Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Trinaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 84 narodnih poslanika, a radi utvrđivanja broja narodnih poslanika koji svoje poslaničke kartice ubacuju u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje, molim vas da na taj način utvrdimo prisutnost narodnih poslanika u elektronskom sistemu za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je u elektronskom sistemu prisutno 89 narodnih poslanika sa svojim poslaničkim karticama i da je u sali prisutan još jedan određen broj narodnih poslanika. Podsećam narodne poslanike da utorkom i četvrtkom, a nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici i pre prelaska na dalju raspravu, Narodna skupština radi na osnovu člana 286. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine koji u svom prvom stavu kaže da narodni poslanik ima pravo da traži obaveštenja i objašnjenja od predsednika Narodne skupštine, predsednika odbora Narodne skupštine, ministara i funkcionera u drugim republičkim organima i organizacijama, a o pitanjima iz okvira njihove nadležnosti odnosno prava i dužnosti ovih funkcionera i iz nadležnosti organa na čijem se čelu nalaze, a koja su mu potrebna radi ostvarivanje funkcije narodnog poslanika. Izuzetno, predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe, pravo iz stava 1. ovog člana može ostvariti i na sednici Narodne skupštine usmeno, u jednom obraćanju, u trajanju do pet minuta, utorkom i četvrtkom, i to odmah nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu. Pitam da li neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da iskoristi svoje pravo iz člana 286. Poslovnika Narodne skupštine? Narodni poslanik Nikola Krpić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, drage kolege, posle zemljotresa koji je zadesio moj grad Kraljevo, građani Kraljeva su zahvalni društveno političkoj organizaciji i građanima Kraljeva i Srbije na pruženoj pomoći građanima Kraljeva. Međutim, i posle više istupanja narodnih poslanika, ovde u Skupštini, koji su postavljali isto pitanje - da li će privrednim subjektima a državni organi pomoći u rešavanju štete nastale zemljotresom koji mnogi nisu uradili i još uvek ne rade sa velikim brojem građana i zaposlenih, nemaju mogućnosti finansijskih sredstava da sve to izbalansiraju, zamolio bih premijera Cvetkovića iz prostog razloga što današnjeg dana i pored toliko pitanja nije ni jedan član Vlade odgovorio šta i kako pomoći privrednim subjektima Kraljeva. Takođe bih molio da ovo isto pitanje bude postavljeno gospodinu Milošu Bugarinu, predsedniku Republičke privredne komore, da li iz Fonda solidarnosti koji postoji u privrednoj komori Srbije moguće da neka finansijska sredstva budu raspoređena i poslata privredi Kraljeva, odnosno Regionalnoj privrednoj komori da bi mogli da rešavaju svoje finansijske i druge probleme. Unapred hvala.
Reč ima narodni poslanik Riza Halimi.
Zahvaljujem se. Dame i gospodo narodni poslanici, izjava ministra Dačića ovih dana je uzburkala duhove u Preševskoj dolini, naročito Albance, pošto je najavljeno blokiranje graničnih prelaza koje koriste najviše Albanci. Obzirom da je državni sekretar Oliver Ivanović išao u daljem specificiranju ove problematike, pa je izneo da se misli i o prelazu kod Končulja, odnosno kod Bele zemlje, onda se postavlja po meni veoma važno pitanje predsedniku Vlade – da li Vlada stoji iza ovih najava da će kao kontra mera akcijama KFOR na severu Kosova da se preduzmu i ovakve mere, kako je rečeno u graničnim prelazima koje najviše koriste Albanci, jer se po meni radi o veoma opasnim namerama koje mogu da destabilizuju situaciju na tom području? Zapravo, ne vidim u ovim trenucima nikakvu vezu između problematike koja se odvija ovih dana u severnoj Mitrovici, Leposaviću, Zubinom potoku, gde se blokiraju sopstveni putevi radi realizacije političkih ciljeva kao kontra meru, blokiranje graničnih prelaza kod Jarinja, ne znam da li je onaj drugi istom merom blokiran, a znamo da je onaj u Jarinju bio dva puta zapaljen. Ne vidim kakva veza može da postoji sa veoma mirnom situacijom i komunikacijom koja se bar u jednom smeru odvija, od Preševa, Bujanovca, prema Prištini, Gnjilanu, prema Kosovu, jer suprotnog kretanja nema, znamo više od ovih deset godina, od Kumanovskog sporazuma. Po meni se radi o veoma problematičnim najavama koje treba detaljno analizirati, jer bi to značilo dodatnu diskriminaciju Albanaca na tom području. Naravno, ako je cilj destabilizacija, stvarno će ovo usmeravanje imati efekat. Pitam - kome to treba? Da li je to uopšte potrebno u ovoj teškoj situaciji sa veoma teškom ekonomskom situacijom, kada ljudi napuštaju svoja ognjišta, ne vide nikakav izlaz, nemaju nikakvu perspektivu za normalan život, iako im se i ovo pridoda, onda se stvarno postavlja pitanje celokupne teške situacije u Preševskoj dolini? Da li je to namera i cilj, da se taj masovni odlazak, koji se samo kao Ajzbergov vrh, viđen u toku ove godine kada je ugrožen sistem liberalizacije viza, zbog azila koji je tražen u evropskim državama, a da nismo govorili o toj problematici niz godina, kada je desetina hiljada Albanaca otišlo prema Evropi i prema Kosovu? Sada postavljam veoma ozbiljno pitanje Vladi i samom predsedniku Vlade i predsedniku države, da daju podobna objašnjenja o čemu se radi? Koje su namere i koja je strategija ove vlasti prema Albancima u Preševskoj dolini? Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević. Izvolite.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj prenos, imam pitanje, tačnije, tražim objašnjenje od Ministarstva finansija, tačnije od ministra finansija. Ako bih mogao u jednoj rečenici, ako bih želeo u jednoj rečenici da okarakterišem smisao pitanja i obaveštenja koje tražim, moglo bi da se kaže kakav je odnos centralne vlasti prema opštinama u Srbiji, pogotovo u malim opštinama i pogotovo nerazvijenim opštinama, i pogotovu opštinama koje su zadesile velike elementarne nepogode, kao što je opština Ljig. Predsednik opštine je 15.09.2011. godine Miroslav Maksimović, uputio zahtev Ministarstvu finansija na koje do dana današnjeg nije dobio, niti je uvažen bilo kakvim odgovorom. Samo slušajte šta je gospodin Maksimović pitao – poštovani, obraćam vam se za zahtevom da nam se omogući sastanka u Ministarstvu finansija sa ciljem prevazilaženja problema sa kojim se opština Ljig susreće i koji je, iz dana u dan sve veći, pa čak preti blokadom i onemogućavanje svih aktivnosti lokalne samouprave. Radi se o privremenom skidanju sredstava sa računa budžeta opštine Ljig, po osnovu duga zemljoradničke zadruge Kačar iz Belanovice, nad kojom je zaključen postupak stečaja i ostale neizmirene obaveze po osnovu vraćanja zemljišta. Zaključno sa 13.09.2011. godine, sa računa budžeta opštine Ljig skinuta su sredstva od 11 miliona i 640 hiljada dinara, sa prinudnom naplatom, a to je po osnovu duga navedene zadruge. Konačan iznos duga po ovom osnovu nam nije poznat. Pitanje je dana kada će doći do blokade računa budžeta opštine Ljig i nemogućnosti ostvarivanja zakonom predviđenih obaveza lokalne samouprave. Sa do sada skinutim sredstvima, što je preko 5% planiranog budžeta opštine za 2011. godinu, lokalna samouprava će neizbežno doći u situaciju da zbog blokade ne izvršava svoju obavezu. S obzirom da će ovakva situacija dovesti do potpune blokade rada lokalne samouprave, molimo vas, da se sastanak zakaže što pre, kako bi se nastali problemi prevazišli i štetne posledice svele na najmanju moguću meru. Napominjem da su suđenja po dugu zemljoradničke zadruge u Belanovici održano, to je bivša društvena svojina, a da opština Ljig, odnosno predstavnici opštine Ljig nisu ni znali za ta suđenja da postoje. Donete su neke presude, a neću ovde da tumačim pravilnost tih presuda. Sada se prinudna naplata vrši u opštini Ljig. Ovde su navedene stvari, šta je trebalo iz tih sredstava koja su skinuta da opština Ljig izvrši. Između ostalog, biće u nekoliko srednjih ili osnovnih škola onemogućeno grejanje. Prinudnom naplatom i blokadom budžeta opštine Ljig, koja će neminovno uslediti za neki dan, sve aktivnosti budžetskih korisnika biće onemogućene. Dve osnovne škole i jedna srednja neće moći da nabave energente, odnosno ugalj za grejnu sezonu, neće moći da izmiruju troškove električne energije, čime će i obrazovni proces biti doveden u pitanje. Predškolske ustanove, odnosno obdaništa neće moći da funkcionišu, jer neće moći da obezbede sredstva za grejanje i troškove električne energije. Dva komunalna preduzeća neće moći da obavljaju svoju delatnost, odnosno obezbede grejanje za gradsku toplanu, uredno snabdevanje vodom, odnošenje smeća i slično. Štetne posledice ovakve situacije direktno i indirektno će trpeti svi građani opštine Ljig. Zbog toga postavljam ovo pitanje – da li su građani opštine Ljig sa ovakvom odlukom države kažnjeni? Da li se njima upućuje poruka da sledeći put glasaju drugačije, s obzirom da je slična situacija bila u opštini Osečina? Tamo je država, odnosno Ministarstvo finansija hitno uplatilo iz budžetskih rezervi nekoliko miliona dinara opštini Osečini. Kakva je razlika između opštine Osečina i Ljiga? To je isti narod, to su Šumadinci, to su dobri i pošteni ljudi. Da li treba građani, a i mi narodni poslanici da zaključimo da je osnova razlika u tome što je u opštini Osečina predsednik opštine i vladajuće koalicije, iz G17 , a u opštini Ljig iz Nove Srbije? Kakve veze sa tim imaju građani? Šta su građani opštine Ljig krivi? Da li je moguće da, ovde imam spisak urgencija samo za prijem, da ministar finansija, Ministarstvo finansija nema pet minuta vremena da primi predsednika opštine, kojem bi objasnio dramatičnost situacije? Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Bojan Đurić. Izvolite.
Uvažena potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, sa puno poštovanja o čemu je govorio gospodin Makrićević i prema problemima Belanovice, tog mitskog mesta novije srpske političke istorije. Probaću da kažem nekoliko reči o opštem interesu, ili javnom interesu, zbog toga što danas ovde počinje rasprava o zakonu o javnoj svojini. Siguran sam da će se te poštapalice opšteg dobra i javnog interesa tako često koristiti. U isto vreme, praktično, daleko od očiju javnosti teče jedna brutalna zloupotreba ili kršenje javnog ili opšteg interesa za koje nema mesta ni u medijima, a ni u našoj javnosti i koja ne može da stigne na dnevni red od onoga što se dešava, pre svega na severu Kosova, tog čudnog koncepta, da se položaj Srba ili istina o Srbima širi tako što se taj narod gura u geto ili podiže zidove oko sebe. Sjajan je taj folklor književne i sportske večeri koji se najavljuju, ali nisu siguran da će Srbi više moći da pomognu tim ljudima na jedini mogući i efikasan način, nekom vrstom direktne finansijske i političke pomoći, već od onog trenutka kada pred ovaj parlament dođe zakon o rebalansu budžeta, to će biti za 10 ili 15 dana. Od rebalansa i od budžeta za sledeću godinu, zavisi i sprovođenje ovog zakona o kojem ćemo danas govoriti i zakona o restituciji koji je sledeća tačka dnevnog reda. Ta dugo očekivana i željena pozitivna odluka ili kandidatura koju očekujemo iz Brisela, bez toga neće imati mnogo smisla. Svi smo oduševljeni tom informacijom sa naslovne strane "Politike" – Vlada Srbije je administrativnom merom odjednom vratila sever Kosova u poreski sistem, ili u PDV sistem Srbije i valjda time stekla suverenitet na tom delu teritorije. Ali, srpski budžet ima mnogo veće probleme od tog poreskog ili carinskog područja. Pre nekoliko dana je državni sekretar Ministarstva finansija, gospodin Nikezić, najavljujući rebalans budžeta obavestio javnost, onako, u pola glasa, na jedan prilično i birokratski način i misli da zbog toga to nije posao za njega, nego za ministra finansija, koji je sticajem okolnosti i premijer ove zemlje, gospodina Mirka Cvetkovića, da građani, privreda i ekonomija ne treba da brinu, da će biti učinjene uštede u rebalansu budžeta od 8,5 milijardi dinara, dakle, oko 85 miliona evra sa pozicija kapitalnih investicija odnosno infrastrukturnih projekata, ali da to neće zaustaviti, pa čak ni usporiti izvođenje tih projekata. Dakle, konačno će taj auto-put, recimo, kroz Vojvodinu koji se gradi deset puta duže nego u bilo kojoj uređenoj zemlji, pa i oni objekti oko kojih danas ovde traje ili će trajati rasprava, u smislu u čijoj svojini treba da budu: pokrajinskoj, lokalnoj ili opštoj, dakle, da ti projekti neće trpeti, da će uštede biti učinjene jednim vrlo zanimljivim metodom, koji se zove – promena dinamike plaćanja, a koja se na srpskom jeziku zove – izvođačima radova i dobavljačima neće biti plaćeno u ovoj godini ono što su uradili. U isto vreme dok Vlada, odnosno njena potpredsednica gospođa Kalanović, čini mi se, uz obećanje da će cela Srbija biti premrežena mrežom novih auto-puteva, a najavljuje i Vladinu uredbu po kojoj će biti konačno zaveden red i gde će država, a pre svega njena javna preduzeća konačno početi na vreme, ili u nekom privremenom vremenskom roku da isplaćuju privredne subjekte, kako bi rekao gospodin Krpić, koji su radili za državu, koji su ili pristali na pritisak države, gospodina Mrkonjića, gospodina Dulića, svih onih koji vode sudbinske infrastrukturne projekte, ili prosto nisu imali drugog izbora. U zemlji u kojoj je praktično tri petine cena i ogroman deo ekonomije kontrolisan ili subvencionisan od strane države, privredni subjekti nemaju mnogo opcija na slobodnom ili otvorenom tržištu, pogotovo oni koji se bave građevinom, infrastrukturnim poslova itd. Dakle, ideja Vlade je da kroz rebalans budžeta 85 miliona evra, koje nema, ne isplati firmama koje su radile, a to praktično administrativnom merom prebaci za sledeću godinu, a to praktično prebaci sledećoj vladi koja će negde od sredine naredne godine, nadamo se, upravljati Srbijom na drugačiji način i u nešto drugačijem sastavu, nego što je to slučaj u mandatu ove vlade. Podsećam vas i na neke slične odluke koje su već donošene, odnosno sličan način kako je bilo akutni problem likvidnosti državnog budžeta rešavan. Poljoprivrednicima je pre nekoliko meseci obećano da će u januaru dobiti najveći deo svojih subvencija. Sve ove obaveze koje se isplaćuju ili se delimično isplaćuju prema malinarima takođe na neki način bivaju prenete na narednu godinu i to očekivanje da ćemo od januara samo zbog toga što ćemo dobiti formalnu odluku o kandidaturi moći da pokrijemo sve te minuse i zakrpimo ta Potentkinova sela koja sad zidamo, prosto nisu realna. Moje pitanje za Vladu je – kada će pred ovaj parlament doći rebalans budžeta i na koji način misli da sanira posledice u privredi, koje će nastupiti zbog ovako neodgovorne politike? Hvala.
Reč ima narodni poslanik Željko Tomić.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, mi iz DSS želimo da pitamo, kao što je jedan od prethodnika to učinio, šta se događa na KiM po pitanju graničnih prelaza? Odmah na početku moram da citiram jučerašnje izjave ambasadora Velike Britanije na KiM gospodina Jana Klifa, čije izjave su u direktnoj suprotnosti sa izjavama zvaničnika Republike Srbije, prvenstveno mislim na šefa pregovaračkog tima Borislava Borka Stefanovića. Gospodine Klif, ponavljam, ambasador Britanije na KiM kaže da se u Briselu tokom dijaloga Beograda i Prištine nije razgovaralo o funkcionisanju graničnih prelaza Jarinje i Brnjak, već samo o pečatu i carinskoj dokumentaciji. On tvrdi da je KiM celina kada je reč o carinama, govori da bi želeo da stanovništvo severa Kosova ponovo razmotri prava koja sadrži plan Martija Ahtisarija, kod nas poznat kao Ahtisarijev plan. Zatim, rekao je da su događaji od 25. jula, kada su specijalne jedinice kosovske policije pokušale da preuzmu administrativne prelaze Jarinje i Brnjak, da je ta akcija bila posledica nepostojanja dogovora o carinskom pečatu. Znači, ako se dogovorimo o carinskom pečatu, sve će biti u redu, samo što je gospodin Borko Stefanović, šef pregovaračkog tima Srbije, izjavio da u nekih šest tačaka dogovora postoji jedna tačka o specijalnom statusu graničnih prelaza, carinskih punktova Brnjak i Jarinje. Sada imamo situaciju da je to demantovano, da je sve jedna celina. Da li ima razlike između Bele zemlje, Končulja, Merdara i Brnjaka i Jarinja? To mora da zna svaki političar u državi, svaki građanin naše države. Gospodin Klif, na kraju, na pitanje da li je Euleks prekršio svoj mandat dovođenjem kosovskih carinika na prelaze Jarinje i Brnjak, objasnio da je u razradi operativnog plana Euleks učestvovao sa KFOR-om i da su EU, koje su priznale Kosovo, podržale da na prelazima budu kosovski carinici. Naravno, nije propustio da istakne da je i Velika Britanija priznala Kosovo. Šta je time hteo da kaže, da su zemlje EU, koje su priznale Kosovo, jednako EU? Zbog toga je ovih dana DSS reagovala sa jednom inicijativom da se i ovde u Skupštini razmotri pitanje boravka Euleksa na KiM, da se preispita njihova uloga i da se ponovo instalira UNMIK kao telo UN. Onda nećemo moći da pričamo o Ahtisarijevom planu, jer je on već odbačen u istim tim UN. Onda ne možemo da pričamo dalje o misiji Euleks, kada je Euleks još u novembru 2008. godine, kada je stupio na teritoriju KiM, kada su njegovi zvaničnici izjavili da je Euleks došao da bi instalirao nezavisnu državu Kosovo i njene institucije. Potrebna je nova politika. Ova vlast više ne može da vodi politiku o KiM zato što je, između ostalog, postala i treća strana u celoj priči između KFOR i Euleks. Samo tu se vodi politika, da li o pečatima, da li o prelazima, da li o nečemu trećem, o statusu nema priče. Potrebno je, kako vi umete popularno da kažete resetovanje te politike i angažovanje UN. Za kraj jedno pitanje Slavici Đukić-Dejanović, predsedniku parlamenta. Pet puta uzastopce nije omogućeno, od strane poslanika vladajuće koalicije, da se održi Odbor za KiM. Poslednji put je to bilo 16. septembra, u petak, na prelazu Brnjak na KiM. Bili smo tamo i mi koji nismo članovi Odbora i bili smo svedoci toga da ministar Goran Bogdanović sedi u kafani dok se poslanici okupljaju da bi po peti put uzastopce neuspešno pokušali da održe sednicu Odbora za KiM. (Predsedavajuća: Pet minuta.) Ako je odnos države da se sedi u kafani, da se jede i pije, dok neko pokušava da raspravlja o najbitnijim pitanjima za ovu državu, onda mi zaista nemamo o čemu da govorimo. Vidimo se na izborima, kazniće vas građani surovo zbog ovoga.
Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz.
Dame i gospodo narodni poslanici, SNS sve vreme upozorava da je najveći problem države Srbije nesposobna Vlada, koja to pokazuje svakoga dana, pre svega i u našem privrednom životu, u sve većem broju nezaposlenih. Sada se prognozira da će ove godine preko 200 hiljada nezaposlenih do sada, mada MMF kaže i 400 hiljada, u ovoj godini je ugroženo oko 150 hiljada radnih mesta. Za najveći problem još, pored nezaposlenosti, više puta smo govorili i nismo u tome usamljeni, ne samo da i druge kolege iz opozicije to govore, nego i svi statistički podaci, bilo da se radi o zemlji Srbiji, bilo da se radi o svetu, govore o tome da je korupcija ogroman problem u Srbiji. Davali smo razne primere, između ostalog i ove vakcine, za koje sad vidimo da imaju neka hapšenja. Dokle će to doći, videćemo, ali godinama smo o tome govorili, o Žeželjevom mostu, legendarnom mostu na Adi i mnoge druge primere smo navodili. Nikada nismo dobijali adekvatne odgovore, ne samo kao narodni poslanici nego, što je najgore, ceo taj sistem korupcije se u zemlji Srbiji sve više razvija i sve više i više opterećuje naše građane. Navešću vam sada još jedan primer. O ovome sam pokušao da govorim u julu mesecu, kada je bio onaj dan za postavljanje pitanja Vladi, poslednji četvrtak, ali tada su došla samo dva ministra. Reći ću vam još jednu stvar, mi još od maja meseca nismo imali mogućnost na takav način da razgovaramo sa Vladom i ministrima, pa nisam uspeo ovo pitanje da postavim, a u međuvremenu je izgleda šteta napravljena. Radi se o pospešivanju reformi penzionog sistema. Naime, Svetska banka je 2005. godine odobrila jedan kredit od 25 miliona dolara za realizaciju projekta konsolidacija naplate i reforma penzijske administracije u Srbiji. Svi znamo da penzije i te kako opterećuju budžet i da je reforma penzionog sistema potrebna, ali po ovom projektu do kraja 2010. godine skoro ništa se nekih saveta raznih stručnjaka nije urađeno, a na to je potrošeno tih 25 miliona dolara. Na kraju 2010. godine, krajem decembra je raspisan tender za izgradnju informacionog sistema čime bi taj projekat počeo da se realizuje. Onda ste stupili na scenu vi. Nadležno je ministarstvo gospodina Ljajić, šest meseci su date ponude, više od šest meseci komisija nije donela odluku. Najbolju ponudu je dala Grčka kompanija "Iropijan dajnajmiks" koja je dala ponudu od oko 3,8 miliona evra za izgradnju tog sistema, potom jedan naš konzorcijum sa četiri miliona, a četvrti po ponudi bio je konzorcijum koja je vodila Hrvatska firma "IM dva" sa 4,5 miliona evra, znači 700 hiljada skuplja ponuda, nego najbolja ponuda koju je dao Grčki konzorcijum. Više od šest meseci se odlučivalo o tome kako u stvari da ovaj koji je četvrti, to jest Hrvatska kompanija dobije posao. Po nekim informacijama koje imam njima je i dat taj posao, mada ne znam da li je još uvek ugovor potpisan. Znači, da je dat onome ko je dao više od 700 hiljada evra skuplju ponudu nego ona koja je bila najpovoljnija. Cela ova afera ima još dublju pozadinu kada se uzme u obzir da je ovog leta stavljena tačka na projekat Svetske banke koji je trebalo da realizuje informacioni sistem u Republičkom geodetskom zavodu. Tu je raskinut ugovor sa izvođačem. Na sličan način je rađen tender, na tom tenderu je izabrana skuplja ponuda od pola miliona evra od drugih i tri godine im je trebalo uopšte da počnu da rade, nisu ni počeli. Raskinut je ugovor, tri godine je Srbija izgubila i, što je najvažnije, ostala je bez registra nepokretnosti do dana današnjeg. Zbog ovakvih zloupotreba Srbija u stvari kasni, zbog ovakvih zloupotreba Srbija ima ogromne probleme. Moje pitanje za ministra Ljajića je konkretno – da li je tačno da je ovaj Hrvatski konzorcijum, tj. konzorcijum koja je predvodila Hrvatska firma dobio posao? Da li je tačno da je 700 hiljada evra skuplja od najbolje ponude koja je bila i koji su razlozi za ovakvu odluku komisije koju je formiralo njegovo ministarstvo? Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, možda ova institucija postavljanja pitanja na najbolji način odslikava situaciju našoj državi i odnos institucija, ne samo prema poslanicima, nego prema građanima. Imali smo prilike da čujemo i gospodina Markićevića koji kaže da pismo koje je uputio jedan predsednik opštine pre mesec dana ili više još nema više nikakvog odgovora. Šta se čuditi kada ovde na mnoga pitanja do dana današnjeg Vlada nije dala odgovor. To govori sve. Mislim da će ovo biti Vlada koja će nositi neslavan rekord po broju pitanja na koja nije dala odgovore. Imamo zakon na osnovu koga kada postavite neka pitanja nekoj instituciji moraju da daju odgovor. Jedino Vlada ili ministarstva nisu obavezna da te odgovore daju ukoliko ih postave poslanici u Skupštini Republike Srbije. Ima jedna interesantna stvar, prošle nedelje sam postavio pitanje šta će Vlada preduzeti da spreči pljačku sopstvenih građana na svim nivoima, od seljaka, pa redom, od strane onih koji drže monopole, posebno vezano za bankarski sistem koji je potpuno u rukama stranaca i koji bukvalno opljačka građane Republike Srbije. Mislite da je stigao odgovor? Jedan jedini red da su napisali, da kažu – učinićemo sve. Ni taj jedan jedini red nisu u stanju da napišu. To govori o situaciji u kojoj se mi nalazimo. Ovo je država u koju vlast omogućava da se građani pljačkaju i za to ima verovatno određen procenat. To je problem sa kojim se mi susrećemo i sve dok se ova vlast ne promeni to će biti nastavljeno tako. Susrećemo se i sa mnogo ozbiljnijom situacijom kada je u pitanju sever Kosova i ovo što se dešava. Tražimo od Vlade da izađe pred Skupštinu Republike Srbije i iznese poslanicima i građanima Srbije pre svega šta je stvarno dogovoreno u pregovorima koje je vršio pregovarački tim Srbije sa predstavnicima Šiptara sa KiM. Da vidimo šta je tu istina, a šta laž, jer vi ste do pre neki dan uveli zabranu transporta robe na KiM, odnosno na sever Kosova, vi, jer ste sutra dan objavili da je sever Kosova ponovo u jedinstvenom tržištu. Na šta to liči? Vi prema sopstvenom narodu uvodite granice. Da li je to deo sporazuma koji ste vi postigli, a varate građane Srbije pričom o tome da nikada nećete priznati nezavisnost KiM? Obični šibicari, prevaranti. Pošteniji su oni na vašarima što pljačkaju narod nego vi. Pitam vas šta ćete uraditi sada u narednim danima? Zašto se pravite ludi? Izlažete te ljude tamo životnoj opasnosti, oni su na barikadama, a iz Brisela se jasno poručuje da to stanje mora da se reši, milim ili silom. Redžepi to vrlo precizno govori. Gospodin Haljimi se smeje, verovatno zna šta se priprema. Šta ćete vi sa tim narodom, šta ćete da uradite? Dajte recite sada, ne kada se to desi. Koliko ljudi treba sada da pogine ukoliko KFOR krene silom da uklanja barikade? Sram vas bilo. Zašto vi niste postavili jednog carinika prema Rezoluciji 1244? Vidite šta rade oni da bi postavili jednog jedinog, jer znaju da je to suština, a vi imate Rezoluciju, a ništa niste uradili. Jedan jedini put niste postavili zahtev da se ispuni ta Rezolucija na koju imamo pravo. Šta tražite više od ove države i ovih građana? Sklanjajte se više, jer ste uništili sve. To je ono što ćete platiti na prvim sledećim izborima, a kako vidim situaciju kod vas, to će vrlo brzo da se desi.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da iskoristi svoje pravo iz člana 286. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine? Ako želi, molim da se prijavite u elektronski sistem. Pošto se više od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo sa radom. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći poslanici: Narodni poslanik Slavica Đukić-Dejanović i narodni poslanik Miloš Radulović. Obrazloženje razloga za sazivanje sednice u kraćem roku od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine. Obaveštavam vas da je saglasno članu 86. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić – Dejanović, sazvala ovu sednicu u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge akata iz dnevnog reda koji je određen u zahtevu Vlade za održavanje vanrednog zasedanja. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pozvala da, pored predstavnika predlagača Božidara Đelića, potpredsednika Vlade, pozvala da sednici prisustvuju i Goran Radosavljević, državni sekretar u Ministarstvu finansija i Svetlana Markanović, savetnik u kabinetu potpredsednika Vlade. Obaveštenje o pozvanim na sednicu. Obaveštavam vas, takođe, da je saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine, Slavica Đukić-Dejanović, pozvala da, pored predstavnika predlagača, Božidara Đelića, potpredsednika Vlade, sednici prisustvuju i: Goran Radosavljević, državni sekretar u Ministarstvu finansija i Svetlana Markanović, savetnica u kabinetu potpredsednika Vlade. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv 13. vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini, koje je sazvano na zahtev Vlade, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 248. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje 13. vanrednog zasedanja sa određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za 13. vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini određen je sledeći D N E V N I R E D: 1. Predlog zakona o javnoj svojini, koji je podnela Vlada; 2. Predlog zakona o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju, koji je podnela Vlada; 3. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o vraćanju (restituciji) imovine crkvama i verskim zajednicama, koji je podnela Vlada. Prelazimo na rad po dnevnom redu. Prva tačka dnevnog reda: PREDLOG ZAKONA O JAVNOJ SVOJINI. Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste Izveštaj Odbora za finansije, Odbora za lokalnu samoupravu, Odbora za evropske integracije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, članova pojedine poslaničke grupe, i to tako da: poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju pripada jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslaničkoj grupi SRS - jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; poslaničkoj grupi Ujedinjeni regioni Srbije G 17 plus i Zajedno za Šumadiju - 28 minuta i 48 sekundi; poslaničkoj grupi Napred Srbijo - 25 minuta i 15 sekundi; poslaničkoj grupi DSS - Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslaničkoj grupi SPS - JS - 18 minuta; poslaničkoj grupi LDP - 14 minuta i 24 sekunde; poslaničkoj grupi Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi; poslaničkoj grupi Manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslaničkoj grupi PUPS - šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi ni jedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim sve poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, što je u skladu sa članom 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine. Obaveštavam vas, takođe, o ovlašćenim predstavnicima poslaničkih grupa: poslaničku grupu PUPS narodni poslanik Đuro Perić; poslaničku grupu SPS - JS; narodni poslanik Zoran Kasalović i poslaničku grupu SRS i narodna poslanica Gordana Pop-Lazić. Ukoliko se još neka od poslaničkih grupa odluči za ovlašćenog predstavnika, molim vas da nas o tome obavestite, da bi mogli da informišemo Narodnu skupštinu. Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Pre nego što pitam da li želi reč predstavnik predlagača, obaveštavam Narodnu skupštinu, na osnovu člana 90. i člana 87. da ćemo danas raditi i posle 18,00 časova, do završetka načelnog pretresa tačke koja je upravo otvorena, dakle, Predlog zakona o javnoj svojini, kao i da će uobičajena pauza biti određena u 14,00 časova. Da li predstavnik predlagača, Božidar Đelić, želi reč? (Da)
Gospođo predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, danas počinje sednica koja je posvećena svojini. Pre nego što pređem na obrazlaganje zakona o javnoj svojini, dozvolite da predstavim i u kontekstu ovaj zakon i one koji slede. Vlada Republike Srbije je predložila tri zakona – Zakon o javnoj svojini, Zakon o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju i odgovarajuće izmene i dopune zakona koje regulišu vraćanje oduzete imovine, restituciju, crkvama i verskim zajednicama. O tome ćemo raspravljati ove nedelje. Međutim, Vlada Republike Srbije će u nedeljama koje dolaze predložiti još tri zakona koji će zaokružiti sveobuhvatnu reformu svojinskih odnosa u našoj zemlji, i to: na predlog Ministarstva ekonomije i regionalnog razvoja zakon o koncesijama i javno-privatnim partnerstvima, koji će omogućiti da potencijalne odluke ovog doma koje se tiču javne svojine budu upotpunjene i da ta nova mogućnost koju će otvarati zakon o javnoj svojini bude upotrebljena za što je veći broj korisnih projekata za naše građane. Drugi zakon je zakon koji se tiče zakona o svojini i drugim stvarnim pravima, u suštini zakoniku, sistemskom zakoniku na kome se radi već punih osam godina i koje je pripremilo Ministarstvo pravde Republike Srbije, koji će regulisati generalno odnose u našoj zemlji, bilo da se radi o javnom sektoru ili o privatnom, sa novim odredbama koje se tiču, na primer, hipoteke. Napokon, na bazi nedavno usvojene Strategije o javnim nabavkama, Vlada Republike Srbije će do kraja godine predložiti i izmene i dopune Zakona o javnim nabavkama koje se i te kako tiču funkcionisanja naše države, sticanja, pre svega, dodatne javne svojine. Na taj način, do kraja godine, kroz ovih šest zakona imaćemo jednu sveobuhvatnu reformu svojinskih odnosa u našoj zemlji, koja će dovesti do boljeg funkcionisanja države, jasnijih odnosa između države i privatnog sektora i generalno bolje utemeljenih prava. Što se tiče zakona o javnoj svojini, zakon o javnoj svojini je jedan od ključnih zakona koji obezbeđuje sprovođenje u praksu onoga što je omogućio Ustav iz 2006. godine u domenu decentralizacije. Ukoliko ovaj cenjeni dom izglasa ovaj zakon, uradiće mnogo za funkcionisanje naše države. Koliko puta poslednjih godina smo čuli da se jedna ulica, jedan trg ne popravlja, zbog toga što je u svojinskom smislu to svojina Republike Srbije i da samim tim, mada inicijativa dolazi sa lokala, treba pribaviti mišljenja, treba pribaviti dozvole i ne retko treba obezbediti sredstva iz centrale da bi došlo do nečega što je stvarno lokalnog karaktera? Koliko puta smo čuli ovih godina da preduzimljivi predsednici opština ne mogu u dovoljnoj meri i dovoljno brzo da realizuju projekte sa zainteresovanim investitorima zbog toga što naročito u svojinskom domenu stvari ne idu onom dinamikom koja je potrebna za ekonomski život? Koliko puta se moralo ići raznim vanrednim, ubrzanim procedurama, da bi se došlo do jednog normalnog i pozitivnog ishoda? Ovim zakonom, napokon, unutar države će se znati šta kome pripada. Iz ere hipercentralizacije predlaže se da se pređe u jednu eru uravnoteženih odnosa, po principu funkcionalnosti. Bile su moguće dve krupne odluke – ili da se ide teritorijalnim principom, da sve što se nalazi na teritoriji određene opštine i pokrajine pripadne u potpunosti toj opštini i toj pokrajini, sa rizicima koji su postojali i pre ere hipercentralizacije, ili da se ide modernim, funkcionalnim principom, da javna svojina bude locirana na onom nivou koji odgovara modernoj evropskoj državi i na način da se svojina locira, u smislu nosioca prava svojine, na onom nivou gde se donose najefikasnije, najbrže i najcelishodnije odluke. Nedvosmisleno, princip funkcionalnosti je upotrebljen. On, s jedne strane, treba da obezbedi ono što mora pripadati državi Srbiji joj i pripada, a svuda gde je korisno i uputno da svojina pripadne lokalnom nivou, to tako i bude, i to ne samo za tri nivoa vlasti – državu, pokrajinu, jedinicu lokalne samouprave tj. opštine i gradovi, nego u onom širom smislu javnog sektora Republike Srbije o kome se možda manje piše ali koje zapravo ne retko nosi više prava korišćenja svojine i ne retko zapošljava više ljudi. To se tiče javnih preduzeća, javnih komunalnih preduzeća i svih onih privrednih društava koje su ti nivoi vlasti osnovali poslednjih nekoliko godina. Oni naravno ovim Predlogom zakona nisu zaboravljeni. Prepoznaju se tri nivoa vlasti u skladu sa Ustavom, a samim tim nosioca svojine, država, pokrajina i jedinica lokalne samouprave. Ono što je bitno reći to je da uz ta tri nivoa se prepoznaju prvi put sistemski ide, rekao bih, i tri kategorije onoga što može i treba biti predmet javne svojine. To su prirodna bogatstva, dobra od opšteg interesa i napokon dobra u opštoj upotrebi. To su kategorije u kojima su smeštena po prirodi stvari, po funkcionalnosti ona dobra koja trebaju da pripadaju jednom ili drugom nivou, ili pak se regulišu odnosi unutar tih kategorija, između ranih kategorija vlasti. Konkretno govoreći ovoga puta su našoj zemlji se postavilo pitanje – da li kroz privatizaciju Srbija daje ono što niko drugi nije dao. Da li kroz privatizaciju je dat izvor vode, mineralne, da li kroz davanje koncesija za traženje određenih minerala je Srbija dala ono što jednoj drugoj zemlji na ovoj zemaljskoj kugli ne bi palo na pamet da da. Ovde prirodna bogatstva, definisana kao one vode, vodotoci i njihovi izvori, mineralni resursi i druga dobra koja se posebnim zakonom određuju kao prirodna bogatstva, su kategorija dobara koja mogu biti samo u svojini Republike Srbije i ne mogu biti otuđena. To naravno ne znači da samo država, Republika Srbija, može jedina biti u poziciji da koristi te resurse. Moguće je uspostaviti koncesiju, moguće je radi sa drugim nivoima vlasti i sa privatnim sektorom, ali ta dobra nije moguće otuđiti. To je evropska praksa i Srbija ovim pristupom, ni na koji način ne odudara od nje. Dobro od opšteg interesa u javnoj svojini su poljoprivredno zemljište, zemljište koje je u svim zemljama predmet naročitog interesovanja i znam da će tokom ove debate biti priče i o poljoprivrednom zemljištu. Primetimo da u ovome momentu klimatskih promena, činjenica da Republika Srbija raspolaže sa kvalitetnim poljoprivrednim zemljištem jeste od strateškog značaja. Zbog toga poljoprivredno zemljište, poput onih situacija koje se vide i u drugim zemljamaunutar Evrope jeste kategorisano kao dobro od opšteg interesa. Šume, šumsko zemljište, vodno zemljište, vodni objekti, zaštićena privredna dobra, kulturna dobra i druga, ona dobra uživaju posebnu zaštitu, zato što su od posebnog interesa i od opšteg interesa. Ista ta dobra od opšteg interesa na kojima postoji pravo javne svojine, su u svojini Republike Srbije, ako zakonom nije drugačije određeno. U ovoj kategoriji, moguća je i privatna svojina, postoje šume koje su u privatnom vlasništvu i kroz postupak restitucije biće ih još više. Ali, u javnom sektoru sa jednim izuzetkom o kome ćemo pričati malo kasnije, ta dobra od opšteg interesa su isto u svojini Republike Srbije. Napokon, treća kategorija je i kategorija dobara u opštoj upotrebi. Opšta upotreba je ono što nalaže da postoji i javna svojina, jer to su dobra kojima je potrebno obezbediti pristup svima, po prirodi stvari. To je slučaj sa javnim putevima, javnim prugama, mostovima, tunelima na javnom putu, pruzi, ulici i ulicama, trgovima, javnim parkovima, graničnim prelazima, administrativnim prelazima i drugim. U ovom slučaju princip jeste svojina Republike Srbije, ali radi duha decentralizacije i efikasnije upotrebe ovih dobara, dobara u opštoj upotrebi, posle diskusije koja je usledila tokom javne rasprave, sa jedne strane, sa Vladom Vojvodine, sa druge strane sa Stalnom konferencijom gradova i opština, predlaže se ovim zakonom i amandmanima koje je Vlada Republike Srbije usvojila juče da se izvrši jedna jasna kategorizacija u skladu sa nomenklaturom javnih puteva. I konkretno, da ulice, trgovi i parkovi, kao i nekategorisani putevi i opštinski putevi budu svojina jedinice lokalne samouprave. Na taj način pitanje koje se toliko često postavljalo, ko je odgovoran za šta, ko može odlučiti gde će biti predmet prošlosti. Lokalna vlast koja je izabrana da unapredi funkcionisanje opštine grada, će imati sve mogućnosti u svojinskom smislu da unapredi funkcionisanje te putne mreže koja je jedno od centralnih pitanja u našoj zemlji. To je mogućnost, ali to želim otvoreno da kažem jeste i odgovornost. Odgovornost da se obezbede sredstva, jer uporedo u junu mesecu ovaj dom je usvojio jedan zakon koji je obezbedio značajnija sredstva za lokalne samouprave, kroz ovaj svojinski zakon imamo spoj novca, imovine i mogućnosti da lokalne samouprave u mesecima i godinama koje dolaze obezbede značajno bolju lokalnu putnu mrežu. To će biti u koristi i naših građana i veće mogućnosti za investicije. Istovremeno, državni putevi drugog reda, to su putevi koji spajaju gradove između okruga će biti svojina pokrajine. Na taj način put od Pančeva do Zrenjanina na primer, i oni drugi putevi koji su od značaja za Pokrajinu, će biti u njenoj svojini i na taj način ona će moći dodatno da jača putnu mrežu i da ojača time i ekonomiju Pokrajine. Svi drugi putevi, pre svega auto-putevi i državni putevi prvog reda će biti usvojeni Republike Srbije. Na taj način verujemo onome što će biti jedan veliki prioritet Republike Srbije u sledeće dve do tri decenije, jer toliko kasnimo uspostavljene efikasne putne mreže, imaćemo specijalizaciju tri nivoa vlasti, sa jasnom podelom posla, sa jasnom podelom sredstava i siguran sam da ćemo na taj način doći i do mnogobrojnih ishoda za sve naše građane i za međunarodnu poziciju naše zemlje. Ako pogledamo druge elemente, o tome sam pričao malopre, o glavnom sektoru, želim da preciziram da smo već mnogo godina u neku ruku, što se tiče javnog sektora malo"Čardak ni na nebu ni na zemlji". S jedne strane, značajna imovina je upotrebljena sa strane javnog sektora, sa druge strane u suštini, ne raspolaže skoro ni jednim elementom onoga što bi trebalo da od njega napravi preduzeće. Javno preduzeće, javno komunalno preduzeće, nisu slučajno tu prisutne dve reči – javno i preduzeće. Jasno je da baš to nije bilo koje preduzeće, ali ukoliko javno, nije javni sektor, jer bi onda bio deo i od ovih tri nivoa vlasti, nego i preduzeće. I u ovome zakonu omogućavaju se dve stvari. Prvo, postupak upisa prava korišćenja koja danas imaju, a ona su dosta obilata, javna preduzeća, javna komunalna preduzeća u pravo svojine, imamo dve godine tokom kojih u zavisnosti od toga kome je ko osnivač, javno preduzeće, tj. javno komunalno preduzeće će tražiti od svog osnivača taksativno i precizno koja imovina treba da postane njegova svojina. Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj zakon je izuzetno snažna poluga za reformu javnog sektora, za veliko imovinsko spremanje, velikog javnog sektora naše zemlje, gde će opština sa jedne strane, Pokrajina sa druge i Republika sa treće biti u stanju da uđu u strateški dijalog i da proceni koja i kakva i u kom obimu imovine je potrebna da ostane u javnom preduzeću i uveren sam da ćemo na taj način osloboditi dodatnu imovinu i stvoriti nove mogućnosti, što u domenu privlačenja investicija, ukoliko određena zemlja, određeni objekti, određene pokretne, nepokretne stvari mogu biti bolje upotrebljene sa strane osnivača, umesto da se one ulože u javno preduzeće. Sigurno je da ukoliko ovaj cenjeni dom usvoji ovaj zakon, nas očekuje izuzetno teška debata, da se ne lažemo, javni sektor u svim zemljama pa i u našoj je dosta snažne akter, utiče, ponekad i više na nivo vlasti nego što nivo vlasti nažalost utiče na samo javno preduzeće. Ali ovde, politički i demokratski nivo ima veoma snažnu polugu u krucijalnom domenu imovine, da nametne nužne promene u javnom sektoru, da isprofiliše efikasan javni sektor na svim nivoima. Ali, kada to uradi, istovremeno da osposobi taj javni sektor, da bude napokon preduzeće. Gospođo predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, već 10 godina ovaj dom u raznim sazivima Vlade, evo već peta po redu, usvajaju kredite gde daje Vlada, a posle toga ratifikacijom Skupština, državnu garanciju, primera radi, za kredite za EPS. Elektro-privreda Srbije je u poslednjih 10 godina vratio svaki dinar, svaki evro duga koji je imao, ali zbog toga što EPS nije vlasnik ničega, nego ima samo prava korišćenja, ni jedna poslovna banka, ni jedna međunarodna finansijska institucija nije bila u stanju da da kredit EPS a da za to ne zatraži suverenu garanciju Republike Srbije, tako da EPS, kada se izvrši to veliko imovinsko spremanje, će imati taj kapacitet da u skladu sa onime što bude procena onih koji će mu davati te aranžmane, uradi posao sam, da ne opterećuje budžet Republike Srbije i to će isto biti slučaj i na pokrajinskom i na lokalnom nivou. Kada osnivač uloži imovinu u javno komunalno preduzeće za uzvrat dobija kapital i učešće i na taj način napokon javna komunalna preduzeća ostaju, ali napokon postaju i preduzeća i na taj način se formira baza da predstojeći zakon o koncesijama i javnim privatnim partnerstvima da njegov pun efekat, jer bez ovog zakona taj zakon ne bi mogao da ide veoma daleko jer bi se radilo o akterima koji ne bi imali nikakvu imovinu koju bi mogli da ulože u neka zajednička preduzeća. Što se tiče upisa u svojinu autonomne pokrajine i jedinice lokalne samouprave, predviđen je rok i to je takođe bio amandman, tj. efekat javne rasprave koja je bila u avgustu mesecu, tako da je Nacrt koji je usvojila Vlada, koji je postao Predlog koji je danas pred nama, predložen je period od tri godine tokom kojih drugi nivoi vlasti mogu da se upišu u svojinu. To je period tokom kojeg ćemo isto na tom nivou, kao što je to bio slučaj u poslednjih 10 godina za privatni sektor kroz APR i druge organizacije, formirati javne registre gde će biti kristalno jasno, bolje nego u drugim zemljama, šta pripada kom nivou i u kom je stanju, da li je opterećen nekom hipotekom i šta zapravo i ona imovina sa kojom raspolaže naša zemlja na raznim nivoima. Ukoliko, to je takođe inovacija u ovom predlogu ako ga uporedimo sa onim što je bio slučaj sredinom avgusta, taj nivo vlasti iz raznih razloga se ne upiše, Republika Srbija će biti vlasnik, ali sa korisnikom sa tog nivoa i otvara se dodatni period od sedam godina da se upis u svojinu autonomne pokrajine, jedinice lokalne samouprave izvrši, tako da za 10 godina, verujem, uz sve probleme, uz sve teškoće koje su administrativne prirode to je dovoljno vremena da se ova tranzicija odradi, tako da nema prekluzivnog roka i ukupni rok je 10 godina. Sa druge strane, naši građani bukvalno u svakoj opštini u našoj zemlji mogu da konstatuju da lokalne samouprave su ne retko domaćini u mnogobrojnim administracijama republičkog nivoa. Dovoljno je otići u bilo koju zgradu bilo koje opštine i videti da uz one usluge koje vam daje opština se nalazi gde je Poreska uprava, gde je neka druga direkcija sa republičkog nivoa. Decentralizacija nedvosmisleno će dovesti do jačanja lokalnog nivoa. Potrebno je da građani, pre svega, i privreda imaju tu funkcionalnost da mogu kada dođu u opštinu da završe sve one poslove koje imaju sa opštinom. Zbog toga se i u ovom slučaju otvara jedan prelazni period od čak 10 godina. Konkretno, pošto to nije samo slučaj i sa lokalnom samoupravom, nego u zgradi Vlade Vojvodine se nalazi, primera radi, Poreska uprava. Tu se isto otvara, s jedne strane, upis u svojinu onog nivoa vlasti koji koristi taj objekat. Konkretno Vojvodina u slučaju zgrade Vlade Vojvodine, ali i prelazi period tokom kojeg, ono što je republički nivo, može koristiti besteretno te prostorije, ali uz želju i jasnu nameru zakonodavca da se to pitanje razreši što je moguće pre. U ovom imovinsko-državnom nivou ovaj zakon će omogućiti dodatnu racionalizaciju da, na primer, u Požarevcu ili pak u Svilajncu imamo recimo tri zgrade gde se nalaze tri trećine opštine, a onda imamo nekoliko zgrada gde se nalazi nekoliko direkcija tj. ispostava republičkog nivoa da dođe do dodatne racionalizacije, da to bude jeftiniji, a da istovremeno naši građani imaju funkcionalnost da kada odu na jedno mesto mogu završiti sve poslove koje imaju sa opštinom, a sa druge strane završiti sve poslove koje imaju sa republikom sa druge strane, tako da nije ovo samo jedna poluga za restrukturiranje javnog sektora, nego i za mnogo racionalniju upotrebu pre svega zgrada i prostorija sa strane države. Ono što je urađeno u ovom zakonu, jer je to u neku ruku dosta predodređeno našim Ustavom, jeste mogućnost da gradske opštine dođu do određenih prava korišćenja. Nije moguće ovim zakonom dati svojinu gradskim opštinama zato što to ne omogućava Ustav. Ovaj zakon ide maksimalno ka omogućavanju funkcionisanja i tih gradskih opština tako što se predviđa da grad postane vlasnik, a da onda statutom omogući i gradskim opštinama da budu korisnici te javne svojine. Mogu samo da kažem povodom ovog zakona da uz racionalniju upotrebu javne svojine jasno je prepoznavanje onoga što mora ostati državno i maksimizaciju svega onoga što bi trebalo da bude na lokalu, uz ono što će biti veliko svojinsko spremanje javnog sektora i racionalizaciju opštinskog, pokrajinskog i republičkog nivoa. Ovaj zakon o javnoj svojini veoma jasno stavlja do znanja da devolucija se ne može desiti pre nego što se reši po pitanju restitucije. U ovom zakonu je predviđeno da bilo koji nivo vlasti ili pak javno komunalno preduzeće se ne može upisati u svojinu ukoliko nema papir Direkcije za imovinu Republike Srbije koji pokazuje da po Zakonu iz 2006, koji je evidentirao traženu imovinu, se ta imovina ili ne traži i u tom slučaju je upis moguć ili ukoliko se traži da dobije papir kojim se jasno stavlja do znanja kakav je ishod bio te restitucije. Ukoliko se imovina vraća, ona se vraća i postaje privatna. Ukoliko se ide na obeštećenje, onda taj nivo može da se upiše, a Republika Srbija, o tome će biti reči nešto kasnije ove nedelje, će obezbediti sredstva za obeštećenje. Gospođo predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, dugo se čekalo za jedan ovakav zakon. On će obezbediti da duh decentralizacije iz Ustava iz 2006. godine postane realnost. Zbog toga verujem da ovaj zakon, uz amandmane koje je Vlada usvojila, zavređuje podršku koja može ići i šire od vladajuće koalicije, jer jedan ovakav zakon je zacrtan u jednom Ustavu koji je bio predmet širokog konsenzusa i verujemo da kao takav zbog toga što omogućava sada kada su lokalne samouprave došle do značajnijih sredstava na lokalu da u realnosti u svakodnevnom životu naših građana, od popravke ulica, od odluke da se formira jedna industrijska zona, od mogućnosti da tri nivoa vlasti, kao što je to slučaj i u mnogo bogatijim zemljama od naše, sarađuju, da i u velikim kapitalnim investicijama i država i pokrajina i lokalna samouprava zajedno investiraju i ubiraju plodove, u skladu sa onim koliko su uložili, od takve investicije. Verujemo da zbog svih ovih razloga, zato što je došlo vreme da Srbija napokon ima pravu meru decentralizacije, izglasamo sa jednom velikom većinom ovaj zakon. Hvala puno na vašoj pažnji.
