bude faca. Upravo stoga pročitati ću dio pisma koji je jedan 11-godišnjak poslao UNICEF-u. "Ima nekoliko učenika koji mi se rugaju iz čista mira a ja im odmah uzvratim ali se ne osjećam bolje. Ja njima, barem mislim nisam ništa napravio da bi me trebali mrziti a sada su od mene napravili nasilnika. Ne vidim izlaza iz toga. Ponekad se pitam zašto sam došao na svijet. Zato da mi se svi rugaju? Ako netko ima nešto protiv mene ja ću to popraviti". Kolegice i kolege iako ovo pismo ima snažnu poruku nužno je govoriti još i o drugim oblicima nasilja. Novo, pod navodnicima nasilje s kojim se susrećemo je nasilje putem interneta. Više od 50% djece preko interneta je primilo sadržaj koji je stvorio nelagodu ili ih je uznemirio. Dok prema izvješću ureda pravobraniteljice postupano je u samo 7 pojedinačnih i 11 telefonskih prijava o nasilju putem interneta i mobitela. Moram priznati da se to čini jako malo posebno kada svakodnevno preko medija možemo vidjeti nove slučajeve nasilja putem interneta. Upravo to područje je mjesto gdje se i roditelji osjećaju nesigurno jer se događa da puno manje znaju od svoje djece. To je područje o kojem trebamo posebno govoriti u kontekstu djece i dječjih prava. Jer možda puno puta nismo niti svjesni opasnosti koje proizlazi iz omiljenih dječjih zabava kao što su gledanje televizije ili korištenje društvenih mreža. I ponekad nismo ni svjesni da je u Hrvatskoj sve više problema čija posljedica jest nekontrolirano konzumiranje medija. I zato nije dobro kada pravobraniteljica kaže da su djeca sigurna na internetu. Da ne upotrijebim riječ da je to skandalozno, to je, barem zvuči nevjerojatno. Vjerujte mi da dijete nema dovoljno znanja da bi se moglo oduprijeti vanjskim utjecajima i zaštiti samo sebe. Nužna je daljnja edukacija. Iako je medijski odgoj jedna od preporuka Europske unije koja je vezana uz obrazovanje naš odgojno obrazovni sustav zaostaje za tim standardima. Današnja djeca u sklopu nastave hrvatskog jezika od 1. do 8. razreda imaju dio nastave koja se zove medijska kultura. Okosnica toga jest filmska kultura i kazalište, manji dio je posvećen medijima i internetu. Međutim, problem je u tome što naše škole nisu ni opremljene za takvu vrstu edukacije. Tu se svakako očekuje veći angažman Ureda pravobraniteljica za djecu prije svega u kontekstu edukacije. Jer u samom dokumentu o kojem raspravljamo stoj da se procjenjuje da će u ovom području povrede dječjih prava biti sve učestalije. Onda je to definitivno zvono koje bi trebalo upozoravati na uzbunu. Nadalje, kada govorimo o kršenju dječjih prava, spomenuti ću i zdravstvena prava. Tu se postupalo u 257 pojedinačnih prijava koje su se odnosile na 356.-ero djece. I nekoliko riječi o djeci čiji roditelji su u zatvoru. Ta djeca su u posebno ranjivoj i osjetljivoj situaciji i bojim se da se o njihovim pravima često puta ustvari premalo vodi računa. Takva djeca praktički prolaze sve ugroze o kojima sam do sada pričala. Od ekonomskih problema pa sve do vršnjačkog nasilja. Udruga Roda je prepoznala važnost ovog problema i počela je provoditi program sa majkama koje su u zatvoru. Prema nekim podacima godišnje u zatvoru završi oko 3000 ljudi, među kojima je sigurno veliki broj i onih koji su roditelji. Kolegice i kolege ovo su samo neki od problema i povreda dječjih prava. Puno je još problema o kojima bismo mogli raspravljati. No ipak ću zaključiti. Možda neki od nas misle da bi bilo bolje pozitivno progovarati o djeci i o činjenicama koje su vezane uz djecu o ostvarenim dječjim pravima. I sama se slažem da bi to bilo bolje kada ne bi bilo problema. Jer vjerujem da se svi slažemo da je ustvari prvi korak u rješavanju problema progovoriti o tome a mislim da je Hrvatski sabor pravo mjesto u kojem bismo trebali što više i što glasnije pričati o problemima koji djeci onemogućuju sretno djetinjstvo. Istina je ta da su djeca izložena raznim oblicima povrede svojih prava, nije dosegnuta razina i učinkovita zaštita djece od nasilja na svim mjestima i u svim oblicima. To su samo neki od problema, ponavljam, koje treba rješavati. Veliki posao je i na svima nama u zaštiti najugroženijih i upravo stoga je potreban veći angažman cjelokupnog društva.
Tomislav Žagar, replika.
Hvala potpredsjednice Hrvatskoga sabora. Uvažena kolegice Banić, htio sam ukazati samo na nekoliko stvari koje su me zapale vezano uz vaše izlaganje. Prvo Republika Hrvatska kao uostalom i mnoge države ima problema sa demografskom slikom ali nažalost ne postoje ili nećemo ustvrditi jasnu korelaciju između ekonomskog statusa ili stanja države i nataliteta. Kada bi to bilo tako onda bi svi, i ovako se uprežemo, vjerojatno bi se uprli još više da povećamo standard građana, da bi to povećalo broj novorođene djece. I Republika Njemačka je pokušala svojevremeno velikim naknadama za svako novorođeno dijete, nažalost niti to nije dalo rezultata. Dakle ta jasna korelacija ne postoji. Što se tiče ovisnosti, naravno alkohol, vi ste to spomenuli, to je veliki problem. Međutim, znate neke istraživanja pokazuju da, vi ste naglasili da bi institucije trebale u tom smjeru povećati brigu. I neka istraživanja pokazuju da trećina roditelja uopće ne ograničava noćni izlazak djece. Znači trećina roditelja to uopće ne radi. I tu je jedan problem. Naravno problem je i širi jer i sami mladi i djeca te izlaske tempiraju onda kada svi izlaze, neće izaći vam oni kada nitko ne izlazi van. I treća stvar, Internet i društvene mreže, ne bih se složio s vama, postoje, postoje mehanizmi koji upozoravaju djecu, koji upozoravaju roditelje na određene negativne pojave u samim mrežama i postoje određene institucije koje se bave, prate sigurnost. Ali ono što je možda isto važno naglasiti da društvene mreže nekad daju i roditeljima ako žele to korisne informacije o ponašanju njihove djece, ponašanju njihovih vršnjaka, samo naravno to iziskuje onda od roditelja da prate društvene mreže skupa sa svojom djecom, da dođu do njihovih lozinki, naravno to neće im reći. Evo to su neke od stvari na koje bi trebali obratiti pažnju. Hvala.
Martina Banić, odgovor na repliku.
Hvala gospođo potpredsjednice Hrvatskog sabora. Pa kolega, ja uistinu ne znam što ste htjeli konkretno reći kad ste govorili o demografskoj slici. Ono što ja mogu reći jest da je Hrvatska demografski razorena država. U Hrvatskoj se uistinu jako dugo već nije rodilo ovoliko malo djece kao što je to zabilježeno u prošloj godini i ja mislim da je apsolutno dužnost na svim institucijama u Hrvatskoj da pomognu mladim obiteljima. Ja danas ne vidim niti jednu prednost koja bi potaknula neku mladu osobu da zasnuje obitelj. Uistinu situacija je toliko teška, mladi ljudi odlaze iz Hrvatske sve više, svakodnevno traže negdje drugdje posao, tako da mislim da se ništa apsolutno pozitivno ne može reći kad govorimo o tome. Što se tiče djeca koja se opijaju u parkovima kao što sam kazala, ja apsolutno mislim da institucije tu trebaju još puno više raditi jer dovoljno je bilo koji dan navečer, posebno vikendom doći pred bilo koji trgovački lanac, vidjeli biste repove mladih ljudi koji stoje u redu i kupuju alkohol i alkoholna pića. Što se tiče Interneta i sigurnosti na Internetu, ja i dalje tvrdim da sigurnosti na Internetu za djecu nema, osim ako je to uistinu kontrolirano i ako njihovi roditelji prate svaki, doslovno svaki njihov korak. Jer nažalost, 5 sati dnevno provoditi pred Internetom a da nitko nije uz vas ne može biti dobro. To sigurno ne može biti dobro i tu je nešto gdje isto kao država trebamo napraviti neke poteze, a posebno kad je riječ o edukaciji, ne samo u osnovnim školama i srednjima već u vrtiću.
Ingrid Antičević-Marinović, replika.
Točno je kolegice da ima siromašne djece, da ima siromašnih obitelji, a da je tomu tako i zašto je tomu tako ja vas upućujem na sudske presude vašoj vlastitoj stranci Ivi Sanaderu i čitavoj bulumenti te ekipe. Ova Vlada s druge strane radi sve prije svega u najboljem interesu djeteta, a za to je i najbolji primjer Obiteljski zakon protiv kojeg ste vi bili. Vidite, Abraham Lincoln jednom je rekao da čovjek nikad nije veći nego kad se sagne da bi pomogao djetetu. Eto to radi naša pravobraniteljica, umjesto fotelja sagnula se da bi pomogla djeci, za razliku od onih koji su se usprotivili tom Obiteljskom zakonu koji je u srcu, u svojoj srži imao zaštitu djeteta i sjeli u dekansku fotelju.
Martina Banić, odgovor na repliku.
Hvala gospođo potpredsjednice. Ja uistinu kolegice Antičević-Marinović ne vidim nikakvu prednost Obiteljskog zakona, mogu jedino reći da je Obiteljski zakon veliki fijasko. A kad vi kažete da se loptaju sa djecom oni koji su glasali za Obiteljski zakon ja bih rekla, odnosno koji su glasali protiv, ja bih rekla da se upravo vi loptate sa djecom kad ste glasali za taj zakon. Mi smo u Obiteljskom zakonu upozoravali i kad se ovdje u ovoj sabornici raspravljalo o njemu budući da očito nitko nije čuo mogla bi reći vapaj koji smo mi ovdje iz klupa upućivali. Eto barem je to prepoznao Ustavni sud koji je samo 4 dana nakon što je Obiteljski zakon stupio na snagu oglasio se po pitanju toga.
Ivan Grubišić, replika.
Mislim da je kolegica Martina Banić iznijela neke vrijedne podatke i naglasila je da su ugrožena neka osnovna prava djece. Ja naglašavam, što je društvo više u krizi to će i djeca kao najosjetljiviji dio toga društva biti u većoj krizi. Međutim, zanima me nešto što je zaista problematično, a to je da se rađa sve manje djece, a da imamo sve više prijava o ugroženosti prava djece. Smatram da bi to trebalo dobro razlučiti je li se radi o ugroženosti jer se djecu ne poštuje ili jer djeca ne slušaju starije. Ja sam imao primjer iz svoje prakse, kad bi pitao roditelje kako glasi četvrta božja zapovijed, a onda bi ih naveo na pogrešan odgovor da provjerim da li ispravno razmišljaju jer piše slušaj oca i majku ili poštuj oca i majku. Svi su rekli slušaj oca i majku. To znači da je mentalni sklop takav da je slušanje bitno, a ne poštivanje. Ja smatram da je poštivanje bitno na svakoj razini i u svakoj dobi, a poslušnost je pitanje koje treba raspraviti na jedan solidniji i drukčiji način. Hvala lijepo.
Martina Banić, odgovor na repliku.
Hvala gospođo potpredsjednice. Kolega Grubišiću, pa slažem se ustvari s ovim što ste vi rekli. Ponovno ste ustvari mogla bih reći na neki način podcrtali i problem da se svake godine rađa sve manje djece, pa ja bih isto onda tu ponovila da definitivno razlog u tome zašto se rađa svake godine sve manje djece moramo tražiti u našoj Vladi i u odlukama i zakonima koji se svakodnevno donose, a u nijednom slučaju ne idu u prilog niti mladima niti mladim obiteljima. Siromaštvo djece i glad, na žalost to su naše činjenice. I činjenice su isto tako da djeca ne žive dobro, da se u osnovnim školama pa čak i u Zagrebu, u Gračanima koji su 15 minuta udaljeni od centra grada, da roditelji moraju djeci u školu slati ručnike papirnate za ruke ili da djeca u dječjim vrtićima moraju nositi plastične čaše, vlažne maramice i toaletni papir. Mislim da su to uistinu sve podaci koji nas nikako ne ohrabruju da bi se odlučili zasnivati vlastite obitelji.
Đurđica Sumrak, replika.
Hvala vam lijepo gospođo potpredsjednice. Uvažena kolegice Banić, zaista ste kao i mlada ste osoba i progovorili ste onako iskreno i konkretno o svim problemima koji muče mlade u našoj Hrvatskoj. Ja ih sada neću pobrojavati, ali ukratko govorili ste o stvarnosti, kakvu poruku danas mladi dobivaju iz centra vlati. Koja je to poruka? Da završe fakultete i gdje će se zaposliti. Posla nema. Što je poruka? Poruka je kao što je rekao gospodin Milanović počnite se baviti politikom. Valjda učlanite se u stranku, u SDP pa ćete dobiti posao. No, ja ću se sada osvrnuti na nešto drugo. Govorili ste o internetu i dobro ste spomenuli. Sve probleme u stvarnosti koji su vezani za internetom, Internet ima naravno i one svoje dobre strane. Ali kao što je rekao jedan poznati filozof Rob Riemen sa internetom koji je u stvarnosti, treba se ponašati kao sa oružjem pogotovo kad je u rukama djece, opasnim oružjem. Govori se o tome da su možda roditelji najsretniji, rekla je pravobraniteljica kad su djeca 5 sati za internetom, pa onda valjda znaju gdje su. Ne, ne zna se. Ne zna se gdje su jer dobro ste spomenuli i nasilje koje se dešava. Govorili ste i o mobitelima. Jedan pak poznati neurokirurg Demazo Antonio govori o sms-ima i govorio je što će nam se desiti, da više djeca ni mladi koji bi trebali, koji su naša budućnost, a kunemo se da je neće uopće svojim licima znati svoje geste pokazati ni ljutnju, ni sreću, ni osmjeh, ni plač, nego samo ikonicama koje šalju sms-om [[Upadica Zgrebec: Kolegice vrijeme.]] Hvala.
Martina Banić, odgovor na repliku.
Hvala gospođo potpredsjednice. Kolegice Sumrak, krenuli ste s tim koja je poruka za mlade ljude u Hrvatskoj. Pa poruka je svakako muči se, trudi se, završi obrazovanje, fakultet, srednju školu, što god si već odlučio i onda gledaj kako ćeš pobjeći iz Hrvatske. To je na žalost jedina poruka koja se iz Vlade šalje mladima. A što se tiče problema koji su vezani uz Internet i boravljenje djece uz bilo koju vrstu medija ja bih mogla reći u stvari da roditelji često puta na žalost naravno zbog toga što više nitko u ovoj Hrvatskoj ne može raditi 8 sati dnevno, takvo radno vrijeme više ne postoji. Ako želiš išta malo više priuštiti svojoj obitelji to sve traje puno više i puno duže. Zato u stvari roditelji često puta koriste medije i Internet i društvene mreže i televiziju i sve u stvari kao dadilju. Djeca kad su uz medije, djeca kad su uz crtić, kad su uz televiziju, kad su uz društvene mreže oni su potpuno hipnotizirani, mirni i smireni, a njihovi roditelji mogu raditi nešto drugo. Eto i to je u stvari jedina prednost toga, znači roditeljima često puta u stvari to može pomoći da bi mogli napraviti nešto više za svoju djecu, ali naravno to nikako nije dobro i zato bi se djeca trebala obrazovati tijekom cijelog života a posebno kažem i već u vrtiću i osnovnim školama kako bi sama ako nikako drugačije mogla prepoznati kako konzumirati te medije, kako ih analizirati i kako se u stvari kasnije kritički postaviti prema sadržaju koji su vidjeli i primili.
Stjepan Milinković, replika.
Zahvaljujem gospođo potpredsjednice. Pa i ja sam razmišljanja kolegice Banić da ste iznijeli vrijedne podatke i dotakli ste sva područja, uistinu koja traže žuran odgovor ali se nameće kao temeljno pitanje siromaštvo o kom ste govorili koje je kako ste rekli obilježava cijeli životni put. Mene je posebno zabolio onaj podatak gdje ste rekli da 65% siromašnih obitelji živi na selu i u tom dijelu me još više učvršćuje u onom mojem razmišljanju o kojem sam puno puta govorio u ovom Visokom domu da je selo zaboravljeno. Ja sam govorio u onom kontekstu temeljne strateške grane poljoprivrede, pa bitno je i to. Možda neću danas o tom segmentu govoriti, ali osigurati egzistenciju. To je ona temeljna djelatnost. Sigurno je bilo bitno i ne bi došlo do tih takvih podataka. Ali želim reći da i u ovom dijelu gdje govorimo o pravima djece, sigurno ima prostora. Govorio sam o onome sustavu školstva, obrazovanja. Ali da ne kažem o onom predškolskom dijelu gdje su isto tako mnogi u jedinicama lokalne samouprave čelnici ulagali neizmjerne napore kako bi osigurali prostor da bi se mogla ta djeca. I naravno za to su potrebna i sredstva. Ali gledajte, kada je bio izmjena onog Zakona o porezu na dohodak, onda koji su prvi dobili, na čiju štetu je to bilo baš bilo je na tih ustanova, na štetu tih ustanova. Ali ja nisam čuo suzu da je netko pustio u tom dijelu. Ali to je ona preventiva u kojoj treba djelovati, to je ono žurnost djelovanja koja treba biti. Da ne govorim o onoj zdravstvenoj zaštiti, o nedovoljnom broju pedijatara itd. Svatko od ovih područja bi zahtijevalo poseban odgovor i posebnu raspravu. Hvala lijepo.
Martina Banić, odgovor na repliku.
Hvala gospođo potpredsjednice. Pa jest kolega Milinkoviću sve je ovo točno što ste vi rekli. Sigurno da je grozna činjenica da 65% djece i siromašnih obitelji živi na selu ili da 62% djece predškolske dobi iz siromašnih obitelji koji žive na selu nemaju vrtić. Ali činjenica je isto tako da ono što je Vlada napravila po tom pitanju je to da je ukinula obiteljske centre, je to da smo nedugo u ovom Saboru pričali o Zakonu o dječjem doplatku gdje je onemogućeno, znači gdje sa teškim poremećajima zdravstvenim da primaju dječji doplatak nakon 27. godine da se to samo radi o jednoj grupi ljudi, da na kraju krajeva niti takav zakon nije mogao proći u ovom Saboru, odnosno da je većina sabornice bila suzdržana. Prema tome, meni se čini da oni koji bi trebali pustiti suzu kako ste rekli za djecu i dječja prava očito ta suza jako teško na njihove oči dolazi. Tako da ne vidim baš nekakvih pomaka i ne vidim što bi se moglo bitno sa ovom Vladom učiniti za djecu. Jedino što vidim jest da se svakog dana sve više prava ukida koji idu na štetu djece i obitelji.
Dubravko Bilić, replika.
Zahvaljujem potpredsjednice. Pa evo kolegice Banić puno toga bi se zapravo moglo debatirati ali evo počet ćemo sa siromaštvom. Ne znam da li ste pročitali u izvješću pravobraniteljice jedno istraživanje u školama na učiteljima, dakle koji su svaki dan sa djecom i prate tu djecu dakle 8 sati, poneki puno više nego njihovi roditelji, gdje je istraživanje pokazalo da samo 0,47% djece u školama ima jedan obrok i to u školi, 0,47% djece. Ja moram naglasiti da mnoge škole sustavno provode uz pomoć jedinica lokalne samouprave prehranu u školama, međutim imamo i jedan drugi problem, a to je da djeca odbijaju hranu jer ne žele konzumirati mliječne obroke, ne žele konzumirati školsko voće koje je od ove godine isto tako dakle voće iz hrvatskih obiteljskih gospodarstava i to je jedan drugi problem. Govorili ste isto tako i o tom siromaštvu, ali s druge strane evo nedavno smo dobili, ovih dana je bio i Dan borbe protiv pušenja odnosno Dan nepušenja pa je tamo iznesen zastrašujući podatak da sve više mladih ljudi puši. Dakle, ta jedna kutija cigareta vam košta kao jedan obrok, kao jedan kvalitetan obrok. I to je problem koji govori zapravo o jednoj kompleksnoj situaciji kad govorimo o siromaštvu u društvu. A da ne spominjem da jako puno djece ne mogu konzumirati tjelesni odgoj na pravi način zbog problema sa prehranom doma i sa pretilosti itd. Što se tiče zasnivanja obitelji činjenica je da u gradovima sve više ljudi obrazovanih, dakle 30, 40 godina dobrostojećih ne ulazi u brak. I to je jedan od problema koji nema veze sa siromaštvom.
Hvala lijepa. Martina Banić, odgovor na repliku.
