Poštovana predsednice, poštovana potpredsednice, poštovani kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj prenos... Gospodine Nikoliću, molim vas sedite. Sedite, dekoncentriše me. Zamolio bih vas, gospođo predsednice, da ministarki finansija Diani Dragutinović date javnu opomenu, kao što ste to nedavno uradili ministarki za sport Snežani Marković, zbog nepoštovanja Narodne skupštine i zbog neodgovaranja na pitanja koja sam postavio. Pošto moram to pitanje ponovo, a imam drugo spremljeno, mislim da bi trebalo malo vremena da mi dodate. To je vaša volja. Radi se o 515 miliona dinara kojima su opljačkani građani Srbije putem prevare, koja je nažalost emitovana i na Javnom servisu, i na nekim drugim televizijama, a radi se o pitanju - gde sam zaključio da iz zaplenjenih automobila, 53, nekoliko stanova, da je to sto miliona. Dakle, 400 miliona dinara se ne zna gde je. Gospodin drug Tijanić je (Predsednik: Gospodo poslanici, molim vas da čujemo gospodina Markićevića. Zaista nisam u mogućnosti da pratim. Gospodo poslanici, molim za tišinu.) odgovorio da je deo tih sredstava uplatio u budžet Republike Srbije. Shodno zakonima ove zemlje smatram da ta sredstva, koja su na prevaran način sakupljena, opljačkana od građana Srbije, treba da budu blokirana. Pa šta je s tim? To je bilo moje pitanje, a gospođa ministarka do dan-danas mi nije odgovorila, pa vas molim da intervenišete. Pitanje koje ja imam za danas, tiče se prodaje javnog preduzeća "Telekom" i ja ću biti slobodan, doduše bez dozvole ovih ljudi, ali to je emitovano na sajtu "Balkan magazina", gde je upućeno otvoreno pismo predsedniku Republike, da citiram nekoliko pitanja, a videćete ko su ti ljudi koji su ova pitanja postavili. Prvo je pitanje za predsednika Vlade i ministarku za telekomunikacija, koje glasi: Koji su stručnjaci, navedeni imenom, prezimenom i referencama, učestvovali u izradi studije – Opravdanost prodaje "Telekoma"? To javnost još uvek ne zna. Drugo pitanje, koji su razlozi za višestruko povećanje pretplate bez obrazloženja, kada je očigledno da će se prodajom dominantnog operatora novac preliti direktnom stranom kupcu iz džepova građana, državne uprave, firmi, institucija od javnom značaja? Pretplata na telefonske usluge, na telefon kako to narod kaže, ćutke, da niko iz Vlade nije rekao ko je to odobrio, koja je opravdanost, pre nekoliko dana je duplirana. Želim da podsetim građane, a i vas predsednice, da je pre godinu dana 63%, čini mi se, povećana ta usluga. Po meni, to je otvorena pljačka građana. Sledeće pitanje, koliko je očekivano smanjenje broja zaposlenih u "Telekomu Srbija", Javnom preduzeću "PTT Srbija" i telekomunikacionoj industriji? Kako država planira da obešteti onaj deo korisnika "Telekoma" koji je decenijama unazad ulagao sredstva u obezbeđenje tehničkih uslova za telefonski priključak? Moja malenkost je jedan od tih građana i milioni građana Srbije su ulagali svoj novac, lični novac da bi dobili telefonske linije i brojeve, i u kablove, i u telefonske stubove, i sada to neko želi da proda. Da li se tu radi kao kod čuvene privatizacije "Novosti" da je već neko dobio narukvicu? Samo po osnovu povećanja telefonske pretplate 80 miliona evra, tobože ne znamo kome će to da bude uplaćeno, a već i vrapci na grani znaju koja firma će da "dobije" na tenderu. "U nadi da će se obratiti pažnja na naša pitanja, srdačno vas pozdravljamo." Sada da čujete, gospodo narodni poslanici i građani Srbije, koji to ljudi pitaju, a ja im se, ne sa njihovim dopuštenjem, iz skromnosti, pridružujem – dr Aleksandra Smiljanić, prethodna ministarka za telekomunikacije, dr Vera Vratuša, prof. Beogradskog univerziteta, dr Nebojša Popov, naučni savetnik, dr Branko Kovačević, redovni profesor – rektor Beogradskog univerziteta, dr Borivoje Lazić, redovni profesor Beogradskog univerziteta...
Vreme. Zahvaljujem. Imali ste deset sekundi duže. Toliko je trajalo opominjanje. Gospodin Dragan Todorović ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, takođe postavljam pitanje – kada ću dobiti odgovore na postavljena pitanja iz prethodnih sednica? Postavio sam pitanje da mi se dostave sve transformacije vezano za kompaniju "Novosti". To nije urađeno. Postavio sam pitanje – da li je tačno da je na računima Luke "Beograd" u 2005. godini u decembru bilo oko 42 miliona i 300 hiljada evra? Do dana današnjeg nisam dobio odgovor, a imamo informaciju da je Verica Barać, predsednik Saveta za borbu protiv korupcije, uputila pismo Borisu Tadiću, upozoravajući ga na kriminal koji je bio vezan za privatizaciju Luke "Beograd". To sada stvarno prevazilazi sve moguće mere i granice – u kakvoj mi državi živimo. Jednostavno, stiče se utisak da je ovo apsolutno mafijaška država i to mafijaška uz pomoć vlasti koja omogućava da i ono što je apsolutno vidljivo da se ne razotkriva i da oni koji su odgovorni ne dođu pod udar zakona zato što bi oni koji bi to morali da rade takođe došli pod udar zakona. Ono što je posebno interesantno, kada se neke stvari pokrenu i dođe do suda, onda imamo činjenicu da se susretnemo sa nečim što niko od vas ne bi mogao da poveruje da može da se desi. Imali ste prilike juče i danas da čitate vezano za gospodina Radulovića, bivšeg direktora "C marketa", te skinuta mu je poternica, te nije. Iz svega može da se nazre da će on izgleda biti novi zaštićeni svedok kako bi se rasvetlile neke stvari vezano za privatizaciju "C marketa". Juče je bila rasprava u sudu po tom pitanju i kada je sudija naredio poslužitelju da se donese dokumentacija vezana za "C market", poslužitelj je otišao, vratio se i rekao da dokumentacije nema, da je potopljena. Zamislite samo u Specijalnom sudu, jedna od ustanova koja bi trebalo po zaštiti dokumentacije da bude kao NBJ, otišli su advokati da vide podrumske prostorije, a one poplavljene. Koga vi lažete? Dokle ćete da lažete? Zamislite, u Specijalnom sudu potopljena dokumentacija? Tako će da se desi sada za "Novosti", pa za Luku Beograd, pa redom. Postavljam pitanje: kada ćemo napokon da dobijemo odgovor koji je tražila i Nada Kolundžija vezano za privatizaciju Luke Beograd? Ima tu jedna interesantna stvar. Savet za borbu protiv korupcije 20. februara 2008. godine poslao je sav ovaj materijal nekim ličnostima, tako da Nada Kolundžija uopšte ne mora da postavlja pitanja Vladi, onda to meni izgleda licemerno – Nada Kolundžija postavlja pitanje Vladi, a 20. februara 2008. godine papiri vezani za privatizaciju su dostavljeni potpredsedniku Vlade Božidaru Đeliću? Zašto pita Vladu? Neka pita Božu, vojvodu od "Meridijan banke", ministra ekonomije Mlađana Dinkića, direktora Akcijskog fonda Aleksandru Gračac, predsednika Komisije za hartije od vrednosti Milka Štimca, zatim republičkog javnog tužioca Slobodana Radulovića. Kada pogledate ovo, onda je stvar potpuno jasna. Štitite kriminalce i zajedno sa kriminalcima obavljate sve ove poslove i kada se dođe do podataka, umesto da krenete da radite po zakonu, vi činite sve da se odgovorni za to ne izvedu pred sud. Ako se i izvedu, onda dokazi na volšeban način ili nestanu ili se potope prostorije. Pojeo vuk magarca i nikome ništa, ali jednog dana ćete morati da odgovarate, nadam se posle prvih izbora.
Ovlašćeni predstavnik DSS gospodin Dragan Šormaz.
Dame i gospodo narodni poslanici, žuta fascikla, znači organizovani kriminal. Pitanje je iz te oblasti. Imam isti problem kao prethodne kolege koje su govorile. Doduše, navikao sam na to, niko već duže od godinu dana ne odgovara ni na jedno pitanje. Da li su toliko komplikovana moja pitanja, to zaista ne znam, ili su komplikovani odgovori. Prošli put kada sam postavio pitanje to je bilo pre 40 dana. Direktno sam ih postavio predsedniku Vlade koji je sedeo ovde, gledao u balkon. Nije mi ništa odgovorio, postavio je on meni pitanje, kao da je bio dan za postavljanje pitanja poslanicima a ne Vladi, i kasnije nisam dobio ni u pisanom obliku odgovor. U svetlu najavljene borbe protiv organizovanog kriminala od strane ove vlasti želim da konkretizujem pitanje i danas ću ga konkretno reći kome jasno postavljam to pitanje u nadi da ću u roku od nekoliko dana predviđenih Poslovnikom našim i dobiti odgovor. Naime, organizovani kriminal i u teoriji i u praksi ne postoji i ne može da se razvije bez podrške uticajnih pojedinaca iz vlasti ili nekih institucija u vlasti. Dobro znate da to što sam govorio pre 40 dana se tiče one velike afere ili velikog pokušaja hapšenja, oni su u bekstvu, kriminalne grupe Šariće, posle hapšenja u Južnoj Americi, zaplene ogromne količine kokaina, čime se ova vlast hvalila zajedno sa američkom agencijom koja se bavi borbom protiv narkotika DEA. Tada sam jasno ponovio da je sve to povezano sa dotičnim Antonom Stanajem, koji je kod nas uhapšen, osuđen, jedan od suvlasnika firme crnogorske "Rokšped". U jučerašnjim novinama "Danas" imate, gospodo poslanici, čitavu piramidu u Srbiji kako idu firme koje su oni kupovali. Posle njegovog hapšenja je uglavnom išlo do poništavanja tih privatizacija, ali ono što ste vi pokušali, da zamenite tezu u toj čitavoj raspravi medijski kada su postavljana pitanja, vi ste postavljali pitanja o tome kako su oni radili, kako su se bavili svim tim. Jasno sam rekao da su oni kao grupa koja se bavila trgovinom narkoticima praćenih od 2004. godine, hapšeni neki od njih 2007. godine, poput brata Darka Šarića, Arse Šarića u Beogradu sa 20 kilograma heroina. Međutim, ono što je njihov posao i gde se oni pojavljuju u drugoj polovini 2008. godine, od kada ste vi vlast, a to je kupovina, vi to očigledno ne biste ni znali da ih Dea nije otkrila da postoje kao kriminalna grupa i da se nalaze u Vojvodini, to je kupovina svih ovih firmi koje je kupovao Anton Stanaj preko kapitala prve crnogorske banke i "Metals banke", gde je AP Vojvodina držala novac i drži dan-danas, i kupila tu banku da od nje pravi prvu razvojnu banku Vojvodine, kupovala preko Akcijskog fonda te iste firme. Znači, kupovala je na berzi. Kada su poništene privatizacije Šarići su na taj način, u vreme vaše vlasti, došli u Vojvodinu i kupovali te firme i da se nije otkrilo ovo sa kokainom u Južnoj Americi, oni verovatno ne bi bili ni jureni ni hapšeni. Koliko tu ljudi ima, reći ću samo jedno ime, već sam ga pominjao – Zoran Ćopić-Ćopa. Meni su radnici IKL-a doneli zaključak koji je čovek potpisao kao predsednik Upravnog odbora te firme 26. januara 2010. godine, a on je pod istragom od Stanaja, od 2007. godine. Čovek potpisuje i vodi firme i dalje, niko ništa ne radi. Inače, bitno je utvrditi učešće pojedinaca i učešće institucija. Moje pitanje za Miljka Radisavljevića, specijalnog tužioca za organizovani kriminal – da li se vodi istraga u slučaju Šarić u pravcu saradnika među pojedincima u vlasti, u institucijama države Srbije i da li će se, ako se vodi takva istraga i kada krenuti sa hapšenjem istih i procesuiranje? (Predsednik: Završite rečenicu.) Pa, valjda mogu da završim pitanje? (Predsednik: Završite rečenicu, a ne pitanje.) Pa rečenica je pitanje.
Gospodin Zoran Ostojić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe LDP.
Predsednice, koleginice i kolege, juče smo pričali o regionima sa ministrom ekonomije i regionalnog razvoja gospodinom Dinkićem. Neki su se psovali, a mi smo pričali. Moje pitanje je upućeno gospodinu Dinkiću, a tiče se sledećeg. Gospodin Dinkić u svom resoru ima nadležnosti nad turizmom. Reklo bi se po aktivnostima da ga turizam veoma zanima. Ne govorim samo o onim žičarama koje je gradio na 1000 metara nadmorske visine, govorim i o ovom lakom kešu i o keš kreditima za razvoj turizma, odnosno turističkih organizacija. Međutim, na 80 kilometara od Beograda nalazi se Aranđelovac, jedna od najstarijih banja u Srbiji. Aranđelovac nema status banje. Dakle, to što je izgubio status banje, što je sve zapušteno i u jadnom stanju, a zaista je u Aranđelovcu turizam u Srbiji počeo da se razvija još u pretprošlom veku, ima katastrofalne posledice po taj grad, koji ionako ima 5.000 nezaposlenih u ovom trenutku. Zbog toga što nema status banje Aranđelovac nije u turističkoj ponudi, ne može da aplicira za sredstva EU koje podstiču razvoj banjskog turizma, na kraju krajeva, nije ni na spiskovima ministra i ministarstva koje je nadležno za turizam. Zbog svega toga izgleda nam da se gospodin Dinkić u svom vođenju Ministarstva ipak vodi više nekakvim ličnim i partijskim interesima, tamo gde je G 17 jak, ili nekakva buduća sestrinska partnerska stranka, u toj novoj stranci koju pravite, tu ide novac i tom kraju ili gradu ili opštini posvećuje se pažnja. A ovde gde nema interesa, kao što je Aranđelovac, svodi se na to – da, eto, ta najstarija Banja u Srbiji nema status banje. Dakle, moje pitanje glasi – zbog čega gospodin Dinkić ne povede računa o Aranđelovcu? Zašto mu ne vrati status banje? Jer, ako može da šalje ekonomske predstavnike u Australiju, može i 80 kilometara od Beograda da skokne i da vidi kakav je to potencijal, kakva je to tradicija. To što je Aranđelovac imao vlast kakvu je imao ne može biti razlog da se tako prema tom gradu ponašamo. Uveren sam da će i predstojeći izbori u Aranđelovcu i kampanja dovesti do toga, da gospodin ministar svrati u Aranđelovac i da bar tamo građanima kaže - kada će Aranđelovac ponovo dobiti status banje? Ako to propusti da uradi tamo, nadam se da će odgovoriti na ovo pitanje u predviđenom roku.
Da li još neko želi po članu 235? (Ne.) Obaveštavam da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici Đuro Perić i Riza Halimi. Obaveštavam vas da sam, saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, pozvala da sednici, pored predstavnika predlagača prof. dr Tomice Milosavljevića, ministra zdravlja, prisustvuju i Nevena Karanović i Periša Simonović, državni sekretari u Ministarstvu zdravlja, i Zorica Pavlović, pomoćnik ministra zdravlja. Prelazimo na zajednički načelni pretres 6. i 7. tačke dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O ZAŠTITI STANOVNIŠTVA OD IZLOŽENOSTI DUVANSKOM DIMU I PREDLOG ZAKONA O LEKOVIMA I MEDICINSKIM SREDSTVIMA Pre nego što pređemo na rad (Ministar Tomica Milosavljević ulazi u salu.)... dobar dan, izvolite... poštovani narodni poslanici, htela bih da vas podsetim da se danas obeležava Svetski dan Roma i tim povodom dozvolite da u vaše i svoje ime čestitam svim građanima Srbije romske nacionalnosti ovaj dan. [[Aplauz.]] Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres po tačkama 6. i 7. dnevnog reda, a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova i raspodeljuje se na sledeći način: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju - jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS - jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 Plus - 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica - 25 minuta 12 sekundi; Poslanička grupa "Napred Srbijo" - 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS - 18 minuta; Poslanička grupa LDP - 14 minuta i 24 sekundi; Poslanička grupa Nova Srbija - 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina - osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS - šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi ni jedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već niste učinile, da podnesete prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam da su poslaničke grupe ovlastile da ih predstavljaju narodni poslanici: narodni poslanik Nikola Krpić, poslaničku grupu PUPS; narodni poslanik Zoran Bortić, poslaničku grupu SPS - JS, narodni poslanik Simo Vuković, poslaničku grupu G 17 plus, narodni poslanik Zoran Šami, poslaničku grupu DSS - Vojislav Koštunica, narodna poslanica Gordana Čomić poslaničku grupu Za evropsku Srbiju, kao i narodni poslanik Paja Momčilov, poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 42. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu i Predlogu zakona o lekovima i medicinskim sredstvima. Da li predstavnik predlagača prof. dr Tomica Milosavljević, ministar zdravlja želi reč? (Da.) Izvolite, gospodine ministre.
Uvažene dame i gospodo narodni poslanici, danas je na dnevnom redu Narodne skupštine Srbije rasprava o Zakonu o lekovima i medicinskim sredstvima i o Zakonu o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu. Zakon o lekovima i medicinskim sredstvima koji je na snazi, usvojen je u Narodnoj skupštini avgusta 2004. godine, jedan je od prvih zakona Republike Srbije kojim je započeo postupak harmonizacije sa zakonodavstvom EU. Za njegovo sprovođenje u nekoliko proteklih godina doneto je više podzakonskim akata i oblast lekova i medicinskih sredstava u Srbiji u značajnoj meri je u prethodnih nekoliko godina unapređena. Novine koje predviđa novi zakon o lekovima i medicinskim sredstvima, koji se nalazi pred vama, predstavljaju značajan korak napred u harmonizaciji ovih propisa, u skladu sa najnovijim i najbezbednijim pravilima, koja oblast lekova i medicinskih sredstava definišu u modernom međunarodnom okruženju. Samo bih ukratko podsetio da u ovom zakonu, posle višemesečne rasprave i postignute saglasnosti sa velikim krugom profesionalaca koji se bave proizvodnjom i prometom lekova, zatim u raspravi vođenoj unutar mreže zdravstvenih ustanova Srbije, ovim zakonom predviđamo novu definiciju leka iodređenih vrsta lekova, biljnih, bioloških i imunoloških, lekovi za naprednu terapiju, radiofarmaceutici, tradicionalni lekovi, homeopatski, magistralni, galenski, lek sa dobro poznatom upotrebom, referenti lek, lek koji sadrži fiksnu kombinaciju aktivnih supstanci, lek sa informacijom o pristanku. Zakonom se definiše nosilac dozvole za stavljanje leka u promet. Zakon definiše zaštitu podataka za lek koji se upotrebljava u humanoj medicini. Izdavanje dozvole za lek po ubrzanom postupku takođe je predviđeno ovim propisom za lekove koji su od najvišeg interesa za zdravlje stanovništva, pre svega u odnosu na terapijske inovacije, kao i za lekovi koji su dobili dozvolu po centralizovanoj proceduri u Evropskoj agenciji za lekove EUKEB, 150 dana u ovom slučaju. Zatim, definiše se uslovna dozvola, kojom se izdaje dozvola uz uslovljavanje predlagača da ispuni određene konkretne obaveze, koje Agencija proverava jednom u toku godine, sve do momenta kada se ispune uslovi za izdavanje regularne dozvole za lek za rok od pet godina. Takođe, definiše se dozvola pod posebnim okolnostima, koja se izdaje na rok od 12 meseci, za lek od posebnog javno-zdravstvenog interesa, uz obavezu predlagača da ispuni uslove u odnosu na bezbednost leka i da obaveštava Agenciju o svakom neželjenom događaju, o preduzetim bezbednosnim merama, s tim da se ova dozvola može ponovo da obnovi pod posebnim okolnostima. Dalje, definiše se i izdavanje dozvole za lek na neograničeno vreme, za koje je dobijena dozvola i za koji Agencija utvrdi da je bezbedan, na osnovu podataka o farmakovigilansi u periodu od pet godina od dana izdavanja. Ako na osnovu tih zahteva Agencija utvrdi da lek nije bezbedan, onda najviše još jednom izdaje dozvolu na pet godina, zatim je dužna da ukine tu dozvolu. Tu je režim izdavanja lekova sa potkategorijama, odnosno lekova koji se izdaju na lekarski recept za višestruko, obnovljivo ili jednokratno izdavanje, zatim i lekovi koji se izdaju uz poseban lekarski recept, lekovi koji se izdaju na lekarski recept uz ograničenje primene u određenim specijalizovanim oblastima. Takođe zakonom se definiše oblast da u roku od tri godine, od dobijanja dozvole za stavljanje leka u promet, ukoliko ne dođe do stavljanja u promet, Agencija donosi odluku o prestanku važenja dozvole, što je veoma važna mera. Kontrola kvaliteta leka agencije vrši se i pre izdavanja dozvole, a sistematskim vanrednim i ispitivanjem kvaliteta osetljivih lekova i posle izdavanja dozvole. Zakonom su predviđena pojednostavljenja procedura u skladu sa modernim evropskim iskustvom, tako da agencija neće vršiti laboratorijsku kontrolu kvaliteta svake serije uvezenog leka. Propisani su rokovi u kojima je agencija dužna da izvrši kontrolu kvaliteta i izda sertifikat i to je precizno definisano kaorok od 30 dana od dana podnošenja zahteva. Dokumentaciona kontrola u roku od osam dana, kada se uzorci šalju i u druge laboratorije u roku od 45 dana, a za vakcine, serume, lekove iz krvi i imunološke lekove u roku od 60 dana. Definisana je oblast proizvodnje lekova sa licencama kvalifikovanog farmaceuta odgovornog za puštanje serije leka u promet. Licenca se može i oduzeti i predviđa se početak važenja ove odredbe od 1. januara 2012. godine. U dozvoli za proizvodnju navodi se i mesto puštanja leka u promet, utvrđuje se usaglašenost proizvodnje sa smernicama Dobre proizvođačke prakse, odnosno laboratorijskog ispitivanja u skladu sa Dobrom laboratorijskom praksom. Zatim, vrši se radi izdavanja sertifikata o dobroj proizvođačkoj ili laboratorijskoj praksi sertifikacija za period od tri godine i odnosi se na svako mesto u proizvodnji, odnosno kontroli kvaliteta i puštanja leka u promet. Reguliše se obaveza obaveštavanja nadležnog ministarstva o svakoj promeni mesta proizvodnje, mesta kontrole i puštanja leka u promet, kvalifikovanog farmaceuta takođe, kao i svakoj nezgodi ili grešci u proizvodnji, definiše se dužnost kontinuiranog snabdevanja tržišta prema spisku koji se godišnje dostavlja Ministarstvu. Veletrgovina je definisana u ovom zakonu sa obavezom kontinuiranog snabdevanja tržišta lekovima u skladu sa dozvolom. Takođe, definiše se obaveza blagovremenog započinjanja uvoza i dobijanja sertifikata o kvalitetu, kako ne bi došlo do prekida u snabdevanju. Medicinska sredstva definišu se upisom u registar medicinskih sredstava kod agencije na osnovu sertifikata o usklađenosti. Novim propisom predviđa se ukidanje kontrole kvaliteta svake serije uvezenog medicinskog sredstva i prepoznavanje evropskog sertifikata kvaliteta. Cene lekova, što se tiče kriterijuma i konkretnih cena, ostavlja se ovlašćenje Vlade, ali se predviđa za lekove koji se izdaju bez recepta slobodno formiranje cena na tržištu. Prelazni rok za usklađivanje je 18 meseci od dana stupanja zakona na snagu, a inspekcija će u roku od tri godine na osnovu inspekcijskog nalaza izdavati nove dozvole. U oblasti farmakovigilanse neželjenih efekata definišu se regionalni centri za praćenje farmakovigilanse. Novi zakon o lekovima i medicinskim sredstvima treba da predstavlja značajan korak u harmonizaciji propisa Republike Srbije sa visokim standardima propisa EU. Smatramo da će donošenjem novog zakona o lekovima i medicinksim sredstvima Skupština Srbije učiniti značajan korak nabolje za građane Srbije, kao što je to bilo i 2004. godine, kada je donošenje prvog sistemskog zakona u oblasti zdravstvene zaštite, upravo zakona o lekovima i medicinskim sredstvima, označilo donošenje novih pravila koja su zdravstveni sistem značajno unapredila. Razlozi za donošenje zakona o zaštiti stanovništva od izlaganja duvanskom dimu mnogobrojni su i podrazumevaju takođe kontinuitet posla koji zajednički radimo prethodnih nekoliko godina. Ovim zakonom uređuju se mere ograničenja upotrebe duvanskih proizvoda radi zaštite stanovništva od izlaganja duvanskom dim, kontrola zabrane pušenja i nadzor nad sprovođenjem ovog zakona. Razlog je, pre svega, da se sistemski uredi zaštita stanovništva od izlaganja duvanskom dimu u skladu sa naučnim dokazima, što podrazumeva potpuno uklanjanje duvanskog dima iz prostora, imajući u vidu činjenicu da ne postoji bezbedan nivo izloženosti duvanskom dimu. U Srbiji prema podacima istraživanja zdravlja stanovnika, sprovedenog 2006. godine, svakodnevno ili povremeno puši 33% odraslih stanovnika, odnosno 38% muškaraca i 29% žena. U odnosu na istraživanja iz 2009. godine, zahvaljujući zajedničkim naporima, učestalost pušenja smanjena je za prosečno 6,9%, 9,8% kod muškaraca i 3,8% kod žena. Prema globalnom istraživanju na planeti, upotreba duvana kod mladih u svetu je 17,3% učenika od 13 do 15 godina koji navode da koriste neki duvanski proizvod, cigareta 8,9%, najviše u Evropi i Americi, a najmanje u jugoistočnoj Aziji i istočnom Mediteranu. U Srbiji 2008. godine 8,8% dečaka i 8,3% devojčica od 13 do 15 godina navodi da puši cigarete. Duvanskom dimu osobe su najčešće izložene na javnim i radnim mestima i u svojim domovima i automobilima. Ovim zakonom na osnovu dokaza, na osnovu pozitivnih iskustava u kontroli duvana definiše se, pre svega, u početnom delu zakona duvanski proizvod, duvanski dim, prost bez duvanskog dima, zatvoreni prostor, radni prostor, javni prostor i javni prevoz, odgovorno lice za kontrolu zabrane pušenja je lice koje rukovodi radom, ugostiteljski objekat, upotrebna površina, ugostitelj. Pušenje se ovim zakonom zabranjuje u svakom zatvorenom radnom i javnom prostoru pod uslovima koji su definisani ovim zakonom. Pušenje je ovim zakonom zabranjeno i u prostoru koji se u smislu ovog zakona ne smatra zatvorenim, a koji je funkcionalni deo prostora u kome se obavlja zdravstvena delatnost, vaspitanje i obrazovanje, društvena briga o deci, socijalna zaštita, uključujući i dvorišni prostor, kao i otvoreni prostor za održavanje pozorišnih, bioskopskih i drugih vrsta predstava. Izuzetno se može u zatvorenom radnom prostoru odrediti posebna prostorija isključivo za pušenje u kojoj se ne može obavljati delatnost poslodavca, ali ovaj izuzetak ne važi za državnu upravu i lokalnu samoupravu, za zdravstvenu zaštitu, za vaspitanje i obrazovanje, za društvenu brigu o deci, za socijalnu zaštitu, kulturu, sport i rekreaciju, proizvodnju, kontrolu i promet lekova, proizvodnju, smeštaj i promet životnih namirnica, društvenu ishranu, medije i prostor u kome se obavlja snimanje i javno emitovanje, sastanke i javno okupljanje građana. Donošenjem ovog zakona Srbija će učiniti značajan korak u smeri doslednog sprovođenja jasne strategije za kontrolu duvana i jasnih međunarodno prihvaćenih javno-zdravstvenih dokumenata. U ovom zakonu predviđeni su izuzeci od zabrane pušenja i oni se odnose na određene uslove u ugostiteljskim objektima. Dakle, odgovorno lice u ugostiteljskom objektu može da sprovede zabranu pušenja u svim prostorijama, ali ako je ukupna potrebna površina veća od 80 kvadratnih metara onda se prostor može podeliti. Znak da je pušenje dozvoljeno mora da bude istaknut. Ukoliko je površina upotrebna veća od 80 kvadrata, a da ovaj objekat nije u sastavu drugog prostora u kome je pušenje zabranjeno, onda se može odrediti posebna prostorija. Kao što vam je poznato jer ste, siguran sam, pažljivo proučili članove ovog zakona, potpuno je jasno da ovakvim propisom činimo značajan korak napred u smeri kontrole duvana i u onom smeri koji je svima nama potreban, a taj smer je unapređenje i čuvanje zdravlja građana Srbije, smanjivanje umiranja i invaliditeta od onih bolesti koje se mogu sprečiti promenom ponašanja. Promena ponašanja je najteža. Zdravi stilovi života se teško osvajaju ali jesu dostižni ciljevi. Siguran sam da je 2010. godina u kojoj će ovaj veoma važan korak koji je izmeren pažljivo analizirajući naučne dokaza i sprovodeći vrlo opsežnu diskusiju i uvažavajući sva međunarodna iskustva i realno okruženje i da će on svim predstavnicima narodne volje u ovoj Narodnoj skupštini služiti na čast. Hvala vam.
Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč - Zakonodavnog odbora, gospodin Vlatko Ratković? (Ne) Narodni poslanik Vjerica Radeta, koja je izdvojila mišljenje na sednici Zakonodavnog odbora, prilikom razmatranja navedenih predloga? Izvolite, gospođo Radeta.
Dame i gospodo, ova dva zakona trebalo bi da budu tema ljudi iz struke i u SRS poslanici lekari svakako će sa medicinskog aspekta govoriti o ovim predlozima. Ali, ovaj zakon o zabrani pušenja, kolokvijalno rečeno, mislim da može da se posmatra i sa aspekta ljudskih prava. Rigorozno je i preterano ovo što je predviđeno u ovom zakonu i ako ovako bude i usvojeno, imaće i te kako loše posledice u mnogim segmentima našeg društva. Ono što je činjenica, nažalost, u državi Srbiji ima mnogo problema i mnogo većih zala od samog duvana. Naravno da mi jesmo za zaštitu zdravlja stanovništva u svakom pogledu, pa i za zaštitu od duvanskog dima, ali je interesantno da svaki dan u crnim hronikama možemo da pročitamo šta uradi neko u alkoholisanom stanju. Vi ništa ne preduzimate. Maloletnici ulaze u kafane, maloletnici kupuju alkohol, državni organi ništa ne preduzimaju. Svaki dan i na svakom ćošku niče po nova kladionica. To je klasična kocka, od koje država ima koristi. Svako ko prođe pored bilo koje kladionice može da vidi kako maloletnici ulaze u te kladionice. Nema inspekcije, nema države, to vas ne interesuje. Imamo najveći problem, ne samo u Srbiji nego verovatno i u svetu, a to je problem narkomanije. Osim što pričate o borbi protiv narkomanije, ništa kao država konkretno niste uradili. Niste u stanju da isterate drogu iz školskih dvorišta, a kamoli sa nekog drugog mesta. Pre nekih mesec, mesec i po dana, u jednom dnevnom listu pročitali smo, odnosno mogli smo da pročitamo, intervju, na primer, Aleksandra Vučića koji kaže – kada oni dođu, ne daj bože, na vlast, da će se potruditi da se smanji cena droge na ulicama u Beogradu i ako to ne uradi za šest meseci, povući će se sa vlasti. Niste ni kao ministar, niti bilo ko, javno reagovali na takvu izjavu. Dakle, na ovaj zakon bi sa stanovišta SRS mogla da se primeni ona poslovica – Selo gori, a baba se češlja. Mnogo je više problema, gospodine ministre, u ovom društvu nego što su izmene ovog zakona, a osim toga mi ovaj zakon o zabrani pušenja imamo. Šta ste uradili? Gde ste ga primenili? Naravno, neprimenjiv je, a takav će biti i ovaj o kojem se danas raspravlja i koji ćete verovatno usvojiti. Kažete – ispunjavate nekakve uslove Evropske unije. Juče gospođa pomoćnik u vašem ministarstvu na Zakonodavnom odboru kaže da će EU 2012. godine doneti nekakve preporuke i kriterijume koje vi danas kao vidoviti ugrađujete u zakon. Kome se vi dodvoravate i zbog čega? Ono što je takođe vrlo interesantno i što treba da znaju svi narodni poslanici, a i građani Srbije, za ova dva zakona, ministre, nemate saglasnost Odbora za zdravlje. Da predsednik parlamenta ispravno tumači Poslovnik, mi danas ne bismo ni mogli raspravljati o ovim predlozima. Da li znate, dragi građani, zbog čega Odbor za zdravlje nije dao nikakvo mišljenje, ni pozitivno ni negativno, o ova dva predloga? Zato što je predsednik tog odbora dr Paja Momčilov, srpski radikal, zato što je u danu kada se raspravljalo o ovim predlozima postojao kvorum i nakon rasprave je bilo očigledno da će Odbor imati većinu da da negativno mišljenje na ove vaše predloge. Onda su poslanici vladajuće većine napustili Odbor, da bi Odbor ostao bez kvoruma i da ne bi mogao da da mišljenje. To je odnos vladajuće većine, ne samo prema ovim vašim zakonima, ministre, nego uopšte prema problemima u državi Srbiji. Kad vas neko pita zašto vam nema poslanika u sali, kažete – rade po odborima. Naravno, opstruišu rad odbora i to je ono što nije dobro za parlamentarni rad u ovoj državi. Što se tiče stručnog dela i obrazloženja zašto poslanici SRS neće glasati za ovaj zakon, o tome će vam vrlo iscrpno i detaljno, kao i svaki put, gospodine ministre, stručnije od vas govoriti lekari SRS.
Da li narodni poslanici Radica Jocić, Momir Marković i Slađan Mijaljević, koji su izdvojili mišljenje na sednici Odbora za evropske integracije, prilikom razmatranja, žele reč? (Da) Gospodin Momir Marković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što počnem o ovom zakonu, pitaću ministra zdravlja, juče ili prekjuče sam pročitao u novinama njegovu izjavu da će on, Ministarstvo, ali čitajte on, ostatak vakcina koji je uvezen protiv svinjskog gripa, pokloniti onima koji su siromašniji od nas, pa pitam ministra… (Predsednik: Molim vas, institut postavljanja pitanja nije danas. Držite se dnevnog reda.) U sklopu ovog zakona ipak ću pitati ministra ko ga je ovlastio da imovinom građana Srbije na taj način raspolaže i da li se slučajno Mišković odrekao ona dva evra po dozi? (Predsednik: Gospodine Markoviću, upozoravam vas da se držite dnevnog reda.) Pretpostavljam da se nije odrekao, ali da ne bismo gospodina Miškovića uvredili, jer je on sponzor mnogih ovih stranaka, vratiću se na temu, pa da pitam nešto drugo ministra, ako dozvoljavate. Zašto se pozitivna lista lekova menja na svaka dva, odnosno tri meseca? To je u sastavu diskusije o ovom zakonu, ne morate me prekidati. Zašto se sa te pozitivne liste skidaju proizvođači iz Srbije, a usput ubacuju proizvođači "Krka", "Pliva", "Alkaloid" itd? Pretpostavio sam, gospodine Todoroviću, da je to zbog provizije, ali moram da pitam. Činjenica je da se svaka dva-tri meseca menja pozitivna lista, ali i činjenica je da je cena lekova na svakoj novoj pozitivnoj listi daleko veća, pogotovo lekova koji nisu u onom pozitivnom delu, odnosno u delu za koji država plaća. Ima još jedna stvar koja je vezana za zdravstvo, a nije ovim zakonom dovoljno definisana, ato je strašno opterećenje ordinirajućih lekara. Danas lekar mora da primi 35-40 pacijenata, ne što pregleda pacijente, nego onaj drugi deo koji ste mu natovarili, a vezan je za čistu administraciju, šifre i sve ostalo. On sedam minuta po pacijentu treba da provede upravo pišući papirologiju i ostaje mu par minuta da pregleda pacijenta. Međutim, nešto što je mnogo opasnije i mnogo gore po građane Srbije, a ovim zakonom nije definisano, a trebalo bi, to su ograničenja u listi lekova. Recimo, vi imate bolesnice koje su operisane od raka dojke. Posle one primarne terapije citostaticima i svim ostalim lekovima, ona pet godina mora da pije lek koji se zove "nolvadeks", a vi ste je ograničili da na svaka dva meseca mora da ode kod ordinirajućeg lekara da ponovo dobije recept da bi za sledeća dva meseca dobila taj lek. Ako nije slučajno njen ordinirajući lekar tu, nego ga neko menja, onda može samo mesec dana. Ima još jedna stvar, taj "nolvadeks", pored toga što je izuzetan lek, ima mnogo pratećih pojava koje se javljaju kod pacijenata, nekad i vrlo teških. Postoji lek, i vi to znate, koji se zove, ako sam dobro prepisao, "femara" koji ima mnogo manje nuspojava od tog leka, ali je nažalost skuplji, košta negde mesečna doza oko deset hiljada. Taj lek se ne prepisuje pacijentima. Na Odboru za evropske integracije vaša zamenica ili pomoćnica je rekla da je Ministarstvo uštedelo 800 miliona dinara za godinu dana, ako sam dobro razumeo. Na taj način ste uštedeli što ste primorali građane, bolesne građane, da se na ovaj drugi način snabdevaju, dakle, da kupuju lekove i onda je ministarstvo uštedelo. Ima još jedna stvar, gospodine ministre, na koju bih morao da vam skrenem pažnju. Radi se o lekovima za šećernu bolest, dakle dijabetes, i tu su ogromna ograničenja, onaj humani insulin, koji se daje koliko se razumem pomoću onih penkala takozvanih, ne može se dobiti osim ako je akutni dijabetes ili ako dve godine prima ovaj klasičan insulin. Dovodite ljude koji su trajno bolesni u situaciju da moraju, i pored svog siromašnog budžeta, završavam samo još jednu rečenicu. (Predsednik: Vreme.) i još jedna stvar samo, još jedna rečenica, molim vas. (Predsednik: Ne može, stvarno, može rečenica, ali stvarno...) Izvinite za ove dve sekunde, molim vas.
Narodni poslanik Slađan Mijaljević ima reč. Izvolite.
Poštovana predsednice, izdvojio sam mišljenje na Odboru za evropske integracije povodom ova dva zakona, dakle, Predloga zakona o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskog dima i Predloga zakona o lekovima i medicinskim sredstvima. Ovi zakoni, po meni, doživeće sudbinu svojih prethodnika, odnosno neće u potpunosti biti sprovedeni ili će samo selektivno biti sprovedeni. Mi fabrikujemo zakone kao da radimo na normu. Radimo otprilike u dve i po smene. Doneli smo na hiljade zakona, a koliko ih je zaista zaživelo, to je veliko pitanje, a to vam zameraju i ovi vaši mentori sa zapada, naročito iz EU. Dakle, doneti zakoni se ne sprovode ili se ne sprovode u potpunosti. Zaista izražavam ozbiljnu skepsu da će i ovi zakoni zaživeti, naročito Zakon o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu. Možda samo u nekom delu kada neko pokrene neku kampanju protiv duvanskog dima, a da bi zarad ličnog bogatstva ili bogaćenja vodio tu kampanju, možda u tom jednom delu te kampanje proradi svest nekog pušača, pa nas poštedi izloženosti duvanskom dimu na zaista bezbroj mesta, prostora, zatvorenih i otvorenih u ovoj našoj državi. Izražavam skepsu i zbog toga, evo recimo, pogledajte samo državne institucije, tamo gde ste vi najjači, otkako otvorite vrata neke državne institucije zapahne vas duvanski dim i dok ne izađete napolje vi ste stalno obavijeni duvanskim dimom. Nekad ste makar mogli da izađete napolje, pa da ga ne osetite, a danas ne možete ni kroz park da prođete, a da vas ne zapahne duvanski dim. Čini mi se da je ovo već treći predlog zakona ili treći zakon koji se na ovu temu zaštite od duvanskog dima donosi u zemlji Srbiji, ali ništa do sada nije urađeno i neće biti. Donećete zakon, imaćete pokriće na papiru, dobićete neku pohvalu iz EU, ali u stvarnom životu biće – džaba ste krečili. Daleko od toga da sam protiv ovog zakona, ali ne verujem da imate želju i snagu da ga sprovedete u delo. Otežavajuća je okolnost, s jedne strane, imate predsednika stranke, potpredsednika Vlade, koji polaže kamene temeljce, otvara fabrike po Vojvodini, po Srbiji, za preradu duvana i pravljenje cigareta, a vi sada treba da radite protiv njega i da nas štitite od duvanskog dima. Mislim da represije koje ćete sprovoditi nad određenim licima i ljudima koji imaju neke lokale ili neke firme biće mnogo više nad njima, tom nekom privatnom sektoru, nego u samim državnim institucijama. Ako uspete, može da se dođe i do toga da doživite neuspeh ili negativnu ocenu od samih ljudi u Vladi, a ako uspete mnogi ljudi u Srbiji mogu da budu zahvalni. Međutim, i ovo će biti mrtvo slovo na papiru. Vama treba samo nešto što vam donosi određene poene, populističke poene i pohvalu od strane EU, a duvanski dim će nas i dalje okruživati.
Narodni poslanik Radica Jocić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, na Odboru za evropske integracije izdvojila sam mišljenje o oba ova predloga zakona i htela bih da izrazim svoje nezadovoljstvo što na Odboru za evropske integracije, koliko sam sada ovde čula i na Odboru za zdravlje, predloge zakona nije obrazlagao ministar, što nije uobičajena praksa, već neko iz njegovog ministarstva. To u nekom smislu i postaje jasno kada se ima u vidu da posle afere sa vakcinama protiv gripa A1H1 ni stanovništvo nema više poverenja ni u ministra, ni u Ministarstvo, a kamoli da smatra da će neki od ovih zakona biti primenjeni onako kako treba.
Gospođo Jocić, obrazlažete izdvojeno mišljenje u odnosu na stav Odbora.
Da. SRS, što se tiče Predloga zakona o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu, podnela je preko 30 amandmana i svakome ko se bavi ovim poslom jasno je da se ovim zakonom želelo da se zaštite nepušači, ali i da se zadovolje pušači. Prava pušača ovim zakonom nisu ukinuta, već su samo ograničena, ali i iz prethodnih izlaganja smo čuli da će ovim predlogom zakona, kada bude usvojen, najviše biti pogođen ugostiteljski sektor, koji se u poslednje vreme u našoj zemlji tretira kao izvozni brend. Zbog nemogućnosti velikog broja ovih lokala da podele svoje objekte na deo za nepušače i za pušače, mnogi vlasnici opredeliće se da se u njihovim objektima i dalje može da puši, što znači da efekta ovog zakona u takvim objektima verovatno uopšte neće biti, jer oni očekuju, ako budu drastično primenili ovakav zakon, da pad prometa bude i preko 85%. Druga zamerka na ovaj predlog zakona je i ta što se Kancelarija za prevenciju pušenja, kao i Komisija za prevenciju upotrebe duvana u ovom predlogu zakona ponavljaju, iako one već postoje, što na republičkom, što na nižem nivou, što je poznati manir vladajuće većine da uvećava broj radnih mesta raspoloživih za partijske poslušnike. Kao profesor biologije htela bih da ovom prilikom apelujem na ministra zdravlja da, koliko god može, pojača saradnju sa Ministarstvom prosvete vezano za prevenciju pušenja u višim razredima osnovnih škola, jer među 33% pušača, kako je ministar naveo u uvodnom izlaganju u Srbiji, najveći broj počinje svoj pušački staž baš u višim razredima osnovne i srednje škole.
Na sednici Odbora za zdravlje i porodicu mišljenje su izdvojili gospodin Nikola Žutić. Da li želi reč? Gospodin Paja Momčilov. Da, izvolite, samo da pročitam ko je sve izdvojio mišljenje i da se prijave oni koje žele. Pored gospodina Paje Momčilova, Dušanka Plećević, Gordana Paunović-Milosavljević, Milan Dimitrijević i gospodin Žarko Korać.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsednice, uvaženi gosti iz Ministarstva zdravlja, imamo retko priliku i čast da čujemo gospodina ministra, pošto ga na odborima retko viđamo, verovatno je čovek prezauzet mnogim obavezama. Meni je danas jako teško da govorim u okviru izdvojenog mišljenja, jer se na Odboru desio jedan presedan. Ne pamtim otkad sam ovde u skupštinskim klupama da se nešto slično na Odboru za zdravlje dogodilo. Vidite, vi kažete da je procedura nešto što je temelj demokratije i da treba uvek da bude poštovana. Ako mi bude dozvoljeno, šta se dogodilo sa ovom sednicom na kojoj je raspravljano ova dva važna zakona? Saziv je raspisan 23. marta, za sednicu 30. marta. Imali smo nedelju dana, a stavljeno je 90 zakona na dnevni red. Šta je to prouzrokovalo? Prouzrokovalo je da smo mi morali da za dva dana napišemo amandmane na ova dva veoma važna zakona. Kakav je to kvalitet rada, pitam vas koji se zalažete za Evropu i za evropske vrednosti. U Engleskoj, da prođe u oba doma, mora kroz tri čitanja jedan zakon na Odboru da bude temeljno razmatran i usaglašavan, pa tek onda može da dođe na usvajanje. Kako vi sad mislite da smo mogli da damo kvalitetne amandmane na predloge ovih zakona i da kvalitetno raspravljamo? No, dobro, tako je kako je. Ono što moram da kažem, na uredno sazvanoj sednici Odbora od 29. marta, koja je počela sa kvorumom i gde je bilo prisutno 10 gostiju različitih institucija, od Ministarstva zdravlja do civilnog sektora, za koji se takođe zalažete da mora da bude uvažavan, u vašoj projekciji demokratskog društva desilo se čudo. Kada smo pristupili izglasavanju podrške ili uskraćivanju ovim zakonskim predlozima, nestao je kvorum. Ko ga je oborio? Naravno, poslanici pozicije. Sada, pitam se, o čemu se tu u stvari radi? Razmišljao sam, zakoni nisu dobili, po prvi put, otkada sam narodni poslanik i od kada sam u Odboru za zdravlje, a bio sam uvek u Odboru za zdravlje, prvi put zakoni nisu dobili podršku matičnog odbora. Meni je potpuno jasno da i među mojim časnim kolegama, dobrim stručnjacima koji sede u ovom odboru, ima onih koji ne mogu da ne ispoštuju i moralne vrednosti kojima su se zavetovali kada su postajali lekari. Nisu mogli da daju podršku ovako lošim zakonima. Naravno, obrazlagaću u okviru rasprave sve ono što smatram da nije dobro kod ovih zakona. Ono što je osnovno, mi poslanici SRS-a ovim zakonima zameramo što nisu doneseni u interesu građana Srbije. Pošto imam samo pravo na izdvojeno mišljenje, ako striktno hoćemo da gledamo zakon o duvanu, onda zašto smo protiv? Zato što je to jedan nepotreban zakon, nedosledan, koji je pun kompromisa i koji štiti proizvođače duvana i neke sumnjive profitere – kockarnice, igraonice, da ne nabrajam. Takođe, nerealna su rešenja koja su ovde ponuđena, pogotovo u kontroli i nadzoru izvršavanja zakonskih normi, o čemu ćemo sigurno i kasnije govoriti. Naravno, rogobatne i nejasne odredbe su stvarno smešne i ne služe na čast ni ovom parlamentu ako usvoji u ovakvoj formi ove zakone. U raspravi ćemo naravno obrazložiti ovo što sam sada rekao.