Da li žele reč izvestioci nadležnih odbora, Odbora za finansije? (Ne.) Odbora za lokalnu samoupravu? (Ne.) Odbora za evropske integracije? (Ne.) Zakonodavnog odbora? (Da.) Narodni poslanik Vlatko Ratković. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Gospodine potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, uvažene kolenice i kolege, neću da kažem da je Zakon o sredstvima u svojini Republike Srbije, koji je donet 1995. godine, inoveliran 1996, 1997. i 2005. godine itd, nesaglasan sa našim najvišim pravnim aktom, ali on nije u duhu Ustava, postojeći Zakona o sredstvima u svojini Republike Srbije, nije u duhu Ustava iz 2006. i nije komplementaran sa procesima koji su otvoreni i završeni u tranzicijskim društvima istočne Evrope, a da ne govorimo o zemljama zapadne Evrope. Želim kao predsednik Zakonodavnog odbora da kažem da smo razmotrili Predlog zakona, ovog veoma važnog zakona, jednog od najvažnijih u ovom sazivu, a možda i u periodu od 2000. godine, koji donosimo, da smo razmotrili i Predlog zakona i amandmane koje je podnela Vlada na predlog ovog zakona. Njih ima ukupno 18. Ocenili smo i da je Predlog zakona i da su amandmani dokumenta koja su usklađena sa pravnim sistemom i Ustavom, sa svojim ustavnim osnovama u članu 97. Ustava Republike Srbije. Želim kao predsednik odbora samo da skrenem pažnju na odredbe Ustava koje govore o egzistiranju, kada govorimo o svojini, egzistenciji privatne, zadružne i javne svojine. Javna svojina je do sada bila obuhvaćena i živela je u jednom konceptu sveobuhvatne državne svojine, svemoguće državne svojine, odnosno pod jurisdikcijom, da tako kažem, Direkcije za državnu imovinu i gde smo imali situacije i gde imamo dan danas, o kojima je govorio potpredsednik Vlade, da za bilo kakvu intervenciju na lokalnom nivou mora da se traži saglasnost centrale, odnosno Direkcije za imovinu. Ovim zakonom jasno razgraničavamo, definišemo javnu svojinu, razgraničavamo je na tri subjekta: javna svojina u svojini države, odnosno Republike Srbije, javna svojina u svojini AP i javna svojina u jedinici lokalne samouprave, odnosno opštine i gradova. Nema funkcionalne decentralizacije, nema mogućnosti da se nadležnosti, koje smo Ustavom i mnogim zakonima kasnije donetim, realizuju, odnosno da opštine, gradovi i autonomne pokrajine te nadležnosti obavljaju ako nemaju svoju imovinu i ako nemaju odgovarajuća sredstva za implementaciju tih zakona, odnosno funkcionalizaciju određenih nadležnosti. On je harmonizovan u potpunosti sa Ustavom, sa relevatnim međunarodnim dokumentima i sa pravnim sistemima, odnosno rešenjima koja postoje u pravnim sistemima u razvijenim društvima. Zato još jednom u svojstvu predsednika Zakonodavnog odbora pozivam sve narodne poslanike da u raspravi u načelu i u raspravi u pojedinostima raspravljamo o ovako važnom zakonu, kao što je Zakon o javnoj svojini, jer će on omogućiti brži ekonomski razvitak Republike Srbije i brži razvitak jedinica lokalne samouprave. Zahvaljujem.
Povreda Poslovnika, narodni poslanik Čedomir Jovanović, a posle toga narodna poslanica Gordana Pop-Lazić.
Gospođo Čomić, imajući u vidu svu ozbiljnost na koju je ukazao potpredsednik Đelić, zamolio bih vas da nam date pauzu makar od 30 minuta, kako bi bili upoznati sa amandmanima koje je podnela Vlada na svoj predlog zakona. Reč je o 18 amandmana. Mi ih čak u ovom trenutku nemamo pred sobom, osim spiska koji je prosleđen verovatno Zakonodavnom odboru. Oni nisu u međuvremenu ni odštampani. Ne možemo da vodimo ozbiljnu raspravu ukoliko pred sobom nemamo amandmane na sam predlog Vlade, a reč je o 18 amandmana, ne o jednom, nego o 18.
Zahvaljujem. Bez obzira što je rasprava u načelu, smatram predlog predsednika poslaničke grupe LDP celishodnim. Određujem pauzu od 30 minuta. Rad nastavljamo u 11,50 časova. Za to vreme nadam se da će narodni poslanici imati vreme da se upoznaju sa amandmanima, tako da i u toku rasprave u načelu mogu da imaju u vidu kojim i kakvim rešenjima je Vlada, podnošenjem sopstvenih amandmana, odlučila da na sugestije narodnih poslanika, a od Vlade AP Vojvodine i raznih drugih zainteresovanih, popravi Predlog zakona, te tako da oblikuju svoje diskusije tokom rasprave u načelu. Rad nastavljamo u 11,50 časova. Hvala. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad nakon određene pauze. U toku smo sednice kada pravo za reč imaju predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa. Da li neko želi reč od predstavnika ili predsednika poslaničkih grupa? (Da.) Narodni poslanik Đuro Perić. Izvolite.
Poštovana gospođo predsedavajuća, cenjeni gospodine ministre, koji je izgleda odsutan, dame i gospodo narodni poslanici, konačno smo dobili Predlog zakona koji reguliše izuzetno važnu oblast, oblast svojinskih odnosa. Ustanovljava se novi oblik svojine, javna svojina. Do sada je postojao samo Zakon o sredstvima svojine Republike Srbije. Utvrđuje se da javnu svojinu čine svojina Republike Srbije ili državna svojina, pravo svojine AP, pokrajinska svojina, pravo svojine jedinica lokalne samouprave, opštinska odnosno gradska svojina. Naime, ovim zakonom ustanovljava pravo javne svojine AP, jedinice lokalne samouprave, koje u važećem pravnom sistemu nisu imali to pravo. Pored uređenja sistema javne svojine, ovim zakonom će se izvršiti prenos državne svojine na određenoj imovini Republike Srbije u svojinu AP, jedinica lokalne samouprave, što je prethodni uslov za uspostavljanje i vršenje svojinskih prava ovih entiteta. U javnoj svojini su prirodna bogatstva, dobra od opšteg interesa koja koriste organi i organizacije države AP, jedinica lokalne samouprave. Time se obezbeđuje jasan i konzistentan okvir za utvrđenje pravnog režima stvariu javnoj svojini. Propisano je da se na sticanje, vršenje, zaštitu i prestanak pravne svojine primenjuju odredbe zakona kojim se uređuje pravo privatne svojine. Finansijska sredstva tj. novčana sredstva hartije od vrednosti u svojini Republike Srbije, AP, jedinica lokalne samouprave se uređuju posebnim zakonom. Posebnim zakonom se takođe uređuje i pravni režim građevinskog zemljišta, poljoprivrednog zemljišta, šuma i šumskog zemljišta. Prirodna bogatstva mineralne sirovine, izvori mineralne i termalne vode prirodni vodotoci, prirodna jezera i druga dobra, koja su posebnim zakonom određena kao prirodna bogatstva, u svojini su Republike Srbije. Na prirodnom bogatstvu se može steći koncesija ili pravo korišćenja, odnosno iskorišćavanja, a naknada za to pripada Republici Srbiji, AP i jedinici lokalne samouprave na čijoj se teritoriji nalazi prirodno bogatstvo. Morao bi biti napravljen neki kriterijum po kojem visina naknade učestvuje za svaki od ovih entiteta. Ne vidi se to po kom delu će učestvovati ko, odnosno koji su to uslovi za to. Dobra u opštoj upotrebi su u svojini Republike Srbije, izuzev ulica koje nisu delovi autoputa, državnog puta prvog reda ili magistralnog puta, trgova, javnih parkova koji su u svojini jedinica lokalne samouprave na čijoj se teritoriji nalaze. Ne znam da li ovde ima nekih amandmana oko toga. Republika Srbija, AP i jedinice lokalne samouprave mogu sredstva u javnoj svojini ulagati u kapital javnog preduzeća i društva kapitala u skladu sa zakonom. Time oni stiču udele ili akcije u javnim preduzećima i društvima kapitala i prava po osnovu tih akcija ili udela. Prirodna bogatstva, dobrau opštoj upotrebi, mreže, vodna dobra i vodni objekti u javnoj svojini, zaštićena prirodna dobra u javnoj svojini i kulturna dobra u javnoj svojini, ne mogu biti predmet prinudnog izvršenja. Prema Predlogu zakona korisnici stvari u javnoj svojini su državni organi i organizacije, organi i organizacije AP i jedinice lokalne samouprave. Javna preduzeća, društva kapitala čiji je osnivač Republika Srbija, AP i jedinice lokalne samouprave. Stvari u javnoj svojini mogu se dati na korišćenje i ostalim pravnim i fizičkim licima - koncesijom ili na drugi zakon predviđen način. Nepokretne stvari pribavljaju se u javnoj svojini i otuđuju iz javne svojine, polazeći od tržišne vrednosti nepokretnosti koju je procesno procenio poreski ili drugi nadležni organ u postupku javnog nadmetanja, odnosno prikupljanja pismenih ponuda, ako zakonom nije drugačije određeno. Članom 29. predviđa se da se izuzetno nepokretne stvari mogu pribaviti ili otuđiti neposrednom pogodbom, ali ne ispod tržišne vrednosti koju je procenio nadležni organ, i to ,ako u konkretnom slučaju to predstavlja jedino moguće rešenje. Pribavljanje pokretnih stvari u javnoj svojini se vrši na način propisan zakonom, kojim se uređuju javne nabavke. Otuđenje pokretnih stvari se vrši, po pravilu, u postupku javnog oglašavanja, odnosno prikupljanja pismenih ponuda, na način kojim se obezbeđuje interes subjekata javne svojine. Nejasno je zašto se ovo vrši, kako je rečeno - po pravilu, a ne kao obaveza. Izuzetno, otuđenje pokretnih stvari se može takođe vršiti neposrednom pogodbom, iako je članom 33. predviđeno da se ovakvi slučajevi utvrđuju uredbom Vlade Republike Srbije. Mišljenje poslaničke grupe PUPS je da se ovakvim rešenjima, imajući u vidu upravo javne nabavke, gde je procena da ima mnogo nepravilnosti, ne bi trebalo ni na koji način, da neki redak izuzetak postane pravilo. Isti je slučaj da se stvari u javnoj svojini mogu takođe dati u zakup neposrednom pogodbom. O sticanju prava na prirodnim bogatstvima i dobrima u opštoj upotrebi, odlučuje Vlada RS, ako posebnim zakonom nije drugačije predviđeno. Za upravljanje dobrima od opšteg interesa u javnoj svojini, mogu se osnivati javna preduzeća, javne agencije i društva kapitala. U članu 42. se predviđa, što mislimo da je dobro, da Republika Srbija, AP i jedinice lokalne samouprave, mogu ulagati u kapital stvari u javnoj svojini koje koriste organi Republika Srbija, AP i jedinice lokalne samouprave za vršenje njihovih prava i dužnosti, koje obuhvataju nepokretne i pokretne stvari. Nepokretne stvari u smislu člana 53. stav 2. su službene zgrade i poslovne prostorije, stambene zgrade, stanovi, garaže i garažna mesta, nepokretnosti za reprezentativne potrebe i potrebe diplomatskih i konzularnih predstavništva, nepokretnosti za posebne namene. Pokretne stvari su prevozna sredstva, predmeti, istorijske, dokumentarne, kulturne i umetničke vrednosti, oprema, potrošni materijal, pokretne stvari za posebne namene. Službene zgrade i prostorne prostorije prema Predlogu zakona su zgrade, delovi zgrada, prostorije izgrađene, kupljene i na drugi način pribavljane od strane Republika Srbija, AP i jedinice lokalne samouprave. Stambenim zgradama se smatraju stambene zgrade, stanovi i garaže, poslovni prostor u stambenim zgradama, koje su izgradnjom, kupovinom ili po drugom osnovu pribavljani u svojinu Republika Srbija, AP ijedinice lokalne samouprave za potrebe njihovih organa. Organi Republike Srbije, AP, jedinice lokalne samouprave vode evidenciju o stanju i kretanju sredstava u javnoj svojini koje koriste u skladu sa zakonom. Organi Republike Srbije, AP, jedinice lokalne samouprave dužni su da podatke iz evidencije nepokretnosti dostavljaju direkciji koja vodi jedinstvenu evidenciju nepokretnosti u javnoj svojini, koje koristi, takođe, dostavlja podatke direkciji. Mislim da bi ova direkcija morala da se preciznije kaže u zakonu kako se zove, ovo nije baš dovoljno, dosta je arhaično kako je ovde rečeno. Direkcija je obavezna da vodi evidenciju udela i akcija u javnim preduzećima i društvima kapitala čiji je osnivač Republika Srbija, AP, odnosno jedinica lokalne samouprave. Direkcija podnosi Vladi godišnji izveštaj o stanju nepokretnosti u javnoj svojini. U trećem poglavlju Predloga zakona govori se o uspostavljanju javne svojine Republike Srbije, AP i jedinice lokalne samouprave. U članu 73. stav 2. se kažeda prirodna bogatstva, dobra od opšteg interesa u državnoj svojini, izuzev komunalnih mreža, ulica, trgova, javnih parkova, dobara koja koriste javna preduzeća čiji je osnivač AP Vojvodina, u skladu sa Zakonom o utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine, kao i sredstva koja na dan stupanja na snagu ovog zakona koristi Republika Srbija, državni organi i organizacije, ustanove i druge organizacije čiji je osnivač Republika Srbija, danom stupanja na snagu ovog zakona postaju sredstva u javnoj svojini Republike Srbije. Sredstvima koja koristeautonomne pokrajine, odnosno jedinica lokalne samouprave, smatraju se sredstva u državnoj svojini na kojima su na dan stupanja na snagu ovog zakona upisani kao korisnici AP, odnosno jedinica lokalne samouprave, kao i sredstva koja AP, odnosno jedinica lokalne samouprave koristi po pravnom osnovu koji može predstavljati osnov za njihov upis u javnu knjigu kao korisnika sredstava. Interesantno je i sasvim prihvatljivo, po našem mišljenju, rešenje Predloga zakona u članu 75. gde se predviđa da jedinica lokalne samouprave na čijoj se teritoriji nalazi sedište zdravstvene ustanove, čiji je osnivač Republika Srbija, može u roku od godinu dana, od dana stupanja na snagu ovog zakona, pokrenuti postupak za sporazumno utvrđivanje udela sredstava u javnoj svojini jedinice lokalne samouprave u sredstvima koja koristi ta zdravstvena ustanova. Zahtev se podnosi Vladi preko nadležnog ministarstva. U kontekstu ovog rešenja mislimo da bi trebalo videti i rešiti mnoga učešća jedinica lokalne samouprave putem samodoprinosa koji su se raspisivali i koji je razrešavao probleme nedostatka sredstva u izgradnji i raznih objekata koji su delom finansirali i republički ili pokrajinski državni organi. Takođe je i pitanje sredstava Fonda PIO, gde su osiguranici i korisnici penzija iz svojih sredstava iz tzv. zajedničke potrošnje, gradili razne objekte koji bi trebalo da budu regulisani i postanu njihovo vlasništvo. Danom stupanja na snagu ovog zakona na nepokretnostima navedenim u članu 73. uspostavljaju se posebna svojinska ovlašćenja AP, odnosno jedinice lokalne samouprave. Autonomna pokrajina, jedinice lokalne samouprave mogu preduzimati sve akte raspolaganja ovim nepokretnostima, osim otuđenja nepokretnosti iz javne svojine bez saglasnosti Vlade. Na kraju, želim da naglasim da se u oblasti svojinskih odnosa, po Predlogu zakona, uvodi mnogo novina i posebno nosilaca i subjekata sa određenim ovlašćenjima, pa bi, po mišljenju poslaničke grupe PUPS, u procesu sprovođenja zakona trebalo voditi računa da se neka od predloženih rešenja ne pokažu kao dobra, pa ih trebalo brzo popravljati, da ne bi bilo nepoželjnih posledica, kakvih inače imamo često u praksi. Pošto je bilo dosta nesporazuma oko nekih predloga, nadamo se da će se sve to popraviti putem amandmana, pa će u tom smislu poslanička grupa PUPS glasati za ovaj predlog zakona. Hvala.
Dvanaest minuta i 20 sekundi iskorišćeno od vremena predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Balint Pastor.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine potpredsedniče Vlade, dozvolite mi da iznesem stavove SVM u vezi poznate verzije Predloga zakona o javnoj svojini. Rekao sam da ću govoriti o poznatoj verziji Predloga zakona o javnoj svojini zbog toga što je Vlada u toku današnjeg dana usvojila ukupno 18 amandmana na sopstveni Predlog zakona o javnoj svojini i u velikoj meri je prvobitan tekst izmenjen. Još uvek nismo imali mogućnosti i vremena da detaljno prostudiramo šta je tu tačno promenjeno. Pogledali smo one delove koji su od velikog značaja za AP Vojvodinu. Ako se menja 18 članova Predloga zakona, a ima ukupno 90, onda mislim da možemo reći da ovaj Predlog zakonanije ni približno isti i ne može se upoređivati sa jučerašnjom verzijom Predloga zakona. Moram da vam kažem, gospodine Đeliću, da je ovaj predlog zakona iz dana u dan sve bolji i bolji. Meni je izuzetno žao što mi o ovom predlogu zakona nećemo glasati za mesec dana, jer bi možda bio i prihvatljiv. Ovo kažem zbog toga što svi mi vrlo dobro znamo da je zakon o javnoj svojini trebalo doneti na osnovu našeg Ustava do kraja 2008. godine. Vlada nosi isključivu odgovornost za to što nije predložila predlog zakona o javnoj svojini u roku koji je Ustavom predviđen. Šta više, ova docnja iznosi skoro tri godine. Kada kažem da je ovaj predlog zakona iz dana u dan sve bolji, onda mislim, pre svega, na rešenja koja su postojala u Nacrtu zakona, koji je objavljen 19. avgusta. To je taj nacrt zakona na kojem je radio gospodin Bojan Kostreš, zamenik predsednika Lige socijaldemokrata Vojvodine. Želeo bih da citiram jednu odredbu tog nacrta zakona. Znači, član 77. je glasio na ovakav način: "Posebnim zakonima koji uređuju dobra od opšteg interesa, mogu se odrediti uslovi sticanja javne svojine na dobrima od opšteg interesa, od strane AP i jedinica lokalne samouprave, izuzev na infrastrukturnim objektima i drugim dobrima od značaja za međunarodni i nacionalni saobraćaj." To znači da je po Nacrtu zakona o javnoj svojini bilo u potpunosti isključeno da AP Vojvodina dobije u svojinu bilo šta što znači infrastrukturni objekat. To znači: putevi, železnička infrastruktura, kanalska mreža itd. Zarad javnosti treba reći da je Nacrtom zakona bilo predviđeno da Vojvodina i lokalne samouprave nema teorije da imaju bilo šta u svojini, što je infrastrukturni objekat. Sa druge strane, nešto je sad predviđeno ovim najnovijim amandmanima Vlade Republike Srbije i zbog toga sam rekao da je ova verzija mnogo bolja. Predviđeno je da Vojvodina može da ima u svojini puteve drugog reda, da i lokalne samouprave mogu da imaju određene vrste puteva u svojini. Tu se govori i o kanalskoj mreži itd. Mogao bih da kažem da je ovaj predlog zakona, zajedno sa amandmanima Vlade Republike Srbije, u skladu, u dosta velikoj meri, ne u potpunosti, sa drugim važećim zakonima Republike Srbije. Mislim da je skandalozno što je izrađen nacrt zakona i što je u proceduru Narodne skupštine upućen Predlog zakona o javnoj svojini, koji nije bio u skladu sa važećim zakonima Republike Srbije. ne sporim da se kasnije donetim zakonom mogu menjati zakonska rešenja i rešenja predviđena drugim ranije donetim zakonima. To je pravno moguće, ali nikako nije celishodno u ovom slučaju. Želim da vas podsetim, gospodine Đeliću, da je npr. Zakonom o utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine propisano da AP preko svojih organa uređuje i obezbeđuje uslove i način upravljanja zaštite održavanja i finansiranja državnih puteva drugog reda na teritoriji Pokrajine. To je neko epohalno rešenje koje je jutros predloženo amandmanom Vlade Republike Srbije. Ovo rešenje figurira u našem pravnom sistemu već godinama. Sada mi treba da budemo srećni što je poslednjom verzijom Predloga zakona predviđeno ono što već figurira zahvaljujući Zakonu o nadležnostima, tzv. omnibus zakonu, godinama. Da vam citiram jedan drugi zakon. Zakon o lokalnoj samoupravi. Ovim zakonom je utvrđeno da jedinca lokalne samouprave uređuje i obezbeđuje obavljanje poslova koji se odnose na izgradnju, rehabilitaciju i rekonstrukciju održavanja, zaštitu, korišćenju, razvoju i upravljanje lokalnim i nekategorisanim putevima. To je opet predviđeno ovom najnovijim predlogom zakona i sada treba da budemo srećni zbog toga što je predviđeno ono što postoji u Zakonu o lokalnoj samoupravi od decembra 2007. godine. Zakon o planiranju i izgradnji, opet jedan važeći zakon, pozitivan zakon. Znači, ovaj zakon predviđa sličan režim automatskog prelaska prava korišćenja u pravo javne svojine u korist AP i jedinice lokalne samouprave kod građevinskog zemljišta. To je tzv. uspostavljanje prava svojine u slučaju AP Vojvodine, ako se građevinsko zemljište nalazi na njenoj teritoriji. Ovaj predlog zakona govori o sticanju i pravu javne svojine i govori o nekim rokovima koji nisu prekluzivni u meri u kojoj su bili Nacrtom zakona, ali je Zakonom o planiranju i izgradnji predviđeno uspostavljanje prava svojine AP Vojvodine, znači rešenje koje predviđa prelazak građevinskog zemljišta u svojinu AP Vojvodine po sili zakona, tj. "eks lege". To rešenje nije predviđeno ovim predlogom zakona u slučaju ostalih objekata javne svojine, pošto građevinsko zemljište nije predmet Zakona o javnoj svojini, što, naravno konstatujem sa čuđenjem zbog toga što mi mislimo da je trebalo doneti sveobuhvatan zakon i da bi građevinsko zemljište i još neke objekte javne svojine trebalo regulisati Zakonom o javnoj svojini, a ne da čekamo donošenje nekih drugih posebnih zakona, ko zna kada će oni biti doneti. Stigli smo do kanalske mreže. Pošto smo ovih dana slušali da su svi amandmani Vlade APV usvojeni, osim onog u vezi železničke infrastrukture, to nažalost nije tačno. APV je tražila, a to smo i mi predložili našim amandmanom, da kanalska mreža na teritoriji APV bude u svojini APV. Ovim najnovijim današnjim amandmanima, to je amandman broj 16, Vlade Republike Srbije je predviđeno da su kanalske mreže na teritoriji APV u svojini Pokrajine, osim ako su deo plovnih puteva. Složićete se da se ne radi o istom rešenju. Znači, Vojvodina može da dobije trsku i šaš, ne može dobiti one kanale koji bi nešto i značili. Naravno, i to je nešto i verovatno treba biti zahvalan za to, ali pokrajinska Vlada nije mislila na ovo, nismo ni mi iz SVM. Polako stižemo do železničke infrastrukture. Probaću da objasnim zbog čega mi smatramo da železnička infrastruktura na teritoriji APV, osim Koridora 10, treba da bude u svojini APV. Samo jednu malu digresiju da napravim, meni je veoma žao što se stvara utisak da je tu samo železnica sporna i da je Vlada izašla u susret i Vladi Vojvodine i SVM, ali mi teramo mak na konac i tražimo neka rešenja koja jednostavno ne mogu da opstanu, jer nisu u skladu sa Ustavom Srbije, itd. To jednostavno nije tačno. Nije tačno zbog toga što, kao što sam malopre rekao, tu treba da se govori nažalost još uvek i o kanalskoj mreži i o Novosadskom sajmu i o dilemi da li se javna svojina u slučaju APV uspostavlja "eks lege" ili Pokrajina stiče pravo javno svojine. Tu treba da govorimo i o položaju mesnih zajednica i gradskih opština, imamo amandman i u vezi toga. Ne sme se sve svesti na železničku infrastrukturu. Kada smo već kod železničke infrastrukture, želim da vam kažem gospodine Đeliću da je naš cilj u vezi ovog zakona o javnoj svojini i cilj naših amandmana, imamo ukupno devet amandmana, mi ćemo u toku današnjeg dana podneti ispravke amandmana da bi to bilo u skladu sa ovim najnovijim amandmanima Vlade Republike Srbije. Znači, mi ovim amandmanima želimo da stvorimo svojinsko-pravne pretpostavke za brži infrastrukturalni i privredni razvoj APV. O tome se radi, ne radi se ni o čemu drugom. Kada već govorimo o svojinsko-pravnim pretpostavkama za brži infrastrukturalni i ekonomski razvoj AP, onda treba govoriti o železničkoj infrastrukturi. Kao što znate, na teritoriji današnje Vojvodine prva pruga izgrađena je još 1869. godine, krajem 19. veka je na teritoriji današnje APV železnička infrastruktura, železnička mreža bila gušća od železničke mreže Engleske na primer. Sa druge strane, pre nekoliko dana sam u raspravi u vezi rasprave Zakona o železnici izneo podatak da je 1923. godine 382 kilometra bilo u vlasništvu države od pruga na teritoriji APV, a 1247 kilometara je bilo u vlasništvu različitih akcionarskih društava. Onda se železnička infrastruktura jedno vreme razvijala na teritoriji današnje AP, pa je došao period propadanja. Od kraja 80-ih godina do dana današnjeg sa teritorije APV je odneto 16.000 vagona, saobraćaju šinobusi, tzv. "srebrne strele" iz 1960. godine. Danas se stiže sporije od Subotice do Beograda vozom nego što je to bio slučaju pre stotinak godina. Mislim da ovaj podatak dosta govori. Prekjuče sam pročitao jedan podatak da već danima na relaciji Subotica-Beograd saobraća voz sa jednim vagonom. To znači da desetine ljudi ne mogu da stanu u voz, samo oko 80 ljudi ima tu privilegiju da se preveze železnicom od Subotice do Beograda. U poslasku taj voz zbog toga kasni 20 minuta, treba da se stigne pola sata ranije zbog zauzimanja startnih pozicija, da bi čovek došao, da bi čovek mogao da uđe u taj jedan jedini vagon koji saobraća na relaciji Subotica-Beograd. I to je železnički Koridor 10. Ako je to tako, onda možete zamisliti šta se dešava na tzv. lokalnim ili magistralnim regionalnim prugama. Iz železnice Srbije nažalost nemamo objašnjenje za ovu situaciju. Od 50 milijardi dinara duga javnih preduzeća 32 duguju železnice, subvencije za železnicu iznose 16 milijardi dinara prema važećem budžetu Republike Srbije. Kada neko govori o tome, da su pruge simbol državnosti, da su simbol ne znam suvereniteta, onda treba podsetiti na podatak koji se može proveriti da su Srbi pre Drugog svetskog rata, postojale požarevačke i šabačke okružne železnice, Požarevac i Šabac su verovatno imali nameru, da se ocepe od Republike Srbije pre Dugog svetskog rata. Znači, radi se prema svemu sudeći, o nekim separatističkim okruženjima, ali kao što vidimo hvala Bogu ti gradovi su još uvek u sastavu Republike Srbije. Još jedan podatak, da vam iznesem na primer, u Austriji svi oblici svojine su mogući na železničkoj infrastrukturi, ta zemlja je čini mi se od 1995. godine članica EU, a što je još važnije to je moguće i po Ustavu Republike Srbije. Član 83. Ustava kaže da Vojvodina uređuje pitanje od pokrajinskog u oblasti drumskog, rečnog i železničkog, saobraćaja itd. Reći ću i vama, što sam ministru Mrkonjiću rekao pre nedelju dana, postoji strategija, a vi ste za razliku od njega, gospodine Đeliću, bili član i prethodne Vlade. Postoji strategija razvoja železničkog, drumskog, vodnog, vazdušnog i intermodalnog transporta u Republici Srbiji od 2008. do 2015. godine. Ovom strategijom Vlade, to jest tačkom 4. ove strategije je predviđeno da će se upravljanjem transportom i infrastrukturom koja je u vlasništvu države postepenom preneti na organe AP i jedinica lokalne samouprave. Naravno, razumem šta znači postepeno ali složićete se gospodine Đeliću, da je ova strategija doneta 2008. godine, prošlo je dosta vremena, to prenošenje infrastrukture na niže nivoe vlasti nije još započeto. Mislim, da je donošenje Zakona o javnoj svojini krajnje vreme da se to i desi. Nisam našao ni amandman Vlade u vezi zajedničkih ulaganja Republike i pokrajine, znači i to je jedno rešenje koje smo i mi predložili, a i pokrajinska Vlada koje nije predviđeno ovim najnovijim Predlogom zakona o javnoj svojini. Mi ćemo, naravno, amandmanima govoriti u raspravi u pojedinostima ali bih na kraju želeo da vas pitam, gospodine Đeliću, u vezi ovih zakona koje ste najavili. Vi ste rekli da će se vrlo brzo doneti zakon o koncesijama javnom privatnom partnerstvu, zakon o svojini i Zakon o javnim nabavkama to jest izmene i dopune Zakona o javnim nabavkama. Želeo bih, da vas pitam gospodine Đeliću, šta je sa zakonom o finansiranju AP Vojvodine. Mislim, da je i taj zakon trebalo doneti pošto ima tu raznih modaliteta, Vojvodina je mogla dobiti izvorne prihode i izmenama i dopunama Zakona o budžetskom sistemu, Vojvodina bi mogla da dobije izvorne prihode i budžetom za ovu godinu i budžetom za prošlu godinu i te šanse su propuštene. Znači, mislim da pošto je i ova šansa propuštena i o tome nema reči ni u Predlogu zakona o javnoj svojini, da bi trebalo doneti poseban zakon o finansiranje AP Vojvodina. Nadam se, da će ovi naši amandmani biti prihvaćeni, kao što sam rekao ima ih devet komada i mi se slažemo sa vama gospodine Đeliću da ono što treba da bude svojina države, Republike Srbije ali da ovaj zakon treba da omogućuje jednu decentralizaciju u većoj meri. Nadam se, da ćemo u narednim danima imati podršku i onih stranaka koje se zalažu za autonomiju i regionalizaciju, pre svega mislim na Ligu socijal demokratiju Vojvodine i na Ujedinjene regione Srbije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović. Izvolite.
Gospođo Čomić, gospodine Đeliću, dame i gospodo narodni poslanici, prvo važno pitanje za našu stranku jeste pitanje većine, da li ona postoji gospodine potpredsedniče za ovaj zakon ili ne i da li vladajuća koalicija koja je formirana i na ambiciji da ovu zemlju što je moguće više približi EU, pa između ostalog i kroz dostavljanja statusa kandidata za člana EU, ima snagu da uradi taj posao ili nema. Reći ću vam zašto je to važno za našu stranku. Zbog toga što smo mi vrlo često pružali više podrške Vladi u nastojanju da ispunite evropsku agendu od članica vladajuće koalicije koje su napravljene na ambiciji da Srbiju uvedu u EU. Ne bih se spuštao na tu istoriju srpskih železnica, brzinu kojom se danas kreću kompozicije po našim prugama, sudbinu kanala sa trskom i bez trske, osnovno je pitanje da li danas ova zemlja ima snagu da ispuni svoje preostale dve obaveze iz evropske agende ili će biti talac nesposobnosti članica vladajuće koalicije koje će uraditi ono u čemu smo, tako kao društvo, jedino kao društvo i uspešni, u samo saplitanju i uništavanju. Za nas je to presudno važno. Zakon o javnoj svojini, gospodine Đeliću, ne onemogućava široku decentralizaciju. Pošto ste rekli, da je on proistekao iz Ustava, iz Ustavnog konsenzusa taj zakon ne može da bude ni po čemu bolji od Ustava koji je sam po sebi već uzak za potrebe Srbije u 2011. godini. I kada je Ustav usvojen 2006. godine bilo je jasno koliko je on loš i zbog toga je ovaj zakon koji proizilazi iz koncepcije tog Ustava ne može da bude odgovorno na one probleme sa kojima se danas Srbija suočava. Uputiću vas na članove 86. i 87. Ustava. Vi ste došli gospodine Đeliću iz Francuske i ona ima 26. pokrajna, nemačka ima 16. a mi po pitanju železnice želimo da uradimo te odnose na način na koji ste to uredili Nemačka i Francuska pod uslovom da postoje pretpostavke i kapaciteti da se tako nešto uradi. Ali mislim da je suština u nečemu drugom. U karakteru javne svojine, načinu na koji je ona definisana, u činjenici da u Srbiji Ustav predviđa postojanje, privatne, zadružne i javne svojine, a potom javnu svojinu gradira kao svojinu države, pokrajine i lokalne samouprave. Nije isto, gospodine Đeliću, staviti znak jednakosti između države i javne svojine i republičke administracije i javne svojine. I za nas je to suština problema, mi ne mislimo da je suština problema, mi ne mislimo, da na bilo kakav način može republička Vlada biti u prednosti kada se identifikuje sa državom od pokrajinske administracije ili administracije ovde u Beogradu. I to je ono što je osnovni problem zakona o javnoj svojini. Koja je startna pozicija? Pa, startna pozicija je na kojima se zaustavio i Milošević 1995. godine. kada je Zakonom o sredstvima o svojini Republike Srbije on pokrajini i lokalnim samoupravama oduzeo ona prava i odgovornosti koja su do tog trenutka postojala, pa je stoga ovaj zakon o javnoj svojini, zapravo izraz kontinuiteta sa načinom na koji se organizuje država, a koji je formulisan u Miloševićevoj epohi. Jer se vrlo jasno kaže da je to startna pozicija. Kako Srbija treba da bude organizovana kao država? O tome nikada nismo razgovarali, koje su granice u domenu republike administracije, a gde počinje, recimo pravo pokrajine da se ona organizuje ili lokalne samouprave. Mislim, da zbog toga treba reći da se ovaj zakon usvaja kako bi se pokrenuli ti procesi, ali pri tome vrlo jasno insistirati na jednom principu zbog koga mi jedino i možemo da podržimo ovaj zakon, a to je uverenje da se demokratski procesi u Srbiji ne mogu ostvarivati mimo procesa evropskih integracija jer je očigledno na osnovu našeg iskustva da jedino kroz usvajanja standarda EU mi podižemo stepen unutrašnjih sloboda i afirmišemo taj princip moderne države na koju vazda imamo pravo u 21 veku. Ako govorimo o oblicima javne svojine, prirodna bogatstva, dobra i sredstva koja se nalaze u posedu i kojima raspolažu različiti nivoi vlasti u Srbiji, onda mi želimo da živimo u zemlji u kojoj će prirodnim bogatstvima upravljati oni koji u najvećoj meri od tih prirodnih bogatstava i dobara zavise. Naravno, ne mimo države. Ali, država nije republička vlada. Država je jedan poredak i sistem i ovde nema ni reči o decentralizaciji. Ovde se očigledno radi o pokušaju da se pre svega na nivou privrednog života stvore neke pretpostavke za dalji normalan razvoj, jer, ovako više ne možemo da funkcionišemo i da se, sa druge strane, zadrži potpuna kontrola nad rukovođenjem društvom. To je naš problem. To je problem koji LDP ima sa konceptom ovog zakona. U pravu su oni koji kažu da je izuzetno važno. Ali, zbog čega je on značajan za naše društvo? Zbog toga što valjda treba da obezbedi one preduslove koji bi nam omogućili da u 2011. godini počnemo da funkcionišemo po pravilima koja su drugačija od pravila po kojima živimo 11 godina nakon Miloševića, a da se pri tom minimalno razlikujemo u organizaciji tog života od Miloševićeve Srbije. Za nas je zaista veliki problem činjenica da je startna pozicija zapravo pravo koje je proizašlo iz antidemokratskih, antireformskih postupaka i nastojanja da se očuva jedan vrlo retrogradan, autoritoran režim kakav je bio Miloševićev, kroz uzurpaciju prava. Izmena Zakona o sredstvima u svojini Republike Srbije 1995. godine, dve izmene 1996. i izmena 1997. godine bile su isključivo posledica ambicije da se zadrži kontrola nad resursima u državi koja je iznutra počela da se menja pre svega kroz činjenicu da su neke druge stranke osvojile vlast na različitim nivoima. Da li je to bila lokalna samouprava u gradu Beogradu ili neka lokalna samouprava u Srbiji ili Vojvodini, to više nije toliko važno. Ali, sama činjenica da na ovakav način pristupamo rešavanju problema javne svojine zapravo nam govori o tome da mi ne možemo previše da očekujemo od ovog zakona. Njegova najveća vrednost je zapravo u činjenici da će nas on za korak približiti EU. Potom zakon o restituciji, pa status kandidata za članstvo u EU, pa nova klima u Srbiji i jedino u demokratski orijentisanoj zemlji mi ćemo moći, oslobođeni strahova i predrasuda, da razgovaramo o suštini problema, koji zapravo počiva na jednom osećaju da je u Srbiji država uvek na prvom mestu, a da smo mi kao njeni građani ili taoci tog sistema ili najčešće topovsko meso. Ne verujem u ambiciju po kojoj se Srbija može napraviti modernom zemljom tako što će se grubo preslikati pravila koja su nekada u njoj važila i tu nemamo puno razumevanja za tu konfuziju koja prati rad vladajuće koalicije u ovom ključnom trenutku za budućnost naše zemlje. Tu pre svega mislim na obaveze koje smo kao država preuzeli. Užasno je kompromitovana evropska ideja u našem društvu da bi mi sada, na korak od statusa kandidata, imali pravo da zbog toga što je nekad Šabac imao svoju lokalnu okružnu pružnu infrastrukturu, tako nešto tražimo danas za Vojvodinu a ako toga nema onda ćemo srušiti svoju evropsku agendu. Tu postoji razlika između politike LDP-a prema Vojvodini i drugih stranaka vladajuće koalicije, pre svega. Nema ništa od autonomne i moderno organizovane Vojvodine bez evropske Srbije. Nažalost, to je danas tako, 30 godina posle "Jogurt revolucije", tačnije 23, 24. Ideja autonomne Vojvodine je u startu antagonizovana sa većinskim opredeljenjem u Srbiji. Njeno pominjanje kao ideje koja treba da motiviše neku promenu je osuđeno na neuspeh ukoliko nema većine u Srbiji. To je paradoks. Važno je što ste usvojili ove amandmane, jer oni pokazuju spremnost da se krene u tom pravcu. Problem je što očigledno ne postoje društvene pretpostavke da se usvoji onakav zakon koji bi omogućio Srbiji da do izražaja dođu svi njeni potencijali. Tačno je da će sada lokalne samouprave dobiti pravo svojine na sredstvima koja su im ustupljena na korišćenje odlukom republičke administracije. Ali, šta ćemo, na primer, sa sredstvima PIO fonda? Vi ste ekonomista, znate da nam je to Grčka za vratom, ne kamen nego Grčka za vratom. PIO fond bez svoje svojine ne postoji nigde na svetu. Kako će biti rešeno pitanje svojine PIO fonda? Imamo ozbiljan problem sa činjenicom da je ta svojina u velikoj meri izgubila na svojoj materijalnoj vrednosti, ali princip svojine mora biti ponovo afirmisan. Da li to znači da će PIO fond biti adresa na kojoj će se i u narednim godinama sredstva obezbeđivati ne kroz menadžment PIO fonda nego kroz naš budžet? Mi to tako razumemo. Dakle, pitanje svojine se rešava na onom nivou na kome je to važno za samu republičku administraciju, a to je kroz očuvanje mehanizama kontrole, a ne kroz distribuciju prava i odgovornosti, na svakom onom nivou na kom će ta prava i odgovornosti u apsolutnoj meri ili što je moguće efikasnije biti realizovana. Napisali smo amandman na član 9, na ta prirodna bogatstva. Mi smatramo da prirodna bogatstva treba da budu svojina sredine kojoj pripadaju. Da li je tako, gospodine Đeliću, u Francuskoj? Da li je tako u Nemačkoj? Da li je tako u Austriji? To što neko raspolaže pravom svojine nad prirodnim bogatstvom ne znači da on ima pravo sa tom svojinom da uradi šta mu padne na pamet. To se reguliše drugim propisima. Ali, to znači da onaj ko misli da u njegovo ime može bolje od njega samog da koristi to prirodno bogatstvo treba da dobije poruku od države da greši. Nemamo ništa protiv ideje da bude centralizovana u ovoj fazi oblast plovnih puteva, jer je previše i očigledno je koliki je haos na tom nivou. Ali, interesuje nas šta se dešava sa onim situacijama u kojima država zbog svojih prioriteta i nemoći vrši selekciju poslova kojima će se baviti, pa onda na kraju dođemo do toga da je čitav sistem kanala Dunav-Tisa-Dunav onakav kakvim ga je opisao poslanik Pastor. Imate drvo u kanalu kod Novog Bečeja, izraslo je 10 metara visoko. A lokalna samouprava nema prava da održava taj kanal i da sa njim raspolaže. Previše je paradoksa. Dakle, treba reći da donosimo zakon koji je u ovom trenutku najznačajniji zbog toga što pravimo jedan korak ka EU. Imamo većinu ili nemamo većinu? Ako ne postoji većina u vladajućoj koaliciji, dobićete podršku LDP ali ne za ovaj zakon, nego pre svega za tu priliku koju ne sme Srbija da ispusti a koja proizilazi iz činjenice da smo na jedan zakon od dobijanja statusa kandidata za članstvo u EU. Pri tome, mi ne mislimo da će status kandidata sam po sebi rešiti naše probleme, ali će činjenica da smo u tom procesu pozitivno uticati na one poslove koji se u Srbiji ne mogu obaviti mimo Evrope, bez obzira da li govorimo o borbi protiv korupcije, o dvostrukim standardima u fiskalnoj politici i nametima koji prate, recimo, zapadne kompanije i ruske kompanije ili čitav niz anomalija kojih je prepun naš javni život. Napisali smo još jedan amandman na svojinu javnih preduzeća, odnosno na javno preduzeće. Nadam se da će makar tu biti razumevanja, jer očigledno ćemo se teško dogovoriti oko ovih prirodnih bogatstava, a to je obaveza ove države da afirmiše jedan potpuno drugačiji pristup u sektoru javna preduzeća ili preduzeća koja će sutra biti u javnom privatnom partnerstvu. Politika i privatni interesi tu ne smeju da budu u onoj meri prisutni u kojoj su prisutni danas. Zbog toga je konkurs javnost u radu u izboru kadrova veoma važna. Mislim da makar na tom amandmanu treba da pokažete razumevanje za nužnost promene formata, modela, načina organizovanja života, pa između ostalog i ekonomskog i privrednog života u Srbiji. A krupni nesporazumi ostaju na ovom drugom planu. Nije isto ili vi, gospodine Đeliću, odgovorite da li smatrate da se smer staviti znak jednakosti između države i republičke Vlade i da se tu stavi tačka, pošto ovim zakonom to tako zapravo jedino može da se razume. Pitanje javne svojine je veoma ozbiljno i u okviru javne svojine ne možemo praviti razliku između državne imovine i svojine pokrajine i lokalne samouprave. Valjda su i pokrajina i samouprava elementi države. To je ono što vidimo kao problem, a zapravo je posledica nemoći, nesposobnosti, ne razumevanja značaja modernizacije naše države, a ta ne moć i nesposobnost nisu prisutni samo u republičkoj administraciji, toga ima i u pokrajinskoj jer pitanja koja se pokreću ne mogu biti pokretana na takav način što će se sapletati čitavo društvo u situacija u kojima niko od toga ne može da ima nikakvu korist. Ovo treba da bude tema našeg svakodnevnog dijaloga u svakom segmentu našeg javnog života. Tako se menja jedna zemlja. Ono što mislim da isto tako treba otvoreno reći, ideja da će se ovim stvoriti pretpostavke za dalju demokratizaciju Srbije nije utemeljena argumentima, gospodine Đeliću, ni na kakav način. Tačno je da će lokalne samouprave dobiti pravo svojine na određenom imovinom, ali nad kojom? Samo nad onom imovinom koja im je do ovog trenutka ustupljena na korišćenje, ali ne i nad onom imovinom kojom su nekada raspolagali, a koja im je oduzeta Miloševićevim propisima polovinom devedesetih godina, zbog toga što Milošević nije hteo da dozvoli razvoj lokalnih samouprava i pokrajine u kojima se on ne nalazi na vlasti. To je osnovna anomalija ovog zakona. Dakle, postoji vrednosni kontinuitet sa devedesetim godinama i postoji, to je očigledno, marginalizovanje onog što su stvorile, svojevremeno, lokalne samouprave i sama pokrajina. To ne znači da automatski sve ono što je nekada bilo treba i sutra da bude na raspolaganju pokrajini i lokalnoj samoupravi. Nismo za tu vrstu analogije ali svakako do pitanja javne svojine i odgovora na obim te javne svojine, moralo se doći na drugi način, tako što bi se formulisali ciljevi, dometi lokalne samouprave ili pokrajine i onda, u skladu sa tim, postigli vrlo jasni politički dogovori, ali ne samo politički, već i oni mnogo širi – društveni. Mi imamo danas ozbiljan problem u funkcionisanju našeg društva. Situacija u kojoj se nalazimo je vrlo loša i najmanje što Liberalno-demokratska partija u ovom trenutku želi je dalje produbljivanje krize. Jedino sidro za Srbiju je ta evropska ideja i mi umesto "kosovizacije" Srbije, koja je otišla predaleko, želimo evropeizaciju i zbog toga smo spremni da podržimo ovaj zakon. Recite, gospodine Đeliću, da li ima većine u vladajućoj koaliciji za evropsku politiku ili nema? To je ono što nam je svima veoma važno. Nije svejedno da li mi svoja leđa poturamo zbog toga što se tako dobija status kandidata ili postoji svest u vladajućoj koaliciji da neki problemi ne mogu da budu rešeni u ovom mandatu, ali da će pod novom klimom, u novim okolnostima, oni biti rešeni sutra. Nas to interesuje. Hvala vam.
Sedamnaest minuta i 30 sekundi iskorišćeno od vremena predsednika Poslaničke grupe. Narodni poslanik Pastor Balint. Dva minuta, replika.
Odgovoriću umesto Božidara Đelića. Ima većine za evropski put Republike Srbije. Savez vojvođanskih Mađara nikad nije bila stranka koja je uradila bilo šta protiv evropskog puta Republike Srbije. Nećemo mi biti stranka koja će srušiti evropsku agendu Republike Srbije. Pošto smo mi životno zainteresovani za što skorije članstvo Republike Srbije u EU. Sa druge strane, ja sam rekao da je ovaj zakon trebalo mnogo ranije da se nađe u skupštinskoj proceduri, da bi bio dobar, da bi postojala šansa da ovaj zakon bude dobar i da omogućava istinsku decentralizaciju. Zbog toga ne smatram legitimnim to da se očekuje od svih stranaka parlamentarne većine da glasaju za bilo šta. Zbog toga smo podneli amandmane i zbog toga se nadamo da će ti amandmani biti prihvaćeni. Svi znaju u ovoj državi, koji makar jednom nedeljno čitaju novine, svi građani, da evropska agenda Republike Srbije neće zavisiti od toga da li će biti usvojen zakon o javnoj svojini. To je, nažalost, činjenica. Svi u ovoj državi znaju, koji barem jednom nedeljno čitaju novine da evropska agenda i brzina evropskog približavanja Republike Srbije zavisi od toga šta će se desiti narednih nedelja na KiM.
