Poštovana predsedavajuća, uvaženi predstavnici Vlade, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, s obzirom na sadržinu pitanja koje, po meni, ima strateški značaj, pitanje je za premijera Mirka Cvetkovića, a tiče se i Ministarstva za infrastrukturu, tiče se i Ministarstva za Nacionalni investicioni plan. Kratko i koncizno pitanje glasi – šta se događa sa Aerodromom "Car Konstantin Veliki" u Nišu? Niške gradske vlasti, shodno svim atributima vršenja svoje vlasti, nemaju hrabrosti da kažu punu istinu građanima Niša, a Vlada od gomile obećanja za funkcionisanje niškog aerodroma svela je sve to na zajam koji ne daje Vlada nego koji daje Aerodrom "Nikola Tesla". Zašto je to tako postavljeno i zašto se opšti odnos prema funkcionisanju niškog aerodroma zove nebriga? Dodao bih i jedan komentar, ne zamerite mi na kolokvijalnom pristupu, iskoristio bih reč laž, ovde se za tu reč često koriste eufemizmi kao što je neistina ili zaobilaženje istine, postaviću prosto pitanje - zbog čega se građani Niša lažu i zbog čega pokušavaju da građanima Niša svi oni koji su odgovorni za to zamažu oči nečim što se zove zajam? Građanima Niša je rečeno da to nije zajam, da je to pomoć. Odbornici u Skupštini grada Niša smatraju da je to bespovratna pomoć. Istina je sasvim drugačija. O tome svedoči papir koji imam u rukama. Molio bih za objašnjenje i podsetio bih ponovo sve pripadnike Vlade da Srbija postoji van Beograda, i u Nišu živi neko. Zahvaljujem.
Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Od formiranja ove Vlade, u koju je ušao PUPS sa predizbornim obećanjem da će učiniti sve da penzije budu 70% ličnog dohotka, pa sve do danas, penzioneri nisu dobili ništa, ali su gubili mnogo. Evo primera, 2008. godine prosečna plata je bila 430 evra, prosečna penzija 236. Godine 2010. prosečna plata je 320 evra, a prosečna penzija 205 evra. Izgubili su 31 evro za ovih godinu i po dana. Do dolaska ove vlade običaj je bio da penzije iznose 60% do 65% ličnog dohotka, da se dva puta godišnje usaglašavaju sa troškovima života u aprilu i u oktobru. Krajem 2008. godine gospodin Krkobabić je izvršio takozvani monetarni udar, nije Dinkićeva grupa, i tada je povećana linearno penzija 10% svim penzionerima, pa su mnogi dobili od 900 do 2000 dinara. Sledeće dve godine od silnih obećanja nije bilo ništa više, penzije su vredele sve manje jer je inflacija svaki put za vreme ove nesposobne Vlade bila sve veća. Kako je izgledalo preživeti u tim strašnim godinama, to najbolje zna armija od 770 hiljada penzionera čija su primanja manja od 21 hiljade. Od toga, 200 hiljada njih prima penziju manju od 100 evra, a druga 200 hiljada prima penziju oko 12 hiljada. U međuvremenu prebačen je teret na lokalne samouprave, naravno, na one koje su imale mogućnosti da plaćaju pomoć penzionerima, kao što je recimo Beograd ili Jagodina, moje Valjevo ili Osečina, ili Pirot, ili Šabac, ili neki drugi gradovi, kao Leskovac, nisu dobili ništa. Penzioneri tamo nisu podjednako važni kao ovi u drugim gradovima. Onda je počela misterija takozvanog novog zakona o PIO. Niko nije znao da se zakon piše, iako smo mi iz medija čuli da je MMF najavio da će zakon biti ovde do februara 2010. godine. Resorni ministar Ljajić ništa o tome nije znao, ministar finansija ništa o tome nije znao. Znao je gospodin Krkobabić, potpredsednik Vlade, koji je zadužen za pitanja najstarijih i najsiromašnijih građana Srbije. Elem, pošto se ništa nije znalo, u javnosti su procurele razne informacije koje su postale javne onog trenutka kada je zakon ušao u skupštinsku proceduru. Tada kada je zakon ušao u skupštinsku proceduru shvatili smo svi mi, iako su tada penzionerima davane lažne nade da će penzije biti 70% prosečnog ličnog dohotka, da od toga nama ništa, da ne postoji ni donja granica koliko će biti minimalna penzija, da su podignute starosne granice, da nisu postojali zaštitni mehanizmi koji bi sprečili dalje obezvređivanje penzija, da su najviše stradale žene penzioneri, vojska i policija. Toliko o tome. Onda je nastao čitav cirkus, tzv. cirkus u ovoj skupštini, kada je zakon iz čista mira povučen iz procedure, a da niko ne zna ko ga je povukao. Krkobabić, koji je navodno zadužen za zakon, što je čudno, a da Ljajić nije, kleo se da on o tome ne zna ništa. Zakon je više puta, kobajagi, usaglašavan sa sindikatima. Bio bi princip da je obrnuto, da se prvo usaglasi pa da dođe na dnevni red. Očigledno da je ovde odigrana neka igra u kojoj su stradali najviše penzioneri. Krkobabić je plašio penzionere, da tim činom gube dragoceno vreme, da zbog toga penzije neće moći da se isplate. Citiram – zbog povlačenja zakona iz procedure, neće biti povećanje najnižih penzija u sledećoj godini, niti će biti predviđenog usklađivanja penzija sa rastom zarada u javnom sektoru. Cvetković kaže drugačije, Tadić kaže drugačije. Jedini pošteni ministar Ljajić, koji je vrlo otvoreno rekao, da se o tome ne može ništa govoriti javno dok se sa MMF ne dogovori i javno priznao koliko jedan marionetski odnos ima ova vlada i koliko joj je stalo do penzionera. Krkobabić kaže da će se ova pitanja prolongirati do 2012. godine, naravno, znajući da posle toga oni neće biti na vlasti. Moram da postavim pitanje gospodinu Krkobabiću i gospodinu Mirku Cvetkoviću - ko je i na osnovu kojih parametara povukao Zakon o penzionom i invalidskom osiguranju iz procedure? I pitanje gospodinu Krkobabiću - ko ga je ovlastio da laže milion i sedamsto hiljada penzionera, na način na koji je to radio pre povlačenja zakona i danas? Hvala vam.
Reč ima poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo, danas je 2808 dan od kada se predsednik SRS dr Vojislav Šešelj nalazi u Haškom tribunalu. Vi znate da smo mi redovno obaveštavali javnost o njegovom zdravstvenom stanju i da su se informacije koje smo iznosili uvek se pokazale kao istinite. Danas tražim obaveštenje, da li državni organi Republike Srbije čine bilo šta da zaštite osnovna ljudska prava svojih državljana koji se nalaze u Haškom tribunalu? Konkretno, da li čine bilo šta da obezbede pravo na adekvatno lečenje i pravo na život dr Vojislava Šešelja? Svi mi u SRS, ali i veli broj građana Srbije, opravdano strahujemo za život dr Vojislava Šešelja već duže vreme. Na osnovu informacija do kojih smo došli juče i danas, moram reći da sada verujemo da je život našeg predsednika veoma ozbiljno ugrožen, makar onoliko ugrožen koliko je bio poslednjih dana njegovog štrajka glađu. Kao što znate, Vojislav Šešelj je operisan u četvrtak. Prilikom prijema u bolnicu i pre same operacije, odnos lekara i medicinskog osoblja prema njemu je bio korektan. On je obavio razgovor sa lekarom koji ga je kasnije operisao. Taj lekar je rekao da ne može ništa da mu garantuje, da se nada da će sve biti u redu i da će sutradan, ponavljam, sutradan ujutru znati da li je operacija bila uspešna ili ne. Operacija je izvedena pod lokalnom anestezijom, tako što su kroz jednu arteriju i dve vene uvučeni kateteri do srca. Između Vojislava Šešelja i lekara koji je vršio operaciju je sve vreme trajala neposredna komunikacija. Taj lekar je pohvalio stanje krvnih sudova Vojislava Šešelja. Bez prekida su komunicirali, ali kada je kateterom došao do srca, onda je lekar prekinuo komunikaciju, izvinio se Šešelju i počeo da razgovara sa svojim kolegama na holandskom jeziku koji Vojislav ne razume. Jedino što je rekao Vojislavu Šešelju bilo je da postoje dva problema, a ne jedan kako su do tog trenutka mislili. Nakon toga, vršen je ablacio, odnosno spaljivanje određenih tačaka u srcu sedam ili osam puta i tom prilikom je Vojislav Šešelj osetio jak bol. U jednom trenutnu on je izgubio svest. To je trajalo nekih 20 minuta i kada je došao svesti lekari su mu rekli da je uzrok toga bio pad kiseonika u krvi. Nakon operacije, na pitanje – da li je operacija uspela? Lekar koji je prethodno tvrdio, ponavljam, da će sledećeg jutra znati rezultate, rekao je – da se neće ništa znati još tri-četiri meseca. Veče nakon operacije i čitavu noć, Vojislav je nosio holter sa elektrodama kojima mu je meren rad srca, međutim, kada su skinuli holter, za razliku od prethodnih puta kada ga je nosio, nisu želeli da mu saopšte bilo kakve rezultate. Umesto toga, odveli su ga na ultrazvuk srca koji je neuobičajeno dugo trajao, jer je bolničar više puta ponavljao postupak. Očigledno je da nešto nije bilo u redu. Međutim, kada je i taj pregled završen, nije želeo bilo šta o rezultatima da kaže Šešelju, već je rekao da će on glavnom lekaru saopštiti rezultate pregleda, a da će u 10.00 časova glavni lekar Vojislavu Šešelju saopštiti te rezultate. Umesto da glavni lekar dođe u 10.00 časova, nešto pre 10.00 časova je došla zatvorska straža, pokupili su Vojislava i vratili ga u zatvor u Ševeningen, bez ikakvih rezultata, bez bilo kakve medicinske dokumentacije ili otpusne liste. Po dolasku u zatvor, zatvorski lekar je odveo Vojislava Šešelja u pritvorsku ambulantu da mu tamo urade EKG, to je rutinski pregled koji je u toj istoj sali urađen više od 100 puta, kako nam je rekao predsednik stranke. Međutim, ovoga puta, kada je EKG urađen, medicinska sestra je bila veoma iznenađena kada je pogledala rezultate i pomislila je da neka od elektroda nije bila dobro pričvršćena. Proverila je rukom svaku elektrodu i ponovila EKG pregled, međutim, rezultat ponovo nije bio dobar. Ponovo su počeli da razgovaraju na jeziku koji Vojislav ne razume. Jedino što je iz tog razgovora uspeo da zaključi i da čuje, to je – ekstracistole, odnosno laički rečeno, vanredni udari srca koji remete redovan rad srca. Umesto da Vojislavu Šešelju daju bilo kakvo objašnjenje tih rezultata, zatvorski lekar je rekao da sa pokvario taj aparat i umesto da ga odvede u zatvorsku bolnicu, koja ima isti aparat i koja je 150 metara dalje, oni su ga vratili u ćeliju. To je bilo u petak ujutru. U petak čitav dan, subotu, nedelju, ponedeljak, četiri puna dana od operacije Vojislavu Šešelju nije urađen čak ni običan EKG pregled, a verovatno neće, završavam za 10 sekundi, molim vas da imate razumevanja, verovatno neće biti ni danas, jer ima zakazanu statusnu konferenciju. Da stvar bude još gora, stanje je nepromenjeno. I dalje oseća srčane aritmije, oseća bol i pritisak u grudnom košu. Terapiju koju je primao pre operacije ista je kao i sad, što govori da nije bilo bilo kakvih rezultata. On je zatražio detaljan izveštaj o svom zdravstvenom stanju na srpskom jeziku. Peti dan bilo kakav izveštaj nije dobio. Zato vam se zahvaljujem i tražim odgovor na pitanje koje sam postavio.
Šest minuta. Narodna poslanica Zlata Đerić je prijavljena kao ovlašćena predstavnica. Želite li da postavite pitanje ili da tražite obaveštenje na osnovu člana 286? Nije stigao dopis iz vašeg poslaničkog kluba, verovatno će sa pisarnice stići sada, da ste vi ovlašćena predstavnica. Izvolite. Reč ima poslanica Zlata Đerić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana javnosti Srbije, jedna informacija u poslednje vreme zbunjuje građane Srbije. To je informacija koju je dala Vlada Republike Srbije o tome da se novčani iznos za informaciju o Ratku Mladiću i informaciju o Goranu Hadžiću isplaćuje u visini od 10 miliona evra za informaciju o mestu boravišta Ratka Mladića i milion evra za mesto boravišta Gorana Hadžića. S obzirom da je Srbija u vrlo teškoj ekonomskoj situaciji, kao i na kraju krajeva i ceo svet, Srbija je u posebno teškoj situaciji, s obzirom da se sva socijalna davanja svode na najmanju moguću meru ili se ukidaju potpuno, građane Srbije interesuje cifra od 11 miliona evra, gde se ona nalazi u budžetu? Ministarka Kalanović je objavila da ta stavka postoji u budžetu, da Vlada Srbije ima ova sredstva za ovakve namene. Mislim da i parlament Srbije interesuje, na kom mestu i na kojoj aproprijaciji su u budžetu ta sredstva predviđena? Nikada nismo primetili tu aproprijaciju za ucenjene glave, pa nas interesuje, kada već glasamo o budžetu, možda bismo stavili neki amandman i drugačije preusmerili ta sredstva. Volela bih da ministarka objasni gde se u budžetu nalazi ta rezervna svota, da li je to možda u Ministarstvu za NIP i da li je to stavka koja treba da se nalazi u tom ministarstvu i odatle isplaćuje? Druga informacija koju je objavio ministar Đelić, koga moram prvo da pitam da li on uopšte priča sa Vladom čiji je član, čini mi se kao da ne priča sa ostalim članovima Vlade, obzirom da je on rekao jednu potpunu suprotnu informaciju – da u Srbiji ne postoje lovci na glave, što pozdravljam kao informaciju i kao činjenicu - i da će taj posao da urade Vojska i policija Srbije, što jeste njihov posao. Nas interesuje da li će taj novac predviđen za isplatu te informaciji dobiti vojska i policija Srbije kada odrade svoj posao ili se to smatra redovnim delom njihovog posla i njihovim redovnim zadacima? Dakle, to su informacije koje ne idu jedna sa drugom već potpuno poništavaju jedna drugu. Građani Srbije žele da znaju konkretno šta se o ovoj informaciji može saznati – gde su ta sredstva, ko će ih dobiti ili je još jedna laž Vlade Republike Srbije na pomolu? Hvala lepo.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da postavi pitanje, zatraži obaveštenje ili objašnjenje, u skladu sa članom 286? Pošto se više niko od predsednika odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, nastavljamo rad. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Nikola Novaković i Siniša Stamenković. Obaveštenje o pozvanima na sednicu. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pored predstavnika predlagača Mlađana Dinkića, potpredsednika Vlade i ministra ekonomije i regionalnog razvoja, Verice Kalanović, ministarke za NIP i Jasne Matić, ministarke za telekomunikacije i informaciono društvo, pozvala da sednici prisustvuju i: Nebojša Ćirić, državni sekretar u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Slađana Backović, direktorka Fonda za razvoj Republike Srbije, Vidoje Jevremović, direktor Sektora u Nacionalnoj službi za zapošljavanje, Tatjana Prijić i Vera Rovčanin, načelnice odeljenja u Ministarstvu ekonomije i regionalnog razvoja, Nenad Ilić i Zora Ilić, savetnici ministra ekonomije i regionalnog razvoja i Lidija Smiljanić, savetnica u Agenciji za osiguranje i finansiranje izvoza Republike Srbije. Prelazimo na zajednički načelni pretres 11-14. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O TURIZMU, ZAKONA O ZAPOŠLjAVANjU I OSIGURANjU ZA SLUČAJ NEZAPOSLENOSTI, ZAKONA O AGENCIJI ZA OSIGURANjE I FINANSIRANjE IZVOZA REPUBLIKE SRBIJE I ZAKONA O FONDU ZA RAZVOJREPUBLIKE SRBIJE Pre nego što dam reč narodnoj poslanici Bojani Stanojević, na osnovu člana 87. i člana 90. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, a u skladu sa članom 27, obaveštavam vas da će tok sednice po tačkama dnevnog reda u načelnom pretresu od 11. do 14. tačke biti do određivanja pauze, bez obzira da li će to biti uobičajenih 14.00 časova ili nešto ranije ili nešto kasnije. Dakle, kada okončamo raspravu u načelu o zajedničkom pretresu, biće određena pauza od jednog sata i posle pauze u popodnevnom delu prelazimo na zajednički načelni pretres po dve tačke dnevnog reda koje su sledeće – Predlogu zakona o transportu opasnog tereta i Predlogu zakona o utvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike, s tim što ćemo raditi i posle 18.00 časova. Reč ima narodna poslanica Bojana Stanojević.
Gospođo predsedavajuća, poštovana ministarka, kolege narodni poslanici, povod za moje današnje javljanje je zakon o izmenama i dopunama Zakona o turizmu. Obzirom da dolazim iz Vrnjačke Banje, jednog od najvažnijih centara banjskog turizma i turizma uopšte u Srbiji, Srbija mora da prepozna turizam kao jedno od svojih strateških privrednih grana, imajući u vidu sve prirodne osobenosti i kulturno-istorijsko nasleđe. Tu banjski turizam svakako zauzima jedno od najvažnijih mesta. Mnoge države Evrope, poput Slovenije, Češke, Slovačke, Mađarske, razvile su svoj banjski turizam i dovele ga do nivoa da su njihove banje postale omiljena destinacija kvalitetnih gostiju, koji dolaze ne samo zbog lečenja i rehabilitacije, već sve više zbog prevencije, odmora i poboljšanja opšteg stanja zdravlja. Nedavno smo ovde razmatrali Prostorni plan Republike Srbije, koji je Vrnjačku Banju prepoznao kao vodeću u banjskom turizmu u Srbiji i otvorio mogućnost da se razvije tako da dobije i međunarodni značaj. Da bi mogla da ostvari međunarodni značaj, mora država da stane iza nje. Tome u prilog ide odluka Vlade Republike Srbije o iznalaženju strateškog partnera koji će ulaganjem svojih finansijskih sredstava i pre svega dovođenjem svog biznisa u banju, odnosno u zdravstveni i ugostiteljski kompleks, podići opšti nivo razvoja i svrstati Vrnjačku Banju u red evropskih banja. Ovom prilikom bih pozdravila odluku Vlade da ne prodaje ovako važan prirodni i zdravstveni resurs, već da dovođenjem strateškog partnera utiče da u Vrnjačku Banju dođe svež i, o čemu posebno treba voditi računa, čist kapital. Vrlo je važno obezbediti razvoj zdravstvenog i hotelskog ugostiteljskog kompleksa, omogućiti zadržavanje postojećih radnih mesta, ali i otvaranje novih, koje će podržati taj razvoj. Ovo je vrlo osetljiv momenat i to bih htela posebno da naglasim. Može čak da bude presudan za nas koji živimo i radimo u Vrnjačkoj Banji. Mi smo već osetili posledice neuspele privatizacije hotelsko-ugostiteljskog preduzeća "Fontana", osetili smo posledice neadekvatnog odnosa prema razvoju turizma ovog mesta i krajnje je vreme da se povuče crvena linija. Vrnjačka Banja ima sve prirodne predispozicije da uhvati korak sa evropskim banjama. Ima respektabilan zdravstveni kadar, odlično opremljen zdravstveni i rehabilitacioni centar, ima poznatu srednju turističko-ugostiteljsku školu, kao i fakultet, iz kojih izlaze dobro obrazovani kadrovi. Zato apelujem na nadležno ministarstvo da ceni sve ove osobenosti, kvalitete, tradiciju i na pažljivo odabran način pomogne da ova banja krene u moderan razvoj, od koga će i njeni građani i gosti imati koristi i zadovoljstvo, a Srbija imati čime da se ponosi, kao između dva svetska rata, kada se ovde lečila i odmarala kraljevska porodica, kada je svoje vile za odmor ovde zidala srpska elita, a registrovana turistička posećenost bila veća od iste u Dubrovniku u to vreme. Ali, Dubrovnik je sada daleko, kao i Opatija, sa kojom su se koliko juče Vrnjci takmičili ko će biti šampion turizma, i to u milionima noćenja. Daleko kao i Bled, razne Rogaške, Radenske, Čateške i ostale Toplice, Ohrid, uostalom. Ali, ne samo geografski udaljeni. Kilometri su tu najmanja prepreka. Biće da je problem u glavi, u načinu razmišljanja, u postavljanju krucijalnih postulata. Zakon mora da bude podsticaj novim, kreativnim i suvislim idejama u turizmu, koji jeste strateški resurs Srbije, ali i kao brana malverzacijama, kao jasno i čvrsto postavljena breša avanturistima svake vrste, neuspešnim preduzetnicima i još gorim konobarima, politikantima najgore vrste koji, busajući se u lokal-patriotske grudi, opstruišu svaki pokušaj boljitka i iskoraka ka nečemu što su nam baš oni davno obećavali, gledajući pri tom samo svoje interese. Upravo zbog takvih, nova politika Srbije u turizmu, pa i zakon o kome danas diskutujemo, treba da nas podseti da su Latini bili u pravu: istorija jeste učiteljica života.
Iskorišćeno je pet minuta vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Pejčić. Posle njega narodni poslanik Jovan Nešović.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, ministre, predstavnici Vlade, na početku moram da izrazim svoje nezadovoljstvo zato što nam je vladajuća većina ponovo u agendi u pripremi ovog dnevnog reda stavila u tačkama dnevnog reda zakone koji nisu kompatibilni, koji nemaju dodirnih tačaka, kao što u ovoj tački imamo i ekonomske i socijalne zakone. Druga stvar, očekivali smo da se ovde u Narodnoj skupštini pojavi gospodin Mlađan Dinkić, koji je i zakonodavac i čije je ministarstvo pisalo ove zakone, uz svo uvažavanje gospođe Matić, ali ovo očigledno nije njen referat i ne očekujem da će nam dati ikakve odgovore na naša pitanja. U mojoj diskusiji ću se najviše vezati za zakon o izmeni i dopuni Zakona o turizmu. Kad se donosi jedan novi zakon, ili neke nove izmene zakona i dopune, onda je reč o nekom anahronom zakonu, nekom zakonu koga je pregazio zub vremena ili koji ne odgovara sadašnjem vremenu. Međutim, činjenica je da smo mi jedan zakon o turizmu doneli pre godinu i po dana, zapravo 13. maja 2009. godine i mene čudi, gospođo ministre, da za godinu i po dana je ovaj zakon postao anahron. To je prvo pitanje za vas koji bih hteo da postavim - zbog čega mi donosimo sadašnji zakon o turizmu? Ovaj zakon je izazvao izuzetno velike polemike kod turističkih radnika, naročito kod banjskih udruženja i udruženja specijalizovanih zdravstvenih ustanova, koje su izrazile proteste jer su govorile da pri izradi ovog zakona nije bilo dovoljno transparentnosti, nisu bili dovoljno saslušani i nisu njihove dobronamerne kritike bile prihvaćene. Naime, 23 rehabilitaciona centra žele da budu jednostavno ravnopravni sa ostalim učesnicima u turizmu. Vi ih ovim zakonom diskriminišete i normalne su njihove reakcije po tom pitanju. Zapravo, sumnja se da je ovo pogodno tlo, da je ovaj zakon pogodno tlo da se neke banje, neki rehabilitacioni centri prodaju u budućnosti, jer se bliže izbori, a s obzirom da ste vi ministar za telekomunikaciju, primili ste informaciju da će i "Telekom" da se proda, tako da je to jedna pripremna uvertira za neke buduće izbore. Mi kao zemlja, pre svega, moramo da budemo prvaci u banjskom zdravstvenom turizmu, jer gledajući okruženje i neke druge zemlje, kao što su Hrvatska i Bugarska, mi ne možemo biti njima konkurenti jer oni imaju neiscrpan resurs, a to je more. Mi u ovom aspektu turizma moramo da budemo prvaci i moramo da stvorimo određene kvalitetne pretpostavke, da bi turisti došli kod nas, jer upravo zdravstveni banjski turizam donosi pola prihoda od ukupnog prihoda u turizmu i iz tih razloga moramo da stvorimo određene kvalitativne pretpostavke, tj. Vlada kao predlagač ovih zakona. Mnoge loše privatizacije su bile u turizmu. Između ostalog, takve loše privatizacije su se desile i u mom gradu, odakle dolazim, to je Leskovac. Hotelsko ugostiteljsko preduzeće "Balkan" je katastrofalno privatizovano. Naime, to preduzeće je imalo izuzetno kvalitetne objekte turističke, neki su bili pod zaštitom države, verujte mi, u samom centru grada, a sada su oni stecište narkomana. To je pravo ruglo. Da ne pričam o onom negativnom aspektu otpuštanja radnika. Iz tih razloga mnoge banje sa juga Srbije su me kontaktirale, pošto sam ja njihov predstavnik ovde, i dale mi određene sugestije. Zapravo, nabrojaću koje su to banje. To su, pre svega, Kuršumlijska, Prolom banja, Sijarinska banja, banja u Jablaničkom okrugu koja ima jedini gejzir u Evropi, jedan iscrpan resurs. Takođe, ima 16 lekovitih voda u samoj toj banji. Država je u tu banju uložila mnogo sredstava preko Koordinacionog centra zbog situacije, zbog mešovitog stanovništva. Imamo i Vranjsku banju, banju koja ima najtopliji izvor u Evropi, 93 stepena. Imamo Bujanovačku banju. Pogledajte sada, te sve banje su uz administrativnu granicu sa Kosovom. Ako Vlada loše privatizuje te rehabilitacione centre, zapravo podstaći će nove migracije sa tih prostora. Sa juga Srbije se, gospođo ministre, možda niste znali, 2.200 ljudi godišnje iseljava ka Beogradu, Nišu i ka nekim drugim gradovima. Ako stvorimo loše pretpostavke i iz tih banja će se ljudi iseliti, a kako fizika ne zna za prazan prostor, pretpostavljate ko će se tamo doseliti na tim prostorima. Šta je kritično u ovom zakonu i šta je izazvalo najveću polemiku? To je taj famozni član 20. koji uskraćuje banjama da se bave turizmom, uskraćuje banjama,odnosno rehabilitacionim centrima da mogu da prime treća lica. To su ona lica koja nemaju upute lekara, to su ona lica koja žele od svog novca, od svojih sredstava da se leče. Međutim, banja mora da traži diskreciono pravo Ministarstva da im da dozvolu da bi mogli tamo da borave. To je druga loša pretpostavka na koju se žale predstavnici Udruženja banja, a to je diskreciono pravo Ministarstva. Vi znate da, prema percepciji indeksa korupcije, Srbija se nalazi na 83. mestu. Ovo je direktan generator korupcije. Vlada čini jedno nepisano pravilo da sama stvara ambijent za korupciju. Ako je i od ove vlade, mnogo je. Osvrnuo bih se i na ostale zakone, gospođo ministre. To su Predlog zakona o zapošljavanju, dopuna Zakona o Agenciji za osiguranje i finansiranje, Predlog zakona o izmeni i dopuni Zakona o Fondu za razvoj Republike Srbije. Kako nam je rekla gospođa Kalanović, ovi zakoni se donose iz jednog prostog razloga, zbog decentralizacije i dekoncentracije izvršne vlasti, da mnoge institucije, mnoge službe određenih ministarstava moraju da se izmeste iz Beograda. Mi se slažemo u potpunosti s tim. Međutim, ja vas pitam zbog čega se ove službe detaširaju samo u one centre gde G17, tj. stranka udruženih regiona želi da bude u centru? Užice, Kragujevac - Verko, Zaječar – Boško Ničić, Niš, samo u te centre se detaširaju organi. Iz tog razloga sam uložio jedan amandman da se ti centri, recimo, detaširaju u Leskovac. Leskovac i Jablanički okrug su okruzi gde imamo najveću stopu nezaposlenosti. Možda će se moje kolege iz moje poslaničke grupe i naljutiti što sam to uradio, ali očekujem od ostalih poslanika sa juga Srbije, gospođo Matić, da podrže ovaj moj amandman i da određene institucije detaširamo i u Leskovac. Da završim ovu moju besedu, gospođo ministre, očekujem, pre svega, da prihvatite, tj. Vlada da prihvati ove naše amandmane, kako bi se stvorili uslovi da DSS glasa za ove zakone. Ako ovo ne prihvatite, vi na ovaj način udarate glogov kolac svim banjama, svim zdravstvenim ustanovama u Srbiji.
Iskorišćeno je sedam minuta i 30 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Jovan Nešović, a posle njega narodni poslanik Kenan Hajdarević.
Poštovani predsedavajući, poštovana gospođo ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama su danas četiri izmene i dopune zakona i u svojoj diskusiji želim da govorim kratko o izmenama i dopunama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, o Agenciji za osiguranje izvoza i finansiranju izvoza i o izmeni i dopuni Zakona o Fondu za razvoj. Da bismo razumeli značaj ova tri zakona, odnosno izmene i dopune ova tri zakona, čini mi se da je važno ponovo ponoviti nekoliko statističkih podataka koji su danas prisutni u Srbiji. Jedna stvar koja je jako važna, ako pogledamo statistiku, odnosno kretanje stanovnika od 1970. godine do 2010. godine, zadnjih 40 godina, videćemo da u nekim mestima u Srbiji broj stanovnika se za tih 40 godina skoro smanjio za 50%, u Žabarima za 47%, u Svrljigu za 40%, dok u drugim mestima, koja su i najrazvijenija mesta u Srbiji, broj stanovnika se povećao za 30-40%, u Beogradu za 33%, u Novom Sadu za 54%. Kad pogledamo danas nezaposlenost, videćemo da region Beograda ima nezaposlenost u Srbiji 13,7%, dok neki regioni imaju nezaposlenost preko 30%. Govorim o regionima, a opštine čak i preko 58%, kao što je Bela Palanka. Ako govorimo o proseku plata, u Beogradu je danas prosek plata 24% veći nego što je prosek plata u Srbiji, dok je u Lebanu prosek plate 40% manji nego što je danas prosek u Srbiji. Kad sve ovo pogledate, vidite da je država Srbija danas jako neravnomerno regionalno razvijena i, kada govorimo o regionima, odnosno o upravnim okruzima, ta neravnomernost je negde 1:7 između najrazvijenijeg, odnosno najnerazvijenijeg okruga. Da bi se ove regionalne razlike smanjile, što je osnovni cilj Vlade Republike Srbije i aktivnosti koju sprovodi Ministarstvo ekonomije i regionalnog razvoja i druga ministarstva koja se bave regionalnom politikom,potrebno je uraditi nekoliko stvari. Prva stvar jeste, ako ništa drugo, izvršiti dekoncentraciju institucija sa jednog mesta, odnosno u ovom slučaju Beograda, na druge gradove Srbije. Kada govorimo koji će to biti gradovi, onda moramo razmišljati o onome što je definisani prostorni plan Republike Srbije, o kome smo razgovarali pre neki dan, jer prostornim planom je definisano da najveći gradovi u Srbiji treba da budu i motori razvoja i tamo je tačno rečeno koji su to gradovi od nacionalnog značaja, a koji su gradovi od posebnog značaja. Potpuno je jasno da su Zaječar, Niš i Kragujevac gradovi od nacionalnog značaja i tri institucije se sele na početku u ta tri grada, a Užice je grad koji je od posebnog značaja, prema tome i Agencija za osiguranje i finansiranje ide u taj grad, tako da se poštuje i ono što je rečeno u prostornom planu Republike Srbije. Sledeći korak koji treba u narednom periodu definisati i raditi na njemu je decentralizacija, odnosno izmeštanje političkog odlučivanja iz Beograda u regione. Ono što Ujedinjeni regioni Srbije danas zagovaraju jeste nešto što treba da dobije političku podršku svih aktera, jer to jeste važna stvar, ako hoćemo ravnomerniji regionalni razvoj Srbije. Treća važna stvar jeste razvoj infrastrukture u svim delovima Srbije i razvoj regionalne privrede, da bi sprečili iseljavanje ljudi iz određenih prostora, da ti prostori ne bi ostali nenaseljeni. Što se tiče Predloga zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, najvažnija stvar jeste da se izmešta sedište Nacionalne službe za zapošljavanje u Kragujevac. Jeste važno zbog Kragujevca, a jeste važno zato što je u Kragujevac došla najveća multinacionalna kompanija koja danas postoji u Srbiji, a to je "Fijat". Pored "Fijata" doći će tu i komponentaši, koji će sigurno u blizini Kragujevca otvoriti pogone. Jeste važno da jedna nova politika zapošljavanja, nešto što će se dešavati u razvoju Šumadije i cele centralne Srbije, potiče iz Kragujevca i ne vidim ništa loše zato što će sedište Nacionalne službe u budućnosti biti u Kragujevcu. Što se tiče Agencije za osiguranje i finansiranje izvoza, sedište će biti u Užicu. Sa druge strane, Agencija za osiguranje izvoza ima zadatak da da podršku privrednim subjektima koji se najčešće bave i izvozom i da ojača njihovu poziciju, kako na domaćem tako i na inostranom tržištu. Izvoz je nešto što je jako važno danas u Srbiji. Ono što ove izmene i dopune zakona definišu jeste da preduzetnik može osigurati i potraživanje na domaćem tržištu u visini onih potraživanja koja ima na inostranom tržištu, jer potpuno je jasno da u doba krize, kada imate veliku nelikvidnost u privredi, unutrašnja potraživanja nekog privrednog subjekta mogu dovesti da on ima problema, iako je izvozno orijentisan. Prema tome, čini mi se da je ova izmena i dopuna zakona jako važna. Ono što je, takođe, čini mi se jako važno reći jeste da sedište jeste u Užicu. Kad danas pogledate statistiku, 13,1% ukupnog izvoza je iz Zlatiborskog okruga, odnosno iz ovog regiona. To je negde 491 milion dolara na godišnjem nivou u 2009. godini. To je jedini region koji ima i suficit negde oko 115 miliona dolara. Prema tome, ako hoćemo da biramo gde bi trebalo da bude sedište, mislim da je Ministarstvo dobro predložilo da to bude u Užicu. Što se tiče Fonda za razvoj, logično jeste da je danas južna Srbija najnerazvijeniji deo Srbije. Kada smo malopre govorili o statističkim podacima, veliki broj mesta i po pitanju nezaposlenosti, i po pitanju smanjenja broja stanovnika u tim mestima i po pitanju razvijenosti privrede jeste u južnoj i istočnoj Srbiji. Ako hoćemo da pospešimo razvoj tog dela, važno je da jedna institucija ode u jedan veliki grad kao što je Niš, tako da je predloženo da Fond za razvoj bude u Nišu. Ono što je, takođe, važno, jeste da su izmene i dopune zakona definisale da sada mogu i državna preduzeća da konkurišu kod Fonda za razvoj. To je nešto što je nateralo Vladu Republike Srbije da u ovom trenutku tako razmišljam. U poslednje vreme dešava se i zbog svetske krize, ali i zbog neuspelih privatizacija koje su se dešavale u Srbiji, da Agencija za privatizaciju raskida ugovore. Postoje neka preduzeća kojima se može pomoći, koja mogu da budu uspešna preduzeća i neka kojima se stvarno ne može pomoći. Država, naročito u vreme krize, mora da se bavi istinski privredom i važno je da država onim preduzećima kod kojih je raskinut ugovor o privatizaciji i prešlo se u državno vlasništvo, može preko Fonda za razvoj pomoći da bi ta preduzeća opstala, jer ta preduzeća su sigurno nekada bila nosioci razvoja u svojim mestima, tako da u budućnosti treba pokušati sve da ona takođe budu nosioci razvoja. Sa druge strane, definisano je da kredite od Fonda za razvoj mogu koristiti i privredni subjekti koji imaju deo društvenog vlasništva, ali taj procenat društvenog vlasništva mora da bude manji od 40%, jer je definisano tako da se pokušava na sve moguće načine, naročito u doba krize, pomoći svim privrednim subjektima koji imaju zdrave ideje, da bi tim svojim zdravim idejama stvorili nov proizvod koji mogu da prodaju na tržištu i očuvali svoju zaposlenost. Ono što je, takođe, jako važno reći, Fond za razvoj, vrednost kapitala se poveća za pet do 10 miliona, što mislim da je, zbog sigurnosti i zbog rejtinga i stabilnosti te institucije, važno, tako da Fond za razvoj u narednom periodu treba da ima značajniju ulogu nego što je imao do sada, a to znači u kreditiranju domaće privrede koja treba da bude nosilac razvoja. Ovo jeste možda prvi i najvažniji korak. Čini mi se da ćemo u narodnom periodu morati voditi računa da sedišta nekih drugih institucija mogu da se izmeste iz Beograda u neki od gradova Srbije. Ne vidim razloga da možda ne treba razmišljati da sedište centrale "Srbijašume" ne bude u Beogradu, već na nekom drugom mestu u Srbiji, "Srbijavoda", "Putevi Srbije" i nekih drugih institucija, jer samo dekoncentracijom institucija možemo početi na jedan sistemski način da razgovaramo o ravnomernom regionalnom razvoju Srbije. Putna infrastruktura i uopšte infrastruktura jeste jako važna i zamisao Vlade Republike Srbije da u sledećih nekoliko godina treba uraditi mrežu auto-puteva u Srbiji, jeste takođe važan faktor da bi postigli onaj cilj o kome sam na početku pričao, a to je da se zaustavi migracija stanovništva, da se pojača privreda u onim najnerazvijenijim delovima Srbije i da podignemo zapošljavanje u tim delovima. Potpuno sam siguran da to neće biti ni brzo ni lako, ali je važno početi na jedan sistemski način i da ta aktivnost Vlade Republike Srbije ne bude kratkoročna, već da bude dugoročna i potpuno sam siguran da ćemo postići cilj koji želimo da postignemo. Hvala.