Gospodine Momčilov, vašim kazivanjem možete dovesti u zabludu građane. Zakoni koji su danas na dnevnom redu u skupštinskoj proceduri su od decembra i poslanici, naravno, od tog termina, od kada uđe zakon u skupštinsku proceduru, mogu da se upoznaju i treba da se upoznaju sa sadržajima zakona, da pripremaju amandmane. Mogao se steći utisak da ste stešnjeni bili vremenskim rokovima oko davanja svojih sugestija, što naravno ne stoji. Molim vas, da bar mi lekari, a vi se često pozivate na procedure i etičnost, vodimo računa o tome, posebno kada je u pitanju ova materija. Narodni poslanik, gospođa Dušanka Plećević.
Dame i gospodo narodni poslanici, takođe sam na Odboru za zdravlje i porodicu, na sednici održanoj 30. marta, izdvojila mišljenje po pitanju zakona o zaštitu stanovništva od izloženosti duvanskom dimu. Mislim da ovaj zakon u najvećoj meri neće moći da se primeni u praksi, kao što to nije bio sasvim primenjiv ni postojeći Zakon o zabrani pušenja na radnom mestu, javnim skupovima, sportskim priredbama itd. Zašto tako mislim? Zato što još uvek ne postoji ni volja, a ni uslovi da se jedan takav zakon, koji u osnovi ima cilj sprečavanja štetnog delovanja duvanskog dima na zdravlje ljudi, suštinski i sprovede. Stoga ovo nije prvi korak u tom pogledu, kako nam je rečeno od predstavnika Ministarstva zdravlja na Odboru za zdravlje i porodicu, već samo usklađivanje sa zakonima EU iz ove oblasti. Standarde potrebne za primenu ovog zakona nismo dostigli, pre svega, u pogledu zdravstvene posvećenosti, a zatim i u materijalnom smislu. Malo ko može da ispuni uslove za pušače, naročito u ugostiteljstvu, tamo gde se pušači najčešće okupljaju u većem broju. U članu 6. Predloga zakona kažete – prostorija za pušenje moraju biti opremljene ventilacionim sistemom, koji je sastavni deo prostorije za pušenje, koji je fizički odvojena od drugog ventilacionog sistema, s tim da vazduh s duvanskim dimom iz prostorije za pušenje ne sme da prelazi u druge zatvorene prostorije koje se nalaze u tom zatvorenom prostoru. Mislim da ovakve uslove teško mogu obezbediti ljudi koji se bave ugostiteljstvom. U članu 5. kažete – ako se prostor ugostiteljskog objekta ne može ravnomerno raspodeliti na prostor u kome je pušenje zabranjeno i prostor u kome je pušenje dozvoljeno, odgovorno lice u ugostiteljskom objektu dužno je da veći deo prostora, odnosno stolova, pultova, šankova i drugih površina na kojima se služi hrana i piće i koji su grupisani u vizuelnu celinu, odredi kao prostor u kome je pušenje zabranjeno, s tim štotaj prostor mora biti pored ulaza u ugostiteljski objekat. Ovo očigledno predstavlja jedan kompromis predlagača koji negira razlog za donošenje zakona, a to je potpuno uklanjanje duvanskog dima iz prostora i efekti primene zakona će ostati na nivou sadašnjeg stanja. Drugi razlog što sam izdvojila mišljenje se nalazi u delu koji govori o kontroli zabrane pušenja, a odnosi se na odgovorno lice koje je zaduženo za kontrolu zabrane pušenja. U članu 14. stav 2. nije jasno šta se podrazumeva pod tim da lice zaduženo za kontrolu zabrane pušenja nije dužno da preduzme mere da se iz prostora u kome je pušenje zabranjeno udalji lice koje i posle usmenog naloga ne prestane sa pušenjem, ako bi se udaljavanjem iz tog prostora uskratilo ostvarivanjezakonom utvrđenih prava tog lica, kao ni lica zaposlenog kod tog poslodavca. Pored ovih, postoji i niz drugih primedbi o kojima ćemo detaljnije govoriti u načelu i u pojedinostima.
Gospodine Momčilov, vi ste se prijavili, samo mi recite osnov javljanja? Po Poslovniku? Onda najpre gospođa Tabaković.
Pozvala bih se na član 104, jer je to jedina mogućnost da ukažem na povredu Poslovnika i obavestim građane Srbije da informacija koju je iznela gospođa Vjerica, jeste objavljena u "Presu" i tehničkom greškom objavljena kao zalaganje za jeftiniju cenu droge, što će u sutrašnjem broju biti ispravljeno. Zaista ne bih želela da se jedna takva očigledna omaška u štampariji tog lista koristi za kampanju protiv stranke kojoj pripadam.
Gospođa Vjerica Radeta.
Činjenica da je ovo intervencija nakon otprilike mesec i po dana govori sama za sebe. S druge strane, videćemo šta će sutra biti u tom demantiju u "Presu". Sada će, znači, stranka gospođe koja je upravo ovde govorila da zastupa stav, odnosno da se bori za skuplju drogu. Mi srpski radikali mislimo da svaka stranka, pre svega država, treba i mora da se bori za suzbijanje narkomanije i za uklanjanje droge sa ulica Beograda. Pitanje je ko ima kakve obaveze u ovoj državi i prema Šarićima i prema ostalim narkodilerima, ali ja sam diplomirani pravnik i ne želim da se mešam u istragu nadležnih organa, ali ih samo pozivam da požure jer izgleda da to što su malo čačnuli da je otvorilo mnoge puteve, nažalost, i drogei daljeg dilerisanja droge u Beogradu i u celoj Srbiji. E sad da li je to po skupoj ili jeftinoj ceni, pogubno po život i po mladost u svakom slučaju jeste i mi, srpski radikali, smo se, zalažemo se i uvek ćemo se zalagati da droga nestane sa ulica u Srbiji.
Gospodine Momčilov, izvolite.
Poštovana predsednice, dozvolite mi samo da razjasnim ovaj problem, nisam sigurno želeo da obmanjujem građane. Vidite, imam zakon ovde u ruci. Mi smo 26. februara dobili ovaj zakon ogroman o lekovima, evo pogledajte i sami, ispred vas je zakon i uverićete se. U pravu ste za zakon o duvanu koji je stigao u proceduru 29. koji je mnogo manji, koji je jednostavniji i nije toliko ni interesantan za razmatranje, a ono što mislim da ćemo se složiti – parlament počinje sa radom u redovnom zasedanju 1. marta, mi smo imali pauzu, je li tako, jednu veliku i što je veći problem šta je nas bunilo, bar u Odboru za zdravlje, mnogo pre je poslat u proceduru plan zdravstvene zaštite Republike Srbije koji je morao biti davno donet i koji iz nekih čudnih razloga, mi smo obavili i raspravu u Odboru o tom planu, nije ušao u proceduru, mada je dostavljen mnogo ranije. Eto, samo toliko, a nikako da sam ja želeo da obmanjujem građane Srbije.
U redu je. Samo moram opet imati jedan mali komentar. Pauza u radu parlamenta zapravo se ne podudara sa pauzom u plenarnom zasedanju. Molim vas, mi i te kako radimo i kad nema plenarnog zasedanja. Gospođa Gordana Paunović-Milosavljević, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, na Odboru za zdravlje i porodicu izdvojila sam mišljenje povodom Zakona o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu. Sednicu Odbora, kao što smo već čuli, dr Paja Momčilov, predsednik Odbora, zakazao je po Poslovniku. Na početku sednice bio je dovoljan broj članova i vladajuće koalicije i opozicije tako da je postojao kvorum, usvojen je dnevni red koji je imao dve tačke. Prva tačka se odnosila na Predlog zakona o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu, a druga tačka je bila Predlog zakona o lekovima i medicinskim sredstvima. Posle prve tačke, znači, kada je postojao kvorum, izdvojila sam mišljenje na Predlog zakona o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu. Posle druge tačke, poslanici vladajuće koalicije, možda da je tu bio ministar ne bi napustili sednicu, jer je bilo 10 gostiju, predstavnika Ministarstva i iz civilnog sektora, i na iznenađenje svih gostiju, oni su jedan po jedan napuštali sednicu, tako da je sednica ostala bez kvoruma. Nadležni odbor je ostao uskraćen za izveštaj koji, po članu 141. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, treba da predloži Skupštini, odnosno da se Odbor izjasni da li prihvata ili ne prihvata zakon u načelu. Srpska radikalna stranka se zalaže za uvođenje reda i regulative koja je efikasna, koja je sprovodiva i koja će omogućiti sistemsku zaštitu stanovništva od izlaganja duvanskom dimu. Ovaj predlog zakona je sve, samo nije onočime nadležno Ministarstvo zdravlja želi da ga predstavi. Zakon nije ni sistemski, niti će predstavljati institucionalni okvir za zaštitu stanovnika od izlaganja duvanskom dimu. On ne može da bude idealan, ne može rešiti sve probleme bezbednosnog nivoa izloženosti duvanskom dimu, ali ne može biti ni ovakav kakvog ste predložili. Ovaj Predlog zakona nije dobar jer je rezultat kompromisa. Nameće ekstremna i nerealna očekivanja, tako da je njegova implementacija slabo moguća. Na ovaj Predlog zakona podneli smo amandmane, što govori kakvo je naše mišljenje i stav. Svojim amandmanima želimo da doprinesemo da se ovaj Predlog zakona popravi, da može da se primeni, a ne da ostane mrtvo slovo na papiru, kakav je i važeći zakon usvojen još 2005. godine. U Predlogu zakona ima dosta nepreciznosti, nejasnoća, što ukazuje na određeno ne poverenje ovog zakona. Za ovih još nekoliko minuta osvrnuću se samo na dva člana, a kasnije, u načelu, govoriću i o ostalim članovima Predloga zakona. Na član 12, koji se odnosi na lice zaduženo za kontrolu zabrane pušenja, i član 14. – obaveze lica zaduženog za kontrolu zabrane pušenja. Ova dva člana su posebno sporna danas kada je eksplozija monstruoznih nasilja svakodnevna pojava. Prebacivanje ovlašćenja odgovornog lica, stav 2. člana 12, na druga lica otvara mogućnost diskriminacije, posebno žena, zloupotrebe i zlostavljanja, odnosno mobinga na radnom mestu. U članu 14. nije jasno definisano šta znači preduzimanje mera, koje može da preduzme odgovorno lice ili lice na koje to lice prebaci, da iz prostora udalji lice koje i posle usmenog naloga ne prestane sa pušenjem. Da li preduzimanje mera podrazumeva verbalnu komunikaciju ili dozvoljava i fizički kontakt? To bih želela kasnije i u načelnoj raspravi da obrazloži ministar nadležan za zdravlje, ovde prisutan. Smatram da ovako predloženi članovi nisu u interesu građana Srbije.
Poslanik Milan Dimitrijević ima reč.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, svakako da sam očekivao da će prilikom rasprave o ova dva zakona biti prisutan ministar zdravlja. Nažalost, nismo imali priliku da sa njim razmenimo neka mišljenja u vezi ova dva zakona, ali ćemo imati verovatno priliku danas. Gospođo predsednice, moram da vas upozorim na određene činjenice koje se dešavaju na Odboru. O nekim stvarima ja sam vas i ranije upozoravao, a to je nepostojanje kvoruma ili neodržavanje određenih sednica Odbora, što je obaveza po Poslovniku, član 141. o tome govori. Znam da ćete se vi pozvati na zadnji stav člana 141, da ukoliko nadležni odbori ne dostave mišljenje, da će se o zakonu raspravljati u načelu i u pojedinostima. Dakle, i to stoji svakako u Poslovniku. Prosto nije dobro kada Skupština nema mišljenje nadležnog odbora, ni pozitivno, ni negativno, ni neutralno mišljenje. Šta je to što natera poslanika vladajuće koalicije da u prisustvu velikog broja gostiju civilnog sektora, predstavnika ministarstva, panično napuštaju sednicu Odbora za zdravlje i porodicu? Da li takvo ponašanje govori o samom zakonu? Verovatno da ima i toga. Svakako da sednice Odbora, u prisustvu svih tih gostiju i predstavnika ministarstva, dobra je prilika da se neke dobre teme otvore, da se o njima porazgovara, a ne da se narodni poslanici koji žele da rade u odborima dovedu u jednu takvu situaciju da gosti koji su prisutni na sednici Odbora ostaju zapanjeni ponašanjem narodnih poslanika. Gospođo predsednice, takvo ponašanje pojedinih poslanika svakako utiče na ono što je bilo jučerašnje objavljivanje u medijima kakav je rejting Narodne Skupštine RS. Nekoliko puta sam vas upozoravao o tim stvarima i pozivao se na član 27, da ste vi kao predsednik Narodne skupštine dužni da se starate o primeni Poslovnika, da ste dužni da narodne poslanike opominjete da svoje radne obaveze izvršavaju. Koliko vidim, vi to niste uradili ili niste dovoljno bili energični da poslanike opomenete da se pridržavaju i ispunjavaju svoje obaveze. Kako sada možemo da raspravljamo o zakonu kada nemamo izveštaj nadležnog Odbora? Možemo. Raspravljaćemo i reći ćemo šta mislimo o ovom zakonu, ali nije dobro kada Odbor koji je resorni, koji je stručan nema mišljenje o ovom zakonu, a pred nama je svakako jedan vrlo važan zakon, a to je zakon o lekovima i medicinskim sredstvima. Odbor jeste razmatrao neka pitanja vezana za taj zakon. Čulo se i mišljenje struke i određene vrste zamerki, ali je prosto neverovatna stvar da onog momenta kada treba Odbor da se izjasni o tom zakonu da se desi to što se desi. To samo govori dovoljno i sasvim jasno o ponašanju i odgovornosti poslanika vladajuće koalicije.
Molim poslanike da odgovaraju svim svojim obavezama, ali nisam u mogućnosti da primenjujem vaspitne mere. Gospodin Žarko Korać.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, na sednici Odbora sam takođe izdvojio svoje mišljenje. Pošto imam relativno kratko vreme na raspolaganju da izložim zašto sam to učinio, govoriću isključivo o Predlogu zakona o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu. Isključivo ću reći nešto o njegovoj koncepciji. Ovaj zakon je rezultat jednog kompromisa. Ovde se postavlja pitanje – šta naša država, ne samo Ministarstvo zdravlja, želi u odnosu na pušenje? Da li želi jednim radikalnim rezom da smanji mogućnost da se puši na različitim mestima i time posredno da utiče na smanjenje broja pušača u našoj zemlji? Istraživanja u drugim zemljama su pokazala da se smanjuje broj pušača ako se ovo ograniči. Ili da napravi jedan hibridni zakon, kako je rekao gospodin ministar – polukorak do takvog zakona, jer u ovom zakonu imamo čitav niz kompromisa koji, recimo, nisu uobičajeni u svetu? Navešću samo za primer da se ovde dozvoljava pravo pušenja u određenim medicinskim zdravstvenim ustanovama, pa recimo psihijatrijskim bolesnicima, nepokretnim bolesnicima itd. Moram da kažem da gotovo nema zemlje u svetu gde je dozvoljeno pušenje, razvijene zemlje, u medicinskim ustanovama. Razumem šta je bio motiv. Na praksi i kasnije u nekim istraživačkim radovima sam boravio u psihijatrijskim ustanovama, znam šta znači zavisnost od pušenja kod te vrste pacijenata. Ovde je ključno pitanje –šta država u stvari ovde želi? Nemojte da vodimo ovde teoretske rasprave o tome šta su prava države. Ovde su me svi pušači već napali, koji me znaju, ovde u Skupštini, da ne treba takav zakon, da treba pušiti. To je pogrešno. Nemojte da vodimo sociološke rasprave o tome šta država sme i ne sme. Država sme mnogo štošta. Ako država može da ograniči brzinu vožnje na autoputu, da uzmem jednu analogiju, to čini da bi sprečila saobraćajne nesreće, država ima pravo da se umeša u ovu oblast i to su radile i druge države sa vrlo drakonskim zakonima. U ovom zakonu praktično dozvoljavamo ugostiteljskim objektima da se izdvoji jedna prostorija. To u praksi znači da će se pušiti praktično i dalje u ugostiteljskim objektima. Ovde se doduše navodi da treba da bude ugostiteljski objekat iznad 80 kvadrata itd. Mnogi kafići su manji od 80 kvadrata, pa kao neće biti dozvoljeno pušenje. Ovde se uvodi institucija, ne kaže se tako, lica koje je zaduženo za sprovođenje zakona. To je praktično redar. Moram da kažem da mi je prosto neverovatno da imamo redara. Neka zakon učini odgovornim direktora ustanove ili onoga ko vodi tu ustanovu. Meni je najlogičnije da onaj ko ima najveći autoritet brine o sprovođenju zakona, a ne neki redar koga niko živ neće slušati i u suštini da budemo načisto služiće za podsmeh. Nemamo način da sprovedemo ono što smo ovde rekli, a to je taj, hajde da ga nazovem, redar, lice zaduženo za sprovođenje zakona i u stvari je posledica kompromisa da je dozvoljeno pušenje u tim ustanovama, a pušenje ne treba da bude dozvoljeno u tim ustanovama. Imao sam prilike u svetu, u mnogim zemljama da vidim, ako hoćete nivo zabrane pušenja u javnim ustanovama, da ljudi izlaze npr. u Kanadi na minus 20 u cipelicama da popuše cigaretu, ali niko na to ne reaguje, zato što smatraju, kako ovaj zakon u obrazloženju vrlo jasno navodi, da su ljudi izloženi pasivnom duvanskom dimu i da prostite, dame i gospodo, ja sam nepušač, u ovoj zemlji pušači terorišu nepušače, a ne obrnuto. Izvinite, mi nepušači smo ovde terorisani, a kako se ovde navodi u obrazloženju zakona, trećina stanovništva u Srbiji otprilike puši, mi smo u većini. Izvinjavam se, dve trećine stanovništva Srbije, odnosno da kažem da je taj procenat približan u svetu su nepušači i oni imaju prava da zahtevaju svoju zaštitu. Tražim da se ovde štite nepušači jer je paradoksalno da budu zaštićeni i pušači, jer oni ovde se izlažu ogromnim zdravstvenim rizicima koji su ovde s razlogom navedeni. Da kažem još ovo, ovde moramo da se opredelimo koga štitimo, da li štitimo industriju duvana, da li štitimo porez, jer se veoma velikim porezima državni budžet puni, od cigareta i duvana, od prometa, ili želimo da štitimo zdravlje stanovništva? Ako smo se opredelili za zaštitu zdravlja stanovništva, onda od početka to mora da bude zakon. Bio sam u Skupštini Srbije u vreme Miloševića u to vreme 90-tih kada je donesen takođe jedan Zakon protiv pušenja koji nikada nije primenjen, jer on uzgred nije ni imao kaznene mere. Ovaj zakon bar ima kaznene mere koje su predviđene. Nažalost i tu instituciju čuvenu – redara. Gospodo, u Hrvatskoj kada je donesen zakon da vozači ne smeju da imaju nimalo alkohola, došlo je do pobune ugostiteljskih objekata. Slomili su zakon i tamo je sada jedan mali procenat alkohola u krvi dozvoljen. Da li je moguće da ćemo mi u Srbiji zapravo biti i dalje žrtve jednog ogromnog lobija, ne kažem da to radi Ministarstvo zdravlja, proizvođača duvana, vlasnika ugostiteljskih objekata i onih koji su na strani pušača?
Da li predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici žele reč? (Da.) Gospodin Krpić. Izvolite.
Uvažene dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, poštovani građani Srbije, danas kada raspravljamo o Predlogu zakona o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu, poslanici PUPS pozdravljaju predlog donošenja ovog zakona. Zbog čega? S obzirom na to da je nikotinizam socijalno medicinski problem, neophodna je i nacionalna strategija borbe protiv nikotinizma. Tu prvo stavljam kao najodgovornije Ministarstvo zdravlja, zatim Ministarstvo prosvete, Ministarstvo rada i socijalne politike, Ministarstvo trgovine, Ministarstvo poljoprivrede. Ovaj problem, uz političku i stručnu javnost, mora da kao cilj bude objedinjenje svih društvenih snaga u Srbiji. Samo tako se može organizovati prevencija i smanjivanje nikotinomanije. Sećam se Skerlićeve ulice broj 24 gde je bio Institut za zdravstveno vaspitanje i dr Kovačević Nemanju koji je bio pionir borbe ovoga do čega smo danas došli. Mislim da je to dobar put kojim ide Ministarstvo zdravlja sa svojim predlozima u smislu zaštite zdravlja stanovništva Srbije. Potrebno je i poželjno osposobiti primarne oblike zdravstvene zaštite, kao što su domovi zdravlja, zavodi za javno zdravlje, ali i u jednim i u drugim, i u svim zdravstvenim institucijama moraju biti stroga pravila – lekari bez cigareta u ruci u ordinaciji. U obrazovanju učitelji bez cigareta u ruci pred učenicima. Ako se tako postavimo, onda ćemo sigurno da studente informišemo pre upisa na medicinske odnosno zdravstvene fakultete, pedagoške, filozofske itd. i da im jasno kažemo koliko je neiscrpan kontigentproblema od kojih proističu mnogi i ekonomski problemi. Sadnja duvana umesto srodnih žita, umesto voća, umesto povrća, i sad zamislite, budžet Srbije koji se teško puni i teško stvara, Ministarstvo poljoprivrede daje subvencije poljoprivrednicima koji sade duvan, a neka statistika koja je tačna ili netačna, brojevi kažu da u Srbiji oko 12.000 hektara se sadi duvanom i ljudi za to dobijaju još subvencije, a sa druge strane govorimo o narodnim kuhinjama gde ljudi nemaju hleba, brašna itd. Svi pokazatelji ukazuju na nekontrolisanu potrošnju duvana u našoj zemlji. Bolesnici stižu do lekova u poodmakloj fazi bolesti, kada je lečenje neuporedivo teže i posledice veće, malignitet, opstruktivne bolesti pluća, TBC i drugo. Nekada su radne organizacije preko medicine rada slali svoje zaposlene u zdravstvene organizacije preventive radi. Danas tu ima problema i preventiva košta, i možda najviše košta, ali je najplodonosnija. Situacija je dramatična. Pušenje ne utiče samo negativno na zdravlje, već i na porodicu, na radnu organizaciju, ekonomske prilike i velike ekonomske štete. Promovisati zdrav stil života, usvojiti politiku zabrane pušenja u školama i na radnom mestu mislim da je sada prioritet. Svaka osoba i svaka porodica zavisnika imaju nevolje uzrokovane bolestima kao posledicu pušenja koje na prvi pogled nisu uočljive. One zahtevaju duži i temeljitiji rad. Potrebne su korenite izmene u ponašanju naše omladine. Apstinencija sama po sebi ne znači ništa ako se ne radi na promeni ličnosti i prihvatanju novih zdravih životnih stavova i života. Specifičnosti naše zemlje povezane sa upotrebom i zloupotrebom duvana pokazuju zabrinjavajuće tendencije, naročito kada je reč o mladima. Malo se govori o štetnosti pušenja među ženama, među trudnicama, a u adolescentnom periodu duvan je nažalost ulazna droga, a nastavlja se sa drugim psihoaktivnim supstancama, što kod većeg broja mladih dovodi do rizičnog ponašanja, napuštanja škole i drugih brojnih problema. Alarmantan je podatak da teret koštanja lečenja bolesti i smrtnosti građana Srbije inicira kao podstrekač ili inicijalna kapisla upotreba i zloupotreba duvana, što raste ukoliko još ovome dodamo izgubljeno vreme radnika u toku radnog vremena i njihov nerad dok im je cigareta u ruci, znači nerad u to vreme, zatim troškove za nabavke lekova i bezuslovno njihovo lečenje izazvano od duvana i duvanskog dima. Da pomenem da ova pošast izaziva veliki broj medicinskih posledica, štetnih po zdravlje i pušača i nepušača. Dugotrajna i skupa lečenja, sa velikim brojem bolesničkih dana, i zauzimanjem bolničkih kapaciteta, smanjuju produktivnost, dovodi do kolapsa zdravstvenog sistema i predstavlja društveni teret i trošak. U Srbiji kažu da ima 8,8% mladića i oko 8% devojčica koje su već do 16 godine probale da konzumiraju duvan i da su mnogi nastavili da puše. Ova raširena upotreba duvana predstavlja veliki socijalni i medicinski problem. Prema stavu SZO, pušenje je najveći pojedinačni preventabilni faktor prevremene smrti, bolesti i nesposobnosti. Ova masovna pojava, koja se opravdano naziva pandemijom, pokazuje dramatično povećanje u zemljama u razvoju, pa i u Srbiji, a stagnira ili opada u pojedinim najrazvijenijim zemljama u svetu. SZO je sačinila i stalno promoviše strategiju "zdravlje za sve građane planete". U njoj je data puna pažnja aktivnostima koje treba da sprovede zemlja članica, zdravstvena služba, preduzeće, kolektiv, zajednica i svaka osoba prihvatajući zdrave životne i razumne navike. SZO je procenila da svake godine u svetu umire tri miliona ljudi od pušačkih bolesti i da će do 2020. godine umreti oko 10 miliona stanovnika. U periodu od 2020. do 2030. godine preko 100 miliona će umreti zbog posledica pušenja. Još 1970. godine SZO je zabranila pušenje na zasedanjima skupštine i sednicama komiteta i svim svojim prostorijama. Istovremeno je energično zahtevala od UN da je podrže. Ovaj predlog su podržale sve međunarodne organizacije u sistemu UN, takođe i naša zemlja. SZO je 75. godine obrazovala Komitet eksperata za kontrolu pušenja i Svetski dan zdravlja 7. april je juče bio. Trebalo je da bude obeležen nekom porukom protiv pušenja ili za žrtvu u korist zdravlja, ali 31. maj nam dolazi u susret. On od 1989. godine je proglašen svetskim danom bez cigareta, odnosno to je svetski dan bez pušenja. Zbog sveta toga poslanici poslaničke grupe PUPS u danu za glasanje glasaće za ovaj zakon jer mislimo da Srbija, kao deo UN i sveta, ima moralnu obavezu, a Etički komitet SZO je dao obavezu svakom lekaru da se bori za ova načela.