Reč ima narodni poslanik Zoran Kasalović.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi potpredsedniče Vlade, Predlog zakona o javnoj svojini ne sumnjivo predstavlja sistemski zakon za čije donošenje su ustavne osnovne stečene 2006. godine. U dosadašnjoj raspravi, više puta je spominjan Zakon o sredstvima u svojini Republike Srbije koji je donet 1995. godine i ja želim da kažem da je donošenjem jednom takvog zakona u jednom delu raskinut višedecenijski koncept svojine bez titulara, uvodeći se sveopšti režim državne svojine nad svim stvarima i pravima. Naravno da se zakonodavac evidentno rukovodio takvim jednim kriterijumom, uvažavajući aktuelni društveni ambijent u toj deceniji. S obzirom da je donošenjem Ustava iz 2006. godine, taj zakon postao suprotan, kako to pravnici kažu, duhu pozitivnih ustavno-pravnih rešenja i uvažavajući potrebu za decentralizacijom, pa i u svojinskim odnosima, cilj ovog zakona je da se konačno utvrdi ko je vlasnik čega u Srbiji ili prosto rečeno, šta je čije i mislim da tako donet rezultat ovog zakona vredi podržati. Ustavom Republike Srbije iz 2006. godine po prvi put se u pravnoj istoriji Srbije predviđa institut javne svojine, a predlogom ovog zakona uređuju se prava javne svojine i druga imovinska prava Republike Srbije, AP, jedinice lokalne samouprave. Mi smatramo da predložena rešenja obezbeđuju u ovom trenutku potreban i primeran stepen decentralizacije koji uvećava potencijal i mogućnosti AP i jedinica lokalne samouprave, ali takođe želimo da kažemo da prenos imovine jedinicama lokalne samouprave opštinama ne može se samo shvatiti kao puko povećanje bogatstva opština, već to predstavlja jednu obavezu lokalnim samoupravama, da odgovorno upravljaju, održavaju tu imovinu, afirmiše potrebnu odgovornost na nivou lokalnih samouprava. U tom smislu, rukovodstva lokalnih samouprava, odnosno opština u Republici Srbiji neće imati više alibi u komunikaciji sa centralnom vlašću i problemima koji su bili, što objektivni, što subjektivni. U tom kontekstu, želim na početku da kažem da je za nas vrlo bitno što se i Stalna konferencija gradova i opština pozitivno izjasnila i kroz javne rasprave o predlogu ovog zakona. Svakako da tu sede ljudi koji rade u opštinama i mogu na najbolji način da procene da li ovaj zakon zadovoljava i obezbeđuje bolji rad lokalnih samouprava, jer oni kažu da će se na ovaj način obezbediti brže postupanje sa imovinom, a samim tim i bolji ambijent za investitore. Mislimo da je to jasan signal da je predlog ovog zakona prava mera za Srbiju u ovom trenutku. Predlogom zakona o javnoj svojini generalno je prihvaćen sistem sticanja javne svojine na osnovu prethodno stečenog prava korišćenja, čime se sprovodi najlakši i tehnički najizvodljivija svojinska transformacija i to je jedna od odlika ovog predloga zakona. Za poslanički klub SPS-JS, svakako je jako značajno što se predlagač nije opredelio za teritorijalni princip o čemu je govorio i potpredsednik Vlade, jer mi smatramo da takav princip za koji su se zalagale pojedine političke opcije, svakako je proizveo nesagledive posledice u načinu funkcionisanja jedinstva države Srbije, a na taj način svakako bi po nama dezavuisao samu ideju decentralizacije. Koncept preuzimanja prava korišćenja u pravo svojine, po nama ne ugrožava funkcionisanje države Srbije, a ni drugih nivoa vlasti, ponuđenim rešenjima i stvara svakako jedan prostor za dodatnu mogućnost, za osmišljeniji i ravnomerniji razvoj tih sredina. Predlogom zakona, jasno je uvažena specifičnost javne svojine, koja je za razliku od privatne povezana i uslovljena vršenjem delatnosti od opšteg interesa, a za naš poslanički klub SPS-JS, vrlo je značajno da su prirodna bogatstva, mineralne sirovine, izvori mineralnih i termalnih voda, prirodni vodotoci, prirodna jezera i druga dobra koja su zakonom određena kao takva u svojini Republike Srbije i ne mogu biti prodata. To je, takođe, po nama jedna od ključnih odrednica, koja je i standard uopšte ovog zakona. Na taj način cenimo da će svakako prirodna bogatstva biti sačuvana i za buduće generacije. To je znak odgovornog odnosa i ponašanja predlagača zakona. Predlog zakona jasno definiše dobra u opštoj upotrebi i dobra od opšteg interesa i evo, amandmanima Vlade sa kojima smo imali prilike da se upoznamo, to je dodatno učinjeno. Smatramo da je opšte poznata činjenica i nju treba uvažiti da sva dobra u opštoj upotrebi nisu po svojoj prirodi od jednakog značaja i svakako da predložena rešenja da putevi koji su nekategorisani ili opštinski mogu da budu pod ingerencijom lokalnih samouprava, a naravno da auto-putevi i putevi prvog reda moraju da budu pod ingerencijom države, a takođe i da je dobra mera kada su u pitanju putevi drugog reda koje treba da kontroliše i da budu u svojini AP. Predlog zakona na korektan način je uredio mogućnost Republike Srbije, AP, jedinice lokalne samouprave da sredstva u javnoj svojini ulažu u javna preduzeća i društva kapitala, naravno za ono što je potrebno da obavljaju da ova preduzeća obavljaju svoju funkciju. Slažemo se da ovakve odredbe i ovakva ponuđena rešenja u ovom zakonu mogu biti dobra osnova za efikasniji javni sektor i za mnogo bolju reformu ovog sektora i veći kapacitet u radu. Sledeći generalni princip korisniku sredstava AP, jedinice lokalne samouprave, uspostavlja se pravo svojine. Ovde bih samo želeo da istaknem po meni dobro i korektno rešenje, za razliku od nekih koji se nude da mesne zajednice, odnosno drugi vidovi koji su upisani i imaju pravo korišćenja to pravo zadržavaju, a da će jedinice lokalne samouprave imati imovinu. Mislim da je to dobro rešenje i da će obezbediti u budućem periodu apsolutno korektno funkcionisanje mesnih zajednica. Procedura za sticanje javne svojine je detaljno razrađena. Želim da primetim da nakon javnih slušanja i debata, ona je u jednom delu u odnosu na prvobitni Nacrt zakona izmenjena. Iskoristio bih priliku da pojedine odredbe članova u tom smislu prokomentarišem i da se vratim na onaj deo koji sam govorio, kada je u pitanju podrška Stalne konferencija gradova i opština. Naime, u zahtev za isticanje prava na sticanje javne svojine potreban je izvod iz javne knjige u koju se upisuju prava na nepokretnostima, potvrda Republičke direkcije za imovinu. Prvobitno je bio predviđen rok od godinu dana. Više učesnika javne debate se složilo da taj rok treba da bude produžen. On je ovim predlogom zakona i predložen, ali se zaista u tome postavlja jedno logično pitanje – ukoliko od 2006. godine očekujemo ovaj predlog zakona, jedinice lokalne samouprave su vrlo zainteresovane, stvaraju im se dodatne mogućnosti za razvoj, lakši i brži rad, kako je moguće da toliko zainteresovane, sa tolikim potencijalom koji im se otvara imamo potrebu za dodatnim rokovima? Opšte je poznato da dugi rokovi u načelu odlažu primenu i mogu dovesti u pitanje efikasnost zakonskih normi i mera. Jesmo za neku vrstu stimulativnih rokova i smatramo da bi ovaj rok mogao biti znatno kraći. U svakom slučaju, probleme koje imaju lokalne samouprave oko popisa imovine, odnosno saznanja šta je to uopšte moguća buduća imovina, smatramo jednim od prioriteta u budućem radu lokalnih samouprava i zaista apelujemo da se organizuju i vrlo ozbiljno pristupe tom poslu, jer u suprotnom se zaista postavlja pitanje – kakav će efekat biti ovog predloga zakona o javnoj svojini? Sa druge strane, takođe je član 77. koji se tiče takođe upisa prava svojine kada su u pitanju AP Vojvodina i lokalna samouprava, u svom stavu 6. je uveo jedan izuzetak, koji po nama može da proizvede određene probleme. Pitanje je zaista – ko je to neko drugi ko može da ceni bez ikakvog postupka i roka ispunjenost propisanih uslova i da nedvosmisleno utvrđuje na osnovu podnetog zahteva i dokumentacije o vraćanju imovine? Sa tim u vezi, zaista mislimo da predlagač treba da razmisli. Naš poslanički klub je u tom smislu podneo i amandman, da se taj amandman najozbiljnije razmotri i pokuša naći rešenje da se ovakva jedna opasnost koja je ugrađena u članu 77. izbegne. Komentarisali smo još neke članove i amandmanski reagovali. Zadovoljstvo je što mogu da kažem da smo se uverili da je na član 29. stav 4. i član 34. stav 2. izbrisana ta odredba – bez aspekta interesa nosioca prava javne svojine. Smatrali smo da takvom jednom širokom odredbom se može postići da izuzetak postane pravilo. Zaista cenimo da je to Vlada dobro procenila i podržavamo takvo jedno rešenje. Želim još da kažem da, a o tome ćemo više govoriti u raspravi u pojedinostima, kada je u pitanju član 16. naša ideja da se izuzme od prinudnog izvršenja javna svojina, odnosno dobra, ali da to treba ograničiti samo na onu imovinu koja nije protivzakonito, odnosno nije u skladu sa odredbama ovog zakona, stečena, jer na višim nivoima i u situaciji sukoba nema ko da arbitrira i jednim ovakvim rešenjem izbegla bi se jedna takva moguća opcija i situacija. Mislimo da to može da bude dobro rešenje. Na kraju, kod konkretnih članova želeo bih da kažem i postavio bih pitanje predlagaču, kada je u pitanju član 84. koji se tiče konvalidacije – šta je bila prava ideja jednog takvog predloga člana? Pogotovo, dodavanjem stava 2. koji nije u prvobitnom nacrtu, koji u svom smislu isključuje, odnosno uključuje nepokretnosti koje su stečene bez javnog poziva, odnosno prikupljanja pismenih ponuda. Smatramo da ovaj stav 2. svakako ne treba da bude i da on stvara širok prostor za jednu konvalidaciju jednog bezakonja koje je bilo moguće, odnosno postavlja se i pitanje sredstava koja su stečena na takav način, gde su ona u tom smislu završila. Ponavljam, smatramo da treba dobro obrazložiti ideju tog člana 84. i načine kako sprečiti konvalidaciju bezakonja, a proizvesti jednu pozitivnu intenciju koju predlagač ima. Ali, svakako smo ubeđeni da ovaj stav 2. treba da bude izbrisan. Potpuno je jasno da se radi o jednom sistemskom zakonu i da treba težiti reorganizaciji države, pre svega na korist i dobrobit građana. Smatramo i slažemo se da svakako u tom procesu treba jedan dogovor različitih nivoa vlasti, a posebno cenimo da je za primenu ovog zakona vrlo bitno i izuzetno značajno donošenje uredbi, a posebno uredbe kojom se bliže uređuju uslovi pribavljanja i otuđenja nepokretnosti neposrednom pogodbom i davanje u zakup stvari o javnoj svojini, kao i postupci javnog nadmetanja, odnosno prikupljanja usmenih ponuda, što je predviđeno i članom 35, jer pravna regulativa podzakonskih akata je vrlo bitna i ona ne sme propisivati neke odredbe koje bi omogućili nekontrolisano odliv imovine i ona reguliše vrlo značajne institute, kao što su razmena i raspolaganje. Na kraju, da zaključim, SPS – JS smatra da ova rešenja, predlozi rešenja u ovom zakonu idu u pravcu utvrđivanja šta je čije i ko je vlasnik čega u državi Srbiji, stvara okvir, po nama, za vrlo efikasnu decentralizaciju, ne ugrožava, odnosno poboljšava funkcionalnost države Srbije i svih drugih nivoa vlasti, u skladu je sa Ustavom iz 2006. godine. Svakako je usvajanje ovog zakona u funkciji sinhronizacije našeg zakonodavstva sa zakonodavstvom EU i korak bliže EU. Zbog toga će poslanički SPS-JS podržati u načelu Predlog ovog zakona, a svakako, aktivno ćemo učestvovati u raspravi u pojedinostima. Zahvaljujem.
Šesnaest minuta je iskorišćeno od vremena predstavnika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Mlađan Dinkić.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, želim najpre u ime poslaničkog kluba URS da izrazim zadovoljstvo što se posle 16 godina konačno donosi zakon o vraćanju imovine lokalnim samoupravama. Naravno, sam period od 16 godina je toliko dugačak da ne znam da li treba da budemo time zadovoljni ili tužni, s obzirom da je ovo trebalo daleko, daleko pre uraditi. Već 16 godina Vlada Republike Srbije, a u tih 16 godina prodefilovale su gotovo sve stranke iz ovog parlamenta u njenom sastavu. Gotovo jednu trećinu svog radnog vremena svakog četvrtka, ako su četvrtkom sednice Vlade, posvećuje raznim temama koje su lokalnog karaktera, davanju saglasnosti na izgradnju lokalnih ulica na proširenje gradskih grobalja, na davanju saglasnosti za baletske škole koje mogu da koriste u zakup razne prostorije koje su u opštinama. Dakle, ljudi koji se bave ovom materijom su izračunali da su više milijardi evra lokalne samouprave izgubile u prethodnom periodu, zato što su gubile vreme, čekajući da im Republička administracija odobri nešto što je zapravo njihova stvar, da koriste slobodno imovinu koja se nalazi u njihovom gradu ili opštini. Od velikih problema kakvi su odsustvo saglasnosti, zbog činjenice da su druge političke opcije na vlasti u nekoj opštini u odnosu na Republičku Vladu, pa se onda namerno to kočilo od strane Republičke direkcije za imovinu i Vlade, do objektivne prenatrpanosti same direkcije koja, bez obzira na broj činovnika koje ima u sebi fizički ne može i nije mogla sve ovo da obradi, jer je sistem bio pogrešno postavljen. Takve stvari nikada nisu ni trebale biti u nadležnosti Republičke Direkcije. Bilo je tu puno banalnih slučajeva i puno ozbiljnih slučajeva. Najbanalniji slučaj sigurno je ovaj poslednji slučaj Malog Zvornika, gde je, koliko znam, SRS, gde je gradonačelnik tražio još u januaru prošle godine da mu se da saglasnost na proširenje gradskog groblja, jer nije mogao više da ima prostora da sahranjuje mrtve. Poslao je desetak dopisa Vladi, Republičkoj direkciji za imovinu i dan danas mu to nije odobreno iz zaista vrlo ružnih i banalnih razloga. Na kraju, šta rade? Normalno da sahranjuju mrtve mimo zakona, jer to su neke stvari koje ne može ni zakon da ograniči. Sada bi ovim zakonom na takve stvari trebao da dođe kraj. Mi smo zadovoljni što je, faktički, ovaj zakon bio jedan od tri ključna zakonska predloga u okviru petice koje su URS prikupljali ovog proleća i gde smo prikupili preko pola miliona potpisa građana. I osim zakona o finansiranju lokalne samouprave, ovaj zakon o javnoj svojini je bio drugi ključni naš predlog, kao i treći zakon koji se još uvek nije našao na dnevnom redu ove skupštine, a to je zakon o direktnom izboru gradonačelnika i predsednika opština. Moram pri tome da kažem, sećate se svi debate iz juna ovog meseca kada su neke stranke suštinski podržavale naš predlog o finansiranju lokalne samouprave, ali im se nije svidelo zašto mi iz URS bili formalni predlagači. Za razliku od te situacije, moram da kažem da smo prilično zadovoljni ovim tekstom koji je Vlada napravila. Slažem se sa mojim kolegom, gospodinom Pastorom, da je ovaj predlog danas mnogo bolji nego onaj koji je bio pre mesec dana. Svakog dana je taj predlog postojao sve bolji. Radi se o vrlo solidnom tekstu i to je razlog što nemamo problem što nismo mi taj tekst dali. Naš tekst stoji u Skupštini. Nama nije bitno ko je predlagač, nego da li kvalitetan tekst. S obzirom da je tekst prilično solidan, spremni smo da ga usvojimo. Ono što je ostalo kao nedoumica su sledeće stvari. Gospodin Đelić je, u uvodnom izlaganju rekao, da će ulice, trgovi, parkovi, lokalni putevi biti svojina jedinica lokalne samouprave, a da će međuopštinski putevi biti svojina Pokrajine Vojvodine, odnosno, govorimo o regionalnim putevima koji se nalaze na teritoriji Vojvodine, pa smo onda videli ovim amandmanima, da je i kanalska mreža takođe svojina pokrajine Vojvodine. Moram da kažem da URS to apsolutno podržava, ali se pitamo šta je sa regionalnom infrastrukturom južno od Save i Dunava? Podržavamo da Vojvodina ima vlasništvo nad regionalnom infrastrukturom na teritoriji Vojvodine, ali je potpuno nedosledno da, južno od Save i Dunava, tako pravo ne postoji za ostale. Odnosno da Republika upravlja regionalnom infrastrukturom u zapadnoj Srbiji, Šumadiji, istočnoj Srbiji, južnoj Srbiji. Očito je da imamo jedan asimetrični sistem koji je neodrživ. Ja sam za to da ova prava pripadnu Pokrajini Vojvodini, ali je potpuno jasno da je ovo rešenje na dugi rok neodrživo. Ako samo jedan deo Srbije ima to pravo, jasno je da će se javiti animoziteti u drugim delovima koje to isto pravo nemaju. Zato treba da se u narednom periodu ide ka punoj regionalizaciji Srbije, da ova ista prava ili slična prava, približno ista prava koje ima Vojvodina, dobiju i istočna Srbija, i južna Srbija i zapadna Srbija, Šumadija i Pomoravlje. Ne vidim zašto bi to bio problem, kao što ne vidim ni u čemu je bio strah nekih ljudi, pa i sada taj strah postoji, čini mi se, oko debate vezano za imovinu Vojvodine. Zašto bi se iko plašio da se Vojvodini ili bilo kom drugom regionu da ingerencija da sam održava regionalne puteve, regionalnu infrastrukturu, regionalne kanale i regionalnu železnicu. Ne znam u čemu je razlika između regionalnih i železničkih pruga i regionalnih puteva? Zaista je nedosledno da se daje pravo nad jednim delom regionalne infrastrukture, a ne nad kompletnom regionalnom infrastrukturom. Nema nikakve razlike, pri čemu je jedina razlika što je železnica zaista nerentabilna u celoj državi i da to predstavlja važan i veliki trošak za Vojvodinu, ukoliko bi se i to stavilo njoj na upravljanje. Ali, to ne treba da bude briga centralne vlasti. To treba da bude briga Vojvodine. Postavlja se i opravdano pitanje koje je Balint Pastor postavio, treba imati poseban zakon o finansiranju regiona. Konkretno, Vojvodine, onda i ostalih. Koji su to izvorni prihodi? Odakle će se sve to održavati i finansirati? Ovde nije samo bitno imati vlasništvo nad imovinom, nego imati novac, sopstvene prihode da tu imovinu održavate. Nešto što je izgrađeno, ako se ne održava, propada, kao što znamo već na primeru kanala koji su izgrađeni, a dobrim delom zapušteni jer se ne održavaju dovoljno dobro, i zato imamo česte slučajeve, da tokom sušnih godina, ne koristi se taj potencijal koji bi trebao i umanjuju se prihodi od poljoprivrede, odnosno prinosi. Mislim da je potpuno bezrazložan strah koji se javlja oko regionalne imovine. Dati su primeri drugih zemalja u Evropi, gde regioni raspolažu regionalnom imovinom. URS smatra da tako nešto treba da bude i u Srbiji. Potpuno je prirodno da će regionalne vlast imati više motiva, interesa da grade i održavaju regionalne puteve, regionalnu železničku mrežu, regionalnu infrastrukturu uopšte, nego centralna vlast. Centralne vlasti uvek imaju problem prioriteta – da li prvo graditi regionalni put u Vojvodini, istočnoj i zapadnoj Srbiji, Šumadiji, i na kraju, gradi se tamo odakle dolazi političar koji je na čelu resornog ministarstva. To je pogrešan sistem. Grad nam onda zavisi, ne od sistema, nego od ljudi. Subjektivno se odlučuje o tome. Ideja regionalizacije je, da svaki region dobije pravo da ima svoju imovinu, svoja sredstva i da onda sami regioni odlučuju koji su njihovi prioriteti, pa da li će se prvo graditi tunel u Fruškoj Gori, ili će se raditi neki put ka rumunskoj granici, pa neka Vojvodina odluči. Šta ima oko toga da se pita Republička Vlada, jer Vojvodina treba o tome sama da odlučuje. Republička Vlada mora da vodi računa o održavanju Koridora 10, to je nacionalni koridor, on prolazi iz kroz Vojvodinu i kroz Šumadiju, i kroz južnu i istočnu Srbiju. To je nadležnost republičkih vlasti. U tom smislu, ne vidim nikakav problem, čak vidim i potrebu da se formiraju i regionalne direkcije za puteve koje će imati sopstvene prihode i koje će održavati regionalne puteve, dok republička Direkcija treba da održava samo nacionalne koridore. Takva rešenja postoje i u Austriji i u mnogim drugim zemljama, ne vidim zašto bi to bio problem za Srbiju. Što više ljudi bude uključeno i u gradnju i održavanje regionalne infrastrukture, to ćemo imati više i ravnomernije raspoređenu regionalnu infrastrukturu. Zbog toga ćemo razmotriti neke od amandmana koje su podnele poslaničke grupe i glasati za njih, bez obzira što nismo učinili mi. Dakle, bez obzira što URS nisu vezano za regionalnu imovinu dali amandmane, a ukoliko se uklapaju u ovaj koncept o kome sada govorim, mi ćemo za njih glasati. Nikad nemamo problem da podržimo dobar amandman, bez obzira koja stranka ga predlaže. Međutim, mi smo podneli, takođe, jedan amandman, on se odnosi na imovinu gradskih opština. Smatramo da gradske opštine treba da imaju sopstvenu imovinu, ne da članom 18. postoji mogućnost da grad svojim statutom opredeli imovinu gradskoj opštini, nego da bude obaveza da grad opredeli imovinu statutom gradskim opštinama, jer veliki problem gradova jeste takođe centralizacija. Evo primer Beograda. Beograd je glavni grad, najveći je, ima najveći budžet, ali čak sedam osmina tog budžeta pripada centralnoj gradskoj upravi. Samo jedna osmina je na raspolaganju za svih 17 sadašnjih gradskih opština. Tih 17 gradskih opština sa tako malo novca ne mogu da urade onoliko stvari koliko žitelji tih opština očekuju od njih, i treba uraditi decentralizaciju. Kakva je razmera u drugim gradovima u Evropi? Pola budžeta, otprilike, ide u centralnu gradsku upravu, centralna gradska uprava finansira velike projekte, kao što sumetro, mostovi i velika druga infrastruktura, ali zato gradske opštine održavaju ulice, kanalizaciju, vodovode, kad se popravljaju. U tom smislu nema razloga da se više novca ne opredeli i sa gradskim opštinama. Onda će sve gradske opštine imati ravnopravnu mogućnost da urade nešto za svoje sugrađane, a ne da se čeka da centralni grad odredi šta je prioritet. Kada dolazi na red kanalizacija u Borči, kada u Ritopeku, pola Beograda i dalje nema kanalizaciju, a ako se čeka grad Beograd da to odredi, načekaće se neke prigradske opštine. Ovo važi za Beograd. Međutim, ne samo za Beograd, ovo važi sad za Niš, i Niš ima pet gradskih opština koje su samo na papiru gradske opštine, jer niti imaju imovinu, niti imaju sredstva. Važiće verovatno jednoga dana za Novi Sad, jer tamo je postojala ideja, ali se nikada nije sprovela u delo, da se formiraju gradske opštine, a verovatno i za još neke gradove, kako budu rasli. Naravno, zalažemo se za to da najpre opštine imaju pravo raspolaganja nad imovinom, takođe da dobiju i odgovarajuća sredstva, a takođe smatramo da i mesne zajednice treba da imaju najmanje 5% od gradskog budžeta. Tamo gde su predsednici opština i gradonačelnici iz URS ovaj sistem finansiranja mesnih zajednica, koji mi predlažemo, startovaće, ako to skupštine odluče, a mislim da hoće, jer imamo većinu, od 1. januara sledeće godine. Mi smatramo da to treba da startuje u celoj Srbiji. Što se tiče imovine, mislim da je rešenje u zakonu dobro, da imovina jeste opštinska, a daje se na raspolaganje mesnim zajednicama, ali mesne zajednice treba da imaju i svoj budžet na raspolaganju. Naš predlog je da to bude najmanje 5% od ukupnog gradskog budžeta, jer neka praksa govori da je to minimalna suma koju bi trebalo raspodeliti svim mesnim zajednicama, srazmerno broju stanovnika koji u njima žive. Dakle, generalno smatramo da je zakon solidan i da, međutim, ima nekih stvari koje su iz nekog straha nepotrebno izostavljene, vezano za imovinu pokrajine, da ima mogućnosti da se poboljša u domenu davanja imovine i gradskim opštinama, kao obaveze, a ne kao mogućnosti. Naravno, kao i uvek moramo da izrazimo jednu rezervu i oprez u vezi sa sprovođenjem zakona. Najveći problem u Srbiji, to svi znamo, nije samo doneti zakon, već problemi nastaju kod sprovođenja. Ono što nas čini nespokojnim je odluka predlagača da, ne znam pod kojim pritiskom, popusti i da predloži rok od čak tri godine za upis ove imovine ka lokalnim samoupravama. Znam da je originalni predlog bio godinu dana, ne znam što se prihvatio predlog od tri godine, bez obzira ko ga je predložio, čak i da ga je SKGO predložio, to nije dobro, jer mislim da je potrebno da se ovaj proces prenosa imovine ubrza maksimalno. Mi znamo, nažalost, kakvi smo mi kampanjci i znamo da će na kraju svi u poslednjem kvartalu treće godine tek krenuti to da rade ozbiljno. To je, nažalost, nešto što nas čini nespokojnim. Zašto ovo govorim? Upravo imajući u vidu i slučaj sa malopre pomenutim Zakonom o finansiranju lokalne samouprave. On treba da stupi na snagu od 1. oktobra, a to je za desetak dana. Međutim, Vlada još uvek nije donela uredbu o rasporedu transfera solidarnosti opštinama. Da bi Zakon o finansiranju lokalne samouprave, koji je ključan za decentralicaziju, imao efekta i da bi mogao da se primeni, nije dovoljno to što je Vlada samo usvojila rebalans budžeta, nego je potrebno da se usvoji uredba o rasporedu transfera solidarnosti, kako bi svaki grad i svaka opština znala tačno koliko će transfera dobiti od republičke Vlade u poslednjem kvartalu ove godine. Ukoliko želimo da raspravljamo o rebalansu budžeta, a pretpostavljam da će to doći na dnevni red, mislim da bez toga da u samom zakonu postoji član gde postoji tabela gde se vidi raspored transfera po svakoj pojedinačnoj opštini, kako redovnog transfera i transfera solidarnosti, bolje da ne započinjemo tu raspravu. Mi u takvoj raspravi nećemo ni da učestvujemo. Dakle, očekujemo da Vlada ne gubi vreme i da ne bude opet pod pritiskom, da se navrat- nanos nešto donosi nego da donese uredbu o rasporedu transfera solidarnosti, jer je bilo opravdano pitanje zašto Novi Sad da dobije isti transfer solidarnosti kao Arilje. Onda sam video nacrt uredbe Ministarstva finansija, koje je predložilo obrnuto, da Novi Sad dobije više nego Arilje, jer je odbijen predlog URS da svi dobiju isto, a sada je predloženo da Novi Sad dobije još više. Ako je transfer solidarnosti, manji treba da dobiju više, a ne veći. Ovo pominjem samo zbog toga što se plašim kako će se i Zakon o finansiranju lokalne samouprave, ali i ovaj zakon o imovini, primeniti u praksi, jer problem je ne sprovođenje zakona koje Narodna skupština donosi. Konačno, moram da kažem da je pokrenuta ozbiljna debata o decentralizaciji. Opet ću reći, URS nisu prvi koji su to pokrenuli. Bilo je stranaka u ovom parlamentu koje o tome pričaju mnogo duže nego mi, ali definitivno su neke pozitivne stvari krenule da se dešavaju od ovog proleća i leta, kada smo usvojili jedan zakon. Mislim da ćemo usvojiti i ovaj zakon o vraćanju imovine lokalnim samoupravama i Vojvodini, jer je on takođe važan, ali mislim da tu ne treba da stanemo. Nije mi jasno zašto nema političke hrabrosti i volje da se usvoji zakon o direktnom izboru predsednika opština i gradonačelnika, da narod bira, a ne da ih postavljaju partijske centrale. To je, takođe, ključna stvar za naredni period, da bismo imali kompletnu decentralizaciju, plus davanje odgovarajućih ingerencija i ovlašćenja i mesnim zajednicama. Dakle, sve u svemu, moram da kažem da je zakon solidan, da ćemo mi najverovatnije za njega glasati. Očekujemo da se usvoji amandman naše poslaničke grupe i možda još neki amandmani kolega koji su za istinsku decentralizaciju Srbije. Hvala.
Iskorišćeno je 19 minuta od vremena predsednika poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Rade Obradović.
Gospođo potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Đeliću, svi prethodnici počev od vas koji ste otvorili ovu raspravu složili su se da je ovo izuzetno važan zakon. Ovo je zakon koji se tiče onog najvrednijeg što Srbija ima. To su prirodna bogatstva, to su poljoprivredno zemljište, šume, vodotoci, svi oni objekti koje naša zemlja poseduje u zemlji iz inostranstva. Ovim zakonom bi to trebalo da se rasporedi jedinicama lokalnih samouprava, AP, da se odvoji onaj deo svojine koji pripada Republici. Osim deklarativne izjave da je ovaj zakon jako važan i da svi o tome brinu, sve ono što je pratilo ovaj zakon govori upravo suprotno od toga, uključujući ovu raspravu koja je u potpunosti obesmišljena. Nakon što je potpredsednik Vlade i ovlašćeni predstavnik predlagača ovog zakona rekao svoje uvodno slovo, mi smo tek onda dobili 18 amandmana. Kada se izuzmu prelazne i završne odredbe, to je praktično četvrtina zakona koja je promenjena. Na koji način narodni poslanici, ako je već istekao rok, od trenutka kada ste vi počeli da govorite gospodine Đeliću, istekao je rok za podnošenje amandmana. Mi smo sa jedne strane uskraćeni za pravo da podnesemo amandmane na neka od rešenja koja ste u zakonu predložili, a sa druge strane, koja je svrha rasprave ako ne znamo šta se sve menja tim amandmanima. Promenili ste četvrtinu članova. Da pođem od toga da ovaj zakon čekamo već pet godina. Ustav iz 2006. je uveo novi oblik svojine, pa je onda Ustavni zakon predvideo kao krajnji rok za donošenje ovog zakona 31.12.2008. godine, ali ima četvrtinu zakona da promenite u toku rasprave. Osim načelnog, da je ovo izuzetno važno, ništa drugo ne ukazuje na važnost materije. Kada je već prošlo toliko vremena i ako smo čekali pet godina na zakon, onda je ovo bila prilika da se svi složimo oko pojedinih rešenja da se u Narodnoj skupštini otvori prava rasprava u procesu donošenja zakona i da ovo bude jedan od zakona za koji ćemo moći svi da glasamo. A onda smo shvatili da su amandmani usvojeni juče popodne, da će tek onda biti rasprava o tako važnim stvarima kao što je imovina kojom raspolažemo. Ovim zakonom se predviđa da korisnici imovine mogu da se upišu kao njeni vlasnici, pre svega se misli na jedinice lokalne samouprave, AP i Republiku Srbiju. Postavlja se osnovno pitanje – o kojoj imovini uopšte govore? Da li znamo šta je predmet raspodele po ovom zakonu? Drugo pitanje, daleko teže od ovog prvog, pretpostavljam da svaka ozbiljna zemlja ima spisak svoje imovine – kolika je vrednosti imovine o kojoj danas raspravljamo? Da li vi kao predlagač zakona imate odgovor na to pitanje? Citiraću izveštaju DRI koja je kontrolisala Ministarstvo finansija i u zaključcima DRI kaže sledeću stvar: "Utvrđeno je da Republička direkcija za imovinu nije uspostavila potpunu i ažurnu evidenciju stanja državne imovine, neusaglašena dokumentacija na osnovu korišćenja imovine i dokumentacija na osnovu vlasništva imovine, kao i posledice neispunjene obaveze korisnika državne imovine da dostavljaju zakonom propisane podatke". Da prevedemo na malo jednostavniji jezik, država Srbija i direkcija za imovinu nema popis svoje imovine, mi ne znamo čime Republika Srbija raspolaže, ne znamo šta je materija ovog zakona i nemamo predstavu šta će po ovom zakonu pripasti pojedinim korisnicima koji treba da se upišu na svoje vlasništvo iz prostog razloga što očigledno, kao što je i moj prethodnik govorio, zakoni se ne poštuju. Ulazimo u proces izuzetno važnog zakona, zakona koji suštinski uvodi decentralizaciju, koji suštinski menja stvari u Srbiji mi u stvari ne znamo o čemu raspravljamo. Prosto da otklonimo nedoumice, DSS se u potpunosti zalaže za decentralizaciju. Decentralizacija suštinska podrazumeva izvorne nadležnosti, vlasništvo na imovinu i podrazumeva izvore finansiranja koji će omogućiti da se tom imovinom gazduje na pravi način i koji će omogućiti da se iz godine u godinu ta imovina uvećava i da u stvari država i državni organi ispunjavaju ono što im je obaveza, da omoguće građanima da bolje žive. Tu nema nikakve dileme, pitanje je samo da li ovaj i slični zakoni pomažu da se taj cilj ostvari. Šta je cilj ovog zakona? Ako je suština ovog zakona da se imovina koja se sada vodi kao vlasništvo Republike Srbije, a pojedine organizacije i nivoi vlasti su njeni korisnici, ako je suština da se tamo rubrici vlasništva napiše – nije više Republika Srbija nego lokalna samouprava, i ako će sve drugo ostati isto, onda tu nema ni pomena od decentralizacije i nema ni pomena o realizaciji svega onoga o čemu deklarativno govorimo. Na kraju vi u svom obrazlaganju ste najmanje govorili o ovom zakonu. Govorili ste nam o planovima šta ćete još doneti, govorili ste o novim zakonima, a tema je Zakon o javnoj svojini. To je sve drugo, samo ne ozbiljan pristup. Očigledno da je cilj da se kaže da smo ovaj zakon doneli, a onda ćemo naknadno da vidimo šta ćemo da uradimo. Najbitnije je da se na papiru uvede da je promenjen vlasnik pojedine imovine, a šta će biti sa imovinom, na koji način će se njome gazdovati, to ćemo rešavati naknadno. Pet godina nakon donošenja Ustava donosi se zakon koji praktično ne rešava ništa. Podzakonski akti koji su obaveza ovog zakona se donose u roku od šest meseci od dana stupanja na snagu zakona. Ako smo čekali pet godina, zar nije bilo logično da dobijemo u paketu sa ovim zakonom i rešenja koja su definisana podzakonskim aktima i da cela stvar bude jasna i vidljiva. Svaki član zakona predviđa da će se ta materija rešiti nekakvim novim zakonom. U stvari, imamo jedan probni zakon koji načelno rešava stvari, a pri tom svima nama potpuno jasno da će upravo rešenja koja budu definisana podzakonskim aktima i nekim drugim aktima suštinski rešiti pitanja imovine. Apsolutno nam u DSS nije jasno zašto nije jasno definisan cilj prilikom donošenja ovog zakona. Nije nam jasno zašto su odredbe tako šture i zašto se pre svega misli na definisanje pitanja vlasništva i to nakon donošenja zakona, a vrlo malo odredbi definiše održavanje te imovine, gazdovanje tom imovinom, briga da ta imovina sačuva svoju vrednosti. Čudi mi da niste pogledali neko od rešenja u okviru vladajuće koalicije. Recimo, u proceduri je još jedan zakon koji se tiče isto ove materije. Moram da kažem da su rešenja, ne ulazimo sada u podelu vlasništva, ali rešenja koja predviđa taj drugi zakon koji je jedna od članica vladajuće koalicije predložila su daleko preciznija nego što su rešenja koja ste vi ovde predložili. Uopšte mi nije jasno zašto niste prihvatili nešto. Hajde što ne slušate opoziciju, ali zašto niste prihvatili rešenja koja su vam vaši koalicioni partneri predlagali? Druga stvar, ta rešenja koja postoje u tom zakonu, to nije nikakva tajna, to je u to vreme predložila čini mi se stranka G 17 plus ili Ujedinjeni regioni, tu predviđa upravo suprotno od ovoga što vi predviđate. Pitanje imovine nije pitanje trenutka donošenja zakona i pitanje imovine nije samo pitanje da ona promeni vlasnika u trenutku kada se taj zakon pravi. Na kraju, taj zakon će samo omogućiti daimovina koja se sada koristi promeni vlasništvo. Ne otvara mogućnost ni da se razgovara o nekim drugim pitanjima koja se tiču imovine, ni o tome da možda nešto treba, nešto ne treba i da stvar bude predmet dogovora. Ne predviđa ni mogućnost da postoji sukob oko korišćenja određene imovine. Uzmite primer, lokalna samouprava podnese prijavu za upis u imovinu i to bude igrom slučaja lokalna samouprava iz opozicije. U kom roku će se doneti odluka da ta imovina se upisuje tom korisniku? To nigde ne piše, to može da bude ko zna kada. Zašto nije uspostavljen i jasno definisan centralni registar imovine? Ako nam je cilj da se tom imovinom gazduje na pravi način onda ne može ovako šturo da bude definisan centralni registar imovina. Biće centralni, uspostaviće se jedinstvo, čak nije ni centralni registar nego jedinstvena evidencija imovine. U kom roku? Ne piše. Kako? Vlada će naknadno svojom uredbom definisati ta pitanja. Da li je to ozbiljno gazdovanje državnom imovinom? Pitanje imovine nije pitanje samo vlasništva, nego je pitanje i mehanizama kako će ta imovina da se koristi. Čudi me da vam nije palo napamet, to je jedan od naših amandmana koji se i te kako tiču ove imovine, a on kaže sledeću stvar. Mi predviđamo da u toku jednog mandata jedan nivo vlasti ne može da umanji vrednost imovine, to je osnova. Može nekom da padne napamet da otuđi vrednost imovine ili da rizičnim potezima, videli ste da je samo jedan čovek naneo pre nekoliko dana štetu od dve milijarde jednoj banci. U bankarskom sistemu su stvari očigledno, mnogo efikasniji, nego što su u državi Srbiji. Iako, jedan čovek mogao da napravi štetu, od dve milijarde evra, kakvu štetu možemo da nanesemo svojom imovinom, ako ti mehanizmi kontrole nisu uspostavljeni na pravi način. Lokalne samouprave, javna preduzeća, autonomna pokrajina moraju da imaju svoju neku imovinu i oni moraju da imaju pravo da sa njom gazduju ali mehanizmi kontrole moraju da budu uspostavljeni na njihovim nivoima i na višem nivou. To je suština tog zakona, a vi ste sve ostavili na podzakonska akta, o stanovima i nepokretnostima doneće odluku Vlade odnosno jedinice lokalne samouprave, o automobilima posebnom odlukom, o evidenciji posebna odluka, o podzakonskim aktima posebna odluka. U stvari, šta donosimo, donosimo jedan krovni zakon koji u stvari ne reguliše ni jedno bitno pitanje. Odnosno, u Narodnoj skupštini se donosi odluka o tome i sve bitne stvari će se onda dešavati na nekom drugom nivou, ostavlja se mogućnost da jedinica lokalne samouprave i AP svojim aktima odluče na koji način i ko će gazdovati tom imovinom. To može da zvuči kao logično rešenje ali logično rešenje u slučaju da ovde nije usvojen zakon o lokalnoj samoupravi, da nije data saglasnost za statut AP Vojvodine. Po Zakonu o lokalnoj samoupravi imaju svoje organe. Zašto zakon ne predviđa koji će organ da brine o toj imovini? Naravno, ne treba potcenjivati odbornike i građane Srbije, ali ne sumnjam da će oni doneti ispravnu odluku, ali zašto nismo to regulisali zakonom jer mnogo je važnije da donesemo i da slobodu damo raspolaganju imovinom, a oko takvih stvari donesemo odluku koja će onda biti laka za sprovođenje. Da se vratim na početak, složili smo se oko toga da je izuzetno važno da donesemo ovaj zakon, složili smo se oko toga da ne znamo šta je materija i ne znamo šta je imovina koja se ovim zakonom koja se prenosi na jedinice lokalne samouprave i druge organe. Složili smo se oko toga da nemamo pojma kako će izgledati pojedinačna rešenja kojima će se suštinski upravljati tom imovinom, složili smo se oko toga da nije redak slučaj da se ne poštuju ni zakoni koja ova skupština donosi, zamislite kako će onda biti sa drugim aktima koji se ovde donose. Složili smo se oko toga da ovim zakonom se na pravi način ne uređuje pitanje imovine, da lokalna samouprava, osim deklarativno ne dobija mogućnost da suštinski gazduje imovinom na svojoj teritoriji jer može samo deo te imovine da upiše u svoje vlasništvo. Zakon ni jednim slovom ne reguliše pitanje te imovine. Naravno, promenjen je zakon o finansiranju lokalne samouprave ali vi sami kažete da će posledica primene ovog zakona u obrazloženju, da će doći do pre raspodele budžetskih prihoda i rashoda. Imate li vi procenu kako izgleda ta pre raspodela i da li imate procenu da li će jedinica lokalne samouprave biti u stanju da gazduje tom imovinom. Evo, sastavili ste nam amandman, čini mi se da Vojvodina dobije puteve drugog reda, to je do sada bila briga direkcije za puteve. Na koji način će se ostvariti transfer tih sredstava i na koji način ćemo onda omogućiti da realno ta imovina ne gubi svoju vrednost, na koji način? Da li zakon predviđa obavezu gazdovanja tom imovinom? Ne. Nego će se podzakonskim aktima donositi odluke o tome i šta ako ne bude para da se održavaju putevi, ako te pare budu otišle, pogledajte opštine u Srbiji sve su u problemima i održavanje puteva će verovatno biti na poslednjem mestu u odnosu na sve one obaveze koje ima. Zašto niste predvideli obavezu da po zakonima koji važe u ovoj zemlji, da se moraju odvajati sredstava za amortizaciju te opreme jer jedino tako možemo da sačuvamo njenu vrednost, jednino tako možemo da obezbedimo da generacije koje dolaze iza nas naslede nekakvu veću imovinu nego što je naša. Najlakše je prodavati imovinu. Ovaj zakon, ne obezbeđuje ništa od toga. Kako će on izgledati, to niko u ovoj sali u ovom trenutku niko ne zna jer dostavili ste nam četvrtinu, zakona ste nam promenili jutros u toku prepodneva, postoji veliki broj amandmana i na šta će taj zakon ličiti to ćemo tek da vidimo i ako se na taj način donosi jedan od najvažnijih zakona, kao što ste nam rekli, onda ne treba da nas čudi stanje u kome se čitava zemlja nalazi. Mi ćemo nastaviti raspravu o ovom zakonu, imamo i određeni broj amandmana i tek ćemo nakon usvajanja i rasprave o tim amandmanima moći da kažemo na šta ovaj zakon liči i kakve su sve posledice usvajanja ovog zakona.
Petnaest minuta iskorišćeno od vremena ovlašćenog. Narodna poslanica Gordana Pop-Lazić ima deset minuta. Hoćete da govorite posle pauze. Da li neko drugi želi reč? Potpredsednik Vlade Božidar Đelić želi reč. Izvolite.
Hvala gospođo predsedavajuća. Poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, hteo bih pre pauze da odgovorim na nekoliko sugestija, ideja koje smo čuli jutros. Prvo da kažem da je vrlo bitno da se vidi ovaj zakon ne samo kao zakon iz evropske agende, on jeste evropske agende u toliko što evropske zemlje članice EU imaju ova pitanja uređena na jedan specifičan način ali mislim da kada raspravljamo o nekom modelu moramo biti svesni da u samoj EU, ne u prošlom veku, nego danas imamo podosta različite načine organizacije koje su pre svega plod istorije i tamo gde jedna nemačka formirali i znamo kakva je bila istorija te zemlje, kroz ujedinjenje carstava, prinčeva. Jedna Italija koja je isto u 19. veku posle mnogo vekova ujedinjena i isto kao ujedinjenje od nekih carstava, ne možemo po automatizmu da vidimo to kao jedan jedini model za našu zemlju jer to jednostavno nije istorija Srbije. Istorija Srbije je bila istorija vekovnog nastojanja da se ponovo obezbedi nezavisnost i ujedinjenje, tako kada govorimo o uputnim idejama i modelim za organizaciju Republike Srbije, bitno je da one odgovaraju onome što je istinska istorija naše nacije i naše države. Sa druge strane, čuli smo da, pitanje da li postoji većina za ovaj zakon. Mislim da smo jutros čuli, ne samo da ona postoji unutar vladajuće koalicije nego da će ona biti i šira. Nadam se, pošto ćemo uložiti maksimalni napor i u danima koji dolaze da i amandmane, i ispravljene amandmane, sve ono što u suštini poštuje koncept ovog zakona, jer je uvek bitno imati koncept, da usvojimo te amandmane, jer ukoliko ima nelogičnosti, nekih stvari koje mogu biti dodate, dobra je ideja da to bude urađeno. Tako da se nadam da i od ovih političkih stranaka koje smo jutros čuli da će podržati zakon će se možda dodati još po neka. Nešto specifičnije, oko pitanja koja su postavljana, uzmimo npr. grad Beograd i pitanje gradskih opština. Gradske opštine nisu predviđene Ustavom Republike Srbije. One su predviđene članom 189. stavom 4. našeg Ustava, gde se kaže da takve opštine mogu biti obrazovane statutom grada. Samo zbog toga je predviđeno da i tim statutom se može dati ta svojina. Tako da, ne možemo uraditi više od onoga što omogućava Ustav. Ukoliko se želi ići dalje, trebalo bi da se promeni i sam Ustav. Dosta se pričalo i o mogućnostima oko železnice. Želim samo da kažem da treba graditi železnicu za 21. vek i svi dobro znamo koliko je to teško. Ne poznajem ni jednu železnicu većeg gabarita na našem kontinentu koja za onaj njen infrastrukturni deo ne dobija subvenciju države. Sa druge strane, ta infrastruktura je ne samo tamo gde je to dobro urađeno, bolja za građane, jeftinija je za upotrebu i ekološki je bolja, ali ona ima svoju cenu. Vidimo da na nivou Evrope dolazi do nastojanja tamo gde je železnica podeljena između infrastrukture i putničkog transporta, verovali ili ne, poštovani narodni poslanici, postoje nastojanja da se ta železnica ponovo objedini. U ovom momentu, Francuska železnica je uložila napor da se ponovo objedini sa nacionalnom infrastrukturom. Razlog – predstojeća evropska konkurencija, naročito Nemačke železnice, kojoj ne pada na pamet da podeli transport i infrastrukturu. Mi govorimo o tome da dodatno delimo infrastrukturu u ovom stanju. Govorilo se o Austriji. Austrija, integralna infrastruktura austrijskih železnica je državna. Postoji mogućnost za one lokalne puteve, železničke puteve, koji nisu od interesa za državu Austriju, da ih eventualno proda nekim privatnim ili javnim licima, i to samo za one pruge koje nisu vezane za prometne puteve generalno, uglavnom za ski stanice, za ono što je veoma lokalno i veoma specifično. To je jedini izuzetak koji sam ja uspeo da vidim, pošto sam znao da će to biti predmet debate. Ostatak železničke infrastrukture svuda u Evropi je u državnoj svojini. Veoma je bitno da gradimo infrastrukturu za 21. vek, da gradimo javna preduzeća koja će biti u stanju da se nose sa konkurencijom koja će biti evropska ili, pak, da ih osposobimo ukoliko u datom momentu dođe do spoznaje da je jedno strateško partnerstvo uputno, državno-korisno, da se to uradi pod najboljim mogućim okolnostima za celu našu zemlju. Zbog svega toga mislim da je veoma bitno kada raspravljamo o javnoj svojini Republike Srbije da prepoznamo činjenicu da je ona u svim evropskim zemljama uređena u skladu sa istorijom tih zemalja. Ne treba tražiti model tamo gde je on proizvod drugačije istorije od naše zemlje. Jer, primera radi, to ne bi palo na pamet jednoj Francuskoj, da uspostavlja javnu svojinu nalik onoj koja postoji u jednoj Nemačkoj, niti bi jednoj Nemačkoj palo na pamet da uspostavi sistem javne svojine poput onog koji postoji u Francuskoj. Što se tiče Republike Srbije, samim tim je bitno da taj sistem javne svojine bude proizvod naše istorije, istorije koja je bila istorija nastojanja ujedinjenja. Veoma je bitno da taj sistem prepozna i realnosti autonomije Vojvodine. Jer, autonomija Vojvodine je realnost. I ona je plod istorije. Ali, ne treba da pravimo neke konstrukcije koje nisu plod jedne takve istorije. U tom smislu, bitno je da jedan takav sistem poštuje ono što poštuju i sve druge evropske zemlje. Sa druge strane, kada razgovaramo o javnim preduzećima, veoma je bitno to što će ovaj zakon obezbediti da se izvrši jedno veliko imovinsko spremanje tog sektora. Liberalno su davana prava korišćenja decenijama. Vreme je da se one transformišu u valjana prava svojine, ali samo tamo gde se oni mogu valjano obrazložiti a da ostatak imovine bude upotrebljen i za neke plodotvornije i produktivnije namene. To je ono što će ovaj zakon omogućiti. Što se tiče mreže, a mi znamo šta su mreže i ja ne kažem da je železnička mreža istovetna kao jedna telekomunikaciona mreža, i još manje da je ona u potpunosti ista poput one mreže u prenosu električne energije. Prenos električne energije, i to je predviđeno ovim zakonom, mora biti u državnoj svojini. Jer, on ima karakteristike prirodnog monopola. Potrebno je na milijarde uložiti, da bi iko mogao da bude konkurent elektro-mrežama Srbije. Zbog toga elektro-mreže u Srbiji moraju biti u državnoj svojini, ali, istovremeno, elektro-mreže Srbije moraju postepeno, i to je smisao izmena koje imamo u toj sektorskoj politici, da obezbede da ne bude "EPS" jedini mogući proizvođač električne energije i u perspektivi da ne bude "EPS" jedini mogući distributer električne energije. Ali, što se tiče transporta, zbog svojstva te aktivnosti, ono mora ostati ujedinjeno i u državnoj svojini. Svaki put kada vidimo jednu mrežu, moramo se zapitati kakva je njena priroda i do koje mere ona mora ostati u državnoj svojini, zato što možda ima i prirodnog monopola i zbog toga što je to iz ekonomskih razloga i buduće evropske konkurencije u tom domenu najcelishodnije. Hvala na pažnji.