Iskorišćeno je devet minuta i 10 sekundi vremena poslaničke grupe. Poštovani narodni poslanici, pre nego što dam reč narodnom poslaniku Kenanu Hajdareviću, dozvolite da vas obavestim da će deo današnje sednice, počevši od 10.30 časova, sa galerije Velike sale Doma Narodne skupštine, pratiti grupa studenata Pravnog fakulteta iz Kragujevca, i to: Anja Živadinović, Đorđe Todorović, Milan Đokić, Marko Todorović, Vanja Kalabić, Milica Bojović, Danijela Ivanović, Marko Krsmanović, Tomislav Beloica, Miloš Nikolić, Alen Iliev, Milan Đorđević, Milica Žarković, Jelena Milovanović, Tanja Bradić, Dušica Pešić, Milena Radošević, Andrijana Pavlović, Marija Dragićević, Nevena Pešić, Miloš Vuković, Ivan Miloradović, Nevena Pantović, Nevena Dimitrijević, Marko Glišić, Stefan Rašić, Aleksandar Pajić, Aleksandar Bačanin, Jelena Petrović, Ivana Milosavljević, Jovana Betulić, Aleksandra Aksić, Dragana Miladinović, Stefan Jelačić, Tijana Anđelković, Monika Marković, Stefan Radović, Jovana Živković, Bojana Milovanović, Ana Cvetković, Marko Miletić, Jovana Predojević, Jelena Živanović, Nataša Tešić, Marija Marinčanin, Balša Božović, Nikola Vukomanović, Milena Milosavljević, Bojana Jovanović, Suzana Janićijević, Biljana Ćalović, Ljiljana Jakšić, Jelena Nikezić, Branislav Trtović, Željko Bitorović, Andrija Ćirković, Darko Bjelanović, Jovana Plašintović, Sanela Kiridžić, Bojana Lapović, Marija Stevanović, Milan Aničić, Sunčica Životić, Jovana Todorović, Maja Cvijanović, Jelena Mikić, Verica Videnov, Jovana Bura, Dušica Spasojević, Veljko Radosavljević, Igor Babović, Nemanja Milovanović, Kristina Petrović Štampar, Ljubica Jovanović, Marko Riznić, Kristina Kuč, Marija Marković, Jasna Lazić, Jelena Kaličanin, Nemanja Mirković, Nenad Terzić, Anka Radovanović, Đorđe Jović, Milica Radošić, Jelica Milošević, Biljana Živković, Slobodan Bulatović, Milica Vučković, Đorđe Milićević, Marko Krstić, Jasna Kolić, Tijana Veljković, Katarina Pavlović, Jelena Stevanović, Martina Svićević, Jelena Nikolić, Nina Lazarević, Milan Ristić, Nikola Ivković, Darko Milićević, Pavle Rakita, Žarko Gajić, Milan Tanović, Dušan Nestorović, Jovana Svičević, Ivana Andrić, Aleksandra Grozdanović, Sofija Ćuprić, Danijela Milinković, Aleksandra Nešović, Nemanja Manić i Nikola Vasiljević. Dobrodošli u Narodnu skupštinu, u vašu kuću. Reč ima narodni poslanik Kenan Hajdarević, a posle njega narodni poslanik Miljan Ranđelović.
Poštovana predsedavajuća, poštovana ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, u uvodnom izlaganju o setu ekonomskih zakona ministarka Kalanović nam je, između ostalog, rekla da zakoni iz ekonomije moraju da daju odgovore na aktuelni trenutak, na trenutak u kome se nalazi srpska privreda. Za nas iz LDP, pored tih ekonomskih odgovora na trenutnu ekonomsku situaciju u Srbiji, mi očekujemo i neke političke odgovore. Zašto političke odgovore? Zato što, ako želimo bolju ekonomiju, moramo više da radimo, ako više radimo, moramo da znamo kome ćemo da prodajemo naše proizvode i gde ćemo da nađemo novac kojim možemo da isfinansiramo te proizvode koje ćemo da proizvedemo. Znači, bez nove politike nema nove ekonomije, bez bolje odgovornosti i efikasnije privrede nema boljeg života. Zbog toga LDP je i predložila set mera pod nazivom nova politika, nova ekonomija, gde smo između ostalog i predvideli da taj set ekonomskih mera u sebi da sadrži niži porez za prvi posao za mlade ljude do 35 godina, olakšice za kupovinu prvog stana, reformu obrazovanja gde će se akcenat staviti na upotrebljivo znanje, otpis 10 evra duga u akciji NIS, nultu stopu PDV za osnovnu hranu, uvođenje plaćanja PDV tek po naplati potraživanja. Svaka od ovih mera jeftinija je i efikasnija od bilo kog demagoškog projekta koji se Srbiji nudi o trošku poreskih obveznika od strane Vlade Republike Srbije. Zbog toga mislimo daovaj set izmena ekonomskih zakona predstavlja samo još jedan marketinški potez jednog dela Vlade Republike Srbije, ali očigledno kao odgovor na drugi marketinški potez drugog dela Vlade Republike Srbije koji je pre 10-ak dana predstavio studiju o modelu postkriznog razvoja Srbije od 2010. do 2020. godine. Da nije tako trebalo bi nam ministarka Jasna Matić ovde da kaže u kakvoj korelaciji stoje ta studija i ove mere, odnosno da li ove mere imaju ikakvog uporišta u toj studiji, s jedne strane. S druge strane, mi moramo jasno od Vlade Republike Srbije, od ministara koji ovde predstavljaju Vladu Republike Srbije da dobijemo odgovor na jednu poražavajuću činjenicu, a to je da od početka 2010. godine Srbija je privukla isti iznos stranih investicija kao Crna Gora koja je 15 puta manja od Srbije. Zašto se to desilo, zar je to uopšte moguće? Takođe, Vlada i ministri treba da nam daju odgovore kojim poslom danas poslovni ljudi u Srbiji trebaju da se bave da bi na kraju meseca mogli da ostvare takvu dobit koja uz sebe mora da uračuna i veliki pad vrednosti dinara. Sve su to odgovori koje mi ni jednog trenutka nismo dobili od predstavnika Vlade koji ovde brane ove predloge zakona iz oblasti ekonomije. Takođe, od predstavnika vladajuće koalicije čuli smo argument o dekoncentraciji institucija koje nude ovi predlozi zakona. Međutim, mi iz LDP mislimo da dekoncentracija institucija ne može da doprinese decentralizaciji Srbije, odnosno da decentralizaciji Srbije može da doprinese samo dekoncentracija moći, da u ovim predlozima zakona toga nema. Kako drugačije objasniti jednu prostu činjenicu da iz meseca u mesec mi imamo situaciju da se lokalne samouprave sve više urušavaju, da se ne daju ni ona sredstva koja su zakonom predviđena za funkcionisanje lokalnih samouprava, a da se kao odgovor na decentralizaciju nudi samo premeštaj sedišta pojedinih institucija Vlade Republike Srbije. Takođe, uočava se jedan možemo reći suprotan efekat, a to je da Vlada ovde govori o dekoncentraciji institucija, odnosno prelasku nekih vladinih institucija iz Beograda u Niš, Kragujevac i Užice, a svedoci smo da u poslednjih šest-sedam godina dolazi do izmeštanja iz malih gradova sedišta nekih institucija u neke tzv. regionalne centre. Tako je primer Priboja, odakle i dolazim, gde u poslednjih šest godina 15 institucija je premešteno iz Priboja u druge regionalne institucije. Ako hoće Vlada Republike Srbije da pomogne nerazvijenim opštinama preko Fonda za razvoj Republike Srbije, mogla je veoma jednostavno da dok traje ovaj krizni period u Srbiji predloži zamrzavanje otplate rata kredita korisnika Fonda za razvoj Republike Srbije u tim nerazvijenim područjima. Mislimo da je to puno efikasniji i bolji način, a ne na ovaj način na koji Vlada Republike Srbije pokušava da radi. Hvala.
Vreme koje je na raspolaganju poslaničke grupe LDP je iskorišćeno. Reč ima narodni poslanik Miljan Ranđelović, posle njega narodna poslanica Milica Vojić Marković.
Hvala na toj reči. Poštovano predsedništvo, poštovani predstavnici Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, ovih dana nam dolaze lepe vesti iz EU, a to je zbog toga što je mnogo toga urađeno u godinama koje su već danas iza nas. Međutim, da bi postali punopravna članica EU moramo još mnogo toga da uradimo, moramo da usvojimo nove zakone i moramo da menjamo postojeće zakone, da ih usklađujemo sa potrebama društva, jer je dobar samo onaj zakon koji može da se primenjuje u društvu i od koga društvo ima neku korist. Danas raspravljamo o zakonima koji su relativno skoro usvojeni. Oni su u trenutku u kom su pisani, u trenutku u kom su izglasani zadovoljavali tadašnje potrebe i obezbeđivali sprovođenje tadašnjih postojećih planova. Srbija je danas suočena sa ogromnim problemom. Centralizacija je Srbiju mnogo koštala. Ako pogledate statistiku videćete da su mnoga mesta u istočnoj i južnoj Srbiji imala mnogo više stanovnika nego danas još 1948. godine. Videćete da su ta ista mesta, mnoge opštine imale više stanovnika 1971. godine nego danas, 40 godina kasnije. Nasledili smo opštine, gradove, čitave regione koji apsolutno nisu razvijeni. Zato moramo da uradimo sve kako bi i ovim oblastima Srbije koje su dugo godina stagnirale i propadale dali šansu da se razvijaju. Dobro je što imamo Beograd koji se ubrzano razvija, dobro je što imamo i Novi Sad koji u dobroj meri prati razvoj glavnog grada. Odlično je to što imamo Kragujevac, koji će u godinama koje su ispred nas biti najbolji primer ubrzanog razvoja. Ali, nisu samo Beograd, Kragujevac ili Novi Sad Srbija i ne uvode samo Beograd, Novi Sad ili Kragujevac Srbiju u EU. Srbiju u EU uvode pre svega razvijeni regioni. Beograd već danas predstavlja jedno od mesta za koje kažu da ima odličan noćni život, ali Srbija nije samo Beograd noću, Srbija nije samo Guča ili "Egzit", nisu samo Kopaonik i Zlatibor planine u Srbiji. Znam da nemamo more kao Hrvatska, znam da nemamo razvijene banje kao Mađarska, znam da nemamo jeftina skijališta kao Bugarska i znam da nemamo popularno jezero kao Makedonija. Međutim, mi imamo i planine, i plovne reke, i lovišta i jezera, ali jednostavno nisu konkurentni ovom delu Evrope i to je tema za razmišljanje za sve nas. Moramo dati šansu svim delovima Srbije da pronađu svoje mesto na poslovnoj i turističkoj mapi naše države. Da bi imali razvijene regione, pre svega moramo obezbediti razvijenost infrastrukture, jer bez nje nema novih investitora i bez nje nema novih radnih mesta. Set zakona koji je danas na dnevnom redu bavi se upravo tim. Malopre je jedan od mojih kolega rekao da ne vidi nikakvu vezu između zakona koji su danas u ovom setu na dnevnom redu. Međutim, veza je ta – razvoj svih regiona u Srbiji. Kada imamo malo proizvodnih pogona koji su stabilni, koji je jedini san mladih ljudi u Srbiji da nađu svoje radno mesto u opštinskoj administraciji, onda je turizam jedna od retkih osnova za opstanak pre svega tih mladih ljudi, a zatim i njihovih porodica u mestima gde žive. Mogu da vam prenesem iskustva iz svog regiona gde ste do pre nekoliko godina mogli za neku simboličnu nadoknadu dobiti čitava prostranstva na Staroj planini. Danas je situacija takva da svaki kvadratni metar košta nekoliko desetina evra. Svako ko je iz istočne Srbije zna koliko nama znači razvoj Stare planine. Mi već danas tačno znamo koliko ćemo novih radnih mesta imati već po završetku prve faze radova na Staroj planini i mi već danas znamo da će mnogo mladih ljudi iz istočne Srbije sebe zaposliti u turizmu. Iz razgovora sa svojim vršnjacima shvatio sam da oni vrlo dobro razumeju značaj razvoja turizma u njihovim opštinama. Odlično je to što imaju ideje kako da imaju ličnu i porodičnu korist od toga, dobro je što imaju ideje kako da pomoću turizma sebi obezbede i standard i način života kakav sanjaju. Pored toga, uz dobre odnose i zdrave ideje ljudi koji vode opštine u istočnoj Srbiji moguće je da se u te inače nerazvijene opštine sliju ogromne količine novca, ako naravno rade na razvoju turističkih potencijala, a svi dobro znamo da sa razvojem turizma dolazi i do razvoja privrede. Važno je da danas pošaljemo poruku da menjamo zakone koje smo skoro usvojili kako bi oni mogli da prate potrebe našeg društva, važno je da pošaljemo poruku turistima koji su prevareni da država čini sve i da im se to nikada više ne ponovi, važno je da pošaljemo poruku mladim ljudima da se zaista svakog dana trudimo da im obezbedimo poneku novu šansu kako bi mogli da ostvare svoje snove. Važno je da pošaljemo poruku građanima Srbije da Fond za razvoj ne selimo u Niš iz političkih razloga, već sedište Fonda za razvoj selimo u Niš zato što je Niš tačka koja spaja istočnu i južnu Srbiju, dva najnerazvijenija regiona u našoj državi, važno je da pošaljemo poruku da Fond za razvojne smanjuje razliku između samog Fonda i građana u kilometrima, već suštinski. Fond za razvoj prosto mora da razume potrebe nerazvijenih delova Srbije i to će sigurno mnogo bolje činiti ako je njegovo sedište tamo gde su najveće potrebe za razvoj naše države. Ne želim da Rača i Jura budu jedini primeri razvoja u Srbiji, ne želim da Kragujevac bude jedan od retkih velikih gradova koji se ubrzano razvija i ne želim da samo moja Stara planina i moja opština Knjaževac budu jedan od retkih primera razvoja u Srbiji. Jednostavno želimda cela Srbija bude jedna lepa priča o uspehu. Hvala.
Iskorišćeno je pet minuta i 20 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Milica Vojić Marković, posle nje narodni poslanik Srđan Milivojević.
Na današnjem dnevnom redu su set ili paket zakona, pošto ne može biti set nešto što jedno sa drugim nema nikakve veze, izmene i dopune Zakona o turizmu, kao i izmene i dopune Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti i izmene i dopune Zakona o Fondu za razvoj i izmene i dopune Zakona o Agenciji za osiguranje i finansiranje izvoza. Dakle, pošto smo utvrdili da ne postoji to nešto što bi trebalo da bude zajedničko za ovaj paket zakona, odnosno za to što bi trebalo da bude objedinjena rasprava, sad ostaje samo da utvrdimo da resorni ministar za telekomunikaciju gospođa Jasna Matić tek nema nikakve veze ni sa jednom od ovih zakona, tako da danas narodni poslanici treba da raspravljaju sa ženom koja nije nadležna za ovu materiju, o dva potpuno različita seta zakona. Mi smo u maju mesecu 2009. godine doneli Zakon o turizmu. To je bio jako obiman zakon. Danas imamo, godinu i po dana posle toga otprilike, 67 članova koji se menjaju. To je negde nešto malo manje od polovine zakona je za godinu i po dana na promeni. Šta se dogodilo? Da li je tada bilo loše planiranje, da li se tada prepisivao zakon iz nekog drugog centra, pa sada vidimo da on nije upotrebljiv ili tek se nešto drugo dešava? Fakat je da danas imamo situaciju da polovinu zakona treba da promenimo. Ono što su nas upozoravali ljudi iz različitih oblasti turizma mora da bude rečeno. Jedna od tih stvari je činjenica da 23 specijalne banjske bolnice za rehabilitaciju su tražile pomoć Narodne skupštine, kako bi ostvarile svoja zakonom određena prava i osigurana prava, i kako bi došle u poziciju da budu potpuno ravnopravne sa svim ostalim nosiocima turizma u ovoj zemlji. Ovim izmenama i dopunama Zakona o turizmu, specijalne banjske bolnice za rehabilitaciju biće u potpuno neravnopravnom položaju u odnosu na druge nosioce turizma, recimo, domove, odmarališta koji takođe pružaju turističke usluge, ali istovremeno i na druge bolnice, naročito na privatne bolnice. Izmenama i dopunama Zakona o turizmu je predviđeno da banjske bolnice za rehabilitaciju, koje su budžetski korisnici, za kapacitete mimo ugovora za Republičkim zavodom zdravstvenog osiguranja, moraju da traže saglasnost resornog ministra, u ovom slučaju ministra ekonomije, što je paradoks svoje vrste, em je to jedan strašno veliki centralizam, em je u suprotnosti sa onim što se u sledeće tri tačke, koje su objedinjene ovde, kaže da treba da dovedu do decentralizacije i onda imamo situaciju da u jednom zakonu uvodite centralizam, jedan vrlo surovi centralizam, a s druge strane pričate da imate neke zakone u kojima to rušite. Specijalne banjske bolnice za rehabilitaciju su u raznimdosadašnjim situacijama u proteklim godinama preživele razne faze, pa su sada u poziciji da za jednu polovinu svojih smeštajnih kapaciteta, što je oko 3.500 postelja, imaju ugovor sa Republičkim zavodom zdravstvenog osiguranja, a za ovu drugu polovinu, odnosno 3.500 postelja izlaze na tržište sa tom ponudom i onda moraju da dožive situaciju da za tu drugu polovinu traže saglasnost od ministra ekonomije, odnosno ministra turizma, koji se očigledno razume i u ekonomiju i u turizam, jer već u drugom mandatu turizam ne pušta nikom drugom, iako je to vrlo važna grana za razvoj Srbije. To znači da ministar ekonomije ima diskreciono pravo da odluči ko će se baviti turizmom i pod kojim uslovima, što nigde na svetu ne postoji, i negde na svetu ne postoji kada je u pitanju demokratska Vlada, jer je to posao koji treba da radi neko potpuno drugi i nikako ne treba da bude dato diskreciono pravo nekome da o tome odlučuje. To nas dovodi do pitanja korupcije, a onda dolazimo do toga da smo mi po pitanju korupcije, iako se javno zalažemo za borbu protiv korupcije, i dalje samo padamo na lestvici. Sada smo negde 83. na toj lestvici. Moram da postavim pitanje – šta bi tek bilo da nije tako dramatična i važna borba protiv korupcije u ovoj zemlji? Sada se ministar ekonomije, odnosno turizma, setio specijalnih banjskih bolnica za rehabilitaciju, ali to je samo trenutno stanje. Setiće se on vrlo brzo domova i odmarališta, kada budu u situaciji da od njih mogu da uzmu neka sredstva. Šta još vrlo interesantno? Interesantna je činjenica da tražite da se ovo odobrenje koje ministar ekonomije treba da izdaspecijalnim banjskim bolnicama za rehabilitaciju važi samo godinu dana. Da li je moguće da neko ko radi u Vladi, ko treba da organizuje život institucija i ustanova u ovoj zemlji ne zna za planiranje duže od godinu dana? Ne mogu da verujem da neko ozbiljan može da veruje da neka ustanova, neko odmaralište, neka institucija planira isključivo na godinu dana. Šta je sa dugoročnim planiranjem? Da li ste čuli nešto o tome ili je planiranje samo dok ova Vlada traje, a kad ova Vlada ode sa ove scene, što treba što pre da se dogodi da bi građani Srbije mogli da dišu i žive, onda više planiranje ne mora da postoji? Šta je još problematično? Ako se usvoje ovakve izmene i dopune Zakona o turizmu, onda specijalne banjske bolnice za rehabilitaciju moraju da smanjuju svoje kapacitete i da otpuštaju radnike, onda će se ispuniti obećanje iz kampanje gospodina dotičnog ministra da 200 hiljada ljudi bude u vezi sa nekim poslom, odnosno ovde će 200 hiljada ljudi ostati bez posla za mandata ove Vlade, a obećanje je bilo da će 200 hiljada ljudi zaposliti. Sada bih volela da pomenem ova tri zakona i četvrti koji se odnosi na izmene i dopune Zakona o Nacionalnoj agenciji za regionalni razvoj, koji je ovde usvajan takođe da kažem da su i ova sledeća tri zakona – izmene i dopune Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, izmene i dopune Zakona o Fondu za razvoj, izmene i dopune Zakona o Agenciji za osiguranje i finansiranje izvoza su zapravo ćefovi istog tog ministra. To su zakoni koji imaju samo jedan isti cilj, a to je – kako da za novac građana Srbije popunimo stranačke fondove, jer narečeni ministar je shvatio da njegova stranaka više nema šanse da se pojavi na parlamentarnom nebu Srbije i pravu rezervnu stranku ujedinjeni regioni Srbije, koja takođe košta, pa je vrlo važno da se svakom zakonu nađu sredstva građana Srbije za izdržavanje ovih stranaka i za buduću kampanju narečenog ministra i njegovih stranaka. Šta je to smislio gospodin ministar Dinkić, koji se ovde nikad ne pojavljuje kada govorimo o ovakvim zakonima? Evo šta je smislio. Sedište Fonda za razvoj će biti preseljeno u Niš do kraja novembra, sedište Agencije za osiguranje i finansiranje izvoza će u buduće biti u Užicu. To valjda treba da bude poklon Užicu za onako loš Zakon o regionalnom razvoju, a sedište Nacionalne službe za zapošljavanje će biti u Kragujevcu. Neverovatno je ali moram da pomenem i ovo da je Nacionalna agencija za regionalni razvoj već preselila svoje sedište iz Beograda u Zaječar i to su sve gradovi koji treba da budu gradovi odakle će kampanja gospodina Dinkića da krene i da se podigne, jer su tu ljudi koji će predstavljati te ujedinjene regione. Ono što moramo da odgovorimo na ovo pitanje, on kaže na objašnjenju ovog zakona da je sve to u cilju decentralizacije i dekoncentracije. Moram da postavim nekoliko pitanja – da li je nekada gospodin ministar pročitao neku od knjiga iz oblasti sociologije, koji objašnjavaju šta je to decentralizacija? Decentralizacije nije preseliti jedno sedište u neko drugo. To nema nikakve veze. Niko normalan ne može pričatio tome da ne treba da bude Užice, nego Valjevo, da ne treba da bude Niš, nego Valjevo, da ne treba da bude Kragujevac, nego Valjevo, jer onda ćemo mi da se između sebe pretačemo koji je to grad važan još za Srbiju, osim ovih u kojima su ovi ministrovi miljenici iz njegovih ujedinjenih regiona. To neće sebi dozvoliti DSS. Ona hoće da načelo na kome počiva ovakva selidba komentariše i ukaže građanima Srbije da to nema nikakve veze sa decentralizacijom, nikakve veze sa racionalizacijom, jer će u početku, kaže u obrazloženju zakona, ceo rukovodeći kadar iz ovih institucija da putuje tamo gde će biti ova nova sedišta, što ne znam koliko je pametno, putuje nam tužilaštvo, putuju nam sudovi, putuje nam sada i administracija. Imaćemo jedan putujući cirkus na putevima, a institucije će biti prazne. Dalje kaže, a ako slučajno neće da putuju, to on njima kaže no, no, mi ćemo u tim malim sredinama zaposliti neke nove mlade ljude koji će, sad dodajem ja,biti nosioci naše političke razvojne kampanje i koji će verovatno sa radnim stažom od 0,2 meseca postati direktori tih važnih institucija. Da ne govorim o tome da te institucije to što im premestite sedište nikakve veze nema sa njihovim radom. U obrazloženju stojida će se sad dalje u drugim gradovima,da se mi iz Valjeva recimo ne osetimo ugroženim, tu napraviti filijala, pa ćemo imati jednu novu mrežu administracije koja će bogami i te kako da košta građane Srbije, a zapravo će biti politička mreža ujedinjenih regiona kako bi oni na sledećim izborima ipak ušli u Parlament. Dakle, pošto sam obrazložila koliko su smešne sve ove stvari koje vi hoćete da nam poturite pod parolom decentralizacije i dekoncentracije, a to naravno ne može da bude, ja upravo moram da kažem da je znači, zajedničko za ovaj prvi zakon o izmenama i dopunama Zakona o turizmu za ova tri to što je namicanje para za svoju stranku, gospodina Dinkića, a sve o trošku građana Srbije. Da kažem još jednu stvar, prosto da podsetim one koji to rade. Na političkom nebu postojao je i bio je ministar gospodin Dušan Mihajlović, slučajno moj Valjevac, imao je stranku Nova demokratija. Pošto je radio sve ovo isto što je radio gospodin Dinkić, on je shvatio da je najbolje da promeni ime svojoj stranci i da se ona od onda zove Liberali Srbije. Ni oni tada nisu uspeli da ubede građane o tome da su oni neka nova stranka, pa pretpostavljam da gospodin Dinkić mora raditi neki novi spin građanima Srbije jer ovako kako misli da se zaboravilo to što je radio od 2000. godine do danas izgleda da neće moći, izgleda da građani Srbije konačno mogu da pamte ono što traje malo više od 10 godina.
Iskorišćeno je 12 minuta i 15 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević, a posle njega narodni poslanik Mićo Rogović.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo iz ministarstva i državnih institucija koji pratite ovu današnju raspravu, dame i gospodo narodni poslanici, ali pre svega poštovani građani Srbije, kada na dnevnom redu jedne sednice Skupštine imamo ovako važne tačke, a kada neko ne shvata šta je zajednički imenitelj svih tih tačaka dnevnog reda, mora da se zapita da li njegovo neshvatanje treba da bude dominantno u ovoj sali ili treba da bude dominantna želja građana ove zemlje da žive kao sav normalan svet u velikoj porodici evropskih naroda. Ono što nas sve zajedno ovde koji ćemo glasati za ove zakone objedinjuje to je suštinska želja i namera da Srbija postane velika porodica evropskih naroda. Podsetiću vas da smo i u prošlom sazivu Republičkog parlamenta bili narodni poslanici i da sam prisustvovao raspravi koja je trajala šest nedelja i da smo za šest nedelja raspravljamo samo i isključivo po Poslovniku i da smo za šest nedelja uspeli da raspravljamo samo o jednom amandmanu uz silne prekide. To vreme, na sreću, daleko je za nama i danas ubrzano nadoknađujemo to vreme koje smo propustili. Svako onaj ko želi da na tom putu postavlja prepreke, svako onaj ko ne shvata kojom brzinom taj put treba da se odvija i kojom brzinom treba da se kreće na tom putu, ima pravo na svoje neznanje i ne shvatanje situacije, ali nema pravo da pokušava da zaustavi planetu jer to nisu uspeli ni mnogi pre njega. Danas ću govoriti o svim ovim zakonima, ali pre svega želim da kažem nešto o vrlo važnom zakonu, o izmenama i dopunama Zakona o turizmu. Turizam je jedna vrlo važna delatnost iz koje Srbija i te kako ima mogućnosti da popravi svoje bilanse i svoj ekonomski položaj i da popravi sliku nezaposlenosti u Srbiji. Svako onaj ko ne shvata značaj turizma kao potencijala Republike Srbije ima pravo da živi u svom neznanju, ali ovde sam pre svega da ukažemna nekoliko važnih stvari koje ovaj zakon reguliše. Prvo, ako se jedan zakon popravlja posle godinu i po dana primene u praksi to ne znači da nam je neko napisao u inostranstvu i dostavio neki novi predlog zakona već znači da je praksa pokazala da taj zakon može dalje da se unapredi dodatnim izmenama na dobrobit građana ove zemlje. Šta meni konkretno ne odgovora u ovom zakonu? U ovom zakonu u članu 32, koji kaže da je sedište turističke organizacije u Beogradu i ovu organizaciju bih premestio baš u Vrnjačku Banju i to baš u trenutku kada dolaze napadi od nekih predstavnika opozicionih stranaka zato što Fond za razvoj selimo u Niš. Smatram da ljudi u Vrnjačkoj Banji i te kako znaju da se bave turizmom. Tačno je da Beograd ostvaruje ogroman profit i ogroman novac od turizma i Beograd je glavni grad, ljudi dolaze i zbog poslovnih obaveza, dolaze mladi ljudi da se provedu, dolaze ljudi na sportske priredbe i takmičenja, ali dolaze ljudi i u Vrnjačku Banju, dolaze ljudi i na Kopaonik, dolaze ljudi i na Zlatibor. Kao Kruševljanin nemam nikakav problem da Beograd bude lep i razvijen grad, ali volim da se i Kruševac razvija i posebno mi je drago danas kada se jedna agencija seli u Užice i kada se jedna institucija seli u Niš, jer suštinska decentralizacija Srbije i suštinski napori da Srbija bude integrisana u EU odvijaće se samo ako se svaki deo Srbije bude ravnomerno razvijao. Ono što posebno nije jasno u zakonu i zaista zavređuje određena razmišljanja koja se u praksi nisu pokazala dobre, to je član 79. koji kaže da određena pravila u vezi ovog zakona, da određene uslove obavljanja neke delatnosti bliže određuje ministar. Šta to znači u praksi? U praksi znači sledeće. U Kruševcu i u Leskovcu i Čačku i u Valjevu ima ljudi koji su i te kako dali nemerljiv doprinos razvoju ugostiteljstva. Sa tim ljudima svakodnevno razgovaram i komuniciram i sam sam se više od 15 godina bavio tom vrlo lepom delatnošću koja se zove ugostiteljstvo. Tu nailazimo na jedan veliki problem. Vrlo često odredbe koje se naknadno propisuju nisu sprovodljive i nisu usaglašene sa stvarnim stanjem na terenu. Nekada su ugostiteljski objekti pravljeni pre 20 godina i sada ako donesemo odluku da taj ugostiteljski objekat treba da ima četiri toaleta, dva muška i dva ženske i plus jedan za osoblje, pre će se taj ugostiteljski objekat zatvoriti nego što ćemo ga prilagoditi savremenim zahtevima poslovanja. Sa druge strane, kao što sam kazao, i u Kruševcu, i u Leskovcu, i u Čačku i u Valjevu ima ljudi koji su i te kako razvili taj ugostiteljski posao. Predložiću ljudima iz ministarstva da pre nego što neku odluku, uredbu ili zakon donesu, da formiraju jedan savet koji će činiti najbolji ljudi koji se bave tom ugostiteljskom delatnošću u nekim gradovima Srbije. Ne poznajem čoveka, ali kad uđem u Leskovac vidim čoveka koji ima niz ugostiteljskih objekata koji se zovu ABC. Čovek je napravio fenomenalan restoran, fenomenalan kafić. Pitajte tog čoveka – izvinite, gospodine, kako će ovaj zakon da izgleda u praksi? U Kruševcu imate vrlo dobre restorane pod imenom IT. Pitajte vlasnicu tog restorana – izvinite… Razumem gospodina koji dobacuje da mu je žao što su oslobođena mesta na balkonu gore od ovih ljudi, ima mesta za vas u sledećem sazivu, gospodine. Oni će sići dole, vi ćete preći gore. Sada uzmite olovku i papir i pažljivo slušajte, hvatajte beleške, možda i nešto naučite pre nego što se prebacite na balkon. Dakle, u Kruševcu postoji ugostiteljski objekat koji se zove IT. Pitajte tu ženu kako će izgledati u praksi primena ovih zakona i šta to znači kada se donesu ovakve uredbe i ovakvi zakoni. S druge strane, ovde vrlo često kada donosimo neki zakon kao da prisustvujem da je odnekud vaskrsao Nostradamus, eto već gotove kataklizme u Srbiji, evo novog otkrovenja, nove najave katastrofe, svaki zakon je nova katastrofa po najavama nekih ljudi iz opozicije, svaki zakon je prilika da se kritikuje Vlada. Malopre smo čuli da građani više ne mogu da dišu dok je ova Vlada i jedva čekaju da Vojislav Koštunica ponovo bude potpredsednik Vlade. Sto godina bez vazduha ne može niko da izdrži, prema tome razumem vašu brigu da se što pre vratite na vlast, ali će neko doći na vlast ili ne i da li će upravljati ovom zemljom ne pita se taj neko ko ima takve ambicije, pitaju se građani ove zemlje. Građani ove zemlje su vam dali mandat da menjamo ovu zemlju nabolje. Kada je reč o nekim institucijama koje su se ovde malopre pominjale, moram da pohvalim Fond za razvoj. To je jedna institucija koja je i te kako omogućila dobar privredni razvoj, dobro otvaranje radnih mesta, podsticaj za brojne ljude koji su imali dobre ideje a nisu imali novca. Zasmetala mi je rečenica da ljudi koji vode te institucije imaju dva meseca radnog staža. Gospođa koja je ovde iz Fonda za razvoj, doduše, ima tek 25 godina radnog staža, možda je to manje nego što neki ljudi imaju mandata i radnog staža provedenog u poslaničkim klupama, ali je sasvim dovoljno da neko vrlo odgovorno rukovodi tom institucijom, bilo da je ona u Nišu, Kruševcu ili Beogradu. Da li ta institucija dobro radi ili ne? Ne treba o tome da sude političke stranke, već oni ljudi koji su bili u poziciji da ostvare svoje poslovne ideje, da ih realizuju, da sebe profesionalno ostvare koristeći kredite Fonda za razvoj. Ovim ću završiti. Vrlo često opozicija nalazi u svim ovim zakonima mogućnost da, pre svega, zlonamerno kritikuje donošenje tih zakona i da sa terena zakonodavstva prelazi na teren politike, da sama shodno svojim shvatanjima, donosi političke sudove o učinku nekih političkih stranaka. Vrlo često se nama postavlja jedno pitanje, to sam čuo i malo pre, a i pre neki dan kada je tekla ova rasprava – da li ste vi normalni? Moram da odgovorim – jesam, što i vama želimo. Dajte sada da nastavimo da radimo kao normalni ljudi, u normalnoj atmosferi, da po dva stepenika preskačemo na putu za EU, jer Srbija nema vremena za čekanje. Pogledajte turističke komplekse koji su ovoga trenutka napušteni u Srbiji i koji su i te kako ostavljeni kao ruglo gradova u kojima ti kompleksi stoje već po 10, 15 ili 20 godina. Mogu li ti kompleksi biti završeni bez pomoći države? U Vrnjačkoj Banji hotel "Zvezda" se gradi već 25 godina. Bio sam dete kada sam bio u Vrnjačkoj Banji i tada je počeo da se gradi veliki kompleks. Ne može to da se uradi bez pomoći države. U jednom hotelu u Srbiji, kao i u tržnim centrima se nalaze pokretne stepenice. Pogledajte te pokretne stepenice, one su najbolja slika Srbije danas, bilo koje pokretne stepenice u tržnom centru ili u hotelu u Srbiji, pogledajte kako izgledaju? Naši ljudi stoje po dvoje, troje na pokretnim stepenicama, oslonjeni na te pokretne stepenice, odavno se voze natovareni stvarima i svojim brigama. Pogledajte pokretne stepenice u Japanu. S desne strane stoje stari i nemoćni, iznemogli penzioneri, eventualno mala deca i trudne žene, a sa leve strane pokretnih stepenica je ostavljen prostor za one koji žele napred i oni se, penjući po dva stepenika, kreću tim pokretnim stepenicama. To vam je danas razlika između opozicije i vlasti u Srbiji. Mi uz pokretne stepenice idemo po dva stepenika preskačući, neki stoje sa desne strane i blokiraju put onima kojima se žuri. Zahvaljujem vam se.