Reč ima gospodin Čedomir Jovanović.
Gospođo predsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, svašta smo uradili u ovoj skupštini, tako da za mene neće biti problem da sam sa sobom razgovaram, ali mislim da je besmislena rasprava koja poče tako što nam se ministar obrati u diskusiji od pet minuta i onda napusti sednicu. Možemo da nastavimo rad, imamo šta da kažemo o ovim zakonima, ali i ovo je dovoljna potvrda i neozbiljnosti i neodgovornosti kojoj nažalost ne sme biti mesta u tako važnom ministarstvu kao što je Ministarstvo zdravlja. Što se tiče Zakona o zabrani pušenja, mislim da je izostala jedna iskrena analiza efekata države u dosadašnjoj borbi protiv pušenja i to je naš zajednički problem, jer ne možemo živeti mimo sveta. Većina nas je bila u prilici da, bez previše problema, putujući svetom, vidi život u kojem su vrlo jasno definisana pravila i obaveze pušača i pravila i obaveze ljudi koji ne puše. Jasno je da su prava i obaveze nepušača u svakom trenutku ispred prava i obaveza pušača zbog toga što pušači ne ugrožavaju samo svoje zdravlje, nego i zdravlje onih koji su njihove žrtve pre svega zbog činjenice da su osuđeni da se nalaze u njihovom prisustvu. Do sada smo vrlo neodgovorno primenjivali Zakon o zabrani pušenja. Drago mi je što je u parlamentu, na našu inicijativu, uspostavljen kakav-takav red i što je parlament prestao da se ponaša onako kako su nažalost nastavile da se ponašaju mnoge druge institucije u zemlji, ali bez jasne svesti o štetnosti pušenja svaki zakon će biti neefikasan. Ne bih želeo da donosimo zakone kojima ćemo formalno negovati taj trend uspostavljanja sistema vrednosti karakterističnog za prostor recimo EU čiji član želimo da budemo, a da pri tom te zakone niko ne poštuje i ne primenjuje. Koliki su troškovi Republičkog fonda zdravstvenog osiguranja zbog finansiranja recimo lečenja ljudi koji su oboleli od bolesti koje su posledice pušenja? Koliki su troškovi naših kompanija zbog toga što ljudi uzimaju bolovanje usled lečenja koje je posledica pušenja? Koliki su bili troškovi države u dosadašnjoj borbi protiv pušenja i koliko će oni biti veliki u vremenu koje je pred nama ukoliko želimo da budemo efikasni u primeni ovog zakona. U Turskoj je pre godinu dana u potpunosti zabranjeno pušenje, u Grčkoj takođe. U Italiji, zemlji espresa i cigareta, takođe vrlo jasno se poštuje taj zakon, ne samo zbog toga što je kazna u Italiji 500 evra za onoga ko zapali cigaretu u kafiću ili restoranu posle ručka, nego i zbog toga što postoji javna svest o značaju poštovanja ovakvog zakona. Za formiranje te javne svesti su odgovorne institucije, a mi nismo danas u prilici da razgovaramo o efektima njihovog dosadašnjeg rada, ne sa ambicijom da nekoga kritikujemo, da mu držimo lekcije, nego sa idejama da unapredimo taj rad – da bi onda rezultati bili onakvi kakvi želimo da budu. Nažalost, mi smo lideri na crnim listama – od one kojom se meri procenat žena obolelih od različitih oblika maligniteta, pa do one kojom se meri procenat mladih koji puše ili procenat stanovništva koji puši, procenat novca koji se izdvaja po glavi stanovnika za duvan i duvanske proizvode. Država ne može da bude nema pred činjenicom da smo mi društvo koje samo sebe uništava. Nije dovoljno apelovati na građane, sugerišući im da je bolje da žive zdravo. Još jedanput je potrebno, naravno pored ovih normi, uticati na društvenu svest, kako bi, pre nego što postane kasno, ljudi shvatili zašto je ovaj zakon izuzetno važan i zašto ovo zaslužuje mnogo više pažnje nego što mu mi sami poklanjamo. Što bi neko poklonio pažnju ovom zakonu kada predlagač tog zakona danas tako nešto ne čini? Ako ministru nije stalo da nam govori više od pet minuta, u objedinjenoj raspravi o Zakonu o zabrani pušenja i Zakonu o lekovima i medicinskim sredstvima – kako mi očekujemo da se društvo, koje je inače talac svake vrste neodgovornosti našeg sistema, samo od sebe promeni? Smatram da ne sme biti kompromisa u borbi protiv pušenja, kao ni u borbi protiv alkoholizma ili narkomanije. Prvi, drugi i treći problem su posledice stanja u kome se nalazi naše društvo. Ako se ne suočimo sa uzrocima, bićemo neefikasni u otklanjanju štete koja prati, recimo, nekontrolisano pušenje u Srbiji, nekontrolisano reklamiranje duvanskih proizvoda, trendove koji su uspostavljeni i koji se neguju iz generacije u generaciju. Kako se vrši kontrola prodaje duvanskih proizvoda? Da li smo efikasni u poštovanju one zabrane koja kaže – da ne može lice mlađe od 18 godina da kupi duvanski proizvod u prodavnici? Da li sankcionišemo one koji vode kampanje u kojima afirmišu pušenje – naravno da ne? Zbog toga je ovaj zakon kao dobra ideja i dobra namera nažalost osuđen da se kreće u ravni u kojoj se kretao i prethodni zakon – to mislim da je loše. Zakoni ne mogu biti doživljeni kao izraz nekog našeg hira ili hira ministra Tomice Milosavljevića. Ako jedan ministar treba da objasni Srbiji zašto je štetno pušenje, onda, koliko god on bio agilan u tome, biće neuspešan. Nije dovoljno okačiti bilbord na onu nedovršenu zgradu Kliničkog centra, 30. godina nedovršenu, sa porukom "Srbija zemlja u kojoj je zabranjeno pušenje". Potrebno je objasniti ljudima – da postoji drugačiji način života i omogućiti im jedan takav život. Jedina zemlja u EU u kojoj je moguće pušenje na ovakav način kako je to predviđeno ovim zakonom jeste Austrija. Vi tamo možete u restoranu da sedite, u delu u kojem je predviđeno i dozvoljeno pušenje i koji je jednako komforan kao i onaj deo u kome se kreću nepušači. Kako će to izgledati u Srbiji? Kako će to izgledati na Kalemegdanskoj terasi, u Maderi, u nekoj piceriji, u prostoru većem od 80 kvadrata? Mi ne možemo da donosimo zakone koji su neprimenjivi, pa će onda odgovorno lice biti vlasnik tog prostora, koji treba da pronađe način da reši tu nerešivu dilemu. Svi zajedno onda se suočavamo sa potrebom da izigravamo zakon, a ne da ga primenjujemo. Kako će to izgledati ovde kod nas u Skupštini? Da li je u skupštinskom restoranu dozvoljeno pušenje ili ne? Da li je moguće ući u onaj deo u skupštinskom restoranu u kome nije dozvoljeno pušenje, a zaobići onaj deo u kome se puši? Ko će kazniti narodnog poslanika? Ko je odgovorno lice u Skupštini – predsednica Skupštine? Pre zakona, treba jasna svest o ceni koju država plaća, o ceni koju plaćaju kompanije i o toj velikoj ceni koju plaća svako od nas. Mnogo su veće žrtve nepušači od pušača. Zbog toga pušači, odnosno oko mene je više pušača iz LDP, nego nepušača i pušači moraju da budu u drugom planu. Ako se odlučuju da uništavaju svoj život, treba da shvate da, uništavajući svoj život, u mnogo većoj meri uništavaju život onih koji nisu pušači i zato treba da budu rigorozno sankcionisani. Ako treba slikovito da se izrazim – oni bi da skoče kroz prozor, ali da povuku još dvoje-troje sa sobom. To treba jasno reći ljudima u ovoj zemlji. Mi se ne borimo protiv pušača, nego se borimo za život onih koji ne puše, koji su ugroženi tim zadovoljstvom ljudi koji uživaju u cigareti. To je mnogo više pitanje kulture, nego rigoroznih sankcija. Zato je to mogla da uradi i Grčka, zato je to uradila pre godinu dana i Turska, jer su shvatili kakva je veza između ambicije da budete najprestižnija turistička destinacija i želje ljudi koji dolaze na tu destinaciju da se nalaze u jednom zdravom prostoru. Mislim da te svesti u samom zakonu ne može biti. Ideja zakona ne može da nametne takvu svest. To mora da bude naše zajedničko opredeljenje. Kao što smo banalizovali slučaj gripa, pa smo iz faze u kojoj smo bili spremni da gazimo leševe da bi dobili vakcinu i potpune kampanje koja je bila apsolutno neprimerena, uterivanja straha u društvo, došli u fazu banalizovanja i obesmišljavanja zdravstvene zaštite stanovništva. Ne bi bilo dobro da se borba protiv pušenja svede samo na jedan zakon. Što se tiče Predloga zakona o lekovima i medicinskim sredstvima, puno toga bi želeli da kažem ministru Tomici Milosavljeviću. Isto obrazloženje je ponudio i pre šest godina. On je u drugoj vrsti problema. Obično naši ministri imaju kratak mandat i onda ne mogu da stignu da ostvare ono što žele u okviru svog ministarstva. Vi danas kada razgovarate sa ministrom Dinkićem, on je ministar ekonomije, nije ministar finansija. Kada razgovarate sa ministrom Milosavljevićem, on je danas ministar trgovine, nije ministar poljoprivrede. Ministar poljoprivrede Dragin je bio ministar zaštite životne sredine, a današnji ministar zaštite životne sredine je jučerašnji predsednik Skupštine. E, tu taj teret ne nosi gospodin Milosavljević – on je ministar zdravlja šest godina. Mi smo pre šest godina takođe raspravljali o ovim zakonima. Tada je donošenje i usvajanje zakona pravdano potrebom usaglašavanja našeg zakonodavstva sa zakonodavstvom EU. To nije ipak urađeno onako kako je urađeno u EU. Zato nas interesuje, prvo, kako je moguće usaglašavati ovu oblast sa zakonodavstvom EU, a pri tome zanemariti tu jednostavnu činjenicu i istinu, koja je očigledna, notorna – da u EU jedan zakon ne reguliše oblast humanih lekova, veterinarskih lekova i medicinskih sredstava, zato što smo mi tri apsolutno autentične oblasti obuhvatili jednim zakonom. Mi sada usvajamo novi zakon o lekovima i medicinskim sredstvima, koji je za 70 članova veći od zakona koji smo usvojili 2002. godine. U ovom zakonu je 232 člana. Šta kaže član 1, što je suština samog zakona, ovo je zakon o Agenciji za lekove. U kakvom je statusu Agencija za lekove – u vrlo čudnom? Mi imamo i neke druge agencije u sistemu naše države. Ne postoji nijedna agencija koja je toliko zavisna od ministarstva kao što je to Agencija za lekove. Agencija za lekove daje saglasnost na stavljanje leka u promet – a sve druge saglasnosti daje Ministarstvo zdravlja. Da li je to tako u Evropi? Da li je Vizartis svoje vakcine prvo odneo u Ministarstvo zdravlja ili je Agencija za lekove potpuno autonomno sprovela procedure koje treba da sprovede – nekliničko testiranje, kliničko testiranje, proizvodnju. Sve je to zadržao u svojoj nadležnosti gospodin Milosavljević, a od Agencije za lekove je napravio samo ček ap tog svog sistema, odnosno još jedno mesto gde je potrebna neka saglasnost. To je obrazložio – poštovanjem i usaglašavanjem sa normama EU. To je ozbiljan problem. Ako govorimo o oblasti uređenja našeg sistema zdravstvene zaštite, tu nemamo pravo da se ponašamo kao vlast i kao opozicija. To nije sada fraza, mi smo oduvek tako nešto govorili. Postoje sektori u kojima je nemoguće negovati jedan takav pristup. Na nivou grada Beograda, gde smo preuzeli odgovornost za sistem zdravstvene zaštite Beograđana, mi to poštujemo. Jedino što smo tražili od ljudi koji su preuzimali poslove je da budu profesionalci, jer nama ništa ne znači to što je neko lekar iz LDP-a ako nas loše leči, niti što je neko naprednjak ili socijalista, ako je pri tombolji od nas. Nismo dozvolili da se 2000. godine smenjuju ljudi po partijskoj osnovi tamo gde smo to mogli da kontrolišemo. Na primer, profesor Bumbaširević je ostao direktor Ortopedske klinike Kliničkog centra, iako su se mnogi trudili da nam objasne kako je član Glavnog odbora SPS-a. Danas je taj čovek jedan od najprestižnijih hirurga u toj oblasti medicine u svetu. To su činjenice. Znači, ako govorimo o ovom zakonu, nemojte da nas posmatrate kao predstavnike opozicije. Svi smo zainteresovani da sistem zdravstvene zaštite funkcioniše. Da li on danas funkcioniše? Ne onako kako mi želimo. Koji su problemi? Materijalni, svakako, i oni su teško rešivi i oni su opterećenje za svaku vlast. Ali, postoje neke sistemske nelogičnosti o kojima mi treba da razgovaramo. Mi te nelogičnosti ne samo da negujemo, nego ih još proizvodimo. Zakon o javnom zdravlju, koji smo usvojili pre dve ili tri godine, da li je rešio tako nešto? Nije. Mi se svakog dana suočavamo sa tim problemima. Ovaj zakon koji sada usvajamo, da li će on učiniti efikasnijim ono što treba da bude efikasno? To je proces proizvodnje lekova, kliničkog i nekliničkog testiranja, a ne samo proces stavljanja leka u promet i izdavanje neke dozvole. Zašto je to važno? Ako nama društvo ne veruje da mi definišimo sistem koji je efikasan, koji je kredibilan, jedna naslovna stranica u novinama u kojoj će nam se dokazivati kako je vakcina zapravo trovanje stanovništva, uništiće sve napore zemlje da recimo unapredi zdravstvenu svest svojih građana. Mi to ne možemo da ignorišemo. Kako može da se reši ova anomalija o kojoj mi govorimo? Ona ne može da se reši pisanjem amandmana. Nemoguće je napisati amandman kojim će se razdvojiti, recimo, odnos u sistemu zdravstvene zaštite prema lekovima za humanu upotrebu prema onima koji se koriste u veterini i prema medicinskim sredstvima. Nema amandmana. Mi treba da razgovaramo sa ministrom zašto je sve ovo u jednom zakonu i gde još postoji neki takav primer. Možda ministar ima neko obrazloženje i ako je logično mislim da treba da ga prihvatimo, ali mi to obrazloženje nismo čuli. Mi sad dobijamo zakon koji se kreće u istom formatu nakon šest godina, koji je za 70 članova veći, a ti članovi su zapravo podzakonski akti koje je ministar u međuvremenu donosio. Previše je to nesporazuma unutar jednog sistema da bi imali pravo da pred tim ćutimo i da zaobilazimo takve činjenice. Naš sistem zdravstvene zaštite je konfuzan danas, a takav ne sme da bude. Mnogo uređenija društva imaju problem sa finansiranjem zdravstvene zaštite svog stanovništva, mnogo uređenije. Da se ne poštapamo primerom Amerike, ali taj Bizmarkov model o kome mi govorimo i koji proizilazi iz poštovanja principa solidarnosti, koji nas danas opisuje kao mlade ljude bez nekih velikih potreba pred sistemom zdravstvene zaštite, ali sutra kao one koji će tražiti više od onog na šta imaju pravo ako se gleda stepen njihove participacije u tom sistemu. Zato je i napravljen model po kome mi svi danas ulažemo u sistem zdravstvene zaštite da bi sutra ostvarili neko svoje pravo. Kako to izgleda u realizaciji? Nudi se ljudima operacije u Turskoj. Koliko ih je prihvatilo nešto takvo? Vrlo malo, ljudi to ne žele. Zašto nemamo operacione sale? Treba da dobijemo odgovor na to pitanje. Ako nema dovoljno novca, hajde da vidimo gde ga ima, kako ćemo ga stvoriti. Ako je jedini način da se spasi ljudski život da se obavi posebna operacija u Turskoj, hajde da napravimo sistem koji će učiniti uverljivim jedan takav projekat, a ne da se sve pretvori u glasine i spletkarenja, pa sad da se ide u Tursku zato što je neko napravio poseban dogovor sa Turcima, pa će dobiti koji procenat od pacijenata koji se tamo pošalju. To je sve jako neodgovorno da bi imali pravo da o tome ćutimo ili da se sa tim pomirimo. Nama je najveći problem kada govorimo o Ministarstvu zdravlja to odsustvo spremnosti na razgovor i na dogovor. Svi su pod pritiscima privatnih apotekara, koji ne razumeju stav države koja poštuje monopol državnih apoteka u odnosu na privatne. Svi smo svedoci nedovršenosti sistema za koji je odgovoran Republički zavod za zdravstvenu zaštitu. Sama direktorka tog zavoda danas govori o velikim finansijskim problemima koje ima sa filijalama u Vojvodini. Znači, direktor u okviru svoje nadležnosti ne može da obezbedi funkcionalnost tog sistema. Da li je to tačno ili ne, to je drugo pitanje, ali ona o tome govori. Mi o tome treba da razgovaramo, to je tema za Žarka Koraća i članove našeg Odbora za zdravstvo. Mi nemamo pravo da uvećavamo konfuziju koja ionako postoji u društvu. Ti rivaliteti koji su uspostavljeni mogu da budu i pozitivni i štetni. Pozitivni su rivaliteti onda kada teraju ljude da se takmiče da budu bolji i to je nekada bilo tako: gde će biti presađeno prvo srce, ko će presaditi pluća, gde je izvršena neka operacija, gde se pojavljuje bolji gostujući profesor. Sad je taj rivalitet prešao u kontrafazu i sopstvenu negaciju, pa lekari više ne govore o svojim uspesima nego o neuspesima nekog drugog i tako dokazuju svoju vrednost. To je posledica politizacije sistema zdravstvene zaštite. Ako govorimo o ovom zakonu, najveći problem je ta činjenica da se zapravo zakon donosi sa predznakom velikog nepoverenja koje ministar zdravlja ima u sopstveni sistem. Prvo, ministar ne želi jasnim zakonima da definiše oblasti humanih lekova, lekova za veterinarsku upotrebu i medicinskih sredstava, a potom čak ne želi ni da prenese nadležnosti koje treba da prenese na Agenciju za lekove, nego ih zadržava kao jednu prateću službu svog ministarstva koja se bavi poslovima koji nisu u nadležnosti agencije. Agencija mora da ima mnogo više prostora za delovanje nego što to ima u ovom zakonu. Pošto ministra nema, jako je teško voditi ovu raspravu. Mi za zakon nećemo glasati, ne zato što se suprotstavljamo reformi zakonodavstva, nego što smatramo da taj zakon treba da poštuje neka pravila i praksu koja je rezultirala pozitivnim efektima u zemljama oko nas i toj Evropi ka kojoj težimo. Znači, tri zakona, ozbiljan razgovor sa Ministarstvom, jasna strategija rešavanja problema zdravstvene zaštite našeg stanovništva i dogovor oko toga koji će obavezivati na duži rok svaku vladu.
Gospodin Zoran Nikolić.
Tražim od vas kao od predsedavajuće, naravno, vi niste odgovorni, ali kao predsedavajući, kao predsednik Skupštine trebalo je da date obrazloženje gde se nalazi nadležni ministar. Rasprava zaista ide u dobrom pravcu i vidim da su sve poslaničke grupe zaista ozbiljno shvatile ovaj zakon i ovo je zaista ozbiljna tema i o njoj se ozbiljno raspravlja, ali nije red da se ozbiljno raspravlja o ozbiljnoj temi bez prisustva ministra. Dakle, predlažem ili da date sada pauzu dok ministar ne dođe, ili da razrešimo tu dilemu gde je i da ga na neki način primoramo ili primorate da dođe i da sluša ovu raspravu.
Nema razloga da prekidamo rad, gospođa Pavlović je tu, preneće sve što mi govorimo. Slažem se da je poželjno i potrebno da ministar bude tu, ali imam informaciju da će se za koji minut vratiti u salu. Gospodine Bortiću, izvolite.