Hvala gospođo potpredsjednice. Kolega Biliću na vaše pitanje ja bih isto vas mogla pitati jeste li vi pročitali u izvješću pravobraniteljice za djecu da je broj siromašne djece porastao za 4 tisuće ili za 10%? I to je, mislim da ne možemo zatvarati oči pred problemom siromašne i gladne djece i mislim da to ne možemo uspoređivati sa brojem pretile djece. Mislim da ne možemo govoriti o tome da djeca odbijaju hranu, da ne žele voće, da ne žele mliječne proizvode jer mislim da dijete koje je gladno bi konzumiralo apsolutno sve i brojke idu u prilog tome da je u Hrvatskoj svaki dan sve više i više gladne djece. Što se tiče pušenja i toga da je sve veći problem pušenje mladih osoba, ja se tu slažem s vama. Jednako tako sve više mladih osoba pije, to je točno. Ali ja mislim da i za to pijenje i pušenje i za konzumiranje medija ili bilo čega drugog da je prije svega nužna i potrebna edukacija svih. I učitelja i nastavnika i roditelja i djedova i baka. I mislim da je to jedan od načina na koji se možemo boriti protiv toga.
Slijedi replika poštovane Sunčane Glavak, izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Kolegice Banić, odrastanje djece danas u Hrvatskoj nije isto kao odrastanje nas recimo prije 20 godina ili prije 10 godina. Mladi se suočavaju sa sve više stresa, suočeni su sa velikim socijalnim razlikama koje dovode nerijetko do vršnjačkog nasilja. Dakle, oni se vrte u jednom začaranom krugu. Socijalne razlike ponajviše ih smetaju i utječu i na njihove emocije, na njihovo odrastanje, na njihovu uključenost u školu. Dakle, ako im nešto nije dostupno na neki način oni se u društvu nalaze i budu diskriminirani. Sljedeći korak s čime se suočavaju to je da su svakodnevno u obiteljima izloženi različitim stavovima hoće li ostati sutra roditelji bez posla, dakle u neku ruku proživljavaju sve ono sa svojim roditeljima što ne bi trebali. S druge strane traži se od njih da budu uspješni u školi, kada završe školu izlaze na tržište rada gdje nemaju posla i dakle nalaze se u jednom potpuno začaranom krugu. Mi ne možemo imati bojanku i ispuniti je bojama koje se nama sviđaju i djeca ne mogu imati obrazac po kojem će odrastati. Ono što društvo mora za njih činiti jest i ono na što ste vi upozoravali, a to je da oni imaju dobar medijski odgoj i dobar odgoj u medijima. Uključiti i medije u školu i tu apeliram i na pravobraniteljicu ne da bude one prisutna u medijima već da radi više s medijima, da mediji ne prikazuju djecu kao što je to napisano u izvješću preko 5000 puta samo u slučajevima koji su bili suspektni, koji su se odnosili na vršnjačko nasilje i gdje djeca zapravo imaju prostor u medijima u onom negativnom kontekstu [[Upadica Stazić: Zahvaljujem.]] To ste dobro rekli, dozvolite gospodine potpredsjedniče, dakle elektroničko nasilje zadnje kažem je nešto na čemu isto tako treba poraditi. Djeca su u začaranom krugu.
Odgovor na repliku, poštovana Martina Banić.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Kolegice Glavak, slažem se s ovim kako ste nadopunili ustvari moju raspravu. Definitivno se slažem s tim da odrastanje nije isto, prije svega zbog sve veće dostupnosti svega. Više nije jednako gledati niti crtane filmove kao što je to bilo prije dvadeset i više godina kada smo ih mi gledalo, kad smo mogli gledati samo jedan crtić u 19.15 sati prije središnjeg dnevnika i kad smo to radili i gledali sa svojim roditeljima. Današnja djeca mogu dobiti sve, mogu dobiti to u trenutku ali često puta upravo ta dostupnost dovodi do nekakvih drugih problema a to je ono što ste rekli, to je elektroničko nasilje odnosno nasilje putem medija. Zato je, a kasnije dakle to nasilje kojem su djeca izložena ustvari gledajući televiziju, gledajući crtiće ili surfajući internetom kasnije dovodi i do vršnjačkog nasilja jel upravo tu djeca dođu do nekakvih ideja kako će nešto provesti. Jer ono što oni vidi npr. u takvoj, to je taj krug koji se vrti, dijete gleda primjerice crtani film, u crtanom filmu junaci nikada ne umiru, oni pobjeđuju, oni su ustvari super heroji i onda dijete dobije nekakvu ideju, kopira takve obrasce ponašanja i dalje se na taj način odnosi sa drugom djecom u školi ili dok gleda crtić vidi reklamu, nema tenisice koje su se reklamirale u tom trenutku i onda je opet izloženo nasilju u školi zato što on nije onakav kao što su to djeca vidjela eto putem medija.
Nova replika poštovana Dunja Špoljar. Izvolite.
Hvala lijepa potpredsjedniče. Dakle uvažena kolegice vi ste govorili, za početak samo imam potrebu reći da u daljnjim raspravama budimo malo pažljiviji i da pojmove gladna djeca ne miješamo sa pojmovima siromašna djeca. Dakle to nije isto i nemojmo dozvoliti da javnost koja ovo prati poistovjeti ta dva pojma. Dakle kolega Bilić je govorio o gladnoj djeci, vi ste govorili o siromašnoj djeci. Ali ja bih sad jednu drugu stvar dakle o internetu i o cyber space i o idealnom prostoru za nasilje i to nasilje među djecom, za nasilje odraslih nad djecom ali i za onu treću vrstu nasilja a to je nasilje djece nad odraslima koje isto bih voljela da se ovdje naglasi, odnosno djece nad učiteljima i učiteljicama. Dakle pomalo postajemo svjesni da smo nemoćni zabraniti djeci taj prostor, da su nas oni odavno u tehničkim mogućnostima nadmašili i da samo afirmacija vrijedi u ovim slučajevima. Uzmimo u obzir i okolnosti kad nam informatika nije obavezna u školi i kad su nam neki udžbenici iz informatike stari i do 20 godina. Pa slijedom toga vas pozivam kolegice da svi zajedno se ujedinimo i oporba i pozicija i da osim afirmacije medijske kulture o kojoj ste govorili pokušamo svi zajedno afirmirati i osigurati pravo mjesto građanskog odgoja u sustavu odgoja i obrazovanja u RH.
Odgovor na repliku Martina Banić. Izvolite.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Kolegice Špoljar, evo upravo to nasilje putem medija je ustvari taj začarani krug. Vi ste dobro rekli, ja se slažem s vama da su ustvari i roditelji ili nastavnici često puta ti onda koji ustvari budu zlostavljani od strane djece upravo zato što često puta oni znaju puno manje nego djeca. I to je ono o čemu sam ja govorila u svojoj raspravi. I zato toliko zagovaram i toliko mislim da je nužno da se djecu medijskih educira i već kad imamo taj dio medijske kulture u nastavi hrvatskog jezika mislim da bi smo trebali poraditi na tome i da se to uistinu provodi, da djeca stvarno dobiju prave informacije ali prije toga bismo trebali i educirati nastavnike i učitelje o tome. Jer činjenica je da danas osobe koje se školuju za nastavnike od prvog do četvrtog razreda oni u svom obrazovanju koje prolaze imaju medijsku kulturu kao predmet na studiju, međutim oni koji se obrazuju za nastavnike iz hrvatskog jezika od petog do osmog razreda oni čak ne prolaze takvu edukaciju. Dakle edukacija je apsolutno nužna i tu moramo definitivno gledati na način da promijenimo nekakve stvari u našem obrazovanom sustavu i definitivno se slažem s tim da nije dovoljno da se informatika može primjerice tek u petom razredu jel tako uzeti kao izborni predmet. Od prvog razreda ja mislim da to treba biti obavezan predmet koji će djeca imati od početka svog školovanja pa do završetka.
Posljednja replika poštovana Nadica Jelaš. Izvolite.
Zahvaljujem poštovani potpredsjedniče. Poštovana kolegice Banić, uvodno ste govorili zapravo vrlo dramatično o silnom siromaštvu, jednoga trenutka sam pomislila da govorite o nekoj od najsiromašnijih afričkih zemalja a ne o Hrvatskoj. Dakle ima problema to je činjenica, međutim mislim da ste govorili previše crno, rekla bih čak ispolitizirano a vjerujem da o izvješću pravobraniteljice za djecu ne treba govoriti politički nego potpuno drugačije. Ono što jest stvaran problem o kojemu je i u izvješću bilo riječi, a o kojemu ste govorili i vi jest prirodni priraštaj, dakle Hrvatska je ovoga trenutka suočena sa prekomjernim proračunskim deficitom, međutim deficit novorođenih mislim da je apsolutno najveći i najproblematičniji deficit RH ovoga trenutka. Dakle nacija je sve starija, sedmi smo u svijetu, čula sam neki dan taj podatak po starosti nacije, dakle djece je sve manje i postavlja se pitanje tko će raditi i osiguravati egzistenciju na temelju one generacijske solidarnosti za sve više starijih građana? Dakle mirovinski sustav već je sada prenapregnut i mogao bi puknuti. I to je samo jedna od mogućih implikacija, odnosno posljedica te loše demografske slike. I na kraju, ne želim biti braniteljica pravobraniteljice ali nije dobro kvalificirati skandaloznom njezinu izjavu da su djeca pred internetom sigurna jer ona to doista nije tako rekla. Dakle namjerno ste krivo shvatili tu njezinu izjavu. Pravobraniteljica je rekla da su djeca pred internetom sigurna od prijetnji iz vana, primjerice onih u prometu, međutim isto je tako dodala da je loše što se toliko vremena provodi pred internetom jer i preko interneta vreba jedan čitav niz vrlo ozbiljnih opasnosti za djecu.
Odgovor na repliku poštovana Martina Banić.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Kolegica Jelaš, ja se ne bih složila s vama da sam ja dramatično govorila o brojkama koje sam iznosila ili da li sam politizirala obzirom da ja nisam izmislila te brojke. Te brojke stoje u svim podacima koji su javno dostupni i na internetu, te brojke o siromaštvu djece stoje u izvješću koje je pred nama. Prema tome ja tu ne vidim nikakvu politizaciju niti ništa slično tome. A politika jest ta koja donosi i odlučuje o životima svih pa tako i djece. Mi smo tu onv koji donose te zakone i za kojih je pozicija djece ovakva kakva je. Tu je prije svega Obiteljski zakon, onda Zakon o dječjem doplatku i puno toga drugoga. Što se tiče toga da vi niste pravobraniteljica pravobraniteljice, ja sam točno rekla ono što je pravobraniteljica kazala. A vjerujete mi i ja mislim da nitko ovdje onda osim vas nije shvatio to da pravobraniteljica govori o sigurnosti djece u prometu. Mislim taj dio njenog izlaganje nije uopće bio vezan niti uz promet niti uz ništa tome slično nego se govorilo o internetu i nasilju putem interneta.
Za riječ se sada javila i pravobraniteljica. Poštovana Ivana Milas Klarić. Izvolite. vi imate sada pravo na pet minuta.
hvala vam lijepa. Evo prije svega mislim imam potrebu razjasniti ovo pitanje nasilja na internetu, mislim da ne smije ostati nerazjašnjeno. Stranice 43 do 45 izvješća za ovu godinu jasno govore na dvije stranice, male dvije stranice, ali da o svemu govorimo koliko bi bilo potrebu imali biste izvješće od tisuću dvjesto i nešto stranica o problemima. Nema tribine, nema skupa na kojem se govori o nasilju, na internetu i to je nešto na što kontinuirano upozoravamo. Moja izjava je bila sljedeće vrste, roditelji su sretni jer nemaju kud s djecom pa misle da je bolja varijanta da su im djeca kod kuće i osjećaju se relativno sigurni jer tako misle da im ne prijeti opasnost izvana i druženja s osobama s kojima nije primjereno, sklonost narkomaniji, alkoholizmu, nedopuštenim sredstvima kojih sada ima sve više pa i sigurnost u krajnjoj liniji. Međutim nikome nije palo na pamet da ustvrdi da na internetu ne vrebaju opasnosti. Dakle evo ja vas lijepo molim to ne smije ostati nerazjašnjeno zbog naše javnosti. Siromaštvo točno je, nije isto pojmovi siromaštvo, glad itd., brojke su tu kakve jesu i ja zahvaljujem što ste nekoliko puta zapravo u ovom časnom Domu ponovili podatke iz mog izvješća i istraživanja UNICEF-a. Neka se te brojke čuju. Međutim ono što jeste demografska slika koja je doista sve lošija i lošija, kolega je u jednom trenutku rekao oprostite ne znam ime cijenjenom kolegi,n ije samo direktna materijalna povezana sa lošom demografskom slikom jer doista zemlje zapadne Europe koje stoje kudikamo bolje od Hrvatske bore se s istim problemom. Da budemo vrlo jednostavni, malo prije smo govorili o onom problemu radne obveze i radnih zadaća roditelja pogotovo ako su jedini roditelji ako su samohrani, dakle čak i u varijanti da imam dobru plaću i da mogu priuštiti da neko čuva moje dijete, ja ne želim da netko drugi se bavi mojim djetetom, o tome se radi. Nije materijalno i silno je važno i možda najvažnije, ali nije samo materijalno razlog loše demografske slike. Ima tu mnoštvo drugih razloga. Obrazovanje spomenula je kolegica Banić, silno važno, uvijek ćemo ponavljati i nikad nećemo prestati. Da, treba nam obvezno sustavno, kontinuirano građanski odgoj, zdravstveni odgoj, medijski odgoj i točno je mi ja moram biti u medijima jer mi je posao promocija prava djeteta. To složit ćete se ne mogu ako me nigdje nema. S druge strane točno je, moramo raditi s medijima i cijelo jedno poglavlje u izvješću govori o tome što se radi po tom pitanju i ja se nadam da će Medijska strategija koja je sada u tijeku nešto napraviti po tom pitanju. Rekla bih još nešto, gospodin don Ivan Grubišić je nešto naglasio važno razliku između slušanja i poštovanja. Čini mi se da je u našem društvu previše mentaliteta slušanja bespogovornog, malo individualne građanske odgovornosti i hrabrosti, a poštovanja nam doista treba. I moramo biti svjesni da imamo ono jedan od, don Ivan Grubišić je govorio o jednom segmentu poštovanja i pravila i s dubokim respektom shvaćam što je htio reći. Možemo poštivati i Ustav i međunarodne ugovore koje smo potpisali i zakone koje smo donijeli i to bi bilo dobro da se držimo uz i ova pravila stara i vrijedna koja je spominjao don Ivan Grubišić i vrlo je važno vidjeti tu razliku između slušanja i poštovanja, slažem se. Hvala vam.
Imamo prijavljene tri replike. Prvo poštovana Đurđica Sumrak. Izvolite.
Hvala vam lijepo. Poštovana gospođo pravobraniteljice, ja ću vam još jedanputa ponoviti, a sada ste i sami na neki način to rekli. onako kako se shvaća Ured pravobraniteljice za djecu pa i svi ostali uredi, ja bih rekla da je pravobraniteljica za osobe s invaliditetom najhrabrija, najviše je u medijima. voljela bih obzirom na osjetljivost na djecu za koju se kunemo da su naša budućnost, ali ona su i naša sadašnjost, da se vi kao pravobraniteljica puno više pojavite u medijima, da se jednostavno izborite za svoj medijski i da ukazujete. Na neki način sam sada shvatila kada govorite o ovoj demografskom problemu koji imamo u Hrvatskoj, da hoćete reći da je to trend i u nekim visoko, ne bih ja to rekla da je trend. Znate pravobraniteljice, ne radi se ovdje o trendu, ovdje se radi o našoj egzistencijalnoj nesigurnosti. I to vam je, to je, a nije to trend da netko ne želi imati djecu. Ja ću vam reći, pa evo ja imam dijete od 30 godina, nije, ne ženi se, ne osniva obitelj, ali nije on sam nažalost, nije sam, nego cijeli jedan krug. A znate zašto? Jer svojom plaćom ne može platiti kredit za svoj stan, plaća je njegova ili njezina nedostatna da bi još uz sebe imao svoju suprugu i svoje dijete kojem bi osigurao. Ima nas roditelje, ako nas ima koji možemo a što je sa onima koji nemaju. Znači nije to trend, to je egzistencijalna nesigurnost. Ali ja vas molim da vi progovarate, jednostavno progovorite o svemu, ne bojte se nikoga. Sada je ova vlast, već iduće godine neće više biti ova vlast nego neka druga, jednako se ponašajte.
To s vlasti ćemo vidjeti nakon izbora. A sada ćemo čuti drugu repliku, Branka Juričev-Martinčev.
Hvala lijepa poštovani potpredsjedniče, poštovana pravobreniteljice. Kažete da se borite i radite promociju prava djeteta, u svom izvješću navodite da imamo veliki problem dostupnosti odgovarajućih kapaciteta i programa ustanovama predškolskog odgoja i obrazovanja. Međutim, upravo u ovoj 2014. godini za koju podnosite izvješće nisam čula da ste digli svoj glas kada se je mijenjao Zakon o porezu na dohodak, kada su prihodi gradova i općina smanjeni za 1,8 milijardi kuna i to strogo namjenski prihodi iz kojih se financira predškolski odgoj. Tada su brojni gradovi i općine bili primorani podići cijenu usluga u vrtiću brige o djeci predškolskog odgoja, znači i jaslica i vrtića. Hvala.
Odgovor na repliku pravobraniteljica Ivana Milas Klarić.
Pa evo ja vam zahvaljujem zapravo na ovoj opasci o Zakonu o porezu na dohodak i o vašoj tvrdnji o neaktivnosti. Naime to nije točno. I ja ću vam reći jednu moju osobnu frustraciju od kada sam na ovom mjestu a to je pojava da zapravo mnoge stvari u sustavu obrazovanja naročito da kažemo kada govorimo na razini nacionalne, da kažemo to je pitanje lokalne vlasti. Pa ravnatelj, to nema veze sa ministarstvom, to ima veze, on djeluje samostalno. Njega je osnovao grad ili njega je osnovala županija. Pa imate situaciju da imate i grad i županiju itd…. Meni doista ovako iz ljudske perspektive a nadam se da ćete me shvatiti a onda i svih ostalih je li ta naša lokalna zajednica u nekoj drugoj državi a ne u Hrvatskoj? Dakle, ja ne moram nužno brinuti o tehničkoj podjeli sredstava, meni je stalo da djeca dobiju obrazovanje, predškolsko, osnovnoškolsko pa po mogućnosti i dalje srednjoškolsko i visoko. Mene nužno ne mora zanimati jesu li sredstva, je li ima više lokalna razina ili nacionalna razina. Mi se možemo dogovoriti da npr. vrtiće osniva država ili škole, jednako tako. Dakle ono na što ja upozoravam to je da je Hrvatska zadnja po broju djece u Europi uključene u predškolski sustav. Dakle manje od 30%. Dakle pitanje tehničke podjele, to je i vaš posao, dakle što smatrate da je, meni je samo stalo da djeci bude taj sustav dostupan. Hoće ga financirati lokalna zajednica ili nacionalna.
Posljednja replika poštovani Stjepan Milinković, izvolite.
Hvala lijepa gospodine potpredsjedniče. Ma pustimo osobne frustracije gospođo pravobraniteljice, vi ste ovdje pravobraniteljica za djecu. I sada ova vaša zadnja misao da vi kažete da je vama svejedno tko će osigurati, ma molim vas, pa to ja ne mogu razumjeti uopće. Mi vama želimo ovdje ukazati da sredstva su bila, bilo je milijardu i 800 milijuna kojih nema. Pa vi tu ste trebali do neba vikati a tko će osigurati, osigurati će naravno ako se ne uzmu gore, ako se ne uzmu gore na nižoj razini ona će ostati dolje i imati će dovoljno, biti će dovoljno sredstava dakle za financiranje na lokalnoj razini. I u tom dijelu treba djelovati i trebali ste djelovati i onda pustiti suzu kako sam ja rekao kada je bilo, kada su se ta sredstva uzimala. Jer nama je to način da mi iz toga dijela podmirimo te troškove, treba sredstva osigurati, naravno i to je preventiva ona o kojoj govorim. Ali rekli ste da su, da još nekoliko riječi kažem o onom dijelu, roditelji su sretni da kao djeca, ali u drugom kontekstu, pustimo sada to. Ali ja želim reći da su roditelji sretni da im djeca budu primljena u predškolsku ustanovu. I ovih dana kada su natječaji, kada su primanja, pa to su tolike i frustracije i obiteljske teškoće ako netko ostane ispod te crte da ne može ući. I zato treba osigurati, naravno zato treba i sredstva. Zato je bitno ovo o čemu smo govorili. Ta sredstva nisu smjela biti umanjena, ona su morala ostati na razinama tih jedinica lokalne samouprave da omoguće jednostavno funkcioniranje. Jer znate što? Ovdje u nekim sredinama su povećali i to naravno povisuje cijenu koštanja. I na teret čijih? Na teret korisnika, na teret, na štetu djece. To je onaj problem na koje mi želimo ukazati. A ja vas ponovno pozivam da posebnu pozornost stavite na ruralna područja. Tu su djeca u jednom nejednako pravnom položaju i to zavrjeđuje posebnu pozornost a nisam na neki način primijetio da je to tako. Hvala lijepo.