Zahvaljujem. Ovim završavamo prepodnevni deo našeg rada. Određujem pauzu i rad nastavljamo u 15,00 časova. Prva prijavljena za reč je narodna poslanica Gordana Pop-Lazić, predstavnica poslaničke grupe SRS. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad u popodnevnom delu sednice. Za reč se u prepodnevnom delu sednice javila narodna poslanica Gordana Pop-Lazić, predstavnica poslaničke grupe Srpske radikalne stranke.Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pretpostavila sam da danas gospodin ministar neće biti u sali, jer je bila najavljena njegova poseta Briselu u trajanju od dva dana, on se kao što vidimo vratio jutros, bio u prepodnevnom delu sednice ovde, ali izgleda da ga ne interesuje šta mi o ovom zakonu mislimo, pa ima neka preča posla. No, mi o zakonu i pričamo radi javnosti, pre svega, ne zbog toga što mislimo da će neko od strane poslaničke većine ili ne daj bože u Vladi, primiti k znanju ili upozorenje koje stiže od strane Srpske radikalne stranke. Mislim da javnosti radi nije loše da pomenemo da je po ovom zakonu i u vezi ovog zakona malo podignuta tenzija u društvu, naročito između nekih političkih faktora iz Vojvodine, tj. Novog Sada i Beograda. Ono što je čudno to je da su to iste političke partije koje participiraju i u pokrajinskoj vlasti i u republičkoj vlasti, ali očigledno mora da se pripremi teren da se vidi ko će biti kalif umesto kalifa, ko je jači, da li Bojan Pajtić ili Šutanovac ili Tadić, a mi smo svi ostali taoci te trojice i očigledno još dva čoveka, uključujući Čanka i gospodina Pastora, koji zagovaraju da ovaj zakon treba da do tankih creva razgradi potpuno državu Srbiju, odnosno da dođe do deobnog bilansa i to za života roditelja. Dakle, tata je još živ, ali sinovi rešili da se podele, zaboravili samo na jednog od njih, a to je Kosovo i Metohija. Dakle, Vojvodina vuče na svoju stranu, kažu na Kosovu i Metohiju ne možemo da primenimo ovaj zakon, primenjivaće se stari zakon, što nije loše, ali ako bismo bili u situaciji da možemo da ga primenimo, i dolazimo u situaciju da imamo asimetričan pravni sistem, što je po Ustavu nemoguće. Dakle, prvi razlog zbog čega mi mislimo da ovaj zakon ne sme ni da se nađe na dnevnom redu jeste upravo taj - tajming nije dobar. Na ovaj način ćete priznati opet posredno da Kosovo i Metohija nije niti u pravnom sistemu ove države, niti u sastavu ove države. Još jedan dokaz za to jeste odredba ovde jednog člana, mislim da je to u pitanju član 10, da ga ne tražim u zakonu, gde govorite o tome da je i administrativna granica dobro u opštoj upotrebi. Pa evo pitam, nemam koga da pitam, ali evo neka se javnost zamisli da li taj pojam administrativne granice uopšte postoji u Ustavu ili u bilo kom zakonu ove države? Ne postoji. Uveli ga NATO i Evropska unija. Postoji za KFOR, postoji za Euleks, videli smo pre neki dan kada smo išli do Jarinja, kako to izgleda. Bodljikave žice i upozorenje stop – budemo pucali. Hoćemo li možda na osnovu ovog zakona imati i administrativni prelaz prema APV? Verovatno da hoćemo, samo to možemo da očekujemo. Ne znam kako vam se dešavaju ovakvi previdi. Niz je naših prigovora na ovaj zakon, od toga da potpuno pogrešno shvata javnu svojinu, ali mi ne znamo kako je vi shvatate, jer vi nigde niste ni dali definiciju javne svojine. Napisali ste šta spada u javnu svojinu. Pitanje za milionera, za nagradu – ko će iz Vlade da nam kaže šta je to javna svojina? Možda znaju šta je državna svojina, ali šta je javna svojina nemaju pojma. Čini mi se da ne znaju ni šta je državna svojina. Oni su pomešali praktično svojinu i imovinu. Za Vladu Srbije je to jedno te isto. Međutim, svojina se sastoji iz tri atributa – raspolaganja, a u okviru raspolaganja podrazumevamo pribavljanje i otuđenje, korišćenja i upravljanja. Ono što SRS smatra i može da brani argumentima i da sučeli argumente sa ovim vašim konceptom, a vi nikakav argument niste dali zbog čega ovo morate da radite, obzirom da je ovo u agendi za pridruživanje EU, jeste da raspolaganje mora da ostane u rukama Republike Srbije, a korišćenje i upravljanje može da bude povereno i AP, i jednoj i drugoj, a vi ovde ovu drugu i ne spominjete. Dakle, odrekli ste je se, mislim na KiM. Naravno, i lokalnoj samoupravi koja će to najbolje i da uradi. Ovaj zakon vi čak hoćete da prikažete i kao zakon koji ide u pravcu decentralizacije. Istini za volju, niko neće da kaže da decentralizacija ne podrazumeva to. Govorite samo o nekim pravima, a o obavezama ne govorite ništa. Gospodin Đelić ništa nije rekao šta će biti čija obaveza, odakle pare za ovo, odakle pare za ono. Navodno, svi će biti gazde, ali od kojih para, pitamo mi vas? I u zakonu piše da ne treba kao mnogo para za realizaciju ovog zakona, ali nije tačno. Kaže – neće koštati građane ništa. Ma kako neće? Iz naših džepova se sve finansira, a kako će da se raspoređuje, to pametna država uređuje. Logično bi bilo i svako od vas verovatno može da najlakše ima percepciju o tome kako se raspolaže finansijskim sredstvima i da to prenese na primeru jedne obične porodice. Ako su pare na stolu i kod tate, ako tata, kada sasluša i mamu i dečicu, ima završnu reč i rasporedi pare na razne strane zadovoljiće potrebe porodice. Ako svako bude vukao na svoju stranu, a samo tata radi, teško da će moći da zadovolje sve potrebe. Tako vam je i ovde. Od velikih očekivanja koje u predizbornoj kampanji najavljujete građanima Srbije da će ovo biti za njih i te kako korisno, da će dobiti vlasništvo na putevima, mostovima, pa čak i prugama i uopšte ne zna da li će pruge da budu vojvođanske ili neće. Još se tu lome koplja za šta da glasa i zbog toga niste ni glasali po ovim tačkama dnevnog reda sa prethodne dve sednice, jer se čeka da se vidi kako će Vlada da se ponaša po pitanju ne samo ovih amandmana koje je Vlada podnela, to znamo, nego je ZES podneo još 22 amandmana, Pastor ima amandmane. To šta će na kraju da bude od ovog zakona, to niko živ ne zna. Mi sada ne pričamo o zakonu koji će biti usvojen, nego pričamo o onome što bi moglo da bude, jer znamo mi vas. Pokušavamo da shvatimo šta nam vi to spremate. O tome šta ste ovde napisali, nekonzistentniji zakon u životu videli nismo, verujte. Ne znam ko vam piše ove zakone, ali taj o pravnom normiranju ne zna ništa, jer u jednom momentu, verovali ili ne, pravnik sam po struci, mnogo sam zakona u životu i pročitala i primenjivala, upitala sam se da nije problem u meni. Možda jeste, pazite, nisam naročite pameti, ali nešto sam malo radila i primenjivala ove zakone, ko velim nešto se razumem u to, zato sam se i prihvatila ovog posla, da danas pričam o ovom zakonu, ali sada da me pitate šta je javna svojina, ne znam da vam kažem iz ovog zakona, a ne znate ni vi, gospodine Đeliću, da mi kažete, 100% sam ubeđena. Evo, izazivam vas da nakon mog izlaganja ustanete i kažete – javna svojina je, a ne da mi nabrojite nego da kažete suštinu šta je javna svojina. Vi ste požurili da ovaj zakon donesete jer vas je neko ubedio da ćete dobiti tamo neki datum o pridruživanju i ispuniće se kao neki uslov o pridruživanju EU. Ranije vam je to bila saradnja sa Hagom, znate i sami. Zato vam ovaj zakon nije bio ranije prioritetan, iako ga još od 2008. godine najavljujete. Tek sada, 2011. godine, o njemu pričamo. Uslov za EU, džabe ste juče putovali za Brisel, sem da se prošetate, ali naporno je to da za jedan dan priznate nezavisnost KiM, to vrlo dobro znate, tako da možemo da donesemo 300 ovakvih zakona, da potpuno naš pravni sistem izludimo i načinimo nekonzistentnim, a nećete rešiti to pitanje. Kako smo stranka koja smatra da Srbija nema šta da traži u ovakvoj EU i da je sreća da predsednik Tadić izađe pred naciju u Drugom dnevniku ili neposredno posle Drugog dnevnika i u ovom istorijskom trenutku kaže – gospodo iz EU, nećemo tu i takvu EU, ne treba nam EU koja nam postavlja granične prelaze na teritoriji naše zemlje i piše tamo - stop, budemo pucali, hoću da branim svoj teritorijalni integritet i da čuvam svoju državu i više nemaju čime da vlast ucenjuju. Puca polako EU. Evo, puca Grčka, evo i Italija. Videli ste danas, pratite šta se dešava, Španija, Irska itd. Ugrožena je evrozona. Brod koji tone, pa mi sada da se uhvatimo za njega. Pa, dokle ćemo da se vatamo za nešto što tone? Hajde da isplivamo jedanput u istoriji. Dokle ćete da nas vučete unazad? Formirali ste neku radnu grupu. Ta radna grupa se baš demokratski formirala od predstavnika stranaka koje participiraju u vlasti, pa je i tu opet došlo do haosa, da li je Kostreš predao predsedniku Vlade usaglašen nacrt ili neusaglašen nacrt. Vidimo da ga usaglašavate i juče pa dajete 22 amandmana. Još ne znate šta ćete morati da usvojite da bi vam zakon prošao. To govori mnogo o tome kakva je poslanička većina i da je došlo vreme da se naplaćuju računi, odnosno da se ispunjavaju obećanja koja ste dali onima koji su iz DS pošli na listu tzv. ZES. Jedan od prigovora SRS, pored ovog osnovnog, da država koja, nažalost, ne zna šta je u njenoj imovini, iako je trebalo da ima registar svoje imovine još posle donošenja onog zakona o sredstvima o svojini građana 1995. godine, a evo do 2011. godine nije napravila svoj registar imovine. Čujemo da je pokrajina požurila pa napravila neku listu i dostavila. Tako je bilo i u onoj SFRJ, kad god je trebalo nešto da povuče iz Beograda, dolazili su Slovenci i Hrvati sa gotovim projektima, dok se mi opasuljimo para od raznoraznih kredita, odlazili su tamo. Sa željom da vratite čitavu situaciju na stanje pre 1995. godine, pre donošenja ovog zakona, vi i vaši koalicioni partneri u stvari hoćete da vratite sve na stanje Ustava iz 1974. godine. Taj ustav je video Republiku Srbiju kao užu Srbiju, AP Vojvodina i AP Kosovo i Metohija. Tu je imovina bila striktno podeljena. Sada kao novi ili kao neopobunisti vi treba da nas vratite 40 godina nazad, pa da opet očekujemo posledice kakve smo osetili od onog Ustava iz 1974. godine i kada se raspadala SFRJ. Tako možemo da očekujemo da će polako da se raspada i ova država Srbija. Koliko god neko tvrdio da to nije namera, mi tvrdimo da jeste još od donošenja Statuta Vojvodine, gde je to bilo očigledno, a evo i ovaj zakon. Očigledno je čitava situacija oko donošenja zakona ucena. Takođe, daju nam za pravo da tvrdimo da to ide tim putem. Da li će u tome neko uspeti ili neće, naravno, zavisiće od toga ko će dalje posle narednih izbora upravljati ovom državom, da li će taj neko moći da ispravi sve ono što ste pogrešno uradili za ovih 11 godina. Pošto će, kako vi kažete, osnov za sticanje svojine ovde biti državina, to znači da je pokrajina i lokalna samouprava i korisnik tih stvari. Napravljen je, kako sam već rekla, taj spisak svih objekata na koje AP Vojvodina ima pravo korišćenja odnosno nad kojom je specijalistička AP Vojvodina imala do raspada SFRJ. Znači, vraćeno je još dalje u prošlost sve, dakle na Ustav od 1974. godine i to je ono što nas naročito plaši i što smo dužni da kažemo jer, koliko god to za neke zvučalo pesimistički ili da bolujemo od neke teorije zavere, ovoga, onoga, ili nas ubeđivali da neko nema secesionističke težnje, mi smo se dosad uverili da smo uvek bili u pravu, a svi oni drugi koji su nas slušali ili osporavali imali su naknadnu pamet, pa nekad su nam javno priznavali da smo u pravu a nekad su samo po ćoškovima klimali glavom ili govorili – e, kamo sreće da smo poslušali. Imamo problem, čak i da ovakav zakon usvojite, imaćete problem da ga primenite. On je potpuno neprimenjiv. Vi nemate katastre uređene, pre svega. I to svi znaju Srbi. Ko god je otišao od fizičkih lica da nešto po pitanju svoje imovine uredi, mogao je da se suoči sa tim problemima u najvećem broju slučajeva. Ako je ovo neki krovni zakon, kada će se doneti ti novi zakoni i podzakonski akti, bog te pita. Tek za deset godina, koliko vidim, kako to u zakonu piše, znaće se po ovom zakonu ili u skladu sa vašom namerom, šta je čije. Ispunjavate samo jednu formu – hajde da donesemo neki zakon o imovini i ma šta koga briga. Zove se tako. Proći će ovu evropsku agendu i idemo dalje. Kako će u praksi on da se primeni, kakve će posledice da izazove, kakav će haos da napravi, to vas trenutno ne interesuje. Brzo će izbori, pa ćemo posle da vidimo šta ćemo, kao da ćete u EU sutra. Nećete nikada. Ali, ono što su vam rekli, neki vam kažu da otvoreno nećete nikada, a neki vam kažu da zamajavate narod, imate još nekih 20 do 25% koji u to veruju, za 5, 6, 7, ili 10 godina. Zbog svega toga, pravimo haos u državi. Nije mala stvar imovina jedne države. Vi nam sve živo pokradoste i rasprodaste. Sada pravite još ovakvu papazjaniju od ovako važnih stvari kao što je imovina na prirodnim bogatstvima, građevinskom zemljištu, šumama, putevima itd. Kakve koristi ima od toga, recimo Bela Palanka, što će onaj put koji je ona do sada koristila i o kojem se starala, sada biti njeno vlasništvo? Što, da neće da ga proda? Neće da ga proda. Kako će ga prodati? Zamajavate Vojvodinu da ćete joj vratiti kanale. I treba da im vratite kanale, ali odakle im pare da ih srede? Niste imali iz državne kase da ih sredite, a sada ih uvaljujete njima, pa neka ih oni kopaju i čiste. To je samo – skini sa mojih leđa i neka ide na leđa drugoga. Onaj se kao još raduje, dobio je neku imovinu. O imovini treba da se staraš, treba da je održavaš, treba u nju da ulažeš, treba neki porez da platiš, treba svašta nešto. Odakle pare? Još jednom samo, SRS zaista ne može ovakav zakon da podrži. Ovo je samo deo razloga koji sam iznela, a kolege će govoriti u načelnoj raspravi i sa drugog aspekta sagledati sve loše strane ovog zakona. Zahvaljujem.
Dvadeset minuta, zahvaljujem. Narodna poslanica Jorgovanka Tabaković.
Jedan pogled na Zakon o javnoj svojini koji ću izneti, mislim da se u priličnoj meri razlikuje od onoga o čemu se u javnosti uglavnom govori. Uverena sam da je iza priče Vojvodine i osamostaljivanja železnica, u stvari, skrivena, a ne mogu da prepoznam da li je površnost ili namera zakonopisaca da ostane neuređeno evidentiranje, raspolaganje, otuđivanje i ostali teretni poslovi i postupci u vezi sa javnom svojinom. U obrazloženju sami priznajete da ovaj Zakon o javnoj svojini jeste bilo potrebno doneti. Ja ću izneti razlog koji mi kao ekonomisti najviše smeta, zato što su u dosadašnjim rešenjima sredstva u državnoj svojini koje koriste, npr, javna preduzeća i društva kapitala, praktično dvostruko vođena. Zašto niste objasnili koja je posledica takvog dvostrukog vođenja i evidentiranog kapitala i sredstava u svojini države, a npr, kod javnih preduzeća? Da li je bilo koju vrstu troška ili štete to proizvodilo za državu? Da li je dvostruko vođenje jedne te iste imovine proizvodilo uvećane neke bilanse, podatke o bilo čemu? Na primer, kada imate filijalu banke i njen centralni račun, i ako se isti novac pojavljuje na dva mesta, pa kada i filijala i centrala emituju kredit iz istog novca, to se zove emisija i to se zove štampanje novca, zato što se iz jednog te istog evidentiranog novca, to dva puta uzima kao izvor iz koga se može emitovati kreditni potencijal. Šta je u smislu ovog zakona i u smislu ove svojine dvostruko prikazivanje? Ne mogu da verujem da ste radili Zakon o javnoj svojini, a da niste pročitali sve dileme uvaženih ekonomista, neki još uvek sede u vašim krugovima, koji su 1999. godine u radu o Zakonu o javnim preduzećima iznosili dileme evidentiranja kapitala i prikazivanja u bilansima i ono što se zove delovi države, gde vi kroz ceo zakon nazivate, ne nosioci javne svojine, nego ih sve vreme zovete – republika, pokrajina, lokalna samouprava, valjda da bi zakon izgledao glomaznije. Apsolutno niste dotakli suštinski problem, da li država i dalje želi da zadrži pravo raspolaganja. Kada kažem država, mislim na Republiku Srbiju. Pravo raspolaganja nad tom državnom svojinom, a objasniću šta je državna svojina, ili svojina javna koja se sada ovde ovako pojavljuje definisana. Da li ta Republika kao država želi da zadrži i pravo raspolaganja, i pravo otuđivanja, i pravo prenosa drugom pravnom subjektu, ali i pravo promene namene? U tom slučaju, a to je trebalo da bude do sada, javno preduzeće i bilo koji drugi korisnik, ili nosilac prava korišćenja ovom imovinom, nije mogao uopšte da evidentira takvu imovinu u svom bilansu. Mogao je samo da je vodi vanbilansno. Ne možete jednu te istu stvar da prikažete dva puta, niti mogu da raspolažu, otuđuju, menjaju namenu i preduzeća, npr, i Republika. Ovde dosledno izvedenu odluku države čime želi da raspolaže ona, a na koji način želi da obezbedi kontrolu raspolaganja nad sredstvima koje će preneti, mi u SNS se zalažemo pre svega za lokalni nivo, odnosno lokalnu samoupravu, a to ovde nije dosledno izvedeno. Ni terminologijom, ni jasnom definicijom šta je otuđenje, pribavljanje i šta je javna svojina, a posebno šta su mreže. Raduje me da ste amandmanima razgraničili šta su dobra od opšteg interesa, a šta su dobra u opštoj upotrebi. To je bilo neophodno. I mi imamo isti takav amandman. Postoji još mnogo otvorenih stvari koje me dovode u dilemu, da li uopšte republička Vlada jeste iskreno za decentralizaciju. Ne bih rekla da jeste. Ako radimo decentralizaciju sa republičkog nivoa na niže, zašto ostavljate da to bude centralizacija pokrajine? To mora da bude vlasništvo i svojina do nivoa lokalnih samouprava, a da nivou pokrajine ostane onaj neophodni deo transmisije, evidencije i obuhvata koji zaista iskreno i dosledno sprovodi decentralizaciju. Izneću svoj strah, daj bože da bude neopravdan, ali mislim da je osnovni razlog za donošenje Zakona o javnoj svojini mogućnost lokalnih samouprava da se zadužuju i da emituju municipalne obveznice o kojima se godinama priča. Ne bih volela, jer je život od kredita zaduživanje i nepostojanje realnog osnova za razvijanje lokalne samouprave, Republike i bilo kog nivoa vlasti uopšte, u nekom izvorištu koje se zove realna proizvodnja, ili bilo šta drugo, nego da se ponovo svodimo na zaduživanje, koje omogućuje, a vi ste upravo rekli, to da može EPS sam da založi svoju imovinu, a da to ne radi Republika umesto njega. Nema nikakve razlike upravo zbog obrazloženja koje ste dali u samom zakonu, a to je – neistina je da posledice troškova ovog zakona neće trpeti građani, već oni koji će trebati da upisuju pravo korišćenja raspolaganja, itd. Vi to kažete ovako – posebni troškovi primene ovog zakona vezani su za postupak upisa javne svojine i biće obezbeđeni u budžetima nivoa nižih državnih vlasti na koje se određena javna svojina prenosi i za privredne subjekte čiji je osnivač država, oni će takođe imati troškove upisa prava svojine, ali kažete, za građane primena ovog zakona neće stvoriti posebne troškove. Kako se formiraju budžeti i javnih preduzeća i kako se formiraju budžeti samouprava lokalnih, pokrajinskih i republičkih? Kako, nego onim što građani kroz poreze, kroz davanja takse i sve ostale fiskalne i ostale prihode uplate kroz cenu proizvoda ili direktnog plaćanja neke usluge koju država uvodi. Znači, trošak je evidentan, nešto ćemo upisivati. Šta će biti korist? Da ne bude samo korist mogućnost zaduživanja, jer to nije korist, bojim se da će to biti ne šteta, ali veliki trošak nekog budućeg razvoja. Da li ste obezbedili ovim zakonom mogućnost da taj ko se zaduži, da ne može da ono što se zove dobro od opšteg interesa založi ili da otuđi? Ne, niste na dovoljno dobar način. Svesni ste opasnosti koja postoji i kažete da postoji ograničenje od izvršenja, znači da ta dobra uopštoj upotrebi ne mogu da budu predmet izvršenja, ali to ne izvodite dosledno. Imamo amandmane kojima poboljšavamo taj deo zaštite svojine svih nas. Ono što smatram posebno problemom sadrži se na kraju. Član 84. govori o konvalidaciji stav 2. čak ste tako i naslov dali tom zadnjem delu zakona, gde vi u stvari pokušavate da konvalidirate poslove koji nisu urađeni u skladu sa propisima, a to znači da ozakonite ono što je nezakonito. Šta je to nezakonito? Pa, uglavnom pribavljanje, otuđivanje, prenamena, zamena i ostalo raspolaganje sredstvima svih nas, sredstvima u javnoj svojini i kažete da će sada Vlada da odluči i da uradi ozakonjenje nekih od tih radnji. Znači, umesto priče da li će neki kanal, deo železnice biti predat Vojvodini na upravljanje, koji će, sada kažete u nekim segmentima, upravljati bolje, priznajte da je osnovni problem što će neke nezakonite stvari postati zakonite i priznajte nam i usvojite amandmane kojima niste čak ni dobro definisali ono što je 1998. i 1999. godine definisano kao mreža, a ovde je u članu 11. zakona opisano, gde ste malo amandmanima poboljšali, ali ste u stvari ispustili da definišite u skladu sa savremenim dostignućima sve ono što se zove mreža u opštoj upotrebi, a ne mreža koja služi nekom pojedincu, pa kao takva može da ostane u njegovom privatnom vlasništvu. Evo na primer, to je taj član 11. gde mi ukazujemo da to mora da bude definisano na sledeći način - da je mreža skup nepokretnih stvari namenjenih prenosu materije, elektronskih signala i energije radi njihove distribucije korisnicima i odvođenja do korisnika, kao i skup stvari namenjenih kretanju prevoznih sredstava radi pružanja usluga korisnicima. Definiciju koju ste vi dali u članu 11. ostavila je izvan svog domena i opsega definisanja čak i železnicu. Železnica se pojavila samo u zahtevima iz Vojvodine, iz pokrajinske administracije. I onda ste se setili da je negde nabrojite. Ali, vi ste na ovaj način ostavili van opsega definicijom prethodnom čak i gradski prevoz. Da li vam je čak i novom definicijom obuhvaćena infrastruktura neophodna za prevoz putnika tramvajima i trolejbusima? Jeste vi napisali - puteve, ali niko nije pomenuo, na primer, da postojeća tračnica ili neke buduće izgrađene jesu nešto što mora da bude definisano kao mreža, a samim tim i zaštićeno i pod posebnom brigom Republike. Da li ste pomenuli podzemnu železnicu? Ne, niste uopšte. Ono što me posebno brine, to je što ste ulaganje kapitala, čitav dan pričate o nekom preduslovu za Zakon o koncesijama i o preduslovu za Zakon o privatno-javnom partnerstvu, a vi ste u stvari, na primer, ograničili u stavu 14. ulaganje kapitala. Kako? Rekli ste da nosilac prava javne svojine može sredstva u javnoj svojini da ulaže u kapital javnog preduzeća i privrednog društva, ali ne i npr. kroz komanditno društvo. U čemu je razlika? Čak i kad smo govorili o Zakonu o privrednim društvima, koji zaista smatram najvećim grehom ove vlasti, jer jedan sistemski, veliki, ozbiljan zakon nije urađen kako valja i propuštena je prilika da se mnoge stvari postave sa korenima i sa osnovom tu gde treba na pravi način. Evo, vi to radite i ovde. Niste ispravno definisali ni uspostavljanje susvojine. Vi čak kažete da se ona može utvrditi na način ne tako da se ona zakonom definiše, nego imate jednu formulaciju koju kažete kao – susvojina određena zakonom. Ne može, donosi se zakon koji određuje susvojinu. Zakonom se proglašava nešto dobro od opšteg interesa. Zašto je došlo do takvih nedoslednosti, opet ne znam, površnosti ili namere? Zato što ste vi čaki u samom nazivu zakona, u članu 1. Niste hteli da definišete šta su osnove za normiranje u ovom zakonu koji treba da proizvede neke pozitivne efekte na građane Srbijei na sve nas, da definišete pravo javne svojine, ali pravo nosioca javne svojine, od kojeg upravo zavisi oblik, znači, pravo nosioca. Vi nećete da ga nazovete jednim imenom – nosioci javne svojine, nego sve vreme govorite i pišete – republička, svojina pokrajine i lokalno. Zašto se to ne bi moglo zvati – nosilac prava svojine? I postupak uspostavljanja tih oblika javne svojine treba jasno da pokaže već u prvom članušta je tema i predmet ovog zakona. Mnogima nije jasno šta je javna svojina. Odbrani ću vas i da kažem da je definisanje opšteg interesa i onog što se zovu dobra u opštoj upotrebi najteže za definisanje i zakonsko normiranje. To zna svako ko se bavi ovom materijom i to je opšte poznata stvar. To jeste bio problem, ali ne nerešiv. Šta je problem? Vi ste definiciju Javne svojine dali u članu 2, ali u ostalim članovima je ta definicija tako dvosmislena i nejasna, da se postavlja pitanje – da li postoji neka svojina Republike koja nije javna svojina, tim pre što je prethodnim rešenjima iz 2008. godine pravljena razlika između javne svojine Republike Srbije i svojine Republike Srbije? Vi niste pokušali ni da definisanjem osnovnih pojmova eliminišete onu mogućnost za dvosmislenost, različita tumačenja i pogrešna, što mene najviše brine. Ako se držimo onog osnovnog tumačenja Ustava, važećeg, i jezičkog značenja u pravu, proizilazi da je svaka državna svojina u stvari javna svojina. Međutim, neophodno je da odmah date posle te definicije i definiciju šta su to imaoci svojine, titulari. To nije strana reč, titular svojine i mogli ste olakšati sebi pisanje i razumevanje zakona svih nas, a ne da sve vreme vršite to i takvo nabrajanje. Zašto to niste uradili? Ako, na primer, građanima objasnimo ovako – da je pravo raspolaganja i korišćenja svojinom gotovo jednako raspolaganje i korišćenje, setite se kad dobijete od nekoga automobil da vozite, vi ga koristite kao da je vaš. Kakve to veze ima što se ne vodi na vas, ako vi imate ovlašćenje da uredno vozite taj auto? Čak kad napravite štetu vas mnogo briga, to će da uradi vlasnik. To je pravo korišćenja. Umesto da to pravo definišete za Republiku na način da ona može da ga, sem onog što se zove ulog u nematerijalnim stvarima, pretvori u akcije, da na osnovu toga ima dobit ili kad dajete na korišćenje neku javnu svojinu, da li to može da vodi, na primer, javno preduzeće u svojim knjigama kao trošak, jer vam plaća zakup, ne, vi ste to ostavili potpuno otvoreno svih ovih godina unazad kako je i bilo, a spremni ste svi da to kritikujete. Šta je još jedan od propusta? Članom, na primer, 16. vi ste izuzeli od prinudnog izvršenja nešto od dobara, ali niste sva dobra od opšteg interesa. Rekli ste proglašena su kao takvim nekim od zakona. Sad ste vi amandmanom nešto malo to proširili, ali naveli ste samo neke, rekla sam šta ste propustili da navedete kao dobro od opšteg interesa u smislu mreža, pa ako to ne izuzmemo od izvršenja, pa sutra, kad se zaduži neka lokalna samouprava, evo grad Beograd, ne bude bio u prilici, ne daj Bože, ali teoretski je moguće da se desi, ne bude mogla da vrati kredit, predmet izvršenja za ne vraćanje kredita mogu da budu trolejbuska infrastruktura, odnosno mreža, zato što niste ovde nabrojali da je to ne sva opšta dobra, uopšte nije izuzeto od izvršenja. Molim vas, u trenutku dok je ovo aktuelno obratite pažnju na ovakve primedbe. Nemam mnogo vremena, samo ću da kažem još jedan detalj. Članom 21. napravili ste pravi galimatijas, u smislu da li pravo korišćenja može biti ne novčani ulog u pravima, zato što ovo pravo uopšte ne može da bude predmet prinudnog izvršenja, a vi uopšte niste imali na umu, a znate da kada se osniva preduzeće, pogotovo od strane države ili nekog nižeg nivoa vlasti, da prava mogu da budu i nematerijalna i ne novčani ulozi. Kako će se na njima raditi izvršenje? Pošto vi tu predviđate sticanje udela na osnovu tih i takvih ulaganja, da li možete da steknete ili povećate udeo u društvu na osnovu prava korišćenja? Ne, ne možete, zato što sam maločas iznela primedbe na to. U minutu koji mi je ostao, način kako ste izuzeli sredstva bezbednosti, ono što je vojna namena, ono što koriste specijalne službe, BIA i ostalo, prosto je nedopustivo. Sve što Zakon o javnim nabavkama dozvoljava, traži i zahteva da bude u principu otvorenog postupka nabavke, mora i u ovom delu gde je to moguće da bude za javnost transparentno i javno, a samo deo koji je zaista problem bezbednosti treba da ostane, vi znate i po kojim direktivama EU, zakonom definisan u jednom drugom postupku. Znači, problem javne svojine nije da li će Vojvodina imati jednu železnicu ili međuregionalni put, nego da li se sredstvima Republike Srbije uopšte gazduje, da li se prenamena, zamena, davanje bez naknade bilo kome, vrši na takva način da štetu ne trpi država Srbija, građani Srbije i budžet Republike. Mnogo toga je otvoreno. Imaćete prilike da, kroz amandmane koje smo podneli, popravite.
Reč ima narodni poslanik Velimir Ilić.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, danas imamo na dnevnom redu raspravu o javnoj svojini. Očekivali smo zakon koji će biti uređen i doneti niz novina koje svi očekujemo u Srbiji. Međutim, dobili smo jedan Predlog zakona od Vlade, koji je uništen i preko 20% članova zakona je promenjeno amandmanima koji su dati od strane iste te vlade, odnosno, napravljen je kompromis između pokrajinskih organa, organa AP Vojvodina. Došlo se do jednog zakona koji sada ne liči na onu prvu verziju koji je Vlada podnela i planirala. Ne primerno je da se na 90 članova zakona, od strane iste Vlade koja je predlagač ovog zakona, prihvati 18 amandmana koje su podneli pokrajinski organi, koji su želeli da stave do znanja da će glasati ako se svi ovi amandmani usvoje, što je Vlada morala i da uradi. Ovaj zakon je u ovom momentu jedan kompromis između republičke i pokrajinske vlade, da bi republička Vlada trajala još koji mesec i da bi se usvojilo ono što nije moglo da se usvoji, što nije bilo moguće prihvatiti i usvojiti, ali kroz te amandmane je ova vlada produžila svoj vek, da bi trajala što duže, odnosno do isteka mandata. Napravljen je taj kompromis, tako da je jedan dobar zakon koji se očekivao, koji je Srbija očekivala, potpuno izmenjen. Mi sad imamo zakon koji je nešto potpuno novo, koji je jedan dil, koji je napravljen da bi ova vlada koliko-toliko opstala i ostala. Očekivali smo da se kroz ovaj zakon uradi decentralizacija državne imovine i da će tu najbolje da prođu lokalne vlasti, jer će dobiti jednu pravu decentralizaciju, gde će opštine i gradovi dobiti vodeću ulogu u svemu ovome. Međutim, posle svega ovoga mi imamo da se Beograd decentralizuje, a Novi Sad sve više centralizuje i dobija određene ingerencije koje je pre toga imao Beograd. Opštine i gradovi neće dobiti maltene ništa u svemu ovome. Kroz diskusije smo slušali da je nebitno neko železničko zemljište u Srbiji. To železničko zemljište u Srbiji je vrlo bitno, gospodine Đeliću. Ono je 15% teritorije Srbije, a to je veličine današnjeg Kosova. Putevi, koridori i sve ostalo je isto bitno, jer prelazi preko 15%. Ovde se ne radi o nekoj imovini koja će se nekome dati, prepisati, pripisati i slično, na upravljanje, na prodaju. Čak šta više postoji i vid otuđenja i poklona, ako je to interes određene teritorije itd. Kad saberete samo ova dva vida zemljišta, železničko i putno, to je preko 30% teritorije Republike Srbije. Znači, radi se o jednom izuzetno važnom zakonu koji reguliše sve one vitalne funkcije jedne države. Mi sada pričamo da nije bitan taj put, on je drugog reda, ovaj je prvog reda, ovaj trećeg reda itd, ali je u ovoj državi sve bitno. Slušao sam konferencije za novinare pojedinih političkih partija koja su ispred sale davali, određeni političari koji maltene slave pobedu, uspeli su, uradili su nešto veliko. Šta je urađeno? Ništa. Nema decentralizacije. Šta će dobiti od ovoga Apatin, šta će dobiti Sombor, šta će dobiti neki gradovi, uzmimo Zrenjanin, uzmimo Kikindu, Suboticu itd? Neće dobiti ništa. Dobiće neki drugi koji će imati pravo da otuđe, da prodaju, da podignu kredite, da daju zalog itd. a naravno, niko ne preuzima obaveze ove države dok se nešto uradilo, izgradilo, a svi sada nešto kada se napravilo, izgradilo, stvorilo žele da gazduju i da to koriste na svoj način kako misle da je najpovoljnije. Zato jedan zakon, gospodine Đeliću, koji se promeni sa preko 20% amandmana u korist jedne političke opcije koja je javno uslovila da neće glasati, ako se to ne uradi, mora da se povuče iz procedure. To je sasvim normalno. Nenormalno je prihvatiti bilo čiju ucenu i reći – evo oni zakoni nisu prošli, nismo mogli da izglasamo, ajde sada ovo da prihvatimo pa ćemo sve to u paketu glasati, da bismo mi trajali još do Nove godine ili do januara, dok se ne raspišu izbori, a ta cena za Srbiju je mnogo velika. Ta cena će posle morati da se plati. Neko će morati da plati, a ko će? Država, narod, građani. Prema tome, ne možemo mi ovde trpeti ucene razno-razne prirode zato da bismo prihvatili nekoga. Molim vas, ovde se govorilo ono što je uložio kapitalni fond Vojvodine. A ko je dao sredstva u kapitalni fond Vojvodine? Dao je NIP, u onom procenu u kojem je dogovoren. To su sredstva, tako bi mogao sada svako da traži neki svoj komad a to ne vodi ničemu. To vodi samo jednoj političkoj opciji koja će tamo vladati i koja se na osnovu razno-raznih ovih povlastica, popusta itd. švercuje na političkoj sceni godinama i traje a narod sve teže živi. U Vojvodini se isto teško živi. U nekim gradovima mnogo teže nego i na jugu Srbije. Pogledajte vi malo i napravite analizu kako se živi u Sidu, u Plandištu, u razno-raznim mestima širom vojvodine gde ljudi rade. Mi ovde kažemo, neko zemljište tamo gde je trska. A znate koliko su ovu Srbiju koštali sistemu Dunav-Tisa-Dunav? Sećam se kao mladi inženjer, radio sam na svim mostovima na Dunav-Tisi-Dunav i znam koliko je to koštalo ovu Srbiju i koliko je to plaćeno. Vi ćete to sada dati nekome na gazdovanje pa može to i da proda i preproda i da u zalog i da ustupak itd. Mi imamo Koridor 7, koji je izuzetno veliki kapital ove države. To je Dunav. Kako sad neko olako Dunav, Podunavlje, Posavina, tu može da gazduje ko hoće. Kako će to sad biti i izgledati, jednu obalu kontroliše jedna vlada a druga prenela ingerencije na drugu obalu? Kako ćemo plovno od Save da napravimo kada je do sredine reke pokrajinsko a ovamo je Republika Srbija, a tamo za drugi deo od polovine nije nadležna? Kako ćemo da uradimo taj plovni put? To isto se odnosi na Dunav, na ovom delu od Beograda prema granici sa Rumunijom. Prema tome, ovaj zakon će napraviti niz problema. Niz problema koji će doneti neke političke poene određenoj opciji da opstane i da kaže – evo, mi smo to uslovili i dobili i napravili. Ovo će nam praviti jednu takvu konfuziju u vlasniku, u poslovanju. Da li vi verujete, mi smo napravili most na Savi. Odlično se kad su ga napravili za Republiku Srpsku i kada ste preneli ingerencije na Vojvodinu, nadležnosti i šta se dogodilo? Dve godine navoz nije mogao da se uradi, a izgradnja mosta trajala je godinu dana, papirologija, ostalo. Sada morate da odete kod Pajtića, kažete, dajte ponovo sve papire za navoz, da se popnemo na most. Dve godine i u trećoj je tek to napravljeno, da se naspe, da na napravljen most može da se popne i da se on koristi, da se primi saobraćaj. Prema tome, ovo ne vodi na dobro i zato je moje izuzetno veliko razočaranje, jer ovo nije izvorni zakon o kome smo razgovarali. Ovo je zakon kompromisa. Zakon, kome je god palo napamet da ima poslanika da zatraži nešto, vi ste morali da prihvatite da bi zakon prošao. Dovoljno je bilo jedan amandman da odbijete i zakon ne bi prošao. I vi ste sve morali da prihvatite onako i u ovom zakonskom bućkurišu više se ne zna šta je bitno, šta je nebitno, šta je važno, šta je nevažno. Uglavnom mi sada imamo neki zakon koji ćemo eto, prikazati Evropi da smo se nešto dogovorili, a neki naredni parlament imaće mnogo problema ili neka buduća vlada da to sve dovodi u redi i ispravlja. Očekivao sam jednu decentralizaciju koju ste vi najviše, gospodine Đeliću, obećavali, a to je da gospodari na svojoj teritoriji postaju gradovi i opštine, a ne sad neki drugi organi Vlade, pa sad imamo ministra iz Vojvodine koji je nadležan za Srbiju ali nije nadležan za Vojvodinu, u mnogim segmentima, uzmite prostorno planiranje, ekologija, građevina, urbanizam itd. I vi sada, kako da izađemo iz ovog ćor sokaka u koji smo ušli i kako da rešimo mnoge probleme koji su izuzetno veliki. Sve ovo otežava i gradnju i usporava gradnju. Vi ćete sad morati sada da radite troduple poslove. Molim vas, evo sad konkretan primer. Kako grad Beograd pravi most, a nije nadležan ministar, određeno ministarstvo, ni pod razno, niko ih ništa ne pita. Da li vas neko u Vladi pita za to? Koncept razvoja saobraćaja preko obilaznice i mostova koji je zacrtan u Vladi i ministarstvu je u suprotnosti totalno sa gradom Beogradom. Vi to ne možete da usaglasite. Ovde šta ko dohvati on i radi. Grad Beograd je država u državi, Vojvodina će sada biti država u državi, Srbija, mi ovde u parlamentu. Gde smo mi nadležni, na kom delu teritorije? Da li smo mi nadležni na teritoriji Vojvodine? Da li naše odluke ovde važe za Vojvodinu? Ne važe. Sve što vam je Vojvodina donela, vi ste morali da prihvatite i većinski ćete da izglasate i da zadovoljite jednu grupicu koja vas uslovljava, pada Vlada ako se to ne usvoji. Znači, mi ćemo dobiti ovde jedan zakon koji ne znam zašta će ovde da služi, zakon koji će napraviti toliko problema, ali ćemo tamo nekima u Briselu reći, evo usvojili smo zakon, a oni će reći, pa dobro nema veze što ste usvojili i misliće da je to jedan ozbiljan zakon, pa kad smo obećavali mi smo obećali decentralizaciju imovine, da gradovi i opštine dobiju imovinu. Ovde je neće dobiti. Neće je dobiti jer neće se znati ko je gde nadležan, ko je zašta nadležan itd. Uzmite sada rekonstrukciju Pančevačkog mosta, koji je u toku. Kako možete da ga rešite. Do pola reke jedna Vlada, a od pola reke druga Vlada. Do pola reke jedni papiri, a od pola reke drugi papiri. Kako možete da objedinite to sve i da usaglasite? Nikako. Pričam vam čisto praktično, ko će da očisti, jer ja se sećam kada sam bio u Vladi, izdvojena su sredstva za čišćenje kanala Dunav – Tisa – Dunav. Da li je očišćeno? Nije. Zašto su poplave? Zato što nisu očišćeni i dovedeni u red kanali. Ko plaća cenu toga, ko je potrošio novac. Cenu toga plaća Republika Srbija. Kada se desi šteta, državni organi, Vlada mora da prihvati i da to popravi i da dovede u red. Prema tome, ovo sve ne vodi na dobro. Zbog ovakvih odnosa o kojima sam govorio i grada Beograda prema državi, pokrajine Vojvodine, mi ne možemo da rešimo niz problema, 20 godina Prokop ne može da se reši zbog ovakvih problema o kojima sam sada govorio. Ne mogu da se reše mostovi, ne može da se reši plovno Save, ne može da se reši Dunav, ne mogu da se reše mnogi problemi. Vi znate da sada Dunav prodire kod Apatina i napada deo teritorije i ugrožava grad. To je, kažu, investicija gde treba da Srbija da zaradi? Ko će posle kada se sve to uradi i napravi, da rukovodi, naplaćuje, sređuje, jer tamo će se praviti neke marine, bedemi, zaštite i sve ostalo, a onda će da se pojavi pokrajina i kaže, hvala vam što ste nam napravili, mnogo ste bili ljubazni, a mi ćemo sada da to koristimo. Prema tome, ovoliko silne obilaznice koje su urađene oko grada, jer ja se sećam uzmimo obilaznicu kod Zrenjanina, kako možete sada nešto što je Srbija napravila kreditom ove države i građana Srbije, da date da neko raspolaže? Vi sada za ovu malu šačicu vlasti dajete šta god vam se zatraži. Vi ćete davati i to će nas uvoditi u što veće probleme i vi ćete i u sledećem zakonu koji bude, i u narednom, uvek praviti ustupke, jer određena grupica vas je stisla, a vi ne znate da podvučete i da kažete, ovde je crvena linija, dalje ne možemo da popuštamo. Neka padne Vlada, Bože moj, nije prvi put da pada Vlada, jer Vlada je padala, birala se nova, a Srbija je trajala. I sa ovim izborima, prevremenim, redovnim, ali vama je bitno da to potraje i ne pitate za cenu. Cena je velika, jer ćemo imati velike probleme i ja smatram da, gospodine Đeliću, kao jedan iskusan političar koji je jako dugo u Vladi, ne dozvolite bilo kakve ucene, da zakon onaj prvi koji ste dali, obelodanili, prezentovali javnosti, vratite, a ne da trpite ucene i da taj zakon u prvu verziju donesete na parlament, a ovaj zakon koji je jedan kompromis, koji je napravljen između razno raznih političkih opcija, povučete iz procedure i vratite onaj stari zakon o kome smo razgovarali. Ja očekujem da ovo treba da uradi svaka ozbiljna Vlada, a smatram da je Srbija još uvek ozbiljna država i da vi treba da budete jedna ozbiljna vlada i kada predloži neki zakon, da ne može niko tek tako olako da promeni pola zakona, da izmeni glavne tačke i da dođe na usvajanje potpuno novi zakon koji nema nikakve veze sa početnom verzijom. Hvala.
Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi potpredsedniče Vlade, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, mislim da smo svi saglasni oko toga da danas pred sobom imamo jedan izuzetno važan zakon, zato što tim zakonom, primedbe postoje, iz različitih uglova, ali ovim zakonom se konačno u Srbiji definiše šta je čije i na koji način se time može ili ne sme raspolagati. Kao i za ovaj zakon, osnov za donošenje ovog zakona jeste Ustav Republike Srbije, član 86. koji govori o oblicima svojine i između ostalog govori o javnoj svojini. U tom članu se definiše da javna svojina može biti državna svojina, svojina AP, i lokalne samouprave. U tom smislu ovaj zakon je konzistentan, što se tiče Ustava. Dakle, Ustav je polazište za donošenje svakog zakona, pa i ovog zakona, ali je i granica za ona rešenja koja se zakonom predlažu, jer sve ono što Ustav nije predvideo ili je ograničio, ne može se uređivati zakonom i to svi podrazumevamo. Mi ne sporimo da je ovaj zakon važan za Republiku Srbiju iz jednog razloga, važan je zbog toga što je 1995. godine, donošenjem Zakona o imovini u vlasništvu Republike Srbije, sva imovina na teritoriji Republike Srbije je prešla u državnu svojinu i na taj način je oneomogućena iluzija da postoji decentralizovana država, iluzija da postoje lokalne samouprave koje navodno nešto mogu da rade i sa nečim da raspolažu. Ukoliko, neko ko ima nadležnosti, nema svojinu, imovinu, ne može se govoriti o stvarnim nadležnostima. Zato je ovaj zakon važan sa stanovišta ostvarivanja ustavnog principa, podsećam, decentralizacije, i prenošenja vlasti na nivo lokalne samouprave i nivo AP. Kada govorimo o ovome, uvek se sučeljavaju dva koncepta razmišljanja, dva poimanja države, jedan koji smatra da je decentralizovana država, slaba država, nemoćna da se odbrani od separatističkih težnji i drugog koncepta koji smatra da svaki oblik centralizacije, je u suštini loš i da sve što postoji, treba decentralizovati i preneti na niže nivoe organizovanja i upravljanja. Kada god imamo društvo gde postoje ovakva dva suprotstavljena stava, uvek mislim da je dobro ono rešenje koje pravi najbolji mogući kompromis između ova dva suprotstavljena stava, vodeći računa o tome da se sačuva funkcionalnost nekih sistema, da se očuva neophodan jedinstven sistem odlučivanja kada su neke vitalne stvari u pitanju i kada je država u pitanju, a sa druge strane, da sve štomože i što je logično da bude na nižim nivoima odlučivanja, da pređe na te niže nivoe odlučivanja. Istovremeno, za nas je ovaj zakon važan i zbog toga što mi usklađujemo, imamo interes i želju da Srbija svoje zakonodavstvo uskladi sa evropskim standardima. To nama nije važno sam zbog činjenice da želimo da postanemo punopravni član EU. Ne krijemo, želimo da postane Srbija što pre punopravna članica EU, ali je to nama važno i zbog toga što mislimo da su zemlje EU, mnoga pitanja uredila na najbolji način sa stanovništva ostvarivanja osnovnih principa demokratskog društva. Zato mi želimo da se ugledamo na te zemlje i da po tim standardima gradimo srpsko društvo, kao društvo razvijene demokratije. Ono što je ovim zakonom definisano jeste da zakon određuje ko je nosilac svojine, istovremeno definiše način upravljanja i raspolaganja svojinom, što znači da definiše šta je to što ne može biti predmet otuđenja, utvrđujući i šta je sadržaj onoga što je javna svojina. Dakle, nije tačno i to samo pokazuje da neki ne čitaju zakon iako zdušno o njemu diskutuju, nije tačno da nije definisano šta je sadržaj svojine. Vrlo je jasno definisano šta je sve sadržaj javne svojine i čak je precizirano šta se pod javnom svojinom podrazumeva kao posebne celine – prirodna bogatstva, dobra od opšteg interesa u javnoj svojini, mreže. Ono što smatram izuzetno važnim jeste da li ovaj zakon na najbolji mogući način definiše šta ne može biti otuđeno? Mislim da je interes svake države da vodi računa o onome što je najvažnije za njen ekonomski, politički i svaki drugi opstanak. U tom smislu, po meni, definicija šta ne može biti predmet otuđenja obuhvata sve ono što jesu najvažniji resursi države i mislim da u tom smislu ne stoji ničija primedba da će sada sve ono što je srpsko bogatstvo, sve ono što su nekakvi resursi, biti rasprodato i dato nekom drugom, jer ovaj zakon kaže da prirodna bogatstva ne mogu biti predmet otuđenja, da dobra u opštoj upotrebi ne mogu biti predmet otuđenja, da mreže u javnoj svojini takođe ne mogu biti predmet otuđenja, da vodno zemljište, dakle, priča o tome da će neko kontrolisati jednu stranu reke a neko drugu stranu reke je potpuno neutemeljena, zato što je u prirodna bogatstva i dobra od opšteg interesa jasno definisano šta jesu prirodna bogatstva i šta jeste dobro od opšteg interesa i to jeste vlasništvo Republike Srbije. Dalje se kaže da ne mogu biti otuđena prirodna dobra u javnoj svojini, kao ni kulturna dobra u javnoj svojini. Možda je još nešto ispušteno, možda je nešto još važno, što jeste opšti interes i treba se podsetiti na to, ali ono što je za nas važno jeste danajvažniji resursi i ono što je nasleđe koje imamo obavezu da čuvamo i za sledeće generacije i opšte dobro ne može biti otuđeno. Želela bih da kažem da te kritike da od 1995. godine nešto nije urađeno, i kada dolaze od onih koji su bili u vlasti pa nisu uradili, onda to tumačim kao samokritiku a ne kritiku upućenu onome ko to sada radi. Svi oni koji su 1995. godine mogli da reše ovo pitanje a nisu rešili, a govore o tome kako je to tek sada došlo na dnevni red, pretpostavljam da govore samokritički o sebi i svojoj ulozi u trenucima dok su bili u Vladi a nisu uradili to što je moguće. Ono što je takođe jedna politička nekorektno prebacivanje odgovornosti jeste priča o tome kako je ovim zakonom Kosovo izuzeto od Srbije. Da podsetim, Kosovo je izuzeto iz Srbije Kumanovskim sporazumom 1990. godine, nakon bombardovanja, sporazumom koji je potpisan kao kapitulacija. I u tom smislu, od tog trenutka, nažalost, država Srbija sa svojim institucijama nije u punom kapacitetu, ako je uopšte prisutna na Kosovu i nema mogućnost da upravlja imovinom koja se nalazi na Kosovu. Zato mislim da prosto nije korektno obmanjivati ljude o tome kako se od nečega sada odustaje, ne priznajući da je to nešto već pre izgubljeno. Ima dosta amandmana na ovaj zakon. Sama naša poslanička grupa podnosila je neke amandmane i ja verujem da ćemo mi u razgovoru sa predstavnikom Vlade razmatrati ove amandmane i videti kako da se ovaj zakon učini efikasnijim, preciznijim, kako da se, polazeći od Ustava, ispuni sav ustavni kapacitet i sve mogućnosti autonomije Vojvodine i prava lokalnih samouprava. Zato mi u načelu podržavamo ovaj zakon, verujući da on možda nije potpuni iskorak, ali verujemo da je veliki korak ka, pre svega, ispunjavanju onoga što jesu ustavne odredbe, a s druge strane, ispunjavanju onoga što jeste evropski standard kada je u pitanju definisanje svojine i kada je u pitanju definisanje prava lokalnih samouprava i autonomne pokrajine da raspolažu, upravljaju i imaju svojinu. Hvala vam.