Poštovani predsedniče, uvaženo predsedništvo, poštovana predstavnice Vlade, cenjene kolege narodni poslanici, stepen razvijenosti i uređenosti jednog društva meri se, između ostalog, činjenicom koliko su u tom društvu uređeni životni uslovi za normalan razvoj svakog pripadnika zajednice. Ima tu, nažalost, gorke istine da što je društvo ekonomski slabije razvijeno i što su više izražene socijalne razlike između njegovih pripadnika, gotovo po pravilu su pripadnici tog društva više izloženi različitim oblicima ugrožavanja njihovog radnog i životnog prostora. Eklatantan i gotovo školski primer koji potvrđuje tu prethodnu tezu je primer rasprostranjenosti pušenja i zloupotrebe duvanskog dima. Svi statistički pokazatelji nedvosmisleno potvrđuju da je broj pušača svih uzrasta i oba pola daleko izraženiji u nerazvijenijim zemljama i zemljama u razvoju nego u visoko razvijenim zemljama. Ovi pokazatelji potvrđuju još jednu drastičnu činjenicu da se aktivna politika države za smanjenje i ograničavanje pušenja u zatvorenom i javnom prostoru daleko lakše i efikasnije vodi u razvijenim nego u nerazvijenim zemljama. U tom smislu, najbolji je primer zemalja EU i SAD, čije su vlade aktivnom politikom i primenom drastične zakonske regulative uspele u velikoj meri da smanje broj pušača u državama pod svojim suverenitetom i da gotovo u potpunosti eliminišu pušenje u zatvorenom i na javnom prostoru, ograničavajući pušačima pravo na pušenje na unapred zakonski utvrđenim mestima. Korist od takve politike i takvih mera bila je u tim zemljama višestruka, ali je svakako najvažnije da je potpuno promenjena svest i da su građani prihvatili činjenicu da njihov slobodan izbor da budu pušači ne sme da ugrozi životne uslove onih koji to nisu. Formiranjem takve svesti napravljena je višestruka korist u tim zemljama. Prvo, značajno je smanjen broj pušača, kako među bogatima, tako i među siromašnim slojevima stanovništva; drugo, smanjen je broj pušača među decom školskog uzrasta; treće, značajno je smanjen broj pušača među trudnicama, čime se podigao kvalitet razvoja fetusa i smanjen je broj mrtvorođenčadi, kao i broj dece koja se rađaju sa različitim oblicima bolesti koje izaziva pušenje; četvrto, zabrana pušenja na javnim mestima i u zatvorenom prostoru formirala je kulturni obrazac koji je zloupotrebu te zabrane doveo na nivo zaostalosti i primitivizma. Ide se čak dotle da se u holivudskim filmovima iz četrdesetih, pedesetih i šezdesetih godina prošlog veka scene i kadrovi u kojima glavni junaci puše, izbacuju se ili retuširaju. Sve ove mere stvorile su jedan potpuno drugačiji kulturni i vrednosni društveni ambijent u kome je pravo na pušenje drastično ograničeno pravima pušača, a to znači pravima onih rođenih i nerođenih da se rađaju i da žive u zdravim prirodnim uslovima. Nažalost, Srbija je i u ovoj oblasti, kao i u mnogim drugim oblastima, uprkos zakonskim i drugim merama koje preduzima, još u velikom zaostatku u odnosu na razvijene zemlje. Uprkos činjenici da je naša zemlja još 9. februara 2006. godine ratifikovala Okvirnu konvenciju o kontroli duvana Svetske zdravstvene organizacije i koja je stupila na snagu 9. maja iste godine, nije se u značajnoj meri promenila opšta slika o pušačkoj svesti, niti su značajnije smanjeni broj pušača, a i pušenje u zatvorenim prostorima i na javnim mestima je gotovo svakodnevna pojava. Može se slobodno reći da je više pravilo nego izuzetak, najbolje to potvrđuje podatak da je u Srbiji 2008 godine 8,8 odsto dečaka i 8,3 odsto devojčica u uzrastu od 13 do 15 godina navelo da puši cigarete, a da 77 odsto dece u ovom uzrastu živi sa nekim ko u njihovom prisustvu puši. Iako se procenat pušača u Srbiji smanjio u odnosu na 2000. godinu, ovaj trend drastično zaostaje za razvijenim zemljama. Zbog toga je neophodno zakonskim putem urediti ovu oblast, a pratećim aktima, vaspitnom i kaznenom politikom uticati na promenu svesti o pušenju, kao o opštem nacionalnom zlu. S tim u vezi, predloženi zakon o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu predstavlja dobru osnovu da Srbija u ovoj oblasti postane uređeno društvo i da izgradi standarde koji su postali svakodnevna praksa i obrazac ponašanja u razvijenim zemljama. Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o lekovima i medicinskim sredstvima uređuje uslove i postupke za izdavanje uslova za stavljanje lekova u promet, upis medicinskih sredstava u registar, kao i za proizvodnju lekova i medicinskih sredstava i za nadzor u ovim oblastima. Zakonom se reguliše i rad Agencije za lekove i medicinska sredstva Srbije. Pored činjenice da nas na donošenje ovog zakona obavezuju Ustav Republike Srbije i sistem zdravstva, razlozi za donošenje ovog zakona su višestruki. Ne ulazeći bliže u elaboraciju ovih razloga, jer su oni decidno navedeni u obrazloženju Predloga ovog zakona, želim samo da ukažem da će usvajanjem ovog zakona i ovog akta, Srbija stvoriti normativne pretpostavke za regulisanje ove važne oblasti po najvišim standardima Evropske unije, Svetske zdravstvene organizacije i Svetske trgovinske organizacije. Time će se stvoriti uslovi da domaći proizvođači opreme, lekova i medicinskih sredstava ispune standarde da plasiraju svoje proizvode u zemlje Evropske unije i u druge zemlje sveta koje okupljaju Svetska zdravstvena i Svetska trgovinska organizacija. U odredbama predloženog teksta zakona definisane su vrste lekova koje su usaglašene sa međunarodnim direktivama i uredbama Evropske unije, koje regulišu ovu oblast. Posebno je značajno što zakon reguliše lekove za genetsku terapiju, somatsko-ćelijsku terapiju, kao i lekove koji su dobijeni procesom bioinženjeringa. Zakon reguliše i postupak dozvole za lek, kao i postupak dobijanja dopunskih podataka o leku, u skladu sa standardima Dobre proizvođačke prakse, Dobre laboratorijske prakse i Dobre kliničke prakse, koje su standardizovane u međunarodnoj zajednici. Na ovaj način stvaraju se normativne pretpostavke da dozvolu za proizvodnju i promet lekova mogu vršiti samo oni proizvođači koji ispunjavaju visoko standardizovane kriterijume. Time će Srbija u proizvodnji lekova eliminisati svaki oblik zloupotrebe, javašluka i nadrilekarstva, što će u velikoj meri doprineti kvalitetnijem lečenju naših građana i u oblasti zdravstva približiti naše društvo evropskim uslovima lečenja. Odredbe predloženog zakona koje se odnose na kliničko ispitivanje lekova za humanu, kao i za veterinarsku upotrebu, usaglašene su sa zahtevima direktiva za humane lekove, a za veterinarske lekove i sa odredbama smernica Dobre kliničke prakse. Predloženi zakon reguliše i oblast medicinskih sredstava, i to kao opšta medicinska sredstva in vitro, dijagnostička medicinska sredstva i aktivna implatabilna medicinska sredstva. I ova oblast usaglašena je sa direktivama EU, što će u mnogome doprineti izjednačavanju standarda u ovoj oblasti sa standardima EU. Posebno treba ukazati da predloženi zakon normira i poslove Agencije za medicinska sredstva, propise koji se primenjuju na rad Agencije, položaj i organe Agencije i opšta akta Agencije. Posebno je značajno što će se na rad Agencije primenjivati i odredba zakona kojom se uređuje javna agencija, osim u slučajevima kada predloženim zakonom o lekovima i medicinskim sredstvima nije drugačije određeno. Duboko sam uveren da predloženi zakon o zaštiti stanovništva od duvanskog dima i zakon o lekovima i medicinskim sredstvima u dobroj meri stvaraju normativni ambijent u kome će se lakše, brže i efikasnije čuvati zdravlje ljudi i u kome će naši građani biti lečeni lekovima koji su proizvedeni po najvišim standardima savremene medicine. Usvajanjem ovih zakona i drugih pratećih propisa, eliminisaće se mnogi oblici zloupotreba koji, nažalost, doprinose ugrožavanju zdravlja naših građana. Zbog svega ovog, želim da kažem da će poslanička grupa SPS-JS, u danu za glasanje glasati za predložene zakone.
Ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Napred Srbijo gospodin Mileta Poskurica ima reč. Izvolite.
Da nemamo ministra, to je već poznata konstatacija, ali će verovatno odgovarati na ono što mi budemo kao primedbe izneli, iz beleški koje će koleginice njemu pripremiti. Prvo ću govoriti o zakonu o lekovima i medicinskim sredstvima, jednom voluminoznijem zakonu, pri tom i sadržajnijim, pri tom ne i sa manje nedorečenosti u odnosu na one koji se u celosti menja, pa je, shodno tome, mogao biti zakon o izmeni zakona, ali nema veze. Formulacija je takva kakva jeste. Naše primedbe se kreću već oko članova 2. i 3, dakle prvih članova koji definišu pojmove koji su u rutinskoj upotrebi u zakonu. Mislimo da je tu bilo mesta da se pomene i opiše termin kliničkog ispitivanja i veoma važnog učesnika, participijenta, a videćemo i kasnije nejasnoće u članovima, zbog čega to ističem, monitora posmatrača kliničkog ispitivanja, nekad ću reći kliničke studije, mislim na to, iako to nije u potpunosti isto. Zašto mislim da je to bitno? Zato što kasnije, ono što se donosi kao podzakonski akt, sama agencija koja ovde zaista dobija nova ovlašćenja i podleže direktno kontroli Ministarstva, odnosno ministra, a svoje račune o svom radu, ne znam ko, verovatno direktor, iznosi Vladi, jer i na je na neki način desetkovana. Dakle, ono što će kasnije raditi agencija na osnovu akata koje bude donela, poput pravilnika o sprovođenju kliničkog ispitivanja, moraće tačno da definiše ko se može baviti kliničkim monitoringom, a da bi to znali moramo znati šta je jeste kliničko ispitivanje i koje su faze. Ako začas letimično preletimo preko činjenice da ima četiri faze kliničkih ispitivanja, videćemo da su zaista poput prve, a i delom druge kliničke faze, potrebni ljudi koji su u stanju da veoma dobro prepoznaju, na određen način kontrolišu i prate rad glavnog istraživača, učesnika u kliničkom ispitivanju, lekara koji na tome radi ili veterinara. Da nešto ne bi promaklo ili se skrilo, ili u mogućnosti neželjenih efekata, u studijisu neke laboratorijske nenormalnosti, neki klinički događaji, razlozi za produženu hospitalizaciju, što nisam siguran da neko ko je monitor, posmatrač kliničke studije, prva zvanična spona između sponzora, onoga ko naručuje i lekara koji ga sprovode, na pacijentima koji su na to pristali. Dakle, taj monitor bi trebalo da bude neko ko je tesno vezan za medicinsku struku, da izbegnemo sadašnju situaciju, u kojima to jesu nekad i ekonomisti, znam i vrlo kvalifikovane biologe koji to rade odlično, ali ljudi koji su svojim treningom, dodatnim školovanjem to postali, te prema tome bi trebalo da se nađu u toj listi, definisan pojam ko može biti monitor, kako do tog zvanja dolazi, pa konačno, u nadležnosti agencije staviti da nekom takvo pravo izda na licencu da se takvim stvarima bavi. Treba izbeći da to bude i strani državljanin, imamo i takve prilike, da to bude državljanin Srbije kad se bavi tako ozbiljnim poslom. Onda, naše primedbe se kreću i u vezi sa samom agencijom, njena uloga i značaj su potencirane, tu dileme nema, ali sada u telima agencije nedostaje jedno veoma važno, poput nedefinisanosti nadležnosti upravnog odbora i odsustva nadzornog odbora, pa se postavlja pitanje, kako u zakonu, Predlogu zakona stoji, šta će raditi Upravni odbor, sem što će predložiti statut koga će overiti Vlada? Ranije je, po starom Predlogu zakona, kada se ovako čita, deluje kao da su oba zakona istovremeno na snazi, Upravni odbor imao obavezu i da donosi statut, godišnji program rada, finansijski plan, usvaja godišnje izveštaje o radu, prati potrošena sredstva, donosi različite akte itd. Imao je nadležnosti. Nadzorni odbor po pravilu je kontrolisao rad Upravnog odbora, primao periodične izveštaje na šest i 12 meseci, pratio finansijske efekte poslovanja, jer je u agenciji bio ustanovljen tarifni sistem. Sigurno je, Agencija će donositi različite odluke, utvrđivati tarife po kojima se može izdati odobrenje za lek, odobrenje, submisija inicijalna, učešće za projekat koji sada iznosi u kliničkom ispitivanju oko 114, 115, 120.000 i svaki amandman koji ide na promenu u kliničkom ispitivanju se plaća polovinom od toga. Biće tu značajnih sredstava, ali kako je konstruisano u ovom zakonu, u Agenciji će raditi i novi broj ljudi, za koje sada ne znamo koji su bili koji su radili do sad te poslove u agenciji. To su tzv. tela agencije, koja se zovu komisije i po analogiji, kako je u zakonu napisano, sleduje da će to biti lista stručnjaka koje će predlagati agencije, ali će profiltrovati ministar. Zašto, ako agencija zna, srazmerno obimu svoga posla, ima desetak tačaka nadležnosti, ko joj je od kog stručnog profila za privremene ili stalne komisije potreban, zašto mora ministar dodatno da filtruje? Ne možemo se oteti utisku da po vertikali i po horizontali čitav zdravstveni sistem je pod kontrolom jedne političke partije i da tu, sem možda prividno ljudi koji nisu članovi partije, ali su bliskog mišljenja političkog, odgovorni za koncept zdravstva u zadnjih osam godina najmanje, treba da budu profiltrovani stručnjaci koji će ući u tela po opisu vrlo visokih nadležnosti. Oni će davati konačan sud o brojnim pitanjima. Ta će se pitanja često ticati prava da neko dobije odobrenje za proizvodnju leka, za promet leka, prava da se neki lek u ovoj ili onoj fazi kliničkog ispitivanja pusti na tržište u formi kliničkog ispitivanja. Zato mislimo da je to moguće ispolitizovano rešenje i možda i nepotrebno da ministar donosi odluku o tome ko će konačno praviti reviziju onih predloga koji će ući u listu. Nije definisan broj komisija, broj ljudi stručnjaka sa liste stručnjaka, te se ne može steći ni približna predstava o veličini, o glomaznosti agencije koje će biti u nadležnostima odista, ali značajne su one pod kontrolom Ministarstva, tako da će jedan pomoćni organ, kao i mnoge komisije koje u zdravstvu postoje biti tačka oslonca, ali prema tome i konačna odgovornost Ministarstva za njihovo funkcionisanje. Ne vidimo kome će drugome polagati račune. Ne znam kako će Agencija, verovatno direktor jednom godišnje Vladi davati izveštaj o svom radu. Članovi od 33. do 36. regulišu izdavanje dozvola za lek. Generalno ono što mislimo da nije dobro, to su predugački rokovi koji su dati, čak i za redovnu proceduru dozvole za lek, kada se dobije materijal pripremni, određena komisija u agenciji to razmatra, formalno utvrđuje, vrši formalnu procenu, kako se kaže u zakonu, sadržajnosti i potpunosti dokumentacije. Ako je dokumentacija u nečemu nepotpuna, još 30 dana je rok, taj koji je predložio, predlagač, ili proizvođač leka budući ili uvozni, koji uvozi lek, svejedno, dostavi dokumentaciju i tu ima nekakve racionalnosti. Iracionalno je zašto, kada se već dostavi kompletna dokumentacija, potrebno je još sedam meseci, 210 dana da bi se donela konačna odluka o izdavanju dozvole za lek. To je prilično veliko vreme i može biti nekada i tolerisano, kada je reč o rutinskoj potrebi za lekom, koji nije neobično hitan, kada postoji paralela na tržištu, možda bi taj komfor mogao da se toleriše. Međutim, ako je reč o ubrzanom postupku ili uslovnoj dozvoli za lek, ne tako veliki, ali opet veliki vremenski rokovi, stavljamo ih pod upitnik. To smo predložili amandmanom da se izmeni. Ta inicijalna procedura razmatranja je najčešće najtemeljnija. Ona samo registruje suptilne nedostatke u dokumentaciji. Zašto će ako nešto ide po ubrzanom postupku, ocenjeno kao državi hitno, zdravstvenom sistemu, velikom broju građana bitno, poput brze nabavke "tamiflua", primer, neka bude paradigma za mnoge priče, zašto je onda potrebno 150 dana i kakav je element hitnosti uključen ako 30 plus 30 plus 150 dana to bude dva, tri, pet meseci? To je veliko vremensko razdoblje. Ako je uslovna dozvola za lek, tu treba biti najoprezniji. U Predlogu zakona stoji da se može produžavati uslovno za po 12 meseci, a onda dozvola za lek kad se izda daje se na pet godina, kada se konačno steknu uslovi, neprekidnim produžavanjem, mišljenja smo da je to možda moglo da se ograniči vreme, za koje bi predlagač, tražilac dozvole, morao da dostavi neophodnu dokumentaciju da bi lek ušao u što regularniju i bržu proceduru. Nekada je to, ova dva predloga ranije, moralo da bude centralizovani dokument, centralizovani postupak. Ako ništa od toga ne može, onda je bar informacija da li je lek na listi ili je odobren od strane FDA ili EM-e nešto što će garantovati sigurnost leka koji se pušta u opticaj, jer beskonačno produžavanje do stvaranja uslova da to bude, čini se nelogično, posebno u stavu 5, govori se o osobito hitnim situacijama kada se lek bez mnogih iz člana 29. uslova može pustiti u promet i dati njegova dozvola upotrebna, uslovna. Sada, ili je nešto hitno, pa mora tako. Ako je hitno, ne može se beskrajno ponavljati ili varijanta da se da 12 plus šest meseci pa pauza, pa da podlegne ponovo registraciji, da ponovo plati taksu i globu da bude registrovan, da obaveže onog ko želi da konkuriše s tim lekom da se uozbilji i brže pruži dokumentaciju. Kako imamo u fazi četiri kliničkog ispitivanja prava da se loši efekti leka otkriju onda kada lek bude u rutinskoj upotrebi, koliko ćemo stanovništva dovesti u opasnost veću nego što će im prostorije u kojima se osetio miris dima naneti štete. Da se malo osvrnem i na ovaj drugi zakon, jer je reč o mirisu dima, ali ne o udisanju dima. Neke stvari su tamo dovedene i do nepotrebnih detalja. Predlažemo da se ti članovi 35. i 36. malo pojačaju. Amandmanima smo pokušali da izmenimo to. Teorijski, dozvoljeno je da se otvori koruptivna situacija, koruptivna okolnost u agenciji ili ministarstvu kod davanja dozvola nečega što je izrazito hitno i što mu stalno produžavate pravo da lek može da bude u upotrebi, a da pri tom nemate centralizovanu dokumentaciju koja je doneta otuda. U stavu 5, čini mi se, da to nije baš najjasnije formulisano. No, moguće da do kraja nisam razumeo to. Zato je to bila prilika da se radi na Odboru, ali Odbor nije o tome stigao ni da raspravlja. Kod čl. 51. do 54. gde je reč o izdavanju lekova, ostaje opet nešto što je sad koncept zdravstvenog sistema kakav jeste. Tu sad politika koja provodi politiku zdravstva je tako orijentisala način racionalizacije potrošnje, način privilegovanih proizvođača lekova, koji će rađe biti na pozitivnoj listi oslobođeni plaćanja, dok će drugi ići u participaciju, ne znamo zašto lekovi iste generike, istog svojstva, jedan jeste na listi, drugi nije, moraju da se plaćaju i onda lekari imaju često problema sa pacijentima, da već naučeni lek moraju da menjaju za drugi, gotovo identičan, ali je to možda ako je lek i skuplji za toliko zbog raznih razloga, drugi je proizvođač ili je nešto drugo u pitanju, pa da bar doplate samo tu razliku, da ne bi neko morao sa jednog leka da pređe na drugi, ali eto to je jedan od detalja. Postoje konkretni problemi oko ponašanja sa pravilima pisanja lekova i distribucije, a to recimo u ginekološkoj praksi, šifra leka se ne poklapa često sa šifrom bolesti koju je ginekolog u stanju da propiše. Prema tome, najobičniji cefalosporin ne možete dati za neko ginekološko oboljenje sem za cistitis, što je potpuno neprihvatljivo da šifra tog leka bude vezana za šifru. Iako su šifrovanja lekova zaista i evropska praksa i u duhu sasvim to može biti upotrebljivo, ali zašto je to nemoguće? Zašto neki lekovi kod održavanja trudnoće, recimo ginipral koji se može propisivati posle 20-e nedelje trudnoće, mora da se piše da bi ga bolesnica, trudnica, ona nije bolesnica, dobila na recept, mora da se piše na O 20, a do tada naravno se daje utrogestan, lek iz uvoza koji ovde nije prošao registraciju itd. iz Grčke. Dakle, nekakve nejasnoće koje često lekarima na terenu prave probleme. Ako lekar na terenu, opet oko podele, to su vam pune terapije, dobije u opštoj praksi, dakle taj u primarnoj zaštiti lekar izabrani nalog, specijalista propiše humani insulin, neki fondovi tom lekaru odbiju od plate vrednost propisanog insulina, iako je lekar specijalista to ordinirao. Moguće da to nije generalna pojava u Srbiji, ali govorim o tome da pouzdano znam ime i prezime lekara koji je dužan da 40.000 Fondu vrati. Istom tom fondu tamo gde će se za godinu dana dobiti oprema od 20.000 evra, dobiti penzija od 1.000 evra i lepo plata pre toga od 130.000 dinara. Stvorili smo parasistem u organizaciji, gde su plate od tih izvikanih poslaničkih daleko veće, gde će se obiljem podzakonskih akata uređivati zdravstveni sistem, gde i sami lekari koji to smeju da kažu nisu preterano zadovoljni, niti je koncept zdravstvene zaštite izabranog lekara zaživeo, niti normativi koji su dati potpuno odgovarajući, niti mogu da ih lekari sprovedu na terenu, ako se već dotičem toga, jer ih je prosto nemoguće sprovesti onako kako je rigidnim aktima to propisano. Mislim da u članu61. i 75. ovako na prvo, pa čak i temeljnije čitanje postoji kolizija. U 61. piše da je zabranjenosprovođenje kliničkih ispitivanja koja se odnose na gensku terapiju, koje je izmena genotivnih ćelija itd. Učlanu 75, tamo gde se govori o rokovima, kaže da donošenje odluke etičkog odbora zdravstvene ustanove lokalnog etičkog komiteta se može preuzeti od 30 do 90 dana do donošenja mišljenja, baš za lekove te grupe. Ne znam kako je to, da li nisam to dobro razumeo, verovatno će u diskusiji biti to razjašnjeno, no naravno nije ni bitno kako mi to budemo razjasnili, bitno je kako se sponzor bude pojavio sa tim lekom, hoće li ili ne moći da participira, hoće li da uplaćuje i da kreće ili pokreće proceduru kliničkog ispitivanja u Srbiji za te lekove. U članu 73 – finansijska sredstva za kliničko ispitivanje. Vidite, po pravilu se zna šta je definisano i šta bi to trebalo, otprilike, da se plaća. Sigurno se ne plaćaju pacijenti koji u tome učestvuju. Plaćaju se istraživački timovi i daje se pravo onim pacijentima koji u kolu te kliničke studije se ne sprovode u uslovima hospitalnog lečenja, da nadoknade pravo na troškove. To treba jasno da bude izneseno – putne troškove, ništa više od toga finansijski ne mogu da se motivišu, tako da to treba jasnije istaći. Postoje, videćemo i kasnije, nekakvi podaci o tome, da to nije najbolje nekim članovima definisano. Hteo bih da istaknem i činjenicu, ne znam koliko je to sada racionalno, da visina primanja, honorari koje dobijaju glavni istraživači i učesnici u projektu, ide i na lokalni etički odbor. Oni idu direktoru ustanove, idu agenciji, idu svuda na sreću. Naša agencija je potegla to pitanje, inspektori agencije, da se zaista odvoje finansijska primanja svakog učesnika u projektu, a ne da glavni istraživač uzima novac i da taj novac po svom nahođenju deli kako on to misli da treba. Klinička istraživanja jesu plaćena. To jeste velika odgovornost i 10 godina ili više i vi ne znate šta može neko da vas pozove, da odgovarate za to što ste stavili potpis, verujući svim papirima da je stvar ispravna, ali za to postoji četvrta faza, u kojoj se takve nenormalnosti registruju. Taj rad zaista mora biti dokumentovan i tu moramo imati puno razumevanja za ulogu i značaj onih koji to vode. To nije profitno orijentisan posao, nego ko ga radi odgovorno, odgovoran i jeste. To treba i videti, koliko je to nošenje na etički odbor, koliko ljudi koji su članovi etičkog odbora mogu da budu drugačije motivisani da donesu odluku ili ne. Nemamo nikakva iskustva sa terena. Ovo do sada nije bilo. Rokovi u kojima etički odbor treba da iznese svoje mišljenje o podobnosti projekta mogli bi da budu i kraći. Jednako bi trebalo znati, izveštavanje agencije nije vremenski definisano. Etički odbor bi mogao u nekom roku, recimo, 15 dana da izveste agenciju da je dao saglasnost za kliničko ispitivanje i da ubrzam ovaj deo priče, zabrana ili obustava kliničkog ispitivanja. Naravno, obustava bi trebalo da bude privremena, uvek pre nego zabrana. Da tu preciznije možda definišemo nadležnosti. Ipak, okreni-obrni, svode se na inspektora, bez da je, makar kako u tekstu stoji, uključen i glavni istraživač, istraživački tim, pa moditor, monitor, neko ko, na kraju krajeva, treba, sam sponzor kliničke studije, da da neko mišljenje. Bojim se da ako bi se neki neželjeni događaj ili neki ozbiljni neželjeni događaj, a u zakonu nije pobrojano koji bi i kakav bio, međutim, neželjeno može biti produžena hospitalizacija, što nije isto što i smrtni ishod, moglo da dovede da od straha od mišljenja inspektora da se ukine ili predloži Ministarstvu, odnosno agencija ministru, da prekine kliničku studiju, dok se kasnije, u susaru ne dovrši kada će biti, ili se znati konačno zašto se smrtni događaj dogodio, da li jeste ili nije isti težak neželjeni događaj, pa će klinička studija zbog toga možda biti negde, zbog toga, a možda i opravdano, ali zamislite negde nije upisano, nigde, procena povrede procedure. Glavni istraživač prekrši proceduru, onda tu nema dileme. Tu zaista treba dobro razmotriti kako je on izabran, da li ikada više može biti onaj koji će nositi istraživački projekat. Tu bi odista trebalo biti oprezniji i videti koliko u toj nadležnosti može da se da nadležnosti inspektoru. Oko duvanskog dima, vreme je kratko. Mislim da je jedan dosta rigorozan zakon prema onima koji jesu sastavni deo populacije, sigurno preko 30% i nije tako i toliko potrebno ljude koji su u svemu jednaki sa drugim ljudima diskriminisati. Dovoljno su, završavam, i prema ovom postojećem zakonu, činjenica je da su bili izolovani u posebnim prostorijama, uz dobro primenjivanje, to je bila dovoljna kazna i dovoljna stigmatizacija.