Iskorišćeno je 10 minuta i 55 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Mićo Rogović.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Srbije, moram vezano za ovaj set izmena i dopuna zakona i uopšte zakona da akcenat dam na izmene i dopune Zakona o turizmu. Pre toga, bez obzira na sve komentare u ovoj sali, moram da se zaista zapitam da li je moguće da u skupštinsku proceduru, malo pa malo prođe vremena a da ne uđe zakon koji je ne tako davno donesen, a vrlo brzo doživljava izmene i dopune zakona. Da se vratimo unazad. Bez obzira na tempo kojim radimo i na broj donesenih zakona, ne mogu da se setim sednice koja je zakazana u zadnje vreme a da na njenom dnevnom redu nisu bile izmene ili dopune ne tako davno donesenog zakona. Nažalost, takvu sudbinu doživljava i Zakon o turizmu. Ovo ne govorim sa aspekta bitnih promena koje su evidentne i koje treba da budu danas na dnevnom redu, nego se jednostavno situacija kada je i pomenuti zakon donesen mogla predvideti, recimo, kategorija seoskog turizma koja je među najznačajnijim u jugoistočnoj Evropi i kao takva u Srbiji nije smela da se u prethodnom zakonu ispusti na takav način, da bi se sada u Predlogu zakona o izmenama i dopunama ona obuhvatila. Usvojeni Zakon o turizmu je imao 132 člana, ovo moram da podsetim zbog javnosti. Koliko se tada ozbiljno pristupilo donošenju zakona govori i podatak da danas imamo na dnevnom redu 62 člana izmena i dopuna Zakona o turizmu. Toliko o ozbiljnosti predlagača, ne govorim o jednom ministarstvu s obzirom da ovo nije jedini zakon iz te oblasti, govorim i o Vladi Republike Srbije kada u skupštinsku proceduru šalje određeni zakon iz određene oblasti. Da ne pominjemo činjenicu koliko košta građane Srbije ovako evidentan promašaj Vlade Republike Srbije. Takvu činjenicu ću pokušati da malo približim građanima Srbije na primeru Zakona o izmenama i dopunama Zakona o turizmu. Tu moram da se vratim nazad, jer ne počinje život, a ne počinje ni turizam nijednom političkom strankom. Evidentna promena razvoja turizma i razmena strategije turizma počinje 2006. godine kada je raspisan tender o izradi strategije razvoja Srbije u narednom periodu. Ne mogu da ne pomenem, kada je i tada zakon donesen, činjenicu da je, pored toga što su se na konkursu javili i eminentni srpski turizmolozi, jedna toliko tada pompezno predstavljena kompanija na svetskom nivou, navodno američka "Horvat konsalting" je dovedena i izabrana za izvođača i realizatora razvojne strategije srpskog turizma. Kada uđete na sajt na internet i ozbiljnije pretražite pomenutu kuću, videćete da to ne samo da nije američka, ne samo da nije napravila 25 razvojnih strategija određenih turističkih destinacija i razvoja turizma određenih država, nego možete misliti, nije napravila ni razvojnu strategiju svoje zemlje. Sedište joj je u Zagrebu. Znači, nije učestvovala ni u razvojnoj strategiji Republike Hrvatske koja se ozbiljno bavi turizmom, već je, recimo, dobila jednu poddestinaciju, turističku destinaciju, odnosno istarsku regiju i bavila se tom razvojnom strategijom te oblasti. Ne mogu da ne pomenem situaciju da je tada nekoliko hiljada turističkih poslanika učestvovala na skupu, na putovanjima, ekskurzijama, da bi videli i snimili ono što treba da implementiraju u srpsku turističku privredu. Ne mogu da ne pomenem podatak, zato što sam učesnik svega toga, da je recimo kao jedan od najozbiljnijih svetskih turizmologa, održavano predavanje iz oblasti internet pretraživanja i "Gugl" pretraživača, sve to govori o ozbiljnosti razvojne strategije. Nekoliko godina posle svega toga, vidimo u kojoj je fazi i u kolikom stepenu je ona ugrađena u turističku privredu Srbije. Koliko je to novca koštalo Republiku Srbiju i građane Srbije? Negde orijentaciono između dva do tri miliona. Šta bi se tek desilo sa razvojnim strategijama određenih turističkih destinacija? U ovom prvom trenutku i za one koje i ja evidentno znam i delom sam u njima i učestvovao, bilo ih je 11. Da se nisu uključili turistički poslanici sa fakulteta "Singidunum" i sa "Argusa", pitanje je na šta bi zaista ličile te razvojne strategije tih turističkih destinacija. Ovom prilikom ne mogu a da se ne pozabavim neozbiljnošću odnosa, ali zaista neozbiljnošću odnosa Turističke organizacije Srbije u određenom periodu. Moram da vas podsetim, ništa lično, ali da ne bude zaboravljeno, na situaciju kada je gospođica Čubrilo bila direktorka Turističke organizacije Srbije i koja je Zlatibor i Zlatar, turističke destinacije tada, u jednom trenutku trebalo da poveže sa Nišom, recimo. Ne mogu a da ne pomenem situaciju da je Srbija infrastrukturno nespremna, još uvek turistički neobeležena signalizacijom, normalno, predstavljena je na turističkim sajmovima koji su zaista previše skupi. Ne mogu a da ne podsetim na nastupe u 25 najbitnijih inostranih medijskih kuća koje su mnogo koštale, a ne mogu a da vas ne podsetim na one promašene spotove na "CNN" i ostale stvari koje smo radili. Sve to kada saberete, zajedno sa izradom zakona o turizmu i sada sa ovom situacijom da o tome raspravljamo posle nepunih godinu i po dana, dolazite do jedne cifre da je izrada raznih zakonskih akata iz ove oblasti građane Srbije koštala preko četiri miliona evra. Šta je to u poređenju, moram da vam navedem? To je kompletna fabrička infrastruktura za 2.500 novih radnih mesta. Zbog takvih promašaja i zbog razvojnih strategija koje nisu usaglašene sa strategijama iz drugih oblasti koje se evidentno rade da bi se nešto uradilo, imamo situaciju da su nam uskraćene subvencije u poljoprivredi, imamo situaciju da postoje regioni, a da ne postoji unutrašnjost Srbije. Ne pomažu nikakvi regioni na papiru, kada u unutrašnjosti Srbije više nemate građana. Evidentno, nažalost, i tragično. Šta će se desiti, recimo, sa turističkom destinacijom Stara planina, kada na toj destinaciji nemate naroda i nećete valjda turističke radnike iz Beograda da vodite na Staru planinu svakodnevno da bi se bavili ozbiljnim poslom i da bi razvijali turizam u tom kraju? To je situacija u koju nas po malo i vrlo često dovode ne ova, nego i prethodne vlade. Moram još jednom da pomenem ono što je pomenuo moj uvaženi kolega Pelević, a to je situacija da ova vlada koja je pomalo Ginisov rekorder nema Ministarstvo turizma i da se turizam pomalo nalazi u svim ministarstvima, čak i u Ministarstvu za rad. Nekako je prezime Milosavljević evidentno u zadnjih 10 godina povezano sa turizmom, ne vezano u kojoj oblasti, ali zaista su to fakti i činjenice. Šta se desilo, recimo, u zadnjih deset godina u oblasti zdravstvenog turizma? Iz te oblasti moram da vam navedem jedan primer, ovo nije lokalna skupština, ali nažalost, lokalne skupštine nemaju ingerenciju i ne bave se ovim pitanjima zato što su to ingerencije Republičke vlade i zbog toga moram da pomenem u ovom parlamentu i tu situaciju. Imamo primer RH centra "Zlatar" iz Nove Varoši. On se godinama bavi prevencijom i rehabilitacijom, bolesnicima iz kardiovaskularne oblasti. Imamo situaciju da se sada u tom RH centru verovatno leče bolesnici na 1.250 metara nadmorske visine koji su oboleli od reumatologije. Paradoks, moraćete da priznate. Imamo situaciju, recimo, da je ovu oblast preuzela Niška Banja. Nemam ništa protiv, samo to deci od 10 godina izgleda smešno. Zašto se to dešava? Zato što "Zlatar", kao turistička destinacija u bivšoj SFRJ koja je to bila u zadnjih 20 godina nema neophodan i potreban lobi u svim vladama koje su bitisale u zadnjih 20 godina. Imamo situaciju, recimo, da je pored te činjenice, kao turističke destinacije, RH centar spasio mnogobrojne ljude iz problematike kardio-vaskularnih oboljenja i predinfarktnog i infarktnog stanja iz svih tih krajeva, a imate danas situaciju da svakodnevno, nažalost, moram da pomenem činjenicu, bolesnici iz ove oblasti na putu od Prijepolja, Priboja, Nove Varoši ili Sjenice ne dožive i ne dočekaju lekara na putu do Užica. To su ti promašaji i to su te igranke koje mi pravimo sa našim državnim institucijama, sa našim narodom i zato nam unutrašnjost Srbije ostaje evidentno prizna i ne trebaju nam nikakvi regioni na papiru ako sve to tako izgleda i tako liči. Da ne bi bila kompletna kritika, zaista nije kritika, već samo problematika iz ove oblasti, moram da vam napomenem situaciju još jednom iz seoskog turizma i konstataciju da je Srbija na svu sreću postala lider u ovoj oblasti. Tu ne mogu a da ne pomenem bazu i oblast razvojnih kredita. Resorno ministarstvo, nažalost, ne postoji, ali ovom problematikom se bavi Ministarstvo poljoprivrede. Takođe moram da konstatujem činjenicu da, recimo, turističke organizacije lokalnih sredina nisu ni jednog trenutka uključene u angažman i realizaciju i kontrolu kredita iz oblasti ruralnog turizma, odnosno razvoja seoskog turizma. Da li je moguće da lokalna turistička organizacija koja evidentno poznaje situaciju na svom terenu i čak se bavi kategorisanjem seoskih domaćinstava ne bude u vezi sa Ministarstvom poljoprivrede i njihovom komisijom koja ne može evidentno proceniti podnesene aplikacije jer su one sve skoro iste, po istom kalupu i da se u toj oblasti dešava situacija koja je recimo u mom kraju, da pioniri iz te oblasti koji su bili pre desetak godina još uvek nisu dobili sredstva iz ove oblasti.
Dajem reč poslaniku Muniru Poturku.
Poštovani predsedavajući, kolege poslanici, ono što sam hteo danas da pokušam da prenesem, vezano za izmene Zakona o turizmu i o Fondu za razvoj, da nađem sponu između ta dva zakona, jeste da pokušam da ljudima skrenem pažnju kakvu korist naši građani mogu da imaju od ova dva zakon. Intencija izmena Zakona o turizmu jeste da se pojača bezbednost i zaštita naših građana koji putuju, koji koriste turističke usluge i da se turističke agencije obezbede finansijski i da obezbede sredstva obezbeđenja za organizovanje turističkih aranžmana; kako bi naši građani, kao korisnici turističkih usluga, mogli više da imaju, zavisi od toga koliko mi na određenim područjima ove naše Srbije možemo da te potencijale istaknemo, uredimo i iskoristimo i za naše i za strane. Voleo bih da na prostoru Sandžaka ljudi shvate koliko ima potencijala i da zajednički sa svim relevantnim, stručnim institucijama države Srbije te turističke destinacije, ta kulturna dobra budu na većem nivou istaknuta, da dobiju međunarodni značaj, zato što je na jednom mestu prepletena istorija dva naroda, dve kulture, dve civilizacije, duga istorijska događanja kroz materijalna i tradicionalna obeležja, kroz hranu, kroz navike. Ljudi su među sobom navikli da žive, da zajednički dele i dobre i loše stvari koje se dešavaju. Ako je trenutak, ako je prilika, ako je mogućnost, ako je šansa, onda su ove teške godine šansa da se ono što je vredno na našem području podigne na jedan nivo od čega će ljudi imati koristi, od čega će moći ljudi da žive. Malo je njih na našem području da su koristili sve te seoske potencijale koje imaju da bi uredili svoje domove, da bi neko mogao da dođe da koristi i da se bavi seoskim turizmom, zato što pre svega naši ljudi nisu ni ekonomski obezbeđeni, nemaju dovoljno novca da sam taj svoj početni biznis pokrenu i da obezbede sredstva i kod Fonda za razvoj ili kod bilo koje druge institucije, pa čak i kod komercijalnih banaka. Zato što često ljudi na selima nemaju način, oblik organizovanja koji će moći da ih zastupa i da ih štiti i da im obezbedi takve uslove. Svi oni nastupaju kao samostalna fizička lica kao poljoprivrednici. Ništa se bukvalno nije poradilo na jedan način organizovanja, gde bi oni mogli ili kroz te neke turističke zadruge, poljoprivredne zadruge da povežu i turizam i ono što je moguće na selu da imaju sa zdravom životnom sredinom i zdravom hranom. Tu smo negde na tom prostoru, na toj sponi zastali. Prosto, tu sponu, taj most finansijskih sredstava da omogućimo ljudima koji bi mogli komercijalno da žive, da budu samoodrživi od svojih uređenih prostorija, jedne ili dve, na selu i da može neko da dođe. Ne govorim samo o infrastrukturi. Jasno nam je da je za to mnogo potrebno sredstava. Mnogi na lokalnom nivou uređuju to svojim lokalnim planovima, ali je neophodna jedna živa aktivnost, program mera koji treba da bude detaljno definisan za ljude koji mogu od toga da žive na seoskom području, na ruralnom i nerazvijenom području. Takav prostor, svih šest opština, plus Raška, plus Ivanjica, koje svi bukvalno tretiraju kroz programe razvoja, nalaze se među 48 najnerazvijenijih opština u Srbiji. Ono što bih voleo da kažem kroz Fond za razvoj, mnogo se pomoglo privredi u našem području, ali je nedovoljno. Nedovoljno je zato što privreda na našem prostoru nije akumulativna, nije dinamična i nije konkurentna. Nažalost, iz prošlosti smo nasledili tekstilnu industriju, nasledili smo i obućarsku industriju. Proizvođači nameštaja su u jednoj fazi bili u ekspanziji zahvaljujući Fondu za razvoj, a onda ne postoje podsticajna sredstva za izvoz i negde u tom domenu program posebnih mera za naše područje treba da sagledava da li smo toliko ravnopravni na našem tržištu, na tržištu sredstava finansijskih, i kod Fonda za razvoj, i kod Siepe, i kod drugih institucija sa nekima koji imaju budućnost, zato što imaju industriju koja može da bude konkurentna, tamo gde se ulaže u radnu snagu koja se obučava da bude konkurentna, u odnosu na ono što mi trenutno imamo sa tekstilnom industrijom. Dobar je potencijal zato što su ljudi rasli, mlađi su rasli pored svojih roditelja u okviru TK ''Raška'' koja je nekad 7.000 ljudi zapošljavala, koja danas ništa ne stvara i ne radi. Obuća "Ras" koja je zapošljavala 3.000 radnika, koja ne radi već 20 godina, ali su ostale te male manufakturne radionice koje su mogle da pokupe deo te radne snage. Najvrednija stvar u svemu tome su ljudi koji su rasli pored tih tekstilnih i obućarskih mašina u tim radionicama. To se ne stvara preko noći, to treba godinama, generacije da se stvaraju da neko bude odgovoran, da zna kako to funkcioniše. To je kod nas dobar potencijal. Nažalost, ova privreda u ovim oblastima nije dovoljno sposobna i jaka da može da bude pozitivna, da može da obezbedi svu dokumentaciju, akreditive, garancije, da bi mogla da povlači redovno sredstva iz Fonda za razvoj. Za razliku Fonda za razvoj u Vojvodini formirana je i razvojna banka koja je usmerena negde prema tim privrednicima. Molim vas, koliko god da ima neko uticaja od vas, neophodno je da se negde usmerimo prema tim malim i srednjim preduzetnicima ili preduzećima koja zapošljavaju i po pet radnika, oni su nam veoma bitni. Možda su nam sada mnogo važniji i bitniji oni koji još plivaju, još im je, da tako kažem, glava iznad vode i bore se da prežive kako bi zadržali broj radnika koje trenutno zapošljavaju. Oni su možda važniji nego da se borimo za neke koji bi trebalo da dođu. Oni koji dolaze imaju novac i znaju šta hoće i znaju kakvo je tržište i na kojem tržištu da budu. Za one koji se godinama bore na našem prostoru, oni koji su prošli sve muke i 90-ih godina i danas, kada su znali i kad se ima i kad se nema, šansa je da se negde učini da prežive naredne, čini mi se, dve godine, koliko je potrebno. Ako nađemo spoj između turizma i potencijala koji imamo i nađemo spoj između institucija koje trebaju da podrže te male nerazvijene, onda je i ovaj zakon o turizmu i izmeštanje, odnosno decentralizacija institucija na republičkom nivou po delovima koji nisu razvijeni, ili koji bi trebali kao izmeštanje agencija da pokrenu određena područja sa njihovim potencijalima, onda je ovo dobar zakon. Iz tog razloga kao poslanik, kao predstavnik Sandžačke demokratske partije glasaću za ove zakone, sa porukom da naši privrednici, naši građani što pre vide koristi od ovih naših zakona.
Reč dajem potpredsednici Nataši Jovanović
Gospođo predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, u okviru ovog čudno napravljenog seta zakona koji apsolutno nemaju dodirnih tačaka jedni sa drugim, u kontekstu i resora i rasprava koje treba da se vode u plenarnoj debati, govoriću o Zakonu o turizmu, a toliko vremena koliko ću imati od poslaničke grupe SRS da jedva mogu da zaokružim ovu vrlo kompleksnu celinu i privrednu granu Srbije kojom se Vlada Republike Srbije ne bavi na ozbiljan i strateški način. Nažalost, posledice toga su beda i nemaština i u ugostiteljstvu, turizmu i među onima koji se bave tim poslom, izuzetno niske zarade i nelikvidnost nekada društvenih preduzeća, a sada onih koje su neki tajkuni kupili za sitne pare, a ljudi ostali bez posla. Što je najžalosnije od svega, gospođo predsedniče, vi znate da mi dolaskom ove vlade više nemamo taj resor, odnosno Ministarstvo za turizam, što je velika greška. Ovaj zakon, čije izmene i dopune sada treba da donesete, mnogo je gori od zakona koji je donet 2005. godine, kada smo imali resor za trgovinu i turizam i kada je DOS-ovska vlast pokušavala na neki ozbiljan način da se bavi ovim problemom, što nije uspela ni tada, a tek sada 2010. godine posledice katastrofalne ekonomske politike svakako oseća i ova privredna grana koja, kao što procenjuje i Svetska turistička organizacija, treba da bude jedan od pokretača razvoja Srbije, što nažalost nije. Mi smo iz ovih izmena i dopuna videli da je Vlada Srbije neozbiljna i da na mig, odnosno nalog Briselske kancelarije mora da izvrši dodatnu harmonizaciju sa zakonom za koji ste tvrdili 2009. godine da je perfektan, da ništa bolje ne može da se desi od toga za oblast turizma. Zašto ga onda sada menjate? Priznali ste, zbog toga što ovi iz Brisela, koji upravljaju Srbijom i koji stavljaju pod šapu sve ekonomske i privredne tokove, kažu da nešto nije uredu. U stvari, u ovom zakonu mnogo toga nije uredu, od 1. člana, 2. člana, od pojmovnih stvari za koje niste imali sluha da definišete posle toliko godina. Ne mogu sada sa gospođom Matić, jer to jednostavno nije njen resor i ne razume se u to, da govorim o stručnoj, ozbiljnoj debati, kada je u pitanju sektor turizma, jer nema nekoga ko bi mogao, a i nemamo resorno ministarstvo, ali mi smo pokušali, mi srpski radikali, amandmanima bar da donekle poboljšamo, da ne vređamo ljudi koji se bave ovom oblašću, da kroz uvođenje novih pojmova koji žive i koji postoje u stvarnom životu, kod ljudi koji privređuju iz ove oblasti, da te kategorije unesemo. Kao drugo, videli smo da se samo proklamuje saradnja sa određenim asocijacijama, pre svega kao što je asocijacija Udruženje turističkih agencija u Srbiji i drugima koje postoje, koje nisu tako masovne, jer oni ljudi više nemaju ni snage ni volje da vam ukazuju na ono što se dešava u realnosti i kakve konsekvence oni trpe zbog loših zakona, jer ovaj zakon nije donet zbog ekonomskih razloga razvijanja turističke delatnosti, ako pokretača privrede, nego iz čisto političkih razloga, politički razlog da se dodvorite Briselu a, sa druge strane, da ne oslušnete ljude koje se bave jednom od grana iz oblasti turizma. Tako je Privredna komora Srbije organizovala 7. septembra ove godine, u zajednici sa grupacijom banjskih i klimatskih mesta u Srbiji, jedan ozbiljan sastanak i upozorila Vladu Srbije i Ministarstvo ekonomije da ne donose ovakvu izmenu i dopunu Zakona o turizmu već, ako hoće nešto da urade za razvoj banjskih i klimatskih mesta u Srbiji, tog tzv. zdravstvenog turizma čiji vi pojam ne poznajete u ovom zakonu, da se usaglase sa njihovim zakonima i da se 23 banjska i klimatska mesta koja mi imamo u Srbiji ne tretiraju drugačije od ostalih subjekata u oblasti turizma. Naravno, to niste hteli da poslušate, odnosno Vlada Srbije, i sada imamo jedan član zakona na koji su i druge kolege iz drugih stranaka podneli amandman, ali vidim i poslanička grupa PUPS, jer o tome je govorio pre neki dan Đuro Perić, da je, kažu, a to vam je deo koalicije u Vladi, za njih nedopustivo da se na takav način tretiraju banjska mesta koja se bave zdravstvenim turizmom. Ovaj zakon ne poznaje ni ruralni turizam u pravom smislu reči. Malopre slušam kolegu Poturka iz poslaničke grupe ZES, pa gde vam je onda ta evropska budućnost i razvoj ruralnog turizma, kada se tako mala sredstva, kao što je on priznao malopre, ulažu? Takođe je Svetska turistička organizacija još 2001. godine, upozorivši Srbiju da mora striktno da se bazira na razvijanju ruralnog, seoskog, etno, agrar, biznis turizma, upozorila da moramo pre toga da oporavimo poljoprivredu, da bismo uopšte došli do razvoja seoskog turizma. Kako ćete vi sada seljacima u selima oko Ivanjice, recimo, u Prilikama, Kušićima, Katićima, koji imaju neverovatne klimatske uslove, koji imaju geografski položaj, koji su gostoljubivi, kao kod mene u Šumadiji, kao i u Kolubari, kao u okolini Vlasotinca, u okolini Surdulice itd, da idem redom po Srbiji, da ga ubedite da mora da razmišlja pozitivno za budućnost, kada on jedna održava stočni fond? Kako, kada nema viška hrane i kada jedva održava prostu reprodukciju proizvodnje stoke, povrća i svega za sebe i svoje domaćinstvo, kada ono što daje na tržište ne zna, uvek mu je mačka u džaku, za koje pare i nema garantovanog otkupa? Kako ćete vi pomenute iz ovih sela, koji se bave stočarstvom, proizvodnjom krompira, a krompir bacaju na tone, jer uvoznički lobi koji uvozi krompir iz Holandije je neprikosnoven, jer ga drže Mišković, Beko i ostali, da ga ubedite da on treba da se opredeli i da radi ovo što je zaista svrsishodno i što bi bilo dobro, kada on za to nema sredstva? Znate, u Srbiji je 90% tzv. ruralnog područja i stanovništva, a među njima je 40% onih koji nisu zaposleni, odnosno onih koji i pored, rekla bih, vaše nasilne registracije poljoprivrednih domaćinstava, nemaju mogućnost da se u okviru toga prijave, da plaćaju porez i doprinos za penzijsko i socijalno osiguranje. Zašto? Zato što nemaju para da to izdrže. Slušam malopre ovog "pametnog" Milivojevića iz DS, kaže – cveta ugostiteljstvo u Kruševcu. Stvarno ne znam da li je on dobio ovo što smo svi mi dobili, a pre neki dan sam pominjala, a to je bilten Unije poslodavaca Srbije, egzaktni podaci i tabela. Pogledajte, za jedan prosečan ugostiteljski objekat u Srbiji je potrebno da mesečno izdvojite 648.377 dinara. Ovestavke koje su navedene ovde su zaista neizdržive i to sa prosekom od troje do petoro zaposlenih, uglavnom su to privatni objekti koji imaju izuzetno male plate. U zemljama na koje se vi pozivate i gde je razvijen seoski turizam, gde je razvijen zdravstveni turizam, višak radne snage, čak u procentu do 40, zaposlen je preko razvoja agrarnog, odnosno seoskog turizma. Mi nemamo dovoljno hrane. Evo, sada je nestašica mesa, nestašica mleka u Srbiji. Ko to produkuje? Zašto je Srbija dovedena na nivo afričkih zemalja? Mi nemamo dovoljno da se prehranimo, a kada nemamo višak hrane, to ide po nekoj logici i po redu, to i ekonomisti i oni koji se bave agrarom znaju, da biste proizveli dovoljno hrane za izvoz i da od toga ostvarite prihod, onda tek možete da računate da nekoga ugostite i da primite, da je sreće par stotina hiljada turista u seoskom području. Mi toga nemamo. Onda se čudimo zbog toga, a vas to očigledno ne zanima, što 4.800 sela u Srbiji mi gubimo svake godine. Kako? Pa, nestaju, jer niko u njima više ne opstaje, niti radi, niti vidi svoj izlaz. Dnevno se u Beograd doseli 400-500 ljudi, na godišnjem nivou je to mnogo više, zato što idu u veće gradove, veća je šansa i veća sreća, oni tako misle. Da li je bio neko od vas nekada u Crnoj Travi? Da li znate koliko Crna Trava kao opština ima stanovnika? Mislim da je 1.800 po evidenciji onih koji tamo žive, oko 900 upisanih birača. Kada smo gospođa Radeta i ja bile tamo pre dve godine u kampanji, ljudi su nas dočekali sa suzama, sretni što je neko došao, a kada smo krenuli kažu – pitanje je kada će neko više ovde da dođe. Zbog čega? Da li ste videli to okruženje, da li ste videli tu lepotu prirode i mogućnost da se tamo ulaže? Gde su te investicije? Mnogi od vas, a pogotovo pojedini ministri iz Vlade, kao što je ministar kulture Nebojša Bradić, imaju izuzetnu averziju prema onome što je kulturno i etnonasleđe Srbije, pa tako se u Guči nikada niko od vas ne pojavljuje. Doduše, dođe nekada neko od funkcionera vlasti da se slika, da otvara manifestaciju, a gde ste da potpomognete ono što je pravo srpsko nasleđe i što je srpski brend, gde je ove godine bilo gotovo milion ljudi? Neke simbolične pare, ali šta im to vredi kada je pre toga grad uništio sve u Lučanima i okolini i direktna šteta, zbog toga što nije bilo protivgradne zaštite, iznosi nekoliko miliona evra, a vi ste im neku sitnu paru dali da organizuju manifestaciju koja promoviše Srbiju, koja promoviše našu kulturu, našu muziku itd. Mnogo je takvih manifestacija širom Srbije: Dani vina koji se održavaju u Aleksandrovcu svake godine; Kupusijada, koja je sada već srpski brend, koja se održava u Mrčajevcima: sve ono što se dešava na Zlatiboru, Dani sira, promocijazlatiborske pršute itd, ali niko od tih ljudi ne može ozbiljno da računa na Vladu, jer kada mi odemo, a mi srpski radikali volimo, jer smo patriote, volimo naše običaje i našu kulturu, suočimo se sa činjenicom da nam ljudi iz lokalnih turističkih organizacija ili oni koji su nosioci tih projekata kažu da to Vladu Srbije uopšte ne zanima. Zašto mi imamo izuzetne uslove da, pored tog ruralnog, seoskog, etnoturizma, razvijamo i zdravstveni turizam? Mnoge zemlje u svetu su i te kako oporavile svoju ekonomiju, kao što su Brazil, Indonezija, Indija itd, pa i mnoge zemlje u Evropi koje su poznate još između dva svetska rata po tome da neguju banjski turizam, zbog činjenice da mi imamo izuzetno kvalifikovan stručni kadar, pre svega u oblasti zdravstva i zbog činjenice da je ta turistička komponenta grada, kroz razvijanje zdravstvenog turizma, izuzetno pogodna za razvijanje i drugog turizma, a to je onaj kulturni, zabavni i svaki drugi aspekt koji bi mogao da doprinese da imamo mnogo veću stopu turista koji dolaze u Srbiju. Slobodan Milosavljević je 2003. godine imao jednu fantastičnu izjavu. Tada je bio resorni ministar za trgovinu i turizam i rekao je da će 2010. godine milioni turista da dolaze u Srbiju, sve će da procveta, imaćemo od dolaska tih gostiju najmanje dve milijarde dolara godišnjeg prihoda. Danas je ta situacija izuzetno teška i zbog činjenice da iako je vršena neka kategorizacija hotelskih turističkih objekata mi samo u Beogradu imamo manjak 10 hiljada ležajeva za noćenje, a da ne govorim i o drugim velikim gradovima u Srbiji. Recimo u Boru, da ne pominjem ime tog vlasnika i tog hotela, čovek je napravio hotel sa tri zvezdice, možda dobije i kategorizaciju za četiri, sam od sopstvenih sredstava, bez ikakvog Fonda za razvoj, bez ikakvih dodatnih pomoći države. Isti je takav slučaj za sličan objekat u Kruševcu, zna gospodin Duvnjak, da ga ne reklamiram. Nije tom gospodinu pomogao ni Srđan Milivojević, ni niko od ovih žutih, nego je čovek sam krenuo da radi i napravio takve objekte. Etnoturizam je nešto što je budućnost Srbije. Mi mislimo da svako ko treba da bude odgovoran, pre svega prema srpskom seljaku, treba da kaže istinu, a to je da mi danas ne možemo da opstanemo kao zemlja koja se bavi agrarom i stočarstvom zbog činjenice da 7.500 junadi godišnje treba da bude u našim tovljenicima, a nalazi se svega 2.500, sve ostalo je uvoz i još će meso kako se najavljuje da poskupi za 30%. Da ne govorimo o činjenici da su doprinosi i porezi na ugostiteljske usluge mnogo veće nego u zemljama u okruženju. Kada već nemate sluha da pomognete bilo kome, kao što ste se u kampanji samo slikali kad je jedan deo krova na starom zdanju popravljen u Aranđelovcu, sve je ostalo onako, od maja više niko tamo ne dolazi. Kada niste u tom gradi izdvojili sredstva koja ste morali po projektu NIP- a za RH centar Bukovička banja, već se urušava iz godine u godinu, onda bar budite iskreni pa kažite građanima Srbije da ste nesposobni to da radite. Završiću jednom informacijom koju ste možda čuli, a koja je objavljena na svim sajtovima svih medija, gospođo Đukić Dejanović, da su ovi koji za 10 miliona evra nagrade pokušavaju da uhvate srpskog generala heroja Ratka Mladića to pokušali i danas u jednom etnoselu u Srbiji, tačnije u etnoselu Bajka kod Aranđelovca. Naravno ništa nisu uradili, jer general Mladić, akobogda, nikada neće biti uhvaćen sa vaše strane i oni koji vam u tome pomažu, bez obzira koliku nagradu da raspišete. Što reče pre neki dan gospodin Martinović - nema nijednog Srbina, nijednog srpskog patriote koji bi za stotine miliona evra ili ne znam kakvu nagradu izdao slavnog srpskog generala. Vi pokušavajte, kao što to niste uspeli jutros u Bajci, pa zbog toga se raduje čitav patriotski Aranđelovac i Srbija, nećete uspeti ni ubuduće, ali nemojte više da nam prosipate bajke o boljoj budućnosti, o EU, protiv smo ulaska u nju, srpski radikali, zato što Srbiji tamo nije mesto i zato što su nas ovakvi zakoni i projekti EU doveli dotle da nam je privreda urušena i da imamo toliko nezaposlenih stanovnika.
Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović. Izvolite.