Iskorišćeno je 10 minuta i 45 sekundi od vremena predsednice poslaničke grupe. Da li još neko od predsednika ili predstavnika, ko nije iskoristio pravo, želi reč? Ako ne, obaveštavam vas da su saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele sledeće poslaničke grupe: poslanička grupa Manjina, poslanička grupa SRS, poslanička grupa LDP, poslanička grupa SRS-JS, poslanička grupa URS, poslanička grupa Za evropsku Srbiju, poslanička grupa DSS, poslanička grupa Napred Srbijo i poslanička grupa Nova Srbija, te prelazimo na deo sednice kada reč imaju narodni poslanici, i to po redosledu i prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o javnoj svojini. (16,20 časova) Prvi je prijavljeni narodni poslanik Bajram Omeragić. Posle njega ima reč narodni poslanik Milorad Buha.
Poštovano predsedništvo, poštovani potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, Bošnjačka lista Za evropski Sandžak će podržati ovaj zakon jer se nalazi na listi zakona koji nas približava EU i to je, kao što je poznato, naš prvi kriterijum kada odlučujemo o tome da li ćemo podržati neki zakon ili ne. Naravno, ovaj zakon je trebalo doneti mnogo ranije. Mi smo se zalagali da se ovaj zakon mnogo ranije donese i mnogo puta insistirali jer ovaj zakon je jedan ključni zakon koji jednostavno daje smisao lokalnoj vlasti i pokrajinskoj vlasti i to je na taj način jedan od uslova, da tako kažem, suštinske decentralizacije u političkom, ekonomskom i svakom drugom, pa i finansijskom smislu. Prema tome, ovaj zakon, po nama, treba podržati zato što će on, naročito na lokalnom nivou, pa i na pokrajinskom nivou, učiniti da sve one procedure koje su do sada bile vezane da lokalna zajednica zato što nije titular svojine na taj način nema ni imovinu. Lokalna zajednica odnosno lokalna samouprava je bila u situaciji da mnoge procedure mora da produžava, mora da čeka, mora da sa republičkom birokratijom rešava na jedan vrlo dug i komplikovan način, a da će ovaj zakon, po nama, tu proceduru skratiti i da, jednostavno, strane kompanije koje budu dolazile, domaće kompanije koje budu htele da investiraju, a da za partnera treba da imaju lokalnu zajednicu i lokalnu samoupravu, da će jednostavno ovaj zakon omogućiti da proces investiranja se u tom smislu skrati. Javno privatno partnerstvo mislim da će ovaj zakon pospešiti, da će učiniti da se jednostavno sve procedure skrate i da jednostavno možemo na lokalnom nivou uticati na brži ekonomski razvoj i da dosadašnji birokratski princip, kao što znaju svi poslanici, svi oni koji su radili u lokanoj samoupravi, znaju da ta procedura traženja saglasnosti, od Direkcije za imovinu, za neki postupak koji želi da odradi lokalna samouprava traje mesecima, do onog zaključka Vlada kojim se dozvoljava ili ne dozvoljava da se nešto uradi. Mislim da će ovaj zakon, osim toga što će nas približiti Evropskoj uniji, pospešiti i investiranje u javni sektor. Ovde smo ovih dana mnogo govorili, a i danas govorimo o železnici, što se tiče nas u Sandžaku, nama realno nije problem oko imovine i oko svojine. Potpredsednik Vlade mi dodaje da nemamo železnicu. Imamo problem da do našeg regionalnog centra Novog Pazara 20 kilometara Raška-Novi Pazar je trasa koju treba da investira Republike Srbija. Do sada to nije učinjeno i mnogo puta smo insistirali na tome. Ovde se govorilo i o auto-putevima, što se tiče Sandžaka ni taj problem nemamo, da se bavimo čija će to imovina biti i na koji način će kontrolisati i ko će održavati i šta će biti sa njom, jer jednostavno, ni auto-puteva nemamo. Nemamo ni aerodroma, nemamo zapravo ništa od ključnih infrastrukturnih objekata. Postavlja se pitanje na koji način očekujemo da se ovaj najnerazvijeniji region, jednostavno, izvuče iz teške nerazvijenosti i da jednostavno taj stepen nezaposlenosti koji pritiska Sandžak ne može se razrešiti, sve dotle, dok ne budemo imali investiranje u ključne i infrastrukturne objekte za koje lokalna samouprava, ne sada, ona ni u budućnosti neće moći da investira, jednostavno zna se da to može da se uradi samo iz republičkih sredstava, odnosno republičkog budžeta? Ovaj zakon, kao što sam rekao, doprineće da se možda neke procedure skrate, a da Republika mora da krene u investiranje u Sandžaku. Ovaj zakon, po nama, treba da omogući građanima boljitak i da jednostavno motiviše građane da učestvuju u političkom životu na lokalnom nivou, na jedan kvalitetniji način. S obzirom da lokalna samouprava do sada nije raspolagala imovinom, mi smo imali situaciju da se i izbori na lokalnom nivou obesmišljavaju, samim tim što će ta lokalna skupština da raspravlja o kanalizaciji, vodovodu, da jednostavno, nije u mogućnosti da donosi neke strateške odluke, a nema strateških odluka gde jedna lokalna samouprava nema imovinu i nema pravo svojine nad onim sredstvima kojima treba da raspolaže, i na taj način, utiče na svoj brži i ekonomski razvoj. Hvala puno.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospodin Milorad Buha. Izvolite.
Dame i gospodo, uvaženi građani Srbije, za Srpsku radikalnu stranku je neprihvatljivo i razgovarati o ovome zakonu u ovoj formi i zbog toga nećemo glasati za ovaj zakon. Zbog čega je on neprihvatljiv? Probaću sa više argumenata da ukažem javnosti šta je bitno i šta je predviđeno ovim zakonom. Zakon je nepotpun. On je nejasan, nekoherentan, necelishodan i kao takav je neprimenljiv. Nećete ga moći primeniti i to ćemo videti. Izmene i dopune ćemo dobiti do kraja godine. Ovaj zakon je jedno veliko ništa. Ovo je samo jedan kompromis sa ekonomskim moćnicima, finansijskim moćnicima i političkim moćnicima, i to, najvećim delom iz Vojvodine, a posebno sa predsednikom Vlade, gospodinom Pajtićem, koji vas je stavio u mali džep. On je gazda Vojvodine i to vam jasno govori, ne i sa svojim usta, nego vam to govore koalicioni partneri ovog čoveka. Vi ste bili prisiljeni samo zbog njega, njegovog stava i odnosa prema centralnoj vlasti da donesete ovakav necelishodan, nepotpun i nejasan zakon. Ono što je bitno naglasiti i što javnost mora da zna je da ste još 2000. godine obećali da ćete doneti ovaj zakon. Sada pojedini članovi koalicije kažu – posle 16 godina donosimo zakon. Ko vas je sprečavao? Vi držite vlast 12 godina. Ko vas je sprečavao da donesete ovaj zakon? Imate ustavnu obavezu. Ustav je 2006. godine inaugurisao javnu svojinu, ugradio u svoje odredbe javnost svojine. Šta ste toliko čekali? U agendi za 2008. godinu ste morali izgraditi, dograditi, preraditi sve ono što je bilo vezano za državnu svojinu, ugraditi javnu svojinu, ozakoniti to, inovirati postojeće zakone, doneti novi zakon, ali ne na ovaj način, sa toliko dugim vremenskim periodom, periodom čekanja. Šta kažu pojedini predstavnici aktuelne vlasti? Kažu sledeće – više milijardi evra je izgubila lokalna samouprava. Ako je to istina, onda je neko oteo lokalnoj samoupravi više milijardi evra. Ko je taj koji je ukrao lokalnoj samoupravi nekoliko milijardi evra? Gde ste sada vi iz vlasti da kažete – ukrali smo to lokalnoj samoupravi, oteli smo to lokalnoj samoupravi i moramo da joj to vratimo. Da li je to istina? Morate da se presaberete i da kažete – lokalna samouprava je oštećena, pokrajina je oštećena i moramo to vratiti. Kroz ovaj zakon u finansijskom smislu ne vraćate ništa. Kasnije ću objasniti šta je suština u finansijskom smislu i podloga ovog zakona. Kakva nam je praksa? To nam je najbolje iznela DRI, koja je rekla kada je vršila kontrolu Direkcije za imovinu Republike Srbije, konstatovala je da ne postoji evidencija, ne postoji registar državne svojine. Recite mi sada, koja zemlja ima takvu praksu? Recite mi, da to vratimo na mikro celinu, koji domaćin u ovoj državi ili bilo kojoj državi sveta ne zna šta mu je pokretna, a šta nepokretna svojina? Vi ste na vlasti, a ne znate šta je državna svojina, odnosno sada javna svojina. Ne znate. Gospođo Kolundžija, pitam vas, predsednik ste jedne političke partije u parlamentu, šta je svojina ovog parlamenta? Da li imamo evidenciju o tome? Da li imamo izvedenu vrednost? Nemamo. To nema ni Vlada i to nema ni jedna državna institucija. S obzirom da nemate, to je tragično. Ne znamo vrednost ovog sistema i ovog društva. Za mene je ovo više jedna srednjovekovna povelja o poklonu ili darovnica, ništa drugo. To je jedno prazno ništa, jedno prazno obećanje da će pokrajina, odnosno lokalna samouprava nešto dobiti. Zašto je bitno ono što sam napred naglasio, zašto je bitno i zašto dolazi sada, zašto se sada donosi zakon? Gospodine Đeliću, kao potpredsednik Vlade, vi jako dobro znate zašto se donosi ovaj zakon. Ne zbog agende sa EU, to se provlačilo kroz razne agende u poslednjih četiri pet godina. Bitno je u tome što su lokalnoj samoupravi oduzeta određena sredstva koja joj propadaju i vi to jako dobro znate. Određena korekcija je izvršena kroz Zakon o decentralizaciji i finansiranju lokalne samouprave. Za poslednje tri godine, od 2009. godine do današnjeg dana, lokalnoj samoupravi je oduzeto oko 600 miliona evra. evo, sad ću vam pročitati ovde šta kaže potpredsednik Vlade Vojvodine Ištvan Pastor. On kaže sledeće: "Vojvođanske finansije su oštećene u poslednjih pet godina za 36 milijardi dinara", to je negde blizu, s obzirom da je to u poslednjih pet godina, oko 500 miliona evra. Ta sredstva su ostala u budžetu Republike Srbije. Ko je odgovoran za to? Gospodine Đeliću, vi ste kada ste obrazlagali ovaj zakon morali reći – evo, na ovaj način mi ono što smo im uzeli, ono što smo im oteli, ono što im nismo prebacili, sada to kompenzujemo. Ko ima u ovom sistemu i društvu pravo i mogućnost i da snosi odgovornost da uskrati nekome određena sredstva? Vidite, vi to radite, to ste učinili i za pokrajinu. Kaže da je za 2011. godinu Fond za kapitalna ulaganja trebao dobiti 10,2 milijarde dinara, a dobio je samo za šest meseci milijardu i 400 miliona dinara. Ko je odgovoran za ovo? Da li ima odgovornih? Odgovorna je vlast, vi ste odgovorni. Vi neuredno izvršavate sve ono što je predviđeno Zakonom o budžetskom sistemu, Zakonom o budžetu. Vi kršite odredbe tih zakona, ta pravila. Za pet godina uskratili ste pokrajini ovih 36 milijardi dinara. Ako to nije tačno, onda gospodin Pastor mora da odgovara. Da li će on odgovarati? Neće. Da li će odgovarati onaj ko nije izvršio sve uplate, što je predviđeno Zakonom o budžetu za 2007. i 2008. godinu itd? Neće niko odgovarati. Vidite u šta ste ovo društvo doveli. Šta je najtragičnije? Najtragičnije je da nemamo registar imovine, ne znamo vrednost imovine, a sa druge strane, ogromna imovina nam je oteta. Ko je oteo? Otele su druge republike, 1990, 1991. i 1992. godine. Godine 2004. stupio je na snagu Sporazum o sukcesiji, gde su se strane bivše republike dogovorile da će kroz postupak sukcesije naći zajednička rešenja, doći do podele bivše zajedničke, državne, društvene svojine koja je pripadala SFRJ ili republikama. Pitam vas sada – šta ste učinili od 2001. godine kada je potpisan, odnosno 2004. godine kada je stupio na snagu Sporazum o sukcesiji? Međudržavni komitet koji deluje ne radi ništa, odnosno naš predstavnik koji je u tom međudržavnom komitetu ne radi ništa, kao ni komisija koja je formirana od strane Vlade. Da je sreće, danas bi imali kompletnu situaciju. Koja su sredstva u pitanju? Ogromna sredstva. Samo u Hrvatskoj je ostalo oko 1,8 milijardi evra vrednosti imovine preduzeća koja su imala, opština, gradova itd, koja su imala određenu imovinu. Da li ti pravni subjekti raspolažu sa tom imovinom? Ne raspolažu. Kakva je situacija sa preduzećima, odnosno sa imovinom preduzeća iz Hrvatske? Onoga trenutka kada ste krenuli u postupak prodaje, tj. u periodu 2007. i 2008. godine, predsednik Vlade je bio Koštunica, bili ste zasuti prigovorima, pritužbama diplomatskih predstavnika iz Republike Hrvatske i sve ste to stavili van snage. Naša imovina u jedan i po puta većoj vrednosti leži tamo, nijedan prigovor, nijedan razgovor. Moram ovde spomenuti imovnu Srba koji su proterani genocidnim aktivnostima Hrvatske države koja je i danas tamo, na desetine milijardi evra. Ko vodi računa o tome? Da li je to definisano Sporazumom o sukcesiji? Jeste. Ko sprovodi taj sporazum? Niko. To je naša stvarnost. Šta je suština ovog zakona? šta u stvari dajete pokrajini, odnosno lokalnoj samoupravi? Daćete određenu svojinu koja će biti pokrajinska, odnosno lokalna. Ali, zašto se ona daje? Samo zato da bi se pojačali bilansi pokrajine, odnosno lokalne samouprave. Sadašnji bilansi ne omogućavaju zaduživanja. To je suština. Kroz jačanje bilansa pokrajine i lokalne samouprave oni će se moći zaduživati i moći će da stavljaju hipoteke na tu imovinu. Ko će davati zaloge na tu imovinu i sa druge strane moći izvršiti prodaju? Ako je suština prodaje, znamo kako je činjeno poslednjih 10, 15 godina. To nije bila prodaja, to je bilo darovanje, davanje ispod svake cene. To je suština. Sada ovde pričate o tome kako će doći do razvoja kada se to prenese itd. Šta se prenosi? Prenose se nepokretnosti u koje treba ulagati. Da li lokalna samouprava može ulagati? Ne može. Ovde ću vam pročitati aktuelno stanje u finansijskom smislu zaduženosti lokalne samouprave – stanje 31. decembra 2010. godine, ukupno zaduženje lokalne samouprave je 66 milijardi, od toga samo grad Beograd je 48,5 milijardi. To je već 75 milijardi, odnosno 750 miliona evra. Da li je lokalna samouprava solventna da nosi ovaj teret? Nije solventna. Vi ćete je na ovaj način ojačati, oni će dobiti mogućnost da se zaduže. Da li je tu smisao da oni razvijaju određene aktivnosti iz oblasti komunalne privrede? Ne, smisao je samo zaduživanje. Ista je situacija kod pokrajine. Moram nekoliko rečenica reći o aktuelnom stanju u oblasti komunalne privrede, vrlo je bitno, zato što ćete ovim zakonom na određen način omogućiti i komunalnim preduzećima i komunalnoj privredi da dobiju određenu svojinu i ona će upisati tu svojinu. Priprema se sada privatizacija komunalnog sektora i deo komunalnog sistema će biti prodat sa ovom svojinom koju sada dajete. Kome izlazite u susret, građanima Srbije? Ne. građane Srbije ne interesuje privatizacija komunalnog sektora. Njih interesuje ozbiljno komunalno preduzeće koje se razvija, koje ima jeftinu uslugu. Da li će kroz privatizaciju dobiti sve to? Neće. Ovo će biti još jedan atak na ogoljeni privredni život, ogoljeni komunalni život i stvaranje preduslova da se izlazi tajkunima, da još kroz određeni vid privatizacije dođu do određene svojine i na taj način ogole i ovaj napaćeni narod. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Bojan Đurić, a posle njega gospodin Sreto Perić.
Uvaženi potpredsedniče, potpredsedniče Vlade, dame i gospodo malobrojni narodni poslanici koji ste ostali u sali, tako obično počne ova… Nisam napravio razliku između mojih i vaših narodnih poslanika, mislim da nema potrebe za takvom vrstom reakcije u ovoj sali. Hteo sam da razgovaram sa gospodinom Đelićem, ako je to moguće i da pohvalim jedan deo onoga o čemu je govorila gospođa Kolundžija maločas. Ali dobro, ako mislite da na taj način treba da razgovaramo o ovom zakonu, svega nekoliko dana pre odluke EU o kandidaturi, čujem da će se raditi i za vikend, onda to govori o vašem evropskom kapacitetu, neću se na to više osvrtati. Zbog toga i mislim da je možda malo neprirodno da danas imamo ovu raspravu, a da onda u naredna dva dana ili nekoliko dana zajedno sa raspravom o amandmanima raspravljamo i o Zakonu o restituciji, odnosno o ovom drugom zakonu koji se tiče povraćaja imovine crkvama i verskim zajednicama na teritoriji Republike Srbije. Mislim da su to povezani zakoni, odnosno da ovu našu današnju i te rasprave koje će uslediti povezuje samo jedna zajednička stvar, a to je da su oni uslov na našem evropskom putu. Uostalom, zbog toga ste vi, gospodine Đeliću, zaduženi za njihovu pripremu i za njihovu odbranu ovde u parlamentu. Ne mislim da je to nužno loše. Razgovarali smo o ovom zakonu i o zakonima koji će doći na dnevni red i mislim da je činjenica da ste se vi tim zakonom bavili pomogla da se neki sporni delovi poprave, možda u poslednjoj fazi, možda malo prekasno, ali bolje ikad nego nikad. Mnogi poslanici koji su govorili u prepodnevnom i popodnevnom delu sednice na neki način jesu u pravu. Rekao bih da je najveći problem ovog zakona što svi mi znamo da će on na neki način biti provizorijum ili da neće imati svoju suštinu ako ga u narednih godinu, dve, tri ne napunimo nekakvim stvarnim sadržajem. Mislim da se to otprilike vidi između člana 4. i člana 89. Član 4. kaže da se na sticanje, vršenje, zaštitu i prestanak prava javne svojine primenjuju odredbe zakona kojim se uređuje pravo privatne svojine. To je sjajna odredba. Problem je samo što decenijama ova zemlja nema takav zakon, ne postoji osnovni zakon iz oblasti stvarnog prava, da to kažem tim pravničkim rečnikom. Odatle i nastaju oni problemi o kojima je govorila gospođa Tabaković i na koje je probala delimično da odgovori gospođa Kolundžija. Član 89. je tek priča za sebe. On kaže da se do prestanka funkcionisanja međunarodne uprave na KiM ovaj zakon neće tamo primenjivati. I vi i ja i svi u ovoj sali znamo da ni jedna vrsta prestanka međunarodne uprave na Kosovu neće dovesti do te situacije da Srbija može ovaj ili bilo koji sličan zakon koji se tiče javne svojine u punom kapacitetu da primenjuje na Kosovu. Zašto je to problem? Zato što se onda u poslednjim nedeljama rasprave o ovom zakonu dolazi, u najmanju ruku, u neprijatnu situaciju, da predsednik Republike interveniše, to sam prvo video na TV Vojvodina, ne znam da li je to slučajno, da neće potpisati zakon o javnoj svojini koji, navodno, razgrađuje teritorijalnu celovitost Republike Srbije ili je ugrožava. Ne može zakon o javnoj svojini ili njegova primena na teritoriji Vojvodine nikada da bude kompenzacija za to što ovaj zakon i sve druge zakone Republike Srbije nije moguće primenjivati na Kosovu. Tog dana smo došli u vrlo neprijatnu situaciju, za koju mislim da ne treba da prećutimo, bez obzira da li će ovaj zakon na kraju biti usvojen, a očigledno je da će, uz prihvatanje određenih amandmana, a nadam se i onih koje je podnela LDP, biti usvojen. Dakle, onda kabinet premijera izdaje saopštenje demantujući navode koji su se pojavili u javnosti, da je pre toga postignut sporazum sa predstavnicima vojvođanske administracije i danima se radi na amandmanima i juče popodne smo imali sednicu Vlade, telefonsku, ako sam dobro shvatio, na kojoj se usvaja 18 amandmana. Ne radujem se zbog te greške u koracima zbog toga što to daje argumentaciju za napade na vas, na zakon i na ovu Vladu, onima koji nisu posebno zainteresovani ili nisu preterani entuzijasti da Srbija dobije status kandidata ni ove ni bilo koje druge godine. Ne mislim da je pitanje javne svojine pitanje suvereniteta ili pitanje železničke infrastrukture. Sećamo se da je pre nekoliko godina Srbija u nekom trenutku tog estradnog patriotizma ili vraćanja suvereniteta na teritoriji KiM, ako se sećam negde početkom marta 2008. godine, gospodin Ristivojević, u to vreme savetnik predsednika Vlade i predsednik UO JP "Železnice Srbije", na nekom vozu ulazio na sever Kosova i time ponovo uspostavljao suverenitet Srbije nad železničkom infrastrukturom. Sa Vojvodinom se nikada neće desiti takva situacija, bez obzira da li postoje železnice Vojvodine ili ne. Nema potrebe da se takva atmosfera ili takav strah uopšte generiše u našoj javnosti. Mislim da su mnogo veći problem javna preduzeća, odnosno onaj deo javnog sektora koji je regulisan ovim zakonom. Zbog toga smo predložili amandman koji prvi put u naš pravni sistem uvodi izričitu odredbu o načinu gazdovanja ili upravljanja dobrima u opštoj upotrebi, koja su poverena javnim preduzećima, jer je to predmet ovog zakona. Podsećam da su to ključna preduzeća u ovoj zemlji. To je i EPS, to su i "Putevi Srbije", to su i "Železnice Srbije", to su sva ona preduzeća u kojima su atmosfere proteklih godina bile toliko velike i brojne da sam zaista iznenađen da oni koji su makar u političkom smislu bili odgovorni za upravljanje tim preduzećima danas imaju, neću da kažem prilike, još uvek postoji taj institut imuniteta u našem parlamentu, ali makar morala da upozoravaju na ono što se danas dešava ili da žale za tim vremenima kada su oni tom imovinom upravljali. Ovaj zakon se ne može svesti na ta manje-više knjigovodstvena pitanja, na ono što se ovde vrlo često isticalo. Jesu važna i pitanja upisa, rokova za upis itd, ali ovo je, pre svega, politički zakon. Mislim da ste vi sa tom ambicijom došli pred ovaj parlament da ga branite. Međutim, obzirom na to kakve su sve primedbe dolazile, pre svega iz redova vladajuće koalicije, bojim se da na kraju od jednog konzistentnog zakona neće ostati mnogo i da će učinak većine normi biti, otprilike, kao ovaj iz člana 89, o kome sam govorio. Jeste realan argument ili opravdanje u nekim situacijama to što Ustav na prilično rigidan način definiše ova pitanja, ali izuzev LDP i LSV, niko drugi u ovom parlamentu nema pravo da protestvuje protiv takvog Ustava, odnosno da se poziva na njega. One stranke koje su pravile tu vrstu kompromisa vezujući Srbiji i njenoj evropskoj budućnosti i ruke i noge tim odredbama Ustava, nemaju pravo na takvu vrstu argumentacije. Ono što se ovde govori o gradskim opštinama, Ustav ne definiše gradske opštine kao jedinice lokalne samouprave, pa se onda i čitav niz pravila koja se tiču upravljanja svojinom, ne može drugačije primeniti. Dosta je teško uvoditi red u ovakvoj zemlji, zemlji sa ovakvim nasleđem. Mislim da ne treba biti neprijateljski raspoložen prema Vojvodini, čak i kada odande dolazi jedna vrsta nostalgije koja možda nije u svemu realna, ali to je ipak jedini deo zemlje koji ima uređen sistem zemljišnih knjiga u ovoj zemlji. Mi pokušavamo da donesemo zakon o javnoj svojini u sredini koja ima 700.000 nerešenih podnetih zahteva za legalizaciju. Uvođenje reda u takav haos nije lak posao i to neće biti dovršeno ovim zakonom. Bilo koja vrsta populizma, bez obzira da li je on nacionalno obojen ili se zasniva na ideji da će jednu moćnu centralizovanu državu i tu državnu kasu zameniti blagostanje decentralizacije kroz sistem države na vrhu, pa autonomne pokrajine ispod toga, pa grada, pa gradske opštine, pa na kraju mesne zajednice, kao što je nova intencija, pa do skupštine stanara i ulaza zgrada, prosto mislim da nije realna. U tom konceptu možda ima više mesta za sve političke stranke, što je, kako bi gospodin Vučić rekao, za nas iz političke klase dobro, ali mislim da za građane svakako nije dobro. Valjda ono što je dobro za građane, dobro je i za Republiku Srbiju. Hvala.
Reč ima narodni poslanik gospodin Sreto Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Đeliću, ovo je naopasniji predlog koji je došao u Narodnu skupštinu. Neko je danas rekao da postoji kontinuitet između Zakona o sredstvima u svojini Republike Srbije i ovog predloga. Hvala bogu da je postojao taj zakon, jer da njega nije bilo mi odavno ne bi imali ni javne svojine, ni državne svojine, ovo bi već bilo rastureno, kako ste i naumili, tako da je dobro što je postojao ovaj Zakon o sredstvima u svojini Republike Srbije, jer je imao veliki uticaj na očuvanje državne svojine. Danas smo imali priliku da čujemo narodnog poslanika Mlađana Dinkića, inače dugogodišnjeg čuvara ključeva državne kase Republike Srbije, koji je pričao jedan, praktično, problem iz opštine Mali Zvornik. Tačno je da je zahtev za proširenje groblja u Malom Zvorniku podneo još predsednik opštine koji je bio iz DS ovoj sadašnjoj vladi, da nije bilo odgovora na to pitanje, a radilo se o zemljištu koje je u privatnoj svojini. Čini mi se da je Mlađan Dinkić na najbolji način oslikao tromost i nesposobnost ove vlade. Njemu ćete valjda više verovati, vi koji sedite ovde i podržavate tu vladu, nego što verujete poslanicima SRS, a nama je cilj da objasnimo građanima o kakvoj opasnosti mi danas ovde razgovaramo. Zar je moguće vi koji ste za evrointegracije, a ovde pokušavate sa rasparčavanjem? A znate li vi, u čemu je suština, ja bih bio jako srećan i ponosan čovek kad bih mogao da obradujem građane Srbije, pa i predsednike opština i gradonačelnike, da će oni od ovog zakona moći da imaju neku korist. Ali pošto mi iz SRS, slikamo i bojimo onakvim bojama i živimo život onakav kakav jeste, mi ne možemo pričati ono što bi oni voleli da čuju, nego moramo da pričamo ono što jeste i šta se odavde očekuje. Pošto je Vlada uvidela da je nesposobna da na bilo koji način pomogne građanima Srbije, pa i tim predsednicima opština pa i tim gradonačelnicima koji su u najvećoj meri takođe iz stranaka koji podržavaju ovu vladu, oni su rekli – evo vama malo prašine u oči mi donosimo jedan zakon o svojini, odatle će vama biti mnogo lepo, ništa ne brinite ono što do sad nismo mogli da vam učinimo vi ste valjda toliko sposobni, glasao narod za vas, i kako reče gospodin Đelić, građani su birali vlast koja može da im učini prosperitetnije njihov život. Ali ste vi rekli gospodine Đeliću, naravno, kad pošaljete te poruke i još dve druge stvari koje mnogi prilikom ovog iščitavanja ovog zakona možda nisu mogli da otkriju, a ovde se radi o tome, kad se ovo bude prenelo ukoliko izglasate ovaj zakon, kad se ovo bude prenelo u svojinu lokalnih samoupravama, AP da će oni na kontu teimovine koju poseduju moći da se zadužuju. Sada imam za cilj da izustim generalne stavove SRS po ovom predlogu zakona, ali naravno da bi to učinio snažnijim ja ću povremeno i citirati određene odredbe iz ovog zakona koji ste vi usvojili na Vladi da se vidi da mi ne pričamo svoju priču, nego jednostavno ono što vi nama predlažete. I pošto u svojim izlaganjima volim i rado se pozivam na Ustav Republike Srbije da samo jednom ukratko ponovim koji su to oblici i tipovi svojine uopšte kod nas. I naš Ustav je rekao da je to privatna, zadružna i javna svojina i vi sada ovim predlogom zakona razrađujete dalje tu javnu svojinu kako i na koji način ona treba da se podeli da neke stvari definišete i precizirate. Ali vidite, ja ne mogu a da ne citiram član 26. predloga ovog zakona koji kaže – i naslov iznad člana 26. je pojam raspolaganja. Raspolaganje stvarima u javnoj svojini u smislu ovog zakona smatra se davanje stvari na korišćenje, ništa strašno možda, davanje stvari u zakup prenos prava javne svojine na drugog nosioca javne svojine uključujući i razmenu. I to ovde kažete uključujući i razmenu, ali drugom nosiocu javne svojine. Ali, tu ima tačka 4) ovog predloga zakona kaže se – otuđenje stvari iz javne svojine i ovde nema ograničenja na koga može da se prenesu stvari iz javne svojine, ovde mogu da se pojave neka privatna, fizička lica, neki tajkuni kao što nekoliko navrata ovde govorite da poljoprivredno zemljište, vode, vodni objekti, sl. su izuzeti iz ovog zakona i biće regulisani posebnim zakonom a vi znate poznato vam je da je u Vojvodini na stotine hektara, pa i nekoliko hiljada hektara da su ljudi uzimali u zakup poljoprivredno zemljište na dugogodišnji period na 100 godina i ono što bi trebali da plate zakup za 99 godina u jednoj godini su dobijali subvencije od Ministarstva za poljoprivredu. E, tako je i ovde zamišljeno da određenim ljudima se izađe u susret, da određenim ljudima se izađe u susret, zasnivanje hipoteke na nepokretnostima. Evo, ono o čemu je ministar govorio, moći će određen broj opština da založi seoske puteve i da to bude garant da bi dodelio kredit. To su priče, ni za malu decu, to ne znam kome ste mislili da plasirate. Prenosjavne svojina na AP i jedinicu lokalne samouprave ovde se pominje reč "entitet", šta je vaša namera? Da li vi znate koje probleme imaju entiteti u Bosni i Hercegovini, pa kuda vi vodite ovu državu, pa zar vam nije dovoljno problem koji mi već imamo i niko ne može okriviti vas za taj problem koji stoji i pričate uzaludne priče sa agende, to vam je i narodni poslanik Balint Pastor rekao, šta je uslov i šta je cilj. I jutros u formi poslaničkog pitanja narodni poslanik Dragan Todorović je rekao i pokazao kako Šiptari pokušavaju i kako se oni bore da imaju kompletnu kontrolu na AP Kosovo i Metohija, a zašto mi 11, 12 godina nismo pokušali da realizujemo rezoluciju 1244. To nije bio vaš cilj i vi niste to hteli da uradite i još kažete da su ova rešenja u skladu sa Evropskom poveljom o lokalnoj samoupravi koju je Republika Srbija ratifikovala i time između ostalog preuzela i obavezu da lokalno samoupravi obezbedi dovoljno sredstava za obavljanje njenih funkcija. Hoće li nešto iz Beograda biti preneto lokalnoj samoupravi kolegi Iliću u Žagubici, hoće li nešto biti preneto u Krupanj, hoće li te lokalne samouprave imate nešto od toga? Pa neće, pa u opštini Mali Zvornik biće vraćeno jedno igralište i pokušavate na taj način da nekog prevarite, a zgrada SO će i dalje služitiu te svrhe. Da nije bilo Zakona o sredstvima u svojini Republike Srbije, nisam siguran da mi danas ne bismo sedeli u ovoj zgradi i možda plaćali zakup. To su bile namere i vi idete ka tome. Dalje, najveći nivo zaštite javne svojine koji je i do sada čerupana kao da nije ničija su odredbe člana 6. a da pogledamo šta kaže odredba člana 6. Predloga zakona. Molim vas samo jedan momenat: "Svako ko odlučuje o stvarima u javnoj svojini koji ih koristi ili njima upravlja dužan da postupa kao dobar domaćin i odgovoran je za to u skladu sa zakonom." Šta je bilo sa postupanjem dosadašnjih dobrih domaćina? Hoće li dobri domaćin ukoliko bude doneo neku odluku odgovarati, hoće li ići u zatvor? Neće, vas to i nije briga i činjenica da ste predvideli vrlo niske kazne ukoliko neko u AP, lokalnoj samoupravi donese pogrešnu odluku o davanju u zakup ili otuđenju javne svojine, biće sankcionisan sa 100 hiljada dinara, ukazuje da je cilj da se ovo što ima još malo raščerupa, ali SRS nikada neće dati takvu podršku nekom ko računa na to, a moći će u suprotnom, ukoliko se radi o očuvanju interesa građana Srbije u pokušaju da se popravi životni standard. Mi ćemo stati na takvu stranu i podržati tako nešto. Ovo je strašno, mislim da, o ovome ne sme ni da se razmišlja. Neki stručnjaci iz oblasti prometa, gospodine Đeliću, pokretnina i nepokretne stvari procenjuju da će se Fond javne svojine na godišnjem nivou smanjiti, tj. menjati oblik svojine iz javne u privatnu svojinu od tri do čak sedam procenata. Podlogu za svoju tvrdnju nalazimo u članu 4. Predloga zakona koji kaže – da će se na sticanje, vršenje zaštite u prestanku prava javne svojine primenjivati odredbe zakona kojim se uređuje pravo privatne svojine, ako nešto drugo nije određeno ovim zakonom. Nemojte vi matematičari sada da kažete da će javna svojina u Srbiji apsolutno da nestane od 14 godina i dva meseca ukoliko bi do 7% godišnje se pretvaralo u privatnu svojinu ili možda 33 godine, ukoliko bi to išlo po 3%, gde ćemo apsolutno ostati bez javne svojine. Ostaće nešto još jednom ponavljam, ostaće valjda i ova i druge zgrade, ali i pravno posmatrano, pravna nomotehnika kod izrade ovog zakona čini mi se da nije u rangu studenata prve godine Pravnog fakulteta. Dosta je opštih mesta, na dosta mesta kažete, biće tako ukoliko nije predviđeno drugim zakonom, ali to ste uradili vešto. Znači, koji su uradili najpre nacrt ovog zakona, zatim i Vlada koja je usvojila predlog ovog zakona, oni su i svesno išli na to da ostave mogućnosti da sa nekim drugim propisima menja oblik svojine. Šta će se desiti sa imovinom gde su na primer MZ? U nekadašnje vreme kulucima gradili nešto, kome će to pripadati? Šta će biti sa tim? Mislite da oni mogu, što sam malo pre i rekao, da budu umesto Republike Srbije, dati kao garant odnosno kao hipoteka. Neće. Mislim da pokušavate, nadam se bezuspešno da prenesete svoju odgovornost na nekog drugog, ali činjenica je daje ovaj predlog zakona stigao u Narodnu skupštinu još 6. septembra, a da je juče Vlada 19. septembra usvojila 18 amandmana svojih, 18 amandmana na ovakav zakon ukazuje gospodine Đeliću, da vi ne znate šta radite, jeli moguće da se toliko promenilo za 14, 15 dana, a moram da vam kažem, da je ovo možda za vas, kad su u pitanju građani Srbije, jer ne mogu direktno da odlučuju o ovome, možda jedan i prilično povoljan momenat, a kako? Usled lične borbe za očuvanje gole egzistencije, za to da obezbede za sutrašnji dan, polako zaboravljaju ono što je od opšteg interesa, i biće možda lakše da vi ovo usvojite. Međutim, jednog dana za ovako opasne zakone neko će morati da odgovara. Ponekad i sud javnosti može oštrije da kazni od ovog, iz našeg reformisanog pravosuđa. Mislim da bi ovaj zakon trebalo da se povuče iz procedure, jer on ništa dobro ne donosi građanima Srbije, možda pojedinim tajkunima koji su se namerili, koji su se sa nekim i dogovorili, možda nekom izvan Republike Srbije, jer još jednom da se prisetimo, otvaranje radnih mesta, ako je ino partner, ova država je izdvajala i do 10.000 evra, a to nije važilo za naše ljude, za naše preduzetnike. Čini mi se da ste i ovde nešto slično pripremili, ali ne računajte na SRS. SRS je protiv ovog zakona i mislim da na taj način najbolje čuvamo interese građana Srbije. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, a posle njega narodni poslanik gospodin Dragan Stevanović. Izvolite gospodine Petronijeviću.
Poštovani predsedavajući, gospodine potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, kada je u pitanju Predlog Zakona o javnoj svojini, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS – JS gospodin Zoran Kasalović je izneo stav poslaničke grupe i u daljem, želim samo da potvrdim taj stav i da iznesem još nekoliko rečenica u načelnoj raspravi o Predlogu ovog zakona. Kada bude bila rasprava u pojedinostima tada ćemo se zadržati konkretnije na nekim rešenjima koja su predložena u ovom zakonu. Dakle, ponavljam ono što je predstavnik naše grupe već rekao, poslanička grupa SRS – JS će podržati Predlog zakona o javnoj svojini. Mi smatramo da je ovo značajan zakon, značajan sistemski zakon, koji omogućava dalju decentralizaciju u Srbiji, koji stvara okvire za to, dakle, kao deo posla koji nam predstoji u decentralizaciji, jer nije samo to, decentralizacija u Srbiji. Dakle, zakon koji precizno definiše šta je i čija je od imovine, koja je do sada bila imovina Republike Srbije, zakon koji omogućava AP, lokalnim samoupravama, brži razvoj ulaganja itd, s jedne strane. Sa druge strane prosto želim da upozorim da imamo u vidu da prenosom svojine na AP Vojvodinu i na jedinice lokalne samouprave ne znači samo da će postati bogatije, da će imati neizmerno bogatstvo, znači, isto tako i mnogo obaveza u očuvanju te imovine, održavanju, stvaranju nove itd. Treći razlog je taj što uz stvaranje okvira za decentralizaciju ne dovodi u pitanje funkcionisanje države Srbije, naravno zasnovane na Ustavu Srbije iz 2006. godine ima osnovu u tome, i naravno u skladu sa evropskim zakonodavstvom što je nama bitno, imajući u vidu da težimo EU, iz svih tih razloga mi smatramo da je to značajan zakon i da ga treba podržati. Ono što želim da istaknem, je sledeće, ja želim da podržim pristup Vlade Republike Srbije kada je ovaj zakon u pitanju u sledećem. Ovaj zakon treba da zameni prethodni koji je išao u jednu krajnost. Postojala je opasnost da ovaj zakon ode u drugu krajnost, a ja želim da podržim, da dam podršku Vladi što nije iz jednog zakona koji je imao hiper centralnu ulogu, hipercentralizovan, otišao u drugu krajnost, već sam našao jedan uravnotežen pristup, jednu meru. Naravno, Zakon o sredstvima u svojini Republike Srbije je donet 1995. godine, koga ovaj zakon treba da zameni, je zakon koji je donet pre 16 godina, a nije mogao da da odgovore na današnja pitanja, na nužnost decentralizacije, kada je u pitanju imovina, ali isto tako treba reći da je to zakon koji je u to vreme donet, zakon koji je prvi put upotrebio izraz društvene, umesto društvene svojine bez titulara, uveo izraz državne svojine i on je značajan sa tog stanovišta. Takođe, mislim da treba imati u vidu i vreme, okolnosti, okruženje, period rastakanja države, kada je donošen. Očigledno, dužnost decentralizacije kada je u pitanju imovina, nameće donošenje zakona i iz razloga što je Ustav 2006. godine utvrdio precizno nove oblike svojine, pa pored privatne, utvrdio je i oblik javne svojine, a u okviru nje, državna, koja pripada državi Srbiji, pokrajinska koja pripada pokrajini i opštinska, odnosno gradska imovina koja pripada jedinicama lokalne samouprave. Dakle, kada se sve to ima u vidu, ponuđeno je jedno rešenje za koje mislimo da je prava mera u ovom trenutku, koja ne dovodi u pitanje funkcionisanje ni onih kojima se prenosi ta svojina, ni sa druge strane, države Srbije. Ja ću tu kratko da se zadržim na još dva pitanja, predmet svojine. Zakon precizira šta je to predmet javne svojine i precizno kaže – prirodna bogatstva, dobra od opšteg interesa koja su zakonom proglašena za javnu svojinu, i naravno stvari, pokretne i nepokretne, druge itd. Ovo sam ponovio iz prostog razloga, da bi dalje sledili događaji u sledećem, da zavisno od toga šta je predmet javne svojine, dalje je zakon razrađivao kome ona pripada, ko su nosioci koje svojine. Imajući u vidu da se pošlo od značaja, od svega toga, mi podržavamo ovaj pristup koji je ovde naveden, a to znači da prirodna bogatstva, da ih ne nabrajam, ostaju vlasništvo države Srbije, da već od dobara od opšteg interesa, počinje prenos određenih, da ne govorim dalje i o stvarima, imajući u vidu da nisu baš sva dobra od opšteg interesa od jednakog značaja. Upravo tu se vidi mera kojom se Vlada rukovodila kada je delila imovinu, odnosno prava svojine. Želim, takođe, snažno da podržim još jedan stav koji je u zakonu iznet, kada su u pitanju prirodna bogatstva, dobra, neka od opšteg interesa, da ne nabrajam, tamo je precizno navedeno, su vlasništvo države i ne mogu se otuđiti. Smatramo to ozbiljnim, odgovornim ponašanjem ove vlade i ove države i prema generacijama koje dolaze. Dakle, u celini, prilikom, uslovno da kažem, razdvajanja javne svojine vodilo se računa šta je predmet svojine i šta je značaj svake od tih svojina. Drugo pitanje na koje želim kratko da se zadržim je pitanje koje zakon reguliše, a to su nosioci prava javne svojine. Nosioci prava javne svojine su, prema ovom zakonu, kako to i Ustav kaže, Republika, pokrajina i jedinice lokalne samouprave odnosno opštine i gradovi. Ovo sam namerno opet ponovio zbog sledećeg pitanja za koje mislim da otvorimo i mislim da, gospodine potpredsedniče, treba iskoristiti priliku do kraja ove rasprave da se detaljno razjasne pitanja nosioca prava svojine. Nesporno je kada je u pitanju i država i pokrajina, opštine i gradovi šta izaziva velike rasprave i polemike? To su gradske opštine, mesne zajednice, dakle ono što nije u kategoriji jedinice lokalne samouprave. To je pitanje koje će setražiti da se detaljnije razradi do kraja ova rasprava. Uzeću na primeru Beograda, koji ima 17 gradskih opština, među njima opštine sa po skoro pola miliona stanovnika, ogromnim privrednim, poslovnim, kulturnim centrima, ne samo stanovništva itd. Gradske opštine nemaju status jedinice lokalne samouprave, ali imaju i te kako potrebe da imaju veće nadležnosti nego što ih imaju i imaju i te kako potrebe da imaju odgovarajuću imovinu koja im je potrebna za rad tih organa i organizacija. Molim vas da, prosto, još jednom pogledamo sledeće. Da li to pravo gradskim opštinama se može dati zakonom ili, kako je to već rečeno u zakonu, ostavlja se mogućnost gradovima da u okviru svog statuta to pravo prenesu? Kada imamo u vidu da Ustav i Zakon o lokalnoj samoupravi posmatra grad i Grad Beograd kao jedinicu lokalne samouprave, ne vidi mogućnost da zakonom to može da se uradi, ali istovremeno ako je grad nadležan da osnuje gradsku opštinu, da da odgovarajuće nadležnosti, čak i način izbora organa i koje organe da ima, da li će da ima jednu ili 21 opštinu itd, onda treba da imaju nadležnosti i to pravo raspolaganja imovine, ali umesto postoji li mogućnost korišćenja jednog izraza, a kroz grad već ima gradska opština, dakle, ako ih je statutom osnovao, da imaju obavezu da im prenese pravo svojine na imovinu koju koriste za rad organa i organizacija koje pripadaju njima. Kada su u pitanju mesne zajednice, mislim da je tu dato i treba zadržati to rešenje pravo korišćenja, ali čini mi se da treba, gospodine potpredsedniče, još jednom pogledati postoji li mogućnost da to pravo korišćenja bude trajno, da se ne može otuđiti. Zašto to kažem? Zato što pravo svojine podrazumeva da se može i otuđiti, a pravo korišćenja, kada su u pitanju mesne zajednice, mora se voditi računa, mnogo objekata ima koji su građani samodoprinosom gradili, svojim sredstvima i koji treba da budu u funkciji tih građana. Dakle, oni mora da imaju pravo korišćenja te imovine jer zašto ne pravo svojine? Pa pravo svojine ne podrazumeva samo da imaš dobio si nešto, nego podrazumeva čitav niz drugih poslova, da sačuvaš tu imovinu, da je održavaš, da je uvećaš itd, što nema uslova kada su mesne zajednice u pitanju. Dakle, koristim jedan termin "trajno korišćenje" bez mogućnosti kada su takvi slučajevi u pitanju da se može oduzeti. Želim nešto da razjasnim. Podržavam ovaj amandman Vlade koji je dat, a koji se odnosi na sledeće – objekti na teritoriji bivših jugoslovenskih republika koji su bili u društvenoj svojini na kojima je kao nosilac prava raspolaganja bila ili upisana AP Vojvodina odnosno jedinica lokalne samouprave ili ustanova čiji je osnivač AP Vojvodina odnosno jedinica lokalne samouprave. Pitam, odnosi se na sve jedinice lokalne samouprave i odnosi se na teritoriju AP Vojvodine i ustanove čiji su oni osnivači? To nisu mala sredstva. To nije mala imovina. Navešću samo jednu malu ustanovu, centar dečijeg letovališta koji ljudi prepoznaju već godinama, 45 godina se bavi decom, koji ima šest ogromnih izvanrednih objekata u Hrvatskoj. To nije mala imovina, to je velika imovina. Mislim da je dobro da pripadne onome ko je ulagao sredstva u to. Potpredsedniče, nadam se, a vi ćete demantovati ako nije tako, da pitanje nepokretnosti javnih preduzeća i ustanova, bez obzira ko je osnivač, između bivših jugoslovenskih republika i dalje ostaje u obavezi nadležnosti Republike Srbije i da će to biti rezultat međudržavnih dogovora i sporazuma. Dakle, neće pregovarati, ali narodski da kažem – svaka vaška obaška. Imajući u vidu nekoliko otvorenih pitanja kada se radi o gradskim opštinama, mesnim zajednicama i ustanovama za koje mislim da treba do kraja ove rasprave da se potpuno do kraja razjasne, još jednom ponavljam, mi ćemo podržati Predlog zakona o javnoj svojini. Hvala.