Narodni poslanik Zoran Šami ima reč.
Gospođo predsednice Skupštine, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, pre svega da kažem da ponovo protestujem. Mislim da se ovde radi o dva vrlo važna zakona i bez obzira što njihovi autori dolaze iz istog ministarstva, mislim da je trebalo pojedinačno da raspravljamo o tim zakonima. Ovako nemamo drugog izbora, govoriću samo o duvanskom dimu. Moje kolege, gospodin Dimitrijević i gospodin Lazić, govoriće o Zakonu o lekovima. Odmah da kažem da ovde u parlamentu stvarno nema nikakve potrebe, bilo od strane gospodina ministra, bilo od strane poslanika, da raspravljamo o štetnosti duvanskog dima. To da je duvan štetan to je činjenica, to ne podleže u suštini nikakvoj političkoj raspravi. Najbolje znam koliko je štetan duvanski dim, pošto pušim već 47 godina. Dakle, pušenje je porok, doduše, moje skromno mišljenje je da ljudi koji nemaju nikakav porok su pomalo dosadni, ali da pređemo na konkretne stvari. Prvo, imam neodoljivu potrebu da se bavim jednim pitanjem zašto se već desetak godina u svetu vodi ozbiljna kampanja protiv pušenja. Reći ćete obrazloženje je jednostavno, to je briga za ljudsko zdravlje, ali nisam siguran da je to osnovni motiv i pri tom je taj motiv već viđen. Nepobitna je činjenica da od vremena od kad se vodi kampanja protiv pušenja, prihod duvanske industrije i samim tim i država koje uzimaju deo tog prihoda kroz razumljive takse i poreze je porastao pet puta. Govorim podatke za svet. Dakle, pet puta je porastao prihod duvanske industrije otkad se ova priča vodi. Naravno da je prekomerno uzimanje alkohola takođe štetno, to su uvideli u jednom trenutku u Americi 30-ih godina prošlog veka i zaveli prohibiciju alkohola. Šta su efekti toga bili? Efekti su bili da su se prvo, naravno, enormno obogatili mafijaši, onda je država izreketirala te mafijaše, neki su platili veliki reket i oprali pare, neki kao Al Kapone nisu, pa su završili kako su završili. Mislim da će kampanja o pušenju jednog dana tako da završi. U stvari, odmah da kažem, mislim da treba doneti zakon o pušenju, da ga tako kraće nazovem, ali to je zakon koji je vrlo osetljiv jer zapravo mora ozbiljno da vodi računa o ljudskim pravima i to ne jednostrano, nego trostrano. Prvo, postoje nesumnjivo ljudska prava nepušača da im se obezbedi da ne udišu protiv svoje volje duvanski dim, koji je štetan. Drugo, postoje prava pušača koji imaju pravo da puše i da se i njihova prava na adekvatan način obezbede. Treće, postoje i prava zainteresovanih lica, i to nisu samo ugostitelji, nego i organizatori raznih drugih manifestacija, kulturnih, sportskih i kakvih god hoćete, koji takođe imaju ljudsko pravo da se bave svojim poslom, a da pri tom ne trpe štetu od ovakvog zakona. Dakle, ono što nesumnjivo ovakav zakon mora da ima, to je jednu vrlo pipavu uravnoteženost u zaštiti svih ljudskih prava. Međutim, šta mi imamo na papiru, kao predlog? Pre svega, ako je reč o načelnom odnosu, odnosno načelnim stvarima u ovom zakonu, moj je nesumnjiv utisak da zakon nepotrebno šikanira pušače i to, ono što mi se ne sviđa, radi strasno. Dakle, radi se, ajde da tako kažem, o strasnom šikaniranju pušača. Sve što je strasno to je, znate, sem u nekim stvarima, pomalo sumnjivo. Ako je reč o pojedinačnim primedbama, tu stvari stoje još gore. Naravno, neću sad pričati o pojedinačnim primedbama, pošto bih o tome strašno dugo mogao da pričam, broj amandmana koje je DSS podnela je, s obzirom na obim zakona, prilično veliki jer, izvinite na izrazu, u zakonu postoje brojne besmislice. Navešću vam samo kao primer jednu. Vi kao meru za koncentraciju duvanskog dima uzimate površinu prostorije u kojoj se neko nalazi, međutim, jasno je da koncentracija ne zavisi od površine nego od zapremine prostorije. Navešću vam primer, ako imate prostoriju od 20 kvadrata, visoku deset metara to je 200 kubika vazduha, a ako imate prostoriju od 80 kvadrata visoku dva metra, to je 160 kubika. Pri tom, u prostoriji od 80 kvadrata se, po logici stvari, nalazi četiri puta više ljudi, a pošto je raspodela ravnomerna, onda je i četiri puta više pušača. Dakle, kada sve saberete i oduzmete u ovom primeru, prostorija od 20 kvadrata visoka 10 metara ima pet puta manju koncentraciju duvanskog dima od ovde druge prostorije od 80 kvadrata visoke dva metra. U tom smislu smo dali amandman da se odgovarajući parametri ne vezuju za površinu nego za zapreminu. Ima još ovakvih primera u kaznenoj politici i u drugim stvarima. Ima, recimo, jedna rečenica koja počinje ovako – ako soba ima plafon. Slučajno ne znam nijednu sobu koja nema plafon. Ali, o tome, kažem, mnogo preciznije i detaljnije pričaćemo kada bude bila rasprava o amandmanima i pri tome nadam se da ćete mnoge vrlo dobronamerne amandmane DSS usvojiti. Dakle, šta je na kraju? Nesumnjivo je da valja doneti zakon o duvanskom dimu, odnosno zaštiti građana od duvanskog dima, ali to, izvinite, nije ovakav zakon. Ponavljam, to mora da bude jedan uravnotežen i primenljiv zakon. Nećemo imati ništa od toga ako donesemo zakon koji niko neće moći da primeni ili koji ćemo svi svesno da kršimo. Meni su neke moje kolege ovde u parlamentu iz vladajuće većine to već nekako kazali. Pitao sam ih gde će da puše, kažu – pušićemo, nema veze. Ovo kažem da se ne bi ponovila situacija koja se desila u Hrvatskoj. Oni su pre godinu dana otprilike doneli jedan ovakav zakon. Zakon je važio tokom leta, kada nikoga nije mnogo pogađao, jer su svi sedeli po baštama. Kada je došla jesen, onda se digla buna i onda je zakon povučen. Bolje da donesemo jedan zakon kojeg ćemo se, naravno, svi pridržavati i koji će, ponavljam, ispoštovati s jedne strane - prava nepušača, s druge strane - prava pušača i s treće strane - prava zainteresovanih lica s obzirom na posao koji obavljaju i koji imaju interesa, naravno, da imaju što više klijenata, pa bili oni pušači ili nepušači. Na kraju još da kažem da, opet razgovarajući sa mojim kolegama iz poslaničke većine, pušačima, naravno, zaključio sam da nisu pročitali zakon, pa im toplo preporučujem, ima još vremena, da dobro pročitaju zakon i da ne kreću sa razmišljanjem – donećemo zakon, pa ćemo onda da ga kršimo jer smo, bože moj, poslanici. Zakon važi za sve, dakle, i za poslanike i za svakoga. Mora da odgovori svojoj nameni, a bojim se da ovako predložen zakon to ne čini.
Da li gospodin Momčilov želi reč? Izvinite, gospodin Vuković nije govorio. Simo Vuković ima reč.
Uvažena predsednice, poštovani ministre, dame i gospodo narodni poslanici, najpre ću se osvrnuti na zakon koji se odnosi na zaštitu stanovništva od izloženosti duvanskom dimu. Iako se u prethodnim diskusijama pokušavaju relativizovati razmere onoga što izaziva duvanski dim u smislu štetnosti po zdravlje stanovništva, mislimo da ćemo ipak tokom ove rasprave, bar što se tiče poslaničke grupe G17 plus, insistirati na tome, jer su efekti kako na zdravlje tako i na samu državu i na finansijski sistem u zemlji veoma duboki. Što se tiče problema izloženosti duvanskom dimu, smatram da se ovde radi o jednom od najozbiljnijih javnozdravstvenih problema koje RS danas ima. Podsetiću narodne poslanike da smo mi krajem avgusta, početkom septembra raspravljali o Zakonu o javnom zdravlju, te se opredelili za taj koncept koji u svim razvijenim modernim zdravstvenim sistemima praktično nema alternativu. Koncept javnog zdravlja pre svega podrazumeva ne samo odgovornost nadležnog ministarstva, već gotovo svih institucija u zemlji, kako ovog parlamenta, tako i lokalnih samouprava, verskih zajednica i drugih institucija. Štetni efekti koje izaziva pušenje u Srbiji su praktično alarmantni. Moram da podsetim, a verujem da su kolegama lekarima koji sede u parlamentu neki od ovih podataka poznati da u strukturi smrtnosti vodeće mesto zauzimaju nezarazna oboljenja, među kojima su kardiovaskularna i karcinom, koji praktično prednjače, a glavni faktor i jedan od glavnih faktora rizika jeste pušenje. Uprkos naporima koje su država i Ministarstvo uložili kako bi se smanjila smrtnost od akutnih srčanih oboljenja, sa druge strane samu frekvencu, odnosno samu učestalost kardiovaskularnih oboljenja ne možemo sprečiti bez jedne šire društvene akcije i mislim da bi neodgovorno bilo da samo govorimo o odgovornosti jednog ministarstva. Dozvolite mi da samo još nekoliko podataka iznesem, a koji su bazirani na analitičkoj studiji koju je radio Institut za javno zdravlje "dr Milan Jovanović Batut", i koji je obuhvatio praktično dekadu od 1997. do 2007. godine. To je i u samom obrazloženju zakona izneto, da u Srbiji puši više od trećine odraslog stanovništva. Međutim, to ću dopuniti još nekim alarmantnijim podacima. Više od polovine školske dece u Srbiji starosti između 13 i 15 godina, dakle 54,7% su već pušili cigarete, a svaki šesti trenutno puši. Drugi podatak, koji svakako mora svakog dobronamernog i odgovornog čoveka da zabrine, jeste da je 97% mladih u populaciji izloženo duvanskom dimu, kako u svojoj kući, tako u školi. S druge strane, imamo i objektivne probleme koji se tiču prosvećenosti i informisanosti stanovništva, te prema ovoj istoj studiji izneto je da je svega nešto preko polovine odraslog stanovništva informisano o štetnim efektima koje duvan izaziva, pri čemu možemo reći da je 2000. ovaj procenat bio mnogo manji, međutim, zahvaljujući mnogim promotivnim akcijama nešto se podigao nivo informisanosti stanovništva o štetnim efektima. Mislim da je potpuno promašena teza ako govorimo o svrsishodnosti donošenja ovog zakona u smislu smanjenja broja pušača. Prosto, tu nas demantuje praksa koja je sprovedena pre svega u zemljama EU i SAD. Moram da spomenem da je Finska gotovo nekoliko decenija imala problem da preko 70% stanovništva su bili pušači. Nakon sprovedenih restriktivnih zakona i gotovo najboljih svetskih preventivnih programa taj broj pušača je sveden na nekih 20%. Ono što moram takođe da istaknem i ovde je neko od prethodnih diskutanata istakao i pomenuo aktuelni problem koji se tiče liste čekanja za kardiovaskularne operacije i intervencije, koji je u potpunosti pojednostavljen i gleda se isključivo kroz jednu dimenziju, a to je nedostatak kadrovskih i tehničkih kapaciteta. Mogu da to posmatram ili kao nedobronamernost, neinformisanost ili zluradost da se to prikaže isključivo kroz tu dimenziju. Imamo jednu eksploziju kardiovaskularnih oboljenja koja su izazvana sa više faktora, ali morate biti uvereni u to da duvanski dim tu najvećim delom uzima svoj danak. Verovatno da ne postoji supstanca, odnosno materija čiji su štetni efekti više u istoriji medicinske nauke proučavani i egzaktno dokazani kao što se radi o duvanskom dimu. Poslednjih pola veka, i to je istaknuto u obrazloženju, doneti su podaci koji nas praktično usmeravaju na zaključak da duvanski dim ima štetne efekte po sve organske sisteme i tkiva. Međutim, s druge strane, ono što je objektivno, što je zapravo realnost da postoji jedan veoma žilav otpor i otvoreno pitanje – zašto onda još uvek postoji toliki broj pušača u svetu, pa i u Srbiji? Razloge za to možemo potražiti na različitim stranama. Ako govorimo o Srbiji, mislim da na to treba da se usmerimo, kod nas postoji jedna tradicionalna prihvatljivost i tolerantnost prema pušačima. S druge strane imamo jedno nekritično prisustvo, latentno i nesvesno reklamiranje duvana u masovnim medijima. Postoji jedan nekulturološki obrazac ako hoćete, bilo kroz filmove ili literaturu, gde su cigarete neizbežan dekor. Imamo, uz to, ozbiljan problem koji se tiče veoma široke dostupnosti duvanskih proizvoda i njihove niske cene. Imamo otpore koji postoje i koje smo danas čuli i koji se kreću od racionalnih i do iracionalnih i to je veoma široka lepeza. Niko ne spori da postoje veliki pritisci moćne i prebogate duvanske industrije, pa i interesnih grupa koje idu uz nju, da li su to distributeri ili oni koji takođe učestvuju u tom lancu, do onih iracionalnih stavova, na koje me je podstakao prof. Šami, a to je da se na jedan romantičan način govori o cigaretama, pušenju, a zapravo čini mi se da tek kada se stane u red za lečenje štetnih efekata i oboljenja koja nastaju kao posledica toga, onda imamo i kritičniji stav i gledanje koje ima potpuno drugačiju sliku o duvanu. Država koja je suočena sa celom ovom slikom koju sam namerno prikazao, kada kažem država ne mislim samo na Ministarstvo, već i na sve nivoe vlasti i institucije koje postoje se moraju priključiti u tu sveobuhvatnu akciju. Da to ne bi bio jedan apstraktan plan za borbu protiv duvanskog dima, ponovo ću vas vratiti na to da je to naša zakonska obaveza koja proističe pre sveg iz Zakona o javnom zdravlju. Ukoliko svi ne prihvate i ne budu svesni ovih posledica koje su veoma dugoročne po celokupno stanovništvo Srbije, sigurno da ovaj zakon neće imati one rezultate koje možemo danas da očekujemo. Već vidim da veliki broj ljudi, pogotovo u ovoj sali, sa skepticizmom dočekuje to da li će ovaj zakon biti primenjen u praksi. Ako na taj način pristupamo zakonu i ako se to prenese na sve one koji treba da ga sprovode, jako teško možemo očekivati da će to sve zavisiti od ministra ili neke osobe ili organa koji bi sam trebalo da sve to sprovodi. Navešću vam primer koji se tiče nadzora nad sprovođenjem ovog zakona. Dakle, nisu u nadzor objekata, kojima treba da se kontroliše sprovođenje zakona, uključene i sanitarna i zdravstvena inspekcija koje pripadaju ministarstvu, uključena je i prosvetna inspekcija i komunalne policije gradova i grada Beograda. Dakle, svi preuzimaju odgovornost za sprovođenje ovog zakona. Ukoliko ne bude te sinhronizovane akcije naravno da nećemo imati efekte. Zbog toga govorim i tu se slažem sa nekim od prethodnih diskutanata koji su rekli da ovde nemamo pravo da se delimo. Ono što je ponajmanje, čini mi se, ovde važno to je da imamo obavezu koja proističe iz Okvirne konvencije o kontroli duvana Svetske zdravstvene organizacije, koja je kod nas praktično ratifikovana i stupila na snagu. Ako budemo to isključivo posmatrali kao obavezu onda smo u ozbiljnom problemu upravo zbog onih razloga koje sam prethodno naveo. Ono što posebno želim da apostrofiram i što će sigurno biti i predmet dalje diskusije to je sama priroda zakona. Uzeću sebi za slobodu da kažem, poznavajući ministra Milosavljevića, verujem da ukoliko je on mogao apsolutno da odlučuje o samoj prirodi zakona, onda bi on sigurno bio restriktivniji nego što je ovde slučaj. Dakle, ne bih nazvao, kao neki prethodnici, ovaj zakon kompromisom, nego čini mi se da je ovde morala da se uvaži realnost i jedini izuzetak u zakonu koji je napravljen tiče se ugostiteljskih objekata. Naime, iskustva uvođenja veoma restriktivnih zakona, koje ima zaista nekoliko zemalja u EU, mogu da navedem primer koji je bio u Belgiji, dakle, nakon uvođenja restriktivnog zakona zaista je u ugostiteljskim objektima zabeležen pad prometa za 50%. Naravno da su i naše komšije u Republici Hrvatskoj donošenjem zakona takođe imali sličan problem. Verujem da je predlagač razmatrajući te činjenice, zapravo tu realnost morao da uvaži, pogotovo što živimo u ambijentu ekonomske krize i jedan udar na ugostitelje možda i u ovom momentu ne bi bio dobar. Ono što takođe želim da kažem, verujem da i kod predlagača, a i kod vladajuće većine, će prevladati mišljenje da se i ovde radi o jednom prelaznom rešenju i da ćemo mi biti primorani za dve do tri godine da uvedemo restriktivniji zakon i da praktično ukinemo i ove izuzetke koji postoje u samom zakonu. Što se tiče zakona o lekovima, ministar je u uvodnom izlaganju izneo da se zapravo ovde radi o potrebi donošenja zakona zato što prethodni zakon iz 2004. godine je zbog same dinamike farmaceutske industrije, farmaceutskom tržištu, njegovog praktično svakodnevnog razvoja dopunjavan podzakonskim aktima i da smo došli do momenta kada praktično moramo da donesemo novi zakon. Zakon o lekovima i o medicinskim sredstvima koji je donet 2004. godine jeste bio jedan od prvih zakona kojima smo ušli u proces zakonske harmonizacije sa regulativom EU. Sa druge strane, danas taj zakon je apsolutno uvažio najviše evropske i svetske standarde u smislu poštovanja direktiva, a pre svega smernica Dobre proizvođačke laboratorijske prakse. On čini zaista deo regulatornog okvira koji reguliše to farmaceutsko tržište, odnosno odnose u lancu koji zapravo počinju od proizvođača, idu preko veletrgovaca, zdravstvenih ustanova. Tu se posebno odnosi na apoteke. Oni koji su poslednji, a koji su najvažniji u lancu, to su pacijenti, jer krajnje opredeljenje i naše zdravstvene politike zdravstvenog sistema jeste bezbednost i zdravlje pacijenata. Mislim da je to najveći kvalitet ovog zakona jer mnoge nedostatke koje je imao prethodni zakon u smislu bezbednosti pacijenata koji dobijaju lekove ili medicinska sredstva na recept, bez recepta, ovde su u mnogo većoj meri zaštićeni. Ono što bih takođe želeo da istaknem, to je da temelji ovog zakona počivaju na usklađenosti sa važećim direktivama u EU koje se odnose na humane i veterinarske lekove, te smernicama, kao što sam istakao, dobre proizvođačke i laboratorijske prakse. Ovde je spomenuto, nadam se da ćemo dobiti odgovor od ministra, ali postoje i zakoni u okruženju koji obrađuju u celini i veterinarske i humane lekove. Ovaj zakon i vrlo precizno odvaja, premda se radi o jedinstvenoj zakonskoj materiji. On uređuje oblast i prometa i dobijanja dozvola, kako lekova i medicinskih sredstava, tako i kliničkih ispitivanja praćenja neželjenih efekata, to je veoma važan deo, zatim obeležavanja, ono što je bilo česta primedba različitih udruženja i farmaceuta i pacijenata, kontrole kvaliteta inspekcijskog nadzora i drugo. Pomenuto je da su tu date definicije za neke nove vrste lekova koje su se u međuvremenu pojavile. Ono što je veoma važno, potpuno je definisan nosilac dozvole za stavljanje leka u promet i ko to zapravo može da bude. Sigurno je da najveću pažnju izaziva određivanje postupka izdavanja različitih dozvola za lek. To smo imali tokom pretresa na samom Odboru za zdravlje i to je razumljivo, s obzirom na potencijalne velike finansijske interese koji postoje u ovoj oblasti. Međutim, čini mi se da su u Predlogu zakona u potpunosti ovi postupci veoma precizno definisani. Skrećem pažnju da se ovde vodilo računa i o sukobu interesa koji može nastati kod članova komisija koje se bave procenom odnosno donošenjem odluke za stavljanje leka u promet. Takođe, sa ovim predlogom zakona regulisan je režim izdavanja lekova, što je često predmet sporenja u stručnoj i u široj javnosti. Ono što je takođe važno, definisanje kontrole kvaliteta leka koju vrši agencija za lekova i medicinska sredstva na svim nivoima i u precizno definisanim rokovima. U skladu sa tim vršiće se i kontrola usklađenosti proizvodnje leka sa smernicama dobre proizvođačke i lekarske prakse, kao i ova usklađenost u samoj distribuciji i prometu lekova. Veoma je važna ipropisana obaveza obaveštavanja nadležnog ministarstva o svakoj promeni, grešci, nezgodi ili prestanku proizvodnje leka. Vodilo se računa o nametanju obaveze snabdevačima tržišta za kontinuiranim snabdevanjem lekovima čime se zapravo štitimo i od veštačkih nestašica kojima su ponekad skloni snabdevači i veletrgovci. Cena lekova, to je veoma važno zbog građana da istaknemo, kao i kriterijumi za njihovo određivanje i dalje određuje Vlada, izuzev onih koji se izdaju bez recepta, čime se zadržava politika zaštite standarda, a indirektnih prava na dostupnost zdravstvenoj zaštiti. Predviđeno je i formiranje regionalnih centara za praćenje neželjenih efekata. Ono što će sigurno biti problem na terenu to su kadrovski kapaciteti za sprovođenje farmakovigilanse, ali verujem da će kroz određeni period i ta procedura biti ispoštovana.