Poštovana predsednice, poštovano predsedništvo, poštovani predstavnici Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je danas Predlog o izmenama i dopunama Zakona o turizmu. Na samom početku da kažem, DS će podržati ovaj zakon iz dva osnovna razloga. Privi je zato što on pruža mogućnost za samozapošljavanje i zapošljavanje na ruralnim područjima, na području našeg sela i područjima koja imaju kapacitete za to. S druge strane, podržaćemo ovaj zakon zbog toga što on stvara veću pravnu sigurnost za drugu ugovornu stranu, odnosno putnika i gosta koji su ugovorne strane turističkim agencijama, koji do sada nisu imali najadekvatniju pravnu zaštitu. Želim da naglasim da potencijali turizma, uz reciklažnu industriju u Srbiji, možda imaju najveću perspektivu kada je u pitanju razvoj privrede. Ujedno bi se mogli složiti da turizam trenutno kod nas nije na zavidnom nivou, da kapaciteti turizma nisu do kraja iskorišćeni. To se pre svega odnosi na već pomenuti banjski turizam, ali bih rekao i ekoturizam, ruralni turizam, ali i turizam koji se tiče kulturno-istorijskih znamenitosti i drugih oblasti turizma koje u našoj zemlji još uvek ne doživljavaju značajnije uspehe, pre svega iz razloga što država do sada nije imala ni odgovarajuću pravnu regulativu, s jedne strane, a sa druge strane što ekonomske mere nisu bile valjane kako bi se podstakli ljudi na selima da se bave turizmom i uopšte kako bi se ova grana privrede razvijala. Krajem 2009. godine usvojen je Zakon o turizmu koji sada trpi određene promene. One nisu samo tehničke, tu ima suštinskih promena, ali kako je rečeno u obrazloženju izmena i dopuna ovog zakona, pojedina analiza stanja na turističkom tržištu i problemi sa kojima se suočavaju turistički radnici, akteri turističke privrede, zahtevali su određene izmene. Sad da kažem nešto o prvom razlogu zbog čega mislim da poslanici treba da podrže ove izmene i dopune zakona. U njima je dodatno kvalitetnije razrađena mogućnost osnivanja seoskog turističkog domaćinstva u kojima se mogu pružati usluge prenoćišta, ishrane i pića, a bitno je pre svega da je reč o ruralnom seoskom području. Time su stvorene pravne pretpostavke da se ruralno stanovništvo aktivnije uključi u turističku ponudu Srbije kroz ponudu svojih domaćih proizvoda, kroz proizvoda sa njive, sa svog gazdinstva u autentičnoj domaćoj atmosferi. Ne bih se složio sa svojom prethodnicom, koja je u jednom delu izlaganja rekla da se poljoprivredni proizvodi bacaju, a u drugom delu izlaganja rekla kako mi nemamo dovoljno proizvoda za bavljenje ruralnim turizmom. Nešto od toga nije tačno, reko bih ni jedno ni drugo. Na srpskom selu ima dovoljno proizvoda, ali potrebna je izmena zakona da bi se stvorili bolji uslovi, ali i ekonomske mere koje bi pospešile bavljenje seoskim turizmom. Za realizaciju ovih mera, pored izmene zakona, neophodna je odgovorna državna politika koja će podsticati te aktivnosti. Slažem se, bavljenje ruralnim turizmom jeste na neki način oblast koja se tiče više ministarstava, i Ministarstva infrastrukture i Ministarstva ekologije i drugih ministarstava, recimo Ministarstva kulture, jer bez adekvatnih puteva, bez adekvatne putne mreže, bez brige o ekologiji teško je očekivati i značajni razvoj ove oblasti turizma. Posle donošenja Zakona o turizmu pre nešto više od godinu dana bilo je pozitivnih pomaka. Reći ću primer Vojvodine, konkretno Zrenjanina, od 2009. godine formirano je tridesetak turističkih poljoprivrednih gazdinstava koja se uspešno bave ekoturizmom. Zaposlili su i svoje porodice, ali na neki način uključili delove tih ruralnih područja. Sličnih primera ima širom Vojvodine, ali i na Zlatiboru i drugim mestima u Srbiji. Međutim, daleko smo mi još uvek od onoga što su neke nama bliže zemlje kreativno učinile. Primer Slovenije već verovatno znate, da se tamo bukvalno i bakice na selu bave turizmom, ljudi na selu se bave izradom domaćih proizvoda, veženjem, pletenjem, prodajom suvenira, nude prenoćišta i na neki način razvili su, odnosno podigli su uposlenost seoskog stanovništva. To jeste jedna od značajnih perspektiva i mogućnosti naše privrede, jer samo ćemo na taj način zadržati mlade ljude na selu, a sa druge strane smanjiti nezaposlenost. Ovaj zakon o izmenama i dopunama Zakona o turizmu stvorio je mogućnost za registraciju ugostiteljskih objekata u domaćoj radinosti. Oni se ne tiču samo sela, oni se mogu registrovati i u urbanom području. U svako slučaju, ono što je jako bitno jeste da registracijaseoskih turističkih poljoprivrednih gazdinstava ne znači potrebu da se osniva radnja, da se osniva privredno društvo. Dovoljno je da se fizičko lice upiše u registar turizma koji vodi Agencija za privredne registre i da otpočne delatnost. Ipakbih skrenuo pažnju Vladi, neko je već o tome govorio, da podzakonski akti ne bi smeli biti smetnja za realizaciju ovih zakonskih odredbi, nego da bi trebalo da pomognu da se ljudi koji žele da se bave ovom delatnošću lakše snađu i da otpočnu bavljenjem svojim privatnim biznisom koji, kažem, traži vrlo malo od njih u ovom pravnom smislu. Drugi razlog zbog čega će DS glasati za ovaj zakon jeste u činjenici da on stvara veću pravnu sigurnost za goste, za turiste, za obične građane koji su klijenti ugovorne strane turističkih agencija, jer on detaljno uređuje licenciranje turističkih agencija i detaljno propisuje uslove za obavljanje poslova organizovanja turističkih putovanja. Kao ilustraciju odredbi koje štite građane, koji štite goste, putnike, naveo bi dopunu u članu 56. stav 5. u kome se kaže – tekst opštih uslova putovanja mora da bude štampan slovnim znacima i brojevima koji su jednake veličine, ali ne manje od veličine 12, a podaci iz stava 4. tačka 4. ovog člana posebno uokvireni. Ovaj stav odnosi se na garanciju putovanja. Dakle, kroz ove izmene i dopune zakona uređen je način štampanja opštih uslova. Zbog čega je to bitno? Pre svega zbog toga što su opšti uslovi do sada bili štampani sitnim slovima, jedva vidljivim, zbog toga što su opšti uslovi bili kreirani na štetu slabije ugovorne strane i činjenica je da su opšte uslove sastavljale turističke agencije. Prikazaću, možda kamera uspe da ovo vidi, odnosno zumira. Siguran sam da slova nećete uspeti da prepozna kamerman, niti bilo ko drugi, zbog toga što se tu samo vide neke naznake slova, to bi teško bilo pročitati i kroz mikroskop ili lupu. Ovako izgledaju opšti uslovi poslovanja jedne turističke agencije u Srbiji. Ovako izgledaju sastavni delovi ugovora koji su zaključivali do sada naši građani. Ovim izmenama i dopunama zakona to će biti onemogućeno, kao što sam pročitao u izmenama i dopunama zakona sa formatom 12, uobičajenim formatom koji može da vidi i obično ljudsko oko, moraće da budu štampani opšti uslovi poslovanja. Međutim, ne mogu na ovom mestu da se ne osvrnem i na opšte uslove poslovanja koje štampaju banke, osiguravajuće organizacije i druge organizacije koje imaju monopolski položaj. Smatram da bi ovakve izmene i dopune zakona trebalo predvideti u tim oblastima, pogotovo što se radi o nadležnosti jednog istog ministarstva, jer građani kada potpisuju ugovore ne znaju šta potpisuju, ne mogu to da vide, jer je to tako štampano da ne može da se pročita. Na kraju, ove izmene i dopune Zakona o turizmu daju još jednu odredbu koja se tiče instituta garancije putovanja, koja se odnosi na insolventnost organizatora putovanja i garancije za slučaj insolventnosti organizatora putovanja. Svaka turistička agencija moraće da ima garanciju za slučaj insolventnosti, pa se neće dešavati da turistička agencija ode u stečaj, da vlasnik turističke agencije nestane, a da putnici ostanu na aerodromu ili kod kuća, kao što se to do sada dešavalo. Ova garancija će važiti celo vreme postojanja turističke agencije i na neki način, za slučaj štete,teret sa agencije će preći na osiguravajuću organizaciju. Na kraju, još jednom da kažem da će poslanici DS podržati ove izmene i dopune zakona iz ova dva osnovna razloga, zato što ovo predstavlja i deo programa DS.
Reč ima Gordana Paunović Milosavljević.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, danas ću da govorim o Predlogu zakona o izmenama Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, koji predviđa da će sedište Nacionalne službe za zapošljavanje ubuduće umesto u Beogradu biti u Kragujevcu. Predloženi zakon ima samo dva člana, od kojih drugi predviđa da će zakon stupiti na snagu osmog dana od objavljivanja u "Službenom glasniku"Republike Srbije. Poslanici SRS podneli su veliki broj amandmana na ovaj Predlog zakona, pri tome smo koristili obrazloženje Vlade, koje je bilo kada je bilo govora o ovom zakonu u načelu. Nama je izuzetno drago što ste potvrdili sve ono što smo mi tvrdili od 2001. godina pa do danas. Sve što smo vam stavili na teret, vi ste potvrdili. Znači da je vredelo i urodilo plodom što su poslanici SRS sve ovo vreme govorili u Skupštini. Ono što je interesantno, a to je da skupštinski Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nije prihvatio Predlog zakona, što ukazuje da za tako nešto nije postignut politički konsenzus u vladajućoj koaliciji. Autori projekta – regionalizacija Srbije, ističu da je isti sačinjen na osnovu evropskih standarda, regionalne politike, a kako bi se postigao standard i razvoj nerazvijenih krajeva zemlje. Na taj način smanjile bi se postojeće razlike i u ekonomskoj i u demografskoj sferi. Da ovo nije tačno potvrđuju primeri Poljske i Bugarske. Poljska i Bugarska su očigledno dokazi da novac iz EU nikad ne znači da će doći do ravnomernog regionalnog razvoja. Uprkos izdašnim donacijama iz fondova EU Poljska nije uspela da smanji nedostatak nerazvijenog, siromašnog istočnog regiona. Najnovija studija Organizacije za ekonomsku saradnju pokazala je da se u bogatstvu i siromaštvu regiona u Poljskoj razlike ne smanjuju, već se naprotiv i produbljuju. Ono što je interesantno za sve regione koji nestrpljivo žure u EU, to je, zamislite, da veće regionalne razlike od Poljske ima tako savršena Belgija. Smatramo da se ovim predlogom zakona neće rešiti problemi nezaposlenosti, kao i vrišteća ekonomska i socijalna beda u Srbiji. U Srbiji, pored Kragujevca, postoje mnoga mesta u kojima bi moglo da bude sedište Nacionalne službe za zapošljavanje. Sva ova mesta ispunjavaju uslove za uključivanje ljudskih resursa, istovremeno rešavanje problema nezaposlenosti u tim mestima i okolini. U februaru 2010. godine država Srbija je imala zvanično registrovanih 767.500 nezaposlenih lica, što je povećanje u odnosu na samo jedan mesec, na januar, iste godine, za 2,1%, odnosno 16.000 nezaposlenih lica, koja su registrovana u agenciji. Pri tome, ne zna se pouzdan broj onih koji ne rade, a nisu formalno evidentirani u evidenciji Nacionalne službe za zapošljavanje. Međutim, cifra je daleko veća i zasigurno premašuje milion. S druge strane, još veći problem je što i oni koji rade ne dobijaju plate mesecima i godinama ili im se ne uplaćuju staž i doprinosi. Zvanično se procenjuje da preko 700.000 građana Srbije, oko 10%, živi ispod donje granice siromaštva. Zato je danas pola Srbije u štrajku. Nemogućnost pojedinca da se izbori sa siromaštvom i nezaposlenošću pre ili kasnije uticaće na zdravlje, fizičko ili mentalno. Generalni direktor SZO Margaret Čen je naglasila da siromaštvo i nezaposlenost dovode do pojačanog stresa, što je u direktnoj vezi sa pojavom mentalnih poremećaja. Profesor na predmetu psihologije Žarko Trebješanin je ukazao da su se 2000. godine mnogi ponadali boljem životu, zbog čega su ih egzistencijalni problemi pogodili daleko više jer su imali velika očekivanja. Svaka četvrta osoba u Srbiji boluje od depresije, više je samoubistava, a svakodnevno smo svedoci da je nasilje u ekstremnom porastu. Ono što je krajnje zabrinjavajuće je da svako deseto dete manje od 14 godina živi ispod donje granice siromaštva, bez mogućnosti da zadovolji osnovne životne potrebe. Socijalnu pomoć u Srbiji prima preko 70.000 porodica, a svakodnevno sve veći broj stanovnika je sve siromašniji. Najnerazvijenije područje Srbije obuhvata opštine na području Topličkog, Jablaničkog i Pčinjskog okruga, kao i opštine Raškog okruga, što čini ukupno 23 opštine odnosno oko 11% ukupne površine Srbije na kojoj živi oko 10,7% stanovnika i zapošljava oko 7,5% zaposlenih u Srbiji. Stanovništvo ovih opština ima velika očekivanja i nada se usmeravanju novca na lokalu. Zakon o regionalnom razvoju predviđa osnivanje nacionalne agencije za regionalni razvoj. U Zaječaru su predsednik Vlade i ministar za ekonomiju i regionalni razvoj 15. oktobra ove godine otvorili Nacionalnu agenciju za regionalni razvoj. Ovo je prva državna institucija koja je izmeštena u unutrašnjost države. Regionalni projekti će se sakupljati u koordinaciji sa regionalnom agencijom koji će prosleđivati nacionalnoj agenciji jer oni sami ne mogu da konkurišu za sredstva. Ognjen Mirić, koordinator za fondove EU u kabinetu potpredsednika Vlade Božidara Đelića, procenjuje da se sa zakonom požurilo i da je to dovelo do očekivanja na lokalu koja nisu realna. Takođe smatra da institucije u Beogradu, prvenstveno one pri Ministarstvu za ekonomiju i regionalni razvoj, i dalje će biti zadužene za komunikaciju sa Briselom i za upravljanje sredstvima, pa u tom kontekstu regionalne institucije neće imati nikakvu funkciju. Zato smatramo da je ovakav predlog zakona nepotreban, jer će samo zakomplikovati stvari na terenu i predstavlja čistu političku inicijativu jedne partije. Kako su protagonisti teritorijalne administrativne, odnosno, kako pokušavate da predstavite ekonomsku regionalizaciju, odavno poznati, smatramo da je zakon predložen zarad političkih poena kod određenih grupacija i građana, odnosno glasača i njihovih mecena. Jasno je da je i ovaj predlog zakona još jedna ideološko-politička obmana građana Srbije. Zar ovaj manir nije doprineo stvaranju nekih drugih mamaca za glasače i javnost kao što su bila predizborna obećanja vezana za vrednost besplatnih akcija od hiljadu evra? Kasnije se ispostavilo da akcije ne vrede ni 50 evra, ali cilj je postignut. Sve ovo rađa sumnju kod građana Srbije a i kod poslanika SRS da će državni resursi biti usmereni u novonastalu regionalnu koaliciju. Vlada Srbije početkom marta je usvojila program za postizanje ravnomernog regionalnog razvoja u 2010. godini vredan 100 miliona evra. Ovog programa ne bi ni bilo da na njemu nije insistirao lider G 17 plus i ministar ekonomije i regionalnog razvoja, kome je ovaj program postao i politički program i odlična startna pozicija pred novu političku trku. Ostaje pitanje da li je regionalizacija spas za Srbiju ili za G 17 plus. SRS smatra da nema napretka bez razvoja proizvodnje, naročito one namenjene izvozu, i investiranja u proizvodnju, što jedino može da dovede do zapošljavanja. Za sada, najveće aktivnosti u Srbiji su na otvaranju narodnih kuhinja. U Beogradu ima 20, a u Srbiji 65 narodnih kuhinja u kojima se hrani preko 50 hiljada stanovnika. Razvojna politika se sprovodi dubokim reformama, o čemu svedoči i evropsko iskustvo da se regionalni razlike u jednoj zemlji smanjuju kada bruto društveni proizvod po glavi stanovnikapređe 8.000 dolara. U situaciji kada na državnom nivou ne postoji koherentna razvojna politika, rešavanje problema nezaposlenosti u državi Srbiji izgleda kao nedostižni cilj.
Reč ima narodni poslanik Zoran Babić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministre, prva zamerka poslaničke grupe Napred Srbijo SNS na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o turizmu odnosi se na sam postupak donošenja ovog zakona. Turizam je grana privrede u kojoj se očekuje veliki rast, kao i priliv velikih finansijskih sredstava, kako kroz dugo očekivane investicije, tako i kroz pozicioniranje naših destinacija na svetskoj i evropskoj turističkoj mapi. Od svih proizvoda i usluga koje pruža srpska privreda, turizam, po mom skromnom mišljenju, ima najveći potencijal. Zato, gospođo ministre, ostaje nejasno zašto ovako bitan zakon donosite na krajnje netransparentan način? Zašto po hitnom postupku? Zašto bez ijednog jedinog sata javne rasprave? Zašto ignorišete mišljenje i stav onih kojih se ovaj zakon najviše dotiče? Podsetiću vas da od turizma u Srbiji živi oko 100.000 ljudi. Ovim predlogom zakona menjate 67% 132 člana Zakona o turizmu. Menjate, a bolje je reći kasapite gotovo pola Zakona o turizmu a da struku i javnost ne pitate za mišljenje. Šta ovim predlogom zakona želite da sakrijete? Čega se bojite? Ma koliko okretali glavu na drugu stranu, ovim predlogom zakona svi su nezadovoljni, i JUTA, i Udruženje banja Srbije, i Udruženje specijalizovanih zdravstvenih ustanova za prevenciju invalidnosti i rehabilitaciju, i Grupacija banjskih i klimatskih mesta Srbije u okviru Privredne komore Srbije, svi su nezadovoljni. Dokle ćete te zamerke da gurate pod tepih? Kako da vam verujemo, gospođo ministre, kada je resorni ministar vaš lider, gospodin Mlađan Dinkić, pre samo nešto više od godinu dana u ovoj Narodnoj skupštini ubeđivao nas narodne poslanike da je Zakon o turizmu najbolje zakonsko rešenje koje će urediti oblast turizma? Jedan od parametara kojim se određuje kvalitet nekog zakona je i dužina primene tog zakona. Međutim, i te vrednosti mislim da su kod vas poremećene, pa kvalitet zakona merite brojem izmena i dopuna zakona, tako da su sada u Srbiji u primeni zakoni koji izgledaju kao vreće sa puno zakrpa, a svaka od tih zakrpa je u stvari izmena i dopuna zakona. Gospođo ministre, sada posle vremenski skromne primene vršite izmene i dopune u više od pola članova Zakona o turizmu. Te promene nisu male, kozmetičke, već zaista suštinske, pa vas slobodno mogu pitati kada ste nas vi odnosno gospodin Mlađan Dinkić dezavuisali, tada kada ste predlagali Predlog zakona o turizmu ili sada kada raspravljamo o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o turizmu? Svejedno je kakav će odgovor da bude, poslanička grupa Napred Srbijo SNS traži odgovornost i pisca i predlagača oba ova zakona, jer pretpostavljamo da su, bez obzira na učinjene greške, to isti ljudi. Tri su ključna problema čije rešenje otvara vrata nekakvoj perspektivi srpskog turizma, a to su privatizacija hotela odnosno turističkih preduzeća, nepostojanje ministarstva turizma i očajna infrastruktura. U Strategiji razvoja turizma, banjski turizam je označen kao segment sa najviše potencijala. S obzirom na dosadašnja iskustva, opravdano sumnjam da vi taj potencijal u banjskim i klimatskim mestima Srbije vidite samo kroz očekivana finansijska sredstva u privatizaciji predstojećoj medicinskih, ugostiteljskih i smeštajnih kapaciteta u banjama Srbije. Taj potencijal se očigledno nije ogledao u dosadašnjim privatizacijama jer setite se kroz kakvu golgotu prolaze zaposleni u HTP "Fontana" iz Vrnjačke Banje, ali i zaposleni u mnogim drugim preduzećima u Srbiji. Hotele kupuju i otvaraju ljudi koji imaju kapital, ali se bave delatnošću koja nema blage veze sa turizmom. Umesto edukovanih i iskusnih menadžera, na rukovodeće pozicije postavljaju svoju decu i rođake, pa nije ni čudo što nam u turizmu Srbije nedostaje pet ključnih fraza, a to su dobar dan, dobrodošli, izvolite, hvala i dođite nam opet. Dok god se to ne promeni, govorićemo samo o krizi turizma u Srbiji. Taj potencijal koji ste naveli u strategiji razvoja turizma se nije video ni kroz ravnomerno ulaganje u infrastrukturu. Recimo, iz sredstava Nacionalnog investicionog plana, meni je žao što danas sa nama nije gospođa Verica Kalanović, za 2010. godinu za opštine Čajetina, Raška i Brus, koje gravitiraju zimskim turističkim centrima Kopaoniku i Zlatiboru, između ostalog, opredeljeno je 170 miliona dinara za finansiranje projekta pod nazivom "Turistička infrastruktura za aktivan odmor". To je odlično, sjajno. Ali, s druge strane ste opštini Vrnjačka Banja udelili, a vi jako dobro znate da se samo milostinja udeljuje, 30 miliona dinara za finansiranje, za izgradnju dve školske sale i 900.000 dinara za poboljšavanje vodosnabdevanja u vrnjačkim selima. Kraljici srpskog kontinentalnog turizma nepun 31.000.000 dinara, od čega 900.000 dinara za poboljšavanje vodosnabdevanja vrnjačkim selima, koji nikakve veze nema sa turizmom, a priznaćete da sa 900.000 dinara ne može da se napravi ni jedna spomen česma, a kamoli da se poboljša vodosnabdevanje. Ako tome dodamo da ste rebalansom budžeta i umanjenjem transfernih sredstava za 2010. godinu opštini Vrnjačka Banja oduzeli nešto više od 90 miliona dinara, kako onda mislite da Vrnjačka Banja bude evropski konkurentna? Kako bez dobre infrastrukture i bez kvalitetne privatizacije? Ovim putem se usmeno pridružujem i podržavam zahtev Stalne konferencije gradova i opština Srbije za vraćanje transfera lokalnim samoupravama u 2011. godini na nivo predviđen Zakonom o finansiranju lokalnih samouprava, odnosno po formuli od 1,7% od bruto društvenog proizvoda. Gospođo ministre, bez medicine nema ni banje. To je staro pravilo, pa makar te medicinske usluge bile na nivou određivanja količine i načina konzumiranja banjskih voda, a kamoli na vrhunskom medicinskom nivou koji se gaji i pruža u banjama Srbije. U Srbiji egzistiraju 23 specijalne bolnice za rehabilitaciju koje pružaju svoje usluge, jednim delom preko sistema Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje, a drugim, većim delom, na slobodnom tržištu. Ovim predlogom zakona vi ste pokazali jasnu nameru, da ustanove za prevenciju lečenja i rehabilitaciju izdvojite od ostalih privrednih subjekata koji se bave ugostiteljstvom i svedete ih na nivo opštih bolnica, samo što bi ove, u svom nazivu, u prefiksu, imale reč "specijalne", i to, samo zato što ih sputavate i ograničavate u obavljanju ugostiteljskih delatnosti, odnosno ugostiteljskih usluga. Podsetiću vas da je Ministarstvo zdravlja kao osnivač tih ustanova, dalo saglasnost na bavljenje turizma. Da li je to još jedna disharmonija u Vladi Republike Srbije? Da li vi komunicirate između resora i između ministarstava uopšte? Koji je razlog što se ovim predlogom zakona, specijalne bolnice uvrstili u privredne subjekte i druge kategorije? Istine radi, ovako diskriminišuće rešenje je najavio državni sekretar, gospodin Goran Petković u jednom intervjuu, kada se gotovo požalio da specijalne bolnice uzimaju posao hotelima. Pa, neka uzimaju ako su kvalitetni. Da li to gospodin Petković pokušava da namesti tržišnu utakmicu koja bi trebalo da se odigra u nekim fer okolnostima? Koliko znam, mislim da je to kažnjivo. Ovakvo zakonsko rešenje nije u skladu ni sa Ustavom, ni sa fer tržišnom utakmicom koja bi trebalo da se svakog dana odigrava u Srbiji. Razlog za ovakvo zakonsko rešenje, vidim jedino kao vašu želju da se specijalnim bolnicama pred predstojeću privatizaciju dodatno umanji vrednost. To je jedini razlog. Jer, da ste razmišljali da se preko tri i po hiljade ležajeva, što čini negde malo više od 50% smeštajnih kapaciteta u ovim ustanovama nalazi na slobodnom tržištu. Da ste razmišljali da će radna mesta dve i po hiljade zaposlenih u nemedicinskom delu zdravstvenih ustanova biti ugroženo, vi biste prihvatili sugestiju i izvršili brisanje člana 20. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o turizmu. Zbog svih iznetih zamerki, zbog nedefinisane ciljne grupe turista koje želimo da privučemo na naše turističke destinacije, kao i zbog politike u turizmu koja se bazira na ličnim afinitetima resornog ministra, u danu za glasanje ne možete očekivati podršku, odnosno poslanička grupa Napred Srbije Srpske napredne stranke glasaće protiv ovog predloga zakona.
Narodni poslanik Vladan Jeremić, ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada je sada već daleke 1992. godine osnovan i praktično počeo sa radom Fond za razvoj Republike Srbije, verovatno su mnogi pomislili, ne sumnjajući pri tom u iskrenost namere, da se radi o jednoj instituciji koja bi trebalo na neki način da predstavlja i privredni generator Srbije. Međutim, vremenom a pogotovo u ovih poslednjih nekoliko godina, mislim da je u potpunosti obesmišljena uloga i namena Fonda za razvoj. Zašto smo više nego sigurni u ispravnost ove tvrdnje? Evo nekoliko konkretnih argumenata koji su, uzgred, budi rečeno, i transparentni kako vi volite da kažete, odnosno dostupni javnosti. Prvo, na kredite za trajna i obrtna sredstva odlazi najviše novca kojim Fond za razvoj raspolaže. Primera radi, na razne kredite fonda dato je 12,2 milijarde dinara. Samo na trajna obrtna sredstva je otišlo čak 3,2 milijarde. Međutim, problem je taj što Fond za razvoj i one koji sede u upravnom odboru Fonda očigledno uopšte ne zanima način, odnosno kako se taj novac troši. Da kontrole nema, to su priznali i sami u fondu, i to u slučaju konkretnih zloupotreba kojima se bavio i Savet za borbu protiv korupcije, kada je Fond za razvoj preduzeću "Medija dva" koje je kupilo izdavačko preduzeće "Prosvetu" odobrilo čak tri kredita ukupne vrednosti 167 miliona dinara, ali je kontrola tih sredstava izostala, pa samim tim nije ni jasno na šta je taj novac utrošen. Ovakav i još mnogo drugih primera svakako čude, jer i ugovori kojima se odobravaju krediti fonda predviđaju i mogućnost njihovog raskidanja ukoliko korisnik ne ispunjava ugovorne obaveze. Očigledno je da je i ovde slična priča kao i u procesu privatizacije, odnosno mogućnosti raskidanja ugovora, ali od toga naravno nema ništa. Ono što je možda veoma bitno pitanje je – kako Fond za razvoj Republike Srbije može da utvrdi da li korisnik u konkretnom slučaju ispunjava ugovorne obaveze kada, kako i sami kažu, za jednu ovakvu vrstu kredita nije predviđena kontrola namenskog trošenja sredstava? Druga stvar je nešto što se jednom veštom medijskom manipulacijom realizuje, odnosno gde se javnost svesno dovodi u zabludu, pa imamo onih parola i velikih akcija – kupujmo domaće. Istovremeno se kroz Fond za razvoj finansiraju strane kompanije, kao što su to, recimo, to je dobro poznato – hrvatska "Nekse grupa", proizvodnja građevinskog materijala, zatim slovenačka firma "Grah automotiv", automobilski delovi i "Reum GMBH" takođe radi delove za vozila. Ono što je frapantno, to je da krediti koji se odobravaju iz Fonda za razvoj ne samo što imaju neverovatno nisku kamatnu stopu, već i ono na šta smo upozoravali, a to je da se uopšte ne kontroliše na koji način se te pare troše. Tu je opet stigla i sama potvrda Savetu za borbu protiv korupcije, pa je čak i predstavnik Nacionalne agencije za regionalni razvoj preko Javnog servisa obavestio da je čak 10% firmi zloupotrebilo kredite, da je 7% firmi ugašeno pošto su dobili start-ap kredite, pošto su očigledno osnovali fantomske firme samo da bi pokupili pare, dok je 3% firmi dobijeni novac izdavalo pod kamatu ili su ga koristili za letovanje. Ono što je takođe veliki problem je i to što je ta redovna procedura odlučivanja u Fondu takva da firma očigledno može da dobije kredit i pored toga što je jasno kao dan da ga nikada neće vratiti. Kada je na to ukazala bivša direktorka fonda, kada je bilo nekakvih zahteva koji bi, da se poštovao zakon zbog prezaduženosti firme i klijenata, trebalo da budu odbijeni, a onda je Odbor odlučio drugačije. To se onda nekako poklopilo i sa njenim odlaskom sa mesta direktora Fonda za razvoj Republike Srbije. Onda imate slučaj da se opet preko ovih slobodnih demokratskih medija prozivaju tajkuni da iznose novac iz zemlje, a istovremeno se njima ustupaju milioni evra iz Fonda za razvoj. Ono što je dospelo do javnosti je podatak da je "Delta agrar" dobio kredit od nekih, možda, oko 5,5 miliona evra. Znači, problem je šta mi kao javnost, kao poreski obveznici uopšte znamo o efikasnosti ulaganja našeg novca, dakle, novca svih poreskih obveznika koje se kasnije plasira preko Fonda za razvoj. Primera, naravno, ima loših. Jedan je onaj koji se ticao juna i sednice upravnog odbora na kojem je odobreno 66 kredita opštini Bor, nekih 122 miliona dinara je u pitanju. Slučajnost je ta što su tri dana posle takve odluke upravnog odbora u Boru održani lokalni izbori. Onda imate odobravanje beskamatnih kredita, dakle, sa 0% kamate na 48 meseci, sa grejs periodom od 12 meseci jednom preduzeću d.o.o, koje je zapravo lizing kuća koja omogućava nabavku traktora, automobila, kamiona itd. Imate, zbog javnosti, uhapsi se par ljudi, njih sedmoro, zbog sumnje da su izvršili malverzacije sa kreditima Fonda za razvoj, ali ministar Dinkić najavi da će Fond za razvoj i dalje postojati, ali da će se kontrola vršiti na svaka tri meseca i da će se strogo proveravati svi subjekti koji dobijaju kredite od Fonda i kako i na koji način te kredite realizuju. Znači, uprkos mnogobrojnim primerima zloupotreba, država će nastaviti da odobrava kredite preko Fonda za razvoj. Naposletku dolazimo praktično do onog ključnog pitanja, kako god vi zvali zakon iliizmene zakona, izmene i dopune zakona, osnovno pitanje je- da li bi novac Fonda za razvoj, ovako ulagan, zaista generisao porast poreskih prihoda, ekonomski rast, povećanje zaposlenosti itd, ili je pak uložena samo u nekakve propale projekte, odnosno kupovinu tih političkih poena. Ono što mi u SRS mislimo, misli i većina građana, a to je da je reč upravo o ovom drugom, dakle, o kupovini političkih poena i ulaganju u propale projekte.
Narodni poslanik Milorad Buha ima reč.
Dame i gospodo, uvaženi građani Srbije, počeću od Fonda za razvoj i problema koje ima ova državna institucija. Naime, 90-ih godina, kada je osnovan Fond za razvoj, on je osnovan, a to govore i odredbe Zakona o formiranju Fonda, da će to biti jedna razvojna institucija u kojoj će država preliti sva sredstva koje su joj na raspolaganju i da će se iz ovoga Fonda obezbediti sasvim dovoljno sredstava privredi, poljoprivredi i svim drugim granama privrednog života i na taj način zadovoljiti potrebe u razvojnom smislu. Nažalost, Fond za razvoj nije zaživeo, a posebno je to tragično gledati kroz bilanse Fonda za razvoj u poslednjih desetak godina. Naime, Fond za razvoj, kao institucija iz godine u godinu ima sve manje sredstava, i u dinarskom i u deviznom smislu. Država koja je bila u obavezi, prema Zakonu o Fondu za razvoj, da izdvoji 1,5% BDP, izdvajala je vrlo malo, a u nekim godinama čak ništa. Fond za razvoj se pretvorio u komisionara raznih ministarstava. Umesto da država, shodno odredbi Zakona o Fondu za razvoj, izdvoji 1,5% BDP, da izdvoji ono što je predviđeno Zakonom o privatizaciji, 50% od privatizacionih prihoda i ulije u Fond i da se kroz fondovsku podelu pomogne privredi, pomogne poljoprivredi i drugim granama, da se krene u zapošljavanje, mi imamo suprotne tendencije. Imamo prezaduženu privredu koja ne može doći do sredstava u Fondu za razvoj sa beneficiranim kamatama i beneficiranim uslovima. Imamo ogroman broj nezaposlenih, iz godine u godinu on se povećava. Imamo tendenciju smanjivanja broja zaposlenih baš zbog toga što privreda nema zdrava kvalitetna bonitetna sredstva iz ovoga fonda, kako bi mogla da bude konkurentnija, da bude daleko stabilnija nego što je sada. Ono što je bitno naglasiti, to je da se ovim zakonskim projektom izmešta Fond za razvoj i prelazi u Niš. Pročitaću ovde zbog građana Srbije koji je to osnovni razlog zbog čega se prebacuje sedište u Niš. Osnovni razlog zbog koga se predlažu izmene i dopune Zakona o Fondu za razvoj Republike Srbije je promena sedišta Fonda i njegovo seljenje u Niš. Navedeno je predloženo iz razloga dekoncentracije državnih institucija i približavanja usluga Fonda licima u područjima koja su manje razvijena. Da li je nadležno Ministarstvo ekonomije napravilo pravu analizu šta ćemo mi dobiti sa ovom promenom? Nije, ne samo u ovom slučaju, nego i kod drugih zakonskih projekata koje razmatramo danas i koje ćemo verovatno razmatrati ovde. Mi jednostavno ne napravimo pravu analizu šta mi tu dobijamo, a šta gubimo. Ne dobijamo ništa, čak naprotiv, u periodu od godinu dana dok se ne preseli dokumentacija, dok se ne preseli sedište i sve ono što je neophodno za rad sedišta jedne državne institucije, tu će proći najmanje godinu dana i onda ćemo konstatovati da, u stvari, zbog problema u funkcionisanju ovog Fonda i zbog toga što ne mogu doći do određenih informacija, vratićemo to nazad opet u Beograd, što je prirodno i normalno. Ali, ako učimo iz uporedne prakse drugih država, da vidimo, to je nepojmljivo u bilo kojoj drugoj razvijenoj državi da imamo sedište ovako značajne institucije, da je selimo u neko drugo sedište. Zašto? Koji je tu stvarni razlog? Da li je stvarni razlog pomoć nerazvijenima? Mi vidimo pokazatelj nerazvijenosti, ja ću ovde to pročitati – od 2000. godine nivo nerazvijenosti u Srbiji je povećan sa 1:5, sada je odnos 1:7. Kod gradova je to još drastičnije, od 1:8 sada je 1:15. Kod prihoda koje ostvaruju pojedini gradovi, to je odnos 1:22. Šta ćemo dobiti sa ovom promenom? Ništa nećemo dobiti. Šta ste morali napraviti, a šta ne činite? Fond za razvoj mora biti u pravoj funkciji. E sada, određeni vaši lobistički krugovi se zalažu za Razvojnu banku. Vojvodina je već ušla u proces i formirana je Razvojna banka. Na sednici Odbora za industriju pozvali smo i direktoricu Razvojne banke, koja je rekla određena iskustva u radu ove banke, ali osnovni problem kod banaka koncipiranih na ovaj način je što se moraju pridržavati odredaba o bankarskom sistemu, finansijskom sistemu, što u svakom slučaju otežava normalno funkcionisanje u finansijskom smislu zbog toga što se moraju obezbediti sredstva za obaveznu rezervu, za određene rezervacije i određena druga sredstva koja su umrtvljena, koja su zarobljena. To je osnovni problem. Međutim, vi sada da bi izašli sa određenom političkom parolom, hajmo formirati razvojnu banku, sa tom razvojnom bankom ćemo unaprediti ništa. Ne može se unaprediti. Nema zdravih sredstava. Nema zdravih sredstava u sistemu iz kojih bi mogli obezbediti uslove za normalan rad, funkcionisanje, da li Fonda za razvoj ili Razvojne banke. Evo još nekoliko finansijskih pokazatelja. Preko Ministarstva ekonomije obezbeđena su određena sredstva za subvencionisanje kredita, tako i u 2000. godini preko bankarskog sistema, a SRS već nekoliko godina govori – nemojte pumpati sredstva državna preko banaka, samo se ukamaćuje u bankama i banke imaju dobit, umesto da to ima Fond za razvoj i da ta sredstva vrati. U 2009. godini putem banaka plasirano je oko milijardu evra, 95 – 96 milijardi dinara, oko milijardu evra i zadovoljeno je otprilike 11 hiljada tražioca kredita. Šta je problem? To su bile kratkoročne pozajmice, kratkoročni krediti za likvidnost u iznosu od milijardu evra, ali kod investicionih kredita na duži rok odobreno je 12 kreditnih zahteva u ukupnoj vrednosti od dva miliona i 300. Šta iz ovoga vidimo? Mi vidimo da se bankama ne isplati dugoročno ulagati u privredu. Zašto? Nesigurnost srpske privrede. Onda primenjuju varijantu – dohodovnije za njih i nepovoljnije za našu privredu. Sada kod investicionih kredita vidite samo 12 kredita. Zašto smo mi sada u problemima? Zašto je naša privreda ne konkurentna? Upravo zbog toga što ne mogu doći do kvalitetnih sredstava, jeftinih sredstava, sredstava na duži rok. Naša privreda u perspektivi nema budućnost. Ona ne može biti konkurentna sa zemljama u regionu, a da ne kažem da će biti konkurentna sa evropskim zemljama i evropskim privredama i evropskim pravnim licima koji imaju u izobilju kreditnih linija, banaka, državnih fondova, lokalnih fondova, regionalnih fondova, investicionih fondova itd, i jeftino i na duži rok. Ovde toga nema. Ovo su vam najbolji pokazatelji o tome da se o tome ne razmišlja. Ako država želi da pomogne privredi, onda mora sva slobodna sredstva prebaciti u Fond za razvoj. Nikakva "Razvojna banka", ne zanosite se time. Nema više te propagande kojom možete vi ići u narod, prepoznati ste. Ubacite sve u Fond za razvoj. Napravite od te državne institucije pravu razvojnu instituciju koja će imati svoju suštinu, koja će davati jeftine kredite, koja će davati kredite na duži rok, koja će se pozabaviti problemom pravog investiranja, dugoročnog investiranja u osnovna sredstva. Problem srpske privrede je što ne može doći do jeftinih kvalitetnih sredstava i sredstava na duži rok. Pored toga, umesto danas da razmatramo određenu strategiju privrednog razvoja, i da u tom kompleksu razgovaramo o Fondu za razvoj, mi kroz jednu kozmetičku promenu razgovaramo samo o promeni sedišta. Srpskoj privredi, ako stvarno želite da budete dobri domaćini, pored toga, trebaju razne carinske olakšice, olakšice u smislu oslobođenja određenih obaveza koje ima privreda danas. Gotovo svakodnevno slušamo probleme malih i srednjih preduzeća, pa i velikih preduzeća, da im lokalna samouprava diže takse i naknade, 10, 12 do 15 puta su dignute lokalne takse i naknade. Zašto? Zato što niste prebacili transferna sredstva, uskratili ste to lokalnoj samoupravi, jer je lokalna samouprava ostavljena sama po strani i ona traži izlaze, diže lokalne takse, naknade i na taj način mi opterećujemo i ovako preopterećenu privredu. Za SRS je krajnje neprihvatljiv ovaj zakon, kao i ovaj set zakona o kojima danas govorimo. Ne možemo o njima razgovarati. Napravite pravu analizu poslovanja privrede, idite sa određenim merama i aktivnostima za saniranje postojećeg stanja. Bez toga nema srpske privrede.