Nastavljamo sa raspravom po klubovima. U ime kluba HSU-a govoriti će poštovana Ljiljana Cvjetović, izvolite.
Poštovani potpredsjedniče, poštovana pravobraniteljice sa suradnicama, kolegice i kolege. Tijekom 2014. godine zaprimljeno je 1595 novih prijava povrede prava djece što je 159 prijava više nego prethodne godine, odnosno radi se o trendu koji iz godine u godinu raste što može bit uvjetovano ne isključivo kršenjem dječjih prava već i osviještenosti o pravima djece i načinima njihove zaštite. U izvješću se pozitivno govori o poboljšanju prava djece, no istovremeno ukazuje se na slabosti sustava, prije svega socijalne skrbi, pravosuđa i obrazovanja gdje postoji mogućnost poboljšanja odnosno djelovanja svih relevantnih dionika u društvu. Naglašena je važnost sustava cjeloživotnog obrazovanja čime bi se poboljšale kompetencije stručnjaka koji rade sa djecom u području socijalne skrbi, pravosuđa, zdravstva i obrazovanja gdje se pravobraniteljica osobito zalaže za uspostavu sustavu licenciranja rada i provjeru sposobnosti za odgojno-obrazovni rad. Također se zalaže za jačanje suradnje i koordinirano djelovanje tijela koja sudjeluju u postupcima zaštite dobrobiti djece. Izvješće naglašava i nekoliko važnih događaja i tema koje su obilježile ovo izvještajno razdoblje. U prvom redu to je pitanje dječjeg siromaštva koje kao posljedica dugotrajne gospodarske krize sve prisutnije, no navodi se samo na deklarativnoj razini odnosno da se očekuje veća socijalna osjetljivost države. Izostala je preporuka Ureda pravobraniteljice u odnosu na odluku da se problem siromaštva djece, odnosno nemogućnosti osiguranja školskih obroka i prijevoza riješi kroz financiranje udruga civilnog društva iz lutrijskih sredstava umjesto sustavnom strategijom i poduzimanjem mjera iz nadležnosti dva resorna ministarstva. Ovakav pristup problemu siromaštva djece dovodi do daljnje diskriminacije i povreda načela jednakih mogućnosti, obzirom na kriterije i ravnomjernu dostupnost pružanja usluga. Najveći broj povreda odnosi se na povrede prava djece na život uz roditelje i roditeljsku skrb, odnosno ostvarivanje sadržaja roditeljske skrbi gdje i nakon višegodišnjih upozorenja nema značajnih pomaka unatoč očekivanjima da će novi Obiteljski zakon pridonijeti postizanju bolje zaštite djece. U odnosu na novi Obiteljski zakon kod davanja preporuka odnosno primjedbe izostale su primjedbe koje se odnose na zakonske odredbe kojima bi se osigurala učinkovita i šira paleta mjera obiteljsko-pravne zaštite s ciljem sprečavanja manipulacije i povrede prava djece na roditeljsku skrb. Naime, u izvješću se navodi da se prijave odnose na nezadovoljstvo radom institucija koje vode postupke i stručne intervencije radi zaštita djece i nepovjerenje u njihov rad i stručne procjene, a i pravobraniteljica sustavno upozorava na nedovoljan broj stručnjaka koji rade u ovom području na preopterećenost, na osiguravanje kontinuiranog stručnog usavršavanja i sustavne podrške, uz nedostatak specijaliziranih obiteljskih sudova i stručnih suradnika. Istovremeno novi Obiteljski zakon obiteljsku medijaciju kao način djelotvornog rješavanja obiteljskih sukoba ograničava na izradu plana o zajedničkoj roditeljskoj skrbi, dok sve ostale situacije tijekom i nakon brakorazvoda kada se roditelji ne mogu dogovoriti o sadržajima roditeljske skrbi i nadalje ostaju u nadležnosti sustava socijalne skrbi. Umjesto širenja obiteljske medijacije i širenja mjera obiteljsko-pravne zaštite s ciljem suzbijanja manipulacije i prevencije institucionalizacije, sva odgovornost se prebacuje na djelatnike centra za socijalnu skrb. Unatoč nastojanjima nadležnih institucija na kvalitetnoj provedbi plana deinstitucionalizacije i transformacije domova koji obavljaju djelatnost socijalne skrbi i nadalje se uočavaju problemi u ostvarenju pretpostavki za njeno provođenje, a koje nije realiziralo resorno ministarstvo. To je prije svega donošenje novog Zakona o udomiteljstvu koji će regulirati pitanje specijaliziranog i profesionalnog udomiteljstva, uvjete, stručnu podršku i nadzor, a što je osnovna pretpostavka deinstitucionalizacije. Izražavamo zabrinutost podrškom pravobraniteljice aktivnosti Dječjeg doma Zagreb koji je na internetskoj stranici objavio … podatke djece koja ostvaruju uvjete za posvojenje ili udomljenje, jer iako su podaci opisni i ne navodi se ime djeteta i fotografija, iz podataka koji su svima dostupni krši se osnovno pravo djeteta na privatnost. Svako dijete se može prepoznati po opisu, a podaci objavljeni na ovaj način gdje se navode i eventualne poteškoće pojedinog djeteta predstavljaju svojevrsnu diskriminaciju teško posvojive djece. Prigodom posvojenja odnosno udomljavanja prema preporuci same pravobraniteljice, no i svim pravilima pomažućih profesija vodi se računa prvenstveno o najboljem interesu djeteta na način da stručnjaci traže posvojitelje ili udomitelje koji će najbolje odgovarati na specifične potrebe svakog djeteta, a u slučaju dječjeg doma Zagreb kojem je pravobraniteljica dala podršku radi se upravo suprotno. Ovakva praksa postoji u anglo-saksonskim zemljama, a ne srednjoeuropskim zemljama i modelu razvoju kakav ima Republika Hrvatska. Ovakvim načinom posvojenja ili udomiteljstva Republika Hrvatska se približava praksi istočnih i siromašnih zemalja trećeg svijeta koje objavljuju podatke o djeci koja se posvajaju u razvijene zemlje zapada. Osobito zabrinjava briga za mentalno zdravlje djece gdje nedostaje sredstava na svim razinama, a s obzirom na nedostatak specijaliziranih odjela psihijatrije za djecu i mlade djeca se liječe zajedno sa odraslima. Posebno zabrinjava regionalna bolnica Lopača gdje se i nadalje krše prava djece, a nadležna tijela do sada nisu poduzela adekvatne mjere zaštite. Pravobraniteljica posebno ističe da kod djece s problemima u ponašanju od 2012. godine nije napravljena nova strategija, a niti analiza provedenih mjera, iako brojni međunarodni nacionalni dokumenti ukazuju na potrebu povećane zaštite ove kategorije djece kao posebno ugrožene skupine. Najveći problem unatoč svim preporukama i nadalje je nedostatak kapaciteta za zbrinjavanje djece sa poremećajima u ponašanju u kombinaciji sa poteškoćama mentalnog zdravlja. Budući da ne postoji ustanova koja bi zadovoljila njihove specifične obrazovne zdravstvene i tretmanske potrebe. Odgojne mjere upućivanja u odgojni Zavod u Turopolju koja se jedina provodi u Upravi za zatvorski sustav zbog neadekvatnog smještaja, odnosno potpune izoliranosti i socijalnih isključenosti, nedostatka diferencijalnog tretmana, nemogućnosti ostvarivanja kontakta sa roditeljima zbog prometne izoliranosti, nedostatka post penalnog prihvata kao i neusklađenosti podzakonskih akata sa Konvencijom o pravima djeteta i niza zakona koji se odnose na izvršenje kazne zatvora također predstavlja kršenje elementarnih prava ove kategorije djece na što se ovdje osvrće samo djelomično u dijelu smještaja. U izviješću pravobraniteljice za djecu navodi se čitav niz preporuka nadležnim tijelima pri čemu se naglašava važnost sustavnog informiranja o zaštiti prava djece, među sektorskoj suradnji i povezanosti svih relevantnih čimbenika radi bolje učinkovitosti, prepoznavanju i preveniranju kršenja dječjih prava. No, većina preporuka je na općoj i deklarativnoj razini, iako su uočeni općenito pozitivni pomaci u zaštiti prava djece. Hvala.
Zahvaljujem. U ime kluba Hrvatskih laburista govorit će poštovani Dragutin Lesar. Izvolite.
Hvala lijepa poštovani gospodine potpredsjedniče, kolegice i kolege, poštovana pravobraniteljice. Prvo želim reći da temeljem dosadašnje rasprave, a naročito replika moram priznati da nisam znao da je institucija pravobraniteljice za djecu osnovana da vodi natalitetnu politiku u Hrvatskoj. Najveći dio rasprave i replika je išao upravo na tu temu. E pa kolegice i kolege i s jedne i s druge strane u natalitetnoj politici morali ste biti zabrinuti kad ste u Hrvatsku uveli neoliberalni kapitalizam, kad ste sigurnost posla uništili, kad ste radno vrijeme za žene protegli na 250 sati mjesečno a sanjanja sna za malu obitelj doveli do ruba neostvarenja. Tada se vodi natalitetna politika, a ne kad se raspravlja o izvješću o radu pravobraniteljice za djecu. I ovaj Zakon o stečaju koji je jučer kroz Sabor prošao šestom brzinom imao je ukupno desetak replika. Danas do sada je bilo već 30 ili 40 replika, očito ne razumeći da će i taj zakon od jučer stvoriti nove probleme djeci. I ne mogu se otet dojmu da u izvještajima pravobranitelja ili pravobraniteljica i lijeva i desna strana raspravlja na način čiji je tko, tko je koga izabrao, imenovao. Pa to se vidi čak i kod glasanja o tim izvještajima. Prvi podatak koje nisam dobio obrazloženje glasi sljedeće: Da je u 2014. bilo 1595 prijava, a da iz ranijeg perioda aktivnih predmeta je još 1547. Nije li to malo puno neriješenih predmeta iz prethodnih razdoblja, dakle aktivnih predmeta prije 2014. To su podaci koje bi u izvještaju ili u uvodnim obrazloženjima volio čuti zašto neki predmeti tako dugo stoje aktivni ili su u obradi. Drugi podatak, broj novih prijava u odnosu na trinaestu je 159. Piše u izvješću da je teško reći da li je to povećanje posljedica kršenja prava, povećanja broja kršenja prava ili osviještenosti. Ja razumijem da je teško reći i meni procijeniti je teško reći, ali jedno bi morali ocijeniti. Da li unatoč novim zakonima, poboljšanja normativne regulative, edukacija, savjetovanja imamo povećanje kršenja prava djeteta ili je doista posljedica osviještenosti i rada institucija rada sistema otkriva veći broj kršenja tih prava kako bi mogli donijeti ocjenu kvalitete zakonodavnog okvira. I odgovor na to pitanje gospođo ćemo prije ili kasnije morati imati. Ne zbog hira nego ocjene kvalitete pravnog okvira. Ne mogu vjerovati da povećanjem zaštite imamo i povećanje kršenja prava. Jer ako je to tako onda smo u velikom problemu. Treća stvar, u izvještaju je konstatirano da veliki broj ljudi ima krivu percepciju uloge pravobraniteljice koji joj se obraćaju sa zahtjevom da oni rješava njihov ili njihove probleme. Naravno toga će uvijek i biti, ali očito medijska eksponiranost i utjecaj kroz medije i stvaranje autoriteta institucije je nešto što će se još više morati u vašem radu ubuduće razvijati kako bi se upravo ta kriva percepcija svela na minimum. Nikad se do kraja neće moći anulirati taj problem ali toga bi trebalo biti manje, a vi ste kod toga ako se ne varam upotrijebili izraz zabrinjava ta činjenica, da to zabrinjava. E kad nešto zabrinjava onda locirati uzroke i pronaći načine da to otklonimo. Što se tiče kategorija prava najčešće povrijeđenih prva kategorija osobna prava to je bilo 742 predmeta, roditeljska skrb 390, nasilje nad djecom ili zanemarivanja 263. Dakle, 653 od 742 predmeta bila je roditeljska skrb, nasilje, zanemarivanja. Iz toga zaključujem da zapravo najveći problem u pravima djeteta imamo kod roditelja, skrbnika što uvijek nije isto i institucija domova gdje su djeca ili mladi smješteni. To doista upućuje na to da očito i kod zakonodavnog okvira, ali posebice i u postupanju dijela institucija vlasti negdje šteka. Negdje je došlo do kratkog spoja, nema linije informiranja, savjetovanja, nema linije razumijevanja što znači da nešto moramo završiti najviše vodeći računa o interesu djeteta. Statusna prava, drago mi je da i vi ponovno upozoravate na nekvalitetno zakonsko rješenje presumpcija bračnog očinstva. I to nije prvi put u vašem izvještaju, izvještaju pravobraniteljice za djecu. I ja već 6 godina u ovom Saboru pokušavam upozoriti na to da takvo zakonodavno rješenje koje polazi od naredbe da je otac djeteta majčin muž stvara veliki broj problema, ne samo roditeljima nego i djeci. Neki predmeti koji su bili kod vas, za neke predmete koje znam iz razgovora sa takvim ljudima koji su prolazili katarze koje traju 2 i 3 godine da bi dokazali tko je biološki otac ili da bi dijete na to imalo pravo. Ali, jednostavno ne ide. Vidite, taj dio zakona u Hrvatskoj naprosto nitko ne želi popraviti. Pravo na život uz roditelje je sljedeća kategorija potkategorija najčešćih problema s kojim ste se bavili. Kako institucije taj dio rješavaju? Koliko apsurda možemo napraviti kada zakone postavljamo na staklenim ili glupim nogama ja ću ilustrirati na jednom primjeru, i čitati ću, neću prepričavati istiniti događaj. "Punih 5 sati trajala je ovrha dječaka kojeg je sudski ovršitelj došao uzeti i predati ocu na druženje. Teška psihoza i mučna situacija zavladala je u njihovom domu i prije dolaska službenika. Dječak je stalno ponavljao kako ne želi ići s ocem u Zagreb nego ostati s majkom i bakom s kojom živi." Sad dio preskačem pa nastavljam. "Situacija je postala toliko dramatična da su se na ulici počeli okupljati znatiželjni susjedi. Iz kuće su se i dalje čuli dječji krici i jauci, a ubrzo je stigla Hitna pomoć. Kako dječak boluje od astme zbog stresa mu je pozlilo te su ga u pratnji majke vozilom Hitne pomoći prevezli u bolnicu. Za njima su pošli i dječakov otac te ujaci." Izostavljam čak i nazive institucija radi zaštite identiteta djeteta. "Nakon što je pedijatar nakon pregleda navodno ocijenio da nema prepreke da se ovrha provede dječak je opet počeo jaukati i vriskati. Punih 40 minuta zapomagao je i otimao se nastojeći ostati uz majku, a zbog straha je povraćao i dva puta se pomokrio u hlače. Jedan je policajac u civilu, pazite sad ovo, zatražio od uniformiranog kolege da pozove interventnu policiju što je ovaj bez razmišljanja odbio. Tek kad je u bolnicu stigla viša sudska savjetnica Općinskog suda 5-satna drama je napokon okončana. Sudska savjetnica ocu je omogućila da razgovara sa sinom u bolnici no dijete je stalno odbijalo odlazak s njim. Stoga je ovrha prekinuta. Odlučila sam, kaže sudska savjetnica, da se ovrha prekine i da se dijete postupno priprema za susret s ocem i dodala je kako je dječakova majka imala 4 godine vremena da sina pripremi za susrete." Manipulativno ponašanje roditelja, očito i jednog i drugog. Što su radile institucije pravne države? Kakva je ovrha nad djetetom pokušana napraviti? Kaže, pozovi specijalne postrojbe policije da izvrše ovrhu da bi se izvršila sudska odluka da otac se ima pravo družiti s djetetom. Ja znam da vi za ovaj slučaj znate vjerojatno. I reakcija? Poboljšanje sustava? Jer je pravosudni sustav u Hrvatskoj naučio, donio neki zaključak na temelju ovog primjera. Ja mislim da ne, nažalost ne. Mislim da ovaj primjer govori jako puno. 937 djece i mladih u domovima, nedostatak udomiteljskih obitelji nisam našao da ste konstatirali, a ja dodajem i šlampavo reguliranog posvojenja djece još uvijek bez bitnijih pomaka jer broj zainteresiranih parova za posvajanje je uvijek barem 5 puta veće nego što djece ima, ali tu nikako da se maknemo s mrtve točke. Što se tiče vaših preporuka 74 dobro ste prikazali, preporuke prema Saboru nemate ni jednu u vašem izvještaju. Ono što mi ovdje fali, nedostaje povratne informacije kako su tijela izvršne vlasti, pravosuđa, obrazovnih institucija reagirale na ove 74 zdravstvene. Kvalitativna ocjena u jednoj rečenici značit će mi više nego 15 listova papira. Imaju li te preporuke smisla, da li tko to sluša, gdje se ne sluša? To su informacije koje bi ja želio imati i ovdje u Saboru dobivati. I za kraj sam ostavio siromaštvo. Nažalost siromaštvo djece u Hrvatskoj je eksplodiralo zbog toga što neka djeca nemaju užinu u školi. Roditelji nemaju novaca da im plate. I onda smo se mjesecima svi bavili djecom koja ne jedu u školi. I na to sveli raspravu o siromaštvu djece. Siromaštvo djece je posljedica siromaštva roditelja ali se očituje na daleko bolniji način od dnevnog obroka djeteta. Ono se očituje u tome da dio djece srednje škole ne upisuje jer roditelji nemaju novaca da mu plate školovanje, ili da prekidaju srednjoškolsko obrazovanje, da zbog novaca prekidaju studiranje jer ih roditelji više ne mogu financirati. Sustav besplatnih udžbenika je stvar slučajnosti a ne sustava. Kada bi barem za osnovnoškolsku djecu država osigurala besplatne udžbenike onda bi mogli reći da postoji nekakav sustav, ali vi svi dobro znate da pitanje besplatnih udžbenika se pojavljuje od godine do godine, od izbora do izbora i da to mogu priuštiti samo najbogatija lokalna samouprava. Tako je i sa troškovima prijevoza. Blago njima koji žive i stanuju u gradovima gdje su i škole i fakulteti. Ali oni koji se školuju ili studiraju u ustanovama 15, 20 kilometara od mjesta stanovanja ili studiraju u velikim centrima njihovi roditelji u velikom broju su završili u minusima na računima, blokiranih računa i provode se ovrhe jer je trebao novac za školovanje svoje djece. Tu ja vidim veći problem siromaštva djece nego samo one užine u školi koja se na karitativan način kasnije kad je to puklo riješilo a ne sustavom. Spomenuli ste i kod udomljavanja problem još uvijek po vašem sudu slabog rada centara za socijalnu skrb. To često spominjemo. Mreža koja je zapravo najbrojnija u Hrvatskoj i ako to doista postoji taj problem još uvijek volio bi čuti referiranje nadležnog matičnog ministarstva na tu temu, bilo tema ovih preporuka ili sa tim resorom imate komunikacijskih problema u cjelini. Dvojbe, dileme koje sam postavio vjerojatno ćete ih iznijeti ili za iduću godinu u izvještaju u kraćim crtama naznačiti kako bi lakše kvalitativno ocijenili cjelokupno stanje, a izvještaj ćemo prihvatiti.
Zahvaljujem. Prelazimo na replike. Prvo poštovana Marija Lugarić. Izvolite.
Poštovani kolega Lesar, vi na svom početku diskusije ste vrlo opravdano postavili pitanje što znači novi broj od 1 595 novih prijava povrede dječjih prava, to je diskusija koju ja osobno imam sa pravobraniteljstvom već nekoliko godina kroz rasprave na matičnim odborima. Obzirom da svaka prijava povrede prava nužno ne znači i povredu tog pravo. Kada pogledate detaljnije analizu, strukturu tih prijava vidite da njih točno 199 bilo prijava roditelja kao povreda prava djece zbog toga što je propisano obvezno cijepljenje. Dakle 159 roditelja ja prijavilo kao povredu prava djeteta činjenicu da se djeca moraju cijepiti. Iako je zapravo suprotno. Povreda prava djeteta je ne cijepljenje. I sami taj podatak nam govori da zapravo ovo povećanje od 159 novih prijava ne govori nam zapravo ništa odnosno govori vrlo malo. Ostatak svoje diskusije ste vrlo zanimljivo, zapravo ja sam svela sebi osobno na diskusiju zapravo oko stava društva prema nekim tradicionalnim ili manje tradicionalnim obiteljskim odnosima. Pitanje presumpcije bračnog očinstva koje smo pokušali kroz novi Obiteljski zakon malo omekšati, je bio jedan od razloga zašto je Ustavni sud suspendirao Obiteljski zakon. Ja se slažem s vama da je to gigantski problem, ja imam problema i sa apsolutnom presumpcijom majčinstva ali to je jedna druga diskusija. Pitanje posvajanja iz istog sklopa pitanja, da mi imamo djece koja godinama su u domovina za nezbrinutu djecu ne posvojena, s druge strane veliki broj muškaraca i žena koji žele posvojiti dijete, tu djecu ne možemo posvojiti jer su nam kruti propisi o oduzimanju roditeljske skrbi što čini tu djecu neposvojivima, ali i jedno i drugo i mnoge druge stvari koje ste rekli je zapravo iskaz tradicionalni koji još uvijek postoji u društvu i u zakonodavstvu prema obiteljskih odnosima. Zahvaljujem
Odgovor na repliku Dragutin Lesar.