Narodni poslanik Paja Momčilov ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, na početku svog izlaganja bio bih slobodan da se osvrnem na par konstatacija ovde o Odboru za zdravlje. Neka mi bude dozvoljeno da kažem da smatram da je Odbor za zdravlje dobro radio, da ne mogu da se okvalifikuju članovi Odbora kao neradnici i kao ljudi koji loše rade svoj posao. Štaviše, mislim da je to jedan od odbora koji možda i prednjači u radu. Ne kažem ovo kao lični sud i ocenu, nego tako smo ocenjeni od izvesnih nevladinih organizacija na skupovima koji su održavani u Srbiji. Mi smo raspravljali mnoge važne probleme iz zdravstvenog sistema i trudili smo se, a mislim da smo dobrim delom dosta i uspeli, da tu nadzornu ulogu promovišemo, eto, možda na jedan skroman način, ali bolje nismo mogli. Prvo ću govoriti nešto o zakonu o duvanu. Rekao sam da je on nepotrebno donesen. Rekao sam da je to zakon koji je opet zakon kompromisa i da on ide u susret profitnom sektoru proizvodnje duvana i duvanskih proizvoda i nekih drugih institucija u ovom sistemu, kao što su kockarnice, igraonice itd, i da to opet sigurno nije nešto što je sasvim dobro. Rekao sam da su neka rešenja nerealna i teško ostvariva, a rekao sam takođe i da imamo smešnih odredbi. Već imate kod same definicije – pušenje je posedovanje ili rukovanje upaljenim duvanskim proizvodom, bez obzira da li se dim aktivno udiše ili izdiše. Kako ga možeš izdisati bez udisanja, nije mi jasno. Ovo prvo – posedovanje, isključuje da onda i koristiš, znači, ako držiš u džepu, to je isto posedovanje, po meni. Imate tu neke definicije – prostorija za pušenje mora biti zatvorena prostorija u celini, sa kliznim vratima koja se moraju samostalno zatvarati, s tim da se zatvoreni prozori i vrata smatraju kao deo zida te prostorije. Kako prozor može da se smatra delom zida? Ne može nikako po zakonima logike, ne treba takve stvari ovde ni pisati. Ovo bi učiteljica deci, kad bi tako nešto napisali u prvom razredu, popravljala. Dalje se kaže – ako soba ima plafon. Pa, koja soba nema plafon? Vi kažete – ako soba ima plafon, i ako ima vrata i prozore, potpuno zatvorena sa svih strana tvrdim zidom od poda do plafona – znači, pa ne može da bude potpuno zatvorena ako ima prozor i vrata. Šta pišete ovde? Ovo ne razumem. Sledeća besmislica – ako se vrata sobe u kojoj je pušenje dozvoljeno otvaraju u prostoriju u kojoj pušenje nije dozvoljeno, izuzev ako ta soba ima vrata koja se mehanički zatvaraju. Sva se vrata mehanički zatvaraju sem onih koja imaju elektronsku fotoćeliju. Što pišete ovo? Zašto sam rekao da je nepotreban zakon? Rekao sam zato što taj zakon nije napredak u odnosu na prošli. Kad gledam prošli zakon, ne volim zakonske propise i nekako su mi suvoparni, i jezik kojim su ti zakoni u prošlosti pisani, ali ovaj prošli je cveće u odnosu na ovo što ste vi ovde sad napisali. Biću slobodan da zbog građana Srbije pročitam prvi član prethodnog zakona, koji je vrlo kratak, koji nema mnogo članova, svega deset, i koji je praktično ono što ste vi ovde naširoko obrazlagali obuhvatio. On kaže: "Pušenje se zabranjuje u zatvorenim prostorijama u kojima se obavlja vaspitno-obrazovna delatnost, uključujući zbornice, i obezbeđuje smeštaj, boravak i ishrana dece, učenika i studenata; obavlja prijem, smeštaj, nega i lečenje korisnika zdravstvene zaštite i lica u stanju socijalne potrebe; obavlja proizvodnja, kontrola i promet lekova". Neću dalje ići. Potpuno jasan govor. Bez suvišnih reči. Svako razume šta se kaže. Ima i liftova, a njih niste predvideli, a moglo bi da se podvede pod neku od vaših definicija. Ali, da se ostavimo toga. Vi navodite da je razlog za donošenje ovog zakona briga o zdravlju građana Srbije. Čovek bi mogao da kaže da ste delom i u pravu, ali ako malo dublje promislimo, videćemo da i te kako niste. Vi kažete da se oslanjate na Okvirnu konvenciju o kontroli duvana, koju smo 9. februara 2006. godine ratifikovali i koja je u obavezi za nas da važi od 9. maja. Mene interesuje, evo baš vi gospodine ministre, vi ste i funkcioner Svetske zdravstvene organizacije, evropskog ogranka, verovatno ćete se složiti sa mnom, najvažniji dokument je "21 cilj za 21. vek". Cilj 12 glasi ovako: "Redukcija štetnosti alkohola, droge i pušenja. Do 2015. godine efekti po zdravlje zbog upotrebe psihoaktivnih supstanci, kao što su duvan, alkohol i droge, treba da budu značajno sniženi u svim zemljama regiona. U svim zemljama bi udeo nepušača trebalo da bude bar 80% među starijima od 15 godina, a blizu 100% kod osoba mlađih od 15 godina". Zašto niste pošli od toga? To je obavezujući dokument za nas. Mi smo članica evropskog ogranka Svetske zdravstvene organizacije. Za vas to ne postoji. Pozivate se na Okvirnu konvenciju, zbog te Okvirne konvencije je jedna od bivših predsednika, Norvežanka, morala da ode i da se povuče u vilu u Francuskoj, zbog sukoba sa duvanskom industrijom. To je dobro poznata stvar. Znači, ako se pozivate na to, krstite se vi, ovo nije crkva, gospodine ministre, a i vaše upadice su nepristojne i nekulturne. Ne branim vam da se tako ponašate, stvarno nemam ništa protiv. Vi imate pravo i na to. Što se vi krstite, znači, iščitao sam vam jedan od ciljeva na koji se niste pozvali a na koji ste dužni. Doduše, kada ste plan o zdravstvenoj zaštiti organizacija dostavili našem odboru i kada smo mi razmatrali, pa smo kazali kako se plan zdravstvene zaštite za Srbiju, petogodišnji, budući, ne oslanja na dokumente, upravo na ovaj koji sam sada citirao, dobili smo objašnjenje da nismo dužni. Bogami, nešto tu nije u redu sa tumačenjima vašim i vaših saradnika. Elem, da se opet vratimo ovom zakonu. Pošto je dosadašnji zakon bolji, apsolutno jasniji, kraći i precizniji, šta je problem? Verovatno je problem što edukacija i prosvećivanje nisu dali dobre rezultate. Za to nije krivo Ministarstvo zdravlja, to je kriva čitava društvena zajednica, na čelu sa izvršnom vlašću. S druge strane, nadzor i inspekcija takođe su pali i nisu odradili svoj posao. Notorna je činjenica da dve inspekcije, koje su po ovom zakonu bile zadužene da se brinu o njegovom sprovođenju, nisu uspele da odgovore svom zadatku i da nisu sankcionisale ono što su bile dužne. Gde je problem kod Ministarstva? Hajde sad dolazimo do problema. Ne može se licemerno donositi jedan kompromisan zakon na ovakav način, a u isto vreme štititi lobi proizvođački i duvanske industrije, na čelu sa stranim firmama, a vi dobro znate koje su to firme – Filip Moris, Britiš Ameriken Tobako i Japan Tobako, sa jednom našom fabrikom koja takođe postoji i koja je dobila licencu. Šta je radila Amerika? Amerika je, ministarstvo pandan Ministarstvu zdravlja, tužila fabrike i velike lance proizvođača duvana i tražilo milionske odštete zbog narušavanja zdravlja građana Amerike. Dobijali su na sudovima velike milionske odštete. Ako se borite za zdravlje građana Srbije, zašto vi, zašto fond ne pokrene isto ono što je pokrenuto u Americi, i ne samo u Americi nego i u drugim razvijenim zemljama Evrope? Ne. Vi ste ovde prodali fabrikama koje moraju da nađu novo tržište, pošto su proterane iz Amerike, a kad se američka fabrika protera, kad jednog pušača izgube u svojoj zemlji, oni moraju da nađu dva do tri u drugoj siromašnijoj, da bi mogli da imaju i dalje svoje profite. Vi ste ugrađeni u taj profitni sektor i vi ih branite kao ministar zdravlja. Vi imate dinar zdravstveni, to je malo, to je ništa. Radite ono što rade razvijene zemlje sveta i Evrope, i što su uradile, u istinskoj borbi proganjanja i iskorenjivanja pušenja i duvana. Šta ste uradili sa proizvođačima duvana? Namamili ih premijama i premiranjem. Sada kada hoćete da im ukinete, oni prete štrajkovima. Zašto ih niste preusmerili na druge kulture i druga dobra da proizvode, pa da se onda stimulacijama, naravno, smanjuje ta proizvodnja duvana. Na kraju krajeva, kako izgleda bilans proizvodnje i potrošnje duvana u našoj zemlji? Ako je verovati Privrednoj komori Srbije, najnovijim podacima, kaže se ovako – u 2008. godini u Srbiji je 133,8 miliona dolara spoljnotrgovinska razmena duvana i duvanskih proizvoda. Na izvoz otpada 45 miliona dolara, a na uvoz 88,7 miliona dolara, što znači 43,5 miliona dolara smo u deficitu. Evo šta štićenje profitnog sektora donosi Srbiji – donosi deficit i donosi je l' tako nepotreban uvoz, a sigurno ćete se i vi složiti da je duvan apsolutno štetan. Vi to ne radite, to treba da radite, a ne ovako kompromisne loše zakone da donosite. To da ste uradili, imali biste našu podršku. Srpski radikali bi rekli – stvarno vodite brigu o zdravlju građana Srbije. Ono što samo još hoću da kažem, kako vi to mislite da uvedete tu novu kontrolu tih kontrolora? To je nerealno. Vi ne sprovodite ni sad kontrolu od lica ovlašćenih, kojima je to profesionalna dužnost, a očekujete da ćete od nekih volontera imati sankcionisanje. Neće moći. Na kraju krajeva, ako govorimo o duvanu, kao lekar nemam dilemu da je on štetan. Kao nepušač kome duvan smeta, apsolutno bih bio za sveobuhvatnu primenu zabrane pušenja. Ako vi govorite o Evropi, onda kažite 11 zemalja Evrope ima sveobuhvatne zakone o zabrani pušenja. Ako ste smogli snage da dotle dođete, nije to samo Evropa, to su i Amerika i druge zemlje, onda ima smisla menjati ovaj bolji zakon od ovog nakaradnog vašeg. Onda ima smisla. Ali, ako niste dotle došli i nemate snage ni da uradite onaj prethodni važniji korak, da proizvodnju i distribuciju u našoj zemlji na štetu naših građana smanjujete, nemojte se ni ovim papirima igrati. Mnogo ste se zaigrali, a zdravlje građana Srbije nije dobro. To ću vam isto pokazati u kasnijem izlaganju. Ono što sam rekao, da kao lekaru bi mi se činilo opravdano i da se primene sveobuhvatne mere, koje vi niste ovim zakonom primenili. S druge strane, ako poznajem i poštujem principe medicinske etike, stvarno sam u dilemi da li je u redu ograničavati ljudska prava pušačima i zabranjivati im da u odvojenim prostorijama posebnim mogu da i na štetu svog zdravlja koriste duvan? Hipokratova etika više ne važi. Možete da se prekrstite opet ministre, sad je momenat možda. Nov princip medicinske etike uključuje informisani konsenzus i pristanak. Kao lekar, ako mi dođe Jehovin svedok, krvari i potpiše da ne želi da primi transfuziju, moram da prihvatim to. Ako je princip medicinske etike takav i svaka metoda za lečenje i dijagnostička mora da bude propraćena danas informisanim pristankom, onda mi sada dolazimo stvarno u jedan apsurd. Kako možemo tim ljudima, čak i da se bavimo na neki način ''eutanazijom'', gospodine ministre, kako onda da branimo ljudima u nekom ograničenom prostoru uz jednu pravu kontrolu da upražnjavaju i ovako nešto? To je ono što sam imao da kažem u vezi sa ovim zakonom i mislim da je to dovoljno. Voleo bih vaše odgovore, sem kršćenja. Pogrešili ste instituciju, izgleda ste i praznike i datume pobrkali, prošao je Uskrs. Da sam znao, poneo bih jaja pa bi se možda i potucali, ko zna, ali nisam znao da ste religiozan i da se krstite u parlamentu. Sad nešto u vezi sa zakonom o lekovima. Samo bih nešto rekao zašto mi nismo za ovaj zakon. Ako pročitate, recimo, dnevnu štampu, čoveka zainteresuje šta piše dnevna štampa, šta nam je doneo novi zakon o lekovima. Čitam – 20. februar, list "Blic" - "Moguće poskupljenje lekova", to je naslov. Onda, sažeto na osnovu intervjua sa osobom koja sedi pored vas, gospođom Pavlović, šta predviđa novi zakon – usaglašavanje sa direktivama EU, usaglašavanje sa zadacima Svetske trgovinske organizacije, stvaranje uslova za domaće proizvođače za izvoz lekova, proizvođači formiraju slobodne cene lekova koji se ne izdaju na recept, jednostavnije izdavanje dozvole, uvažavanje stranih sertifikata, skraćuje se vreme, jednostavniji uvoz i izvoz lekova. Ako pročitamo šta ste napisali u vašem obrazloženju za razloge, vi kao ministar zdravlja, a napisali ste tri stvari. Kazali ste ovakve razloge: broj jedan - usaglašavanje sa direktivama i drugim propisima EU iz oblasti lekova i medicinskih sredstava; broj dva – usaglašavanje sa zahtevima Svetske trgovinske organizacije; i tri – stvaranje uslova za domaće proizvođače lekova i medicinskih sredstava za plasman njihovih proizvoda u zemlje EU i druge zemlje sveta. Gospodine ministre, osnovni razlog zašto je trebalo da menjate i donosite ovaj zakon je da obezbedite građanima Srbije kvalitetne, bezbedne, jeftine i dostupne lekove. Nigde to niste napisali. Stavili ste se potpuno u kola profitne farmaceutske industrije, a građani Srbije vas uopšte ne interesuju. To ću vam dokazivati i u kasnijem izlaganju. Gde su vam ovi principi? Nigde ih niste naveli. Ovo su razlozi zašto ste vi ovo doneli. Kada predstavnici farmaceutskog sektora, nevladine organizacije nama kao Odboru i svim članovima pošalju pisma koja ću vam pročitati, molim vas da date i odgovore, odbranite se, ne krštenjem, rečima, da li vi niste neko ko je u lancu profitnih farmaceutskih firmi?
Zaista nije u redu, ne možete tako sa ministrom razgovarati, postavljajući mu, pre svega, pitanja koja degradiraju ličnost ministra, Vlade i ovog doma.
Ako vi dopuštate njemu da se tu krsti, da se kezi, nemam ništa protiv, i da je to u redu, a ja ničim njega nisam uvredio. Pročitaću vam to pismo, ja sam samo citirao pismo.
Molim vas, držite se dnevnog reda.
Apsolutno se držim.
Držite se dnevnog reda, zakoni su na dnevnom redu, a ne pismo koje vi dobijate. Molim vas, dajte da imamo malo dostojanstva, kolega.
Hoću, nisam protiv toga, samo sam rekao da ono što je napisala farmaceutska struka, što je nama prosleđeno i što ću pročitati, traži odgovor. Ako sam nekoga time uvredio, izvinite. Pošto je 20. minut, prekinuću sad, pa ću nastaviti kasnije.
Narodni poslanik, potpredsednica Skupštine, gospođa Gordana Čomić.