Reč ima narodni poslanik gospodin Dragan Stevanović, pa posle njega gospodin Vladimir Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS smatra da vlasti u Srbiji ništa nije bilo nemoguće u skladu sa zakonima koji su aktuelni i koje ćete staviti van snage usvajanjem ovog zakona i da su razlozi za to isključivo nesposobnost Vlade, neefikasnost institucija koje ste u poslednjih 10 godina uspostavili. Jedino što niste mogli, a daćete sebi za pravo ovim zakonom, to je da krčmite i da prodajete javnu odnosno državnu svojinu. Ako je to motiv, onda neko od vas treba da skupi hrabrosti, da izađe i da to kaže. Ako nije, recite nam i to. gospodine Đeliću, ovde smo se svega naslušali. Stav SRS pokušaću da iznesem komentarišući navode onih koji će glasati za ovaj zakon ili onih koji su još uvek u postupku trgovine da glasaju za ovaj zakon. morate da priznate da trgovina oko glasova i oko zakona u Vladi nije baš retka stvar u poslednjih nekoliko nedelja i meseci. Ono što bih iskreno voleo, voleo bih da kolege iz SVM i ovaj put ostanu principijelni, pa da i ovaj zakon prođe kao i Zakon o železnici. Za Srbiju bi jedino to u ovom trenutku imalo koristi i smisla. Ne postoji argument racionalan kojim ćete ovo, na šta su vas ucenama i različitim političkim pritiscima i međunarodnim i domaćim naterali da prihvatite i ugurate u skupštinsku proceduru. Gospodine Đeliću, potrudiću se da jako malo govorim o Vojvodini. Danas konzervu kad otvorite, ili vam izađe Bojan Pajtić, ili Bojan Kostreš. Znate? U Srbiji se priča o svojini svela na probleme u Vojvodini. Samo oni imaju probleme u Srbiji. Ovo ne govorim sa aspekta netrpeljivosti, o koju je gospodin Đurić malopre pomenuo. Ne, zaista nemam ni jedan jedini promil osećaja netrpeljivosti prema bilo kome. Ali, dozvolićete, i neki drugi imaju probleme i neki drugi treba da kažu nešto. Sve se svelo na priču o ambiciji dva ili tri čoveka u Vojvodini. Možda oni nisu ljudi krivi. Možda su glasnogovornici predsednika Vojvođanske vlade, kome njegovi u stranci ne smeju da zapuše usta, a kamoli da zapuše oni koji se otvoreno zalažu za neke vrlo opasne političke tendencije u Srbiji. Vi ste, gospodine Đeliću, malopre rekli da je Vojvodina, odnosno autonomija realnost i da je ona plod istorije. Slažem se sa vama. Ali, autonomija koja je plod istorije je, gospodine Đeliću, izborena za Srbe u Austrougarskoj, za Srbe da se prisajedine svojoj matici. Zakoni koje nam vi poturate su sušta suprotnost nasleđu te autonomije, istorijskom nasleđu te autonomije. Degutantno je da tu autonomiju dovodite u vezu sa ovom autonomijom koju vi promovišete kroz ovaj zakon. Ali, da vidimo šta su rekli neki koji će glasati za ovaj zakon. Kažu iz ZES – konačno će se po usvajanju ovog zakona znati šta je čije. To je neistina, gospodine Đeliću. U jednoj državi se zna šta je čije, znate kad? Kada imate uređen katastar i kada popišete imovinu. Oni nisu bili sposobni za 10 godina i vi zajedno, kao ministar sa njima, da popišete imovinu u Srbiji. Da vas pitam samo kako ste najavljivali zakon o katastru, državnom katastru i premeru? Recite nam sad, kao potpredsednik Vlade, dokle ste stigli sa tim poslom? Vi ne znate gde su vam međe, ne znate šta je vaše. Vi ćete da nas ubeđujete kad ovaj zakon usvojite i počnete da krčmite državnu svojinu, koja je sad javna svojina, gradirana kako jeste, to će biti znak da se zna šta ko ima i ko čime raspolaže. SRS je 2004. godine pobedila u Surdulici. Do 2005. godine, gospodine ministre, zgrada opštinske uprave u kojoj je 60 ili 100 godina sedeo predsednik opštine, do tada nije bila uknjižena, nije bila popisana. Vi ovde pričate da će se po usvajanju ovog zakona znati šta je čije. Da ne govorimo o nekim drugim opštinama, koje nisu prepoznavale značaj posedovanjačistih katastarskih podataka, planske i strateške dokumentacije. Ovde jedan poslanik kaže – osećamo strah od nekih poslanika. Bojimo se,jer vas znamo kakvi ste, upoznali smo vas za ovih 10 godina, od procesa privatizacije pa do procesa legalizacije itd. Da li su vam to pozitivna ili dobra iskustva sa vama? Naravno da nisu. Znate li šta će vam se ovim zakonom staviti u ruke? Naš strah je opravdan i ne možete da ga osporite. To je potvrdilo desetogodišnje iskustvo sa vama. Malopre kažete – lokalne samouprave čekaju po nekoliko godina na odgovor Direkcije za imovinu. To govore oni koji su 10 godina upravljali ovom državom, upravljali Vladom, koji su donosili odluke ko će biti u tim direkcijama za imovinu, odnosno u tim organima. Imali smo problema i mi kao lokalna samouprava 2004. i 2005. godine, Tačno je. Tačno je da smo ne znam koliko puta intervenisali i zvali Direkciju za imovinu da daju papir. Taj problem se ne rešava tako što daš imovinu lokalnoj samoupravi ili nekom lokalnom kabadahiji, nego što središ odnose u Direkciji za imovinu. Takav je put. Tako mi vidimo ovo. Mnogo je jednostavnije i lakše, ali vi ste žrtve sopstvenih političkih ambicija i u Srbiji, i u odnosu na Brisel. Kažete – zakon koji se primenjuje, doneo ga je Milošević. Nije hteo da razvija opštine gde ste vi na vlasti. Boris Tadić je mnogo pažljiviji. On, gospodine Đeliću, mnogo ulaže, ili su njegovi ministri vrlo sagledali opštine gde nisu na vlasti. Ne možete ni vi time da se pohvalite. Setite se vašeg iskustva iz Pirota. Zaobišli ste opštinsku upravu u Pirotu zato što vaša DS tamo nije na vlasti. Sada ćete vi da kudite Miloševića. Milošević je malo dete za vas. Ono što vam je ostavio posle rata i sankcija niste umeli da sačuvate, ili niste hteli. Ovim ćete pokušati da ga dokrajčite. Iskreno se nadam da će kratko da traje, samo do sledećih izbora koji su očigledno tu blizu. Zamislite šta je ovde razlog da se donese zakon? Niklo drvo u kanalu u Vojvodini. Ko je kriv zbog toga? Titular svojine što je niklo drvo u Vojvodini, u kanalu? Znate li zašto je niklo drvo? Zato što preduzeće kome je poveren taj kanal, za rukovodioca ima neradnika i lenčugu, kojem je lakše da prima platu iz budžeta, da li Vojvodine ili Srbije, lakše mu je da primi 300.000, da ne radi ništa, da 100.000 odnese u stranačku centralu koja ga je postavila na to mesto i da uživa. Teško je da se sedne jednom u kola koja mu opet država plaća, i u mesec dana prođeš i vidiš kanal koji ti je poveren na staranje. Vi menjate titulare svojine. Prodajete maglu ovde i nama i narodu. Dokle više? Šta smo mi, retardi? Dokle više da nam prodajete maglu, tu briselsku maglu? Prošlo je to vreme. Vi ste nesposobni da vodite državu. Morate da odete sa vlasti. Ne mora da se menja svojina i njen titular, mora da se menja vlast ili oni kojima je vlast poverena, jer ste pokazali koliko vredite i šta znate. Kaže se ovde – problem je što su prirodna bogatstva državna svojina. Dajte, da i to damo. Što niste uveli amandman da se i to proda? Kako to može da bude problem? Državna svojina su prirodna bogatstva, pa su lokalne samouprave uskraćene za pare. To nije tačno. Kada su prirodna bogatstva, prihodi i sredina na kojima se ona nalaze, to se rešava naknadama, to se rešava uredbama. Jednom jedinom uredbom. Šta ste napisali u zakonu? Naknade su čije? Naknade su prihodi budžeta Srbije, budžeta Vojvodine i jedinica lokalne samouprave. Čije će biti naknade? Da li neko od vas može da kaže da ćete to rešavati uredbama? Šta mislite, na osnovu iskustva koju imamo svi sa ovom vladom i vladama od 2000. godine na ovamo, pa možda i ranije, da će ovo biti prihodi jedinica lokalnih samouprava? Da li ste nekada takvu uredbu doneli? Da li je nekada Surdulica imala dinara od litra vode koju koriste i eksploatišu i vlasinske hidroelektrane i "Koka-kola"? Nisu nikada imale ni jedan jedini dinar. Znate li zašto? Zato što u tim uredbama, u zadnjem članu piše da su to prihodi budžeta lokalne samouprave. Lepo vam je bilo da te novce trošite. U šta nas sada ubeđujete? Da će to biti prihodi jedinica lokalnih samouprava ili AP Vojvodine? Kako da ne. Znajući vaše navike, manire i opredeljenja, tvrdo verujemo da će lokalne samouprave posle ovoga da procvetaju, naročito vojvođanske. U banatskim opštinama su svi presrećni i sa nestrpljenjem očekuju ovaj zakon. Znate? Oni znaju da će im se problemi koje imaju, a na ekonomskom i socijalnom nivou su kao i oni u Trgovištu i dole u Bosilegradu kod mene. Jedva čekaju da usvojite ovaj zakon. Kada te opštine dobiju svojinu, tamo će da teče med i mleko. Oni to znaju. Imali su velike koristi i fajdu od pokrajinske administracije, pa će sada i mati koristi i fajdu, što bi rekao moj narod dole, i od zakona o javnoj svojini. Kako da ne. Zakon o javnoj svojini treba gospodi u Novom Sadu, da seire, pošto ovi iz Beograda seire sa imovinom po celoj Srbiji, krčme i parčaju. Ništa vi dobro nećete doneti. Donećete sreću sredini u kojoj se salaš sa nekoliko hektara prodata za 10 hiljada evra, tako što ćete opštini dati svojinu. Koga vi više folirate? Vama to mora u lice da se kaže. Vi ne zaslužujete viši nivo rasprave, zato što pokušavate od nas da pravite i kretene i budale. Ko je pisao zakon? Koja je to radna grupa, gospodine Đeliću? Kažite mi ko je na čelu radne grupe? Kolika je politička težina ljudi koji su to radili? Ne osporavam ničiji lični kredibilitet. Bojan Kostreš? Dva puta se sastali i nisu mogli, čovek telefonom završavao posao. I kad hoće država ovakav zakon da donese, valjda se najrelevantniji pozovu i o tome se razgovara? Nije bitno da li hoće ili neće. U kojoj kuhinji je ovo skuvano? Gde je ovo skuvano? Šta smo mi? U šta nas vi uveravate? U vašu državotvornu snagu, opredeljenje, odgovornost? Nemojte molim vas. Vrlo ste interesantne stvari rekli, gospodine Đeliću. Pazite šta ste rekli – hipercentralizacija. Sada ćete je zameniti – anarhodecentralizacojom. Zašto vam 10 godina nije zasmetala ta hipercentralizacija? Ko je kreator te hipercentralizacije? Vi, gospodine Đeliću, vi i ovi koji su sedeli tu svi ovih godina i podržavali sve što radite i koji su nas uveravali da sve što do sada radite da je to najbolje, u interesu Srbije i vašeg evropskog puta. Mene bi zaista bilo stid da se kao ministar koji sam 10 godina u Vladi pojavim i kažem – hipercentralizacija. Da li ste jedan zakon usvojili ili branili u ovoj skupštini koji nije bio dobar i evropski, koji nije unapređivao standarde ovog evropskog društva? Evropskog društva u kojoj je potrošačka korpa tri puta veća, ako mogu tako pežorativno da se izrazim, od prosečne plate. Dalje kažete, gospodine ministre – sad će opštine dobiti lokalne puteve, trgove, u svojinu i sve će biti super. Šta vi mislite? Zašto ti putevi do sada nisu pravljeni? Zašto nekategorisani putevi po opštinama nisu krpljeni i pravljeni? Zato što nije bilo para, gospodine Đeliću. Neće im promena titulara svojine obezbediti novac. Država nema para. I dalje će ti putevi biti onakvi kakvi jesu. Opštine će u tom kontekstu i smislu dobiti samo jednu novu muku. Za koga, ministre, da se prave putevi? Za koga seoski i nekategorisani putevi da se prave? Za napuštena sela? Za prostore koji su ostali posle vaše depopulacione politike takvi kakvi jesu? U skladu sa evropskim standardima - a šta ste uradili? Šta ste uradili sa sredstvima iz budžeta Republike Srbije koja su bila opredeljena za lokalne samouprave? Oni su tim sredstvima mogli te puteve da prave. Opštinama dugujete 40 milijardi, po raznim osnovama. Sad ćete rebalansom da smanjite sredstva koja treba da idu lokalnim samoupravama, a pre dva meseca ste usvojili zakon kojim ste im obećali 40 milijardi. Vi se igrate. Igrate se zdravim razumom. Podsmevate se svima nama. Jel čujete šta dobacuju – tako je, kako je. Samo neka dobacuju i neka se smeju. Neki su se i smejali i dobacivali, a sami znate kako su prošli 2000. godine. Kažete, gospodine ministre: "razdvajanje lokalne od republičke administracije". Kad je pobedila SRS, 2005. godine, u opštini Surdulica to smo uradili. To je izvorni stav SRS u njenom političkom programu, da republički i lokalni organi, inspekcijski, ne smeju i ne treba da dele iste prostorije. To smo i uradili. Nije nam trebao zakon o javnoj svojini. Trebala je dobra politička volja i razgovor sa ljudima. Pokazali su sluh čak i ovi koji su predstavljali Vladu, za divno čudo. Ali, to smo uspeli da uradimo. Ne bez muka, ali smo to uspeli da uradimo. Puna su vam usta Evrope. I ovde se pozivate na Evropu. Pomenuću dokument na koji ste se pozvali – Povelja EU, zato što to nije dokument EU nego Saveta Evrope. Recite mi molim vas, ovde kažete da ste na osnovu njega dužni da obezbedite sredstva za obavljanje funkcija lokalne samouprave. Član 9. ove povelje to reguliše. Gde u tom članu piše ko mora i treba da bude titular svojine? I gde je garancija da se lokalnim sredstvima sredstva obezbeđuju zato što se menja titular svojine? Nigde. Ali, ne birate sredstva kako da svoje političke poteze odbranite i opravdate. Gospodine ministre, vi ćete ovim u principu i u suštini otvoriti još jednu Pandorinu kutiju. Ja ću pokušati da skratim i da vas pitam – da li je bilo ko od vas procenjivao kako će ono što ovaj zakon nosi sa sobom, kakve reperkusije može da ima na teritorijama opštine Preševo i Bujanovac u ovakvim političkim okolnostima? Kakve reperkusije činjenica da će lokalna samouprava postati titular svojine može da ima u Bosilegradu, gde se otvoreno pokazuju loše političke tendencije rukovodstava koje je tamo? Teritorijalne aspiracije spolja. Da li je neko o tome razmišljao? Znate li šta sve u ovim sredinama kroz formu javnog i privatnog partnerstva može da se provuče? Ko sve može da uđe u kapital, naš kapital? Opasni politički projekti i nosioci opasnih političkih projekata, finansijeri opasnih političkih projekata. O Vojvodini ne moram to da pričam, pošto svi znaju sklonosti, ambicije i aspiracije, i spolja i iznutra. Ali, ne postoji samo Vojvodina kao problem. Vrlo sam otvoreno pitao, šta je sa Bosilegradom, Preševom i Bujanovcem? Šta ćete dati opštinama? Mogućnost da se zadužuju, da skinete lokalne samouprave sa vrata tako što će emitovati municipalne obveznice. I vi ste tu, gospodine ministre, da spojite lepo i korisno – da služite Briselu, a ako možete i kao neko ko je vezan za bankare, da se okoristite, jer vrlo dobro znate koliko su municipalne obveznice popularne, zato što su jeftinije od kredita, zato što su sigurne i, naravno, zato što su kamate interesantne za one koji ih otkupljuju. Nažalost, nemam više vremena, gospodine ministre. Ovo što ste pokušali i pokušavate da uradite je vrlo loša avantura. SRS smatra da svu legislativu koju ste imali na raspolaganju, bila je apsolutno dovoljna da javni sektor napravite efikasnim, da lokalne samouprave napravite uređenim i da nivo državne administracije podignete na zadovoljavajući nivo. Vas za sve to baš briga. Ono što jeste politička poruka i namera i ambicija je apsolutna destrukcija Republike Srbije. SRS tako nešto ne želi da podrži. Hvala.
Reč ima narodni poslanik, gospodin Vladimir Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi predsedavajući, poštovani potpredsedniče Vlade, većina nas ovde je svesna da je Srbija duboko centralizovana zemlja. Činjenica da je kao takva jedna od najnerazvijenijih u Evropi i da ima usporeni privredni rast, a takođe i na drugoj strani činjenica da 10 najrazvijenih zemalja Evrope jesu visoko decentralizovane zemlje treba da nas ohrabri da smelo uđemo u proces decentralizacije. Iz tih razloga, smatram da donošenje jednog ovakvog zakona upravo predstavlja jedan hrabar korak ka stvarnoj i suštinskoj decentralizaciji zemlje. Kao najvažniji efekat ovog zakona, odnosno jedan od najvažnijih efekata ovog zakona se ogleda u tome da njegovim donošenjem naše opštine i gradovi prestaju da budu podstanari na imovini koja je zapravo njihova ili nosioci stanarskog prava, već postaju vlasnici, što je daleko ugodnija i bolja pozicija za njih. Svi koji su imali priliku da budu podstanari znaju da je to nelagodan položaj, znate koliko je neophodno da se dobije dozvola od gazde, ili gazdarice, da se zameni slavina, eventualno okreči kuća, a da ne pričam o nekim ozbiljnijim zahvatima. Te iste probleme smo imali prilike da čujemo i da slušamo svi ovih meseci unazad, koliko su se lokalne samouprave mučile da pribave najobičnije saglasnosti i banalne papire, kako bi sa tom imovinom koju koriste upravljali na efikasniji način. Usvajanjem ovog zakona dobijamo u našem pravnom sistemu pravni institut javne svojine, koji zamenjuje praktično dosadašnju državnu imovinu, ali razlika je u tome što nosioci ovog prava za razliku od Republike sada mogu da budu i autonomna pokrajina, gradovi i opštine. Zakon je dosta jasnim pravničkim jezikom napisan, svakako da će njegova praktična primena pokazati i eventualne slabosti, on jasno definiše i šta je predmet zakona i ko su nosioci prava i koji je postupak raspolaganja, upravljanja, otuđenja i razmene javne svojine, tako da što se tiče tih formalnih elemenata zakona, zaista nemamo nekih suštinskih primedbi, veliki broj amandmana koje će zakon svakako imati, nadam se da će popraviti tekst ovog zakona, a ono što je za našu poslaničku grupu sporno, možda najspornije, jeste odredba zakona koja daje diskreciono pravo gradovima da gradskim opštinama daju status javne svojine nad određenim pokretnim i nepokretnim stvarima. Mislimo da ovakvo rešenje diskriminiše gradske opštine, za razliku od onih koje nisu u okviru grada i da sa te strane želimo da podnesemo amandman koji će popraviti ovaj tekst. Evo na primeru grada iz koga ja dolazim Požarevca, gradska opština Kostolac, ukoliko bi pribavila neku nepokretnost na primer kupila autobus, ili sagradila vrtić po automatizmu bi ta napokretnost ili pokretna stvar pripale gradu Požarevcu. Mislim da se sa tim ne bi složili ni građani Kostolca, a ni Požarevljani. Na početku sam istakao da je donošenje ovog zakona zapravo početak stvarne decentralizacije Srbije i nas u ujedinjenim regionima Srbije, to posebno raduje, imajući u vidu da smo ovog proleća pokrenuli jednu veliku inicijativu, potpisivanje peticije koju je potpisalo pola miliona građana Srbije, koji su se na taj način izjasnili da jesu za suštinsku decentralizaciju zemlje, jedan zakon iz te da kažem naše agende je već donet, Zakon o finansiranju lokalnih samouprava, koji je omogućio bolje finansiranje, drugi evo, Zakon o javnoj svojini smo na pragu da donesemo i moram ovom prilikom da kažem da i treći zakon koji smo predložili u okviru narodnih peticija, to je Zakon o direktnom izboru gradonačelnika i predsednika opštine je takođe važan. Zaista je važno ko će upravljati opštinama i gradovima, ko će raspolagati ovom imovinom. Slažem se sa kolegama koji su diskutovali i postavljali pitanje – hoće li ovaj zakon doneti nešto građanima Srbije, nešto konkretno, opipljivo, da bi ga i oni na neki način podržali. To će svakako zavisiti od onih koji će upravljati javnom svojinom, bilo na nivou opštine, bilo na nivou grada, autonomne pokrajine i Republike. Posebno imajući u vidu činjenicu da mi nemamo dobra iskustva sa staranjem o javnim dobrima, da se ponekad ophodimo prema njima bahato i neodgovorno i upravo zato je važan i ovaj treći zakon – Zakon o direktnom izboru predsednika opštine i gradonačelnika, koji bi omogućio bolje i efikasnije upravljanje. Dakle, problem ovog zakona zaista vidim u njegovoj primeni, on daje velike mogućnosti, smanjuje administriranje, biće dobar alat u rukama onih koji su dobronamerni i koji znaju kako da se efikasno koriste sredstva, a sa druge strane bojim se da tamo gde se da poverenje nekima koji ga nisu zaslužili, može biti problema. Na kraju, samo ću zaključiti sa rečima Napoleona trećeg, koji je još davno rekao, a tiče se decentralizacije, da je moguće vladati ljudima na daljinu, ali nije moguće upravljati. To se kada je u pitanju javna svojina još više i još jače može da praktično zaključi na primeru i ovog zakona i potrebi zapravo, suštinskoj da se i odluke koje se donose, a vezane su za imovinu i za raspolaganje imovinom, što više približe mestu gde se ona zapravo nalazi ljudima koji njome upravljaju.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik gospodin Boris Aleksić, posle njega gospodin Nenad Čanak. Izvolite Aleksiću.
Hvala gospodine Novakoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, Napoleon je takođe rekao još i nekoliko zanimljivih rečenica, između ostalog i onu da je izdaja pitanje datuma, a upravo vidimo i kroz ove predloge zakona, i kroz to šta radi Vlada Republike Srbije, da je izdaja uveliko na sceni u Republici Srbiji. Gospodine Đeliću, vi ste sebi dozvolili jedan istorijski osvrt i vrlo negativno ste se izrazili o istoriji srpskog naroda i srpske države, govorili ste o ujedinjenju Nemačke, mislili ste na 1871. godinu, ono što je uradio Bizmark, i govorili ste o ujedinjenju Italije, koju je pre svega inicirao Garibaldi. Vi ste rekli da za razliku od Nemačke i Italije, Srbija se borila za nezavisnost, a ne za ujedinjenje. Naprotiv gospodine Đeliću istoričari i poznate ličnosti sa zapada i celog svega upravo spominju srpsku revoluciju, kao borbu za ujedinjenje srpske države i srpskog naroda, a više od toga borbu za ukidanje feudalizma. Feudalizma koji vi i vraćate ovim zakonom, stvarate male feude, male feudalce, pa ćemo sada umesto Đilasa, umesto Dinkića, umesto Pajtića imati još 100, 200, 300 takvih ljudi i zaista će Srbija ličiti na nemačke državice pre Bizmarkovog ujedinjenja, kojih je bilo 300 i više. Dakle, jedna zastrašujuća činjenica. Inače države koje ste vi spomenuli su nacionalističke države, par ekselans. Upravo je Francuska i kardinal Rišelje je u međunarodne odnose uveo princip državnog razloga. Ono što je bila Nemačka u 20. veku, to je Francuska bila ranije, ona je pretila da postane Hegemeon u celoj Evropi tako da pozivanje na Nemačku i Francusku vam baš nije dobar primer, jer to su države koje nacionalne interese štite svuda, pogotovu na svojoj teritoriji, a vi ovde uništavate srpske nacionalne interese, doduše vaš put je logičan, vi ste rasturali ekonomski Rusiju u vreme Čubajsa, u vreme Jeljcina, pa ste sada došli i da to radite Srbiji i Srbima. Da vidimo konkretno oko Zakona o javnoj svojini, šta ste vi radili. Formirali ste radnu grupu za izradu Zakona o javnoj svojini, koju je predvodio Bojan Kostreš, čovek koji nije pravnik i ne poznaje naprosto pravo ni najmanje. Ta radna grupa se sastala jedanput. Nakon toga gospodin Kostreš je počeo direktno da se sastaje sa Cvetkovićem, premijerom Vlade Republike Srbije. Saradnici Bojana Pajtića iz Demokratske stranke, znate ko je, rekli su sledeću stvar za gospodina Kostreša citiram – Kostreš, osoba nepoznatog zvanja i skromnog kvantuma znanja, koja ne razlikuje osnovne kategorije pravne materije. Završen citat. Vezano za Zakon o javnoj svojini. Pozivate se na istorijsku podlogu, vi vraćate ovde komunističke tekovine, gospodine Đeliću, jer vam to pozivanje na autonomiju kada kažete da ima svoje istorijsko uporište, ne mislite sigurno na vojvodstvo Srbije i tamiških banaka, ako uopšte znate šta je to bilo. Liga socijal-demokrata Vojvodine tražila je zvanično povratak nekih rešenja iz 1974. godine, Ustava iz 1974. godine, Titovog Ustava kojim je razbijena Srbija na tri dela. Jer, kako kažu, njima treba imovina koja donosi pare, a ne ona u koju treba ulagati. Zamislite to i predsednik Skupštine AP Vojvodina, Šandor Egereši, poznat po onoj priči o belim rukavicama, traži rešenje iz Titovog Ustava iz 1974. godine. Vi nama pričate o demokratiji, o ljudskim pravima, a ovde ljudi koji održavaju vašu vlast traže rešenja iz najgoreg komunizma, kada je Srbija bila uništavana, kada je srpski narod bio uništavan, kada je pripremano rasturanje države. Jer smo imali od prvog Ustava posle Drugog svetskog rata koji je predvideo centralizovanu državu, sve veću i veću decentralizaciju koja je na kraju dovela do ratnog požara, raspirivanja separatizama, slovenačkog, hrvatskog, muslimanskog itd. Sada vi nastavljate taj proces i završavate, vi se pojavljujete kao izvršioci Titovog testamenta. Kaže, interesantno je da su kasnije pregovore oko Zakona o javnoj svojini počeli da vode direktno Mirko Cvetković i Bojan Pajtić. Vi sad imate nešto što se dešava dakle na jugu, sad ste počeli da radite na severu, vi imate pregovore Beograda i Novog Sada. Dakle, prosto neverovatno, prosto neverovatno. Dakle, ono što vi predviđate ovim zakonom to je deobni bilans Republike Srbije i AP Vojvodine koji dajete sve šira i šira ovlašćenja, kojim utirete put ka odvajanju iz Republike Srbije, ka sticanju statusa prvo federalne jedinice ili ko zna čega jer vam tako kažu vaše gazde sa Zapada i vi delite imovine ovim zakonom. Vi uvodite pojam javne svojine, a nemate pojma šta je javna svojina, vi ga ne definišete uopšte, vi vršite određena nabrajanja, vi predviđate da je sada javna svojina državna, zatim svojina AP i lokalne samouprave. Ali, uopšte ne ulazite u to odakle vlast AP i šta je AP, šta je lokalna samouprava. Na kraju krajeva, to je sve imovina Republike Srbije, a vi možete da je delite koliko god hoćete. Na taj način štetite interesima Republike Srbije. Vi dodatno organizujete, razrađujete, kleptokratiju koja je na sceni u Srbiji. Sada će ta kleptokratija imati tri nivoa. Imaće republički nivo, imaće nivo AP, vi samo predviđate Vojvodinu, Kosovo ne pominjete uopšte, Kosovo i Metohiju, imaće nivo lokalne samouprave. Sada će građani Srbije imati tri nivoa sa kojih će ih pljačkati različiti funkcioneri jer svako od tih funkcionera će želeti prvo sebi da podigne kule i gradove, a onda ako uradi nešto za državu, ako uradi nešto za svoju sredinu odakle dolazi, to je veliko pitanje. U ovom zakonu ono što je posebno opasno, a govorio je o tome i moj kolega Sreto Perić, vi upotrebljavate termin za AP entitet. Ne znam da li znate šta znači entitet, ali evo ja ću vam reći šta znači u rečniku američke diplomatije, označava samo određeno državotvorno telo i karakter državnosti predmetnog bića, nacionalni identitet, narodnu, kulturnu, istorijsku, jezičko-religijsku posebnost i pravo na samoodređenje. Vidite, kako ste sami sebe ubacili u problem, uveli u mulj iz koga ne možete da izađete. U isto vreme kojekakvi likovi u Srbiji, poput Sonje Biserko, govore da na Kosovu već ima paravojnih formacija iz Srbije. Pazite, Sonja Biserko, čiji je brat poginuo u hrvatskim paravojnim formacijama Zenge, govori ovakve stvari. Nataša Kandić koja se u dokumentaciji DB Republike Srbije vodila po američkoj obaveštajnoj službi, vam uređuje tužilaštvo, sudske organe i određuje šta će da radi Boris Tadić, šta će da radi Vlada Republike Srbije, a vi sve to tolerišete. Da vidimo dalje, interesantno u ovom predlogu zakona o javnoj svojini, vi govorite i o prirodnim bogatstvima i kažete, vode, njihovi izvori itd. mineralni resursi jesu u svojini Republike Srbije. Kažete, da je na prirodnom bogatstvu, da može da se stekne koncesija, pravo korišćenja, iskorišćavanja. Veoma interesantno, da vi na ovaj način polako uvodite rasprodaju prirodnih resursa Republike Srbije. Želim da vas podsetim, gospodine Đeliću, pošto vi i ova vlada govorite samo o profitu, samo o materijalnim dobrima, setite se da su za Kosovo i Metohiju AP rezerve lignita, lignitnog uglja toliko velike da ne mogu da se eksploatišu narednih 11 vekova. Njihova vrednost se procenjuje u milijardama i milijardama i milijardama evra, trenutno, a Srbiji polako ponestaju energenti. Isto tako želim da vas podsetim, okeanografsko odeljenje "Vudshol" instituta iznelo jedno upozorenje u kojem kaže da će kao posledica globalnog zagrevanja teritorija Srbije i još nekih zemalja postati jedina mesta u Evropi sa dovoljnim količinama sveže, pijaće vode. Ovo znači, da prirodni izvori vode za koje vi želite da date koncesije velikim multinacionalnim kompanijama će biti pravi izvori bogatstva za građane Republike Srbije, a vi to želite da krčmite. Interesantno u sledećem članu ovog zakona, članu 10. dobra od opšteg interesa u javnoj svojini, vi imate neke detalje koji su protivustavni. Kaže – dobra od opšteg interesa u javnoj svojini, u smislu ovog zakona su dobra u opštoj upotrebi i druge stvari koje su zakonom određene kao dobra od opšteg interesa i zatim navodite: poljoprivredno zemljište, šume, šumsko zemljište, voda, vodno zemljište, vodeni objekti itd. Vi ovde predviđate, na osnovu onoga što ste napisali u zakonu da je javna svojina i da se razlikuje od državne svojine, a ova dobra mogu da budu u vlasništvu AP i lokalne samouprave. Međutim, u članu 87. Ustava državna imovina, prirodna bogatstva i dobra za koja zakonom određena da su od opšteg interesa, imovina koju koriste organi Republike Srbije u državnoj su imovini. Šta vi hoćete ovim da kažete? Dakle, vi kršite ovim zakonom odredbe Ustava RS, nemate nikakvih problema zbog toga što to radite. Na kraju krajeva, razlog za donošenje ovog Ustava jeste kao što su rekli vaši koalicioni partneri da se vrate titoistička rešenja iz Ustava iz 1974. godine. Vi ste gospodo novi komunisti, novi titoisti. Samo ste crveni pentagram zamenili žutim pentagramom. Vi dozvoljavate da vas ucenjuje Čanak i njegovo veselo društvo. Kako je to moguće, kako ćete vi onda da branite interese Republike Srbije u međunarodnim odnosima, kako ćete da branite Kosovo i Metohiju, kako ćete da branite bilo kakve interese Republike Srbije ako vi dozvolite da vas šaka političara koja nema nikakvo uporište u narodu ucenjuje. Rekli smo već na kontu srpske revolucije, vraćate feude iz turskog doba, stvarate nove feudalce, a sve pod izgovorom da se približavate EU, da se približavate Briselu da se približavate vašim, ne vi vraćate vreme unazad. Vi ovde vraćate vreme Turaka, tursko vreme i to je ono što je Mićunović ovde najavio zajedno sa gospodinom Šutanovcem, veliko angažovanje Turske. Vi u stvari umesto približavanja EU, vi stvarate ovde neku vrstu turske unije. Dakle, to što vi činite apsolutno je protiv interesa Republike Srbije, apsolutno je suprotstavljeno zdravoj logici, nema nijednog jedinog opravdanja da ovakve stvari radite. Vi naprosto ono čime raspolaže Republika Srbija, delite strankama, pojedincima, funkcionerima, koji održavaju vašu vlast kako biste kupili njihovu podršku. Doći ćemo u jednom trenutku do toga da nećemo imati šta da delimo, da nećemo imati šta da damo, kada će Srbija biti u potpunosti pojedena. Ono što sam vam rekao, biće podeljena kao što je Nemačka nekada bila podeljena, ali i nakon toga, pojaviće se i ujedinitelj i Vojislav Šešelj će se svakako vratiti iz Haškog tribunala i odbraniti srpske nacionalne interese i ujediniti Srbiju. Hvala.
Iskorišćeno je 10 minuta i 58 sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Nenad Čanak, a posle njega narodna poslanica Judita Popović.
Pre nego što kažem par reči o ovom zakonu koji se nalazi pred nama, treba da skrenem pažnju Vladi Republike Srbije, da Vlada Republike Srbije koja je okupljena posle prošlih izbora, okupljena oko nekoliko ciljeva. Oni su bili vrlo jasni i vrlo definisani, završetak saradnje sa Haškim tribunalom, otvaranje granica zemlje dobijanjem belog šengena, usvajanje zakona evropske agende, te približavanje EU i socijalna odgovornost. Najveći deo ovih stvari je urađen. Ono što nije urađeno i ono o čemu se nije dogovaralo, to su upravo ovakvi zakoni. Zaista mislim da je izuzetno značajno, da se razumemo, da naša podrška Vladi Republike Srbije, govorim u ime Lige socijaldemokrata Vojvodine, je bila oslonjena na dogovoreno, a ne na to da se na blanko da poverenje Vladi, naročito kada su u pitanju ovako ozbiljne stvari i ozbiljna pitanja, iz jednostavnog razloga, što je potpuno jasno da ovde nije u pitanju nikakav zakon o imovini, naročito ne o imovini lokalnih samouprava, jer nisam primetio da je taj deo ovog zakona bio sporan, nego upravo i jedino, da tako kažem, deo zakona koji se odnosi na imovinu AP Vojvodine. U tom smislu, mi ćemo morati još obaviti konsultacije sa Vladom Republike Srbije, ona mora tu korigovati još svoja razmišljanja na ovu temu, jer je ovo nešto na šta LSV ne može da pristane. Da bi dao svoj doprinos tom razmišljanju, moram da se malo pozabavim istorijom, odnosno da podsetim zbog čega ta imovina AP Vojvodine je toliko značajna u zalaganjima, ne samo LSV, nego mnogih drugih delova stranaka koji funkcionišu na teritoriji Vojvodine. Ministar Đelić je rekao vrlo tačno, da istorijski uslovi definišu pojedine stvari u današnjoj politici i to je zaista nesporno. Samo za razliku od nekih drugih država, Srbija kao složena država, iz jednostavnog razloga što njeni delovi imaju različite predistorije ima na svojoj teritoriji različitosti koje bi trebalo, po našem mišljenju, rešavati autonomijama, a ne nasilno unifikacijom zakonskih rešenja, jer ne treba zaboraviti vrlo bitnu stvar, da glavni grad Vojvodine, Novi Sad, ove godine je proslavio 100 godina najlepšeg i najvećeg kupališta Štrand na Dunavu, 100 godina javnog saobraćaja, a grad Niš treći po veličini grad ili drugi, videćemo na popisu, iduće godine će proslaviti 100 godina od odlaska Turaka. Vrlo je bitno imati svest da te razlike koje postoje nisu ništa na šta treba biti ponosan ili se stideti, ali ja moram da podvučem da, primer iz grada Novog Sada, da je pre 85 godina u gradu Novom Sadu, sa poslovnim prostorom grada Novog Sada, firma "Foto Glišić" potpisala ugovor o zakupu poslovnog prostora. Potpisao je Radovan Glišić, pa produžio njegov potomak Nenad Glišić, pa produžio dalje Filip Glišić, u Zmaj Jovinoj ulici u Novom Sadu, i taj zakup je posle kroz mnogo država trajao 80 godina. Dakle, 80 godina je u Zmaj Jovinoj ulici u Novom Sadu stajala firma "Foto Glišić", zbog toga što je grad Novi Sad imao svoju imovinu i imao svoju odgovornu vlast. Sada se odjednom nešto ne veruje Vojvodini da će umeti da raspolaže tom nekom imovinomkoja se, Bože moj, daje. Da vidimo ko kroz istoriju nije mogao da ima imovinu? Nije mogao da ima rob u Staroj Grčkoj ili Starom Rimu, nisu mogli da imaju Jevreji i niža rasa i nije mogla da ima Vojvodina u Miloševićevoj Srbiji. Ja ću zbog toga pročitati par stvari za vaše podsećanje. Od kada je Vojvodina ušla u sastav, Kraljevstva Slovenaca, Hrvata i Srba, pa potom Srba, Hrvata i Slovenaca, pa Kraljevina Jugoslavija, ona je do 1937. godine tretirana kao okupirano područje, dobijeno ratom i bila je zadužena da, iako je imala 11,5% stanovništva, puni 37% budžeta zemlje. Šta je donela u miraz, dajte da vam pročitam i to. Ukupno obradivo zemljište koje je Vojvodina posedovala pre presjedinjenja, iznosilo je 2.757.273 hektara, što je činilo 11% države. Mereno po produktivnosti, taj procenat je imao značaj od blizu 20%. Takođe, Vojvodina je, molio bih vas da slušate pažljivo, imala 4.700 kilometara izgrađene putne mreže i 2.200 kilometara železničkih pruga, 105.328 putničkih i teretnih vagona, 902 kilometra plovnih puteva, reke i kanala, 12 fabrika čokolade, 27 fabrika pića, pet fabrika konzervi, osam pivara, 11 mlekara, 90 radionica i fabrika, sedam fabrika nameštaja, 80 livnica gvožđa i čelika, 30 prerađivačkih pogona kože, 44 hemijske industrije, a što se tiče mlinova, broj se kretao oko tri hiljade. Krajem 19. veka, Vojvodina je bila jedna od najznačajnijih mlinskih regiona u svetu, a posle Pešte i Mineapolisa, mlinska industrija u Bačkoj bila je najproduktivnija. U tim mlinovima nalazio se veliki evropski kapital, isto kao u železnici, u kojoj, da bi se stvorila u to vreme, bila jedna od najrazuđenijih železničkih infrastruktura u Evropi i u njoj je uloženo oko 150 miliona tadašnjih švajcarskih franaka. Poslednjih 80 godina, nije izgrađena ni jedna pruga na teritoriji AP Vojvodina, koriste se tek 1.000 kilometara pruga, mnogi koloseci su prekriveni korovom, a vozovi voze 30 kilometara na sat, drugim rečima, Franc Jozef se vozio 10 kilometara na sat brže od Milutina Mrkonjića. Moram vas podsetiti na to da državna imovina, definisana Ustavom Republike Srbije u članu 87. kaže – da imovina AP jedinice lokalne samouprave i način njenog korišćenja i raspolaganja se uređuju zakonom i to je ovaj zakon o kojem sada razgovaramo, a kaže takođe, u članu 183 AP u skladu sa zakonom uređuju pitanja od pokrajinskog značaja oblasti 1) prostornog planiranja i razvoja, 2) poljoprivrede, vodoprivrede, šumarstva, lova, ribolova, turizma, ugostiteljstva, banja i lečilišta, zaštite životne sredine, industrije i zanatstva, drumskog, rečnog i železničkog saobraćaja i uređivanje puteva, privređivanje sajmova i drugih privrednih manifestacija. Moje pitanje, kako će to AP da uređuje drumski, rečni i železnički saobraćaj, ako nema drumove, reke i železničke pruge. Kako će to da uradi, kako će da se izvede, ako mi ne možemo da dobijemo ono železničkih pruga što je bilo na teritoriji Vojvodine pre sto godina, jer bi trebalo izgraditi još 1.000 kilometara da se samo vrati ono što je bilo, pre nego što je Vojvodina ušla u zajedničku državu južnih Slovena. Imam jedno jednostavno pitanje, da li neko misli da bilo šta može da se učini ozbiljno ako Vojvodina ne dobije autonomiju. Mi smo jedino ustavno ovlaštenje iz istog tog člana 183. koji kaže – AP utvrđuju simbole i način njihovog korišćenja, pokušali da iskoristimo, stvaranjem vojvođanske zastave i vojvođanskog grba. Upotreba je propisana kao što Ustav nalaže, odlukom pokrajinske skupštine, polovina opština na teritoriji Vojvodine neće da postupi po odlukama vojvođanske skupštine. Ko će to da sprovede? Policija, neće da sprovede. Hoće li sudovi suditi o tome, neće sudovi, jer to do sada nisu činili. Moje pitanje glasi, čemu sve ovo služi, ako neće imati ko da sprovede odluke o kojima mi ovde sada govorimo. Mi imamo situaciju u kojoj se neki delovi, zbog državnog razloga ne vraćaju, jer Bože moj, taj državni razlog je toliko važan da ne treba vratiti imovinu koju su pradedovi Vojvođana njima ostavili da sa njome upravljaju i da od nje žive. Veoma me čudi to kako postoje ti državni interesi koji se odnose na Vojvodinu i Vojvođane, a ne postoje državni interesi koji se odnose na nevladinu organizaciju koja se zove SPC, pa se SPC, vraća bezmalo polovina nacionalnog parka Fruška Gora u naturi, vraća se konkretno, šuma u nacionalnom parku, a Vojvodina ne može da dobije svoju rođenu infrastrukturu i sa druge strane te priče, da će tu ne znam kako to voditi raspadu zemlje ili čemu takvom. Moram da vam skrenem pažnju, na žalost, imamo dovoljno problema sa tim da se i ono što se uradilo na vojvođanskoj administraciji uopšte očuva iz jednostavnog razloga što odjedanput ispada, kako su nam pokazali poslednji događaji, da je dovoljan jedan sastanak dva predsednika vlade, Vlade Vojvodine i Vlade Republike Srbije i to sastanak za koji niko ne zna kada se dogodio, pa čak ni da li se dogodio, da bude otkazana sednica parlamenta Vojvodine. Imam jedno malo pitanje – ako će vrhovno predstavničko telo 2.150.000 ljudi služiti tome, da se njime pripreti, pa se onda sve završi sastankom za koji nismo sigurni da li se desio, onda dolazimo u pitanje da li Vojvodini treba takva skupština. Skupština - da, ali ne takva. Administracija – apsolutno, ali ne takva. Zašto Vojvodina mora imati imovinu? Zbog toga što je to jedini način da problemi na njenom području počnu da se rešavaju. Neću se vraćati na ovih 80 godina bez i jedne izgrađene pruge, neću govoriti o Kliničnom centru u Novom Sadu koji tek zadnjih nekoliko godina je počeo da dobija zgrade koje nisu iz Austrougarske, neću govoriti o tome da Televizija Novi Sad, razorena u NATO bombardovanju nikada nije dobila svoju imovinu nazad, neću da pričamo o tome da je Vojvođanska akademija nauka i umetnosti varvarski izbačena iz svojih prostorija, ukinuta i pretvorena u anonimno odeljenje SANU, neću da govorim o svemu tome zato što su to opšta mesta. Glavno pitanje svih pitanja sada je da li Vojvodina treba ili ne treba da postoji. Znam da ovi "đulići uveoci" iz stranke ruskih službi misle da bi bilo najjednostavnije da Vojvodine nema i onda nećemo imati tu asimetriju, nećemo imati problem sa tim što u Vojvodini postoji vojvođanska administracija, a van Vojvodine ne postoji, ali postavljam drugo pitanje – kako je do toga došlo? Pa, došlo je do toga tako što je jedna federalna jedinica bivše SFRJ ušla, Miloševićevim protivustavnim pučem, u poziciju anonimnog dela koji je ušao u svetlo Srbije, koji je ušao u sve to sa svojom teritorijom i svojim novcem, a to je bilo jedinio bitno, sa svojim resursima o kojima niko danas ozbiljnije ne vodi računa, osim onih koji bi da ih ukradu. Sa druge strane, kada govorimo o tome da se nije dovoljno radilo na zaštiti vojvođanskih interesa, pa pogledajte proteklih 10 godina. Lično sam bio na čelu ustavne podkomisije za pravljenje Ustava Srbije, gde je posle odobrenja Venecijanske komisije da se nastavi na radu sa tim Ustavom hitno napravljena kriza Vlade i oborena je 30 dana pre nego što je trebalo da se pristupi prionizaciji tog ustava. Zašto? Da slučajno ne bi Srbija dobila neki civilizovan ustav. Kada je donošenje ovaj Ustav 2006. godine, koji je pravljen tako gde je svako malo ugradio neku svoju malu želju, pa su se radikali, od kojih je jedino što je gore u ovoj zemlji SNS, pošto su oni takvi kakve su, a ovi su još njihovi izdajnici, hvalili time da je najveći uspeh u tom Ustavu što se uspelo da Vojvodina ne dobije ništa. To što oni rade, to i razumemo, ali smo imali situaciju u kojoj su predstavnici administracije vojvođanske govorili da neće pristati ni na šta što nije zakonodavna, izvršna, delimična sudska vlast itd, da bi preko noći se sve to promenilo i ujutru od svega toga nije bilo ništa, nego virtuelnih 7% od kojih tri i dalje treba da bude pod nadzorom Beograda, a četiri da budu transferna sredstva. Kada je donošen statut opet je bilo 1000 problema tog tipa, pa se Pančevo zaboravilo da treba da bude u Vojvodini, pa kada je bio Zakon o nadležnostima, pa kada je bila prodaja NIS koja je ništa drugo nego vojvođanski Naftagas, preimenovan za potrebe Miloševićeve pljačke i otimačine. Taj isti Naftagas kada je prodavan niko nije dozvolio da se u pokrajinskom parlamentu raspravlja uopšte o tome. Liga socijal- demokrata Vojvodine je 20 puta tražila da se raspravlja o tome, a ove godine, godinu dana unazad je iz vojvođanske zemlje izvađene nafte u vrednosti koliko jeplaćen ceo Naftagas, cela NIS. To je urađeno pod pritiskom ruskih službi, čije glavne stranke sede u ovoj skupštini. Nikada neću razumeti kako je moguće dozvoliti da ova zemlja zatvara oči pred činjenicom da nije tačno da je decentralizacija po Ustavu 1974. godine dovela do rata. Rat je počeo onda kada je Milošević tu decentralizaciju silom zaustavio, kada je pregažena tenkovima autonomija Vojvodine i autonomija Kosova. Tada je prestala da funkcioniše dobra zemlja u kojoj smo živeli do tada. To što imate nesebičnu ljubav prema tuđem novcu, gospodo iz stranke ruskih službi, to što treba ruski ambasador da vas uči patriotizmu jer niste dovoljno razorili ovu zemlju, o tome ćemo neki drugi put.