Presumpcija očinstva kažete da je jedan od razloga odluke Ustavnog suda bilo i to, moguće. Bez obzira tko je pogriješio problem trpe roditelji, majke najčešće i djeca. Dakle bez obzira tko je grešku napravio ili mi u Saboru ili oni u Ustavnom sudu. To je samo dokaz da se institucije loptaju, igraju ne razumijevajući suštinu problema i ne slušajući očito ni one koji su stručniji od njih i iskusniji ako mogu takvu riječ upotrijebiti da riješimo taj problem. Što mislite zašto ljudi preziru veće institucije i nezadovoljni su? Upravo zato jer su osjetili to loptanje to igranje. I što se ono duže trajati imat ćemo sve veći broj onih stavki koje sada ako ne varam se bilo njih 6, djeca pokušala doznati tko su im roditelji ili jedan od roditelja, to je tek početak toga. Vidjet ćete.
Nova replika poštovani Ivan Grubišić.
Hvala gospodine potpredsjedniče. Uvijek rado poslušam izlaganja kolege Lesara jer se ističe u analitici postojećeg stanja. Ono što me je danas iznenadilo kao nedostatak njegova izlaganja, a puno je toga bilo rečeno, to je što mi želimo sa djecom postići, da li poslušnike, robove ili osobe. za razliku od osobe koja ima svoj stav i koji treba poštivati, bojim se da ne prevlada ovo drugo da od čovjeka želimo napraviti spodobu gdje se nije dogodila osoba. I sve naše diskusije morale bi ići u tom smislu da je odgoj smisao odgoja odgojiti za zrelu osobu, za svoje stavove koje zna opravdati koje će živjeti i neće se bojati te svoje stavove iznijeti. To mi je nedostajalo pa bi želio naknadno čuti vaše mišljenje. Hvala lijepa.
Na repliku odgovara Dragutin Lesar.
Poštovani kolega, 15 minuta je kratko vrijeme za iznošenje svih stavova, a kao što ste primijetili ne koristim repliku ili replike da bi opravdao svoj saborski posao nego rasprave i nisam u kategoriji replikanata kojih u ovom sazivu Sabora previše već. Ako sam vas dobro razumio i prije ste o tome govorili, pokušali ste navesti roditelji djecu na krivi odgovor kada ste im postavili pitanje o 4.božjoj zapovijedi. Poslušnost mogu tražiti samo oni koji žele vladati drugim bićem, drugom osobom, a poštovanje mogu zaslužiti, zavrijediti, zadobiti samo dobri ljudi, samo dobar čovjek.
Replika, Ada Damjanac.
Zahvaljujem se poštovani potpredsjedniče. Kolega Lesar vi ste rekli da nećete govoriti o natalitetnoj politici, ali ste opet stavili u kontekst natalitetnu politiku i siromaštvo. Pa ja bih rekla da nisu financijski problemi ti koji isključivo uvjetuju natalitetnu politiku. ako nisam zato da idem unazad, ali sjetimo se generacija naših roditelja, djedova i baka kada su živjeli u daleko skromnijim uvjetima i imali su daleko veći broj djece. Prema tome, nije presudno materijalno, a mi danas imamo jedno nažalost ili niti jedno dijete. S tim da danas evo kao čelnik jedinice lokalne samouprave reći ću da jedinice lokalne samouprave itekako nastoje pomoći svojim stanovnicima, roditeljima u tom materijalnom dijelu od participacije za jaslice i vrtiće, od školske užine, od nabavke udžbenika, prijevoza za učenike, prema tome u tom materijalnom smislu itekako pomažemo. Moja jedinica lokalne samouprave stavila je na prvo mjesto i kao prioritet dijete i nismo povećavali cijene ni vrtića, ni jaslica za razliku od nekih drugih koji su onu mini reformu iskoristili za politiziranje. Isto tako vezano uz siromaštvo, kažemo danas roditelji nemaju sredstva za platiti djeci užinu i djeca su gladna. Pa dozvolite kolega Lesar, ako roditelji danas mogu sjediti u kafiću, piti kavu, pušiti onda mislim da imaju i novaca za platiti djeci užinu. Hvala lijepa.
Na repliku odgovara Dragutin Lesar.
Uvažena kolegice, nemojte se nadmudrivati sa mnom zašto mladi parovi se ne odlučuju za djecu, pitajte njih. Ja sam pitao pa sam dobio odgovore, znate. Nije dobro da u ime njih govorite. Ja nisam novac spomenuo kao problem, rekao sam sigurnost posla, radno vrijeme, stan. Ne novac, ne materijalni probici. To su egzistencijalni uvjeti za obitelj. A što se tiče užine, ja sam rekao da se ona pojavila kao periferni problem u odnosu na sav suštinski problem i ukazao sam da djeca moraju napustiti školovanje jer im roditelji nemaju novac i da je to za mene veći problem. Prije nego mi drugi put idete u repliku bolje slušajte što govorim, nemojte replicirati ono što ste mislili da sam rekao, a ne što sam rekao.
Slijedi replika poštovane Tatjane Šimac-Bonačić.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Kolega Lesar u svojoj raspravi ste govorili i o roditeljskom utjecaju roditelja odnosno ulozi roditelja uopće u zaštiti prava djece i slažem se s vama odnosno imamo primjere izvještaja o manipulativnom ponašanju za vrijeme brakorazvodnih procesa što naravno nije sigurno u interesu djeteta. Isto tako iz izvještaja moram ovdje spomenuti i odnos roditelja prema noćnim izlascima odnosno nepoštivanja ni zakona i na taj način rade protiv zaštite svoga vlastitoga djeteta. Pa sam primjer od 10% noćnih izlazaka da su to po dobi čak ispod 14 godina je zapravo strašan podatak. Očekujemo od roditelja da imaju svoju odgovornost, međutim često se događa da čak i tada kada su uhvaćeni, odnosno kada su privedeni ili pozvani da onda dalje traže nekakve veze da bi umanjili tu štetu što ponovno rade loše za svoju djecu. I onda gledamo da takav roditelj nema odgovornosti onda ne možemo ni očekivati da će stvarati odgovorno dijete. Prema tome, mislim da treba razmišljati čak i o naravno edukaciji roditelja, o roditeljstvu odnosno o kompetenciji roditeljstva odnosno napraviti i kada radimo preventivne programe ići i u tom smjeru. Jer neki roditelji stvarno od neznanja to rade a neki roditelji, znači trebamo ih zapravo poticati u cijeloj toj priči da shvate da nije samo institucionalni odgoj i da ne možemo prebacivati lopticu na drugoga nego da postoji stvarno roditeljski odgoj koji je jako bitan u cijeloj toj karici odgoja, da su oni vrlo bitna karika zapravo u cijelom tom odgojnom lancu. Hvala lijepa.
Posljednja replika poštovani Marijan Škvarić.
Hvala gospodine potpredsjedniče Sabora. Pa evo uvaženi kolega u vašoj raspravi ja bih se dotaknuo dvije stvari. Ono što ste rekli jedan scenarij koji se nažalost doživljava i doživjela su djeca u tom dijelu, takav scenarij praktički evo ja kao gradonačelnik možemo navesti svatko u svojoj sredini. I pravobraniteljica zna za jedan slučaj iz područja grada Lepoglave, odnosno socijalne službe u Ivancu za odvajanje jedne djece gdje se svi žale. Žale se roditelji, žale se bake i djede sa jedne i druge razine, žale se centri za socijalnu skrb a rezultata nikako ne možemo postići. I tu bi institucionalno trebalo itekako bolje proraditi baš da se prije svega prava djece maksimalno zaštiti da budu u onoj sredini koja će omogućiti njegov razvoj i njegovo djetinjstvo. A s druge strane bih opet spomenuo, gdje ste napomenuli oko prije svega prava djeteta i govorili o siromaštvu kao gradonačelnik ipak bih rekao što je bilo i u raspravama navedeno i od strane pravobraniteljice, pa lokalna uprava nije na Marsu. Ako govorimo o pravima djeteta i koristi djeteta onda prije svega vjerujte i odgovornost je na ravnatelj dječjeg vrtića, škole i tog gradonačelnika. Pa ne može netko drugi za našu djecu u tom dijelu donašati nekakve odluke. Tako da prije svega dobro znamo da baš područje sjevera Hrvatske, Međimurje, Varaždin itekako smo dobro definirali podršku i pratimo djece od svih razina. Da imamo potpore za novorođenčad, da imamo velike potpore i sufinanciranje i pohađanje dječjeg vrtića gdje komunalnu infrastrukturu takve vrste smo itekako doveli na visoku razinu. Pratimo ih u pohađanju kod osnovnih škola. Pitanje siromaštva, pa gradonačelnik … [[Govornik se ne razumije.]] 50 godina u prvom je bilo da ne smije ni jedno dijete biti siromašno u školama. Sufinanciramo, tko ne može grad to osigurava, financira. Škole, imaju vrtove, imaju voća, praktički u košarama da si svatko uzme … [[Govornik se ne razumije.]] Što to sprječava i drugog ravnatelja i gradonačelnika da u tom dijelu to isto napravi i u mnogim stvarima od logopeda itd…. Zaista nismo bogati, samo znamo što su nam prioriteti, za razliku od drugih.
U ime kluba Jadranke Kosor i HGS-a govoriti će poštovana zastupnica Jadranka Kosor, izvolite.
Hvala vam lijepa gospodine potpredsjedniče, gospođo pravobraniteljice sa suradnicama, srdačno vas pozdravljam. Želim vam i dobrodošlicu evo sada već pomalo u polupraznu sabornicu ali dobro je da smo se i u prethodnoj raspravi vratili temi a to je izvješće pravobraniteljice za djecu. Mislim da u ovoj raspravi možda treba podsjetiti neke i na to što zapravo znače instituti pravobranitelja, odnosno pravobraniteljica, pa u ovom slučaju i pravobraniteljica za djecu. Dakle pravobranitelji detektiraju, otkrivaju, pa onda bi se moglo reći i targetiraju probleme, uglavnom probleme. Međutim, sasvim sigurno svojim radom mogu neke pojave i prevenirati. Pa bih ja odmah spomenula nešto gospođo pravobraniteljice što mi se čini važno u ovoj godini. Približavamo se parlamentarnim izborima, približavamo se velikoj borbi na političkoj sceni, ona je zapravo već počela i predlažem da možda ako niste o tome već razmišljali, a sigurna sam da u nekim naznakama jeste da napravite neke preporuke za političke stranke, za političare općenito kako i na koji način mogu koristiti, a ja mislim da to nije dopušteno, i to zakoni jasno kažu djecu u predizbornim kampanjama, u obilaženju Hrvatske i u onom svemu što će raditi. Sve možemo, političari mogu sve, mogu biti grubi, mogu udarati, mogu koristiti sve što im je na dohvat ruke ali djecu ni na koji način ne bismo trebali koristiti u predizbornim utrkama jer nam to zapravo ni zakoni ne dozvoljavaju. Jer ako Ustav kaže da se na poseban način moraju štititi djeca, dakle obitelj, majčinstvo ali svakako djeca i da su pod posebnom zaštitom države onda to znači i to, da se ne koriste na bilo koji način u banalne svrhe kako bi se dodatno zaradio koji politički bod. Bilo je ovdje puno riječi o tome kako pravobranitelj, odnosno pravobraniteljica za djecu bi morala ukazivati i biti više u medijima. Slažem se, međutim, dakako da Ured pravobraniteljice ne može o tome odlučivati. I vidjeti ćemo danas hoće li bilo koji medij pozvati, tu prije svega mislim na elektroničke medije, pravobraniteljicu da o navodima u ovom izvješću kaže pokoju riječ. Jer u dosadašnjoj raspravi uglavnom neka se nitko ne ljuti je malo rečeno o onim glavnim problemima na koje se ukazuje. A mislim da ovo izvješće prije svega je obilježila konstatacija o suspenziji Obiteljskoga zakona a to je svojevrsni presedan i to je nešto što sasvim sigurno nije moglo unaprijediti položaj bilo kojeg djeteta i bilo koje obitelji u Republici Hrvatskoj. Suspenzija cijeloga Obiteljskog zakona i košmar koji je nastao nakon toga, sasvim sigurno nisu mogli pomoći najugroženijim obiteljima, obiteljima u kojima je svakodnevica nasilje, obiteljima u kojima su nerazriješeni odnosi među članovima, obiteljima u kojima postoji zapravo traje rat za djecu, a koji je zapravo rat protiv djece. I tako redom, dakle Obiteljski zakon je taj zakon koji se tiče svakoga od nas, svake obitelji, svakog pojedinca, od života do smrti i suspenzija takvoga zakona dakako da može i sasvim sigurno će ostaviti posljedice na mnoge obitelji. Zato apeliram da se Obiteljski zakon što prije donese. Evo čuli smo danas je prošao Vladu, vjerujem da ćemo biti brzi i u Saboru. Neriješeni predmeti o kojima je maloprije govorio kolega Lesar isto ostaju nešto što jest pitanje, dakle očito da su neki neriješeni predmeti iz prethodnih razdoblja ostavljeni. Ti predmeti bi se po mom mišljenju trebali rješavati urgentno zato što djeca rastu, a onda naravno rastu i problemi. I svakako da ovo izvješće obilježava i poseban osvrt na djecu u poplavljenim područjima. Kao što je pravobraniteljica rekla, poplava je nažalost podigla i učinila potpuno vidljivima i mnoge probleme koji su tištili ljude toga kraja pa onda i djecu, od činjenice da nije bilo dovoljno ili nije bilo uopće ni igraonica niti dovoljno ustanova predškolske dobi i dovoljno sustavne i svakodnevne brige na razini koja se tiče lokalne uprave. Siromaštvo djece odnosno siromaštvo općenito to je nešto što sasvim sigurno pravobranitelj ili pravobraniteljica ne može riješiti, može ukazivati. Činjenica jest da je bijeda u kojoj žive nažalost mnoge obitelji u Hrvatskoj koja je izazvana mnogim okolnostima, gubitkom posla, činjenicom da mnogi ljudi rade ali ne dobivaju plaću, činjenicom da su mnoge plaće male i nedostatne za normalan život, činjenica da su mirovine male, činjenica da mnogi mladi ljudi s djecom ovise o mirovinama svojih roditelja i o naklonosti obitelji da bi mogli savladati sve prepreke. Sve su to uzroci i razlozi naravno nezaposlenosti i siromaštva koje osobito pogađa djecu i osobito to može biti traumatično kad se radi o školskoj djeci, predškolska to možda često ne razumiju, ali školska djeca koja nemaju dovoljno za ono što imaju sva druga djeca. Dakle te razlike među djecom možda ostavljaju i najdublje ožiljke, razlike o kojima se ne želi govoriti ali razlike koja djecu nažalost dijele. I meni se čini da je u ovom uvodu pravobraniteljice, uvodnom govoru taj govor obilježila konstatacija gospođe pravobraniteljice djeca su često sama i to je činjenica. Roditelji se bore za egzistenciju, djeca su sama, nisu rješenje niti bake i djedovi, potpuno rješenje jer djeca trebaju roditelje. Tako da i onaj dio izvješća u kojem pravobraniteljica ukazuje na noćne, naravno protuzakonite izlaske djece mlađe od 16 godina u razdoblju između 23 sata i 5 sati ujutro kako je to odredio Obiteljski zakon da se djeca bez pratnje roditelja ili osoba u koje roditelji imaju povjerenja ne mogu u to doba kretati ulicama. Mi smo vjerojatno svi svjesni i svjedoci svaki dan gotovo da djecu upravo od 13-14 godina pa i mlađe nažalost srećemo u kasnim večernjim satima, u kasnim noćnim satima i ja ću se ponovo za ovom govornicom kao i uvijek kad o tome govorimo pitati, jer puno je bilo riječi o odgovornosti države, odgovornosti institucija, da država postoji zato da štiti obitelj, da štiti djecu, ali što je s roditeljima, dakle kako ti roditelji čija ta zapravo mala djeca jer dijete je svatko do 18 godine života, a to su još uvijek mala djeca, kako ti roditelji spavaju. Mogu li oni zaista leći uredno na počinak, pokriti se, okrenuti na stranu i zaspati. Dakle odgovornost roditelja jest nešto što moramo vratiti u središte pozornosti. Zanimljivo je u izvješću, zanimljiva je ova tabela koja govori o pojedinačnim povredama prava i sva ta pojedinačna povreda prava zapravo rastu, povećavaju se, od osobnih prava, obrazovnih prava, zdravstvenih prava, socijalnih itd. To naravno može biti rezultat činjenice da su ljudi sve bolje obaviješteni o tome da postoji pravobraniteljica odnosno ured pravobranitelja za djecu pa prijavljuju takve stvari, a može biti naravno s druge strane i vjerojatno je to kombinacija da se povreda tih prava povećava. Zanimljivo je i sve ono što pravobraniteljica u izvješću navodi vezano za one koji prijavljuju povrede prava. Uglavnom su to majke, u manjem broju su to očevi, ali ima i susjeda. Ja mislim da je to dobro, iako nije u velikom broju jer često smo skloni to, to je u našem mentalitetu da kad se iza tuđih vrata događa neko zlo, kad čujemo da netko nekoga tuče, kad čujemo vrisku djece da mnogi okrenu glavu i kažu to je njihov osobni obiteljski problem. Dakle dobro je i da ovdje, evo navedeno 9 susjeda je malo, ali ima i anonimnih prijavitelja, njih je 55, naravno prijavljuju djedovi i bake. Ono o čemu bih posebno još nešto rekla, to je povreda prava djece na život uz roditelje. To je najčešći razlog obraćanja pravobraniteljici i čini 24% od ukupnog broja prijava. Nema većeg prava i važnijeg prava od prava na život uz roditelje, na život uz majku i oca ili samo majku ili samo oca. Jednako su vrijedni, jednako su važni i to je nešto što evo čemu i pravobraniteljica posvećuje osobito pozornost. Ali i isto tako u udomiteljstvu i posvojenju. O tome od kako sam ja u politici evo punih 20 godina neprekidno govorimo. Kad god su na dnevnom redu rasprave o Obiteljskom zakonu, o ovakvim izvješćima onda uvijek konstatiramo i pravobraniteljica konstatira i onda se opet ništa osobito ne dogodi. I to me zabrinjava, dakle da i dalje, iako ima nekih poboljšanja i dalje udomiteljstvo, odnosno posvojenje nije u onom obimu koje bi bilo zadovoljavajuće. Pa ću ponoviti, tko zna koliko puta izrečenu rečenicu ni jedna institucija kako god bila uređena, kako god bila usklađena sa najvišim standardima ne može biti ravna obitelji i ne može biti ravna i ne može se ni na koji način mjeriti sa djetetom u obitelji, sa djetetom koji ima mamu i tatu, dakle sa posvojenjem, sa punim učinkom i to je nešto što mislim da prije svega nadležna ministarstva moraju ponovo vraćati i ponovo svaki put u središte svoga rada. Ali naravno da se to odnosi i na sudove i na njihov rad i da tu čini mi se i usudim se reći da nekih ozbiljnijih pomaka nema. Nasilje, zanemarivanje djece, na žalost tako često, nasilje jer nasilje nad ženama uvijek je vezano i za nasilje nad djecom i nema većih žrtava od nasilja u obitelji od malodobne djece i veće djece i djece od 17 godina. Svi oni jako teško trpe nasilje i na žalost mnoga istraživanja su pokazala da djeca koja odrastaju u okrilju nasilja na žalost postaju i sami nasilnici. I evo još za kraj samo napomena s početka. Mnoge zlouporabe se spominju, evo i reklame, reklamiranje. Potpuno mi je nedopustivo i neshvatljivo. To je jedno vrijeme nekako se stišalo, ali sad mi se čini da ponovo imamo sve više reklama u kojima vidimo djecu, u kojima se koriste djeca, u kojima samo što djeca još ne reklamiraju pivo. Evo samo to još čekam, a nadam se da se neće dogoditi. To pravobraniteljica dobro upozorava i mislim da je prije svega odgovornost i medijskih kuća kad govorimo o elektroničkim medijima koja govore slikom da je njihova velika odgovornost upravo u prihvaćanju ili neprihvaćanju te vrste reklama koja zapravo isključivo je samo zloupotrebljavaju djecu. Djeca ne smiju prodavati i ne mogu prodavati ni jedan proizvod, pa naravno ni onaj politički. Hvala vam lijepa. Prihvaćamo izvješće.
Zahvaljujem. Prelazimo na replike. Prvo poštovani Dubravko Bilić. Izvolite.