Poslanik Lidija Dimitrijević ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, vodimo spojenu raspravu o četiri tačke dnevnog reda. Vrše se izmene i dopune Zakona o turizmu i uz zaista mnogo napora ne može se jasno videti kako su rešenja u tom zakonu povezana i međusobno uslovljena sa izmenama i dopunama preostala tri zakona. U osnovi ta tri zakona je i izmeštanje sedišta van Beograda pojedinih organa koji funkcionišu na teritoriji čitave Republike. To je jedina izmena Zakona o zapošljavanju i osiguranju za slučaj nezaposlenosti, dok se u Zakonu o Fondu za razvoj i u Zakonu o Agenciji za osiguranje i finansiranje izvoza Republike Srbije vrše i neke druge izmene. Da napomenem samo da su sve to službe Ministarstva ekonomije i regionalnog razvoja. Nešto ću više reći o zakonu i izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za osiguranje i finansiranje izvoza. Stav SRS o svim javnim agencijama, pa tako i o ovoj je poznat, da su to paradržavni organi smišljeni sa ciljem da se mnogostruko usloži državni aparat, s obzirom na to da je privreda uništena, pa je to način da se zbrinu mnogi kadrovi i da tu budu zadovoljni i položajem i platom i svim ostalim što prati takve institucije. Ovo ću ponavljati uvek kada je na dnevnom redu neki zakon o bilo kojoj agenciji. Ponavljaću to zbog svih onih ljudi koji su radili u lokalnoj administraciji ostali bez posla. Inače, dolazim iz kraja koji je gospođa Kalanović u četvrtak prilikom predstavljanja zakona pominjala po najvišoj stopi nezaposlenosti. U Jablaničkom okrugu su i Bojnik i Lebane, sa stopama 54 i 60,5%. Od svih lokalnih samouprava traženo je da sprovedu Zakon o racionalizaciji ili će im biti smanjeni ionako već umanjeni transferi. Želim građanima da kažem da je pre nekih sat vremena članovima Odbora za finansije podeljen nov materijal. U rukama sada držim pravilnik o unutrašnjem uređenju i sistematizaciji radnih mesta u službi Republičke komisije za zaštitu prava u postupcima javnih nabavki i na ovaj pravilnik saglasnost daje odbor nadležan za finansije u Narodnoj skupštini. U ovoj komisiji nakon toga, to nemojte sumnjati, jer će odbor pošto ima većinu dati saglasnost, radiće novih 70 ljudi, ni manje ni više. Od toga 68 državnih službenika na položaju i na izvršilačkim radnim mestima i dva nameštenika. Ova služba imaće 70 novih radnika. Uvek kada se osnivala neka od mnogobrojnih agencija, komisija i slično predstavnici SRS su predlagali da poslovi koji se poveravaju na obavljanje javnim agencijama budu organizovani u okviru legitimnih državnih organa koje priznaje Ustav Republike Srbije. Međutim, vlast nikada nije pristala na to, jer bi to podrazumevalo jednog, eventualno nekoliko rukovodioca i određen broj zaposlenih, što stručnjaka, što pomoćnog osoblja i to bi bilo sve. Ovako stvoreni su posebni organi sa priličnim brojem zaposlenih, a o platama direktora i naknadama članova upravnih odbora smo više puta govorili i složili da su u ovom trenutku ekonomske krize nepristojno visoke. Agencija za osiguranje i finansiranje izvoza Republike Srbije ima prema zvaničnim podacima koji su dostupni na sajtu 34 zaposlenih u pet sektora, pet odeljenja, tri direkcije, sekretarijatu, odboru za reviziju. Takođe, ima i upravni odbor koji ima predsednika, zamenika predsednika i još tri člana, izvršni odbor koji pored predsednika broji još dva člana. Ovim predlogom zakona o izmenama i dopunama, pored toga što će se sedište agencije izmestiti iz Beograda u Užice, predviđeno je da agencija može imati jednu ili više filijala i predstavništva. Čim se nešto ovako predvidi u zakonu, odmah možemo očekivati da se to sprovede u delo. Mnogi drugi bitni zakoni se donose i nikada se ne primenjuju, ali ovakva jedna odredba kada se donese možemo očekivati da bude sprovedena u najskorije vreme. To potvrđujem sledećim činjenicama. Usvojena su u ovoj skupštini dva zakona o racionalizaciji i o ograničavanju zapošljavanja u državnoj administraciji i oni spadaju u onu grupu zakona koji se selektivno poštuju. Mi u SRS uopšte ne sumnjamo da će se ova odredba da se formiraju nova predstavništva i filijale Agencije za osiguranje i finansiranje izvoza, pored budućeg sedišta u Užicu, sprovesti ekspresno. Što se tiče ostalih izmena zakona, ubuduće će se, pored osiguranja, vršiti i reosiguranje izvoznih poslova i investicija u inostranstvu, ali i osiguranja naplate potraživanja izvoznika na domaćem tržištu, najviše do iznosa vrednosti izvoznog posla. Takođe će se izdavati garancija i druga jemstva po kratkoročnim poslovima izvoza, a ne kao ranije samo za srednjoročna i dugoročne poslove. Ovakav protekcionizam bi možda i mogao da bude razumljiv kada su u pitanju izvozno orijentisani subjekti, jer smo svi svesni značaja koji ima izvoz. Međutim, neprihvatljiv je očigledni protekcionizam - da se omogućava da rade samo oni subjekti čiji rad su zainteresovani pojedini politički moćnici. Upravo te sprege političkih i privrednih moćnika su odlučujuće u tome ko će na tržištu opstati, a ko neće. Kada država nekome da nerealno visoke subvencije iz budžeta, znači, novac svih nas poreskih obveznika, njegov proizvod će biti konkurentniji u odnosu na one koje su prepušteni samostalnoj borbi na tržištu. U Srbiji je pronađen zanimljiv model da se to sprovede: subvencije poslodavcu po radnom mestu. To je najranjiviji deo, jer je privreda u Srbiji uništena u neposrednom procesu privatizacije, u kome je mnogo ljudi ostalo bez posla, najveći deo njih uz mizerne, ponižavajuće otpremnine. Samo ću kratko prokomentarisati događaj od pre nekoliko dana. Agencija za privatizaciju raskinula je ugovor sa bugarskom firmom "Bulcvat" o prodaji leskovačke fabrike "Nevena", jer kupac nije održavao kontinuitet proizvodnje i poštovao socijalni program. Raskidom ugovora završena je agonija 257 radnika kojima mesecima nisu uplaćivani doprinosi i plate. Predstavnici samostalnog sindikata izrazili su nadu da firma neće otići na doboš, a radnici na ulicu. Ova njihova nada zasnovana je na obećanju koja su dobili od Agencije za privatizaciju, da će fabrika biti restrukturirana. Inače, "Bulcvat" je kupio 15 srpskih firmi, od kojih je u čak 13 raskinut kupoprodajni ugovor. Ovo je samo jedna od mnogobrojnih priča iste sadržine. Kada bi neko rekao da ne treba stimulisati poslodavce preterano visokim subvencijama za nova radna mesta, to bi zaista moglo da bude pogrešno shvaćeno – da je neko protiv zapošljavanja. Naprotiv, poslodavce treba stimulisati da otvaraju nova radna mesta, da zapošljavaju ljude, ali razumnim iznosima. Nikako ne treba davati nekome previsoke iznose po radnom mestu, a taj neko radniku isplati najminimalniju platu, ne plaća mu prekovremeni rad, ne dozvoljava bolovanje, prijavljuje sa najnižom stručnom spremom i na taj način državi uplaćuje minimalne doprinose i poreze na zarade. To je jedan od specijalno kreiranih modela da se iz budžeta novac prosledi samo određenim privrednicima, naravno, prema izboru onih koji u svojim rukama imaju moć da u tome odlučuju. Što se tiče Agencija za osiguranje i finansiranje izvoza RS, važno je istaći da je osnovni kriterijum da preduzeće dobije kredit od Agencije da ima ostvaren izvoz u prethodnoj poslovnoj godini od najmanje 300 hiljada evra i da ima ugovore sa ino partnerima. Međutim, kada se radi o preduzećima koje imaju status pretežnog izvoznika, a to znači da preko 70% svoje realizacije ostvaruju na inostranom tržištu ili da su u prethodnoj kalendarskoj godini ostvarili izvoz od 10 miliona evra, takva preduzeća stiču mogućnost za dobijanje poreskih olakšica, u smislu bržeg povraćaja PDV, u roku od 15 dana i povoljnije uslove kreditiranja kod Agencije. Inače, uslovi pod kojima Agencija kreditira i sufinansira sa poslovnim bankama su takvi da su kamatna stopa i svi troškovi maksimalno do 10% godišnje. Prema podacima koje je u javnost iznela sama Agencija, u 2009. godini odobreno je 199 kratkoročnih kredita za finansiranje izvoznih poslova, u vrednosti od oko 72 miliona evra, što je 10% više kredita neko u 2008. godini. Ovi krediti bili su odobreni uglavnom preduzećima koja spadaju u top 300 srpskih izvoznika, jer su to bonitetna preduzeća. Prosečna vrednost kredita bila je oko 350 hiljada evra, a veći deo je odobren preduzećima iz oblasti prehrambene i prerađivačke industrije. Jadan od sve zastupljenijih poslova Agencije je otkup potraživanja i u 2009. godini Agencija je otkupila 75 miliona evra potraživanja domaćih izvoznika na ino tržištu. Sredinom godine predstavnici vlasti počeli su da se hvale time da se Srbija zabeležila značajan pad spoljnotrgovinskog deficita. Napravljena su poređenja sa susednim zemljama i konstatovano je da je pad srpskog deficita iznosio 24,2% u odnosu na prošlu godinu, dok je susedna Bugarska imala rast od 30%,a Hrvatska 14,4%. Kada se pogledaju cifre, evidentno je da Srbija izvozi dvostruko manje u odnosu na Hrvatsku. Takođe je rečeno da je Srbija zabeležila za prvih šest meseci najviši rast izvoza u okruženju i taj rast je iznosio 53,7% . napravljeno je poređenje sa zemljama u okruženju. Stopa rasta izvoza u Bugarskoj je iznosila 27,7%, Rumuniji 16,6% i Hrvatskoj 14,4%. Međutim, ono što oslikava pravo stanje u Srbiji jeste uvoz. Srbija je u prvih šest meseci, u odnosu na Hrvatsku, ostvarila dvostruko niži rezultat, izdvojivši 4,64 milijarde dolara, dok je u Hrvatskoj izdvojeno više od devet milijardi. Kada napravimo poređenje prema broju stanovnika, sve je jasno. Kupovna moć stanovnika Srbije drastično je opala. Pre nedelju dana Republički zavod za statistiku objavio je podatak da je prosečna plata u Srbiji u septembru iznosila 34.570 dinara, a mnogo je primera da radnici rade za desetak hiljada mesečno, a nije loše ponoviti da su plate direktora javnih agencija prošle godine bile 355.205 dinara, 344.149 dinara, 325.598 itd. Još ću kratko samo reći nešto o prevelikom forsiranju priče o "Fijatu". Svi smo svedoci koliko je novca Vlada Srbije uložila u tu fabriku koja je privatizacijom dobila svog vlasnika. Sada smo bukvalno zatrpani pričom da će investicija "Fijata" u Srbiji omogućiti državi u 2013. godini izvoz vredan oko 2,5 milijarde evra. "Fijat"je do sada uložio 100 miliona evra od planiranih 940 miliona evra, što znači nešto više od jedne desetine. Pitanje je koliko je uložila RS iz budžeta? Strašno je i to što politički moćnici previše forsiraju pojedine privrednike i od toga prave priču kako su uspešni u vođenju države, dok se na očigled svih nas dešava propadanje ogromnog broja građana. Ne mogu da ne pomenem da je Privredna komora Srbije iznela poražavajuće podatke o tome da je Srbija uvoznik veliki količina mesa i to prvih osam meseci ove godine u iznosu od 26 miliona dolara, naviše iz Makedonije, BiH i Nemačke. Proizvodnja svinjskog mesa u Srbiji u poslednjih deset godina smanjena je sa 400 hiljada na manje od 300 hiljada tona, goveđeg sa 110 hiljada na 80 hiljada tona, jagnjećeg sa 35 hiljada na 25 hiljada tona, pilećeg sa 85 hiljada na 75 hiljada tona godišnje. Potrebe za uvozom nisu veće samo iz jednog razloga: pad životnog standarda stanovništva koje ne može sebi da priušti potrebne količine mesa. Izneću jedan pozitivan primer. Vredni i dovitljivi srpski poljoprivredni proizvođači zasadili su kultivisanu borovnicu, udružili se u zadrugu i ovog leta izvezli ceo rod borovnice: ranu borovnicu po ceni od devet evra, a kasniji rod po malo nižoj ceni. Za njihov proizvod čulo se u svetu, ali što se tiče nadležnih u Srbiji i pomoći države preostalo im je samo da izraze nadu da će nadležni imati više sluha za ovu vrstu voćarske proizvodnje koja bi mogla da postane jedno od važnih opredeljenja srpske poljoprivrede. Poslednjih dana smo imali prilike da primetimo iznenadnu brigu pojedinih predstavnika vlasti zbog prevelike nezaposlenosti. Izgleda da su konačno prepoznali ključni problem u Srbiji ili će pre biti da su sad prepoznali interes da to glasno izgovore, pa ne štede obećanja o zapošljavanju, misleći da će tako pridobiti građane kao glasače na narednim izborima. Građani Srbije, kako je maločas moja uvažena koleginica gospođa Paunović Milosavljević rekla, još uvek nisu zaboravili na ostvarena obećanja iz prethodne predizborne kampanje, kao što su besplatne akcije od 1.000 evra, 200.000 novih radnih mesta i mnoga druga.
Vašoj poslaničkoj grupi ostalo je još tri minuta. Dajem reč narodnom poslaniku Marini Toman.
Zaista nam je ostalo vrlo malo vremena, pa ću samo neke od osnovnih stvari od onog što sam htela da kažem ja i moj kolega Krasić. Znači, osnovno pitanje koje se ovde postavlja je da li će se seljenjem administracije van Beograda i obezbeđivanjem veće decentralizacije stvoriti preduslovi za ravnomerni regionalni razvoj, kako to tvrdi predlagač? Odgovor je vrlo jednostavan - neće. Predložene izmene i dopune zakona nisu dovoljne da bi nas država ubedila da regionalizaciju ne tretira kao puku administrativnu podelu Srbije, doduše sa ciljem da se stvore politički i nacionalni regioni. Ako je cilj stvaranje moderne, funkcionalne i razvijene države, a on bi to svakako trebao da bude za sve nas, smanjivanje regionalnih razlika mora da se posmatra pre svega kao ekonomsko pitanje. Dogod se to ne promeni imaćemo regione koji imaju isključivo administrativno politički karakter. U prilog našim tvrdnjama idu i izmene ovih zakona čija je jedna od glavnih, a za neke i jedina odluka seljenje činovničkog aparata. To seljenje bi trebalo da predstavlja nekakav simbol spremnosti države da radi na smanjenju tih drastičnih razlika između regiona. Da zaključim, zbog toga ne jednak regionalni razvoj neće se rešiti seljenjem administracije, već rešavanjem ekonomskih i socijalnih problema koji postoje. To je jedan od razloga zbog koga SRS neće podržati ove zakone. Neće ih podržati zbog toga što se ne slažemo oko pristupa rešavanju problema nejednakog regionalnog razvoja, nećemo podržati zbog toga što su ovim zakonima stvari i suviše pojednostavljene, pojednostavljene, ministarsko Matić, do apsurda. Na kraju, postavlja se ono glavno pitanje – šta će građani dobiti izmenama ovog zakona? Građani neće dobiti ništa, a pogotovo neće dobiti bolji život.
Pošto je isteklo vreme prijavljenima sa liste, dakle na listama nema grupa koje su prijavljene, a ima još uvek vremena za učešće u raspravi, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa koji nisu iskoristili svoje pravo iz člana 96? (Da.) Gospodin Borislav Pelević, izvolite.
Poštovani građani Srbije, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, predstavnici Vlade, nažalost, moram da ponovim da Vlada apsolutno ne shvata značaj turizma kao privredne grane. To se vidi i po tome što je Vlada uputila na ovu sednicu kao svoje predstavnike ministre koji zaista, uz dužno poštovanje, nisu kvalifikovani i kompetentni da govore niti o Zakonu o turizmu, niti o ova tri spojena zakona. Očekivao sam da će makar danas doći ministar za ekonomiju koji je nadležni ministar za oblast turizma. Međutim, nije se udostojio da dođe. Ne samo da je ova Vlada ukinula Ministarstvo turizma, iako svi govore da je turizam jedna od naših velikih privrednih šansi, već gospodini ministar Dinkić ne shvata za potrebno da pred Skupštinom, pred narodnim poslanicima brani svoj zakon za koji je nadležan – zakon o izmenama i dopunama Zakona o turizmu. O tome da Vlada nije zainteresovana za turizam vidi se u svim članovima ovog zakona, a posebno u članu 11. koji govori o prioritetnim turističkim proizvodima države Srbije. Tajčlan 11. navodi: "Gradski odmori, na prvom mestu, kružna putovanja, poslovni turizam, zdravstveni turizam, planinski i jezerski turizam, nautički turizam, manifestacije i kongresi i drugi događaji, ruralni turizam i specijalni interesi". Vrlo, interesantno neki pojmovi koji se prvi put sreću, a to je recimo pojam "specijalni interesi". Molio bih da mi gospođa ministar, ukoliko je u mogućnosti, objasni šta znači pojam "specijalni interesi". Ali, s obzirom da gospođa nije, uz dužno poštovanje, kompetentna za oblast turizma, ne očekujem kvalitetan odgovor. U ove glavne, prioritetne proizvode turističke nisu navedeni oni turistički proizvodi koji su zaista najbrojniji po posetama stranih turista, a i ne samo po tome nego i po prihodu koji ostvaruju. To su sportski turizam, samo u protekla dva meseca imali smo dva svetska prvenstva i nebrojano u ovoj godini balkanskih prvenstava, evropskih prvenstava, mnogobrojnih međunarodnih utakmica itd. Zatim, kulturni turizam, potpuno ste zaboravili gospodo iz Vlade da postoji Bemus, Bitef, Belef, da postoji Fest, pa zašto da ne pomenemo i trubački Sabor u Guči, Egzit u Novom Sadu, Bir-fest i mnoge druge manifestacije koje zaista okupljaju na stotine hiljada turista, među njima i mnogo stranih turista. Uvodite nove kategorije, nove turističke proizvode kao što su nautički i lovni turizam. Uz poštovanje ove dve oblasti turizma, one se ne mogu porediti sa onim turističkim oblastima koje sam naveo, sa sportskim, sa kulturnim, sa umetničkim i ekoturizmom. Samo nekoliko gradova duž Dunava i Save imaju svoja pristaništa, svoja plovila, svoja sidrišta, jahte itd. To je veoma mali broj i veoma mali prihod. Da ne govorim o lovnom turizmu koji zaista u Srbiji ima dosta poklonika, ali vrlo malo prihoda, posebno ne od stranih lovaca. Dakle, sve ono što spada u oblasti turizma koje su veoma brojne i koje su veoma profitabilne se ovde ne navodi i stavlja se u marginu. Apsolutno ih nema čak ni na margini ni prvog zakona koji je usvojen prošle godine niti predloga izmena i dopuna ovog zakona. Jasno je da ne postoji zainteresovanost Vlade za razvoj turizma. Mi smo jedina zemlja koja nema informacionu bazu podataka, niko se ne u ovoj zemlji ne bavi istraživanjima razvoja turizma, niko ne objavljuje rezultate istraživanja niti se ti rezultati mogu implementirati u praksu. Ako dozvolite, iskoristio bih preostalo vreme poslaničke grupe.
Upravo ste to i koristili. To je četiri i po minuta. Iskoristili ste sve osim četiri i po minuta koje ste sada koristili i to kao ovlašćeni predstavnik, a niste na spisku prijavljenih i ne mogu vam dati reč po tom osnovu. Ponovo pitam, da li želi reč neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne.) Na osnovu člana 98. stav 4. Poslovnika, zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama zakona o turizmu, Predloga zakona o izmeni zakona o zapošljavanju i osiguranju u slučaju nezaposlenosti, Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o Agenciji za osiguranje i finansiranje izvoza Republike Srbije i Predloga zakona o izmenama i dopunama zakona o Fondu za razvoj Republike Srbije. Poštovani narodni poslanici, napravićemo pauzu sada. U 15.00 časova nastavljamo rad o Predlogu zakona o transportu opasnog tereta i Predlogu zakona o potvrđivanju sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipta. Zahvaljujem na saradnji do sada.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad povodom zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa o Predlogu zakona o transportu opasnog tereta i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipta. Obaveštenje o pozvanima na sednicu. Obaveštavam narodne poslanike da je predsednica Narodne skupštine, gospođa Slavica Đukić-Dejanović, saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, povodom zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa 15. i 30. tačke dnevnog reda, pored predstavnika predlagača Milutina Mrkonjića, ministra za infrastrukturu, pozvala da sednici prisustvuju i Rade Tomašević i Dejan Lasica, pomoćnici ministra za infrastrukturu. Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o transportu opasnog tereta i Predlogu zakona potvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipta, a pre otvaranja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. I to: poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; poslanička grupa G 17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslanička grupa SPS - JS - 18 minuta; poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekundi; poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi ni jedne poslaničke grupe imaju pravo da govore jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika, na osnovu člana 96. stava 4. Poslovnika Narodne skupštine. Obaveštavam vas, takođe, da su poslaničke grupe ovlastile da ih po ovim tačkama dnevnog reda predstavljaju: narodni poslanik Siniša Stamenković, poslanička grupa PUPS; narodni poslanik Jasmina Milošević, poslanička grupa SPS - JS; narodni poslanik Zoran Šami, poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica i narodni poslanik Nikola Savić, poslanička grupa SRS. Ukoliko još neko od poslaničkih grupa ima odluku o ovlašćenom predstavniku, molim vas da nam dostavite obaveštenje da bismo mogli da obavestimo narodne poslanike. Saglasno članu 157. stav 2. i članu 170. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni i jedinstveni pretres o Predlogu zakona o transportu opasnog tereta i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipta. Da li predstavnik predlagača Milutin Mrkonjić, ministar za infrastrukturu želi reč? (Da) Reč ima Milutin Mrkonjić.
Poštovani predsedavajući, odnosno gospođo predsedavajuća, poštovani narodni poslanici, dame i gospodo, kao i uvek, i ovoga puta mi je čast da u ovom visokom domu mogu da govorim i da predložim dva nova zakonska projekta. Prvi je zakon o transportu opasnog tereta. To je zakon koji je potpuno nov. On zamenjuje Zakon o prevozu opasnih materija koji je donela SFRJ iz 1990. godine i Uredbu Vlade iz 2002. godine o prevozu opasnih materija u drumskom i železničkom saobraćaju, koji je trebalo da otkloni neuređena pitanja koja su nastala zbog toga što ovaj zakon nije pratio dinamične promene međunarodnih propisa. Zakon o transportu opasnog tereta je potpuno usklađen sa međunarodnim sporazumima i omogućava primenu tehničkih propisa koji se nalaze u njihovim prilozima: Sporazum za transport opasnog tereta u drumskom saobraćaju, Međunarodni sporazum za transport opasnog tereta u železničkom saobraćaju i Međunarodni sporazum o transportu opasnog tereta na unutrašnjim plovnim putevima. Zakon omogućava sprovođenje zahteva bezbednosti i međunarodnih propisa koji su znatno viši od onih u dosadašnjim propisima, kroz sledeće novine: 1. Omogućavanje svakom učesniku u transportu opasnog tereta da imenuje savetnika za bezbedan transport opasnog tereta, čiji je zadatak da se stara o potpunoj primeni međunarodnih sporazuma u vodnom, drumskom i železničkom saobraćaju; 2. Utvrđen je centralni organ za sprovođenje zakona o transportu opasnog tereta – Uprava za transport opasnog tereta, sa svim ovlašćenjima koje međunarodni propisi sadrže u procedurama gde nadležni državni organi odobravaju pojedine prevoze, ovlašćuje tela za ocenjivanje usaglašenosti za ispitivanje, kontrolisanje, sertifikovanje ambalaže, posude pod pritiskom i cisterni, kompletnim inspekcijskim nadzorom transporta opasnog tereta u drumskom, železničkom, vodnom i vazdušnom saobraćaju, izuzev za eksplozive, gde je nadležan organ MUP-a; ovlašćuje pravna lica za stručno osposobljavanje savetnika za bezbednost vozača vozila za transport opasnog tereta, lista sa sertifikatom međunarodnog sporazuma za transport opasnog tereta na unutrašnjim plovnim putevima; dostavljanje godišnjih izveštaja o transportu opasnog tereta po saobraćajnicama Srbije, postupanjem po nepravilnostima koje strani prevoznik učini u Srbiji, odnosno domaći prevoznik u stranoj državi; omogućavanje neposredne saradnje savetnika za bezbednost iz Srbije sa kolegama iz drugih država objavljivanjem registra savetnika i dostavljanjem na razmenu u nadležnim međunarodnim telima za koordinaciju; 3. Utvrđuje obaveze učesnika u transportu opasnog tereta, pored navedenih, u Međunarodnom sporazumu za transport opasnog tereta u drumskom saobraćaju, Međunarodnom sporazumu za transport opasnog tereta u železničkom saobraćaju i Međunarodnom sporazumu za transport opasnog tereta u vodnom saobraćaju; 4. Izgradnju tehničke podrške za primenu zakona o prevozu opasnog tereta koju čine osposobljena i opremljena tela za ocenjivanje usaglašenosti primene drugih standarda kojima obiluju ova tri međunarodna sporazuma u realizaciji posebno važnog pravnog instituta, kodirana ambalaža, posuda pod pritiskom i cisterna. Glavni cilj ovog zakona je da deluje preventivno na sve učesnike u transportnom lancu i smanji broj akcidenata koji se dešavaju u prevozu opasnih tereta. Očekujem da će primedbe poslanika biti vrlo korektne, konstruktivne i da ćemo ih ugraditi u ovaj zakon. Hvala.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? Da li izvestilac Odbora za saobraćaj i veze, narodni poslanik Velimir Ilić, želi reč? (Ne) Zakonodavnog odbora, narodni poslanik Vlatko Ratković? (Ne) Predsednik Odbora za evropske integracije, narodni poslanik Laslo Varga? (Ne) Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa, počevši od najmanje do najveće poslaničke grupe ili voljom predsednika odnosno ovlašćenih predstavnika koji se javljaju za reč? Narodni poslanik Nikola Savić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas razmatramo Predlog zakona o transportu opasnog tereta i zajedno sa ovim zakonom u okviru objedinjene rasprave i još jedan sporazum vezano za vazdušni saobraćaj između Vlade Republike Srbije i Republike Egipat. Naravno, nešto više ću reći o ovom zakonu, jer mislim da je suština u tome i da je to izuzetno važan zakon, da o njemu treba da se kaže nešto više. Posle nekoliko zakona iz oblasti saobraćaja i transporta, razmatramo i ovaj zakon i to, kao što reče gospodin Mrkonjić, kao potpuno nov zakon. Moram da kažem da je dobro što je Vlada odlučila da predloži potpuno nov zakon, jer ova materija koju sadrži ovaj zakon do sada je razmatrana kroz nekoliko različitih sporazuma, onda kroz različite uredbe i kroz nekoliko drugih zakona, tako da je na jednom mestu ambicija predlagača da se sve to objedini na jednom mestu. Takođe mogu da kažem još jednu stvar, a to je da je Vlada, odnosno predlagač u ovom zakonu usvojio neke primedbe koje je Srpska radikalna stranka imala u okviru prethodnih zakona, a koji se tiču terminologije. Naime, u prethodnom zakonu koji smo nedavno razmatrali, radi se o Zakonu o vazdušnom saobraćaju. Mi smo napisali jedan amandman, da se reč "autoprevozilac" zameni rečju "autoprevoznik". Vi to tada niste učinili, sada ste to ovde učinili i smatram da je to dobro. Međutim, moram da kažem, ove dve stvari su jedine stvari koje su dobre u ovom zakonu, jer ovo je zaista jedan od najlošijih zakona iz oblasti saobraćaja i transporta, a imali smo prilike u ovom parlamentu u skorije vreme da razmatramo više ovih zakona. Naime, ovaj zakon se ne bavi suštinom transporta opasnog tereta, nego se pre svega, više bavi administrativnim pitanjima i onda se može steći jedan utisak da je suština ovog zakona da se formira uprava za transport opasnog tereta. Ova uprava za transport opasnog tereta, po svojoj suštini, predstavlja jedan monopolistički organ, čiji cilj nije to da na pravi način funkcioniše transport ovog opasnog tereta, već da se ovom upravom uspostavi monopol nad ovom oblašću, da se disciplinuju učesnici u transportu opasnog tereta, a na osnovu nekih stvari koje se mogu primetiti u zakonu može se slobodno reći i zaključiti da se takvi reketiraju, učesnici u transportu opasnog tereta. Kada slučajno ne bi znali naslov ovog zakona o kome danas govorimo, a razmatrali njegovu suštinu, mogli bismo u prvi mah doći do jednog zaključka da se ovde radi o jednom zakonu koji je pre svega vezan za oblast obrazovanja, znači nečega što se tiče delokruga obrazovanja, i u najgorem slučaju nešto što se tiče nekih instituta, a čija je osnovna stvar edukacija. Naime, ponovo ću nešto reći o ovoj upravi za transport opasnog tereta jer to je najveća primedba što se tiče SRS. Nova uprava je centralna tema ovog zakona, a pored toga nigde se ne razrađuje detaljno kako funkcioniše ta uprava, ko čini upravu, koja je kvalifikaciona struktura te uprave, koliko će uprava imati zaposlenih i slično. Pri kraju ima određenih stvari u prelaznim i završnim odredbama. Vratiću se na to, ali nigde se ne govori suštinski vezano za ovu upravu, tako da se može zaista zaključiti da je ona jedan paraorgan koja ima svoj monopolistički položaj, ogromna ovlašćenja, a gotovo nikakvu odgovornost. U okviru uprave se pominje nekakav savetnik, a onda nekakvo ovlašćeno telo za ocenjivanje usaglašenosti vozila za transport opasnog tereta, pa onda veliki broj inspektora i to sve predstavlja jedan začarani krug, gde međusobni odnosi, obaveze i delokrug poslova tih elemenata nije dovoljno definisan tako da mislim da će ta uprava imati velikog problema u svom funkcionisanju. Moraću još jednom da kažem da je zadatak ove uprave toliko prenaglašen i toliko je stavljen u suštinu ovog zakona, maltene kao da se drumovima Srbije transportuje polovina ukupnog svetskog opasnog tereta. Uprava je preglomazan organ i kadrovi koji budu radili u njoj neće moći da obavljaju to na pravi način. Što se tiče ovlašćenog tela koje se spominje u upravi, telo koje ocenjuje usaglašenost tipa vozila, daje uslove, preporuke koje vozilo može učestvovati u transportu opasnog tereta, nigde se decidno i jasno ne kaže pod kojim uslovima to ovlašćeno telo daje ovlašćenje, da li neko vozilo može ili ne može obavljati pomenuti transport i onda praktično ispada da ta stvar je stvar pojedinaca, odnosno njihove subjektivne procene ili ocene, znači njihovo neko diskreciono pravo, a to uvek u sebe može uvući određene zloupotrebe. Svi zakoni ili većina zakona koje donosi ova vlada su ionako teško primenljivi. Neki su totalno neprimenljivi i zato se dešava da vrlo često u ovom parlamentu vršimo njihove dorade, dopune, izmene itd., ali mislim da će ovaj zakon biti jedan od onih zakona koji će biti najteže primenljiv od svih zakona iz oblasti saobraćaja i transporta. Kada je reč o finansijskim sredstvima odnosno o proceni finansijskih sredstava koja su neophodna za implementaciju ovog zakona, onda se kaže da iz budžeta Republike Srbije nije potrebno izdvajati dodatna sredstva za popunjavanje radnih mesta već samo određenu sumu, odnosno materijalne troškove za početak rada ove uprave. Dalje se kaže da će se popunjavanje novootvorenih radnih mesta vršiti preraspodelom i ostalih državnih organa i to putem internog konkursa. Mogu i da vam verujem da ćete vi to tako raditi, da ćete prekobrojne iz nekih drugih državnih organa staviti u ovu upravu. Ali, zaboravlja se jedna stvar ovde, da se radi o usko specijalizovanom poslu gde neće moći svako da radi ovaj posao i bez obzira na činjenicu koliko će biti prekobrojnih u jednom, drugom, trećem ili ne znam već kojem državnom organu, čisto sumnjam da će mali broj njih ispunjavati ove uslove i onda ćemo doći u situaciju da opet na mala vrata zapošljavamo ljude. Širi se državna administracija a ovde se lepo kaže u zakonu da neće biti novih zapošljavanja. Iz tog razloga SRS je intervenisala velikim brojem amandmana i ideja nam je bila kod podnošenja i pisanja tih amandmana da se koliko-toliko popravi ovaj zakon odnosno da se spreče monopoli o kojima sam govorio i da se ovakve stvari dovedu na neku normalnu meru. Drago mi je što je tu ministar, gospodin Mrkonjić i nekako se baš uvek podesi da kada govorimo o nekom zakonu ispred poslaničke grupe SRS, da je sa druge strane, odnosno predstavnik Vlade gospodin Mrkonjić. Naravno, ne želim da kritikujem njega kao ministra. Gospodine Mrkonjiću, vi znate da SRS ima određeni respekt prema vama. Nemamo ništa negativno vama kao čoveku i ministru da kažemo. Neki put izbegavamo da kritikujemo nešto, ili previše da kritikujemo nešto za šta ste vi zaduženi ispred Vlade. Mnogo puta smo u prilici da pohvalimo nešto što ste dobro uradili, ali stvarno ovoga puta moram da kažem da se u ovom zakonu nema šta pohvaliti. Krenuću da potkrepljujem ovo o čemu govorim i činjenice kroz neke konkretne stvari za ovaj zakon. U najkraćim crtama ću dati i naznačiti najvažnije primedbe. Kada bude rasprava u pojedinostima, nadam se da ćemo se opet videti ovde i još više ćemo to razgraditi i apsolvirati. Član zakona koji govori o nadležnostima uprave za transport opasnog tereta, a na nadležnosti koje se odnose na obrazovanje ispitne komisije, za proveru stručne osposobljenosti i komisije za sastavljanje ispitnih pitanja, tu imam dosta primedbi. Nigde su tu ne kaže kod ovih stvari – ko, kako i šta treba da radi i koji ljudi treba da sastavljaju pitanja, koji ljudi treba da budu u komisiji za obavljanje stručnih pitanja. Mislim da se tu apsolutno ne uvažava struka. Mogu vama verovati na časnu reč da ćete vi angažovati ljude iz struke, ali u zakonu to nigde ne stoji. Mogu da zaključim iz ovoga, da će možda i šoferi, oni koji transportuju opasni teret, da će neko od njih na osnovu svog iskustva sa terena sastavljati ili predlagati neka ispitna pitanja. Smatram da među članovima komisije, a to treba da stoji i u zakonu, treba da se nađu pre svega ljudi od struke, ljudi sa odgovarajućih fakulteta, čija je delatnost upravo ovo što tretira ova uprava. Pre svega, tu mislim na ljude, odnosno profesore Hemijskog fakulteta, Tehnološkog fakulteta, Mašinskog fakulteta, Fakulteta zaštite na radu, koji je u Nišu, Saobraćajnog fakulteta itd. U zakonu postoji i veliki broj nelogičnosti. Na jednom mestu se kaže – učesnik u transportu treba da dostavi godišnji izveštaj savetnika. Naime, savetnik za bezbednost u transportu opasnog tereta je obaveza koja se zakonom propisuje. Zakon propisuje obavezu postojanja savetnika i da svi učesnici u transportu imaju jednog ili više, zavisno od delokruga, odnosno obima svog posla, savetnika. Sada, učesnik u transportu opasnog tereta, on ne želi savetnika, naprotiv, njemu lično savetnik ne treba. Njemu savetnik predstavlja samo jedan balast, na osnovu koga će morati da plaća određenu sumu i povećavaju mu se troškovi, ali to je zakon propisao i gotovo. On to mora da prihvati. Tu ništa nije sporno. Ali, zakon kaže da izveštaj savetnika treba da dostavlja učesnik u transportu opasnog tereta. Lično mislim da izveštaj treba da predaje i da ga dostavlja onaj ko ga je pisao. Naravno, pisao ga je savetnik i on treba da ga dostavlja, a ne onaj ko je učesnik u transportu opasnog tereta. Zakon na mnogo mesta pominje pojmove – nastava, nastavni planovi, nastavni program. Ovde hoću da sugerišem jednu stvar, kada se ovi izrazi koriste, moramo biti oprezni, jer privredna društva, pravna lica koja se bave transportom opasnog tereta ipak nisu obrazovne ustanove, a nastavni planovi, nastavni programi i nastavni sadržaji su izrazi koji se najviše i gotovo isključivo tiču obrazovnih institucija ili nekih instituta čiji je zadatak edukacija. Tu mora da se pravi neka razlika i uvek da se ogradi od toga da to nije škola, kao što sam u jednom delu svoje diskusije rekao, kada ne bi znali naslov ovog zakona, možda bi smo mogli zaključiti da se ovde radi o nekoj obrazovnoj ustanovi, a ne o jednom zakonu koji tretira transport opasnog tereta. U jednom od članova zakona se govori i o merama koje treba preduzeti u slučaju nestanka opasnog tereta. Tamo se propisuju ti uslovi i u redu je sve to. Ipak, radi se o veoma ozbiljnom poslu, o veoma ozbiljnoj materiji. Ja ću i posle, u okviru vremena koje pripada poslaničkoj grupi, da govorim o ovome. O tome ću nešto detaljnije reći. Ovde se predviđa jedna stvar koja po meni treba da se unese u zakon. Tamo se kaže da ako iz bilo kojih razloga nestane opasni teret, onaj ko je prevozio teret i drugi učesnici u tom poslu, moraju da preduzmu sve da pronađu taj teret. Međutim, moramo biti svesni činjenice da neki put teret može da nestane na taj način što će da ispari. Tada ne možemo, i pored najbolje volje i svih preduzetih mera, pronaći teret koji je otišao u atmosferu. Da bi zakon bio bolje definisan i da bi bio praktičniji, intervenisali smo amandmanom u ovom smislu, pa sam zato to ovde i predložio. U zakonu se dalje na jednom mestu govori da zaposleni koji je stručno osposobljen je dužan da obnovi svoje znanje. Ovo je po meni jedna potpuno nejasna formulacija. Ako se kaže – dužan je da obnovi svoje znanje, njemu se praktično ostavlja na volju da li će ili neće da uradi, kao detetu, da li će ili neće uraditi domaći zadatak. Mislim da u zakonu treba jasno da stoji – dužan je da prati savremene tokove u okviru ovoga i u određenom vremenskom periodu, da li je to godinu dana ili dve, tri, pet, nekada je bilo pet godina, a vidim da se ovde predlaže da to bude i manje i slažem se. Treba tačno da se definiše kada, pod kojim uslovima i za koliko treba da obnovi to znanje. Takođe, primetio sam jedan nedostatak kod policijskih službenika koji kontrolišu transport u drumskom saobraćaju. Njima se daju prevelika ovlašćenja u nekim delovima kada je u pitanju transport opasnog tereta. Maltene, zakon polazi od činjenice da su oni stručnjaci za transport opasnog tereta, a naravno da nisu. Napomenuo sam da je opasan teret zaista jedna opasna stvar. Kasnije ću dati neke podatke gde ćete videti da se radi o zaista ozbiljnoj stvari. Policijskim službenicima se daje prevelik značaj, tako da i tu stvar treba bolje definisati. Završavam, pošto vreme prolazi. Ako pogledamo Aneks ovog zakona, onaj dodatak gde se vidi, odnosno ona izjava usklađenosti sa propisima EU, videćemo da gotovo ništa nije usklađeno. Sve što radimo, radimo da bi što pre ušli u Evropu itd, a ovde ništa nije usklađeno. Rokovi za donošenje podzakonskih akata, kako stoji ovde u zakonu, za nešto je tri meseca, za nešto šest meseci. Rok koji je predviđen za potpisivanje usklađenosti sa EU je 2012. godina. Znajući kako funkcioniše ova vlada, daj Bože, ali čisto sumnjam da će ispoštovati ovaj rok. Toliko. Hvala.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? (Da.) Narodni poslanik Zoran Šami.
Dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, kada sam video da je ovaj Zakon o transportu opasnog tereta na dnevnom redu, pomislio sam – eto jednog zakona o kome neće imati šta da se priča. Ko se iole malo razume o čemu se radi, pomislio bi da je to zakon koji se mora, po logici stvari, bazirati na univerzalnim međunarodnim standardima, na jednom broju ugovora koji je naša država u prošlosti, bez obzira kako se u tom trenutku zvala, potpisala. To je jedna ozbiljna priča koja definiše neku krajnje tehničku materiju koja nikakve posebne veze sa političkim stavovima pojedinih stranaka ne može da ima. Dakle, onda je stigao ovaj zakon, pogledao sam ga i moram da vam kažem, gospodine ministre, za vašeg mandata ovako loš zakon niste predložili. Naravno, ne optužujem vas, niste vi pisali zakon. Dakle, umesto jednog krajnje tehničkog zakona, koji nije trebalo da ima više od 25-30 članova, vi ste napravili jedan potpuno birokratski i besmislen zakon, a gde god je postojala šansa da nešto pokvarite, to ste pokvarili. Sve jasno piše u članu 2. Ima šest međunarodnih konvencija koje mi, naravno, moramo da poštujemo jer, na kraju krajeva, nema nikakve veze da li se radi o transportu opasnih hemikalija, eksploziva, radioaktivnih elemenata i tome slično, to ne zavisi od zemlje do zemlje, nego postoje neka pravila igre koja sav civilizovani svet mora da poštuje i, naravno, moramo i mi da poštujemo, uopšte ne zavisi od naših političkih opredeljenja. Umesto svega toga vi ste napisali jedan zakon gde se neke stvari ponavljaju 116 puta. Kažem, ima 103 člana, a u vrh glave je trebalo 25. Ko god od saradnika da vam je pisao taj zakon, molim vas, zahvalite mu se i nemojte više te poslove da radi, jer on to ne zna. Ima ozbiljnih primedbi. Rekao sam već, gde god je nešto moglo da se upropasti, to je upropašćeno. Prvo, opet uvodite jedno regulaciono telo koje se zove uprava za sprovođenje poslova. Ne postoji zakon koji je ušao u ovu skupštinu a koji nema bar jedno do pet regulacionih tela koja se uvode. Sve vreme pričamo o smanjenju administracije. Kako mislite da smanjite administraciju ako u svakoj oblasti pravimo novo telo? Nemojte da se ljutite, ali ovo je posao za nekoliko ljudi u Ministarstvu saobraćaja, koji nisu nikakvo telo, jer kad vi formirate to telo, to telo ima svog direktora, pa direktor ima vozača, pa ima svoju sekretaricu, ima svoje saradnike, ima svoje radnike koji na tome rade i to je jedno 30 zaposlenih. Umesto svega toga, dva, tri, pet, ne znam koliko službenika u nadležnom ministarstvu, u ovom slučaju Ministarstvo saobraćaja, više je nego dovoljno. Šta će vam uprava za ovakve poslove? Meni potpuno nerazumljivo. Obavezujete sve prevoznike koji se bave transportom opasnih materija da imaju savetnike. Dobro, u redu, razumem. Savetnik, neko ko će biti odgovoran za to kako se organizuje transport opasnog tereta. Napisali ste pet članova o savetniku, ali najbitniju stvar o tom savetniku niste napisali, a to je kakve školske spreme on treba da bude? Znate na šta će da se završi? Završiće se na tome da će savetnici da postaju ljudi koji nemaju šta drugo da rade u firmi. Dakle, ne postoji jedna reč, a pri tom je jasno da to moraju da budu visoko obrazovani ljudi, jer transport opasnih hemikalija, transport eksploziva, transport radioaktivnih elemenata, to ne mogu da rade nepismeni ljudi.Vama će za to biti zaduženi isluženi šoferi koji zbog lošeg vida ne mogu da sednu za volan. To će vam biti u firmama. Nema jedne reči, nema jedan uslov. On treba da dobije neki sertifikat itd, ali ne piše kakvu školsku spremu treba da ima, šta mora da bude, a pri tom, ne piše to u zakonu, ali očigledno mu nad glavom visi zatvor. Bilo šta loše da se desi, on će biti odgovoran. Ne mogu da razumem koja je logika pisca ovog zakona, koji je, kažem, nepotrebno napisao 103 člana. Dakle, 103 člana je napisano, a neke tako elementarne stvari nisu definisane. Pri tom, pojedini članovi se ponavljaju, bilo u stavovima, bilo kroz, da kažem sledeće članove, nepotrebno se komplikuje tekst koji bi mogao biti krajnje jednostavan i elementaran. Odmah da kažem, DSS je imao jednu dilemu. Mi smo mogli da napišemo jedno 90 amandmana ili da ne napišemo nijedan. Rešio sam da ne napišemo nijedan. Ovo je potpuno nepopravljiv zakon, totalno nepopravljiv, bez ikakve potrebe, jer je loš samo zato što oni koji su ga pisali nisu znali svoj posao.
Iskorišćeno je šest minuta vremena ovlašćenog predstavnika. Reč ima narodni poslanik Velimir Ilić.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, drago mi je da je ovaj zakon došao u parlament, da načnemo jednu temu koja je izuzetno ozbiljna i o kojoj treba veoma ozbiljno raspravljati. Žao mi je što primećujem da nema ni interesa među poslanicima, a nema ni posebnog interesa u Vladi da se uradi ovako nešto i da se jedan izuzetno veliki problem Srbije konačno razreši. Ovaj problem godinama egzistira, ali ovo je problem koji mora da se rešava na nivou države, a posebno na nivou grada Beograda i velikih gradova. O ovom problemu niko ozbiljno nije raspravljao. Mi smo svojevremeno pokrenuli izradu projektne dokumentacije da se izbegne transport opasnog materijala, da se izbaci iz grada Beograda. Kada najopasniji materijali prolaze kroz dvomilionski grad, maltene kroz centar grada, gde je najveća frekvencija i saobraćaja i građana, svakodnevno, mi sada možemo da pravimo bilo kakve agencije, inspektorske službe, revizorske, možemo da polažemo ispite, možemo da radimo šta god hoćemo, o tome sigurno gospodin Mrkonjić zna, kad ovde nema para da se ovaj problem rešava. Svojevremeno sam dao nalog da se uradi projekat za železnički i drumski saobraćaj i avio saobraćaj, da se kompletno izbegne prestonica, grad Beograd, i da se izvuku opasni materijali iz grada Beograda. Taj projekat je počeo da se radi. Međutim, NIP je zaustavio taj projekat i grad Beograd, jer smo se dogovorili da zajednički platimo projektnu dokumentaciju, da se izradi projekat i da ovaj problem trajno rešavamo. Projekat je započet, idejni projekat je urađen, ali žao mi je da se na tome ne radi. Mi sada mislimo da pokrijemo čisto Vladu ili neke odgovorne ljude i imaćemo neku ekipu ljudi na koju ćemo prebaciti ovaj problem. Međutim, ovaj problem ništa neće rešiti ako inspektor kazni vozača ili neku firmu itd, kada ljudi ostaje jedno pitanje – kuda će on transport opasnih materijala železnicom kada dođe u Beograd i kada za Pančevo mora da prođe pored Kalemegdana, i mora da prođe preko Pančevačkog mosta i mora da prođe preko Dorćola da dođe u Pančevo? Bilo je nekoliko slučajeva nažalost, nije bilo velikih posledica, kada se takvi opasni materijali voze, dođe do neke havarije i oni ostaju u centru grada. Stotine hiljada ljudi bi imalo posledice jednog tako opasnog transporta. NIP nije odobrio sredstva i godinama ćuti. Znam da gospodin Mrkonjić nema sredstva za ovakve projekte, to je u NIP i to je bilo dogovoreno da se uradi još od prodaje "Mobtela" i to je bio zaključak više puta na Vladi, ali ništa se na tome poradilo nije. Opasni materijal ne sme da uđe u dvomilionski grad. Mi cisterne sa najopasnijim materijalom koji izaziva takve posledice u slučaju havarije vozimo kroz srce Beograda. Dogovor je bio sa gradom svojevremeno da se zajednički to odradi, da se saobraćaj izbaci i prebaci preko Vinče, preko Vinčevačkog mosta gde bi se prebacili i teretni saobraćaj, kompletan transport, znači i drumski i železnički saobraćaj, tako da bi se jednostavno izbegao bilo kakav ulazak u velike gradove. Međutim, to je sve stopirano i evo već nekoliko godina ne radi se ništa. Jeste da taj projekat košta, ali to je u sklopu obilaznice oko Beograda, ovog drugog kraka koji ide, i zato je most na Vinči na Dunavu bio izuzetno značajan i važan. Svojevremeno sam dao i urađeno je idejno rešenje kompletno da se ovo završi. Mi administracijom, kaznama, inspektorima ništa nećemo rešiti ako kroz srce Novog Sada prolazi opasan materijal, ako kroz sve gradove gde su železničke stanice locirane u gradovima prolazi opasni materijali, vi možete kažnjavati koliko hoćete, ali posledice ne možete izbeći ako do bilo kakvih problema dođe. Prema tome, za to sam da se ovom pitanju posveti jedna ozbiljna pažnja i gospodin Mrkonjić da ovo pitanje pokrene na Vladi, da se sredstva koja su bila nekada namenjena odvoje u narednom budžetu i da počne da se radi veoma ozbiljno na ovom projektu. Mi znamo da je hemijska industrija za Beograd, za čitav ovaj kraj i u Prvoj iskri Barič, bazirana u Pančevu. Svi ti maltene opasni materijali koji su izuzetno opasni i ulaze i izlaze iz Pančeva i transportuju se kroz Beograd i nastavljaju dalje put Srbije ili dolaze iz inostranstva, iz uvoza, i dolaze na železničku stanicu, čak štaviše u Beogradu, gde se vrši odvajanje vagona i dalje se transportuje ka Pančevu, što pravi izuzetno velike probleme. O ovim zakonima može se malo više voditi računa, ali ovo nijedan grad, naročito prestonica, ne može dozvoliti da se ovakve stvari događaju. Vi znate da je grad Beograd, koji je na reci Savi i Dunavu, gde se deo opasnih materijala transportuje i tim rekama, transportovao se, sada je sve manje, ali transportovaće se sve više ako zaživi ova strategija da profunkcioniše Sava i da Dunav, proradi punim kapacitetom, kao što se predviđa u EU. Moramo rešiti pitanje i luka i svega, i zatim pitanje na aerodromu. Zato se i tražila izgradnja kargo centra da bi postojali posebni boksovi i posebno izdvojeni centri za sletanje tih aviona sa opasnim materijalima. Sada to nije slučaj i sada se i ne transportuju opasni materijali avionskim transportom zato što nemamo uslove za tako nešto. Ovo sa železničkim transportom mora da se izbegne što pre i uopšte železnica da se izbaci, jer smo reku Savu okovali i umesto da Beograd izađe na reke, mi smo potpuno zatvorili Beograd, Kalemegdan, onaj perspektivniji deo reke Save, koji ima velike mogućnosti za razvoj i turizma i mnogih aktivnosti, potpuno je zatvoren i zakovan železnicom koja je opasala reku Savu kroz grad Beograd. Još kada se kaže da pretežno tim delom prolaze opasni materijali, to se mora izbeći. Prema tome, mora se raditi na tome, a da bi se na tome radilo mora grad Beograd da pokrene i da prihvati razrešenje Prokopa zajedno sa Vladom Republike Srbije. Mi godinama nismo mogli da rešimo taj problem zbog blokade gradskih vlasti grada Beograda koje nisu bile voljne da taj problem reše, već su Vladi Republike Srbije, u kojoj je tada gradska vlast Beograda bila opozicija, pravili probleme, nisu davali određene saglasnosti, tražili velike sume novca koje bi se uplatile za infrastrukturu na Prokopu i tako smo odbijali investitore. Mi smo dobili ovde investitore, napravili smo međunarodni tender za završetak Prokopa, ali grad Beograd je tražio toliko da kompletnu investiciju je obezvredio i niko nije imao račun da radi, jer grad Beograd umesto da pomogne da dođe neko da razreši problem Beograda, da se dislocira sadašnja železnička stanica i da se ona prebaci na Prokop, on je zahtevao da od toga dobro zaradi, a ne da jednostavno grad Beograd dobije skoro 90 hektara najboljih lokacija na sadašnjoj lokaciji železničke stanice. Tako da sada opasni materijali ulaze i u železničku stanicu Beograd, u srce Beograda, što ne bi smelo nikako da se dogodi. Ovo je jedno izuzetno važno pitanje, ali napominjem da u budžetu, evo gledam i Predlog budžeta za narednu godinu, razgovarao sam sa mnogim odgovornim ljudima koji rade na tome, ne predviđa sredstva da se ovi problemi razrešavaju ni za Beograd, ni za Novi Sad, ni za centralnu Srbiju, ni za Šumadiju, ni za istočnu Srbiju, nigde. Mnogo ovih materijala je odlazilo u Prahovo svojevremeno i problem nije rešavan. Znamo da deo pruga koje su izuzetno značajne za ovaj transport jednostavno, išao je od pruge Beograd-Bar ka Nišu, znači i sada pruga Kraljevo-Kruševac ne funkcioniše. Vidim da je nema u programu zarekonstrukciju za narednu godinu. Pominje se Beograd-Vršac sa ogromnim ulaganjima, ali nikako se ne pominje jedna velika arterija, krvotok kroz centralnu Srbiju i spoj Koridora 10 i pruge Beograd-Bar. Ne mogu da shvatim da je moguće, evo, za vreme mog mandata mi smo radili Požega-Kraljevo, ali ne mogu da shvatim da tri godine se potpuno zaustave radovi na nastavku radova od Kraljeva ka Kruševcu i da se spoji sa Koridorom 10 prema Nišu. Ne mogu da shvatim da Beograd-Bar, Luka Bar i to se odvoji od Koridora 10, a to je bila izuzetno frekventna i, sami ste rekli gospodine ministre, da je to glavna žila kucavica centralne Srbije, istočne Srbije, znači spoj ova dva koridora i putni koridori koji će ići Beograd-južni Jadran i Koridor 10 treba da se spoje sa ovom lokacijom Pojate-Preljina, je l' tako, i da se to poveže u jednu celinu. Znači da je potpuno zaustavljen saobraćaj železnički na pruzi Kraljevo-Kruševac-Niš. To je izuzetno značajno za razvoj čitave te regije, ali, evo, vidim u narednim godinama to nije u programu. Znači, forsiraće se Beograd-Bar, nešto će ići Beograd-Vršac, velika investicija, ali ostalo nije u projektu, a ovim železničkim koridorom transportovao se i opasni materijal za hemijsku industriju u Kruševcu, za hemijske industrije "Milan Blagojević" Lučani, za hemijsku industriju, naravno, "Prvi maj", za "Lateks" i ostale fabrike izbegavao drumski saobraćaj koji zbog neprolaska mnogi gradovi nemaju obilaznice. Zamislite sad cisternu kad naiđe sa otpadnim materijalima koji su eksplozivni i prolaze kroz srce Kraljeva, zbog toga što nema obilaznica i na primer kroz centar grada prolazi cisterna koja je toliko opasna i ne dao bog neke havarije jer mogu biti posledice vrlo velike. Ipak, da je išlo železnicom, bilo bi mnogo bolje i mnogo bezbednije. Prema tome, molim vas da ne pokrijemo sve ovim zakonom i da kažemo - mi smo rešili opasne materijale, rešili smo opasni otpad, a u stvari nismo ništa rešili i dalje će vagoni da prolaze pored Kalemegdana, i dalje će železnička stanica ostati gde je i sada i dalje ćemo imati te probleme koje i danas imamo i saobraćaj koji nije dozvoljen da prolazi kroz velike gradove kao što su Beograd, Novi Sad, Niš, Kragujevac, Kraljevo, Čačak itd. Znači, mora se izbeći ovo. Zato vas molim da u narednom budžetu nastavite projekat i da krene projekat od Bubanj potoka ka Pančevu, i železnički i drumski. To je već idejno sve razrađeno. Mislim da su prva sredstva i data i uplaćena, i to se radilo i zaustavilo. To mora da se nastavi jer samo tako ćemo jednom obilaznicom u širokom luku, preko Ostružnice, preko Orlovače, Bubanj potoka, obići grad Beogradsa opasnim materijalima u drumskom saobraćaju, a isto tako preko Rakovice obići ćemo i u železničkom saobraćaju ovim koridorom koji će potpuno biti siguran, bezbedan i obići ćemo centar Beograda. Obići ćemo ono što se sada radi, otvoriti Kalemegdan, otvoriti pristaništa ka Kalemegdanu i pružiti šansu za veliki beogradski razvoj turizma za strance koji dolaze i prolaze Beogradom, zato što nemaju gde da pristanu jer odmah je pruga sve opasala, zatvorila, ne može da priđe ni taksi, ni bilo koji vid putničkog saobraćaja zato što je to zatvoreno i za sada je tako. Pančevački most je izuzetno rizičan jer ima i mnogo veliki saobraćaj. Zamislite cisternu kada je jednom bila, pomoćnici se sećaju sigurno, kada je bila havarija na Pančevačkom mostu jedne cisterne, a blokiran je saobraćaj satima i ne postoji tehnika da izbacite cisternu, da je dislocirate jer, jednostavno, ona je ušla na most i nalazi se u jednoj koloni koja je nepregledna i onda smo imali niz problema koji su pratili ovakve transporte. Prema tome, vidite sa gospođom Kalanović, neka malo odreši kesu. Ne može da izbegava ovako važne projekte i ne mogu da se zanemare projekti koji život znače, jer kada bi jedna cisterna izazvala havariju u centru Beograda sigurno bi posledice bile stotine hiljada ljudi koji bi oboleli, razboleli se. Rešava problem i grada Pančeva i čitavog niza zagađenja, znači, ekološke probleme rešava ovaj deo koridora koji je predviđen i koji se projektuje. Zato vas molim, opredelite se, ubedite premijera, ministarku finansija da ta sredstva moraju da budu namenjena, jer Beograd, sa preko dva miliona stanovnika, ne može da toleriše više to. Gospodine ministre, Prokop mora da se pokrene. Mi smo bili na ivici da krenu radovi, samo da je grad Beograd potpisao, ali grad Beograd neće, on hoće po kvadratu da uzme tarifu za infrastrukturu koja je već tamo napravljena pre 20 godina i traži da je ponovo naplati. Nijedan investitor koji je dolazio to nije hteo da prihvati. Oni sada žele da naplate po kvadratu i kišnu kanalizaciju, i trafo stanica da se uradi, što je trebalo pre 20 godina. Naravno, pokojni Branko Pešić je to uradio svojevremeno i nema smisla sada plaćati nešto što je urađeno. Evo, "Trigranit" kada je dobio posao, zbog toga je raskinut ugovor jer su ljudi pitali – kako da platimo nešto što već postoji ovde? Onda su iz grada Beograda rekli – znate, tarifa je takva po kvadratu, a to sve ulazi i ponovo mora da se plati, i to niko nije hteo da prihvati. Tamo su, što se saobraćaja tiče, predviđene velike podzemne garaže koje mogu da prate i da olakšaju broj automobila koji se parkira u toj zoni. To je izuzetno kvalitetan projekat koji mora da se uradi. Povezuje se i za Koridorom 10, sa auto-putem koji je neposredno tu i razrešavaju se mnogi problemi koji su značajni za Srbiju i značajni za Beograd. Toliko. Hvala. Nadam se da ćete učiniti sve, a mi ćemo ovde pomoći u parlamentu da ovi projekti zažive i da nastave da se rade i da se grad Beograd oslobodi železničke pruge oko Kalemegdana, i da oslobodimo Savu i da Beograd konačno izađe na Savu jer to bi mnogo značilo za ovaj stari deo Beograda.
Osamnaest minuta i 30 sekundi je iskorišćeno vremena predsednika poslaničke grupe. Da li još neko od ovlašćenog predstavnika ili predsednika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Vi, ministre, možete da dobijete reč kada god je zatražite, po Poslovniku. Ako želite, samo izvolite i prijavite se. Poslovnik propisuje ponašanje za sve nas. Predstavnik Vlade dobija reč kada god zaželi. Ukoliko se više niko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa ne javlja za reč, obaveštavam da su, saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog i jedinstvenog pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele poslaničke grupe: Napred Srbijo, SRS i ZES. Dajem reč prvom govorniku po listi i redosledu narodnih poslanika, a prema prijavama za reč, narodni poslanik Mićo Rogović, a posle njega narodni poslanik Srđan Milivojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ne bih hteo da se ponavljam, ali zaista je, ako se iole udubimo u ovu problematiku i oblast koju reguliše Predlog zakona o transportu opasnog tereta, evidentno da je zakon, nažalost, toliko loše urađen da će on u budućnosti, ako bude usvojen, a evidentno je da će biti usvojen, stvoriti velike probleme u radu prevoznika koji se bave prevozom opasnog tereta, mnogima od njih, nažalost, onemogućiti rad, iako su sve do danas te poslove uspešno obavljali i sve to će evidentno uticati i na poskupljenje transporta i na pad privrednih aktivnosti. Predlog zakona, nažalost, sadrži takve nedostatke da ga je skoro nemoguće popraviti amandmanima, pa u ime poslaničke grupe SNS skrećem pažnju i vama i javnosti da ovaj predlog zakona povučete iz procedure. Da ne bi bilo ponavljanje, možete da uđete na sajt Ustavnog suda Srbije i da vidite sednice koje su održane 28. i 21. oktobra, 42. i 43. sednica, da su dva bitna zakona, Zakon o radu Agencije u borbi protiv korupcije i Zakon o elektronskim komunikacijama, doživeli neustavnost pri donošenju u skupštinskoj proceduri i verovatno će biti proglašeni neustavnim. Zbog jednog sličnog zakona koji je danas na dnevnom redu, skrećem pažnju i na povlačenje ovog zakona i doradu, tako da bi ova materija zaista sadržana u 103 člana Predloga zakona, sa nažalost 150 kaznenih odredbi koje su četvrtina teksta predloženog zakona, bila povučena iz procedure. Krenimo redom. Predlog zakona o transportu opasnog tereta u članu 2. stav 2. propisuje neposrednu primenu međunarodnih konvencija i direktiva EU. Svima je poznato da se iste ne mogu primenjivati neposredno. Veći deo međunarodnih ugovora i direktiva EU navedenih u članu 2. stav 2. niti je potvrđeno od Narodne skupštine niti je objavljeno u službenim glasnicima, niti je prevedeno na srpski jezik itd. Sve to govori da je u suprotnostima sa Ustavom. Takođe se iz Predloga zakona ne može saznati o kojim aktima je reč i o kojim se aktima radi, niti su navedene njihove precizne oznake, niti gde i kada su objavljeni i o kakvoj verziji se radi, jer deo tih pomenutih stavova i odredbi odnosno konvencija i direktiva EU su u odnosu na Predlog zakona preživele veoma bitne promene osnovnih odredbi, tako da se u suštini on danom usvajanja u Narodnoj skupštini ne može da dovede u saglasnost sa istima. Ne mogu da ne napomenem da su brojne odredbe ovoga predloga zakona toliko nerazumljive, što zaista dovodi u pitanje da li su stručnjaci, mimo pravnika koji su evidentni i priznati u oblasti transporta opasnog tereta, bili uključeni u izradu ovoga predloga zakona? Još jednom napominjem da deo odredbi, veći deo odredbi zaista nije u skladu sa Ustavom i pravilima međunarodnog prava. Stoga će verovatno postupak pred Ustavnim sudom dovesti do toga da se odredbe ovoga zakona ponište. Ono što je gospodin Šami rekao, moram još da se nadovežem na nadležnosti novoformirane uprave za transport opasnog materijala. One su tako propisane da će neminovno dovesti do sukoba nadležnosti sa drugim državnim organima, što će se evidentno štetno odraziti na rad prevoznika opasnog tereta i zainteresovanost investitora za ulaganje u saobraćaj. Samo osnivanje uprave zaista nema nikakve logike, osim ako se time želi postići ono što se i dosadašnjim mnogobrojnim državnim organima i agencijama htelo postići, a to je – upošljavanje novog broja službenika. Za iste te službenike treba obezbediti platu, prostor za rad, itd. Gospodine ministre – da li ćete da uvedete doprinose na penzije, jer ne znam više odakle, od kog sektora i privrednih subjekata ćete novonastale troškove namirivati, a koji su neophodni i potrebni za rad pojedinih uprava, agencija i svih ostalih koji će biti stvoreni? Takođe tvrdimo da je broj rukovodilaca novoformirane službe toliki i da će on biti verovatno veći u odnosu na broj ljudi koji se sada bavi ovom materijom u vašem ministarstvu. U članu 13. propisuje se da je učesnik u transportu dužan da nadoknadi pun iznos nastale štete. Ova odredba je u suprotnosti sa opštim pravilima odgovornosti za štetu, jer ne obuhvata pitanje odgovornosti za nastalu štetu. Iz samog zakona je nemoguće utvrditi na koje prevoznike i ostale učesnike treba primeniti ovaj zakon. Počećemo od jedne banalne situacije – recimo, da li se ovo odnosi na poljoprivrednike? Iz prakse znate da je potrebno prevesti prasiće da bi se prodali na pijaci. Da li poljoprivrednik treba da obezbedi sertifikat i da li treba da registruje transport za prevoz opasnog materijala, zato što žive životinje spadaju u tu kategoriju? To se takođe odnosi i na prevoz robe za diskontne prodavnice, jer deo robe za kućne potrebe takođe spada u prevoz opasnog materijala. Te kategorije nisu obuhvaćene, niti se iz Predloga zakona može evidentno primetiti da li se odnosi i na ove kategorije koje sam pomenuo. Znači, vidljivo je da zakon u ovom pogledu nije nimalo određen i ne može se uopšteno propisivati neposredna primena mnogobrojnih međunarodnih konvencija, kao što ste vi naveli u Predlogu zakona. Sledeća problematika ovog zakona je uvođenje novih inspektora za transport opasnog tereta. Sa tom problematikom je otvoren problem nadležnosti inspektora u pojedinim granama saobraćaja koji sada kontrolišu transport opasnog tereta. Da li će se oni baviti ovom materijom ili ne, to posle usvajanja ovakvog predloga zakona ostaje problematično. Da li to znači da će inspektori, koji su ranije bili ovlašćeni za ovaj problem, sada kontrolisati samo vozila koja ne prevoze opasan teret? Istovetno pitanje je i za inspektore koji vrše kontrolu utovara, istovara, pretovara, proizvodnje i rukovanja opasnim materijama. Dodatne nejasnoće u Predlogu zakona unosi ovlašćenje policijskog službenika iz člana 46, u kome je isti nadležan da kontroliše da li vozilo na putu ispunjava uslove iz člana 6, a kad pogledate član 6. predloga ovog zakona, evidentno je da isti upućuje samo na međunarodne propise. Da li to znači da će policijski službenici sa sobom nositi međunarodne propise, a recimo, jedan od njih sadrži preko stotinu stranica, a oni polako odu do svog vozila, pogledaju koja je to stavka, a isti nisu niti obučeni, niti poznaju međunarodne propise, niti moraju da poznaju međunarodne propise iz ove materije. Samo pogledajte šta piše u članu 6. i na šta je obavezan policijski službenik da se pozove prilikom kontrole vozila koja prevoze opasan teret. Još jednom moram da napomenem da Predlog zakona sadrži 150 kaznenih odredbi i to vam je najveći uspeh Predloga zakona, iako su one doista sadržane u 12, od pomenutih 103 člana Predloga zakona. Ali, četvrtina podnetog teksta Predloga zakona su samo kaznene odredbe. U tome se zaista vidi pomalo i nemoć predlagača da ozbiljan predlog zakona dostavi pred poslanike Narodne skupštine Republike Srbije. Recimo, članom 83. propisana je obaveza izricanja zabrane obavljanja delatnosti u trajanju od šest meseci učesnika u transportu koji kršenjem bilo koje odredbe međunarodnih konvencija izazove opasnost. Kako bi to, gospodine ministre, izgledalo u praksi? Recimo, u Rafineriji u Pančevu, koja ima status utovarivača opasnih materija po ovom zakonu, jer vrši utovar visoko zapaljivih i otrovnih tečnosti, ne daj bože da se desi bilo kakva nepravilnost koja će dovesti do ozbiljnijeg incidenta, da li to znači da će Rafinerija u Pančevu prestati sa obavljanjem svih delatnosti? Predlog zakona jasno asocira na situaciju da će doći do šest meseci zabrane bavljenja delatnošću. Da li se to odnosi samo na pojedine delatnosti ili na kompletnu delatnost? To se odnosi isto i na železnice na kojima takođe može da se desi incident prilikom prevoza opasnog materijala. Da li će železnicama biti zabranjeno da prevoze putnike? Šta može da se desi ako se ovako tumače ove kaznene odredbe ovog zakona? Da li znači da ćemo mi u tom trenutku imati nemogućnost proizvodnje goriva u Rafineriji Pančevo? Sreća je što ostale zemlje u okruženju nemaju ovakve zakonske odredbe i ovako loše zakone, pa ćemo od njih moći da uzmemo gorivo i da snabdevamo i privredu i sve ono što je potrebno za gorivo. Očigledno je da svi ovi propusti i sve ovo što sadrži Predlog zakona asocira na tu situaciju da oni koji su pravili ovaj zakon nisu zaista izvršili kvalitetnu analizu posledica njegove primene. Još jednom, gospodine ministre, u ime poslaničke grupe SNS pozivam da zakon povučete iz procedure, jer će verovatno doživeti sudbinu nekog 21. ili 28. oktobra 2010. godine pred Ustavnim sudom, kao što su pomenuta dva zakona doživela sudbinu.