Iskorišćeno je 17 minuta od vremena poslaničke grupe. Narodni poslanik Boris Aleksić je prijavljen. (Boris Aleksić, sa mesta: Replika.) Nemate na osnovu čega da dobijete repliku. Molim da dobacivanje o tome ko se prepoznaje u stranci ruske službe ne služi za osnov za repliku. (Boris Aleksić, sa mesta: Čovek brani Ustav iz 1974. godine.) Narodni poslaniče, Ustav iz 1974. godine ne može biti osnov za repliku nikako. Reč ima narodna poslanica Judita Popović. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, da se vratimo ovom zakonu o javnoj svojini. O zakonu danas ne možemo da govorimo ukoliko ne spomenemo onaj zakon o sredstvima u svojini Republike Srbije iz 1995. godine. radi se o jednom zakonu koji je doživeo duboku starost, s obzirom na brzinu kojom se kod nas postojećim zakon zamenjuju novim, koji su rezultati tog zakona. Zakon je proizveo katastrofalne rezultate. Šteta se meri u milijardama evra. Nema naseljenog mesta u Srbiji u kojem ljudi neće vam pokazati neku imovinu koja je devastirana samo zahvaljujući primeni tog nesrećnog zakona u sredstvima u svojini Republike Srbije. Dakle, država se pokazala kao loš gazda, kao loš vlasnik, kao loš upravljač. Navela bih vam samo nekoliko primera lošeg gazdovanja naše države, i to u skorijoj istoriji. Kao prvo bih navela slučaj NIS. To je Naftna industrija Srbije. Ona je pravni sledbenik vojvođanskog Naftagasa. Na dva načina je država pogrešno upravljala tom imovinom, u stvari, javnim preduzećem. Kao prvo, način na koji je privatizovana ta kompanija, govori dovoljno o tome koliko se vodilo računa o interesima Srbije. Kao drugo, u delatnost NIS, između ostalog, spada i eksploatacija nafte. Nafta je prirodnog bogatstva. Na žalost, sledećih 30 godina ova država će ostvarivati samo 3% rudne rente, pet puta manje od bilo koje države u Evropi koja eksploatiše naftu. To je jedan od primera na koji način država raspolaže privrednim bogatstvima. Upravo ta privredna bogatstva, kao dobra od opšteg interesa su neupitna za ovaj zakon o javnoj svojini. O tome ne može da govorimo, to i dalje ostaje državno, iako se država pokazala da baš ne ume da upravlja imovinom koja, čini se, daje na nadležnost. Dugo smo čekali ovaj zakon o javnoj svojini. Nismo zadovoljni reformskim potencijalom koji nam nudi. Kao kuriozitet, spomenula bih Zakon o planiranju i izgradnji, koji recimo u članu 100, daleko hrabrije se upušta u tu neko svojinsku transformaciju, s obzirom da korisnici jedinice lokalne samouprave, pokrajina i Republika postaju vlasnici, ona postaje javna svojina neizgrađenog i izgrađenog gradsko građevinskog zemljišta, koje je ranije postojalo u formi prava korišćenja. To jeste jedan hrabar potez u tom Zakonu o planiranju i izgradnji, a mogu vam reći da je amandmanskom intervencijom LDP došlo do tog rezultata. Da ne bi bilo zabune, zakon iz 1995. godine jeste zaokružio centralizaciju Srbije. Ovaj Zakon o javnoj svojini definitivno ne predstavlja diskontinuitet i definitivno ne prestaje sa tom lošom navikom, sa tom lošom praksom da se toliko držimo centralizacije kao najvećeg mogućeg dostignuća u razvoju jedne države. Međutim, s obzirom da postoje određeni pomaci, s obzirom da postoje neka dobra rešenja u ovom zakonu, i ako po našem mišljenju to nije dovoljno, po našem mišljenju se jako sporo radi na reformi države i zakonodavstva, odnosno zakona koji su od takvog kapitalnog značaja za dalji razvoj društva. Moramo podržati ovaj zakonski predlog i mi ćemo ga podržati sa očekivanjima, da će se ovaj zakon ubrzo menjati i sve to u toj vrsti, da će u stvari raditi na jačanju decentralizacije. Ne može se samo jednim zakonom o javnoj svojini završiti posao decentralizacije, to je nedovoljno. Prema tome, očekujemo da ova država učini daleko više u tom pravcu.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Branimir Mitrović. Posle njega, narodni poslanik Meho Omerović.
Gospođo predsedavajuća, gospodine Đeliću, dame i gospodo narodni poslanici, danas kada raspravljamo o zakonu o javnoj svojini, o zakonu o kome se poslednjih godina, a naročito od 2006. godine, nakon donošenja našeg poslednjeg Ustava mnogo govorilo, rekao bih, mnogo manje radilo, moj prvi komentar i moje prve impresije se mogu sažeti u jednoj rečenici – bilo je krajnje vreme da se donese ovaj zakon. To nije samo moj komentar i nije to samo moje mišljenje, to je apel mnogih predstavnika lokalnih samouprava, onih predstavnika koji se svakodnevno susreću sa problemima koji su vezani zbog nepostojanja jednog ovakvog zakona. Podsetiću još jednom da je naša poslanička grupa 4. januara prošle godine podnela zahtev Narodnoj skupštini, da se zakon o javnoj svojini nađe u skupštinskoj proceduri. Nakon toga, krenula je u jednu ozbiljnu inicijativu prikupljanja potpisa, i moram da kažem da dolazak ovog zakona u parlament jeste jedan veliki uspeh URSA, ali ne samo naš, već i preko pola miliona građana Srbije i preko 10.000 građana mog Užica odakle dolazim, koji su svojim potpisima zahtevali da se ovaj zakon nađe u skupštinskoj proceduri. Takođe, moram da kažem da smo tada, zajedno sa pola miliona građana Srbije predložili da u skupštinsku proceduru uđe i Zakon o finansiranju lokalnih samouprava. Podsetiću da je taj zakon već usvojen. Prve efekte očekujemo do kraja ove godine, ali i zakon o direktnom izboru predsednika opština i gradonačelnika, koji se do sada nije našao u skupštinskoj proceduri. Od tog predloga ne odustajemo, jer smatramo da je za lokalne samouprave, a najpre za gradove i opštine, jako bitno da se gradonačelnici i predsednici opština biraju na direktnim izborima. Kao razlozi za usvajanje ovog zakona se navodi da je usvajanje ovog zakona jedan od uslova za dobijanje kandidature za ulazak u EU. To je jedan od zakona iz tzv. evropske agende. Za usvajanje ovog zakona se navodi neophodnost za suštinsku decentralizaciju, što je svakako tačno. Međutim, rekao bih, da u želji da živimo bolje, tragamo za dobrim rešenjima. Svakako da je donošenje zakona o javnoj svojini jedno dobro rešenje. U ovom parlamentu predstavljam građane Užica i građane Zlatiborskog okruga. Užice je grad koji se poslednjih godina bori da izađe iz prosečnosti, ali u toj borbi ima mnogo problema i to mu teško polazi za rukom. Mnogo je razloga za to. Najpre, rekao bih da su to subjektivni razlozi koji se ogledaju i potiču od trenutne aktuelne lokalne vlasti. Veoma loša saobraćajna infrastruktura. Koristim i ovu priliku kao i uvek, nepostojanje Koridora 10, izgradnja auto-puta južni Jadran. Moram da kažem da je budućnost zapadne Srbije i Užica kao centra zapadne Srbije direktno vezana za izgradnju auto-puta Beograd – južni Jadran. Na kraju, ali ne i najmanje bitno, neposedovanje sopstvene imovine. Sve ovo za posledicu ima da poslednjih godina investitori veoma malo ulažu u zapadnu Srbiju i Užice, u naš kraj. Poguban je podatak da samo 3% mladih ljudi, nakon završenih studija u velikim univerzitetskim centrima, se vrati u Užice i Zlatiborski okrug. To je podatak koji zastrašuje. Ako želimo nešto da promenimo, moramo da otklanjamo ove uzroke. Danas u isto vreme otklanjamo jedan od uzroka, ali i nepravdu koja je nanesena lokalnim samupravama još 1995. godine, donošenjem Zakona o sredstvima u svojini Republike Srbije. Da se radi o veoma vrednoj i veoma značajnoj imovini, vidi se iz podataka nepokretnosti koje trenutno grad Užice koristi, a koje će imati u vlasništvu nakon donošenja ovog zakona. U tzv. ZOS obrascu, grad Užice je evidentirao preko 4.000 stavki kao imovinu koju će grad Užice nakon donošenja ovog zakona postati korisno. Navešću samo neke karakteristične primere. Na primer građevinska parcela površine 21.431 m2, zatim zgrade površine 70.352 m2, kao i zemljište uz zgradu od 66.387 m2. Zanimljiv je podatak da postoji neplodnog zemljišta površine 4.108.788 metara kvadratnih, zatim, stambene zgrade 6.203 metra kvadratnih i preko šest hiljada zemljišta pored tih ili uz te stambene zgrade. Svakako da se radi o vrednoj imovini koju na pravinačin da staviti u funkciju tj. ponuditi je partnerima i investitorima. Upravo zbog ove vrednosti ove imovine odgovornost je bitan segment u primeni ovog zakona. Ovom prilikom bih se dotakao članova 22, 26. i 27. koji se odnose na prava korišćenja pojma raspolaganja i odlučivanja, gde se predviđa da o raspolaganju stvarima u svojini lokalnih samouprava kao i pribavljanju stvari odlučuje organ jedinice lokalne samouprave, naglašavam organ i jedinice lokalne samouprave. Mišljenja sam da je u ovim slučajevima bilo potrebno naglasiti da je taj organ skupština jedinice lokalne samouprave, zbog važnosti odluke, a ne bilo koji drugi organ. Znači, zbog velike vrednosti ovih nepokretnosti smatram da skupština lokalne samouprave treba da odlučuje šta će se sa ovim nepokretnostima raditi. Svakako da je odgovornost onih koji donose ove odluke velika, ali sa druge strane i sami građani u narednom periodu imaju veliku odgovornost prilikom izbora onih ljudi koji će ovi odluke u organima lokalnih samouprava i donositi. Na kraju, moram da kažem da izražavam veliko lično zadovoljstvo zbog usvajanja ovog zakona, ali izražavam veliku zahvalnost mojim Užičanima koji su nas podržali prilikom promocije ovog zakona. Hvala.
Sedam minuta i 25 sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Meho Omerović, posle njega narodna poslanica Marija Bugarčić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Uvažene dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine potpredsedniče Vlade, ovaj zakon je dobar iz nekoliko razloga. Prvo i osnovno, principijelno manje-više najveći deo poslanika u Skupštini RS jeste za decentralizaciju i što je moguće veću finansijsku pre svega samostalnost opština i gradova, a upravo ovim ponuđenim zakonom se utvrđuje opštinska i gradska imovina, obezbeđuje se suštinska promena i to promena koja će direktno biti u korist svih građana Srbije. Ta korist biće i u tome što će građani na lokalnom nivou, preko izabranih predstavnika u lokalnoj vlasti, upravljati i raspolagati opštinskom imovinom i što više neće imati razloga da državne organe, kao što je to bio, nažalost, slučaj do sada često i sa pravom, doživljavaju kao izmeštene centre moći koji su od svojih građana daleko i bez sluha za njihove stvarne i svakodnevne potrebe. Ovaj zakon je jedan zbog toga jako važan zakon i čini mi se, možda i jedan od najvažnijih zakona u paketu, o kome je potpredsednik Vlade gospodin Đelić govorio, kada je u pitanju agenda na našem putu za dobijanje statusa kandidata za članstvo u EU. Pored toga što će finansijski osnažiti opštine i gradove, ovaj zakon ima za cilj da čoveka i građanina stavi u prvi plan, pre svega u sredini u kojoj on živi, dakle, u opštini, odnosno u gradu. Opština koja ima imovinu, složićete se sa mnom svi, ima i ugled i građani koji žive u opštini koja ima imovinu teže tome da i sami stvaraju imovinui logično je imaju i oni sami ugled. Donošenje ovog zakona je naša ne samo zakonska negoi ustavna obaveza. Želeo bih da ponovim ono što sam govorio kad smo donosili Zakon o finansiranju opština i gradova, a to je da nije lako i jednostavno posle jednog jako dugog perioda centralizma ponovo uspostaviti centralizaciju. Pod tim mislim, pre svega, na lokalne strukture vlasti, koje ubrzano moraju da se pripremaju i da uvode i nove poslove koji ih očekuju, ne samo posle usvajanja ovog zakona, nego i posle usvajanja nekih drugih zakona. Kada se utvrdi opštinska i gradska imovina njome moraju da upravljaju ljudi koji to znaju da rade, dakle, najbolji, hajde da kažemo i najbolji stručnjaci. To je još jedan razlog između mnoštva drugih razloga zašto partokratija mora da ustupi upravljačka mesta ljudima od znanja. Od predsednika opštine očekivaće se da bude dobar domaćin koji bi trebalo da doprinosi uvećavanju pre svega opštinskih prihoda, kako bi građani njegove opštine živeli bolje i imali više. Mi danas ponegde na lokalu imamo zaista predsednike opština i gradonačelnike koji su dobri i pravi domaćini, ali nažalost, u Srbiji to nije pravilo. Ono što se mora uraditi odmah, to je da se po donošenju ovog zakona organizuju treninzi za lokalnu samoupravu i lokalne funkcionere za upravljanje imovinom i za njihovo racionalno, odnosno domaćinsko poslovanje. Na kraju, želeo bih da istaknem, gospodine potpredsedniče Vlade, u ime predlagača Vlade, da nisam zadovoljan, to ću kroz amandman i da obrazložim, na član 54. Predloga zakona koji u pogledu raspolaganja stanovima, ponavljam još jednom, stanovima u javnoj svojini, zadržava nažalost postojeće stanje, što znači da se državni stanovi i dalje, kao i do sada, mogu davati zaposlenima u državnoj upravi u zakup sa pravom otkupa. Propisuje se čak da se mogu udeliti stambeni zajmovi. Iskreno, očekivao sam da će praksa dosadašnjeg rasturanja državne imovine i raspodela privilegovanih stanova prestati i da će se i ovaj segment u prestojećem predlogu zakona reformisati. Zato i kažem da su to privilegovane raspodele stanova, zato što smo usvojili Zakon o socijalnom stanovanju, kada je ministar Dulić rekao, citiram – taj zakon je osnovni zakon u oblasti stanovanja. On bi po svojoj suštini trebalo da bude to i s obzirom na činjenicu da je Zakon o stanovanju koji reguliše zakup i otkup stanova praktično iscrpljen i trebalo bi ga staviti van snage. Da skratim priču, nema razloga da država, pokrajina, grad, opština svojim zaposlenima deli stanove u zakup, sa mogućnošću da ih oni posle otkupe, jer ove stanove bi trebalo jednim delom zadržati za službene potrebe. To je u redu, ali u drugom delu moramo ih opredeliti u socijalne stanove na koje bi pod jednakim uslovima mogli da konkurišu svi građani, pre svega oni kojinemaju rešeno stambeno pitanje, pa i državni službenici. Zaista je nonsens da se zaposleni u ministarstvima, u Vladi RS, u predsedništvu, zaposleni u Narodnoj skupštini, zaposleni u SO, u skupštinama gradova, bave u nekim stambenim komisijama zastarelog tipa bodovanjem, proverama, zavirivanjem u tuđe spavaće sobe umesto da u punom kapacitetu budu koncentrisani na svoju struku i unapređenje svog rada u lokalnoj samoupravi a na opštu korist svih građana Republike Srbije. Pored toga, državni organi nisu finansijske organizacije i ne znam kako je moguće da raspodeljuju stambeni krediti kada već odavno nigde ne postoje izdvajanja u ove svrhe. Zato vas molim, gospodine potpredsedniče Vlade, da razumete da državni organi uprave i SO nisu banke. Molim vas da obratite pažnju na ovaj član 54. Predloga zakona i da u pripremi za suštinsku izmenu ovog člana, u saradnji sa nadležnim skupštinskim odborima, prihvatite amandman o kome ću govoriti kada za dođe vreme, odnosno uraspravio pojedinostima. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je šest minuta i 20 sekundi od vremena poslaničke grupe. Izvinjavam se narodnoj poslanici Mariji Bugarčić. Ona je prozvana, a poslanička grupa je iskoristila svoje vreme i nije uobičajeno da čitamo ime. Zaista, nenamerna omaška. Narodni poslanik Jovan Nešović ima reč, pa narodni poslanik Srđan Miković. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, potpredsedniče Vlade, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama je zakon o javnoj svojini i čini mi se, kao država i društvo kasnimo sa donošenjem ovog zakona. Jako je važno na početku reći da je država Srbija zadnja država u Evropi koja daje imovinu lokalnim samoupravama i svi oni koji se boje da lokalne samouprave neće dobro gazdovati imovinom, potpuno je jasno kada u svim državama Evrope dobro gazduju, to će se pokazati vremenom da je jako važno za razvoj lokalnoj samouprava u državi Srbiji i da će oni biti dobre gazde lokalne imovine. Sa druge strane, moramo priznati da kasnimo sa ispunjavanjem i naših obaveza iz Ustava iz 2006. godine. Tačnije do 31. decembra 2008. godine mi smo bili u obavezi da donesemo ovaj zakon. Nažalost, 2,5 godine kasnije ga donosimo. Čini mi se da se stiče utisak da ga donosimo pod pritiskom EU, odnosno da bi dobili kandidaturu, ali ono što je važno je da mi danas razgovaramo o zakonu o javnoj svojini. Na početku hoću da kažem da je ovaj zakon u suštini dobar zakon. Ono što je važno, važno je da mi danas razgovaramo o Zakonu o javnoj svojini. Na početku hoću da kažem da je ovaj zakon u suštini dobar zakon. Ono što je dosadašnji zakon o sredstvima u svojini Republike Srbije najviše štete naneo, to je lokalnim samoupravama. Zašto lokalnim samoupravama? Nekoliko je važnih stvari zbog čega je to tako. Jedno jeste zato što se gubilo dosta vremena u određenim procedurama. Ovde su neke moje kolege pominjali da bi dali nešto u zakon, da bi nešto lokalna samouprava kupila, odnosno koristila, da bi jedna obična škola mogla fiskulturnu salu, u slobodnom vremenu da da u zakup, da bi imala određene prihode, morali ste da tražite saglasnost od Direkcije za imovinu. Sada razmislite koliko opština, stoji 68 opština u Srbiji i gradova koliko ima, koliko zahteva dnevno stiže u Direkciju za imovinu. Mi možemo ovde govoriti da li je operativna direkcija za imovinu? Ali potpuno je jasno kada imate toliko zahteva, vrlo teško je odgovoriti u kratkom roku onome koji to traži, a onda je gubitak vreme, pa kada dobijete tu saglasnost, onda treba da sprovedete nešto što se zove javni postupak da bi to uradili i sve to jednostavno, em što košta, em što ne možete ovo da brzo završite. Sa druge strane, lokalne samouprave nisu mogle budu efikasnije u privlačenju investicija, što jeste danas važno za Srbiju zato što je velika nezaposlenost, iz prostog razloga jer vi ako hoćete da date neku zemlju potencijalnom investitoru, vi morate da dobijete saglasnost od Direkcije za imovinu. Potpuno je jasno da se tu gubi vreme. Svi oni koji žure i koji žele da na jednom mestu ulože, nemaju vremena mnogo da čekaju, a konkurencija je velika, jer ne samo da jednoj opštini u Srbiji, već između opština u Srbiji, takođe i mnoge investitore privlače zemlje u okruženju, tako da nije ni čudo što mnoge lokalne samouprave koje su imale pismo o namerama za potencijalne investitore, nisu uspele da realizuju tu svoju zamisao zato što je procedura komplikovana. Kad sve to saberete, potpuno sam siguran da je mnogo manje para bilo u lokalnim budžetima, a to znači da se nije moglo voditi dovoljno računa o razvoju lokalnih samouprava. Za URS ovaj zakon je političko pitanje, jedno važno političko pitanje, pitanje decentralizacije Srbije, jer je potpuno jasno da bez ovog segmenta decentralizacije Srbije nema ni ravnomernijeg regionalnog razvoja Srbije. Mnogo smo puta u ovom parlamentu govorili da su danas regionalne razlike u Srbiji velike, jedan prema 15 prema opštinama i jedan prema sedam u regionima. Ako lokalne samouprave nemaju imovinu, ako lokalne samouprave nemaju imovinu, ako nemaju dovoljno sredstava za svoj razvoj, potpuno je jasno da će te razlike biti veće. Za nas je jako važno da su u junu mesecu usvojene izmene i dopune Zakona o finansiranju lokalnih samouprava, jako je važno da sada usvajamo ovaj zakon. U potpunosti smo svesni da hoćemo da dobijemo stabilne lokalne samouprave koje mogu zaista brinuti o svom razvoju. Jeste važno da se gradonačelnik bira na neposrednim izborima. Potpuno sam siguran da u jednom trenutku, možda posle sledećih izbora, ako sada ne postoji to političko pitanje i jedinstvo, gradonačelnici birati neposredno. Faktički, ako imate imovinu, ako imate odgovarajuće prihode, onda vi odgovarate za razvoj jedne opštine i ne možete se sakrivati ni iza koje političke grupacije ili nekih drugih pojedinaca ili političkih grupa zato što vam opština nije na onom mestu što ste obećali građanima u predizbornoj kampanji, a to onda govori da će i građani morati voditi računa o ljudima koje budu birali na rukovodeća mesta u lokalnim samoupravama. Što se tiče samog zakona, ono što je jako važno, titulari svojine su Republika Srbija, to je državna svojina, pokrajina, pokrajinska javna svojina i opštinska javna svojina. Ono što čini javnu svojinu su prirodna bogatstva, dobra od opšteg interesa i dobra u opštoj upotrebi. Čini mi se jedna važna stvar, o kojoj danas nije pričano, a to su mreže, mreže kao fizički nepokretne stvari sa svojim elementima koje sami sastavljaju, koriste se za distribuciju i za protok materijala i energija. Ovim zakonom je definisano da su mreže od opšteg interesa. Takođe je važno da su mreže u javnoj svojini i da pravna lica koja se bave distribucijom energije i materijala, može država da im da tu javnu svojinu u vlasništvo. Na primer, kod Elektromreža Srbije biće vlasnici Elektromreža. Čini mi se da je u osnovnom tekstu zakona izostavljeno da i lokalne samouprave svojim distributivnim preduzećima mogu da daju pravo vlasništvo nad mrežama. Na primer, Toplana u Kraljevu ili u nekom drugom gradu je sama finansirala izgradnju toplovoda. Mislim da je dobro da i oni budu vlasnici. Čini mi se da, u amandmanima koje je Vlada podnela, da se i ta stvar uređuje time da će se to verovatno rešiti Zakonom o komunalnim delatnostima, jer je to nešto što je tu definisano. Druga stvar, koja je takođe važna, jeste da one mreže koje su bile do stupanja na snagu ovog zakona, a bile su privatne, ostaju privatne. Tu možda postoji jedna bojazan, verovatno se to u ovom trenutku dešava u Srbiji, da imamo privatne distributere gasa, da mogu da imaju, i ako imate mrežu, i ako ste vi taj koji daje uslugu, onda možete sami da formirate cenu. Prema tome, tu treba nešto videti, da se nešto što postoji mogućnost u budućnosti da bude monopol, izbegne, jer suština jeste da građani dobiju kvalitetnu uslugu, a da cena bude ona koja jeste stvarna na tržištu. Ono što je takođe važno, zakon definiše kako se imovina može prihodovati, odnosno kupiti, kako se može otuđiti i sve ono što je značajno za promet te imovine. Definisano je kako se vrši upis te imovine od strane lokalnih samouprava i javnih preduzeća. Ako se imovina lokalnih samouprava može upisati u naredne tri godine od dana donošenja zakona, možemo razgovarati da li je taj rok dugačak ili kratak, ali stvar koju treba reći jeste – koliki je u ovom trenutku kapacitet lokalnih samouprava? Možda nekada jeste dobro skratiti taj rok, jer po podacima koje imamo od Stalne konferencije gradova i opština, do sada je 17 gradova i opština krenulo u popis te imovine. Mislim da će posle usvajanja zakona svi morati da krenu. Imamo jednu stvar koja jeste važna, a to su lokalni izbori koji će verovatno biti na proleće, pa možda ima logike da je ovo dobro procenjeno, a to je, na kraju krajeva, zahtev Stalne konferencije gradova i opština. Data je mogućnost da one opštine koje ne budu uspele da upišu svoju imovinu, da će ta imovina biti imovina države Srbije, a da će sledećih 10 godina moći da dođu u posed te svoje imovine. Kod javnih preduzeća je važno da se ta imovina upisuje u sledeće dve godine i važno je da se dobije saglasnost lokalnog nivoa, od osnivača, tj. skupštine grada, ako je to preduzeće republičkog nivoa, onda mora da se dobije saglasnost Vlade, da bi mogli da upišu tu imovinu. Čini mi se da je dobro rešenje zato što ćemo govoriti o zakonu o restituciji, o povraćaju imovine i obeštećenju, da sve ono što je predmet upisivanja imovine mora da se vidi da nije podnet zahtev za povraćaj. Tamo gde postoji zahtev za povraćaj, jednostavno, ne može se upisati, osim u slučajevima ako je već izvršeno obeštećenje i da je to nemoguće da se vrati u tom obliku, što mislim da je u skladu sa tendencijama koje ima Vlada, da imamo obeštećenje svih starih vlasnika u nekom odnosu. Čini mi se da je ovde jako važno za javna preduzeća da mogu da imaju imovinu. Ovde je važno kolika je sposobnost javnih preduzeća, odnosno njihovog menadžmenta da ta preduzeća budu dobra. Kod se dosta govorilo koliko su ta javna preduzeća uspešna, da li mogu da budu uspešnija, da li treba parlamenta da ratifikuje sva zaduženja koja idu prema javnim preduzećima. Ono što je važno sada kada imaju imovinu na tržištu kapitala, kod banaka, javna preduzeća mogu da se zaduže za neke investicije koje su za njih važne. Tu treba razmišljati o onome za šta se URS zalažu, da imamo profesionalni menadžment, a ne partokratija koja sada trenutno pravi neefikasna preduzeća u Srbiji, to moramo da priznamo. Mislim da o tome treba u narednom periodu ozbiljno razmišljati. Na kraju, ono što je važno za ovaj zakon jeste da ovim zakonom ispunjavamo ono što smo zapisali u Ustavu. Sa druge strane, čini mi se da u javnim preduzećima, takođe i u lokalnim samoupravama, imaćemo efikasnije upravljanje resursima koje je imamo, imaćemo i bolje funkcionisanje lokalnih samouprava i javnih preduzeća i ispunjavamo još jedan uslov, a to je ono što smo kao država doneli odluku – da idemo ka evropskim integracijama, a to je uslov za dobijanje kandidature države Srbije. Ono što hoću na kraju da kažem, potpuno sam siguran da primena ovog zakona jeste važna u praksi i pokazalo se koliko su naše i lokalne samouprave i javna preduzeća, na kraju krajeva i država u celini, sposobni da primene ovaj zakon. potpuno sam siguran da neke stvari u ovom zakonu, koje možda u ovom trenutku nisu dobro definisane, u primeni će se videti, pa nekada možda budemo odradili i neke izmene i dopune zakona, ali sam siguran da ovaj zakon u ovom trenutku zaslužuje podršku ovog parlamenta i očekujem da će u danu za glasanje biti podržan od većine poslaničkih grupa u ovom parlamentu. Hvala.
Deset minuta i 30 sekundi je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Srđan Miković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovih dana razgovaramo o tri zakona, o zakonu o javnoj svojini, zakonu o vraćanju oduzete imovine i obeštećenju i o izmenama i dopunama Zakona o vraćanju oduzete imovine crkvama i verskim zajednicama. Ovo su tri vrlo važna zakona i raduje me što su u pripremi i zakon o koncesijama i javno-privatnim partnerstvima, zakon o svojini i drugim stvarnim pravima i izmene i dopune Zakona o javnim nabavkama, koje treba da zaokruže ovaj set zakona. Mislim da je dobro što se na istoj sednici raspravlja i Zakon o javnoj svojini i Zakon o restituciji, upravo zbog toga što je normalno da se prvo dođe do restitucije, a zatim i do devolucije, odnosno na neki način realizacije imovinskih, odnosno svojinskih ovlašćenja. U svakom slučaju, samo taksativno hoću da napomenem da je u ovom zakonu o javnoj svojini predviđeno da bilo koji nivo vlasti, ili, pak, javno komunalno preduzeće se ne može upisati u svojinu ukoliko nema papir iz Direkcije za imovinu Republike Srbije, kojim se jasno stavlja doznanja kakav bi ishod bio restitucije. Mislim da je dobro što se ovim predlogom zakona konačno definiše šta kome pripada i treba da uđemo u eru uravnoteženih odnosa po principu funkcionalnosti, da se donose najefikasnije, najbrže i najcelishodnije odluke. Mnoge stvari su dobro rešene u Predlogu zakona. Moram da kažem da je posebna pažnja posvećena privrednim bogatstvima, dobrima od opšteg interesa i kategoriji dobara u opštoj upotrebi, gde je uvaženi kolega Nešović pominjao posebno status mreže, što su jako važne na svim nivoima države. Moram da kažem da ovim predlogom zakona posebno se podvlači odgovornost, jer utvrđivanjem oblika svojine, znači i vezivanjem određene odgovornosti za samu svojinu, povećava se odgovornost i republičkih i pokrajinskih i organa lokalne samouprave. Mnogi su govorili o putevima, mnogi su govorili o kanalskoj mreži, mnogi su govorili o mnogim stvarima, da se sad ne ponavljam. Ovim zakonom je omogućena konvalidacija ugovora o pribavljanju, koji su zaključeni bez saglasnosti Vlade. Govorim o pribavljanju od strane lokalnih samouprava. Dobro je što su predloženi određeni amandmani na poslednjoj sednici Vlade, da su svi izglasani, naročito po pitanju definisanja puteva drugog reda, kanalske mreže, ukoliko nisu plovni putevi. Zatim, pitanje nepokretnosti, koje su građani isključivo, na primer, sredstvima pokrajine, zatim nepokretnosti u bivšim republikama, gde se određene stvari definišu u smislu odgovornosti dalje za tu imovinu i što se tiče pokrajine i što se tiče lokalnih samouprava. Moram da kažem da oni koji duže pamte vrlo dobro znaju na koje sve nelogičnosti smo nailazili u proteklih 10-ak pa i 15 godina. Tamo, negde, krajem 80-ih godina, došlo je do prenosa nadležnosti lokalnih samouprava i pokrajina na centralne organe vlasti, bez obzira da li je nešto bilo funkcionalno tog trenutka ili nije bilo funkcionalno, ali uglavnom došlo se do toga da svi resursi, koji su postojali na lokalnom, ili na pokrajinskom nivou, su dobrim delom narušeni, a sa druge strane Direkcija za imovinu Republike Srbije je bila zatrpana brojem predmeta koje objektivno nije mogla da reši. Sam život je u proteklih nekoliko godina naterao državu da se dozvoljava čak i upis hipoteke na objektima u vlasništvu države i to na onim objektima koje koristi lokalna samouprava, za kredite koji su dati lokalnim samoupravama za kapitalne investicije. To je bezobzirno sve, na svu korist takvog jednog čina ipak nelogično i bolje rešenje definisati šta je imovina lokalne samouprave, definisati šta je imovina pokrajine, šta je imovina Republike i onda eventualno, ukoliko i dolazi do hipotekarnog i bilo kakvog opterećivanja takve imovine, da se zna šta je čije. Moram da kažem, da je bilo ogromnih nelogičnosti na terenu, npr. konkretno u Pančevu, dolazim iz Pančeva, svojevremeno domarski stan u okviru Poljoprivredne škole, dozvoljen je otkup tog stana. Taj kupac, odnosno njegov pravni sledbenik, je posle jednog broja godina hteo da proda taj domarski stan koji se nalazi u krugu Poljoprivredne škole. Opet je lokalna samouprava odvojila pare da se kupi taj domarski stan, da u okviru Poljoprivredne škole ne dođe neko spoljno lice i opet je taj domarski stan postao republička imovina. Sve su to neke nelogičnosti koje izglasavanjem ovog predloga zakona za ubuduće se takve stvari neće dešavati. Moram da kažem da sve one sredine koje su imale sređenu infrastrukturu, koje su mnogo toga radile na ulaganju, domaćinski, ovim dobijaju praktično ponovno mogućnost da brinu o svom i svako će i svaka lokalna samouprava imati odgovornost da za ono što dobije pravo da upravlja, da uživa i benefite, ali i da snosi odgovornost ukoliko nedomaćinski se ponaša. Daleko od očiju, daleko od srca, sigurno da onaj ko je sedeo u Beogradu u Direkciji za imovinu nije mogao da stvori uvid u celokupnu situaciju na terenu u celokupnoj Srbiji, a ovim se, opet ponavljam, omogućava povećanje odgovornosti svakome onome ko dobije mogućnost da upravlja određenom imovinom. Mislim da je dobro što je novim amandmanima Vlada Republike Srbije, određeni rokovi su produženi, sa tri na 10 godina u smislu podnošenja zahteva za upis, govorim u primer, lokalne samouprave u odnosu na neku imovinu na koju se "exlegio" upisuje na Republiku, a samim tim se, ukoliko lokalna samouprava traži, ako je to osnovno, postoji mogućnost tog upisa. Interesantno je rešenje po pitanju javnih i komunalnih preduzeća u smislu mogućnosti upisa i te imovine, ali i odlučivanja osnivača, da li neka imovina na koju pretenduje javno ili javno komunalno preduzeće, treba da bude upisana kao javno, ili kao javno komunalno preduzeće, ili treba da koristi da se ta određena zemlja, određeni objekat, ili određene pokretne ili nepokretne stvari mogu biti bolje upotrebljene od strane osnivača, umesto da se ulože u javno preduzeće. Dobro je, zato što ipak skupština, odnosno nadležno telo na svakom nivou vlasti bolje može da sagleda opšti interes nego separatno jedno javno, ili javno komunalno preduzeće koje gleda, pre svega, svoj uži interes, a u manjoj mogućnosti je sposobno da sagleda opšti društveni interes. U svakom slučaju, uvažene kolege i koleginice, pozivam da se uključimo u raspravu i kada budemo razmatrali amandmane i na ovaj i na sledeće zakone koje budemo na ovoj sednici raspravljali i da u svakom slučaju izglasamo i ovaj zakon, ali i Zakon o restituciji, koji smatram da predstavlja ispravljanje ili bar pokušaj ispravljanja jedne ogromne nepravde koja je naneta velikom broju subjekata u Srbiji. Pozivam vas da podržimo ove predloge zakona.
Devet minuta i 15 sekundi iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Šami. Posle njega narodni poslanik Mirko Čikiriz. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine potpredsedniče Vlade, mislim da ne treba trošiti vreme da jedni druge ubeđujemo da je neophodno donošenje Zakona o svojini. To ne da je neophodno doneti danas, ili sutra, to je bilo neophodno doneti pre tri godine. Ne samo zato što je to ustavna obaveza, nego zato što je to, da tako kažem, životna obaveza da se to pitanje reguliše na jedan potpuno normalan, ispravan, ljudski način. Međutim, nažalost, priču o zakonu koji smo dobili pre nekoliko dana, moram da počnem sa onim što smo dobili danas u podne, a to je 18 amandmana Vlade na podsetiću 90 članova zakona. Drugim rečima, 20% zakona se menja. To nije prvi put da ova vlada to radi, najdrastičniji primer je bio kada smo donosili Zakon o informisanju, sada postavljam, ne ulazeći uopšte u to kakvi su amandmani i šta se menja, postavljam jedno sasvim suvislo pitanje, pravo poslanika svih u parlamentu je da podnose amandmane na zakon. Poslanici ovog parlamenta su onemogućeni da podnose amandmane na 20% zakona. Mi ne možemo podnositi, vreme za podnošenje amandmana je isteklo, mi ne možemo podnositi amandmane na predlog Vlade, pa ne možemo, tehnički ne možemo. Mislim da je ovo, mogu da razumem da Vlada uoči jednog ili dve tehničke omaške, pa da nam pošalje amandmane za sopstveni tekst zakona. Mislim da nije korektno, pogotovu kada je reč o ovako važnom zakonu, da se na sam dan kada se o zakonu raspravlja, pošalju amandmani koji menjaju 20% teksta zakona. Naravno, da se vratim na samu prirodu zakona, moguće su dve krajnosti u pristupu ovom pitanju. Te dve krajnosti su se nažalost javljale, čak i dan-danas se javljaju u našoj političkoj praksi, često puta umotane u razne oblande, da se lakše progutaju, ali da kažem, karikaturalno pojednostavljeno, izgleda otprilike ovako, jedna je, gde se kaže da je država vlasnik svega, uključujući i vazduh koji dišemo, i ptice na grani i klupe u parku, a druga je da država, otprilike, alaj begova slama i nije vlasnik ničega, nego se sastoji od vlasništva potpuno nezavisnih feuda. Jasno je i ne treba trošiti reči da i jedan i drugi pristup ne valjaju i da je naravno, istina negde na sredini, ali sa jednim velikim osećanjem mere. Država, sa jedne strane mora biti vlasnik svega onoga što je od globalnog značaja za funkcionisanje države, a vlasnik svega ostalog treba da budu razni nivoi lokalne samouprave, uključujući tu i AP. Nažalost, i to je zapravo osnovna mana ovog zakona, što zakon nije konsekventno sproveden do kraja. Naravno, ja bih voleo da mogu da prepoznam da je u svim odredbama zakona zauzet neki stav, ko je i na koji način vlasnik nečega, ali se taj stav menja od člana do člana, drugim rečima zakon je na određen način asimetričan i u pravu je bio, čini mi se, gospodin Dinkić kada je to primetio. Mi na jedan način rešavamo stvari za jedan deo države, a na drugi način za drugi deo države, što rekli stari Latini (ne razume se), ali nažalost, kod nas je pitanje Jupitera, pitanje opstanka vlasti, jer su neki u poziciji da ucenjuju vlast, a drugi nisu u toj poziciji. Onda se zakon pravi prema ovima prvima, a ne prema ovim drugima. Neću da podsećam da se radi o vlasti, već nekoliko meseci i neću da izvlačim ostale moralne zaključke vezane za ovu i ovakvu vladu. Naravno, i to valja reći, nije stvar samo u tome da li ćete vi nekom nivou lokalne samouprave da vratite svojinu, jer to vrlo često znači novi trošak lokalnoj samoupravi. Uveravam vas da 90% lokalne samouprave u zemlji Srbiji neće biti u stanju da izdržava svojinu koju im, možda sa pravom, vraćate. Drugim rečima, moralo bi da se učini napor, ali mi taj napor ne činimo, da se finansiranje lokalne samouprave ponovo okrene nekim izvornim prihodima te lokalne samouprave i da ne zavisi od toga da li će neka vlada doneti neku uredbu kojom će transferisati neka sredstva, po principu – ko mi se sviđa, sviđa, a ko mi se ne sviđa, utoliko gore po njega. Danas je u raspravi dosta bilo reči o saobraćajnoj infrastrukturi i to je jedna vrlo interesantna priča. Meni je potpuno razumljivo, da se mogu lokalni putevi i pruge vratiti lokalnoj samoupravi, ali šta to znači? Da li se na lokalnim putevima ostvaruje neka materijalna dobit? Ne, direktna materijalna dobit, ne. Da li košta njihovo održavanje? Košta. Drugim rečima, šta vraćamo mi lokalnoj samoupravi? Dajemo im nov teret da oni ulažu u te lokalne puteve i lokalne pruge, a nema direktne zarade. Međutim, nešto o čemu sam govorio kada smo govorili o Zakonu o železnici, ali nije na odmet da ponovim ponovo, saobraćajna infrastruktura ne može da se svede samo na direktan trošak i direktnu dobit. Postoje neke dobiti, ali na jednom drugom nivou, na nivou države. Država je ta koja treba i mora da ima interes, da postoji lokalna mreža puteva, da postoji lokalna mreža pruga, i to suuočili, ponoviću i to, znate ko je to uočio? Uočili su oni za koje uvek mislimo da je dolar glavna ideja vodilja. Amerikanci su to uočili pedesetih godina prošlog veka, da ne mogu sve da svedu na jedinicu dolar, tako je nastalo nešto što se zove više kriterijalno programiranje. Drugim rečima, apsolutno mislim da saobraćajna infrastruktura i sada uopšte ne ulazi u različite pogleda na to kako država treba da bude uređena, treba i mora kao stvar od velikog državnog značaja da ostane na nivou države, ne zato što se zalažem za centralizam, taman posla, i ne zato što to donosi, bože moj, neki profit, pa će tu neko sada da profitira, nego upravo zato što je najveća dobit saobraćajne infrastrukture, globalni državni interes. Možda možete nešto da zaradite na auto-putevima, možda možete na nekim glavnim železničkim putevima, verujem da je to mnogo manje, nego što to košta i to pokazuje da mnoge države u Evropi, da ne kažem sve, finansiraju svoju železnicu ili svoju putnu mrežu i ne pada im na um da oni treba sami da se finansiraju. Ima jedno vrlo interesantno pitanje, a to je, zašto lokalni, odnosno predstavnici AP toliko zagovaraju da dobiju kamen oko vrata? Šta je motiv? Bojim se da motiv leži samo u domenu politike, drugim rečima, motiv jeste da oni žele da dobiju nešto što je par ekselans atribut državnosti. Nisam siguran da je pametno u to ulaziti, a ako ništa drugo, iskustvo poslednjih 40 godina nas to uči kako se najlakše rastura neka država. Na kraju, ovo nije nikakva formalna primedba nego suštinski zameram predsedavajućoj, malo pre je jedan od govornika, gospodin Čanak, nazvao Srpsku pravoslavnu crkvu nevladinom organizacijom. Da se razumemo – ne mislim samo na SPC, mislim i na sve druge crkve koje postoje u zemlji Srbiji. Dakle, i na Rimokatoličku crkvu, i na Muslimane i na Jevreje i na tri priznate protestantske crkve itd. Naravno, svako ima pravo da bude ateista ili agnostik, ali ne sme za skupštinskom govornicom da vređa osećanja najvećeg broja građana Srbije, ma koje vere oni bili. Ovo je moja krajnje dobronamerna primedba predsedavajućoj i ja mislim da će ona to tako i da razume. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Mirko Čikiriz. Posle njega, narodna poslanica Aleksandra Jerkov, pa narodna poslanica Zlata Đerić. Izvolite.
Gospodine potpredsedniče, gospođo predsedavajuća, na radni tekst zakona koji je stigao u skupštinsku proceduru Vlada Republike Srbije podnela je 18 amandmana i veliki broj amandmana je podnela Vlada AP Vojvodine. Niko sada ne može znati konačnu verziju zakona, ali ono što je vidljivo i što je prepoznatljivo čitanjem radnog teksta zakona, jeste sledeće. Vidljive su jasne namere predlagača koje su za članove SPO i poslanike SPO u najvećoj meri prihvatljive. Svoju diskusiju ću podeliti u dva dela. Jedan deo će biti jedna kratka analiza Predloga zakona, a drugi deo – šta mi u političkom smislu očekujemo sa konačnom verzijom zakona koji budemo usvojili. Probili smo uši svim vladama od 1995. godine, kada je ionako osiromašenim opštinama, sa suženim nadležnostima i sa malom imovinom, jednim antiustavnim udarom oduzeto i to malo imovine. Mi možemo dati ocenu stanja 16 godina posle toga, imovine koju je tada oduzela Vlada Republike Srbije – zapuštena, oronula, ostavljena, imovina koja propada gde god pogledate. Ustavom koji je usvojen pre nekoliko godina ukinuta je društvena svojina. Ukinut je jedan pravni nonsens, jedan, kako su ga profesori koji su predavali svojinsko-pravne odnose zvali, "čardak ni na nebu ni na zemlji". Ozbiljnim pravnicima, ozbiljnim investitorima, ozbiljnim državnicima, niko nije mogao da objasni koji je vlasnik društvo, a šta to znači korisnik a niste vlasnik. Kako onda ozbiljno možete da razgovarate o investicijama, o poslovnim odnosima i ozbiljno da shvatite tu državu u kojoj su, a govorim o uređenim državama, uređeni svojinsko-pravni odnosi najvažniji odnosi u jednom društvu i preduslov za njen snažan ekonomski razvoj. Ali, takođe je i svojina najsvetije pravo, pored njenog vlasnika, odnosno titulara, i država. U ovoj radnoj verziji teksta zakona o javnoj svojini, najveći deo principa Stalne konferencije gradova i opština je prihvaćen, kao i stavovi i preporuke ekspertske grupe Saveta Evrope. Pitanje svojine, na kraju, kad se usvoji ovaj zakon, mi moramo precizno urediti za svaki nivo vlasti. Primarni princip za nas iz SPO samim zakonom – eks lege, vratiti najveći deo imovine. U radnoj grupi za izradu ovog zakona je bio i poslanik pokrajinske SPO i čuveni advokat iz Novog Sada Milan Đukić i stavovi koje je u ime pokrajinskog odbora SPO izneo su ujedno i stavovi SPO. U sadašnjem stanju mnogi predsednici opština, mnogi ljudi koji upravljaju lokalnom samoupravom, sa sjajnim idejama, sa sjajnim projektima, nisu uopšte mogli da razgovaraju sa potencijalnim investitorima, jer oni bi mogli da razgovaraju o tome kako da naprave neki razvojni projekat za lokalnu samoupravu a da istovremeno za sve pitaju državu, po proceduri koja je više nego komplikovana. Sa Zakonom o državnoj svojini Republike Srbije država je bila vlasnik svega, a sada će sa ovim zakonom o javnoj svojini, pored države, značajnom imovinom raspolagati jedinice lokalne samouprave, opštine i gradovi, ali i AP Vojvodina. Centralno pitanje, mnoge su uvažene kolege to odlično zaključile, a to je pitanje koje i mi postavljamo, je kako će mnoge siromašne opštine i gradovi kada im se vrati njihova imovina upravljati tom imovinom, održavati tu imovinu, uvećavati njenu vrednost bez povećavanja nadležnosti i bez povećavanja izvornih načina finansiranja gradova i opština? To je pitanje sveobuhvatne finansijske decentralizacije na kojoj SPO insistira od svog osnivanja. Šta SPO očekuje posle rasprave o amandmanima, a budite ubeđeni da ćemo svaki amandman za koji smo ubeđenja da je u najboljoj meri podnet, da će značajno poboljšati tekst zakona, insistirati da prihvatite, bez obzira od koje poslaničke grupe amandman dolazi. Od životnog je značaja za Srbiju da se opštinama vrati sva njihova imovina, uključujući i zemlju i građevinsko zemljište i šume i da se vrate oduzete nadležnosti. Opštinama bi pripadao i zakup od poslovnog prostora, a posle usvajanja najavljenog zakona o koncesijama verovatno da će opštine imati pravo da određene prihode ostvaruju na osnovu koncesije. Sada postoji u velikoj meri naopaka piramida vlasti i moći po kojoj vrh države i super mozgovi u Beogradu odlučuju o svim nivoima vlasti, o upravljanju imovinom zbog toga što, mimo Beograda i mimo vrha vlasti ove države, ne postoje ljudi koji znaju da upravljaju svojom imovinom. To je u potpunosti naopak rezon. Ovaj zakon će taj rezon u velikoj meri ispraviti, ali bez sveobuhvatnog procesa decentralizacije, bez značajnog povećanja nadležnosti opština i gradova, bez novih izvora finansiranja nećemo postići onaj puni efekat za koji verujem da je svima namera. Ne može sada ni jedna mala ili nova opština da izdržava ni možda svoju opštinsku upravu ni da sarađuje dobro sa JKP, da razvija svoju putnu mrežu, da razvija kanalizacionu mrežu, mrežu za gasovod i niz poslova iz okvira njene nadležnosti dok se ne uradi ono o čemu pričamo. Kada to uradimo mi ćemo, umesto sadašnjeg bežanja trbuhom za kruhom naših građana iz cele Srbije u Beograd, umesto demografskog pražnjenja Srbije imati za posledicu onaj proces koji se dešava u Ljubljani. Ali, država Slovenija je prošla sveobuhvatan proces decentralizacije. Mi danas, za razliku od Srbije, tamo imamo suprotan proces. U zadnjih 10 godina Ljubljana je izgubila 30.000 stanovnika. Beže u manje opštine. Ne beže, nego odlaze svojom voljom, u ekološki zdravije sredine, komunalno podjednako opremljene sredine i sa uslovima za život kao u Ljubljani. To je proces o kome svi pričaju deklarativno, a nedovoljno se radi u praksi proces uravnoteženog razvoja i proces suštinske decentralizacije. Ovim putem mora Srbija, odmah i bez oklevanja. Kada se rasplamsaju razvojne mogućnosti naših, danas, umirućih sela, varošica, gradova i provincija, poslovni dar i radinost ljudi, cela Srbija će krenuti u napredak i biološki oporavak nacije. U ovom procesu sigurno je da će biti i gubitnika. Ko su gubitnici? Pa, gubitnici ovog procesa će biti svi oni koji danas profitiraju na pljački, patnji svog naroda i neprimereno velikoj centralizaciji Srbije, nasleđenoj iztitoističke Jugoslavije. Biće razvlačeni centralizovani centri moći. Lako je daleko od pokradenih krasti i pokradene. Kada narod bude vlasnik svog bogatstva rada, biće mnogo teže i nemoguće pljačkati u njegovom dvorištu i na njegove oči jer se u malim opštinama i sredinama ljudi međusobno poznaju i kontrola je neposredna. U raspravi o amandmanima, još jednom ću ponoviti, bez obzira od koje poslaničke grupe dolazi dobar amandman, koji suštinski ide u pravcu političkog razmišljanja poslanika SPO, mi ćemo ga podržati, a u Danu za glasanje, budući da smo prepoznali duh ovog zakona, imaćete našu podršku. Hvala.