Zahvaljujem potpredsjedniče. Evo završili ste zapravo ovo vaše izlaganje sa reklamama. Tako ste ga čini mi se i počeli sa korištenjem djece u izborne i političke svrhe s obzirom da nam se, evo nalazimo se u izbornoj godini i u ovom Izvješću za 2014. pravobraniteljica je navela dva primjera gdje su djeca iz jedne škole, zbor školski doveden na jedan politički skup da tamo pjeva himnu. A drugi primjer je zapravo posjet jednog školskog izleta skupini prosvjednika u šatoru u Savskoj, što isto tako nije evo primjereno korištenje djece u političke svrhe. Ja se nadam da smo svi dovoljno svjesni problema koji stvaramo na takav način i da će pravobraniteljica isto tako naći prostora u medijima da progovori upravo o ovome problemu. A kad ste govorili o siromaštvu o kojemu smo danas evo puno govorili. U siromaštvo se obično ne upada iz zlatnoga lifta, to je jedan proces koji u Hrvatskoj traje evo 7, 8 godina. I ja se nadam da ćemo polako i da polako izlazimo iz toga procesa stvaranja siromaštva. To siromaštvo nije samo siromaštvo u proteinima, odnosno u prehrani, nego to je prije svega za djecu siromaštvo mogućnosti koja se pogotovo odnosi na djecu u ruralnim prostorima. Ali ono što nam u tome kontekstu treba čini mi se jest socijalni optimizam, odnosno društveni optimizam kojim ćemo evo početi govoriti o pozitivnim primjerima gdje to siromaštvo polako postaje zapravo nešto iza.
Odgovor na repliku, poštovana Jadranka Kosor.
Hvala lijepa. Poštovani kolega, dakle oko ovog političkog korištenja ja moram još nešto reći što nisam zapravo sada rekla. Sasvim sam sigurna da mnogi ne rade to, dakle kad dovode djecu, kad odvode djecu itd. da ne rade to zaista iz neke zle namjere, da rade sa dobrim namjerama, sa puno dobre vjere. Međutim, mi smo jedno uređeno društvo, mi smo zemlja EU i moramo voditi računa o tim standardima koje smo prihvatili i kad smo ulazili u EU, kao što naravno demografski problem nije samo hrvatski problem. S tim se problemom muči većina zemalja EU i to je činjenica. I visoko razvijenije zemlje gdje je puno bolja slika, gospodarska slika imaju probleme sa natalitetom. To je činjenica, ali to bi nas odvelo u neke druge rasprave. Zato ja isto mislim, evo ponavljam svoju misao a vjerujem da pravobraniteljica o tome itekako razmišlja, da će uputiti jedno pismo, jedan apel, jednu uputu jer pravobranitelj to može, pravobraniteljica to može, jednu uputu pred parlamentarne izbore. Možemo se natjecati oko svega, ali djeca nisu kandidati i uostalom nemaju biračko pravo.
Druga replika, poštovani Branko Hrg. Izvolite.
Hvala lijepo gospodine potpredsjedniče. Poštovana kolegice, da, rekli ste da smo mi uređeno društvo i da bi država trebala osigurati sigurnost građanima upravo u socijalnoj nesigurnosti najviše stradava naravno dječje populacije jer zbog socijalne nesigurnosti države u krajnjem slučaju nastaje nesigurnost u obitelji i dolazi do raznoraznih problema. Bili ste i premijerka i ministrica i sigurno ste puno bolje upućeni u ove stvari od mnogih nas ovdje u sabornici pa evo kako možemo govoriti o socijalno uređenoj državi ako Hrvatska nije usvojila europski zakonik o socijalnoj sigurnosti? Mnoge zemlje su ga usvojile europske, mi ga nismo ratificirali ni usvojili. Dok god to ne napravimo moći ćemo na ovaj način raspravljati jer iz tog dijela, iz tog jednog temeljnog dokumenta ustvari nastaju ovi svi problemi koji se pojavljuju i onaj veliki, najveći problem o kojem ste i vi govorili, a to je demografska obnova, politika, razvodi brakova, kriza, raspadanje obitelji i naravno stradavanje djece.
Odgovor na repliku, Jadranka Kosor.
Slažem se da sve dokumente koji naravno mogu se smatrati uređenim, dokumenti koji će pomoći u uređenju države još boljem, još čvršćem i još jačem treba prihvatiti ali s druge strane vjerujem da ćete se složiti da mi imamo puno dobrih dokumenata, imamo puno u konačnici i dobrih zakona a prihvatili smo mnoge konvencije, evo konvencija o pravima osoba s invaliditetom. Mnogo onoga što je u tom dokumentu kao najvažnijem dokumentu o ljudskim pravima u ovom stoljeću rečeno mi do kraja nismo ispunili. Dakle, o tome se radi. Ali zato i služe ovi uredi pravobranitelja. Da stalno upozoravaju na ono što smo propustili. I mi kao pojedinci i mi kao političari i mi kao društvo, kao država, odnosno i Sabor i Vlada. Jer pravobraniteljica i ova i sve druge jedino Hrvatskome saboru podnose izvješće. Dakle, ona ne komunicira s Vladom, ona komunicira sa Parlamentom, tu se bira i tu podnosi svoje izvješće i tu daje svoje preporuke. Naravno da mi moramo kontrolirati kako se te preporuke provode, kako sve institucije, sva državna tijela te preporuke provode ili kako ih ignoriraju.
Posljednja replika, poštovani Josip Salapić.
Hvala potpredsjedniče. Uvažena gospođo Kosor bilo bi dobro kad bi ova izvješća, osim što je obveza podnošenja Hrvatskom saboru, imala i svoju konkretizaciju. Pa nas bi zanimalo, i mene osobno, što se dešava sa onima koji dobiju mišljenje i preporuku pa ništa ne naprave. To je najgore. Dakle, vi imate posao da jednom godišnje izvijestite Sabor, mi to primimo na znanje, vidite i sami da nije baš neka zainteresiranost za ovom problematikom ona je jako važna gdje se svi busamo da je budućnost Hrvatske su djeca, da je naša budućnost korak naprijed kao zemlji članici EU. A ono što je posebno važno i to ste vi u svojoj raspravi istaknuli, a to je odgovornost roditelja kao jedan od najvažnijih čimbenika u cijelom ovom procesu i lokalne zajednice i države jer nažalost mnogi problemi nastaju upravo u obiteljima. Pa mi imamo obitelji koje nemaju roditelje djeca, i sam sam iz takve potekao nas 4, pa je naše pravo bilo da možemo ostvariti obiteljsku mirovinu i pravo na školovanje ako nastavimo dalje fakultet dobit ćemo i stipendiju ako smo vrlo dobri đaci. I onda se stvara neka obveza za život da se sami trudimo i borimo da postanemo odgovorni ljudi. A sad imate drugu stranu, nažalost u nekim sredinama, puno je takvih slučajeva, imate problematične roditelje koji imaju veliki broj djece. Ta djeca nemaju naučiti od koga što je njihova obveza u životu, bez nekakvog vrijeđanja bilo koga, ako je to osoba koja nema školsku spremu, ako su to obitelji sklone alkoholu tu su automatski ugrožena prava djece i oni nemaju od koga ništa naučiti. To je sad onda obveza ustanova, škola tu je obveza društva kao lokalne zajednice i slično. Međutim, kako se vi možete upetljati nekom izravno u obitelj, vidite da je problem, a pravo je roditelja o tom pitanju da oni sami se brinu za odgoj svoje djece? Znači, ja bih se osobno založio za još bolje mehanizme kroz zakone pa da se praćenje obitelji i roditelja problematičnih uvede na jednu višu razinu da možemo intervenirati da bismo ljude naučili životu. A to možemo samo ako tu djecu može netko usmjeriti na pravi životni put. To bi trebao biti isto zadatak. Hvala.
Odgovor na repliku, uvažena Jadranka Kosor.
Vi ste zapravo sad kolega Salapić podsjetili na mogućnost koju ima Hrvatski sabor, a koju mi zapravo rijetko sami koristimo, sami nešto potičemo. Sad smo gospodin Hrg i ja maloprije isto razgovarali o tome kako bi bilo dobro vidjeti jedno izvješće svih pravobranitelja o tome što nije provedeno, koje njihove preporuke apsolutno nisu provedene, ili su potpuno ignorirane. Pa evo, mi to možemo. Ja predlažem da napravimo jedan takav prijedlog, da tražimo od svih ureda pravobranitelja ili ako mislite samo od Ureda pravobraniteljice za djecu da nas izvijesti u određenom razdoblju što je provedeno, što je prihvaćeno, koje su se institucije referirale, koje se nisu referirale, koje su se odlučile. To bi bilo isto tako jako, jako zanimljivo za vidjeti. A vaše razmišljanje o obitelji, naravno ja se slažem i to je po mom mišljenju nešto što je ugrađeno i u ovo izvješće i u rad Ureda pravobraniteljice za djecu obitelj je zapravo ono mjesto gdje naučimo sve najvažnije o životu. A najvažnije je naučiti kako se poštuju drugi ljudi, najvažnije je steći stabilnost, steći povjerenje i naučiti što je to ljubav i kako se voli svoje ali i kako se voli i druge. Oni koji to ne nauče u obitelji nažalost, a obitelj je i gdje samo mama s djecom, i samo otac s djecom, i djeca sa bakom sve je to obitelj, a oni koji to ne nauče kasnije bez obzira kakvo školovanje prošli nikada to ne mogu naučiti. Ni jedan fakultet ne uči o tome što se nauči u obitelji.
U ime Kluba Nezavisnih zastupnika govorit će poštovani Ivan Grubišić.
Poštovani gospodine potpredsjedniče Hrvatskog sabora, uvažena pravobraniteljice za djecu, kolegice i kolege zastupnici umjesto uobičajenog nastupa dvojice zastupnika kluba danas ću govoriti ja sam. Ovdje je postavljeno puno pitanja. Stari su bili rekli to je jedna uzrečica "Primo vivere deinde philosophari" "Najprije treba živjeti a onda filozofirati." Ovdje je isto postavljeno pitanje kao jedan od centralnih problema današnjih stanja djece, to je materijalna oskudica. Smatram da ne treba sve svesti na to i da nije dobro jer praksa nam pokazuje da su ljudi kad su bili gladniji i siromašniji i rađali više djece i znali su se nositi s problemima djece. Zato koliko god treba naglasiti važnost materijalne podloge, mislim da je puno važnije neka moralna ili neka suvremena teološka diskusija kad govorimo o ovom problemu. Ja ću na početku citirati izvještaj naše predsjednice Kolinde Grabar-Kitarović koja je na osvrt nakon razgovara sa raznim političkim faktorima iznijela "Da je osnovni problem Hrvatske demografska kriza." Danas smo čuli da je to jedan od elemenata a ekonomisti bi sigurno rekli da je to ekonomska kriza koja onda regenerira ostale krize. Na drugom mjesto je stavila potrebu dijalogu a konstatira da dijaloga nema. Naša sabornica je govornica. Dakle i ovdje bojim se da nema dijaloga, postoji samo govor. A bez dijaloga se ne može ništa napraviti. Međutim dijalog ima svoju filozofiju i svoja pravila, dijalog mora biti iskren, mora biti ravnopravan i mora biti slobodan. Ako dijalog nije slobodan nego moraš slušati starijega onda od dijaloga nema ništa. Ako dijalog nije iskren nego jedno misliš, drugo govoriš, treće radiš od dijaloga nema ništa. Dakle treba stvoriti preduvjete za dijalog da bi on rezultirao određenim konsenzusom. Mi vidimo kako je teško postići konsenzus u ovome domu, a to je zato što se ne poštuju pravila dijaloga koji mora biti dakle iskren, slobodan i ravnopravan. Naglašeno je u izvješću pravobraniteljice da je prijava o zlostavljanju djece više nego prije godinu dana, a da se manje djece rađa. To je činjenica i naglašavam da se radi o civilizacijskom problemu koji se ne može svesti na jedan uzrok ili na jednu posljedicu nego je tu više faktora u igri koje treba dobro razlučiti i koje treba dobro uočiti. Mislim da je glavni problem kojega mi imamo u društvu da mi nismo odredili što je naglašavano tamo krajem 90.tih nismo odredili kakvu Hrvatsku hoćemo, pa i kakav odgoj djece hoćemo. Kakvu Hrvatsku hoćemo, to se svodi na pitanje kakvu budućnost želimo. I bilo je pokušaja da se naznači kakvu Hrvatsku hoćemo, ali su to ostali samo pokušaju. Dok se ne dogovorimo o nekim bitnim problemima kroz razgovor, slobodan, iskren, otvoren mi nećemo izaći iz ovog stanja u kojem jesmo. To naglašavam stoga što sam uvjeren da se mi nalazimo u jednom raskoraku kojega nismo htjeli ali u koji smo ubačeni a moralo bi ga se razriješiti. Postoje dvije u sebi suprotne paradigme odnosa, vrednovanja, mišljenja, postupanja to je paradigma istine autoriteta bilo kojega i autoritet istine. Ono što nam kaže znanost, umjetnost, kultura i mi nismo odredili kojim ćemo tim putem poći. Neki su previše okrenuti u prošlost retrovizori, a neki gledaju samo u budućnost kao reflektori. Isusovački provincijal prije ovog sadašnjega kad se vratio iz Japana kao, na jednoj funkciji je bio, onda je rekao da mu izgleda stanje u Europi stanje retrovizora. Sve gledamo unazad a ništa ne gledamo unaprijed. Istina autoriteta je jedna od paradigmi koja je dugo, stoljećima i milenijima vladala i postala mentalni sklop razmišljanja istina autoriteta. Nije se bitno promijenilo ni sa socijalističkom revolucijom, došle su vođe revolucije na prvo mjesto ali se ništa nije dogodilo ni sa društvom. Zato je potrebno prijeći iz te istine autoriteta, a na to nas … goni i na to nas život upućuje, na to nas i djeca upućuju da se ne može pristupiti odgoju djece samo s jedne strane. Koliko god su roditelji važni, potrebno je s djecom razgovarati. Bez razgovora s djecom nećemo znati što oni misle i što oni žele. treba im dati mogućnost da kažu svoje mišljenje, ne mora se ono uvažiti treba im argumentima reći zašto se to ne može prihvatiti, ali s djecom treba razgovarati. I treba da bismo mogli razgovarati u Saboru slobodno, iskreno, ravnopravno, moramo to naučiti od samih roditelja i obitelji u kojoj živimo. Evo toliko za ovo izlaganje. Hvala lijepa.
Replika, Dunja Špoljar. Izvolite.
Hvala lijepa. Evo ja ću biti vrlo kratka. Naime u jednom dijelu svog izlaganja vi ste rekli rasprave ispričavam se, vi ste rekli da ne znamo kakvu Hrvatsku hoćemo, to je sada stvar za jednu dulju raspravu i da ne znamo kakvo obrazovanje želimo u ovoj državi. Pa ću vas ja samo podsjetiti da smo 17.listopada 2014.godine svi zajedno u ovom Saboru digli ruku za Strategiju odgoja i obrazovanja i da u kojoj jasno stoji: "Za postizanje razine visokorazvijenih zemalja Hrvatska mora biti otvoreno, mobilno i inovativno društvo. Obrazovanje i znanost od posebnog su javnog interesa. Obrazovanje u RH je svakome dostupno pod jednakim uvjetima u skladu sa sposobnostima". Eto takvo obrazovanje u Hrvatskoj želimo.
Odgovor na repliku Ivan Grubišić.
Drveno željezo ne postoji ili je željezno ili je drveno, a mi pokušavamo spojiti drveno željezo i tako odgajati društvo. To neće ići i to ne ide. Dakle željezo je željezo, drvo je drvo. Moramo biti reflektori koji gledaju u budućnost, a za budućnost trebamo se dogovoriti slobodnim, iskrenim, ravnopravnim razgovorom. Hvala lijepo.
U ime Kluba SDP-a govorit će poštovani Dubravko Bilić.