Dvanaest minuta iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević, posle njega narodni poslanik Radiša Ilić.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ali pre svega građani Srbije, poštovani građani Srbije, kada čujemo obrazloženje i viđenje nekih ljudi u opoziciji kako to oni zamišljaju da mi donosimo zakone, nisam siguran da li oni tu sada iznose sopstvenu kolekciju kako bi se oni ponašali kada bi oni donosili zakone ili zaista ne znaju kako se zakoni donose, pa misle da mi legnemo uveče da spavamo i da sanjamo ove odredbe zakona ili možda uzmemo Bukvar, pa malo u Bukvaru čitamo nešto o zakonima. Ove zakone, pre svega, donosimo tako da budu usaglašeni sa svetskim iskustvima, sa domaćim propisima, sa Ustavom i važećim zakonima ove zemlje. Kada čujete razna obrazloženja opozicije, zapitao bih se – da li je moguće, da li nije propala ta Britanija, da nije bankrotirala ta Holandija, da li Francuska nije zaista propala sa ovakvim zakonima. Ali, te zemlje postoje, ti zakoni se tamo primenjuju, naravno, te zemlje zakone ne donose preko noći. Oni su svoj pravni poredak gradili kroz godine iskustva, kroz jednu tradiciju, te zemlje Evropske unije su ovakve odredbe donele tako što su konsultovale stručnu javnost, univerzitete, profesore, ljude iz profesije i nema razloga da mi sada sami izmišljamo toplu vodu. Naravno da mi sledimo isti put kada donosimo ove zakone, pozovemo stručnu javnost, zainteresovane pojedince, pozovemo sve one ljude koji žele da učestvuju u javnoj raspravi, a ono što je posebno zabrinjavajuće, ja sam evo poslanik već u drugom sazivu i već treću godinu, ne pamtim da me je iko od strukovnih udruženja pozvao i kazao – gospodine Milivojeviću, naše udruženje je napravilo predlog zakona, izvolite, branite taj zakon u Skupštini, dajte predložite ga. Možda bi bilo dobro kada bi strukovna udruženja reagovala pre nego što se zakon donese, kada bi strukovna udruženja reagovala sa namerom da sami poprave i olakšaju svoj položaj, a ne da taj posao prepuštaju drugome. S druge strane, nemojte apsolutno sumnjati i gajiti bilo kakvo uverenje da bilo ko u ovoj zemlji zakon donosi bez konsultacija sa strukom, bez praćenja drugih važećih zakonskih propisa, ali pre svega svi zakoni koje donosimo trudimo se da imaju uporište u Ustavu, kao temelju i krovu tih zakona koje donosimo i koji jasno određuju koordinate u kojima će se ti zakoni primenjivati i važiti. Ovo je nov zakon. Ovaj zakon ne predstavlja izmenu nekih do sada važećih zakona, već sasvim novo zakonsko rešenje. Nije mi baš bilo jasno sve što sam čuo u diskusiji, tako recimo prase može da bude opasni teret. Možda ako nekoga ugrize, ali ovde ljudi koji sede u ovoj sali uglavnom sa prasićima razgovaraju dok su ta prasad u pečenom stanju, kada ne mogu nikoga da ugrizu. S druge strane, ne znam šta znači neshvatanje člana 12, koji jasno kaže da će se doneti u ovom zakonu, da će se formirati, u članu 10. uprava za transport opasnog tereta. To kaže član 9, a u članu 10. od tačke 1) pa do 35) su definisani poslovi i zadaci te uprave, ti zadaci su jasno definisani i precizni, svakom ko želi da ih razume oni su razumljivi. Uvek se može zakon popraviti, bilo amandmanima, bilo kroz sprovođenje prakse, uvek postoji prilika da opozicija svoje nezadovoljstvo zakonom izrazi podnošenjem amandmana i dosad se sijaset puta dešavalo da ljudi iz nadležnog ministarstva, iz resornog odbora, kažu – tačno je, ovaj amandman je dobar, smislen, ima cilj da popravi sadržinu zakona i njega ćemo prihvatiti. To se nikada nismo stideli da kažemo – izvinite, možda smo pogrešili, vaše zakonsko rešenje je bolje i prihvatamo ga i u svemu, ali kazati da je zakon toliko loš i da ga treba povući iz zakonske procedure i onda ostaviti da na stranicama dnevne štampe čitamo koliko se dnevno dešava incidenata, akcidenata i drugih nemilih događaja, kada je reč o prevozu opasnog tereta, vrlo je pogrešan pristup. Samo ću da vas podsetim, gospodine Mrkonjiću, i ujedno da vas zamolim, kada smo napravili, sada govorim kao Kruševljanin, jedan hidroakumulacioni sistem Ćelije, bilo je zabranjeno da duž tog vodozahvata i vodotoka bude prevožen bilo kakav opasan teret i jasno su postavljeni saobraćajni znaci koji su zabranjivali prenos, prevoz naftnih derivata i svih drugih ulja i supstanci koje bi mogle da zagade vodozahvat iz koga se vodom snabdeva oko 250.000 ljudi. Nažalost, ti znaci su vremenom nestali i niko ih ne postavlja, ne vraća na onu poziciju na kojoj treba da stoje. Danas pored naših vodotokova, a pogotovo pored vodozahvata, krstare kamioni sa opasnim teretom. Čak smo imali situaciju da ti kamioni i upadaju u jezera iz kojih se građani Srbije snabdevaju vodom. Naravno da ćemo kaznenim odredbama ovog zakona pre svega delovati odvraćajuće, kada je reč o takvom postupanju. Nije namera zakonodavca da kažnjava građane, privredu, da izriče kazne. Namera zakonodavca koji da kaznene odredbe je da deluje preventivno i da odbrani. Ako neko misli da će se budžet Republike Srbije puniti od kazni, taj obmanjuje i plaši građane. Niti je naša namera da budžet Republike Srbije punimo kaznama, niti namera zakonodavca da kazne budu izvor finansiranja Vlade ili bilo kojih drugih aktivnosti. Zna se jasno kako se budžet puni i zna se tačno gde će ta stavka u budžetu biti namenjena i jasno se zna da sve kaznene odredbe u zakonima koje donosi ova vlada i koje usvaja ovaj parlament pre svega služe kao preventiva, jer ne kaže se zalud u našem narodu – jednog kazni, hiljadu ćeš opametiti. Zato vas pozivam da podržite ova zakonska rešenja, da date snažnu podršku kroz amandmane ispravljanju određenih nedostataka, ali nikako da kritikujete ovaj zakon sa željom da ga povučemo i da ga ne donosimo, i da kažemo da će ovaj zakon upropastiti Srbiju, da će upropastiti transport u Srbiji, da će upropastiti autoprevoznike, jer ako nije upropastio autoprevoznike u drugim državama sveta, neće to uraditi ni u Srbiji. Pozivam vas da sve buduće zakone pažljivo razmatrate, pažljivo čitate, da na vreme upućujete smislene predloge, amandmane. Mi smo tu da te amandmane i predloge čujemo, prihvatimo, usvojimo, jer mi zakone ne donosimo zarad dobrobiti DS, vladajuće većine, Vlade Republike Srbije, već zarad građana ove zemlje i budućnosti ove zemlje.
Sedam minuta i 50 sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Radiša Ilić, a posle njega narodni poslanik Mihailo Purić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je Predlog zakona o transportu opasnog tereta koji bi trebalo da uredi ovu oblast, ali ostaje pitanje da se vidi kako sve to sprovesti u praksi. Srbija je u poslednjih desetak godina postala, rekao bih, idealna stanica za okončavanje transportnih tura, raznih otrova, raznih otpada koji su nažalost umesto na granici završavali u našim šumama, pored izvorišta voda, u nacionalnim parkovima, na obodu velikih gradova po lokalnim deponijama itd. Kada smo već kod nacionalnih parkova, evo jedan najnoviji primer. Opasni teret ide rekom Dunav iz Beča. Sve rampe su na Dunavu otvorene, mislim na zemlje EU. Dolazi do Ledinaca, na Fruškoj Gori, nacionalni park. Trebalo bi da se pitamo – šta se dešava sa tim teretom koji do Ledinaca dolazi iz Beča? To je pitanje za vas, proverite o čemu se radi. Pod vidom predusretljive naše države Srbije koja, koliko vidimo, nezadrživo juri prema EU već nekih 11 godina, a ta EU sve više izmiče, sve je dalje, neko je dobro iskoristio to diskretno zatvaranje očiju da bi Srbijom posejao tone i tone opasnog stranog otpada koji bi se mirne duše mogao svrstati u najopasnije. Tako su se u Srbiji, na primer, na raznim lokacijama, po planinama, u privatizovanim fabrikama, možda čak i za tu namenu su privatizovane, pogotovo one koje su na sumnjiv način i sumnjivim pojedincima dospele u ruke, pronalazili su se razni kontejneri, burad, čitave pošiljke tone brižljivo upakovanih lekova kojima je istekao rok kako čekaju, zarasli u krov da polako iscure u zemljište i tako da se besprirodno kontaminiraju, a to je nekada neko morao da preveze. Da ne govorimo o spaljivanju opasnog otpada, pogotovo u visokim pećima koje imaju cementare, železare i neka druga preduzeća slične namene. Naravno, ovaj zakon se ne odnosi samo na transport opasnog otpada, već i na teret koji se može definisati kao opasan a u pitanju su, recimo, neophodne sirovine za industrijsku proizvodnju, pogotovo u hemijskoj, naftnoj industriji, kao i za potrebe vojne industrije, kao i teret koji je u tranzitu kroz našu Republiku Srbiju. Vi ste ovim zakonom želeli da sublimirate sve one zakone, kao i međunarodne konvencije usvojene u srpskom parlamentu, a koje se na neki način odnose na opasne materije i na njihovu upotrebu u nadi da će se njime preduprediti sve moguće neke situacije koje bi mogle biti u nekom trenutku katastrofalne za ljude i za životnu sredinu. Veliki deo zakona se odnosi na preventivno postupanje izraženih organa i pravnih lica koja učestvuju u transportu opasnog otpada. Mada, znajući kako se poštuju i sprovode zakone koji se donose ovde u parlamentu Republike Srbije i koji su na snazi, teško da će se nešto promeniti kada je ovaj zakon u pitanju. Određene sugestije u vezi ovog zakona, daće vam i poslanici SRS, i one su uglavnom prebačene u amandmane. Već na samom početku, u uvodnoj odredbi,u članu 1. nailazimo na tačku 2) u stavu 2 na osnovu koje odmah možemo da kažemo da će upravo zbog te tačke 2) dobar deo ovog zakona biti obesmišljen, a ta tačka glasi, citiram: "Odredbe ovog zakona ne primenjuju se na" pa sad tačka 2), znači citiram deo te tačke "kao i vojnih snaga i drugih državnih organizacija koje prema posebnom sporazumu koriste saobraćajnu infrastrukturu Republike Srbije". Dakle, poštovani građani Srbije, ovaj zakon, odnosno njegove odredbe, neće se odnositi na vojne snage drugih država i organizacije koje po posebnom sporazumu koriste našu saobraćajnu infrastrukturu, a te vojne snage drugih država koje prolaze, koje krstare našim drumovima su u stvari vojne trupe NATO pakta. Ako vi znate da neke druge snage postoje u Srbiji koje krstare našim drumovima, onda me ispravite. Možda mislite da ste izbegli da NATO vojnike obavežete na poštovanje ovog zakona. Verujte mi, nigde se ne bi promenilo ni da je pisalo da se odredbe ovog zakona primenjuju i na vojne snage drugih država koje prolaze kroz Srbiju, već se taj NATO pakt nije libio da prekrši Povelju UN, nije se libio da nam ruši bolnice, škole, mostove, staračke domove, da ubija nedužne građane, da ubija decu, da gađa porodilišta. Nije se libio da seje kasetne bombe širom Srbije, a sada će, recimo, da poštuje zakon koji je, gospodine Mrkonjiću, izašao iz vašeg kabineta, tako da ste vi pravilno procenili da bi bilo uzaludno da ste ih ovim zakonom obavezivali da poštuju odredbe. Ne samo što nikom neće polagati računa šta voze kroz Srbiju i kome, oni čak ne vode računa ni kako voze. Primer imamo i u Srbiji i u okruženju, jer iza njih ostaju mrtvi i pešaci i ostali učesnici u saobraćaju, a u Makedoniji, to verovatno znate, američki vojnici su uspeli da pregaze čak i makedonskog ministra. Raspitajte se kako je kažnjen taj vojnik koji je načinio taj težak prekršaj. Svu štetu i odgovornost je preuzela makedonska država. Tako je i sa ovim kapitulantskim SOFA sporazumom kojim se Srbija propisno obrukala dajući NATO na korišćenje saobraćajnu i ostalu infrastrukturu prilikom prolaska kroz našu zemlju. Sporazum koji se ovde spominje u ovom zakonu apsolutno ne obrađuje u širem smislu ovu oblast jer su njegove odredbe u suštini deklarativnog karaktera. Član 8. u ovom predlogu zakona odnosi se na situaciju kada učesnik u transportu opasnog tereta pričini štetu koja treba da se namiri od osiguranja koju taj učesnik mora da ima. Sada se postavlja pitanje šta sa onom štetom gde je daleko premašen limit koje osiguranje može da plati? Pošto se radio opasnim materijama koje mogu proizvesti veliku ekološku štetu, kao na primer, izazivanje zagađenja reka, izvorišta i uništenje celokupnog biljnog i životinjskog sveta, pomor riba, šteta je ogromna možda i nenadoknadiva ili, recimo, kontaminiranje zemljišta usled akcidenta koji se dogodio recimo na nekom magistralnom putu, gde se učesnik u transportu, konkretno prevoznik nije rukovodio odredbama ovog zakona. Uništeno je zemljište, ugrožene su podzemne vode, preti sušenje šume i sve to košta. SRS vam predlaže da se kao neki vid nadoknade pričinjene štete ostavi mogućnost nadoknade štete i imovine učesnika u transportu a ne samo suma koju je prihvatio kao osiguranje učesnik u transportu. Možete to posmatrati i na primeru koji ću navesti da bi ste uvideli da se upravo u ovom članu kriju mogućnosti da neko smišljeno, rekao bih, kao preduzetnik prihvati mirne duše kaznu od 100-500 hiljada dinara ili kaznu zatvora od 30 dana što se nije osigurao. To je situacija ako ga uhvate, a isto će se desiti u slučaju vanrednog događaja kako ste nazvali "oslobađanje" opasnog tereta. Zato sam spomenuo ovaj iznos propisan u članu 89. u tački 2) koji se direktno odnosi na član 8, tako ste naveli vi, zato gospodine ministre što neko može svesno da se debelo ovajdi od namernog prevrtanja cisterne unekoj nedođiji sa hemikalijama kojih se neka kompanija ratosiljala na praktičan način i koji bi verovatno bio veliki izdatak da taj otpad izvozi u inostranstvo na dalju preradu. Cifre su astronomske i sigurno će se pojaviti neko ko će za veliki novac prihvatiti da tako nešto inscenira jer vi ovim zakonom pokušavate da osigurate bezbedan i legalan transport opasnog tereta i da sprečite ovakve situacije. Mislim da postoji veliki disparitet u visini kazni, zatim ceni smeštaja odnosno deponovanja ili prerade za izvoz ovog opasnog tereta i čisto imamo sliku po gradovima Srbije, verovatno ste i vi imali prilike da to vidite, da na pijacama vidimo seljake kako prodaju neku čudnu burad, ispražnjenu i opranu, pitanje gde, kao ambalažu za smeštaj žitarica ili drugih namernica a na buradima su nalepnice sa jasno vidljivom mrtvačkom glavom. Setimo se primera one firme "Helijus" od pre nekoliko godina iz Gornjeg Milanovca, čiji se transport opasnog otpada koji je bio smešten u buradima koji je završio na planini Rudnik, gde su seljaci tu burad pronašli u šumi, uzimali su, čistili ambalažu i prodavali na pijaci. Nije zgoreg da spomenemo da je samo jedan kilogram na ilegalnom tržištu zbrinjavanju nuklearnog otpada vredan 1.600 dolara. Verovatno ima onih koji će posegnuti da svoj radioaktivni otpad iz svoje zemlje ilegalnim putem možda dopremi u Srbiji zahvaljujući nesavesnim pojedincima. Dobro će biti ako ovim zakonom uspete da propratite ceo tok transporta, počev od utovara, transporta, zadržavanja opasnog tereta u vozilu, zatim pretovara, promena prevoznog sredstva ili vida u saobraćaju pa sve do istovara i odlaganja odnosno skladištenja opasnog tereta. Takođe postoji mogućnost da ćete sa nekim zakonima koje ste naveli u obrazloženju biti u koliziji jer u pojedinim aktivnostima u procesu transporta opasnog tereta ne mogu da se usklade svi ti zakoni jer svaki zakon ima svojih specifičnosti pa se neko može pozivati na neki član iz zakona, recimo o ambalažnom otpadu ili na Zakon o upravljanju otpadom koji mu nešto ne dozvoljava, a ovaj zakon mu to dozvoljava. Ovo je član koji se tiče ovoga što sam do sada govorio i navodio primere. To je član 27, koji propisuje šta da radi učesnik u transportu opasnog tereta ako mu on, evo citiram, nestane. Kako to može da se dogodi da, recimo, nestane tovar od 25 tona pirolena ili tečnog cijanida, i onda se pojavi prevoznik i po ovom članu 27. prijavljuje nestanak opasnog tereta, pa onda kreće, pošto ima obavezu po tom članu, da ga i sam traži? I ovde mogu oni koji to hoće da mešetare i da zarađuju ne hajući za živote ljudi, za životnu sredinu, da recimo, insceniraju krađu, neko im negde rasipao toj opasni tovar, kasnije pronađu vozilo, prevoznik po članu 89. tačka 2) plati 500.000 dinara ili ode 30 dana u zatvor zato što nije bio osiguran kako treba, a u džep stavi sumu koja je veća 10 puta od ove kazne. I to je vrlo moguća solucija, gospodine ministre, koja može da se desi u stvarnosti. Zbog vremena pokušaću da se osvrnem na još par članova ovog zakona. Jedan je i član 37, po kome je učesnik u transportu dužan da lice koje primi u radni odnos osposobi za poslove u transportu opasnog tereta. S obzirom da se radi o osetljivoj materiji, da postoji puno lica koja su već osposobljena i poseduju određene sertifikate za te poslove, logično bi bilo da se za ove potrebe, upošljavaju već osposobljena lica. Mnogi će zloupotrebljavati ovu mogućnost koju im vi dajete pod izgovorom, ako dođe do vanrednog događaja, da je lice u fazi obuke ili osposobljavanja i da je pod nadzorom instruktora za opasni otpad učestvovalo u transportu opasnog otpada. U članu 44. u stavu 1. pominjete odrednicu koja kaže – vozilom za transport opasnog tereta upravlja vozač ako je, u tački 3) kažete – upućen u svoje obaveze. Mislim da tu nema šta da se kaže, da neko bude upućen ili neupućen. To se može tumačiti kao da je usputno neko površno obavešten o svojim obavezama. Pravo i pravilnije zakonsko rešenje bi bilo da vozač dobro poznaje svoje obaveze, umesto da bude samo upućen. Pitanje – da li može sudija da bude samo upućen u zakone i propise ili elektroinženjer za poslove vezane za struju ili neki neimar koji bi projektovao mostove, saobraćajnice itd? Oni moraju da poznaju svoje obaveze i svoj posao. Takođe, gospodine ministre, mislim da naša železničke stanice u kojima se transportuje velike količine opasnog tereta nemaju adekvatne uslove za pretovar i za prijem opasnog tereta. Prolaze se kroz velike gradove i, zamislite da dođe do sudara kompozicija vozova, od kojih jedna, recimo, vuče 20 cisterni sa amonijakom ili još nekom drugom opasnom hemikalijom? Na kraju bih prokomentarisao član 80. u odeljku koji se odnosi na nadzor. U stavu 1. ste predložili inspekcijski nadzor metodom slučajnog izbora vozila. Kada je ovaj vid transporta u pitanju, potreban je drugačiji vid kontrole kroz koju bi prošli maltene svi preduzetnici, pravna lica koji učestvuju u transportu opasnog tereta. Za ovakve vrste transporta, nema slučajnog izbora vozila. Na kraju, ono što je karakteristika ovog zakona je administrativno određivanje uprave, savetnika i instruktora. Stiče se utisak da su oni upravo cilj donošenja zakona. Stiče se utisak, takođe, da se u pojedinim članovima koji se dotiču nekih ozbiljnih pitanja u vezi transporta opasnih otpada, da se ostavlja mogućnost njihovog dvosmislenog tumačenja, što mislim da nije dobro.
Iskorišćeno vreme poslaničke grupe je 16 minuta. Reč ima narodni poslanik Mihailo Purić, posle njega narodni poslanik Dušan Marić.
Poštovana predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, pred nama je zajednički načelni pretres i jedinstven pretres o Predlogu zakona o transportu opasnog tereta i o Predlogu zakona o potvrđivanju sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipat. Reći ću samo par rečenica o Predlogu zakona o potvrđivanju sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipat. Ovo potvrđivanje sporazuma o vazdušnom saobraćaju između ove dve države će predstavljati korak napred u odnosima dve zemlje, obzirom da je u pitanju moderan sporazum kojim se u celini određuju odnosi u oblasti vazdušnog saobraćaja izmeđuRepublike Srbije i Arapske Republike Egipat i promovišu i ispunjavaju visoki međunarodni standardi. Ovaj sporazum otvara šire mogućnosti, kako za prevoznike strana ugovornica, tako i za druge subjekte u ukupnim privrednim kretanjima između Republike Srbije i Arapske Republike Egipat. Kada je u pitanju Predlog zakona o transportu opasnog tereta, pre svega ću govoriti o onome što stvarno piše u zakonu i šta taj zakon stvarno predstavlja. Razlozi za donošenje zakona su sadržani u činjenici da je Republika Srbija ratifikovala, odnosno potvrdila niz međunarodnih sporazuma kojima se uređuje oblast transporta opasnog tereta i ratifikovani međunarodni sporazumi predviđaju veoma značajne novine kojima se uređuju pitanja bezbednog transporta opasnog tereta u drumskom, železničkom, vodnom i vazdušnom saobraćaju. Postojeći zakon iz 1990. godine i uredba Vlade Republike Srbije je iz 2002. godine nisu u mogućnosti da primene ratifikovane međunarodne sporazume, jer ne mogu da uspostave sistem ovlašćenih fizičkih i pravnih lica za obavljanje poslova transporta opasnog tereta. Ne mogu da uspostave nadzor nad primenama ratifikovanih međunarodnih sporazuma, niti mogu kažnjavati fizička i pravna lica za koje se utvrdi da su kršile odredbe tih sporazuma. Važećim zakonom i uredbom nije omogućeno odgovarajuće praćenje opasnog tereta posebno kod zaštićene zone. Uređivanje transporta opasnog tereta zahteva primenu ratifikovanih međunarodnih sporazuma, te zbog toga nema alternativnih rešenja osim donošenja novog zakona. U članu 1. predloženog zakona se uređuju ovlašćenja državnih i specijalizovanih organizacija u transportu opasnog tereta, posebni uslovi kojim se obavlja transport opasnog tereta, kao i postupci u slučaju vanrednih događaja u transportu opasnog tereta i nadzor nad izvršenjem ovog zakona, kako u drumskom, železničkom, vodnom, tako i u vazdušnom saobraćaju. Želim da napomenem da se ove odredbe ovog zakona ne primenjuju, a jasno je zakonom definisano u kojim slučajevima. Ne primenjuju se na transport opasnog tereta koji privredno društvo, drugo pravno lice ili preduzetnik obavlja za potrebe svoje delatnosti u jednoj tehničko-tehnološkoj celini. Pod dva – na transport opasnog tereta koji se obavlja u vozilima ministarstva nadležnog za poslove odbrane, MUP, Vojske Srbije, vojnih snaga drugih država i organizacija koje prema posebnom sporazumu koriste saobraćajne infrastrukture Republike Srbije. Napominjem, prema posebnom sporazumu, a ne onako kako smo ovde čuli, kako kome padne na pamet da se prevozi opasni teret. Donošenje i primena zakona o transportu opasnog tereta će obezbediti najviši stepen bezbednosti u manipulaciji i transportu opasnog tereta. Pored toga, predloženi zakon delovaće preventivno na sve učesnike u transportu opasnog tereta. Po prvi put predloženi zakon predviđa i formiranje uprave za transport opasnog tereta. Upravom rukovodi direktor koga postavlja Vlada na pet godina, na predlog ministra, a prema zakonu kojim se uređuje položaj državnih službenika. U članu 9. ovog zakona za transport opasnog tereta obrazovana je kao organ državne uprave u sastavu ministarstva nadležnog za poslove saobraćaja. U članu 10. se jasno definišu nadležnosti i poslovi koje obavlja ova uprava za transport opasnog tereta. Član 13. ovog zakona predviđa da učesnik u transportu opasnog tereta mora upotrebljavati odgovarajući tip ambalaže za transport. Definisane su i obaveze proizvođača da izrađuje ambalažu pod, posudu pod pritiskom ili cisternu određenog tipa koju odobrava uprava za transport opasnog tereta na osnovu izveštaja o ispitivanju koje izdaje ovlašćeno telo. Predloženi zakon po prvi put uvodi institut savetnika za bezbednost u transportu opasnog tereta u drumskom, železničkom, vodnom i vazdušnom saobraćaju, gde se u članu 13. jasno kaže, da učesnik u transportu opasnog tereta, sa sedištem u Republici Srbiji, mora imati najmanje jednog savetnika za bezbednost u transportu opasnog tereta, osim u slučajevima predviđenim propisima iz člana 2. stav 2. ovog zakona. Donošenje i primena zakona o transportu opasnog tereta će se obezbediti poštovanje procedure za otklanjanje posledica vanrednih događaja kojima su ugrožena lica ili zagađena životna sredina, kao i obaveza učesnika u transportu opasnog tereta da nadoknadi pun iznos štete koja je nastala kao posledica tog događaja. Predviđenim zakonom je definisan sistem od nadzora nad primenom odredaba, kao i ratifikovanih međunarodnih sporazuma, tako i podzakonskih akata donetih na osnovu tog zakona. Zakon predviđa i kažnjavanje činilaca privrednih prestupa i prekršaja koji su ustanovljeni ovim zakonom. Donošenje zakona o transportu opasnog tereta Srbija dobija dobar i moderan zakon koji je usaglašen sa propisima EU, koji će omogućiti bezbedan i pouzdan transport, povećaće bezbednost učesnika u saobraćaju i jasno definisati pravila u toj oblasti. U danu za glasanje kada to bude bilo predstavnici DS će glasati za ovaj zakon.
Iskorišćeno je pet minuta i dvadeset sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Dušan Marić, posle njega narodna poslanica Branka Karavidić.
Dame i gospodo, da bi gledaocima koji gledaju ovu sednicu bilo jasnije zbog čega je važno da oblast transporta opasnih materija bude regulisana posebnim zakonom, podsetiću na nekoliko primera takozvanih akcidenata sa tragičnim posledicama. Kanada 1989. godina; voz kojim je prevožen hlor iskočio je iz šina, pri čemu je došlo do isticanja hlora iz nekoliko cisterni, posledice evakuacija dve stotine hiljada ljudi. Avganistan 1982. godina; cisterne natovarene benzinom u tunelu, nažalost, prepunom ljudi, poginulo 2.700 lica. Pančevo 1982. godina; "Petrohemija", izgorela autocisterna sa tečnim etilenom, dvoje ljudi poginulo. Nemačka 1987. godina; cisterna koje je prevozila benzin izazvala je sudar, život je izgubilo šest lica i Krnjača kod Beograda 1998. godina, eksplozija autocisterne sa tečnim amonijakom, jedno lice poginulo, troje teško povređeno. Što se samog Predloga zakona tiče, čak da je on u ostatku teksta idealan, čak i ako se on bude doslovno sprovodio i poštovao, prvi član ovog predloga je takav da ostavlja neograničenu mogućnost da se u Srbiji događaju ekološki incidenti i da to bude u skladu sa ovim zakonom. Citiraćutačku 2. stav 1. član 2) kaže: "Odredbe ovog zakona ne primenjuju se na transport opasnog tereta koji se obavlja vozilima ministarstva nadležnog za poslove odbrane,ministarstva nadležnog za unutrašnje poslove, Vojske Srbije, kao i vojnih snaga druge države i organizacija koje prema posebnom sporazumu koriste saobraćajnu infrastrukturu RS". Jasno je da se ovaj drugi deo ove odredbe odnosi na vojne jedinice NATO pakta. Podsećam da je Srbija, čini mi se u julu 2005. godine potpisala sporazum sa NATO paktom kojim je pristala da ova međunarodna vojna organizacija nesmetano i bez ikakvih ograničenja teritoriju RS koristi za transport ljudstva, tehnike, vojnog i ratnog materijala. U vojnom i ratnom materijalu praktično ne postoji materijal koji se može podvesti pod ovu kategoriju i opasan teret. Ne zna se šta je opasniji teret, da li vojnici, posebno ako su u pitanju okupatorski vojnici, kao i njihova tehnika i njihovi topovi i minobacači, municija ili oružje koje nosi sa sobom. Ovaj sporazum se odnosi i na oružane snage NATO pakta koje se nalaze u misiji okupacije KiM. Po tom sporazumu mi smo, praktično, na jednom delu teritorije RS obavezni da pružimo neograničeno gostoprimstvo, kada je u pitanju prihvat transportnih jedinica NATO pakta, okupatorskoj vojsci koja drži okupiran drugi deo teritorije RS. Moram da napravim jednu paralelu sa 1914. godinom, nakon atentata na Franca Ferdinanda u Sarajevu. Austro-ugarska je tražila od Kraljevine Srbije da dozvoli da dvojica policijskih inspektora Kraljevine učestvuju u istrazi koja je vođena na teritoriji Kraljevine Srbije, kako bi se otkrila organizaciona mreža atentatora. Iako je bila suočena sa ultimatumom koji je značio: ili ćete prihvatiti naše inspektore ili ćete biti napadnuti, Kraljevina Srbija je procenila da zahtev Austrougarske nedopustivo mnogo zadire u njen suverenitet i odbila je zahtev. Po ovom sporazumu, koji je potpisan 2005. godine, snage NATO pakta na teritoriji RS, znači, u toku prelaska teritorije Srbije uživaju potpuni imunitet od svega i svačega.Vojnici NATO pakta imaju imunitet od hapšenja, pritvaranja ili zapleni njihove imovine. Imaju potpuni imunitet za sve što izgovore, napišu ili učine. Zaštićeni su od bilo kakvog sudskog zakonskog procesa. Znači, bukvalno mogu da učine šta hoće. To znači, praktično, a to piše u sporazumu, da vojnici NATO pakta u Srbiji mogu da pljačkaju, mogu da ubijaju, mogu da rade šta god hoće, oni će proći, što se tiče zakonodavstva i pravnog poretka RS, potpuno nekažnjeno. To znači da oni preko teritorije Republike Srbije mogu da voze sve vrste opasnih tereta i opasnih materija, bez ikakvog ograničenja, od bojnih otrova do, recimo, municije sa osiromašenim uranijumom, koja je sastavni de naoružanja NATO pakta. Postavljam pitanje da li je NATO pakt ovu neverovatnu privilegiju da po Srbiji može da prevozi šta hoće i kad hoće zaslužio možda time što je samo pre deset godina na teritoriju RS bacio 20 hiljada tona bombi, na teritoriju Republike Srpske 10 hiljada tona bombi, od čega je nekoliko hiljada tona bombi i granata koje su ispaljena sadržalo osiromašeni uranijum? Čitao sam neke analize pre nekoliko godina i potvrđeno je da je u delu municije koja je korišćena za bombardovanje srpskih položaja na KiM i u Republici Srpskoj korišćena municija sa plutonijumom, koji je višestruko otrovniji od osiromašenog uranijuma. Šta to znači? To u praksi znači da će u narednih 20-30 generacija najmanje srpski narod biti trovan ovom municijom: osiromašenim uranijumom i plutonijumom. Takođe, podsećam i pitam da li je možda to tazasluga kojom je NATO pakt zaslužio tu privilegiju , to što je izvršio bombardovanje RS, u kome je, podsećam,ubijeno 3.500 ljudi, ranjeno 15.000 ljudi, ubijeno 73 dece, srušeno više od 300 mostova i škola ili možda okupacijom KiM ili možda ubistvom više od 2.000 Srba koji su na KiM kidnapovani i ubijeni u vreme kada je u njihovoj bezbednosti brinuo NATO pakt. Takođe podsećam na ubistvo male Milice Rakić u kupatilu u Batajnici, na bombardovanje zgrade RTS, na bombardovanje voza na mostuu Grdeličkoj klisuri. Kada se imaju u vidu svi ovi zločini, nečasno, neljudsko ponašanje NATO pakta i država članica NATO pakta prema srpskom narodu i Srbiji, nameće se jedno suštinsko pitanje – kako možemo da verujemo da koliko sutra NATO pakt kroz Srbiju ili kroz Beograd neće prevoziti municiju sa osiromašenim uranijumom? Nemamo dokaza da to već ne čini.Tom municijom će kad-tad gađati i ubijati neku drugi narod, kao što je pre deset godina ubijao srpsku decu. SRS smatra da je NATO pakt okupator, da jedinicama NATO pakta ne treba dozvoliti prolazak preko teritorije RS, a kamoli dozvoliti da prilikom prelaska teritorije RS prevoze i opasan teret. U tom smislu smo predložili da se briše tačka 2) u članu 1. Predloga zakona. Takođe želim da podsetim na činjenicu da nije dovoljno samo usvajati zakone, mnogo je važnije da li će ti zakoni biti primenjivani i kako će biti primenjivani. Kako da verujemo da će ova Vlada primenjivati ovaj zakon iz oblasti transporta i ekologije, ako imamo primer da isto ta Vlada ne poštuje neke zakona koje je sama predložila, neke propise upravo iz oblasti ekologije? Više puta sam ovde govorio o odluci Vlade iz juna 2008. godine da u nekadašnjem vojnom skladištu u Krnjevu kod Velike Plane napravi skladište za opasan otpad. Iako je ta odluka potpuno nezakonita, o čemu ću sad govoriti i ako zbog otpora meštana nije primenjena i ne može biti primenjena, Vlada već dve godine odboja da ovu odluku stavi van snage. Pitam, ovde je gospodin Mrkonjić, čemu ta tvrdoglavost i teranje inata, otkud tolika nespremnost Vlade da prizna jednu očiglednu pogrešnu odluku? Podsećam, Vladin Pravilnik o načinu postupanja sa opasnim otpadom izričit je da se opasan otpad ne može skladištiti na manjoj udaljenosti od pet kilometara od naseljenog mesta. Ovo potencijalno skladište se nalazi na samo nekoliko stotina metara od prvih seoskih kuća. Ovo pitanje pokreće se već godinu i po dana, ovde defiluju ministri, međutim, još uvek ne dobijam ni jedan jedini odgovor niti Vlada menja ovu nerazumnu odluku. Po istom tom propisu otpad mora biti udaljen najmanje tri kilometara od najbližeg prirodnog dobra i tri kilometra od spomenika kulture. Ovo skladište se nalazi na nekoliko stotina metara od najstarije zgrade osnovne škole u Srbiji i u neposrednoj blizini crkve brvnare, koja je sagrađena negde u 17. veku i jedna je od najstarijih crkvi brvnara u našoj državi. Takođe, skladište je udaljeno manje od 500 metara od izvora vode sa kojih se naselje Krnjevo, koje ima četiri hiljade stanovnika i škola u kojoj ima 300 učenika, snabdevaju vodom. Takođe, ističem da je Prostorni plan opštine Velika Plana potvrđen od nadležnog republičkog organa, a taj nadležni republički organ je pod patronatom Vlade Republike Srbije i regulacionim planom naseljenog mesta Krnjevo nije predviđena mogućnost da se na tom prostoru skladišti opasan otpad. Poslednje pitanje koje ću postaviti, a odnosi se na ovaj problem, ako vi i dalje istrajavate na sprovođenju jedne ovakve odluke onda se zaista nameće jedno pitanje – da li vi ove zakone usvajate da bi ih sprovodili, da bi obezbedili bezbedan transport, da bi zaštitili prirodu Srbije, da bi dostigli neke ekološke standarde ili ih usvajate reda radi. Moram da se osvrnem na jednu tvrdnju kolege iz vladajuće koalicije, braneći ovaj zakon i ovaj brzi tempo usvajanja ovog zakona rekao je – pogledajte kako žive građani Francuske, Nemačke, Velike Britanije, Holandije, SAD, zahvaljujući dobrim zakonima oni imaju standard koji imaju. Mislim da nema čoveka u Srbiji koji gleda ovaj prenos i koji veruje da građani Francuske, Nemačke, Velike Britanije, žive dobro prevashodno zahvaljujući dobrim zakonima. Oni žive dobro prevashodno zahvaljujući tome što su poslednjih pet vekova preselili kolonijalne sile koje su pod okupacijom držale pola planete i pljačkale prirodna bogatstva širom Amerike, Evrope, Afrike i Azije.