Jedanaest minuta je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Jerkov. Posle nje, narodna poslanica Zlata Đerić. Samo se prijavite, molim vas. Izvolite.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice, gospodine potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici i narodne poslanice, nema sumnje da se danas pred nama nalazi izuzetno važan zakon i to iz više od jednog razloga. Prvi razlog svakako jeste taj što ovaj zakon predstavlja jedan od zakona koji je Srbija obavezna da usvoji na putu ka EU, a to se pokazalo da su izuzetno dobri zakoni, zakoni koji bi nama bili potrebni sve i da ne idemo ka EU, koji nam pomažu da uvedemo standarde koji ovu zemlju čine organizovanijom, uređenijom, koji olakšavaju život našim građanima. Svakako da brojni primeri zemalja koje uopšte nemaju nameru da uđu u EU, a ipak primenjuju evropske standarde i usvajaju evropske zakone, govori o tome da su ovi zakoni dobri, da su korisni i da svakako treba da budemo zadovoljni što smo na ovaj način podstaknuti da ih usvajamo. Drugi razlog zbog kog je ovaj zakon važan je što on predstavlja ispravljanje nepravde koja je pre 15 godina nanesena lokalnim samoupravama i autonomnim pokrajinama u našoj zemlji i koja je zapravo lokalne samouprave u Srbiji učinila jedinim lokalnim samoupravama u Evropi koje nemaju svoju imovinu, a našu zemlju, nažalost, učinila jedinom zemljom u Evropi koja je odbijala da vrati imovinu lokalnim samoupravama sve do sada i zbog toga mislim da je donošenje ovog zakona jedan veliki korak napred, koji će zapravo, tek stvoriti uslove da ljudi širom Srbije, građani svih lokalnih samouprava iskoriste sve mogućnosti koje im pruža ovaj zakon i da zapravo pronađu način da stvore sebi život i u mestima koja nisu centar Srbije, koja nisu centar Vojvodine i da pronađu mogućnosti za život koji mogu da imaju. Nažalost usvajanje ovog zakona prate, reklo bi se, nepotrebne kontroverze. Prvo, tu je bilo misteriozno zakazivanje, pa otkazivanje skupštine AP Vojvodine, kontroverze oko rada Radne grupe za izradu Nacrta ovog zakona. Tu su amandmani Vlade koji su ovaj zakon izmenili u tolikoj meri da se može govoriti, čak i danas raspravljamo o Predlogu zakona koji je drugačiji od onog jučerašnjeg, i naravno, večita pojava tih nekih političkih tema koje prate usvajanje ovakvih zakona koje zapravo uopšte ne bi trebalo da bude. Setimo se samo koliko je politizacije svih zakona kojima se vraća bilo kakav nivo nadležnosti ili lokalnim samoupravama ili autonomnim pokrajinama bilo i koliko je ta politizacija naštetila uopšte atmosferi u našem društvu i atmosferi u kojoj se donose ovi zakoni. Ovaj zakon isto tako karakteriše za LSV potpuno nepotrebno kašnjenje. Jedanaest godina je prošlo od prvog obećanja tada demokratske opozicije Srbije da će usvojiti ovaj zakon. Tri godine je prošlo od obaveze koju je Ustav Republike Srbije nametnuo da se ovaj zakon usvoji i zbog toga kažem je, uspeh ove vlade veliki, i zbog toga je dobro da se ovaj zakon konačno nalazi pred poslanicima. Bez obzira na sve ove dobre stvari koje donosi ovaj zakon, bez obzira na imovinu koju će lokalne samouprave dobiti, postoje naravno i određene nesuglasice. Kao što je poznato. Liga socijal-demokrata Vojvodine spada u one stranke koje smatraju da Vojvodina mora imati i vlasnička prava nad svom onom imovinom koja je delimično, pretežno ili u potpunosti, finansirana sredstvima AP Vojvodine i njenih građana. Međutim, svesni smo da sadašnji Ustav Republike Srbije, kao ni onaj prethodni Miloševićev Ustav ne prepoznaje ni upravljačka, ni osnivačka, ni vlasnička pravaAP Vojvodine nad velikim sistemima koje je ona u prošlosti pravila. To je borba od koje mi nećemo odustati. To je pitanje za promenu Ustava. Nažalost, kada je predlagan Ustav Republike Srbije 2006. godine, bili smo usamljeni u svojoj borbi protiv tog Ustava. Nismo baš bili potpuno usamljeni, građani Vojvodine su stali na našu stranu. Podsetiću da u AP Vojvodini taj referendum nije prošao. Zbog toga i zbog toga što smo svesni da većina problema koje AP Vojvodina danas ima kada su u pitanju ekonomski problemi, proističu iz tog Ustava. Mi ćemo tu svoju borbu nastaviti i istrajaćemo u tome da AP Vojvodini pripadne sva ona imovina koju je ona sama i gradila. Čuli smo u današnjoj raspravi, kao i u mnogim raspravama, kada god se govori o bilo kakvoj imovini AP Vojvodine, da se stranke poput moje zalažu za povraćaj na Ustav iz 1974. godine. To je argument koji je valjan isto koliko je valjan argument, da oni koji se zalažu za restituciju, se zalažu za stanje iz 1944. godine. Radi se o uspostavljanju jednog principa, to je princip da onaj koji je nešto gradio, mora imati i vlasnička prava nad tim što je gradio. Mi smo imali prilike što je meni izuzetno drago, i to upravo od onih koji su bili veliki protivnici imovine Vojvodine, koji su se bunili protiv imovine Vojvodine. Čujem argumente tipa – zašto sada Vojvodina dobija nešto? Valjda smo i mi u Surdulici, Vrnjačkoj Banji ili negde drugde nešto gradili. Meni je drago da su te kolege, konačno, pronikle u suštinu decentralizacije. Suština decentralizacije je da svakom pripada ono što je sam gradio. Tako da, isto kao što se zalažemo da Vojvodini pripada ono što je ona gradila, zalažemo se za to da Surdulici pripadne ono što je ona gradila, da svakoj opštini u našoj zemlji pripadne u vlasništvo ono što je ona gradila, a što nije neophodno za normalno funkcionisanje zemlje. Vlada Vojvodine, kao što smo videli, dala je neke amandmane. Učinila je to na poprilično nevešt, a neki bi rekli, nedemokratski način, s obzirom na to da je zloupotrebila Skupštinu AP Vojvodine kao neku vrstu pretnje Vladi Republike Srbije, ali za to će, pretpostavljam, oni koji vode Vladu Vojvodine morati da polože račune građanima, pred koje su kandidovani na izborima, jedan poprilično drugačiji program koji je podrazumevao mnogo više autonomije za Vojvodinu nego što je to danas slučaj, nego što je to ono za šta se danas zalaže. Mi smo isto tako uz podržavanje amandmana Vlade Vojvodine, podneli i sopstvene amandmane. Oni se odnose, pre svega, na vlasništvo nad poljoprivrednim zemljištem u Vojvodini, na otvaranje mogućnosti da jednoga dana u Vojvodinu uđu i dodatni sistemi, da uđe još više imovine. u zavisnosti od tih naših amandmana mi ćemo se opredeliti da li ćemo ovaj zakon podržati ili nećemo. Kada bude rasprava u pojedinostima mi ćemo te amandmane obrazložiti. Završiću samo time što ću, jedan od kolega je ironično govoreći o ovom zakonu rekao da kada se ovaj zakon usvoji da će sutra poteći med i mleko i da će građanima širom Srbije biti bolje. Ne, neće poteći med i mleko. Neće im možda odmah biti bolje, ali ono što niko ne može poreći – to je da će se stvoriti mogućnost da oni koji su najbliže njihovim životima i oni koji su njima najbliže odlučuju o rešavanju njihovih problema. To je najveći doprinos koji ovaj zakon donosi i da nije ovih nesporazuma, kada je u pitanju AP Vojvodine i njena imovina, bili bismo srećni da podržimo ovaj zakon. Međutim, ostaje još ovaj jedan veliki problem. Nadam se da ćemo uspeti da ga izgladimo do kraja i da će poslanici LSV uspeti da se izbore za ono što smatraju da je neophodno. Hvala vam.
Iskorišćeno je devet minuta od vremena poslaničke grupe. Narodna poslanica Zlata Đerić, pa narodni poslanik Vlatko Ratković.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, poštovani gospodine potpredsedniče, imamo pred sobom zakon koji je zaista izazvao brojne kontraverze još dok je bio na javnom slušanju i naravno, dopustićete, kod nas stvorio određene stavove prema njemu, a u danu za glasanje ćemo se izjasniti već prema onome koliko ste vi nas ili koliko smo mi vas ubedili u valjanost ovog zakona. Međutim, kada je ovakav jedan zakon pred nama i kada se ovoliko govori o interesima građana, moram da kažem jednu stvar i da podsetim i kolege i građane na nešto što je nesporno. Ne postoji poslanik u ovom visokom domu koji ne želi, kada dođe sutra u svoj grad, da kaže da se nije zaista zauzeo da njegov grad ima više, da mu bude bolje i da već od sutra zaista se učinak u ovom domu našeg posla, našeg rada vidi. Dolazim iz grada za koji uvek sa ponosom kažem da je bio evropski grad pre dva i po veka, kada je Beograd bio turska kasarna. Dolazim iz Sombora koji vek i po ima železnicu, koji skoro vek i po ima pozorište, muzej, iz istog onog grada u kome je nastao tekst himne "Bože pravde" u našoj velikoj salivelikog župana, njegov sekretar je napisao taj tekst, iz istog onog grada gde se još uvek svako jutro prvo pomete ispred svoje kuće. Dakle, to je ono što volim da kažem. Da vam kažem, o toj neraskidivoj vezi u ove kasne duge sate našeg posla, Vojvodine i Srbije ili Sombora i Srbije, čak i ovi čuveni trubači u Guči su potekli iz Sombora. Šlezinger je otišao iz Sombora i napravio prvi trubački orkestar za vreme kneza Miloša u Srbiji. To je nešto čime Sombor može da se ponosi i drago mi je da to mogu da kažem. No, da se vratimo zakonu. Dakle, kada se donosi jedan ovakav zakon, onda imate nešto što jeste vidljivi tok stvari i nešto što jeste nevidljivi tok stvari. Pozdravljam da moj grad sutra ima više, da može da raspolaže sa svojom imovinom, jer moj će grad to sigurno i da ceni i da ume to da čini, kao što je umeo u ova dva i po veka, koliko smo se izborili da budemo slobodan kraljevski grad. Za to ne brinem. Više me brinu oni, kako volim da kažem, politički komesari iz neomalterisanih kuća, koji sebi prigrabe više moći, više vlasti, više prava i naravno, mnogo toga uskrate građanima Srbije u ime političke moći. Gospodine potpredsedniče, ima dosta toga sa čime se u ovom zakonu ne slažemo. Mi smo podneli amandmane, ali ću vas zbog vremena pitati za jedan član, koji me je zaista zaintrigirao i to je nešto što sam smatrala da pripada onom delu nevidljivog toka stvari. To je član 31. – otuđenje nepokretnosti ispod tržišne cene. Inače mi je kao jezičaru skrenuo pažnju upravo taj glagol "otuđiti" koji se previše, moj ukus, previše često ponavlja u ovom zakonu. Član 31. kaže – izuzetno od člana 29. stav 1. ovog zakona, nepokretnosti se mogu otuđiti iz javne svojine i ispod tržišne cene, odnosno bez naknade, ako postoji interes za takvim raspolaganjem, kao što je rešavanje socijalno-humanitarnih pitanja, to ste danas amandmanom ukinuli, otklanjanje posledica elementarnih nepogoda, ili uspostavljanje dobrih odnosa sa drugim državama, odnosno, sada, ovo mi je stvarno jako zasmetalo, više nego ova prethodna sintagma, međunarodnim organizacijama i u drugim slučajevima predviđenim posebnim zakonom. Koje su to međunarodne organizacije i druge države, gde vi smete da date da neka vlada sme da da javnu svojinu građana Republike Srbije, da je otuđi,u imekojih to odnosa? Volela bih da mi objasnite, pošto nisam pravnik, verujem da se radna grupa time ozbiljno bavila, koje to države u Evropi imaju na sličan način uređen odnos prema svojoj imovini? To bi mi bilo zanimljivo pitanje. To je jedan od amandmana koji smo podneli na ovaj zakon i za koji zaista smatramo da biste ga trebali drugačije, bar ovaj član, rešiti. Otuđenje imovine je nešto što je konačni cilj, nešto na šta su građani Srbije, a mi znamo da smo narod koji je uvek voleo tapije, voleo da ima papire u imovini, da se to zna, dakle i ovaj zakon ide u prilog tome. Otuđenje imovine je nešto na šta smo svi jako osetljivi. Ono što nam još kod tog zakona koji ste doneli napokon, govorili smo o tih 15, 16 godina koliko se na njega čekalo, zasmetalo jeste to da smo ga dobili u vrlo kratkom roku, da može da bude ispravan politički stav i ne mora, da je trebalo da pre njega bude donet zakon o obeštećenju građana, ali o tome ćemo polemisati kroz zakon o restituciji, ali da nam danas donesete još 20 amandmana Vlade na taj isti zakon, 18 amandmana, znači, 20% tog istog zakona da već sledeći dan, odnosno prvog dana rasprave, sledeći dan pošto smo ga dobili, menjate, malo je, gospodine potpredsedniče, neodgovorno, neću reći jedan drugi pridev koji bi tu stajao. Ni sami se niste složili sa svojim mišljenjem do kraja ili ste možda učinili neke ustupke o kojima nismo bili obavešteni. Nije dobro da ovakav zakon koji jeste zaista važan za građane Republike Srbije i za svaku sredinu i koji treba da ide u prilog decentralizaciji, prate silne polemike u kojima prepoznajemo i vizionare i mešetare. Ali, šta je, tu je, to je naša politička stvarno. Gospodine potpredsedniče, podsetila bih vas samo da kod ovog zakona u kome je suština svojina o kojoj treba voditi računa i koja mora da se reši na duge staze, to nije jedan od onih zakona koji ćemo vrlo brzo moći ili morati da menjamo. Dakle, vi znate da se smanjuje stepen stečenih prava. Kod njih moramo biti posebno osetljivi, zato što su osetljivi i građani Republike Srbije. Očekujemo da pokažete dovoljno razumevanja i širine za sve amandmane, da prepoznate i da budete vi vizionar, koliko to možete, onoga što može da usledi, a danas vam je vrlo jasno skrenuta pažnja šta sve može da usledi posle usvajanja ovog zakona, da vas podsetim na jedno dobro pravilo – ko vlada situacijom? To je onaj ko u šahovskoj igri kontroliše četiri centralna polja: d4, e4, b5 i f5. Mislim da u ovom trenutku Vlada nema taj kvalitet ili tu prednost, da je izgubila u odnosu na neke druge i da oko ova tri zakona koja nas čekaju danas, sutra i prekosutra, koje građani Srbije vrlo pažljivo prate, možda pažljivije nego bilo koje donošenje zakona do sada, imamo svi jednaku i veliku odgovornost. Imate obavezu da svaki amandman sagledate kao da je već unet u zakon i šta bi on mogao da proizvede ako bude unete u zakon. To od vas očekujemo i mi i građani Republike Srbije, jer ne možemo svi biti u pravu, ali oni čiji glas bude konačan i čiji predlog bude poslednji usvojen, i koji dođe pred građane Srbije kao izvršni ima veliku odgovornost. Bojim se da ova Vlada nema baš mnogo vremena da popravlja neke rezultate. Malo pre je koleginica rekla, upravo tri godine joj je trebalo da se ovaj zakon, na koji se obavezala pre tri godine, nađe pred poslanicima Skupštine Republike Srbije. Bojim se da je i to čak u jednoj vremenskoj iznudici pred EU i nekim misionarima koji su dolazili da vas podsete koje su sve obaveze preuzete. Dakle, očekujemo, u svakom slučaju, da zakon o javnoj svojini bude, pre svega na korist građana i da budu uvažene bez ikakvih političkih sujeta, najbolje namere i najbolje sugestije svih poslanika u ovom domu. Zaista, ono što sam na početku rekla, ne postoji ni jedan predstavnik naroda u ovom domu koji ne želi dobro sredini iz koje je došao. Ono jedino što je u celoj priči teško, to je da ne pričamo više tu demagogiju kako će ovaj zakon biti rešenje i kako će vratiti ljude tamo odakle su došli - u Beograd. Neće. Dok god kvadrat u krugu dvojke u Beogradu, stambenog prostora bude koštao 4.000 evra, isto kao dvosobna kuća u selima mog Sombora, dotle će ipak ljudi težiti da se stisnu u tom kvadratu i prodavaće svoje kuće po 4.000 evra. To je jedna druga strategija o kojoj ova Vlada još nije htela da porazgovara i da traži rešenje, ali to ćemo nekom drugom prilikom. Hvala vam lepo.
Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković, a posle njega narodni poslanik Željko Tomić. On je poslednji prijavljeni govornik.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice, uvaženi potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je jedan izuzetno važan, veliki zakon, sistemski zakon, rekao bih jedan od deset najvažnijih zakona koji su usvojeni, odnosno doneti u ovom sazivu parlamenta. Podsetiću da je javna svojina ustavna kategorija, prema Ustavu iz 2006. godine i ona je razrađena što ustavnim normama, ostalim ustavnim normama, što odredbama ovoga zakona. U našem pravnom poretku već dve decenije egzistira jedan anahroni, prevaziđeni nefunkcionalni oblik i shvatanje i poimanje oblika državne svojine, a takav jedan model, dakle temelj Zakona o sredstvima u svojini Republike Srbije, zakona iz 1995. godine, koji je noveliran 1996, 1997, 2005. godine itd. Taj model, koji je prevaziđen, polazi od jedne koncepcije sveobuhvatne državne svojine jedne svemoguće države i svemoguće državne svojine koja eliminiše autonomne pokrajine i koja eliminiše lokalne samouprave. Podsetiću vas i na načelo o javnoj svojini i ovu ustavnu normu o javnoj svojini, staviti u korelaciju sa ustavnom normom koja kaže da je državna vlast ograničena pravom građana na pokrajinsku autonomiju i lokalnu samoupravu. Ove dve norme su koherentne i svoje ishodište moraju imati u ovakvom zakonu o kojem danas raspravljamo. Ukoliko bi ove norme ostale samo nominalno, samo deklarativno bez ovog zakona, imali bi jednu virtuelnu lokalnu samoupravu, virtuelnu decentralizaciju, virtuelni oblik autonomne pokrajine. Ovaj zakon u velikoj meri materijalizuje ovu ustavnu normu, kroz jednu dosledno normativno i funkcionalno razrađivanje instituta javne svojine. Dakle, nosioci javne svojine su država, Republika Srbija, pokrajina i jedinice lokalne samouprave. Predmet javne svojine su prirodna bogatstva, dobra u opštoj upotrebi, dobra od opšteg interesa, stvari koje koriste organi i organizacije Republike Srbije, autonomna pokrajina, organi i organizacije autonomne pokrajine, jedinice lokalne samouprave i druge stvari predviđene ovim zakonom, a to su prvenstveno komercijalne stvari. Želim da istaknem nešto o čemu danas nije bilo mnogo govora, a tiče se rešenja koje je dato u predlogu ovog zakona, a to je da se ulaganje u kapital tretira kao raspolaganje, što do sada nije bio slučaj i što je bila jedna veoma velika prepreka raspolaganju sredstvima, kada država, sada i autonomna pokrajina, odnosno jedinica lokalne samouprave, ulaže sredstva u javnoj svojini u kapital javnih preduzeća i društava kapitala osnovanih od tih nosioca javne svojine. Pravo korišćenja, koje je ranije bilo dominantno, ostaće u portfelju, da tako kažem ustanova, mesnih zajednica i gradskih opština, a potpuno se taj pravni identitet eliminiše u odnosu na jedinicu lokalne samouprave, dakle opština i gradova i AP Vojvodine. Zakonom koji je pred nama data je mogućnost da i gradske opštine mogu da budu nosioci prava javne svojine, ukoliko je to predviđeno statutom grada. Ovo smatram jednim od važnih dometa ovog zakona u pogledu decentralizacije državne vlasti i uopšte decentralizacije. Ono o čemu je takođe manje rečeno, a mislim da ste vi to u uvodnom izlaganju izneli, gospodine potpredsedniče, jeste da su od ulaganja u kapital izuzete stvari, navedeno je to u zakonu, to su prirodna bogatstva, dobra u opštoj upotrebi, dobra od opšteg interesa, mreže, a mreže su jedna posebna kategorija dobara od opšteg interesa koja do sada nije bila specificirana i one ostaju u javnoj svojini. Važno je reći da su mreže definisane kao stvari koje služe za protok energije, protok materija i saglasno su definisane prema evropskim standardima, a pre svega se misli na komunalne mreže, vodovod, kanalizaciju, gasne mreže, a na nekom globalnom planu su to prenosna elektro mreža, distributivna elektro mreža, gasovodi, magistralni naftovodi itd. Kada su u pitanju dobra u opštoj upotrebi, želim da kažem da su dobra u opštoj upotrebi na izvestan način odvojena od dobara od opšteg interesa, pre svega zbog usaglašavanja sa Ustavom i zbog činjenice da deo dobara u opštoj upotrebi, praktično i samim zakonom i ostalim odredbama prenosimo na svojinu AP Vojvodine, puteve drugog reda, kao i imovinu, o kojoj ću kasnije pričati, a ulice, trgovi, parkovi, opštinski putevi, nekategorisani putevi, to prenosima jedinicama lokalne samouprave. Ovo je veliki napredak i veliki korak učinjen ovim zakonom. Po meni je još važno reći da Republika Srbija zadržava eks lege upis na prirodnim bogatstvima, na onim sredstvima u opštoj upotrebi koja nisu preneta na pokrajine i na jedinice lokalne samouprave, kao i na dobrima od opšteg interesa. AP Vojvodina, jedinica lokalne samouprave, po principu korišćenja, njima se prenose sredstva, odnosno nepokretne i pokretne stvari koje služe za obavljanje delatnosti organa i organizacija pokrajine i jedinica lokalne samouprave, zatim, onih koji koriste ustanove osnovane od pokrajine i ovih jedinica i dati su određeni specifikumi, što je, kao što komunalne mreže prelaze u javnu svojinu, i jedinice lokalne samouprave. Želim da kažem da je ovaj zakon harmonizovan u velikoj meri sa rešenjima u Zakonu o utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine. Kada govorimo o sredstvima koja koriste javna preduzeća koja je osnovala AP Vojvodina, to je ono što je dobro i pozitivno rešeno amandmanima koje je Vlada podnela u toku današnjeg dana, juče utvrdila, a danas dostavila Narodnoj skupštini. Podsetiću da su državni putevi drugog reda putevi koji povezuju region i mesta između regiona. To je veoma važno za AP Vojvodinu. Kanalska mreža u Vojvodini vlasništvo je AP Vojvodina, ukoliko ne predstavlja i plovne puteve. Nepokretnosti koje su, prema Ustavu Republike Srbije, a shodno ustavnoj odredbi o sredstvima budžeta AP Vojvodina, koje su građene tim sredstvima, a koje su finansirane neposredno od strane Fonda za kapitalna ulaganja, to je važno da znaju naši građani, prelaze ovim zakonom u vlasništvu AP Vojvodine. I što se tiče AP Vojvodine pod četiri, objekti koji su nekada bili na raspolaganja AP Vojvodini ustanovama koje je osnovala u bivšim republikama ili su eventualno sada upisani.Dakle, to je ono što takođe ovim zakonom prelazi u vlasništvo AP Vojvodine.Ovde je još važno reći da postoji mogućnost, data ovim zakonom da nosioci javne svojine vrše prenos svojine sa jednih subjekata na druge, dakle, pravo javne svojine u prometu i to je regulisano amandmanom koji je podnela Vlada. Dakle, taj prenos može biti teretan ili bezteretan, odnosno uz naknadu ili bez naknade. Što se tiče upisa u javne knjige važno je reći da država koja inače i sada vlasnik upisuje se "ekslege" a ostali nosioci upisuju se tzv. konstatituvnim upisom. Zahtev se javnim registrima podnose na upis i tu su po meni ovi rokovi za upis određen na jedan nacionalan i celishodan način i predviđena je situacija da ukoliko nosioci javne svojine ne podnesu zahtev za upis nakon deset godina, ta imovina prelazi u državnu svojinu, odnosno u svojinu Republike Srbije. Želim da kažem, da smo mi ovim zakonom krenuli jednim velikim korakom u decentralizaciju državne vlasti, rešavanjem instituta javne svojine na prvom mestu, ali smo otvorili i pitanje i u velikoj meri rešili i status javnih preduzeća, tako što smo predvideli da u svojini janih preduzeća čiji su osnivači AP Vojvodina odnosno jedinice lokalne samouprave, opštine i gradovi će postati titulari prava svojine na objektima i na zemljištu koje koriste. No, ono što je važno ovde reći, jeste da su često javno preduzeća bila kočničar u lokalnim samoupravama razvoja, odnosno kočničar potencijalnih investicija ulaganja. Sada imamo jedno rešenje koje ću da ilustrujem na jednom primeru da ako lokalno vodovodno preduzeće poseduje objekat u kojem ima svoje poslovne prostorije, kancelarije itd, subjekat u kojem se čuvaju mašine koje služe funkciji delatnosti tog preduzeća, nije sporno da će to biti svojina tog javnog preduzeća. No, ako je to javno preduzeće, u konkretnom slučaju neki lokalni vodovod, smešteno i locirano na parceli koja je površine 10 hektara primera radi, to javno preduzeće neće moći da raspolaže tim građevinskim zemljištem, tom parcelom bez saglasnosti osnivača, odnosno bez saglasnosti Skupštine jedinica lokalne samouprave. Dakle, ukoliko Skupština lokalne samouprave proceni i oceni celishodnim da je zemljište u funkciji obavljanja delatnosti tog lokalnog javnog preduzeća to zemljište će biti u svojini javnog preduzeća ukoliko oceni da je to u interesu razvoja lokalne sredine, privlačenje investicija skupštine lokalne samouprave će sada doneti drugačiju odluku i to zemljište nameniti za izgradnju i za investiranje. Želim da. kažem na kraju, da smo proces decentralizacije državne vlasti ovim zakonom veoma značajno normirali, ne možemo reći da je ovo epohalan zakon, parafraziraću na kraju Nila Amstronga koji je 1969. godine rekao da je nešto mali korak za čoveka ali veliki za čovečanstvo. Rekao bih da je ovo mali korak za istinsku decentralizaciju, ali veliki korak za naše građane. Zahvaljujem se na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Željko Tomić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovani potpredsedniče Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, sve što se poslednjih meseci događalo, a u vezi predloga zakona o javnoj sredini, govori o tome koliko vladajuća koalicija nema sposobnost da uredi jednu veoma važnu oblast, kakva je javna svojina. Žalosno je što se dozvolila politizacija ovog zakona, čak i citiram i neke poslanike vladajuće koalicije koji su govorili da je ovaj zakon ispolitizovan. Ali, zarad javnosti i zarad građana, a ko je ispolitizovao ovaj zakon? Da nije možda opozicija? Gde ste u poslednjih nekoliko meseci koliko traju priče o Predlogu zakona o javnoj svojini videli da je politizovao neko iz opozicije ovaj zakon. Ne, isključivo iz redova vlasti je dolazila politizacija Predloga zakona o javnoj svojini. Tekst predloga zakona, moraću da ponovim što je nekoliko poslanika reklo je usaglašavan, ne minut do 12 nego u 12 i mnogo minuta. Mi smo danas počeli sednicu imali smo priliku da posle sat dva rasprave dobijemo amandmane Vlade pošto se sa AP Vojvodinom, sa vlastima Vojvodine pregovaralo i jedva eto, ne u poslednji čas, nego posle poslednjeg časa nešto dogovorilo što smo dobili u obliku amandmana, a što je predmet višemesečne papazjanije, više mesečnog svaštarenja po pitanju ovog zakona. Moram da ponovim, mi smo danas dobili od Vlade 18 amandmana na 90 članova ovog zakona. To je ponovo mogu da citiram jednog od poslanika vladajuće koalicije, potpuno drugačiji zakon od onog koji smo imali juče. Radna grupa za izradu ovog zakona formirana je u aprilu ove godine na predlog premijera Cvetkovića i po meni nije valjano obavila zadatak, u stvari uopšte ga nije ni obavila, Radna grupa nije donela ovaj zakon, nije nam Radna grupa koja je formirana na predlog predsednika Vlade sastavila ovaj zakon. To najbolje svedoči i predsednik te Radne grupe, gospodin Bojan Kostreš koji je i sam priznao da Radna grupa za izradu zakona nije u poziciji, citiram – da donosi političke odluke i da obezbeđuje politički konsenzus za donošenje zakona o javnoj svojini. Šta to govori? Ponavljam to govorim o potpunoj i nepotrebnoj politizaciji zakona o javnoj svojini, ali govori još o nečemu, pucanju po svim šavovima vladajuće koalcije. Šta se sve događalo proteklih meseci navešću vrlo brzo. Najpre i donošenje ovog zakona kao i onog o restituciji je praktično kao što znamo iznuđeno pod pritiskom EU, a ima jedna mala začkolljica koju danas niko nije spomenuo, a pričamo o Vojvodini pola dana, da je i rezolucija Evropskog parlamenta od 19. januara ove godine, poziva na nastavak procesa prenošenja vlasti na AP Vojvodinu, baš donošenjem određenih zakona, a posebno ovog o kome danas raspravljamo. Nije ovo prvi put da se Evropski parlament meša u unutrašnje stvari Republike Srbije, na ovaj način. Prvi put se dogodilo da je zakazana vanredna sednica Skupštine AP Vojvodine, po hitnom postupku. To se prvi put dogodilo, odnosno prvi put se trebalo dogoditi da na ovaj način reaguje vojvođanska vlast na odnos republičkih organa prema pokrajinskoj administraciji, a sve zbog zakona o javnoj svojini. Ta sednica nije održana, čuli smo malo kukanja zašto nije održana, ali biće izgleda za neke još prilike da se još nešto uradi po pitanju imovine, svojine itd. Nadalje, nameravam da citiram nekoliko izvoda iz štampe koji govore o više puta spomenutoj politizaciji i o samom nesnalaženju vladajuće koalcije u izradi i donošenju ovog zakona. Citiraću, ovde prisutnog potpredsednika Vlade Božidara Đelića koji je očekivao široki konsenzus i to ne samo unutar vladajuće koalicije već i u celoj Skupštini Srbije. Vi ga niste imali, gospodine Đeliću, svih ovih meseci, taj konsenzus nije postojao, nemojte slučajno da kažete da jeste. Ali, niste ga imali danas ni u sali Narodne skupštine RS, baš u okviru vladajuće koalicije. Hajde, da se donekle i podrazumeva da će opozicija oštro da kritikuje ovaj zakon, ali toliko disonantnih tonova u redovima vladajuće koalicije niste ni vi mogli da očekujete, pretpostavljam. Konsenzus niste imali ni u DS, stožeru vladajuće koalcije, u odnosu Beograd – Novi Sad, odnosno Republička vlada pokrajinska vlada, a niste ga imali ni u Skupštini, niste ga imali ni u samoj Vladi RS. Zato je sve ovoliko trajalo, zato je ovako sve ispalo traljavo i zato ste iznervirali sve nas poslanike, ali boga mi i građane Srbije. Nije bilojavne rasprave, gospodine Đeliću. Na sajtu vašeg ministarstva, Ministarstva finansija, određene primedbe, taksativno ću da navedem, su podneli LSV, SVM, BIA, Elektroprivreda Srbije, jedna advokatska kancelarija i Opština Sokobanja. To je sve što vam je dostavila određene primedbe, bar smo tako videli na sajatu Ministarstva finansija. Javne rasprave, faktički, nije bilo, jer nismo znali, niste ni vi znali, o čemu ćemo danas da govorimo, koliko ćete amandmana podneti u 12 i puno minuta, a ne u pet do 12, kao što sam već rekao. Dalje, jedan odnaslova - "Tajno usaglašavanje zakona o javnoj svojini". Transparentnost, to je vaš omiljeni izraz, nema ga nigde. Tajno usaglašavanje. predsednik Radne grupe, Bojan Kostreš, citiram – sporna pitanja se odnose na javnu svojinu autonomnih pokrajina nad velikim sistemima, odnosno Telekomom, Železnicama, Elektroprivredom, putevima, poštama. Železnice su izuzete, Telekom se ne spominje. predsednik Radne grupe u klin, vi u ploču. Isto, Bojan Pajtić, Vojvodina traži da joj pripadnu regionalni putevi železnice, kanalska mreža i druga infrastruktura, kao i sve drugo što je finansirano iz fonda za kapitalna ulaganja Železnice. U javnosti se iznosi jedno, vi tajno dogovarate drugo, ovde izlazi mi ne znamo šta. Tekst je rađen mimo Radne grupe, koja je specijalno zbog toga formirana, tako da je formalni predsednik tog radnog tela, Bojan Kostreš, predao nacrt premijeru Mirku Cvetkoviću i pre nego što se konsultovao sa ostalim članovima grupe. Da nije tragično, bilo bi više nego smešno. Analitičari, u suštini, novim zakonom biće omogućeno da se rasčereči ono malo preostale imovine. To je najpre urađeno u Beogradu, sada se Vojvodina bori za to "pravo", a i lokal očekuje svoj deo. Uvođenjem pojma – javna svojina, zamagljuje se stvarni vlasnik, a upravljanje se delegira kroz politički sistem, čime se potpuno eliminiše odgovornost, što je i naša dosadašnja demokratska praksa pokazala. Predsednik Republike, Boris Tadić – neću potpisati protivustavna rešenja. Da li je on to nagovestio, on je dužan da objasni to svima nama, možda vi potpredsedniče Vlade, da nam objasnite šta to znači, da li to znači da je postojala sumnja da će biti nekakvih protivustavnih rešenja, pa je morao da reaguje i sam predsednik Republike, gospodin Boris Tadić. Vrlo interesantno. Danas smo imali i predavanje iz istorije, od strane poslanika, tzv. autonomaških stranaka, pa smo tako čuli 1869. godine, da je izgrađena prva pruga u Vojvodini, pa se nešto spominjala 1920, pa se odmah skočilo na 1980 i neku, kako je tada nastalo pustošenje vojvođanske železnice. Danas jedan drugi autonomaški poslanik je rekao da je u poslednjih 80 godina uništavana železnica Vojvodine, interesantno. Ni jedan ni drugi, nisu hteli konkretno da kažu šta je to značilo. Upravo, politički očevi i oci tih poslanika i stranaka iz kojih dolaze, da ne spominjem sve one političke autonomaše iz 70-ih od Nandora Majora, do Živana Marelja, Živana Milisavljevića i oni su 70-ih godina širom Vojvodine čupali pragove i šine širom Vojvodine, oni su uništili vojvođansku železnicu iz dva razloga. Navodno, oni su tako govorili, da je ekonomičnije graditi puteve, a ne železnicu, pruge i da se otkrilo da u Vojvodini ima nafte i da zbog mnogih bušotina koje će da se grade, nije svrsishodno i celishodno imati pruge po Vojvodini. To me podseća na vlast Slobodana Miloševića koji je u Turiji otkrio naftu, pa su neki narodni poslanici u ono vreme predložili da Srbija zatraži prijem u članstvo OPEK-a. Srbija nikada nije bila naftna sila, niti će biti, ma želeo toonomad Slobodan Milošević, ma želeli to vojvođanski autonomaši, čija politička deca danas pričaju i kriju to kao zmija noge. Uništena je železnica u Vojvodini, ponavljam, politički mentori, današnjih autonomaških stranaka su uništili, a ne crkva, SPC pogotovo, a ne nekakvi srpski klerofašisti, nekakvi četnici itd. Kako je drugima lako naći manu, tako je sebi i danas ovde u sali teško sakriti istinu. Šta očekivati od čoveka, govorim o Nenadu Čanku, koji je izjavio onomad da je Vojvodina sused pet država, paonda nabrojimo Rumuniju, Mađarsku, Hrvatsku, Bosnu, i koji je peti sused, odnosno komšija – Srbija. Kada Vojvodina, odnosno neki vojvođanski političari stavljaju u istu ravan, da ne kažem baš u isti koš i Bosnu i Hrvatsku i Rumuniju i Mađarsku, Srbiju, onda ne čudi današnja rasprava na koju su mnogi imali primedbe, ali nisu mogli da dobiju reč. Još železnice malo u Vojvodini, pa mi Novosađani znamo najbolje, jer koliko je zapuštenih pruga u Vojvodini? Evo pruga i danas postoji sva u korovu i rastinju, Petrovaradin - Beočin. Tom prugom, mislim da 50 godina voz nije prošao, a ako je 40, izvinjavam se. Nema, nema osećaja od strane današnjih političkih stranaka iz Vojvodine koje govore o Vojvodini kao i nekakvom velikom političkom subjektu, nema praktičnosti, nema pragmatičnosti i zato se politizovala ova rasprava, i svih ovih meseci i danas, zato što se izvlače politički poeni i ništa više. Šta imaju građani Vojvodine od ove današnje priče o železnici, o putevima, glavnim, sporednim? Nemaju ništa, o tome se radi. Vi ste ovo samo radili zato što ste pritisnuti od EU. Pokrajinska vlast u Vojvodini je Statutom grabila za sebe nadležnosti koje joj po Ustavu Srbije ne pripadaju i očekujemo, to je jedna poruka, da što je Vojvodina manja Srbija u njoj će se bolje živeti. Mi iz DSS ćemo se tome uvek oštro suprotstavljati i ova borba nije da bi građanima bilo bolje, nego da bi se otvorilo još mogućnosti za korupciju i lično bogaćenje pokrajinskih…
Narodni poslaniče, ja vas molim, dva minuta, i ovako ste više iskoristili u duhu dobre rasprave, pa vas molim bez zloupotrebe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija.
kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe, pošto nisam iskoristila svoje vreme, poštovana potpredsednice, potpredsedniče Vlade, htela bih samo na kraju da kažem da kompletna današnja rasprava pokazuje po meni nekoliko suštinskih stvari, da niko ne spori da je ovaj zakon jako važan. Niko u suštini nije doveo u pitanje da je on u skladu sa Ustavom i da je nastao kao obaveza da se pitanje javne svojine reguliše kako je to predvideo Ustav. Niko nije osporio, bez obzira što neki tvrde da postoji manjak decentralizacije, ali istovremeno i višak decentralizacije, pa je onda teško zaključiti, da li se oni deklarativno bore za to da lokalne samouprave dobiju više nadležnosti, pa samim tim i pravo na svojinu, a istovremeno veruju da centralizovana država je ono što bi trebalo da postoji. Debate nekih narodnih poslanika su ovde pokazale, neki nisu ni pročitali zakon, da su neki čitali zakon samo sa stanovišta svojih usko ideoloških razumevanja države i načina na koji država treba da bude organizovana. Naravno, kao i uvek, ova tema je bila prilika da se vodi nekakav politički i stranački obračun, pri čemu ja zaista ne vidim utemeljenost argumentacije u kojoj se činjenica da je Ustav predvideo, za koji se upravo oni koji su sada napadali ova rešenja busaju da je njihovom zaslugom takav kakav jeste, da je on predvideo upravo ove oblike svojine i da je predvideo ovu meru svojine koja podrazumeva svojinu lokalnih samouprava, autonomne pokrajine i svojinu Republike Srbije. Dakle, taj Ustav za koji tvrde da je njihova zasluga je zapravo ono od čega ovaj zakon polazi i u granicama čega se ovaj zakon kreće. Postoje amandmani koje treba ozbiljno razmotriti. Dakle, postoji amandmani koji mogu da doprinesu da ovaj tekst zakona bude jasniji i ono što je jako bitno, da sve ono što može da doprinese da se podigne primenjivost ovog zakona i da se ovaj zakon učiniti efikasnijim mislim da i Vlada a i poslanici vladajuće većine treba sa pažnjom da razmotre i da sve te amandmane prihvate. Jer, ono što je važno kod ovog zakona je ne da ga donesemo, za ovaj zakon je važno da se on primenjuje. Hvala.
Reč ima potpredsednik Vlade, gospodin Božidar Đelić. Izvolite.
Hvala, gospođo potpredsednice. Poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, na kraju ove rasprave u načelu zakona o javnoj svojini želeo bih samo da primetim da je bilo raznih pozicija, ali da se u suštini vidi da je došlo vreme da se donese jedan ovakav zakon. Prvo, kao što je i rekla gospođa Kolundžija, zato što i Ustav, koji je prethodnica ovog zakona i ovaj zakon je zapravo jedna od obaveza Ustava koji je usvojen 2006. godine, predviđa da se obezbedi ona doza decentralizacije i racionalizacije u funkcionisanju države koja je u skladu sa takvim Ustavom. Videli smo danas tokom rasprave da postoje i druge ideje, ali da će one morati da sačekaju demokratsku potvrdu promene Ustava. I to je legitimna demokratska borba i to je mogući ishod. Verujem da je u proteklih nekoliko godina uočeno da i Ustav koji je bio predmet širokog konsenzusa, nekompletnog ali širokog konsenzusa, ima elemente za poboljšanje. Verujem da u godinama koje dolaze, a sigurno neću spekulisati o pravom momentu kada će se to desiti, će doći i do promena u ovome domenu. Bilo kako bilo, zakon o javnoj svojini će omogućiti, pre svega, da oni koji donose odluke, u ime građana koji su ih izabrali, imaju više snage, više efikasnosti, više mogućnosti. Ali, želim odmah da dodam – i više odgovornosti. Jer, odgovornost prati ingerenciju. Danas smo često puta čuli koliko je centralni nivo vlasti onemogućavao, usporavao, ali, istovremeno, zašto i to ne reći, i tu i tamo bio izgovor za jedan broj ljudi koji nisu možda dovoljno radili, možda nisu bili dovoljno uporni i uvek je postojao izgovor da neko negde, u nekom ministarstvu, negde u Beogradu, nije dovoljno brzo i dovoljno kvalitetno odradio svoj posao. Naravno, to je često bila istina, ali i ne retko je to bio jedan dosta komforan izgovor. Zbog svega toga, sa ovom merom decentralizacije koja je suštinska, decentralizacija jeste pre svega politička, ali kao što je i nekoliko govornika danas reklo, to je stvarno prazna priča ukoliko nema ingerencija. A ingerencije na papiru, ukoliko ne postoje budžeti i ukoliko ne postoji imovina koja može da to sprovede u delo, to je još u domenu političke deklaracije ali još ne i konkretnog programa i konkretnih dela za građana koji su glasali za takve programe. Ukoliko ovaj cenjeni dom izglasa ovaj zakon, imaćemo javni sektor koji će imati tri veoma jasna i prepoznatljiva nivoa. Imaćemo javni sektor i javnu svojinu čije će upravljanje biti jasno regulisano tako što se vidi da se oni uobičajeni zakoni o svojini primenjuju i na onu svojinu koju imaju nosioci javne svojine, ukoliko nije drugačije određeno ovim zakonom. Imamo 10 godina podosta teoretske rasprave o tome da li bi država trebala da ima javnu svojinu, sa jedne strane, a istovremeno i privatnu svojinu. Ovde smo jasno stavili do znanja da nosioci javne svojine mogu tu javnu svojinu uložiti u javna i javno-komunalna preduzeća. Od tog momenta ta imovina postaje imovina tih preduzeća, što ne znači da je ona privatna. Jer, inače bi ta preduzeća bila privatna. Samim tim, postoje i određene specifičnosti u upravljanju tim preduzećima, što je sasvim normalno, jer u suprotnom oni ne bi trebali ni da postoje, nego bi postojala konkurencija i samo tržište koje bi ispunjavalo te potrebe naših građana na republičkom, pokrajinskom i lokalnom nivou. Nekoliko govornika danas je dobro primetilo da je ovaj zakon samo početak. On je početak zbog toga što on podrazumeva jedan ogroman posao, ogroman posao na lokalnom nivou, da se pripreme nužni papiri, nužna procedura da dođe do upisa svojine. Ogroman posao zato što osnivače čeka strateški dijalog sa javnim i javno-komunalnim preduzećima. Da napokon ono što je često predmet rasprave u našem javnom životu dobije i određeni ishod u realnom životu. Da ne govorimo da javnih preduzeća ima previše, da se loše njima upravlja, evo sada nove mogućnosti, ali i odgovornosti na Vladi Republike Srbije za nacionalna javna preduzeća, na pokrajini, gradu, opštini, za pokrajinska javna preduzeća kojima rukovode, da odrede šta treba a šta ne treba. Ali, istovremeno, kada se stvari upišu u svojinu, da onda ta javna preduzeća imaju ceo kapacitet, da sa jedne strane budu spremna za konkurenciju koja će se pojaviti u jednom broju takvih aktivnosti. Sa druge strane, činjenica da ni jedan ustav ne može sve predvideti i zbog toga u ovom zakonu imamo veoma specifične odredbe o nastavci, ali i otuđenju javne svojine. Insistiram na otuđenju zbog toga što imamo Zakon o javnim nabavkama, ali nemamo zakon o javnom otuđenju, tj. o otuđenju javne svojine i zbog toga ključne odredbe koje se tiču drugog aspekta kako se prodaje ili ulaže javna svojina, suštinski ovaj zakon mora biti taj matični zakon i zbog toga uz odredbe koje imamo ovde, jedan broj kvalitetnih amandmana koje hoćemo i želimo prihvatiti i podzakonske akte koje Vlada mora doneti, to će biti veoma bitnu za primenu ovog zakona. Istovremeno, kada gledamo ono što je predloženo i imamo nekih 155 amandmana, mogu odmah da kažem da posle prvog čitanja, i to još nije odluka Vlade, nego će to biti moj predlog za jednu sednicu koja bi trebala da bude održana već sutra, to je da bar 20-ak tih amandman bude prihvaćeno. Verujem da će se tu veoma jasno pokazati da nema nikakve ideološke osvešćenosti, ima tu amandmanakoje su predložile gotovo sve političke stranke. Verujem da uz to unapređenje, uz ove amandmane koje je Vlada usvojila i koje će obezbediti, a u to sam ubeđen, veoma široku većinu, imaćemo jedan veoma kvalitetan zakon o javnoj svojini. Zakon koji će obezbediti da naša država bude suštinski bliža građanima, da oni koji donose odluke budu bliži onima kojima daju poverenje i mandat. Na taj način će i efikasnost i odgovornost biti bolje spojene. Kada se popravlja ulica, predsednik opštine ne može više da kaže da čeka tri nedelje, četiri nedelje, dva meseca, da neko iz Republičke direkcije za imovinu mu da neki papir. Neće više morati i neće više moći da kaže da čeka da se dogovori, pa samo što još nije dobio direktora "Puteva Srbije" na telefonu. To je bilo ponižavajuće i to nije bilo sistemski dobro urađeno. Otvaralo je, otvoreno govoreći, i dosta prostora za politički uticaj, za neke stvari za koje zapravo mora da postoji sistem. Sistem danas, to je da za sve lokalne puteve, nekategorisane puteve, trgove, ulice, parkove, imaće svi predsednici opština i gradova, ne samo zakonsko ovlašćenje, nego imovinu i kroz izmene koje su usvojene u junu mesecu u ovom domu i novac da unaprede u onoj meri koliko to može, javne finansije Republike Srbije obezbediti svakodnevni život naših građana. Putevi su jedan primer, biće ih mnogo više, racionalizacija načina nakoji administracija generalno upotrebljava nekretnine, mogućnosti da se iz javnog sektora izruči ono što mu ne pripada, da vidimo da li ima tih hotela, da li ima tih medicinskih oprema kojima nije mesto u železnici, nego bi trebalo da budu, primera radi, su objedinjene u onome što je zdravstveni sistem Republike Srbije i da ta javna preduzeća se u potpunosti usredsrede na ono za šta su formirane, njihova pretežna delatnost. Samim tim, verujem da kroz ovakav zakon, a time i zaključujem, Republika Srbija napokon dobija jedan moderan zakon o javnoj svojini. Dobija mogućnost da jasno vidimo ko šta radi, šta kome pripada unutar države i da će to biti u korist svih građana naša zemlje. Hvala puno na vašoj pažnji i na ovoj diskusiji.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, sa nadom da će se naš rad u sličnom duhu nastaviti i kada bude pretres u pojedinostima, zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona o javnoj svojini. Time završavamo rad za danas i nastavljamo sutra, 21. septembra u 10,00 časova, raspravom u načelu o sledećoj tački dnevnog reda. Hvala vam svima. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Trinaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2011. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 98 narodnih poslanika, a radi utvrđivanja broja narodnih poslanika koji stavljaju svoje poslaničke kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje, molim vas da utvrdimo da li postoje uslovi za rad. Konstatujem da je elektronskim sistemom utvrđeno da je 87 narodnih poslanika svoje identifikacije kartice ubacilo u poslaničke jedinice elektronskog sistema a da je još jedan određeni broj narodnih poslanika prisutan u sali, te postoje uslovi propisani Poslovnikom Narodne skupštine za normalan rad sednice Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: predsednice Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, narodni poslanik Miloš Radulović i narodni poslanik Riza Halimi. Obaveštavam vas da je saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pored predstavnika predlagača, Božidara Đelića, potpredsednika Vlade, pozvala da sednici prisustvuju i Goran Radosavljević, državni sekretar u Ministarstvu finansija i Svetlana Markanović, savetnica u kabinetu potpredsednika Vlade. Nastavljamo rad i prelazimo na načelni pretres 2. tačke dnevnog reda: PREDLOGA ZAKONA O VRAĆANjU ODUZETE IMOVINE I OBEŠTEĆENjU Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste Izveštaje Odbora za finansije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se raspodeljuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika, tako da poslaničkoj grupi Za evropsku Srbiju pripada jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslaničkoj grupi SRS - jedan sat, osam minuta i 24 sekunde; poslaničkoj grupi Ujedinjeni regioni Srbije (G 17 plus i ZZŠ) - 28 minuta i 48 sekundi; poslaničkoj grupi Napred Srbijo - 25 minuta i 12 sekundi; poslaničkoj grupi DSS - Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslaničkoj grupi SPS - JS - 18 minuta; poslaničkoj grupi LDP - 14 minuta i 24 sekunde; poslaničkoj grupi Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi; poslaničkoj grupi Manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslaničkoj grupi PUPS - šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi ni jedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa listama narodnih poslanika koji žele da uzmu reč u raspravi i sa njihovim redosledom, a na osnovu člana 96. stav 4. Poslovnika da bi mogla da se sačini lista govornika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Siniša Stamenković, poslaničku grupu PUPS; narodni poslanik Đorđe Milićević, poslaničku grupu SPS - JS; narodni poslanik Nikola Novaković, poslanička grupa URS; narodni poslanik Dejan Mirović, poslaničku grupu SRS i narodni poslanik Laslo Varga, poslaničku grupu Manjina. Da li ima još ovlašćenih predstavnika? Za sada ne. Ako poslaničke grupe odluče da ovlaste nekoga od narodnih poslanika članova grupe da ih predstavlja u toku rasprave u načelu, molim vas da nas o tome informišete da bi mogli da obavestimo Narodnu skupštinu. Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona. Da li predstavnik predlagača Božidar Đelić, potpredsednik Vlade, želi reč? (Da.) Reč ima Božidar Đelić.