Zahvaljujem potpredsjedniče Hrvatskog sabora. Uvažena pravobraniteljice sa suradnicama. Evo ja ću započeti sa citatom i to citatom kolege Lesara koji je rekao u svojoj raspravi ili u replici "bez obzira tko griješi trpe djeca" i to je nešto što od čega moramo svi poći razgovarajući o ovoj današnjoj temi. Svi moramo preuzeti svoj dio odgovornosti i institucije ali i roditelji odnosno svi oni koji sudjeluju u odgojno-obrazovnim procesima i u tome segmentu svi moramo ravnopravno sudjelovati. Na početku bih rekao da je ovo doista opsežno izvješće bogato podacima. A ono što je zanimljivo da je i Vlada uputila cijeli niz konstruktivnih primjedbi na gotovo 20-ak stranica koji pokazuju interes Vlade za ovu problematiku. Da je to tako evo kolegica Špoljar napomenula, doneseno je niz strateških dokumenta okrenutih djeci i mladima, od Nacionalne strategije za prave djece, Nacionalni program za mlade, Strategija odgoja, obrazovanja, znanosti i tehnologije, Strategija borbe protiv siromaštva. Ono što je i sama pravobraniteljica napomenula da je njeno izvješće je o stanju ali i dojmu iz razgovora s djecom, čuli smo i sad, iz razgovora s djecom, roditeljima, institucijama, sustavom osluškujući evo cijeli organizam društva i na temelju toga je nastalo ovo izvješće. Ono što je meni posebno drago da je to izvješće jednim dijelom nastalo iz razgovora sa djecom, osluškujući i uvažavajući njihove probleme koji početo i nisu problemi jer evo i kolegica Lugarić je naglasila da je od ovog zaprimljenog 1.595 čini mi se prijava, često to i nisu prijave u pravom smislu riječi. Ali evo svi oni koji se obraćaju pravobraniteljici žele uz njenu pomoć riješiti svoj problem. ponekad nastoje taj problem riješiti preskačući neke druge korake koje bi trebali napraviti jer misle da je pravobraniteljica svemoguća u rješavanju problema koji su vezani uz samu djecu. Ja bih posebno pohvalio još jednom intenciju i provođenje intencije da pravobraniteljica djeluje putem dislociranih ureda u Osijeku, Splitu i Rijeci što se pokazalo jako korisnim jer ovisno o samom uredu, ali kreće se od 150 do 250 prijava konkretno u uredima što dovoljno govori koliko je dostupnost tih ureda i blizina njihova samim građanima važna u reagiranju na povrede prava djece i povezanost s tim projektom je i projekt Mreže mladih savjetnika. Evo nedavno je izabrana nova generacija, doduše njih 20 samo, ali ja mogu sa ponosom reći da je u Varaždinskoj evo četvero mladih savjetnika koji se vide na terenu, koji rade po školama i promoviraju prava naše, prava djece u sustavu. Neću ponavljati sve što su prethodnici rekli, tako da ću se fokusirati samo na nekoliko stvari koje su možda ostale izvan, trenutačno izvan fokusa pojedinih kolega. Rekao bih zapravo da nikako ne možemo utvrditi da je stanje nego je bilo gore nego je bilo prije. Stanje je sigurno puno bolje, djeca su osvještenija u ostvarivanju svojih prava. Ali na stranu njihova osviještenost čini mi se da je i sustav u kojem se svi skupa krećemo puno bolji i puno kvalitetnije okrenut prema ostvarivanju tih prava i to zapravo ne smijemo smetnuti sa uma. Ja ću se fokusirati evo na nekoliko samo područja, puno smo govorili o obrazovanju. Evo tu su kolege isticale važnost vrtića. I doista vrtići su prvi korak ulaska djece u svijet mogućnosti, u svijet realizacije njihovih vlastitih potencijala i zato su od iznimne važnosti ne samo za lokalne zajednice nego i za cijelu našu zemlju. Zato posebno treba pozdraviti zapravo odluku da vrtić u završnoj dobi, životnoj dobi djeteta pred polazak u školu bude u svakom slučaju obavezan i da djeca prođu taj jedan pripremni odgojni proces, taj tzv. nulti razvoj ili kako bi ga već mogli nazvati, što će im omogućiti da lakše sudjeluju u odgojno obrazovnom procesu. Drugi je problem što, evo po broju vrtića nismo baš na nekom visokom mjestu u Europi i po broju pohađanja broja djece koji pohađaju vrtić isto tako nismo baš na nekom visokom mjestu. Ali i tu evo kao kolega Škvarić moram istaknuti i odgovornosti lokalne zajednice. Doista svi smo mi rođeni u nekome gradu i u nekome gradu smo krenuli u školu. I u nekome gradu ili općini, selu, naselju živimo i tamo trebamo ostvarivati većinu, odnosno sva svoja prava i realizirati svoje potencijale. Nije rješenje da sve realiziramo u Zagrebu ili Rijeci ili Splitu ili nekom drugom velikom gradu i tu je velika odgovornost čelnika jedinica lokalnih samouprava odnosno općinskih i gradskih vijeća koja moraju usmjeravati proračune prema djeci, prema obrazovanju i prema stvaranju nulte stope siromaštva u njihovim sredinama. Ministarstvo obrazovanja je puno napravilo u ovome periodu pogotovo po pitanju prijevoza učenika. Ne smijemo zaboraviti da ministarstvo izdvaja preko 300 milijuna kuna za sufinancirani prijevoz učenika u srednje škole čime je podignuta mogućnost i siromašne djece i djece koja bi možda odustala od školovanja iz nekih drugih razloga da nastave srednjoškolsko obrazovanje. Hrvatska je po tome zapravo jedna od boljih, možda i najbolja zemlja u Europskoj uniji po broju odustajanja od srednjoškolskog obrazovanja, koji je u drugim sredinama puno izraženiji i puno istaknutiji. I tih 300 milijuna kuna nije mala svota. Neke županije i neki gradovi dodatno izdvajaju na tih 85% i 15% vlastitih sredstava tako da pojedine sredine imaju i besplatan prijevoz. Drugi problem koji se tu javlja a to je i pravobraniteljica ga spominje puno a to je korištenje školskih autobusa. Ja bih zapravo ispravio tu činjenicu, to nisu školski autobusi, to su autobusi raznih privatnih poduzeća, prijevoznika koji se stavljaju u funkciju prijevoza djece ali ponegdje istovremeno obavljaju i linijski prijevoz i prijevoz djece. I to je doista jedan veliki problem, pored toga što postoje i problemi oko stajališta, zatim prihvata djece, razvoženja djece, međutim, ovo je ključni problem. Ti autobusi nisu kao što su nekada bili prije 30-ak godina, školski autobusi u pravom smislu riječi da su bili u vlasništvu škole, da su postojali vozači koji su radili u sustavu škole i koji su onda brinuli o prijevozu djece. Mi danas imamo vozača koji je manje-više obavlja svoj posao ali je nezainteresiran za ona posredovanja koja nastaju na putu od škole do kuće, odnosno od kuće do škole koje taj put možemo isto na neki način nazvati odgojnim procesom jer se djeca pripremaju za dolazak u školu. I tu je jedan problem kojega u budućnosti treba riješiti. Da li je to uvođenje školskih autobusa, da li na neki drugi način, misli da o tome treba u svakom slučaju razmisliti. Isto tako radi se i o prijevozu osnovnoškolaca. U mnogim sredinama je problem onaj prijevoz do onih limita od 5km, međutim, tu se opet pojavljuju gradovi i općine koje žele sufinancirati taj prijevoz tako da ni tu u određenim sredinama nema problema. Ono što sam primijetio možda kao jednu opasku na koju bih htio skrenuti pozornost kao prosvjetni radnik, zapravo kao profesor, je činjenica da se u jednome dijelu izvješća govori o nekompetenciji školskog, odnosno obrazovnoga osoblja. Ja ne bih, ne mogu se složiti zapravo sa tom konstatacijom ni u jednome dijelu jer svi zaposlenici, gotovo svi profesori, pedagozi, psiholozi, rehabilitatori su završili visoke škole, dakle oni su prošli odgojno obrazovni proces, pored toga su položili i stručni državni ispit koji ih je dodatno legitimirao odnosno licencirao za obavljanje svojih poslova. Tako da se ne može baš govoriti o njihovoj neadekvatnosti. Naravno da možemo govoriti o različitim primjerima ali u globalu moramo pohvaliti učitelje, profesore koji u svom redovitom radu i pripremaju i pojedinačne programe, pojedinačne pristupe za djecu sa teškoćama u razvoju i u nekim sredinama ta djeca su integrirana u nastavu i taj proces funkcionira vrlo dobro, ali prije svega zahvaljujući našim profesorima i učiteljima. Bilo je govora i o zdravstvenom, još ću napomenuti samo da dakle iz izvješća za javnost svi se sjećamo onih slučajeva kad su djeca ispadala iz autobusa, 2014. je napravljeno preko 300 inspekcijskih nadzora prijevoznika autobusa koji prevoze djecu i na taj način je zapravo dovedeno do određene više i visoke razine tako da danas ne slušamo o tim problemima. Činjenica je da opet imamo druge probleme, da je puno djece u autobusu na pojedinim linijama, ali to je opet jedan drugi problem. Tu smo govorili i o zdravstvenim pitanjima, zdravstvenoj praksi i ponovno se otvorilo pitanje cijepljenja i kolegica Lugarić je jako dobro elaborirala zapravo cijeli taj problem. Prošle godine smo imali i epidemiju u Zagrebu, Sisku, Rijeci ospica što nije bezazlen javno-zdravstveni problem i mislim da se na ovim pitanjima zapravo mora intenzivnije raditi jer se zapravo tu ne radi o uskraćivanju prava roditelja da ne cijepe dijete zapravo nego se radi o uskraćivanju prava djeteta da pristupi adekvatnoj zdravstvenoj zaštiti. Još nešto na kraju o medijima puno smo govorili, međutim nismo se nijednom dotaknuli ovih elektroničkih medija, svi samo brujimo o mobitelima, Internetu. Vidjeli ste, primijetili ste sigurno, od Nove godine imate u kutu ekrana oznaku onaj čuveni Parental guidness, znači naputak za roditelje da li je sadržaj prikladan za djecu određenog uzrasta i to je u svakom slučaju za pohvalu. Međutim što nam se događa, da sadržaj dostupan djeci od 12 godina emitira se u 4 sata popodne. Ranije je to bilo pomaknuto od 8 sati nadalje, a onaj 16 godina znači već po novome može od 8 sati. 16 godina, ograničenje 16 godina to je već za one adult stranice, odnosno takve sadržaje. I to je jedan od problema na koji je pravobraniteljica ukazivala, ali koji evo nije dosad urodio plodom i u svakom slučaju ga treba dodatno naglasiti. A tu je problem jednoga medija kojega svi zaboravljamo i koji se našao u razmeđi, niti je elektronički niti je digitalni, a to je teletekst. Teletekst koji i djeca koriste da vide, djeca danas znaju složiti TV kad im kupite ili kupite sebi, onaj 6-godišnjak će vam začas podesiti TV bez ikakvih problema i vi ćete samo prebacivati kanale. Međutim, na tim i djeca koriste teletekst, ali na onoj stranici 100 teleteksta vi imate i reklame za seksi telefone, imate reklame za kladionice i cijeli niz neprimjerenih sadržaja, a čini mi se da je Vijeće za elektroničke medije istaknulo da je to sve u skladu sa zakonom. Evo ja sam samo ukratko pokušao upozoriti na neka pitanja kojih se nismo dosad u raspravama dotaknuli, a mi ćemo kao klub SDP-a u svakom slučaju podržati ovo izvješće i želim pravobraniteljici sa suradnicama i suradnicima i dalje uporan, hrabar rad po pitanju zaštite i očuvanja prava djece.
Branko Hrg, replika.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice. Kolega Bilić, mi smo i susjedi u krajnjem slučaju kao lokalne samouprave, vi sa sjeverne strane Kalnika, ja sa južne, ali čini mi se da ne živimo baš u istoj državi po ovome što vi govorite. Kažete da je stanje u državi u ovom dijelu puno bolje nego što je bilo. Vjerojatno nešto jest bolje, ali nakon toga navodite kako udruge i volonteri vrlo aktivno uspijevaju rješavati probleme u društvu i nadomješćivati ustvari ono što sustav ne rješava. Te dvije rečenice ne idu jedna s drugom u ovom problemu jer volonteri i udruge su nadogradnja, a sustav mora riješiti one elementarne stvari, a naš sustav to nije riješio. Čak štoviše, ono što je jučer bilo, recimo pomoćnici u nastavi, ono što je jučer bilo danas više nije, to se mijenja. Nitko nije siguran da će to biti do kraja. Kažete također da bi lokalna samouprava trebala više kao pozitivan primjer navodite uvođenje tzv. onog nultog razreda odnosno produženje na 9-godišnju školu sa malom školom pred polazak u prvi razred. Nisam siguran uopće da će to donijeti neke velike pomake i nisam siguran kako bi lokalna samouprava mogla još i više se naprezat ako joj se svakodnevno uzima novac i prebacuje negdje drugdje. Svatko hoće to riješit u svom gradu. Ja nemam nijedno dijete na čekanju za vrtiće i jaslice u svom gradu, ali jednostavno ovo što se događa nije dobro. A što se tiče ruralnih prostora, tu uskoro neće biti problema. Ako se nastavi ovakva politika tamo neće biti djece i mi smo riješili problem. U ruralnim prostorima neće više trebat ni autobusa, ni ničega, ni stajališta, uopće ne znam jel to trebamo graditi.
Dubravko Bilić, odgovor na repliku
Zahvaljujem potpredsjednice. Pa kolega Hrg, mi doista jesmo susjedi i mislim da nije velika razlika između Križevaca i Ludbrega. Ja nisam htio sa govornice u ime kluba govoriti o svom primjeru, a i mislim da nije ni potrebno, ali ova mala škola koja će od sljedeće godine biti obavezna, istina jednim dijelom se financira odnosno financira se iz lokalnog proračuna je nemjerljiva korist za djecu koja ulaze u sustav obrazovanja, a dosad su bila cijelo vrijeme s djedovima, s bakama ili su samo sporadično zapravo bila socijalizirana kroz dječje vrtiće. To je za mene mala cijena koju lokalni proračuni moraju izdvojiti. Što se tiče udruga, nisam ih nigdje spomenuo ali ću sad spomenuti zapravo da je pravobraniteljica u suradnji sa udrugama, odnosno Vlada RH uložila prošle godine, odnosno 2014. 6 milijuna kuna u različite programe edukacije o sigurnosti na internetu i sve su je provodile zapravo zainteresirane udruge što je polučilo jako dobar efekt. Što se tiče i pomoćnika u nastavi, mislim da je ministarstvo izdvojilo 45 milijuna kuna Ministarstvo rada i Ministarstvo obrazovanja za ovaj program tako da je velika većina djece, ne možemo reći sva, ali velika većina djece su dobila osobnog asistenta u nastavi. Tu postoji druga mogućnost koju neke škole koriste, a neke ne koriste a to je zapošljavanje u odgojno, na ovim poslovima zapravo osoba za stručno osposobljavanje uz rad uz suglasnost samoga učitelja kojeg se želi zaposliti i na taj način, tako da postoje evo rješenja i za to, a ja sam siguran zapravo da ruralni prostor Hrvatske ima dobre perspektive samo ih treba potaknuti ljude da počnu koristiti fondove.
Đurđica Sumrak, replika.
Hvala vam lijepo gospođo potpredsjednice Hrvatskog sabora. Uvaženi kolega Bilić, javila sam se za repliku iz jednog jedinog razloga uvažene kolegice i kolege. Desilo se je nešto danas evo u raspravi kad govorimo o izvješću pravobraniteljice za djecu što je mene osobno strašno povrijedilo, zaista strašno, a radi se o medijima. Govorili ste i sami. Radi se o tome da je političarka koja je prije vas, zastupnica imala raspravu objavila na svom Twitteru da danas u ovom Saboru hrvatskom najglasnije i najtužnije o djeci govore oni koji nemaju uopće djecu. Kakva je to poruka nas političara? Kakva je to poruka žene? Kakva je to poruka bilo koga? Da li se mi trebamo ograditi od takvih poruka? Dal' nije sramota reći da netko tko nema dijete ne može govoriti o dječjim pravima, ne može upozoriti na sve ono što je. Oprostite, preuzbuđena sam jer ovo što sam sad, ja sam šokirana sa takvom jednom objavom. I onda se čudimo kako nam se na društvenim mrežama ponekad i djeca ponašaju, što pišu i na koji način rade. Ako se društvene mreže za takve stvari koriste to je sramotno, ja mislim da se s time može svatko u ovom Hrvatskom saboru složiti da to niti mjesto, niti rečenica, niti bilo što drugo nije da onaj tko nema djecu nema pravo progovoriti o djeci. Ovo ne ide vas. Oprostite iskoristila sam samo priliku da kažem ono što zaista i ljudski i moralno i na svaki način vrijeđa sve nas ovdje, ali i cijelu hrvatsku javnost.
Dubravko Bilić, odgovor na repliku.
Zahvaljujem potpredsjednice. Evo prije nego vam odgovorim na repliku, zapravo htio bih samo reći da sam u ovom slučaju repličar, a ne replikant u duhu hrvatskog jezika. Dakle, nisam ni replikant ni repelent nego evo repličar. Da, doista je neprimjereno na taj način raditi razliku tko ima pravo govoriti o djeci a tko nema pravo govoriti o djeci. Ja nisam vidio pa ne mogu, govorim na temelju ovoga vašega iskustva, odnosno vaše diskusije. Ali kad govorimo o brizi za djecu, za njihova prava, za ostvarivanje i realiziranje njihovih mogućnosti u punini onda nema razlike između roditelja i onih koji nisu roditelji nego govorimo o opće ljudskim vrijednostima i za to se svi zalažemo. I mislim da tu ne bi trebali praviti nikakvu razliku. Djeca doista jesu budućnost naša to je posve izvjesno i treba u svakom slučaju biti oprezan kad se govori o takvim stvarima. Zahvaljujem.
Kolegice i kolege, predlažemo da radimo bez stanke danas s obzirom da nam je ovo zadnji dan. U ime kluba Hrvatske narodne stranke kolega Igor Kolman.
Zahvaljujem poštovana potpredsjednice Hrvatskog sabora. Neizmjerno sam vam zahvalan na vašem prijedlogu da radimo bez stanke. Kolegice i kolege, uvažene zastupnice i zastupnici, cijenjene suradnice, naša pravobraniteljice koja trenutno nije ovdje. Čuli smo već puno danas da broj prijava raste. Pravobraniteljica je o tome uvodno govorila. Kratko mislim da treba prokomentirati je li to dobro, je li to nije dobro. Ja se nadam da je to ipak dobro, dakle da to zaista ne znači da u Hrvatskoj ima više slučajeva kršenja prava nego da Ured pravobraniteljice postaje prepoznata adresa za sve one koji imaju nešto za prijaviti ili se potužiti. Ja moram reći opasno je suditi uvijek na temelju vlastitog konačnog iskustva, ali meni se čini u vrijeme kad sam ja išao u školu, kad sam ja bio dijete nije bilo ništa manje problema o kojima vi danas govorite. Svi smo bili s njima suočeni i okruženi samo se o njima manje govorilo i nije postojala institucija koja se na ovaj način na koji se vi brinete o stvarima brinula. Najveći broj prijava je na žalost i dalje iz one sfere prava na život uz roditelje i roditeljsku skrb i tu se nije značajnije situacija pomaknula. Ono na što mi kao politika, kao zakonodavna vlast ili Vlada kao izvršna vlast ili čak jedinice lokalne i regionalne samouprave mogu imati uticaj, gdje treba posebno paziti to su svi oni slučajevi primjedbi na rad Centara za socijalnu skrb i sudova s time da tu treba naravno uvijek biti oprezan radi li se zaista o propustima tih institucija ili se radi o neopravdanom prebacivanju odgovornosti. A znate i sami da u situacijama pogotovo sukoba oko skrbništva, razvoda brakova itd. ljudi su skloni i u drugim situacijama naravno optuživati nekoga trećega za probleme koje su sami stvorili. Ali ono što je sigurno i u čemu nema nikakve dvojbe je da imamo premalo stručnjaka i da stručnjaci koje imamo su preopterećeni, da nam sudski postupci traju predugo i da je naplata potraživanja otežana pogotovo u slučajevima kad se radi o inozemstvu. Dakle, to je čini mi se izvan sfere oko koje se možemo sporiti i to je sigurno nešto na što se mi svi moramo posebno osvrnuti tim više što pravobraniteljica već više godina za redom i prethodna pravobraniteljica je upozoravala na te slučajeve. Drugo veliko područje koje mi se čini da treba spomenuti, ja se inače držim strukture zaključaka u izvješću jer mi se činilo iz poštovanja prema tom izvješću i uvažio sam činjenicu da je i sama pravobraniteljica istaknula neke stvari kao vjerojatno posebno važne, posebno problematične pa se onda i ja držim te strukture u svom izlaganju. Drugo veliko područje je problem udomiteljstva. I tu se opet zapravo javljaju problemi koje mi kao RH imamo u mnogim drugim područjima, to su problemi o kojima ja i mnogi od vas često govorimo u Saboru. Dakle, nemamo dovoljno udomitelja, teritorijalna raspodijeljenost je loša, neprikladna, neravnomjerna, nemamo specifičnih formi koje bismo trebali imati a koje bi olakšale situaciju. Kontinuirano se nažalost suočavamo i s problemima posvojenja. Imamo i dalje kroz sve ove godine puno roditelja ili onih koji bi željeli biti roditelji, koji žele posvojiti djecu s jedne strane, s druge strane imamo mnogo djece za koje postoje zakonske osnove da budu posvojena pa se ne posvajaju, a još osim toga nažalost imamo onu užasnu sivu zonu da se tako tvrdo izrazim djece za koju nisu ostvareni zakonski uvjeti da budu posvojena a zapravo svima nam je jasno da su to djeca koja nemaju roditeljsku skrb i koja će nažalost ostati u takvoj situaciji jako dugo a zbog vrlo često posebnog bezobrazluka bioloških roditelja ne mogu ući u sustav posvajanja. To su problemi oko kojih se moramo svi zajedno jače angažirati. Nažalost, djeca su nam izložena i nasilju u obitelji i nasilju na internetu. Puno smo o tome govorili danas. Ja mislim da je to važna i ozbiljna tema. I mislim da je tu pravobraniteljica u pravu kad veli da nemamo dovoljno stručnosti da se s tim problemima suočavamo. Ja uvažavam opservaciju kolege Bilića i slažem se u većoj mjeri s njom da su ljudi koji rade u školama i u sustavu obrazovni i zaista imaju puno znanja. Međutim, problem sa tim suvremenim medijima je da oni napreduju nevjerojatnom brzinom i to što ste vi naučili pred tri godine na fakultetu i u praksi, a kamoli pred 20 ili 15 je potpuno neprimjenjivo. Ja sam između ostaloga i u izaslanstvu Hrvatskog sabora u Vijeću Europe i tamo sam kontakt parlamentarac protiv seksualnog nasilja nad djecom, kolegice i kolege iz većih zemalja nažalost vrlo često u zadnje vrijeme govore i o mnogim slučajevima, čak i samoubojstava djece zbog zlostavljanja na internetu jer je naravno doseg društvenih mreža i novih medija je nevjerojatno veći nego što je doseg onoga što bismo mogli zvati nekakvo klasično zlostavljanje na igralištu. Tako da tu mogu biti uključene u sekundi stotine djece, cijela škola. Dakle, ako se radi o nekakvom sramoćenju, nekakvom zlostavljanju to je medij koji je zaista netko je rekao to je zaista oružje. Ja se u tom smislu u tom pogledu s tom konstatacijom slažem. Ono što želim još naglasiti je i problem sudskih i istražnih postupaka u kojima su djeca žrtve ili svjedoci. Ja sam više puta u Hrvatskom saboru govorio o konceptu … [[Govornik se ne razumije.]] onaj islandski izvorno čini mi se koncept koji su u međuvremenu i nordijske zemlje i neke baltičke zemlje su u procesu preuzimanja. Ja se bojim da ova polovična rješenja o kojima sud ima na raspolaganju neke mehanizme, ali ih ne koristi, nemaju zapravo nikakve šanse da zažive. To je problem sustava, to je problem pojedinaca ali zato je taj model … [[Govornik se ne razumije.]] inače dječja kuća u prijevodu. Dakle to je jedan sustav u kojem postoji jedan potpuno izdvojeni doslovno fizički izdvojeni objekt i fizički izdvojena praksa da se tako izrazim u kojoj jedan razgovor, nema intervjuiranja dvostrukog, trostrukog, nema suočavanja niti sa policijom u onom smislu da se ide u policijsku stanicu niti sa sudom u smislu da se ide fizički na sud pogotovo za malu djecu to samo po sebi može biti traumatično. Dijete koje je žrtva može činjenicu da ga se vodi na policiju ili na sud tumačiti kao nešto za što je samo krivo. Dakle, imamo dodatnu viktimizaciju, dodatnu traumatizaciju. I ja se bojim da dok mi taj sustav ne uspostavimo, prihvaćam mogućnost da griješim ali vas molim ako se slažete sa mnom da zajedno poradimo na tome da se taj izdvojeni sustav barem u nekom pilot projektu počne u Hrvatskoj stvarati jer dotad neće biti sreće sa tim istražnim i sudskim postupcima. I dalje nemamo sustavnih mjera kad su u pitanju djeca s problemima u ponašanju i opet dolazimo do klasičnih hrvatskih problema, nema koordinacije, metode kojima se koriste ljudi često su neznanstvene i stručno neutemeljene. Dakle, zapravo stalno dolazimo na onih istih nekoliko problema generalno sustava u RH, manjak koordinacije, teritorijalna neuravnoteženost i baratanje raznim metodama uz nedovoljno znanja i stručnosti ili samo nedovoljnog koordinacije ako ništa drugo. Žalosna je i ta situacija sa djecom čiji roditelji su u zatvoru. Drago mi je da ste to isto istaknuli. Drago mi je da ste osjetili potrebu pohvaliti upravo zatvorski sustav. Dakle, nešto se ipak po tom pitanju napravilo. Kad govorimo o sferi zdravlja meni je ovaj problem sa cijepljenjem jako ozbiljan problem. Ja moram reći poštovana pravobraniteljice iako se ja u velikom dijelu, odnosno u apsolutnoj većini onoga što ste vi rekli i napisali s vama potpuno slažem jedna stvar s kojom se ne slažem je da to može biti pitanje izbora. Ja mislim da cijepljenje mora biti obavezno. I mislim da mi moramo imati hrabrosti to reći. I to ja kao liberal koji se zalažem za slobodu izbora, zalažem se za slobodu u svakom pogledu ali ja velim to mora biti obavezno. To je opasna igra za djecu koja nisu cijepljena, to je opasna igra za drugu djecu i to je opasna igra za cjelokupni javno zdravstveni poredak da se tako izrazim koji smo uspostavili. I te kvazi znanstvene internetske teorije o cijepljenju i necijepljenju su nešto s čime se mi ne bi smjeli igrati. Drugi dio oko zdravlja je nažalost taj žalosni slučaj sa mentalnim zdravljem djece, neću ponavljati kolegice i kolege su puno o tome govorili, ali to da jedan Split uopće nema odvojeni odjel nadamo se da će se to zaista sad konačno dogoditi, nema drugog imena nego sramota. I tu opet se vraćamo na istu priču ko u svemu, opet imamo problem. U manjim sredinama je problem veći, dostupnost je nejednaka, dakle temeljna prava, temeljne mogućnosti u ovoj zemlji mala kakva je dramatično ovise o tome gdje ste imali sreću ili da me netko krivo ne shvati nesreću da se rodite. Kakve ustanove i kakve institucije imate na terenu. Još jedna stvar oko zdravstva, drago mi, zahvalan sam da ste istaknuli zdravstveni odgoj kao važan dio priče oko zaštite prava djece. Mi smo kao što znate zdravstveni odgoj se pretvorio u užasno, ne znam uopće kako da to kažem, političko pitanje i politički spor. Ne bih ulazio u to, ne bi htio ovu vašu priču zagaditi s tim našim pričama međutim ja mislim da je to izuzetno važno i ja mislim da je i reproduktivno zdravlje i obrazovanje o reproduktivnom zdravlju neobično važno. I ja se samo u kontekstu ove rasprave nadam da ćemo to uspjeti ipak u nekom trenutku svi zajedno riješiti. U tom smislu očekujem i od vas da velite svoje mišljenje, ono će uvijek biti takvo kad god velite mišljenje ono će biti izloženo i pohvalama i kritikama, ali ako postoji nešto što je znanstveno utemeljeno, istraživanjima dokazano onda se za to valja boriti, onda se za to vrijedi boriti bez obzira jeste li direktno involvirani u politiku ili imate funkciju kakvu vi imate u RH. Pred kraj rasprave sam, još jedna od stvari na koju želim posebno istaknuti i za koju vas molim da obratite pažnju. Imamo problem diskriminacije među djecom na raznim razinama, međutim nije sama diskriminacija meni se čini ključni problem, ključni problem je da mi nemamo zapravo sustavno obrazovanje o različitostima, o suživotu, o međusobnom razumijevanju i uvažavanju razlika i to je problem koji ima dugoročne posljedice na RH i na razvoj RH i društvo u Hrvatskoj. I to je nešto oko čega treba otvoreno i intenzivno razgovarati. Mi našu djecu ne učimo prihvaćanju i voljenju različitosti i toleranciji i suživotu i poštivanju međusobno bez obzira na razlike jesu li to etničke, socijalne, geografske bilo kakve, religijske. Mi to našu djecu u sustavu nažalost ne učimo. I za kraj, htio bi još dvije stvari istaknuti i s time ću polako završiti. Prva stvar koja mene osobno jako brine i mislim da se ne pridaje dovoljno pažnje je sigurnost djece u prometu. Uz svo dužno poštovanje svim drugim problemima koje smo naveli, ali najviše djece gine u prometu. A problem s kojim se suočavamo je da roditelji i dalje u velikom broju ne vežu svoju djecu na propisani način u automobilima i da čak i u sustavima koji bi se trebali brinuti o sigurnosti djece, u školama, u vrtićima strpaju djecu u autobus bez pojaseva. Svi pristojni autobusi već 15 godina se proizvode, kad sam ja bio mali nije bilo u autobusu pojaseva, ali to se u međuvremenu promijenilo. Autobus je sigurno prijevozno sredstvo dok se ne prevrne. Onda kad se prevrne onda djeca ginu. A možda da su bila zavezana možda ne bi ginula. Zašto nemamo kampanje? Tu bismo trebali u suradnji, i možemo o tome i razgovarati, u suradnji sa MUP-om, nekad su bile one kampanje na televiziji, postoje one dramatične snimke kad stave lutku onu kreš test lutku pa onda snime auto udari u neku prepreku što se s tim djetetom događa kad nije zavezano. To nam treba. I drugo, sudjelovanje djece u procesima u društvu, djeca kao subjekti društva. Mi nemamo niti obrazovanje za to niti imamo razvijene sustave da djeca sudjeluju kao subjekti u našim društvima u procesima donošenja odluka, da imaju svoj glas, to mi nemao. Ja vas molim u tom smislu u škole, retorika, debata, kritičko razmišljanje i moram ga spomenuti građanski odgoj. Jedan od načina na koji se brinemo za našu djecu je da im damo mogućnost da budu građani, da budu građani u pravom smislu te riječi i da budu građani i prije nego što navrše 18 godinu i formalno dobiju sva ona prava koja sa građanstvom dolaze. I prije 18 djecu moramo, moramo djeci omogućiti da nauče biti građani. Danas je, vi se često pozivate na medije, danas je jedan tjednik objavio zastrašujuće rezultate jednog istraživanja o stavovima naših mladih ljudi. To je prostor za vaše djelovanje sigurno, to je sigurno prostor za vaše djelovanje. Ja vam se zahvaljujem na vašem radu, čestitam vam na vašem radu, mislim da radite dobro, mislim da Hrvatska može biti ponosna na svoje pravobraniteljstvo za djecu ali isto tako to nije kritika, ali je poticaj i isto tako ima još sigurno puno tema o kojima se može biti i glasniji i prisutniji i češći ako hoćete ali to dolazi, ja sam siguran da će to doći samo budite bez straha i borite se za ono za što se borite a to su naša djeca. Hvala vam.