Iskorišćeno je 12 minuta vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Branka Karavidić, posle nje narodni poslanik Momir Marković.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre i kolege poslanici, zakon koji je danas pred nama uređuje u potpunosti delikatnu oblast transporta opasnog tereta. Zakon reguliše transport opasnog tereta u drumskom, železničkom, vazdušnom i vodnom saobraćaju. U njega su unete i sve odredbe međunarodnog sporazuma koji je naša zemlja potpisala, a odnosi se na oblast transporta opasnog tereta. Kako su Zakon iz 90-tih i Uredba iz 2002. godine koji trenutno regulišu ovu materiju prevaziđeni, ovo je sveobuhvatni predlog zakona kojim će se prevazići bezbednosni rizici. Kada kažem bezbednosni rizici, mislim na to da u praksi nije obezbeđen potpun nadzor nad transportom opasnog tereta. Opasni teret transportuje se u neodgovarajućoj ambalaži i cisternama kojima nije odobren tip, odnosno kod; nema ovlašćenih i stručnih lica za organizovanje i kontrolu transporta opasnog tereta; nije omogućeno adekvatno praćenje transporta opasnog tereta kroz zaštićene zone. Postupak izdavanja odobrenja za vozila cisterne i ostalih vozila za transport opasnog tereta je neadekvatan. Ovaj predlog zakona će donošenjem, a naravno i primenom, omogućiti preventivno delovanje, naglašavam preventivno delovanje i tako smanjiti broj incidenata. Obezbediće se najviši stepen bezbednosti u manipulaciji i transportu opasnog tereta, otkloniće se problemi koji se u praksi javljaju, kako sa neadekvatnom ambalažom, tako i sa transportnim sredstvima za prevoz opasnog tereta, harmonizovaće se bezbednosni zahtevi u odnosu na domaća pravna i fizička lica koja obavljaju transport opasnog tereta sa već potvrđenim međunarodnim sporazumima i tehničkim propisima koje oni sadrže. Novina je obrazovanje uprave za transport opasnog tereta kao organa državne uprave u sastavu ministarstva nadležnog za poslove saobraćaja. Članom 10. ovog predloga zakona uređene su brojne nadležnosti uprave, a mislim i odgovornosti. Prednost formiranja uprave je ta što će se koordinacija radi pružanja kompletne servisne podrške učesnicima u transportu opasnog tereta vršiti sa jednog mesta, naravno uz sistemsku primenu već potvrđenih međunarodnih sporazuma. Donošenjem ovog zakona omogućiće se stručno osposobljavanje i imenovanje savetnika za bezbednost opasnog tereta kod svakog učesnika u transportu, obezbediće se imenovanje i ovlašćenje stručnih lica za ispitivanje i tela za ocenjivanje usaglašenosti proizvodnje novih i tehničke ispravnosti postojećih sredstava za transport opasnog tereta. Omogućiće se razmena podataka o ovlašćenim domaćim fizičkim i pravnim licima koje obavljaju određene funkcije u ostvarivanju bezbednosti. Ovim predlogom zakona utvrđene su procedure za otklanjanje posledica vanrednih događaja u kojima su ugrožena lica i životna sredina, a utvrđene su i obaveze učesnika u transportu opasnog tereta da nadoknadi celokupnu štetu nastalu kao posledica vanrednog događaja. Uspostaviće se sistem nadzora nad primenom ovog zakona, kao i potvrđenih međunarodnih sporazuma. Ovim predlogom zakona propisano je i adekvatno kažnjavanje učinilaca privrednih prestupa i prekršaja koji su istim ustanovljeni. Usvajanje Predloga ovog zakona nije samo puko usaglašavanje našeg zakonodavstva sa potpisanim međunarodnim sporazumima, već preka potreba da naša zemlja pre svega preventivno deluje, štiteći tako prvenstveno živote i zdravlje svojih građana, životnu sredinu i svoju privredu. Zato vas pozivam sve da u danu za glasanje date svoj glas za usvajanje ovog zakona. Glasaću za ovaj zakon, a takođe će to učiniti i moje kolege iz poslaničke grupe ZES.
Iskorišćeno je četiri minuta i 45 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Momir Marković, posle njega narodni poslanik Mirko Čikiriz.
Ne znam, dame i gospodo narodni poslanici, ali gospodinu ministru Mrkonjiću uvek dođe ovakav zakon, gotovo neodbranjiv, i dođe ovde pred nas čovek i svim silama se trudi da odbrani zakon. Ali, da krenemo redom, takva mu je karma, šta da se radi. Reče gospodin ministar da je ovo nov zakon. Tačno, nov je, ali su do sada sva zakonska rešenja posebnu pažnju posvećivala bezbednosti u manipulaciji, transportu, distribuciji i potrošnji materija koje imaju atribut opasnih. Od 1950. i neke godine otkada je počela upotreba tih materijala koji se zovu opasnim zakonski je prvo u Demokratskoj Federativnoj Republici Jugoslaviji, pa u SFRJ, pa u SRJ, pa dalje do današnjeg dana je posebna pažnja posvećivana upravo ovoj materiji. Mogu da vam kažem kao neko ko je proveo pola radnog veka, a popriličan mi je radni vek, pola radnog veka proveo u preduzeću koje se bavilo transportom i distribucijom upravo jedne od paleta ovih opasnih materija, da sam bio svedok gde su naše zakonske akte, naši zakonski projekti, od ovoga što se danas zove EU, a sasvim drugačije je izgledalo i sasvim drugačiji odnos je imalo i sasvim drugačije se zvalo, zvalo se Evropska zajednica. Prihvatani su naši zakonski projekti, naša zakonska rešenja i unutar Evropske zajednice. Prema tome, stručnjaka iz oblasti zakonodavstva, kao i iz oblasti rada, manipulacija sa opasnim materijama, država Srbija ima i nikada nije oskudevala u njima. I danas preduzeća koja se bave ovim poslom, imaju vrhunske stručnjake i imaju svetski priznate stručnjake. Međutim, pošto je novi zakon, da malo o tom zakonu i popričamo. U samom startu ću se i ja pozvati na stav 2. člana 1. ovog zakona, gde kaže – odredbe ovog zakona se ne primenjuju, pa kaže – na transport opasnog tereta koji se obavlja vozilima ministarstva nadležnog za poslove odbrane, ministarstva nadležnog za unutrašnje poslove, Vojske Srbije i tu ću da stanem i da pitam – šta je to što može Ministarstvo odbrane i šta je to što može Vojska Srbije da prevozi, a da državni činovnik, dakle, Vladin činovnik, Vlade kojoj su potčinjena i ova dva ministarstva, ne može da kontroliše. Ukoliko ovakvo rešenje ostane, onda će nam se dešavati mnogo više ono što nam se desilo kod Batočine pre neku godinu, da nam je neodgovornost starešina u jednoj jedinici dovelo u opasnost čitav deo auto-puta od nekoliko kilometara. Da vas podsetim, gospodine ministre, onda je vojno vozilo posejalo granate po auto-putu, paje bio zatvoren auto-put nekoliko sati i nekoliko sati su vrlo pažljivo te granate, koje su ispale iz kamiona, prikupljane. Šta je to što ne može da kontroliše država što rade njena potčinjena ministarstva ili službe i organizacije ispod ministarstava? Prema tome, smatram da ova tačka 2. u članu 1. sigurno treba da bude izbrisana i zbog onoga o čemu su govorile moje kolege iz SRS, dakle, Sofa sporazum, NATO vojnici, kontrola toga. Jedino nam ovaj zakon može dozvoliti da na neki način uđemo u njihov Sofa sporazum, jer je on nedvosmislen. Tu smo bukvalno dali mogućnosti da mogu nesmetano da prolaze. Jedino nam ovaj zakon može dozvoliti da na neki način ili bar malo kontrolišemo šta oni to prevoze i kako je osigurano to što oni prevoze, s obzirom da taj njihov transport može da bude poražavajući i akcidenti iz tog njihovog transporta mogu da budu vrlo opasni, ne samo za područje na kojem se dese, nego za mnogo šire područje države Srbije. A Srbija je kao država relativno mala i onda bi mnogo veći prostor zauzimalo to što je pokriveno tim akcidentom. Zbog toga smatram da ovu tačku 2. iz člana 1. treba brisati. I pored ovako uspešnih zakonskih rešenja koja smo imali do sada, dešavalo se da dođe do akcidenata upravo amonijaka u Padinskoj Skeli, municije kod Batočine, pa za vreme bombardovanja samo što se nije desilo, sreća te su izvukli iz Prve iskre Barič iz rezervoara, pa je moglo da dođe do bukvalne katastrofe nad Beogradom. I ratna situacija je u svakom slučaju situacija koja može da izazove akcident sa ovakvim materijama. Šta se ovim zakonom dobija? Prvo, dobija se nova uprava, uprava koja će biti popunjena od kadrova koji su neraspoređeni u drugim upravama, agencijama, ministarstvima itd, apsolutno nepotrebna. Ili, ako već treba da bude raspoređen neko, on mora da ima vrhunske kvalifikacije iz ove oblasti. Pitanje je da li su oni koji su neraspoređeni u drugim ministarstvima kvalifikovani da dođu u ovu upravu i sutradan upravljaju čitavom jednom lepezom poslova iz ove oblasti i da komanduju, da čak i naređuju, donose naredbe ljudima koji su daleko kvalifikovaniji, sposobniji i stručniji od njih. U članu 11. i 12. ste nedvosmisleno to rekli. Član 39. kaže ovako – odobrenje za tip vozila za transport opasnog tereta je isprava koju izdaje Uprava na osnovu izveštaja o ispitivanju tipa vozila za transport opasnog tereta. Ovde meni nešto nije jasno. Koliko se razumem, nije tip vozila bitan i ne ispituje se tip vozila, već se ispituje sud u kojem se opasan teret transportuje. Dakle, cisterna, ukoliko se radi o cisterni. Tip vozila, pokvari se jedan tegljač, skine se, prikači se drugi i može biti ne znam koliko puta ispitivan kamion koji vuče, uopšte nije bitno. Bitno je da cisterna bude ispitivana. Govorite u članu 13. o ambalaži i ispitivanju. Gospodine ministre, do sada je bila obaveza da se na svakih pet godina recimo sudovi za transport i distribuciju i eksploataciju tehničkih gasova, pri tom mislim na propan i butan, pri tom mislim na hlor, pri tom mislim na azot, pri tom mislim na mnoge druge, disugasza varenje itd. Obaveza je bila da se na pet godina ispituju. S obzirom da sam radio u firmi koja se bavila transportom i distribucijom tečnog gasa, vrlo dobro znam daposle pet godina sve boce, sve cisterne su morale da idu na tzv. ispitivanje, gde se pritisak podiže pet puta više od radnog pritiska. Dakle, vi u boci koju koristite u domaćinstvu imate pritisak od 5 bara. Boca se ispituje na 25 bara i 24 sata ona mora da bude pod tim pritiskom i ako ne izgubi oblik, onda tek dobija žig inspektora parnih kotlova. Do sada su inspektori parnih kotlova imali pravo da svojim žigom potvrde ispravnost tog suda. Danas situacija nije takva. Danas u Srbiji možda nekoliko miliona boca ima. Preduzeće koje se bavi transportom i distribucijom je bilo obavezno da ispituje svaku bocu kojoj je žig istekao i donese se u punionicu, svaku cisternu koja dolazi, a prošao joj je rok. Danas toga nema iz razloga što se prvo pune boce uvoze iz inostranstva, pitanje je kvaliteta njihovog, pitanje je njihove ispravnosti. Danas preduzeća za punjenje i eksploataciju tih sudova nemaju obavezu i doći ćete u situaciju da vam boci od nekoliko godina istekne garancija od onih pet godina, koliko je dao inspektor, stavljajući svoj žig na tu bocu. Ima još jedna opasnost koju sam primetio, kao čovek koji se malo razume u taj posao. Kada dođete da napunite bocu kod onoga koji puni automobile, ne meri se količina i mnogo je opasno, propisano je bilo da može najviše 200 grama na bocu od 10 kilogram, recimo, gasa, najviše 200 grama može, jer onda se stvara mnogo veći pritisak u onoj gasnoj kapi ukoliko 100 grama preko tih 200 grama gasa bude unutra. Danas vi dođete, on vam napuni odokativnom metodom, vrlo opasno. Bolje je da nema kilogram gasa nego da ima 100 grama više od propisanog. Takva bomba, to više nije boca koja je dobar sluga u domaćinstvu, nego takva bomba ulazi u kuću, pogotovo ako nije ispitivana nekoliko godina i pogotovo ako je zbog povećanog pritiska izgubila oblik i čvrstinu. Realna opasnost da dođe do eksplozije, do požara, da izgori čoveku stan, ni krivom ni dužnom. Ovaj zakon ne reguliše to. Ovaj zakon bi i u jednom bar članu morao da obaveže distributere, da obaveže uvoznike da boce kojima je istekao rok upotrebe ne mogu biti u domaćinstvu, u eksploataciji. Pitanje polaganja stručnih ispita za one koji se bave transportom, distribucijom, manipulacijom opasnih materija, pre svega govorim u ovom delu koji makar malo poznajem. Nije se smelo dozvoliti da neko ko je čak i na obuci, bez stroge kontrole nekoga ko već ima položen ispit za punioca sudova tehničkih gasova, recimo, da pristupi i da puni tu bocu. Ispit se polagao pred Komisijom Saveza energetičara Srbije. Vrlo stručan, vrlo težak ispit i tek sa tim položenim ispitom neko je mogao da bude punilac tih gasova, da radi na butanskoj pumpi, da vozi cisternu sa gasom, jer obično cisternu sa gasom, manipulaciju oko pretakanja tog gasa vrši onaj ko cisternu i vozi. Dakle, mora Komisija i mislim da je to do sada Savez energetičara izuzetno lepo, dobro i korektno radio, i mislim da Savezu energetičara Srbije ili nekoj drugoj instituciji koju ministarstvo ili država Srbija uspostavi da pravo da daje sertifikate o položenim ispitima i o stručnoj osposobljenosti ljudi koji se ovom materijom bave. Mi danas imamo jedno javno preduzeće koje se bavi upravo ovim transportom i distribucijom prirodnog i tečnog naftnog gasa, odnosno dva. Oni su uglavnom obespravljeni ili njih seku zakoni koji se donose, a pri tome vrhunski stručnjaci iz oblasti i iz tih preduzeća se ne konsultuju. Mislim da bi ministarstvo moralo mnogo više pažnje tu da posveti. Savetnici koji će u preduzećima biti, u preduzećima koja se bave transportom i distribucijom, pa i do sada su preduzeća to imala, samo se možda nisu zvali savetnici, nego su se zvali referenti itd. I dosad je u preduzećima koja se bave ovim poslom neko to radio. Dakle, ne radi se o ljudima koji su u preduzećima, nego se radi o onima koji će možda zloupotrebom, možda manipulacijom doći do mnogih drugih stvari. U principu, kada je privatizacija krenula mnoge stvari su se otele kontroli, pogotovo ovakve stvari iz ove oblasti koje mogu da budu, ne samo štetne, nego katastrofalne. Nisam u svojoj diskusiji zakačio deo koji se odnosi na drugu vrstu opasnih materija, pri tom mislim na hlor, na amonijak, na benzine, na zapaljiva sredstva itd. Na kraju, ovim ću završiti, gospodine ministre, vi morate kao ministarstvo da se založite da se opasne materije nikad ne prevoze, ne prolaze kroz gradove, kroz naseljena mesta. Već dvadeset i kusur godina se govori o iseljenju pruge pored Save. Već dvadeset i kusur godina se traži alternativno rešenje. Međutim, zaboravlja se nešto drugo, auto-cisternama, koje su takođe opasne i koje su bombe na točkovima u svakom trenutku, mora da se nađe alternativni put da one izbegnu Beograd. Tek sada kada je zatvorena Gazela i kada čitav teretni transport mora da ide preko Rakovice, ovamo ovim delom puta, tek sada vidite koliko u stvari tog opasnog, zapaljivog, eksplozivnog materijala, štetnog, u svakom slučaju ako dođe do incidenta, prolazi kroz centar Beograda. Beograd mora, ne samo Beograd, nego i svi gradovi, posebno da obrati pažnju jer gde je izuzetno gusto naselje, jer bi najmanji incident, ne daj bože, izazvao katastrofu ogromnih razmera.
Narodni poslanik Mirko Čikiriz ima reč.
Gospođo predsedavajuća, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kada smo pričali o Zakonu o bezbednosti saobraćaja na putevima svi smo se složili s tim, a i zakon tako propisuje i život nameće, da je vozilo u pokretu opasna stvar. Vozilo u pokretu može da izazove velike štetne posledice, od materijalnih, ugrožavanje života, pa i ugrožavanje životne sredine. Ali, vozilo u pokretu koje sa sobom prevozi otrovne, eksplozivne, štetne materije je mnogo veća opasnost od običnog vozila u pokretu, a i same štetne materije da nisu u pokretu mogu biti samozapaljive, mogu biti eksplozivne, otrovne, može doći do curenja amonijaka i do niza nesrećnih okolnosti koje mogu ugroziti ne samo saobraćaj i učesnike u saobraćaju, već i zdravlje ljudi i životnu sredinu. Po kategorizaciji opasnih materija koje se prevoze u svim oblastima saobraćaja, drumskom, vazdušnom, železničkom i u rečnom, postoji devet kategorija, međutim, pošto one ne mogu strogo da se odvoje, propisi koji regulišu transport određenih materija, koje imaju svoje sličnosti, primenjuju se na taj način da propis koji važi, recimo, za tri materije, ako se prevoze tri materije sve tri vrste propisa koje regulišu prevoz jedne materije važe za prevoz sve tri materije. Drugo, svedoci smo da svakodnevno svako domaćinstvo u Srbiji koristi sirćetnu kiselinu, ali je interesantno da i prevoz sirćetne kiseline spada u prevoz opasnih materija i podleže zakonskim propisima koje ćemo sigurno usvojiti nakon rasprave o ovom zakonskom predlogu. Mislim da je potrebno reći da na području Beograda samo postoji tzv. 99 hazardskih zona, da postoji više desetina industrija i postrojenja koja proizvode skladište i transportuju opasne materije. Pomenuću samo "Dugu", "Galeniku", "Jugopetrol", "Tehnogas", Rafineriju "Beograd" itd. Godišnje u Republici Srbiji se proizvodi, skladišti i transportuje milijardu i 250 miliona tona opasnih materija. Ovaj podatak je dovoljan pokazatelj kakva je to potencijalna ekološka bomba koja može ugroziti i životnu sredinu i zdravlje ljudi u nekom širem obimu. U okolini Beograda samo postoje veliki hemijski kompleksi, u Pančevu i Bariču, a mislim da i podatak da od 1991. godine do 2000. godine da je bilo 80 hemijskih udesa, od kojih je čak 40 u transportu opasnih materija, pokazuje koliko je neophodno doneti jedan savremeni zakon, koji nije samo u skladu sa evropskim principima i Sporazumom ADR, koji na nekoliko stotina stranica reguliše prevoz opasnih materija u drumskom saobraćaju, već koji je to značaj za građane Republike Srbije, jer uvažava i razvoj novih tehnologija. Ne zaboravimo, izuzev 92 prirodna elementa koji postoje, hemijska elementa, svi ostali elementi hemijski koji su proizvedeni u laboratorijama su ili eksplozivni ili zapaljivi. Pošto sam poslanik koji živi u Kragujevcu, pomenuću samo da je izmeštanje 2000 tona otrovnog hemijskog otpada iz kragujevačke "Zastave" u Beograd, pa onda na uništavanje u inostranstvu, bio zaista jedan ogroman posao, koji su pre svega radnici kragujevačke Zastave obavili izuzetno dobro, ali ono što je, nažalost, posledica aktivnosti ljudi na tim poslovima je da je zaista veliki broj ljudi dobio maligna oboljenja i najveći broj njih, nažalost, više nije među živima. Mislim da je potrebno pomenuti danas da će Republika Srbija, verovatno po programu u saradnji sa ovim ministarstvom, a pre svega sa Ministarstvom za zaštitu životne sredine i prostornog planiranja, će 2011. godine, takav je plan, napraviti postrojenje za preradu opasnog otpada i to postrojenje bi prerađivalo celokupni opasni otpad proizveden na nivou jedne godine u Republici Srbiji. S tim što se neće prerađivati radioaktivni otpad, kancerogene i eksplozivne materije. Koji je interes i EU? Ne samo da u zemljama članicama EU izbegne akcidente ove vrste, pokazuje da će i EU ovaj projekat finansirati sa 14 miliona evra, a činjenica, odnosno podatak koji su danas iznosili neki narodni poslanici, da je formiranje uprave veliki trošak, pada u vodu samo sa podatkom da će se dobit od izgradnje ovog postrojenja na godišnjem nivou meriti u iznosu od pet miliona i 160,000 evra. Ovo su podaci koji apsolutno ovom zakonu odmah u startu izbacuju onaj politički prizvuk i mislim da ako u nekim drugim zakonima ima mesta politici, u ovom nema. Ima u onom delu koji su pomenuli narodni poslanici, koji se odnosi na sporazum o linijskim komunikacijama koje je 2005. godine u svojstvu ministra spoljnih poslova potpisao gospodin Vuk Drašković sa NATO paktom. Naravno, tu je sudar dve vrste patriotizma. SPO je 1999. godine branio zemlju, branili bi je opet u sličnim okolnostima, jer smo bombardovani mimo svih pravila međunarodnog javnog prava. Crkva, zemlja i porodica se u svim okolnostima brane, ali smo mi politiku shvatali kao zadatak političara i državnika da sva neprijateljstva pretvori u prijateljstva i da Srbija nikada više ne bude sama protiv celog sveta, da ne vodi pogrešnu politiku, da ima sluha za okruženje, da ima sluha za kretanja u svetu i da bude ne u sukobu nego u savezu sa jakima. Da smo tada bili u pravu i da je gospodin Drašković tada bio u pravu pokazuje i raspoloženje koje se kasnije menjalo u smislu pojačanja političke volje za evropskim i evroatlantskim integracijama, a znamo da su ove približavanje pre svega SAD i NATO paktu. Mi ne mislimo da je to što je u interesu građana Srbije, a moramo se složiti sa činjenicom da je danas bezbednosni položaj Republike Srbije mnogo bolji u odnosu na njen položaj iz 90-ih i 2000. godine, ali jedan od doprinosa tom poboljšanom bezbednosnom položaju je potpisivanje ovog sporazuma. Budući da je sadašnji zakon u velikoj meri prevaziđen, da ovaj zakon na detaljan način reguliše sve ono što je potrebno i za obuku, i za stručni nadzor, i za inspekcijski nadzor, i za izdavanje potrebnih dozvola za transport, i za kontrolu transporta, poslanici SPO kao jedina desna strana liste Za evropsku Srbiju će u danu za glasanje glasati za ovaj zakon.
Zahvaljujem i dajem reč narodnom poslaniku Nikoli Saviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, što se tiče zakona o transportu opasnog tereta, u delu moje diskusije kada sam govorio kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS argumentovano i žestoko kritikovao sam sve slabosti ovog zakona. Ovde smo čuli od nekih poslanika vladajuće većine da opozicija kritikuje svaki zakon samo radi kritike, da postoji način i modeli kako se pišu zakoni i da je jedan od ovih zakona tako napisan i da je ovakav zakon i u nekim drugim zemljama itd. Zaista želim da kažem da se radi o jednom vrlo ozbiljnom zakonu, čiji bilo koji propust može imati izuzetno ne samo štetne nego i tragične posledice po društvo, državu, a i šire. Moja kritika u delu diskusije kao ovlašćenog predstavnika pre svega se odnosila na upravu za transport opasnog tereta, iz razloga što se ta uprava uspostavlja kao monopolističko-administrativni organ a ne kao stručni organ. Nisam hteo da kažem i to ne želim ni sada da kažem – da nije potrebno neko telo, pa makar se zvalo i uprava, ali, to telo ili ta uprava u sebi nosi stručnu odnosno najstručniju komponentu. Međutim, videli smo iz ovog zakona da je ta uprava sve drugo a ne stručna komponenta, imajući samo u vidu činjenicu način njenog popunjavanja, odnosno zaposlene. Znači, to će biti svi oni koji su ostali neraspoređeni u drugim državnim organima, a među takvima je sigurno da je veoma mali, znatan broj ili možda nema nijedan čovek koji je stručan za ovaj posao. Dakle, pošto se radi o veoma značajnom zakonu, svaki propust može imati nesagledive posledice. Razvojem nauke i tehnike preduzimaju se sve sigurnosne mere kako bi se ove posledice smanjile. Međutim, bez obzira na sve to, statistike i ispitivanja pokazuju da se isto sa razvojem nauke i tehnike rapidno povećava mogućnost za pojavu havarija, incidenata, odnosno akcidenata, kako se to sada savremeno kaže. Potkrepiću to nekim konkretnim podacima i to je osnovni razlog zbog čega sam se javio i u ovom delu diskusije u okviru vremena poslaničke grupe SRS. Od svih akcidenata koji su se desili u 20. veku, 33% tih akcidenata se desilo u poslednjoj deceniji 20. veka. Jedna trećina samo za deset godina, a dve trećine za 90 prethodnih godina. To govori mnogo toga. Naravno, paralelno sa pojavom tih incidenata, odnosno akcidenata, rasla je i materijalna šteta i zabeležen je jedan podatak u SAD da je u 20. veku u SAD ukupna šteta izazvana usled ovih havarija iznosila 38 milijardi dolara, a od toga u poslednjoj deceniji 20. veka 15 milijardi dolara, gotovo polovina, nešto malo manje od polovine štete je samo u poslednjih deset godina, poslednjoj deceniji 20. veka. To još pokazuje da je ovo izuzetno važan zakon. Navešću još jedan primer. Svi se ovde u ovoj sali sećamo, gotovo da nema onih koji se ne sećaju jedne od najvećih havarija koja se desila u 20. veku. Reč je o havariji koja se desila u fabrici pesticida u Bopalu, gradu u Indiji. Tada je veliki broj ljudi stradalo. U prvih šest dana posle te havarije 50 hiljada ljudi se otrovalo ili zatražilo lekarsku pomoć. Osam dana nakon te havarije, nakon tog incidenta, broj smrtnih slučajeva iznosio je već 2,5 hiljade i od tog broja više od jedne trećine su bila deca. Od tih 50 hiljada koji su zakačeni posledicom ovog incidenta, mnogi ljudi su doživeli teške poremećaje nervnog sistema, a dobar deo njih je i oslepeo. Jedna studija koja je rađena, isto vezano za ovaj incident u Bopalu, dve godine kasnije pokazala je da je 25 hiljada žrtava umrlo od posledica toga, a da 50 hiljada pati od mentalnih poremećaja i stalnih respiratornih smetnji. Ovo je jedan od najdrastičnijih incidenata, ali bilo je i kod nas tih incidenata. Moje su kolege govorile o nekima od njih. Samo ću da kažem da se sećamo svih incidenata, akcidenata u fabrici "Prva iskra", pa u Lučanima "Prvi partizan" itd. Ovde je prevashodno u pitanju transport opasnog tereta i ništa manje nije opasno ako se incident dogodi prilikom transporta opasnog tereta, od incidenta koji se desi u fabrici gde se proizvodi, transportuje, odnosno pretovara taj teret. Sećam se jednog takvog incidenta u kraju iz kojeg dolazim. Godine 1987. u jednom od tunela u Sićevačkoj klisuri sudarila su se dva turska šlepera. Došlo je do jake eksplozije. Svod tunela je oštećen i negde preko 100 metara je bio vidljiv plamen usled te eksplozije. Ovo sve govorim iz razloga da i ovim, da kažem, dramatičnim podacima potkrepim i ukažem i ministru i onima koji su pisali ovaj zakon na njegov značaj i na njegovu važnost, jer svaka i najmanja nepreciznost i najmanja posledica može biti tragična. Zato bih još jednom na kraju ove moje diskusije zamolio i apelovao na gospodina ministra Mrkonjića da sa svojom ekipom ovo još jednom razmotri i da vidi sve amandmane, bilo da su oni Srpske radikalne stranke ili od neke druge partije, ako smatraju da doprinose poboljšanju zakona da ih usvoje.
Izvolite ministre, imate reč.
Moram da kažem da je meni u odnosu na druge ministre lakše utoliko što su tri bivša ministra ovde, tako da uvek mogu iz njihovih iskustava da naučim puno toga. Naravno, zahvaljujem svim poslanicima koji su dali doprinos ovoj diskusiji. Samo kratko ću da komentarišem nekoliko stvari vezano za ovo što ste vi sada rekli. Gospodin Savić je sada završio svoje izlaganje, ali je počeo sa jednom temom koja se uglavnom protezala kroz sve diskusije većine poslanika koji su bili kritički nastrojeni ka ovom zakonu. To je uprava, formiranje uprave. Naravno da je teško kontrolisati prijeme ljudi u tim upravama, ali sam alergičan na agencije, zbog toga kada smo razgovarali o tome na koji način da vodimo kontrolu ovoga što smo sada radimo, jedini način pravi jeste da se u jednom ministarstvu nalazi taj organ koji treba da upravlja ovim zakonom o kojem mi sada ovde govorimo. Pazite, deset ministarstava je učestvovalo u realizaciji, u pravljenju ovog zakona, od toga pet neposredno, policija, vojska, urbanizam, znači ekologija, poljoprivreda i infrastruktura. Dakle, preko 50 ljudi je učestvovalo u tome. To je trebalo sve postaviti tako da se ispune svi zahtevi i sve obaveze. Zbog toga je uprava ovako zamišljena. Moram da kažem odmah, mislim da je to prof. Šami u svom izlaganju rekao,jeste 25 do 30 ljudi mi sada već vidimo da treba da rade na projektima, ali to su uglavnom ljudi koji danas odgovorno rade u svakom od ovih ministarstava na ovim temama o kojima sada ovde sada govorimo - u vojsci, u policiji, u infrastrukturi, ekologiji. Dakle, neće to biti puko popunjavanje, barem ne do kada sam ministar, ovih radnih mesta, nego će to biti koncentracija ljudi koji taj posao rade na najbolji mogući način, naravno uz prijem nekih novih koji takođe taj posao bolje znaju da se ova materija stavi pod kontrolu. Što se tiče novca, mislim da to nije sporno, o tome je takođe najviše govorio gospodin Savić, 80 miliona za početak, a verovatno ćemo uspeti da od novca koji je od kazni, mada ponavljam još jedanput, mislim da je tu gospodin Milivojević bio u pravu, vaša diskusija me je dirnula, preventiva je vrlo važna. Ova država ne želi da kažnjava svoje građane i da bi na njima pravila profit. Preventiva su ovi zakoni o kojima govorim. Vratiću se još jedanput na Zakon o bezbednosti u saobraćaju. Imamo 150 manje poginulih do sada otkako primenjujemo novi Zakon o saobraćaju. Gospodin Šami je bio, obzirom da mu je danas rođendan, čestitam rođendan, žao mi je što ga nema ovde, po mom mišljenju, vrlo oštar, ali bez potrebe. Predlažemo da sedne i da napiše sve te primedbe koje ima i dostavi amandmane ovoj grupi koja je radila jer smo do sada samo dobili 19 amandmana i do sada smo usvojili devet. Molim gospodina Šamija, neću se osvrtati dalje na njegovu oštru diskusiju, da sve to što smatra da ne valja, da da i da to popravimo. U inspirativnom nastupu Velimira Ilića, jednog od bivših ministara, potpuno je jasno rečeno, program i ove vlade je isti kao što je bio program prethodne Vlade, vezan za realizaciju projekata posebno saobraćajne ili da izdvojim železničke infrastrukture. Naravno da završetak projekata beogradskog železničkog čvora i obilaznice puta oko Beograda i svih gradova gde je planirano predstavlja osnovni preduslov i preventivu da se ono što se odnosi na transport ovih opasnih materija izmesti iz velikih gradskih aglomeracija. Danas to nije tako, ali još jedna vest koja će verovatno i Velju da obraduje, nastavljamo pregovore sa ruskom stranom o kreditu za završetak radova na beogradskom železničkom čvoru i na pruzi Valjevo-Loznica i verujem da će već 1. marta radovi početi. To je preduslov da se i ove materije izbace van grada. Što se tiče Miće Rogovića, mislim da je bio oštar, ali takođe predlažem da napiše amandmane, pa da vidimo šta smatrate da ne valja. Dajem vam reč da će ova grupa ljudi koja radi na tom projektu to sve uslišiti. Radiša Ilić je rekao nekoliko stvari takođe vezanih za upravu. Mihajlu Puriću se zahvaljujem na podršci koju je dao zakonu. Za gospodina Dušana Marića koji je ponovo, po drugi put otkako sam u Skupštini kritikovao, odmah danas dajem nalog mom pomoćniku, gospodinu Tomaševiću da ujutru ode u Krnjevo i da vidi šta je to tamo i da na licu mesta intervenišemo. Moma Marković je dao nekoliko dobrih sugestija i mi ćemo to razmotriti. Mirko Čikiriz takođe. Zahvaljujem na podršci koju je dao zakonu. Još jedanput moram da kažem da je ovaj zakon samo verifikacija međunarodnih sporazuma o transportu opasnih tereta u drumskom saobraćaju, o transportu opasnih tereta u železničkom saobraćaju i o transportu opasnog tereta na unutrašnjim plovnim putevima. Glavni cilj ovog zakona na delu je preventivno delovanje na sve učesnike u transportnom lancu i smanjiti broj incidenata koji se dešavaju u prevozu opasnog tereta. Najlepše se zahvaljujem. Kao i uvek, puno sam naučio danas.
Gospodine ministre, zahvaljujem na interpretaciji stava Vlade za resor za koji ste vi najodgovorniji. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, da li neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika želi da uzme učešće u radu? (Ne.) Zaključujem zajednički načelni i jedinstven pretres o Predlogu zakona o transportu opasnog tereta i Predlogu zakona o potvrđivanju Sporazuma o vazdušnom saobraćaju između Vlade Republike Srbije i Vlade Arapske Republike Egipta. Rad nastavljamo sutra u 10.00 časova. Zahvaljujem. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 96 narodnih poslanika. Da bismo utvrdili broj narodnih poslanika prisutnih u sali, molim vas da ubacite identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 87 narodnih poslanika, te postoje uslovi za rad. Obaveštavam da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici Nikola Novaković, Siniša Stamenković i Zoran Kasalović. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam, pored predstavnika predlagača, gospodina Nebojše Bradića, ministra kulture, pozvala da sednici prisustvuju i: Snežana Stojanović Plavšić, državni sekretar u Ministarstvu kulture, kojoj želimo mnogo uspeha na novoj funkciji, Predraga Blagojevića, sekretara Ministarstva kulture, Tatjanu Bojić Jurić, šefa odseka za pravne poslove u Ministarstvu kulture. Još jedanput ih pozdravljam. Prelazimo na 16. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O ZADUŽBINAMA I FONDACIJAMA (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Odbora za kulturu i informisanje i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, u osnovnom postupku ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova i raspodeljuje se po poslaničkim grupama: Za evropsku Srbiju pripadajedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; poslanička grupa G17 plus - 28 minuta i 48 sekundi; poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 24 minuta; poslanička grupa SPS - JS - 18 minuta; poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekundi; poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi; poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi ni jedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako pojednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmahpodnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih predstavljaju: narodni poslanikKonstantin Arsenović, poslanička grupa PUPS, narodni poslanik Laslo Varga, poslanička grupa manjina, narodni poslanik Aleksandra Janković, poslanička grupa Nova Srbija, narodni poslanik Saša Dujović, poslanička grupa SPS-JS, narodni poslanik Saša Milenić, poslanička grupa G 17 plus, narodni poslanik Svetlana Stojanović, poslanička grupa DSS – Vojislav Koštunica, narodni poslanik Milorad Buha, poslanička grupa SRS, narodni poslanik Nebojša Ranđelović, poslanička grupa LDP, narodni poslanik Vesna Marjanović, poslanička grupa ZES. Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona Da li predstavnik predlagača, gospodin Nebojša Bradić, ministar kulture, želi reč? (Da.)