Prelazimo na pojedinačnu raspravu. Kolegica Ingrid Antičević-Marinović.
Hvala lijepo poštovana gospođo potpredsjednice, poštovana pravobraniteljice za djecu sa svojim suradnicama, kolegice i kolege. Upravo ovako kako je gospodin Kolman govoreći u ime kluba HNS-a završio ja bi željela početi. Da vam želim čestiti na vašem radu, da ću svakako podržati ovo vaše izvješće jer smatram da radite vrlo težak i vrlo odgovaran posao. I upravo težina i odgovornost posla jer to nije toliko atraktivno ukoliko ne dođe do nekih ekscesa. Dakle i ovo danas što imamo priliku čitati u novinama, ali sva ona dobra djeca odnosno djeca, ja ne kažem da uopće ima zločeste djece ali koja su tiha i samozatajna o kojima nitko ne piše, a koja su zaista ne samo naši suci sutra nego prije svega naša budućnost, o tome nema ni riječi. Vrlo malo riječi ima, to ne znači da vam ne dajemo podršku u tom smislu i nastojanja da se te stvari poprave, ali i mi ovdje mučimo bitku da dobra vijest jeste zaista vijest. I to je borba i prema svemu onome što je loše, ne loše skrivati, dapače, ali to je jedini način kako može doći do pobjede dobra nad zlim na svim sektorima pa prije svega i u pitanju zaštite djece i njihovim temeljnim pravima. Željela bih citirati jednu od važnih odredbi Deklaracije o pravima djeteta se kaže da "Čovječanstvo duguje djetetu sve najbolje što mu ono može dati" jer dijete nije ono mali čovjek ono je veliki čovjek. Zato i vi radite veliki posao. Bez imalo patetike ovo govorim. Ima nažalost danas ovdje nekih rasprava koje u svemu onome što je Vlada učinila, što su je neke institucije željele spriječiti, a u čemu ste vi pravobraniteljice dali veliki obol da se tome ne dogodi, da u interesu čitavog našeg djelovanja pa makar i ono kada se ne tiče djece, bude upravo dijete. Mnogi to nisu prepoznali ili su gledali neke svoje vlastite interese ili vlastite taštine. Drago mi je da vi na tome putu niste posustali i drago mi je da Vlada neće posustati pa evo šalje u proceduru novi Obiteljski zakon koji također u središtu svega ima dijete. Roditelji moraju prije svega roditelji shvatiti jednako kao i institucije, prije svega roditelje, da djeca nisu njihovo vlasništvo, da je lako postati majka, da je još lakše postati otac, ali je teško ostati majka i teško je ostati otac. Nažalost mnogi roditelji pobjegnu od vlastite djece. Tu su institucije, tu je prva pravobraniteljica, čitava Vlada i mi ovdje koji štite zapuštenu, zanemarenu, zlostavljanu djecu. Na kraju krajeva zato institucije i postoje upravo da bi zaštitile one najslabije. Meni je žao upravo radi tog Obiteljskog zakona koji je Ustavni sud bez ikakvog uporišta jednostavno ostavio na led. Vlada ne želi čekati razrješenje na takav način nego šalje u proceduru jedino ono što je moguće i pametno prije svega u interesu djece, šalje novi Obiteljski zakon gdje će se i dalje omogućiti nastojati da dođe što prije do posvojenja. Posvojenje to je veliki altruizam prije svega onih koji to čine s jedne strane, ali prije svega velika sreća za budućnost te djece. To su djeca koja nisu rasla u ničijem trbuhu nego koja su rasla u trbuhu ali prije svega rasla u srcu posvojitelja. To je nešto što mi moramo učiniti što prije da se nije sudbina dogodila s tim Obiteljskim zakonom mi bi u tome itekako već bili uznapredovali. Ali očito da je sudbina dobrih stvari da evo uvijek moraju doći sa zakašnjenjem. Ono što također, govorio je naš kolega iz SDP-a gospodin Bilić, kada je govorio o građanskom odgoju, o pristupu djece informacijama. Dijete ima pravo saznati sve informacije iz naučnog, iz znanstvenog života neovisno o opredjeljenju vlastitih roditelja, to dijete ima pravo, to je izvorno pravo djeteta. O tome govori upravo i Konvencija o pravu djeteta pa kaže da dijete ima pravo na informacije pogotovo one koje imaju za cilj unaprijediti djetetov društveni, duhovni život, njegovu dobrobit i fizičko i mentalno zdravlje. Djeca se od malena, ovo što je govorio KOlman i mi želimo takvu djecu koji su sutra odrasli ljudi ne kao podanike nego kao odgovorne građane koji su svjesni svojih prava, ali jednako tako bome i svjesni svojih dužnosti. Ono na što ću se posebno osvrnuti i što je pravobraniteljica u svom usmenom izlaganju ovdje obraćajući se nama posebno istaknula, žalosno je upravo što se događa sa djecom koja su jednostavno kolateralna žrtva različitih sudskih procesa, a ne gdje ondje gdje trebaju uživati najveću zaštitu, a to je ondje gdje se pojavljuju kao žrtve, kao žrtve najgrozomornijih zločina. Prema tome, ono što je imao za cilj i novi Obiteljski zakon jeste upravo i u tom segmentu dati pojačani nadzor i zaštitu upravo takvoj djeci, da se ti postupci, to su postupci najhitnije naravi. Na kraju krajeva i ono pozitivno zakonodavstvo koje postoji tako tretira djecu. Međutim vidimo da praksa nije baš takva. Malo prije sam u replici rekla sada ću to i ponoviti da je zaista začuđujuće i zbunjujuće kako to najteži delikventi, delikventi koji su optuženi za najteža kaznena djela bilo protiv života i tijela ili gospodarskog kriminaliteta itekako paze o svojim pravima, itekako suci paze o njihovim pravima jer su takvi najosjetljiviji na povredu vlastitih prava, dok s druge strane dijete evo često nema takvu zaštitu. Uvijek se na neki način misli da eto nije to toliko i važno, dijete se nema kome potužiti, oni ne mogu ustati u svoju obranu. Žele li opstati moraju se povinjavati jačem, starijem. E zato je tu vaša uloga koju ste odigrali u ovom kratkom vremenu od kada ste pravobraniteljica velika. Oni koji hoće vidjeti vaš rad to sigurno mogu. Ne moraju ga uvijek čitati u medijima. Mi ga ovdje vidimo u vašem izvješću a i oni koji žele o tome znati ali ja mislim da zaista briga o djeci i o zaštiti djece mora biti u srcu sviju nas jer dakle vlast se zaista, ako igdje pokazuje da ima dušu mora se pokazati kod zaštite najslabijih. Ono što je žalosno a to je da oni koji najviše vole dijete, bar tako kažu, a to su često roditelji, kada dođu u neke konfliktne situacije, najčešće u nesređenom braku ili vanbračnoj zajednici, kao partneri koji imaju dijete, zajedničko dijete, ili pak dijete na koje ima neko roditeljsko, odnosno skrbničko pravo, skrbništvo, pogotovo to dolazi do izražaja u predmetima razvoda braka. I cijeli koncept suspendiranog Obiteljskog zakona bio je upravo to, vaši interesi roditelja, skrbnika stoje po strani. U interesu je djeteta i jednostavno postupanje svih institucija bilo je posloženo da se onemogući manipuliranje djetetom. To je ono što je najvažnije. I ovo što je rekao kolega Kolman pitanje izbora kod, nema izbora kod pitanja zdravlja djede. I na kraju krajeva ugrožavanja zdravlja druge djece. Rizici pokazuju to. Sva znanstvena istraživanja su veći kod necijepljene djece. Kod slobodnog vremena djeteta, kod njegovih aktivnosti pa time ću i zaključiti što i vi posebno apostrofirate i vidim da su mnogi se na to osvrnuli to mi je posebno drago da se djeca zaista manje svog vremena troše uz kompjuter, da se vani više igraju, više druge, više loptaju a da mi onemogućimo nekim institucijama da se loptaju djeca. Hvala.
Kolegica Nadica Jelaš. Izvolite.
Hvala poštovana potpredsjednice, poštovana pravobraniteljice sa suradnicama, poštovane kolegice i kolege. Pa evo pravobraniteljica u svom izvješću o radu navodi da je u 2014. zaprimila 10% više prijava, povreda prava djece nego u 2013. godini iz čega možemo zaključiti da eto pravobraniteljice više radite, dakle da imate više posla. I to je dobro zato što ukazuje i na veću senzibiliziranost društva za probleme djece ali i na jednu višu razinu otkrivanja i rješavanja slučajeva kršenja prava djece. U tom kontekstu pravobraniteljica sa zabrinutošću konstatira da se u relativno velikom broju slučajeva stranke obraćaju sa konkretnim problemima prvo njoj, dakle vama pa tek onda nadležnim institucijama. Dakle to govori da naši građani još uvijek nemaju povjerenja u rad određenih ustanova i institucija ali je očito da ne poznaju dobro ni vaše ovlasti gospođo pravobraniteljice jer je činjenica da ni vi ne možete rješavati probleme bez pomoći upravo tih nadležnih institucija. Prije kratkog vremena, želim o tome nešto reći, raspravljali smo o izvještaju o radu policije u 2014. godini, dakle jedne od institucija s kojom rekli ste dobro surađujete i tada me je zabrinuo podatak o visokom rastu kaznenih djela protiv spolne slobode i spolnog zlostavljanja i iskorištavanja djeteta. Ta su kaznena djela u 2014. godini povećana čak 28% a u okviru njih ima najviše spolnih zloupotreba iskorištavanja djeteta mlađeg od 15 godina i iskorištavanja djece za pornografiju. Dakle danas je dosta već o tome govoreno, eto nedavno smo svjedočili i završetku operativne akcije "Nemezida" koju je policija provela na području cijele Hrvatske i u kojoj je da tako kažem "palo" 5 pedofila i zaplijenjeno je preko 2,5 tisuće fotografija i 3000 video zapisa. Dakle i vi u svome izvješću pravobraniteljice govorite o problemu nasilja putem interneta i mobitela u jednom zasebnom poglavlju i sve to zapravo govori o eskalaciji nasilja putem globalnih komunikacijskih mreža i u okviru njega o jednom rekla bih gotovo alarmantnom porastu pedofilskih zločina. Dakle možemo reći da je zapravo Internet eldorado za pedofile. No to je istovremeno za društvo jedan ogroman izazov, problem za kojeg se moraju osmisliti i efikasna rješenja. Dakle svjedočimo tom problemu i dakako moramo pronalaziti rješenja. Mora se učiniti dosta značajnih poteza u zaštiti djece od ovoga što je do sada učinjeno. Dakle trebaju nam sustavna, preventivna rješenja a ne bavljenje, odnosno saniranje posljedica. U cijelom tom procesu u svakom rješenju prva karika i ja bih rekla najvažnija karika su roditelji. Dakle činjenica je da velik broj roditelja premalo boravi s djecom, o tome smo danas govorili. Uglavnom je to zbog prezaposlenosti koja nažalost nije njihov izbor već je posljedica činjenice da roditelji izbora nemaju. Djeca su previše vremena sama i previše vremena provode na virtualnim igralištima sa virtualnim a ne stvarnim prijateljima. Djeca puno znaju o internetu ali nažalost ne i o opasnostima koje ih sa interneta vrebaju. Roditelji nažalost teško mogu pratiti razvoj novih tehnologija, djeca su naprosto neusporedivo spretnija u baratanju internetom i roditelji im zapravo u tome ne mogu doskočiti. Ali ono što roditelji svakako mogu jest da razgovaraju sa djecom, da im ukazuju na opasnosti sadržaja na internetu i dakako na društvenim mrežama i da im pokušaju usaditi taj jedan osjećaj odgovornosti naspram vlastite sigurnosti. Roditelji bi doista trebali znati, eto čudim se kako se to dešava bez njihovog znanja, bez njihovog uvida, dakle trebali bi znati koje i kakve i s kojim ciljem djeca stavljaju određene fotografije na društvene mreže. Druga važna karika u sustavnom rješenju problema su naravno obrazovno institucije, dakle škole. Sigurno korištenje interneta trebalo bi po meni biti sastavni dio obrazovnih sadržaja. Naime, postojeći kurikulum ne propisuje čak niti minimum znanja o odgovornom i sigurnom korištenju interneta, računala i mobilnih tehnologija koja bi djeca trebala imati zato što učenici tijekom osnovnoškolskog obrazovanja u našoj državi trenutno mogu steći samo osnovne informatičke vještine ako odaberu informatiku kao izborni predmet, dakle ako su u onim višim razredima od 5. do 8. ili ako im je od 1. do 4. razreda informatika ponuđena kao izvannastavna aktivnost, dakle ili izvannastavno ili kao izborni predmet. Istina je da se kroz pojedinačne projekte financirane eto i sredstvima iz europskih fondova razvijaju određeni sadržaji kojima je cilj unapređenje digitalnih kompetencija djece i poticanje na odgovorno ponašanje na internetu. Međutim mislim da to i vidimo zapravo, evidentno je da to nije dovoljno. Mislim da bi to trebalo biti dio nastavnog sadržaja. Dakle jednako kao što djecu učimo sigurnosti u prometu tako bismo ih trebali učiti i sigurnosti na internetu. Naravno, to uključuje i dodatnu edukaciju odgojno-obrazovnih radnika u prepoznavanju i prijavljivanju nasilja, to uključuje dakako i intenzivniju suradnju s roditeljima. I da zaključim, prevencija je svakako najvažnija i ne smije se štedjeti na njoj jer kratkoročna štednja na prevenciji dugoročno puno više košta. Naime, sigurna sam da provedba preventivnih programa troši puno manje javnog, onog proračunskog novca i od lokalne samouprave do države, od pružanja pomoći djeci i mladima koji su pretrpjeli neki od oblika nasilja. Međutim, isto tako sam sigurna da je apsolutno najbolja preventiva i to sam već zapravo u svojoj diskusiji istaknula da roditelji više vremena provode sa djecom, da žive s djecom, da im posvećuju dužnu pažnju. To je svakako ona najjeftinija preventiva, ali moram nažalost konstatirati ovoga trenutka zapravo i ona najnedostupnija alternativa.
Tatjana Šimac-Bonačić, izvolite kolegice.
Hvala lijepo gospođo potpredsjednice. Gospođo pravobraniteljice sa suradnicama, kolegice i kolege. Evo na kraju pred nama je naravno stanje prava, dječjih prava odnosno pregled prijavljenih povreda dječjih prava i ja bih ovdje zamolila gospođu pravobraniteljicu da ono što smo jutros razgovarali na odboru da se nekako pokuša obzirom da je ovo kvantitativna prijava i da ste rekli sama da je trend stalnog porasta, da zapravo vidimo koliko je taj postotak opravdanih razloga za prijavu, a koliki je tek tako iz raznoraznih i frustracija i svega toga zbog čega vrlo često se i prijavljuje. O radu pravobraniteljice odnosno vašeg ureda, o oblicima rada itd., možete dobiti samo pohvale. Ja ću ovdje istaći, pozdravljam sve aktivnosti, a naglašavam isto tako aktivnost međunarodne suradnje odnosno suradnje sa udrugama koje se bave zaštitom djece. Isto tako treba pohvaliti malu kuću dječjih prava, jedan krasan prostor koji zapravo služi za i okrugle stolove i za komunikaciju o problematici o kojoj danas govorimo. Obzirom da danas je bilo puno toga rečeno, skratit ću svoju diskusiju pa ću se osvrnuti samo na nekakve dijelove za koje mislim da se može poboljšanje što prije postići. A to je kad govorimo o nasilju u odgojno-obrazovnim ustanovama tada ste naveli neprepoznavanje razlika između nasilnog rješavanja sukoba i nasilja, ali isto tako izostanaka adekvatne reakcije odgojitelja na nasilno ponašanje, zapravo rješavanje sukoba pa onda vrlo često to prelazi u nasilje što je vrlo loše. S druge strane, i neki roditelji navodite su skloni svako nasilno rješavanje sukoba prijaviti kao nasilje što je jako loše i za to dijete koje je žrtva, a isto tako za onoga koji je to izvršio. I u ovom slučaju naglašavam na edukaciju koja je vrlo, vrlo bitna u ovakvim slučajevima da bi se zapravo spriječilo pretvaranje nasilnog rješavanja sukoba u pravo nasilje. To je jedna vrsta preventive. Moram naglasiti ovdje da je Ministarstvo znanosti, obrazovanja i sporta 2013. godine što se tiče nasilja u školama da je uveo jedan novi sustav prikupljanja podataka i to trebamo pohvaliti u svrhu unapređenja odnosno preventive aktivnosti vezane za sprečavanje nasilja među djecom i mladima. S druge strane isto tako za senzibilizaciju roditelja, djece, mladih, a isto tako kao jedna podloga što dalje sa stručnim usavršavanjima stručnjaka. Danas je bilo govora da treba pohvaliti nastavnike i ja se slažem, međutim ima i drugačijih primjera i zbog toga trebamo zapravo raditi i na istrebljenju toga, a edukacija odnosno uvođenje i licence što ste u jednom trenutku spomenuli, mislim da bi i to bio dobar barem za ove stručne suradnike koji zapravo rade na tom planu. Naglasit ću isto tako važnost prepoznavanja nasilja, onog koje ste naveli da nema dokaza, to je ono psihičko nasilje koje boli puno više od samog udarca i trebamo se zapravo riješiti onoga, konstatacije da djeci žrtvama treba pomoći, a počiniteljima samo kazniti. To nije dobro i na tome zapravo trebamo raditi jer žrtva je i ono dijete koje je radilo nasilje i žrtva tog nasilja. Moram reći isto tako da škole, zadovoljstvo je izraziti da škole ipak prijavljuju nasilje i upravo jedan od razloga zbog čega je tu došlo zapravo do poboljšanja prijava. To je zapravo protokol koji je napravljen i sukladno protokolu zapravo škole postupaju. Velik broj pritužbi isto tako je, naglasili ste da se odnosi i na neprofesionalne, neetično postupanje odgajatelja odnosno čak i trenere što je jako loše. Možda to rade nesvjesno. Prema tome i tu trebamo ponovno naglašavam edukaciju. Nekako kroz cijeli kad vi pročitate ovo izvješće, ja mislim da svi moramo provlačiti tu jednu nit edukacije koja je jako, jako potrebna. Kada govorimo, zapravo kada govorimo o nasilju uvijek treba još, naravno još raditi. Međutim, ja ovdje moram istaći i dosadašnja nastojanja Vlade s ciljem prevencije nasilja među djecom i mladima da je tijekom 2014. godine provela natječaje za financiranje projekata udruga koje se bave tim područjem prevencije nasilja osigurana su sredstva za provedbu 55 programa i to je nekakvih 6 milijuna kuna osigurano i to se dalje nastavilo provoditi i za 2015. godinu. Sad bih se još osvrnula na onu temu koju smo već rekli, ali treba je ponavljati. Ove godine neka djeca je provode na ulici vrijeme od 23 do 5 ujutro po kafićima, po parkovima, opijaju se itd. I to ponavljam ovdje i apeliram i ulogu roditeljskog odgoja, odnosno da jednostavno moramo raditi i na takvim preventivnim programima za roditelje. Što se tiče zdravstvenog prava djece slažem se da ima nedostataka određenih vrsta stručnjaka. Međutim, tu imamo isto tako pomak, a to je svjesni potrebe i dječjih psihijatara i drugih zapravo struka Ministarstvo zdravlja je u okviru Plana specijalizacije za 2014. godinu odobrilo upravo 9 specijalizacija iz dječje i adolescentne psihijatrije i ja se nadam da ćemo i tu riješiti problem tog kadra. Naravno, ponovit ću da treba vremena dok se specijalizacija završi, ali se pomak se ipak napravio. U smislu podizanja kvalitete i pružanja zdravstvene zaštite djeci Ministarstvo zdravlja je bolničkim zdravstvenim ustanovama izdalo suglasnost za zapošljavanje svih zdravstvenih radnika koji sudjeluju u pružanju zdravstvene zaštite djeci i mladima sukladno zahtjevima zdravstvenih ustanova. O cijepljenju naravno slažem se sa kolegicama i kolegama koje su govorile o cijepljenju da jednostavno to moramo pomoći, odnosno potaknuti tu komunikaciju, odnosno davati što više informacija roditeljima koji su protiv toga, odnosno dati poticaj stručnjacima koji zagovaraju. Jer čim je veća korist od rizika naravno a rizik je ogroman onda moramo raditi na tome, jer je i sukladno članku 24. Konvencije o pravima djeteta pravo na cijepljenje pravo djeteta na zdravstvenu zaštitu prema najvišim zdravstvenim standardima i moramo se zapravo na ovom putu izboriti za zdravlje djece i kroz taj dio. I naravno spominjao se danas i zdravstveni odgoj i drago mi je zbog toga. Jedan dio zdravstvenog odgoja se provodi u školama, međutim pravobraniteljica treba isto tu istaći da se vidi koji onda dio ide na one preventivne školske programe ŠPP. Koji dio? Imamo zdravstveni odgoj, odnosno koji dio ostaje i ŠPP-u. I naravno po, kako se zove, i po konvenciji i po preporukama naravno da svako dijete treba znati sve o svom životu i o svom spolnom i reproduktivnom zdravlju i zbog toga trebamo zagovarati da te sve informacije zapravo dijete dobije u školama. Prema tome, na kraju pomaci su se napravili, stanje je bolje. Mislim da je i sustav kvalitetniji, odnosno da je okrenut prema samoj djeci. Spomenuli ste vrlo kratko, ali neki su u diskusijama spomenuli jedinice lokalne samouprave. Mislim da jedinice lokalne samouprave imaju velike, velike uloge u jačanju, odnosno prava djece. Spomenuli ste isto tako dječji proračun i vjerujte da razmišljam sada obzirom koliko smo u Dubrovniku radimo prema djeci da razmišljam da napravimo i taj dječji proračun. Evo hvala lijepo. Naravno sretno i dalje u radu, jer mislimo da svi trebamo osvijestiti, a da nam je i ovo izvješće platforma jedna za daljnji rad što smo napravili do sada i što možemo dalje. Hvala lijepo.
I sada završno obraćanje pravobraniteljice za djecu gospođe Ivane Milas Klarić. Izvolite.
Hvala vam najljepša. Pa prije svega zahvaljujem vama najupornijim da tako kažem što se ostali do kraja. Također ujedno odmah isprika na jednom kratkom izlasku upravo ono o čemu smo razgovarali. Mediji su imali molbu, a kako su čekali cijelo jutro, dakle prije svega isprika gospodinu Kolmanu i mislim Biliću jer sam upravo u tom trenutku izašla. Bit će mi žao na neki način preskočiti bilo što što ste rekli bilo tko od vas. Međutim, jednostavno vrijeme je ograničeno i neće biti moguće se osvrnuti na sve. Zato sam ja nekako odlučila reći četiri stvari. To nas naravno ne onemogućava da kontaktiramo i dalje. Ja se nadam pomalo i na onaj hajmo to tako reći formalizirani način sa onim prijedlogom kojeg sam jutros spomenula koji je išao prema gospodinu predsjedniku Sabora. Ja ne znam u ovom trenutku da li to znači nekakve sitne uvođenja i izmjena u Poslovnik. Međutim, ono što nama ostaje svakako je mogućnost da vrlo neposredno i gotovo na dnevnoj bazi kontaktiramo bilo da ja dođem k vama, bilo da vi dođete k meni o temama koje vas zanimaju. Ako samo jedna osoba dođe meni je to vrijedno i dakle nemam ideju da će to uvijek biti, ne moraju to biti uvijek veliki skupovi. To mogu biti radni sastanci relativno kratki kako bi se informirali o nekim temama. Koje su to četiri stvari? Spominjani su neriješeni predmeti. Nekako je gospodin Lesar čini mi se najviše potaknuo to pitanje, ali i svi ostali. Točno je. Naime, što se događa? Jedan dio predmeta mi dobijemo kao što i sami možete pretpostaviti negdje pod kraj perioda u kojem pišemo izvješće i naravno uopće nije za očekivati da bi se uopće počelo, da bi institucije počele a kamoli riješile predmete. Dakle, ali treba pošteno priznati to je samo dio odgovora na pitanje, nije jedini. Jedan dio ide i na nas ali mi nekako radije budemo u ovoj kako bi rekla situaciji da vam moramo objasniti nego da ne pratimo predmete do kraja. Naime, djeca su do 18. godine. Mi nekad imamo postupke koji traju kao što sam rekla nažalost godinama i mi ih jednostavno ne možemo zaključiti jer nismo dobili povratne informacije nadležnih tijela centara za socijalnu skrb ili sudova. A nekad, to je treći dio odgovora na pitanje, procijenimo da koliko su god nadležna tijela zaključila da je možda dovoljno mi kažemo ok nećemo još adaktirati, neka još stoje otvorena jer nam praksa pokazuje da nešto što adaktiramo vrati nam se vrlo brzo, nažalost ponovno ista djeca ili ista obitelj. Dakle, zapravo ovaj naš broj govori opet o svojevrsnoj u nekim segmentima neefikasnosti sustava gdje kod nekih obitelji u nekim situacijama zapravo predmeti se ne rješavaju i dočekaju negdje nažalost 18. godinu djeteta. Druga skupina vaših prijedloga, koji su posve opravdani, i ja sam nekako i ove godine razmišljala kako pa sam negdje rekla i došla na pola puta a nadam se da ću za sljedeću godinu to moći u potpunosti, je ovaj problem koliko mi zapravo imamo povreda i što je sa preporukama. Mislim da ovo pitanje koliko imamo stvarno povreda, koliko prijava, jednostavno praktično nikad nećemo moći riješiti do kraja. Jer mi nemamo u svakom slučaju ili u najvećem broju slučajeva povratne informacije što se u nekim slučajevima dogodilo do kraja, je li završio sudski postupak ili ne. Ponekad nam se prijavitelji jave, ponekad ne. Ali možemo raditi nekakve procjene, to je točno. Jednako tako za preporuke mislim da je uvažena zastupnica Kosor ali također i mnogi od vas da su predložili da bilo ja kao pravobraniteljica za djecu, što ja ovaj čas prihvaćam, bilo sve četiri, dakle sve nas četiri kolegice pravobraniteljice, možda i u obliku neke saborske tematske rasprave kako god doista vam damo neke podatke o preporukama. Naime, ja ću vam već sada vrlo kratko. Ove godine ja sam imala 74 preporuke. Od njih je 26 prihvaćeno, to je 35%. Međutim, sad nastaje kvaka. Od 26 koje su prihvaćene 4 su realizirane. Nama tijela kažu prihvaćamo vašu preporuku, ali pitanje je hoće li ona biti realizirana u izvještajnom razdoblju o kojemu je riječ. Neodgovoreno imamo 51%. Dakle, nadležna tijela ne odgovaraju. To bi vam vjerojatno bilo zanimljivo tko nam ne odgovara. Zatim djelomično prihvaćeno 4. Mi nekad recimo u zakonodavnoj proceduri imamo pojavu da je prijedlog prihvaćen. Mi nismo sigurni je li to isključivo temeljem našeg aktiviteta ali onda možemo eventualno uzeti i da je temeljem našeg. Nešto upućujemo i javnosti, roditeljima, gdje ne očekujemo od javnosti da nam povratno kaže prihvatili smo vašu preporuku. Također, ovisno o sadržaju preporuka imamo preporuke koje se po svojoj prirodi odnose na jedno dugoročnije razdoblje. Gdje mi kažemo npr. uvedite obiteljske sudove. To pretpostavlja reorganizaciju sustava pravosuđa i reformu i promjenu Zakona o sudovima. Dakle, ja i dalje očekujem da će preporuka biti uvažena, međutim ne očekujem da će biti u ovom izvještajnom razdoblju. A imamo vrlo konkretnih preporuka npr. za rješavanje neke situacije u nekoj školi. I tu možemo brzo dobiti odgovor jesmo prihvatili ili nismo. Ali apsolutno dat ću vam samo nekoliko po redu. Hrvatski sabor jedna preporuka, nije odgovoreno. Vlada Republike Hrvatske jedna preporuka, nije odgovoreno. Državno izborno povjerenstvo dvije preporuke, jedna nije odgovorena, jedna je prihvaćena. I onda idu dalje redom ministarstva, gradovi itd. Dakle, neke podatke imamo i ja ću čim prije zapravo ono što u ovom trenutku imamo staviti na našu web stranicu i onda ostaje ova ideja o daljnjoj da tako kažem sistematizaciji podataka bilo samo u odnosu na mene jer trenutno danas o tome razgovaramo, bilo ako hoćete mogu i ja inicirati obzirom da smo o tome danas razgovarali s kolegicama pa da možda zapravo dobijete jedno sustavno možda posebno izvješće o prihvaćanju preporuka. Čini mi se da bi to doista bilo sjajno i hvala vam na tome. Treća stvar o kojoj sam možda kratko htjela jer ovo je zapravo pravo mjesto među vama da se o tome govori, opet gospođa Kosor spomenula je preporuke vezane uz izbore. To je svakako jedna važna tema. Ove godine sam DIP-u uputila preporuku koja je bila vezana uz po mojoj procjeni određene povrede prava djece u predsjedničkoj kampanji. Naravno imamo predsjedničke izbore pa sad će biti parlamentarni pa lokalni. Dakle, slažem se treba djelovati i reaktivno ako se nešto dogodi ali i preventivno preporukama i sasvim sigurno ćemo to napraviti. Za vašu informaciju u okviru Europskog parlamenta donesena je, dakle jedna ideja se rodila o tzv. manifestu prava djece, i uputila sam preporuku dakle našim europarlamentarcima da pristupe tom dokumentu i sa zadovoljstvom mogu reći da je dvoje naših europarlamentaraca da su postali tzv. šampioni prava djece. Ja očekujem i da ostalih 9 zapravo da se pridruži kolegama i da postanu šampioni prava djece. To je što se tiče europarlamentaraca. Nama ostaje ovdje da zapravo na neki način, ne nužno formalno ali neformalno, uvijek razgovaramo o tome. Mislim da je važno istaknuti sljedeće, ne miješati djecu u predizborne kampanje, bez obzira koje vrste, nije isto što i ne progovarati o pravima i potrebama djece. Dakle, vi isto kao i ja trebate govoriti o pravima i potrebama djece, o kršenju u okviru svojih programa jel'. Ali treba se toga čuvati kad je sredstvo instrumentalizacije prije izbora. Dakle, mislim da to negdje svi osjetimo po prilici koja je razlika i kad je nešto jedno, a kad je nešto drugo. I četvrto, ne manje važno, dapače najvažnije, spomenuli ste djecu kao subjekte u društvu, participaciju djece. Ja sam izuzetno ponosna na svoju mrežu mladih suradnika koja je kako kaže kolega Bilić zapravo nažalost sa mandata od 2 godine i 25 djece smanjili smo na 20 djece i produženje od 3 godine. Pretpostavljam da znate koji je razlog, razlog su financije. Međutim, neovisno o tome čini mi se da je ova generacija počela izuzetno aktivno, uključeni smo u različite projekte europske i doista sam ponosna na njih i ovaj čas ih pozdravljam. Treba reći doista, djeca ne mogu živjeti u vakuumu. Mi svi nekako volimo reći na brzinu i nema u tome ništa loše, mi kažemo djeca su naša budućnost. Jesu, ali djeca su i naša sadašnjost, ona žive sada a nisu u nekom čekanju da postanu odrasli, da postanu važni. Ona su važna i sad, imaju prava i sad kad su djeca i o tome treba voditi računa. Doista pitanje ovo što ste spominjali svi obrazovanja u svim segmentima je ekstremno važno. Ne možemo očekivat da ćemo 18 godina nekog držat uvjetno rečeno pod staklenim zvonom, da mu nećemo dati informacije ali onda sa navršenih 18 godina i jedni danom svi očekujemo savjesnog, odgovornog građanina koji zna, koji može sjedati ovdje među vama, koji može birati i biti biran. Dakle svašta učimo djecu i o biologiji, i o zemljopisu i sve to naravno treba, a nedovoljno ih učimo o njihovom sudjelovanju u društvu, o njihovim pravima, nedovoljno obrazujemo za ljudska, građanska i dječja prava. I to je doista nešto što čemu nema alternative rekla bih. Još jednom vam zahvaljujem na vašim raspravama. Pozivam doista i na ovaj neposredni kontakt. I na kraju dozvolite ćete mi zapravo jednu malu anegdotu i nešto još za kraj prema djeci. Da nije u našem poslu sve nešto ružno i tužno, nasmijemo se i mi, imamo krasnih situacija, a jedna od čestih kad nas zovu na telefon, pokazuju na neki način koliko naši ljudi ipak vole svoju djecu pa kažu znate pravobraniteljice ili tajnicu dobiju, ili bilo koga od kolegica i onda kažu imam problema sa djetetom, onda mi kažemo pa ajde recite što je, šta vas muči? Pa znate ne znam kako bi rekao, ma ta kćer ili sin od 40 godina ima i onda mi objašnjavamo da oni jesu njihova djeca sasvim sigurno i da briga o djeci ne prestaje do god djeca imaju roditelje svoje, ali da zapravo nisu u našoj nadležnosti i onda zapravo kontaktiramo kolegicu Vidović ili druge kolegice. Dakle evo imamo puno djece i od 30, 40, 50 godina. Na kraju ne smijem zaboraviti, danas je 3.lipnja, škola završava za većinu osnovnoškolaca i srednjoškolaca 16. lipnja dakle za trinaestak dana, već su u tijeku završne priredbe, ja djeci doista želim čestitati na uspjesima koje su postigli i u ovoj školskoj godini jer takvih je puno, želim čestitati i njihovim roditeljima, neki od njih i ovdje sjedite na trudu koji ste uložili da djeci bude dobro. Ja im želim sigurne praznike. Puno nesreća o kojima smo govorili događa se upravo tijekom ljeta kad se nekako malo i opustimo i ne razmišljamo možda o sigurnosti, zato uvijek prije ljeta kao što sam to i ove godine u Splitu sam neki dan bila, imali smo upravo skup o sigurnosti djece a to ponavljamo i opet početkom školske godine jer je onda jedna druga problematika ponovno aktualna. Još jednom hvala vam lijepo. Svi vaši komentari, prijedlozi doista su mi i poticaj za razmišljanje i za još aktivnije djelovanje. Prva konkretna stvar je ovo što ste predložili vezano uz koliko možemo mi i koliko vam možemo te podatke dati bez ikakvih problema podatke o prihvaćanju preporuka od strane različitih tijela. Hvala vam najljepša. [[Pljesak]]
Hvala lijepa. Hvala i vama. Želimo vam evo i ovim pljeskom pokazati da vam želimo i nadalje uspjeh u radu. Kolegice i kolege ovime zaključujem raspravu o izvješću. Glasat ćemo naknadno o njemu. A sada ćemo se dogovoriti za idući tjedan. Nastavit ćemo sjednicu u srijedu 10.lipnja u 9,30 sa godišnjim izvješćem o obrani za 2014.godinu. Hvala lijepa. Doviđenja. SJEDNICA PREKINUTA U 14,30 SATI.
Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2014. godinu, rasprava o izvješću je zaključena. Dajem na glasovanje sljedeći zaključak: ″Prihvaća se Izvješće o radu pravobraniteljice za djecu za 2014. godinu.″. Molim glasujte o prijedlogu zaključka. Glasovanje je završeno. Molim rezultat. Utvrđujem da je većinom glasova, 81 glas za, ništa suzdržanih i 14 glasova protiv, prihvaćen predloženi zaključak. Hvala lijepa. Vidio sam, vidio sam poštovani kolega Kajin da imate ruku u zraku. Dobro jutro kolegice i kolege zastupnici. Prije nego što počnemo raditi u plenarnom zasjedanju imam već ruku kolege Kajina u zraku, želi reći nešto prije zasjedanja.