Zahvaljujem, predsednice. Dame i gospodo, u dva zakona koja su pred nama, zakon o zaštiti od duvanskog dima i zakon o lekovima i medicinskim sredstvima, pokušaću da dam doprinos kontekstom, našom ili mojom percepcijom konteksta u kojem se zakoni donose, jer ih smatram važnim, jer ih smatram paradigmom, kako za skupštinski rad, tako i za mnogo budućih stvari koje ćemo raditi, bez obzira ko bio u opoziciji, ko bio vladajuća većina u Narodnoj skupštini ili u Vladi. Šta je kontekst? Kontekst je da, u slučaju prvog zakona, dakle zakona o zaštiti stanovništva od štetnosti duvanskog dima, mi imamo pred sobom problem koji pokušavamo da rešimo regulacijom. Problem je kako da odbranite slobodu jednih i da istovremeno obezbedite zaštitu prava nekih drugih. To je ključni problem za mnogo zakona koje ćemo mi donositi i koje smo već donosili u ovoj skupštini. U ovom predlogu zakona koji je tema, sloboda jednih su oni koji duvan koriste i s obzirom da koristiti duvan nije kriminalna aktivnost, onda smo rešili da donesemo regulaciju kojom ćemo obezbediti slobodu onih koji duvan koriste. Pravo na zaštitu, na zdrav vazduh, na čist vazduh, moramo obezbediti onima koji duvan ne koriste i iz tako, naizgled, prvog jednostavnog problema koji je pred nama vidimo da, u suštini, imamo jedan komplikovan sistem. Zašto komplikovan sistem? Zbog toga što u nemogućnosti da to ljudi prirodno reše, dakle da oni koji imaju slobodu da koriste duvan ne ugrožavaju one koji traže pravo da žive u sredini bez duvanskog dima, dakle oni to ne umeju sami da reše, kao i inače što ljudi ne umeju sami da reše mnogo problema i zbog toga nam treba regulacija. Šta je naš zadatak? Da vidimo da li ćemo previše regulacije uneti u jednu oblast koja se tiče odbrane slobode jednih i zaštite prava drugih. U tom kontekstu ću da gledam zakon koji je pred nama. Da li je prava mera? I u reakcijama i kolega iz mog poslaničkog kluba iz vladajuće većine i kolega i koleginica iz opozicije, videćete da su reakcije potpuno različite. Oni koji su skloniji zaštiti prava, oni koji traže vazduh bez duvanskog dima, tražeći rigoroznije mere u zakonu, oni koji su skloniji da zagovaraju slobodu izbora, dakle slobodu da se koristi duvan, tražiće smanjenje rigoroznosti mera. Naš zadatak je, i slažem se tu potpuno sa kolegom narodnim poslanikom Čedomirom Jovanovićem, da ovo nisu teme opozicije i vladajuće većine, na kojima bi moglo da se stiču poeni ili da se razlikuje politika opozicije i vladajuće većine, da nađemo šta je prava mera. Moj doprinos biće možda karikiran unekoliko, ali namerno, zbog toga što je, ponavljam, kontekst odbrana slobode jednih i zaštita prava drugih, kontekst koji ćemo kroz mnogo zakona imati priliku da sretnemo i možda je prilika ova dva zakona pred nama da mi kao Skupština napredujemo, kao narodni poslanici u celini, bez obzira da li smo vladajuća većina ili opozicija. Dakle, ako smo zagovornici slobode izbora, onda ćemo se braniti slobodom izbora i tražiti da se nama koji želimo da koristimo duvan poštuje sloboda izbora. Dva važna argumenta su kod onih koji zagovaraju slobodu izbora. Prvi je, niko od nas ne traži da prestanemo da kupujemo cigarete, mi smo dobrodošli da kupujemo cigarete, a to gde će taj duvan i cigarete biti trošeni, to smo zamoljeni da nas niko ne vidi. Tu je jedna nota licemerja koja se ponavlja uvek u problemima kad imate odbranu slobode jednih i zaštitu prava drugih. Zašto smo zamoljeni da kupujemo cigarete? Zato što akcize, dakle porez na potrošnju i porez na cigarete kao akciznu robu pune budžet Republike Srbije iznosom negde oko 60 miliona evra. Dakle, nećemo da zabranimo prodaju cigareta zato što znamo da će to proizvesti crno tržište i da će država ostati bez prihoda, ali ne želimo ni da damo bilo kakva uputstva onima koji kupuju cigarete da to prestanu da čine, pošto je lepo imati u budžetu prihod koji ulazi od akciza, odnosno od poreza koji se vezuju za duvan. Drugi argument koji imaju ovi koji brane slobodu izbora, jeste da smo svedoci i učesnici kampanja koje idu ka prevenciji pušenja, ka objašnjavanju da je korišćenje duvana štetno, ka svim medicinskim analizama i studijama koje govore u prilog i onda je argument, saglasni sa štetnošću, ne dovodeći u pitanje štetnost, tražimo kraj. Dakle, ako u neki petak Narodna skupština ili sve skupštine u EU ili na planeti donesu zakone kojima zabranjuju pušenje i ako svi ostavimo duvan, mi koji ga koristimo, šta će biti sa proizvođačima duvana, sa zaposlenima u duvanskoj industriji, sa onima koji imaju objekte u duvanskoj industriji? Dakle, niko ni ne pretpostavlja da će to biti rezultat kampanje o prevenciji pušenja, da će se završiti tako da će zaista oni koji koriste svoju slobodu izbora kazati – neću da koristim svoju slobodu izbora, te tako više prometa duvana po planeti neće biti i to je ljudski. Kada pređemo na ovu drugu stranu, dakle, onih koji su za zaštitu svojih prava da žive u sredini koja je oslobođena duvanskog dima, imaćemo argumentaciju koja će se sastojati u listingu svega onoga što je nepobitno dokazano, proveravano, menjano, biće verovatno i novih dokaza o tome koliko je duvan štetan za zdravlje korisnika duvana i za one u njegovoj neposrednoj okolini, počevši od toga kako reaguje na organizam, do studija o plodnosti, preko studija koje pokazuju na koji način se umanjuje radni efekat, na primer, ili produktivnost kada imate nepušače ili pušače u radnom okruženju. Kada govore o svojoj argumentaciji oni koji su za zaštitu prava, tu se javlja jedan argument koji sam sklona da kritikujem i da izložim kritici, nadajući se podršci nas narodnih poslanika, bez obzira da li smo opozicija ili ne, dakle, u kampanjama za prevenciju pušenja, u kampanjama koje govore o štetnosti javlja se jedan ton netrpeljivosti prema korisnicima duvana. To je opasan teren. Dakle, dokle god ne klasifikujemo korišćenje duvana kao kriminalnu aktivnost, onda je istovremeno i odbrana slobode da se napravi izbor da se duvan koristi ili ne i obaveza da štitite prava onih koji hoće zdravu sredinu, zajedno imamo jedan najmanji zajednički činilac, a to je da ne smemo dopustiti netrpeljivost prema ljudima koji, poštujući zabrane o korišćenju duvana, ovog zakona, još rigoroznijeg ili manje rigoroznog, dakle, atmosfera netrpeljivosti i diskvalifikacije samo zato što je neko odlučio da koristi slobodu i da koristi duvan, to je stvar oko koje se moramo složiti da je nedopustiva. Onog trenutka kada naša Srbija ili bilo ko odluči da je konzumiranje duvana kriminalna delatnost, onog trenutka možete da imate diskvalifikacije po toj osnovi, kao što su u sferu kriminalnog stavljene bolesti zavisnosti drugih vrsta, kao što su droge ili supstance koje se tretiraju kriminalno, bez obzira da li ih konzumirate privatno ili na zakonom propisanom mestu, ako uopšte imate zakonom propisana mesta za kriminalne aktivnosti i konzumacije narkotika. Dakle, ovaj kontekst govorim zbog toga što mislim da je važno da se setimo konteksta, ovako kako ga slikam, i u drugim slučajevima, kada budu slični zakoni, kada budemo imali zajednički problem regulacije kako odbraniti slobodu jednih i kako obezbediti zaštitu prava nekih drugih. Ponoviću zašto to moraju da rade skupštine? Zato što ljudi ne umeju spontano da urede svoje odnose, zato što moraju da imaju nekakvu regulaciju koja će im zajedničkim dogovorom manjine ili većine ili samo odlukama većine propisati koje su regulacije takve da proizvode društveno poželjno ponašanje. Volela bih da vidim u onom delu zakona koji se bavi kancelarijom za prevenciju pušenja, koji se bavi saradnjom sa drugim ministarstvima, koji se bavi idejom da o zdravstvenom obrazovanju zajedničkim naporom radimo sa decom u predškolskom ili još nižem uzrastu, ne samo upoznajući ih sa štetnostima duvana, nego upoznajući ih i igrajući se sa njima u dogovoru oko toga šta je sve ono što nam čini zdrav život, na koji način možemo da koristimo resurse oko sebe da bi zdravo živeli. Dakle, ako to bude akcenat ovog zakona, onda će zakon biti dobar i biće primenjen. Ako bude samo ideja da smo eto ponekad neskloni proveri koliko dobro primenjujemo zakon, a ponekad još neskloniji našoj obavezi da zaista razgovaramo o tome kakav problem imamo kada je primena zakona o zaštiti izloženosti duvanskog dima u pitanju, onda neće valjati. To je drugi kontekst na koji hoću da uputim kada je u pitanju ovaj predlog zakona, a to je da se između raznih nas ovde u sali čulo – ma šta, nema veze, ionako neće biti primenjen. On je paradigma za zemlje koje grade demokratiju, paradigma je za institucije koje pokušavaju da osvoje svoje mesto u društvu, paradigma je za slabost i za moguće prednosti institucije. Ako mi ovde kažemo da ćemo doneti zakon koji se verovatno neće primenjivati, onda treba da čujemo sebe šta govorimo i da shvatimo koliko je to besmisleno. Ako nemamo snage da zajedno kao institucija, dakle ponavljam, i opozicija i vladajuća većina, kontrolišemo izvršnu vlast da li primenjuje zakon koji donosimo, onda ćemo pre pričati o nekakvoj volji za normativnim optimizmom, dakle, ne samo da donosimo zakone, nego što ćemo imati prava da kažemo - želimo da donesemo zakon o zabrani izloženosti stanovništva duvanskom dimu zato što imamo institucije koje će pratiti i kontrolisati primenu, imamo svest o tome koja dobra će to doneti svim sektorima na koje se zakon odnosi i imamo svest o kontekstu u kojem se zakon donosi. Tek onda i taj i svaki drugi zakon će imati svoj puni smisao. Normativni optimizam je karakteristika za društva koja su slična našem, dakle za zemlje koje tek utvrđuju svoje institucije i nije to greh ni priznati ni razumeti, greh je ništa ne učiniti da se to promeni. Dakle, bilo bi po mojoj proceni dobro da smo raspravu o ovom predlogu zakona imali sa analizom razloga zašto primena prethodnog zakona nije uspela. Pošto se meni čini da nije uspela, moguće da nemam informacije, rado ću povući tvrdnju, ali koliko znam samo je dvoje poslanika i jedna službenica Narodne skupštine kažnjena sa 5.000 dinara zbog korišćenja duvana na prostoru koji nije propisan. Da li će biti dovoljna reč ministra da će ovaj zakon biti primenjen do poslednjeg? Meni neće, zbog toga što mislim da je to prva posledica koju treba zajedno da izvučemo iz konteksta koji pokušavam da prikažem. Nije dovoljna samo reč, neophodni su dokazi koji podrazumevaju zajednički rad nas koji pokušavamo, nekad uspevamo da kontrolišemo izvršnu vlast, nekad ne. Zašto o tome govorim u prilog, recimo, trećeg opisa konteksta oba zakona koje donosimo? Zato što je politika po svojoj strukturi idejna i delatna i po idejama se razlikujemo, ove poslaničke grupe, parlamentarne grupe i odlično se razlikujemo. Borila sam se 20 godina da imamo jednake šanse pri takmičenju za svoje političke ideje i uvek mi je smešno kad mi neko preti da ćemo izgubiti izbore. Mi smo se borili za to, jedni da dobiju izbore, pa drugi da dobiju izbore. Takmičenje za to ko će biti bolji je suština političke konkurencije u onom smislu koji još uvek gradimo. To je idejna. Delatna je – da li imate instrumente, program da ideje te politike sprovedete u delo, to je ono što je delatno i to je zadatak ove skupštine. Imamo neke ideje šta znači zakon o zabrani izloženosti stanovništva duvanskom dimu. Da li će biti delatno, to jednako od nas zavisi, kao što zavisi i od Vlade Republike Srbije, odnosno od ministarstava, i prostor u kome jedni druge kontrolišemo je uvek takav da će onaj koji primeti da je jedan pasivan zauzeti taj prostor. Vlada ne voli sama od sebe da se kontroliše. Niko ne voli sam od sebe da se kontroliše. Svaka je moć preveliko iskušenje da bi neko dobrovoljno pristao da svoju moć postavi na kontrolu. Tu Narodna skupština, svi poslanici unekoliko vode. Zašto spominjem politiku koja je idejna i delatna? Zbog toga što svaka politika može, ne da može, nego i nema, samo dva dela ima svaka politika. Jedno su intervencije u prostoru i promene u prostoru, a drugo su promene u socijalnim vezama. Nema treće politike: ili menjate prostor, to su juče spomenut i ovde debatovani zakon o ravnomernom regionalnom razvoju, zakon o planiranju, šta god hoćete, crpivost prirodnih resursa, promene, akcidenti, zagađenje životne sredine, šta god hoćete, donosite neke zakone kojima menjate prostor u kome živite, gde vas je neko poslao da tim prostorom upravljate na dobro svih. Drugi deo politike je promena socijalnih veza. To je ovaj zakon. Zakon šalje jasnu poruku da je korišćenje duvana nepoželjno. Ako poruka ostane na tome, nemam ništa protiv. Zakon je regulisao da je nepoželjno na tim i tim mestima. Ako zakon pošalje poruku da su nepoželjni ljudi koji koriste duvan, onda imam protiv, zato što su to elementi diskriminacije koji su nedopustivi za promene socijalnih veza, jer su to promene socijalnih veza nagore, a ne nabolje, a ja bih da menjamo nabolje. Poslednjih pet minuta, zakon o lekovima i medicinskim sredstvima. On u suštini takođe spada u zakone kojima menjate socijalne veze. Možda ne izgleda tako, ali jeste. Od svih članova zakona koji su pred nama, od svih propusta ili dobrih strana primene prethodnog zakona za poslednjih sedam ili šest godina, znamo zato što smo tražili te podatke, bez obzira da li smo opozicija ili vladajuća većina. Stanovništvo ne zna. To nije odgovornost samo Vlade Republike Srbije i nadležnog ministarstva, to je odgovornost i nas koji sedimo u Narodnoj skupštini, jer se socijalne veze među ljudima menjaju tako što razmenjujete informacije. Srbija ima jednu ponekad smešnu, meni ponekad vrlo simpatičnu, ali vrlo teško iskorenjivu osobinu, a to je da često ne slušamo jedni druge kada govorimo, da vodimo dva monologa, retko dijalog i dobra je vest da je u ovoj skupštini počeo dijalog, a drugo da zadržavamo informacije, smatrajući da je informacija dragocenost i da te informacije ne širimo. Obe navike su loše po društvo. Informacija služi da se prosledi. Dvoje ljudi u susretu služi da bude u dijalogu i da slušaju jedno drugo, a ne da vodimo monolog. Zašto ovo vezujem za Predlog zakona o lekovima i medicinskim sredstvima? Zbog toga što, već je ovde rečeno, tačno je da je taj zakon u odnosu na prethodni izmenjen samo uvođenjem agencije, nadležnosti agencije i u nekoliko različitih članova, malo izmenjenih u odnosu na prethodni zakon. To je kontekst na koji hoću da se osvrnem i da ga oslikam. Bila sam, jesam i biću zagovornik regulatornih tela, smatrajući da je to veći prostor da ljudi kontrolišu šta rade neki drugi ljudi koji za javni budžetski novac obavljaju javne poslove. Ostaću zagovornik regulatornih tela, jer smatram da je ta vrsta posla dobra. Šta onda ne valja? Moguće je da neće valjati nikada je u pitanju agencija koja se uvodi ovim zakonom. Znamo šta rade regulatorna tela, ali nažalost Skupština još nema mehanizme kako da kontroliše da li oni stvarno rade to što rade. Imate jedan ponekad smešan rezultat da hoćete kao Skupština da kroz regulatorna tela omogućite transparentnost, javnost, kontrolu nekoga ko se bavi javnim poslovima, ali da nemate sredstava kojim ćete da kontrolišete ako to ne rade, nisu krivi oni, nego vi. Spremna sam da Narodna skupština bude odgovorna, bez obzira da li smo vladajuća većina ili opozicija, za sve ono za čega jesmo odgovorni. Za sve ono za čega nismo odgovorni, mislim da Skupština treba da smogne snage i kaže – ovi su odgovorni za to i to. To je jedini razlog zašto spominjem agenciju, ne govoreći unapred da će to biti slučaj, ali imamo iskustva sa nezavisnim telima takve vrste. Daću samo poslednji primer, da je državni revizor, koji je po zakonu trebalo da dođe na Odbor za finansije, otišao na konferenciju za štampu. Nemam ništa protiv, ali je Narodna skupština ispala neodgovorna, kriva i sve ostalo, za postupak koji apsolutno nema veze sa Narodnom skupštinom. Naravno da se ne odnosi na agenciju. Želeći da ovaj zakon ministar pažljivo pročita, u saradnji sa podnosiocima amandmana i sa nama, zahvaljujem se na pažnji i na podršci poslanika koji s pažnjom slušaju ovako dugačak govor.
Zahvaljujem, gospođo Čomić. Dajem reč narodnom poslaniku Velimiru Iliću.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, meni na kraju ove rasprave koja je od jutros vođena jednostavno nije jasno šta vi iz "Evropske Srbije" hoćete? Da li ste za pušenje ili protiv pušenja? Niste mi nešto najjasniji. Tačno je, ne možemo tek tako preseći neke stvari i doneti zakon da se zabrani pušenje. Naravno, dok se ne stvore uslovi da i pušači imaju svoj kutak, svoje mesto i to je danas vrlo teško, to zahteva mnogo sredstava. Međutim, napomenuo bih jednu stvar koju vi potpuno zaboravljate. Tačno je da cigareta štetno utiče na zdravlje. Nepušač sam, meni lično smeta dim od cigarete, ali gospodo iz vladajuće koalicije, uzmite, statistika bar tako kaže, da jedna Kolubara više izbaci dima i otrovnih gasova nego svi pušači grada Beograda puta sto. Da ne pričam sada o ulici 29. novembra, gde su zagađenja enormno velika, da ne pričam o Zagrebačkoj ulici u Subotici, koja je jedan od najvećih zagađivača u Srbiji, gde silni građani boluju od karcinoma pluća, baš zbog toga što ima izduvnih gasova o kojima niko ne vodi računa. Da li će to značiti daće sutra koalicija ZES zabraniti da vozimo kola ili kamione? Šta je bila poenta svega, gospodo, ako želite da brinete o zdravlju naših građana? Ne samo sada ovo što se cigareta tiče, uradite nešto i zato ste dobili silna sredstva, i to ste obećali, ministar je obećao, zašto ste prekinuli radove na obilaznici oko Beograda, da izbacite teški saobraćaj i vozila van gradova. Obilaznicu oko Užica ste zaustavili, oko Novog Pazara ste zaustavili, oko mnogih velikih centara, Kragujevca ... (Predsednik: Gospodine Iliću, samo da se pridržavamo dnevnog reda, molim vas.) Tako da jednostavno, da bi smanjili zagađenja u određenim gradovima i da bi kvalitet života poboljšali, a samim tim preventivno delovali na oboljenja koja se javljaju od izduvnih gasova. Nemam ništa protiv da se daju krediti, da se stvore uslovi da se jednostavno odvoje pušači od nepušača u pojedinim objektima, u pojedinim ustanovama itd. Ipak, mnogi ljudi iz vladajuće koalicije su se sada trudili ovde da dođu i novi proizvođači cigareta, nedavno su se zalagali da dovedu još neke nove firme, da ne nabrajam koje, u Sentu i u još neke druge gradove, jer je to unosan biznis. Jednostavno, sada treba donositi zakone ovakvog tipa. Kažete, to je u skladu sa Evropom. Da li je u skladu sa Evropom da jedan Obrenovac nema filtere, koji proizvodi struju za Srbiju, da Kostolac nema filtere, veliki je zagađivač, da jedan Lazarevac ne može da diše na tom području Šumadije, a da ne pričam o Pančevu? Kada je reč o Užicu, koji se nalazi u jednoj uvali kao grad, odavno je donesena odluka da se teretni saobraćaj izbaci na obilaznicu i da se potpuno rastereti, i da se izbace silne toplane koje rade na mazut i na ugalj širom Srbije. Gospodo narodni poslanici, učestvovao sam u kampanji u Kosjeriću, kada ste se vi izborili da Nemci dovoze, vladajuća koalicija, gume i da pale. Kažete da je to najprofitabilnije gorivo u proizvodnji cementa. I šta se dogodilo? Svi su građani počeli masovno da se iseljavaju iz te zone. Iselilo se pet hiljada ljudi iz opštine Kosjerić. Na vlasti je koalicija ZES. U Popovcu ste isto to ubedili ljude, da nam Nemci daruju gume. Zamislite, još nam i plaćaju da palimo. Svi znamo, gospodine ministre, da je to kancerogeno. Ko je taj ko je to odobrio? Ministar Dulić je to potpisao. Lično sam video njegov potpis na rešenju koje je dao. Gospodo, igramo se. U najčistiju sredinu Kosjerić ugurali smo spalionicu guma i postali evropski otpad, i trujemo naš narod i potpuno smo uništili voće, povrće, iz čitave te regije. Sve je crno tamo. Meni je žao što ovde nije gospodin Batić. Jednom me je pozvao na kafu kod njega. Dok smo sedeli, pocrneli smo na terasi za pet minuta, a u kafi se već nalazio pepeo. Prema tome, učinite nešto, ako mislimo o zdravlju. Učinite nešto na preventivi i nemojmo dozvoliti da trujemo sopstvene građane. Juče sam slušao jednog narodnog poslanika koji je meni replicirao neke gluposti i naterao me da odem na VMA i da dođem u ambulantu da uradimo ispitivanje iz krvi i alkotest, i da pokažem da je prisustvo alkohola u krvi 0,00. Taj poslanik je rekao da ja ne pijem vodu. U Zrenjaninu je čista voda. Pitajte Zrenjanince kakvu vodu piju. Pola Srbije pije vodu koja je potpuno zagađena, ima u sebi teških metala i raznoraznih materija koje su potpuno kancerogene i nije za piće. Tamo je na vlasti predsednik opštine tog gospodina koji je juče ovde pričao i koji uzimaju milione, a ništa nisu uradili na razrešenju osnovnog problema, da u 21. veku čovek i naša deca piju zdravu pijaću vodu. Koliko gradova u Srbiji pije zdravu vodu? Gospodine ministre, 50% seoskih vodovoda u Srbiji, urađeno je ispitivanje, ima u sebi teške metale. Preko 50% seoskih škola snabdeva se sa tih vodovoda vodom koja u sebi poseduje teške metale. O tome se ćuti. Niko ne sme da priča. Devedeset posto fabrika nema uređaj za preradu otpadnih voda ... (Predsednik: Gospodine Iliću, imate preširoke asocijacije na temu. Zaista bih vas zamolila da govorimo o ...) ... ne, govorim o preventivi. (Predsednik: Ponovo se prijavite. Govorili ste osam minuta, nije sporno. Imate još 12 minuta.) Ovo je sve preventiva, a mi pričamo o pušačima. Pričamo o zagađenjima od dima od cigarete. Pričam da postoje i mnogo veći zagađivači. Sto puta veći o kojima niko ne priča. Hajde da načnemo sve te teme. Ministar zdravlja je tu. Dajte da preventivno delujemo. Znam da Svetska zdravstvena organizacija nema za cilj da se preventivno deluje da bi imali zdravo potomstvo i da zdravo živimo, već ima interes da imamo više obolelih, da proizvode lekove, da leče bolesne. Ako su ljudi zdravi, oni imaju posla. To je najveći biznis danas u svetu. To je pokazala i ove epidemija. Jedan ptičiji grip, pa svinjski grip, pa sve šta nismo imali. Mi smo milione uložili, evo sada, u vakcine i sada ćemo da je bacimo. Poklonićemo nekome, mi smo mnogo bogati. Zamislite koliko smo mogli seoskih vodovoda da rešimo na ovaj način. Zašto se ljudi razbolevaju? Oslabi im imunitet. Zašto? Loša hrana. Ko je dozvolio, gospodo, da se uvozi piletina iz Brazila? Ko je dozvolio da se uvozi govedina iz Argentine, svinjsko meso sumnjivog porekla, koje je sad stiglo u Srbiju? Uvozi se sve i svašta. Zato smo postali trovači sopstvenog naroda da bi uvoznički lobi živeo i radio i zarađivao milijarde, a onda dajemo milione i milijarde u lečenje stanovništva na koje smo uticali da se razboli. Farmaceutska mafija je najmoćnija mafija trenutno u svetu, štaviše je iznad mafije narkoticima. Zašto? Slušali ste šta se događa. Oni idu, evo kod nas – svinjski grip, epidemija, u medijima svaki dan, umiru ovde, onde, tamo, ovamo, uzimajte, kupujte, jadni narod kupuje lekove, "tamiflu", kako se zove onaj lek, ministre, svi su se snabdeli, 100 evra, 200 evra, ne pita niko za cenu. I šta se dogodilo, nema epidemije. Onda teramo decu, dajte deco, ajde u red da se vakcinišete. Ne, deca pametna neće ni da čuju. Onda ministar odbrane kaže – vojska mora, policija mora, a oni kažu – pa nećemo ni mi. Neće ni zdravstveni radnici, evo u Kliničkom centru neće ljudi. Razgovarao sam sa sindikatom nedavno kada su bili ovde. Oni kažu – ne pada nam napamet. Vi ste zavrnuli rukav, ali ne znamo šta su vam ubrizgali, možda niste i vi bili naivni pa da baš ubrizgate tu vakcinu sumnjivog porekla, čisto sumnjam, Vi i predsednik, ne bi baš toliko bili naivni. Prema tome, mnogo više treba da se radi na preventivi. Razumem da zabrana pušenja u javnim ustanovama je jedna od preventiva, ali to je jedna od preventiva i mala. Ali, ponavljam, zagađenja iz auspuha samo u Beogradu su sto puta veća od svih duvanskih dimova koji se proizvedu u toku jednog dana. Tu treba nešto poraditi. Da ne pričamo o gradovima koji su kažnjeni. Sećate se kada prođete kroz Loznicu dok je radila "Viskoza", kroz Mitrovicu dok je radila fabrika hartije. To su ogromna zagađenja. Dajte da poradimo nešto na tome i da ne budemo bolesna nacija. Ali, vidite, u trgovinu cigareta bili su upleteni najviši državni političari i najviše državne institucije, i najveći državni tajkuni. Zašto se odranije nije ovo zabranilo? Nije bio interes. Sada kada se ta ekipa jednostavno razišla, onda tu radimo ništa. Evo, na bolesti zavisnosti ne radimo puno. Zašto? Opet se tu pominju najveći državni tajkuni, najveći državni političari, funkcioneri itd. Nikako da dođemo do toga da vidimo šta ćemo sa bolesti zavisnosti. To je veliki problem danas Srbije. Prema tome, da li je to interes države da se suzbija? Kako nam se čini, jeste. Ali, meni se čini da više ovi sa strane to jure ovde da bi ubili konkurenciju. Što se nas tiče, nas nekako zaustavljaju, a mi sami u akcijama koje smo imali nismo imali neke posebne efekte. Prema tome, ne mogu, gospodine ministre, da shvatim da u zdravstvenim ustanovama neko tamo koristi jedan brijač za pet trudnica i da dobiju tri od njih pet hepatitis C, što se dogodilo u čačanskoj bolnici, i da niko ne bude kažnjen zbog toga. Kako je moguće da jedan običan brijač, koji košta 20 dinara, unesreći tri porodice i tri trudnice dobiju hepatitis C? Da li je to moguće danas u 21. veku da se dogodi? Nije isključeno da će sutra neko istom iglom da ubode pet ljudi, da im da injekciju i da prenese neku veoma opasnu bolest. Zato ponavljam, preventiva je izuzetno važna ili ova SZO, a i naši koji su u to umešani, imaju interes da se to širi. Možda je za vas velika stvar kada dobijete stotine od hepatitisa C obolelih. Znate koliko lekova troše? Da ne pričam sada o sidi, o ostalim bolestima itd. Možda nemate interes da to suzbijete, jer ne mogu drugačije da shvatim da postoji zdravstveni radnik koji jednostavno poređa čitav red porodilja i sve ih priprema za porođaj jednim brijačem i, naravno, posle se konstatuje da su neke porodice u crno zavijene, da su obolele. Prema tome, mora mnogo da se radi i mora mnogo da se stavi pod kontrolu farmaceutska mafija. Sećam se svojevremeno, bilo je već određeno hapšenje nekih čelnika farmaceutske mafije. Odjednom je neko dao signal da sve to stane. Sećam se imena i veoma važnih današnjih političara, doduše, niste vi bili u toj prvoj ekipi, a bio je jedan veliki političar i iznenadio sam se otkud on u toj farmaceutskoj mafiji, veoma značajan, ali interes je interes. Ljudi su bili upleteni u najveće nabavke raznorazne opreme, lekova, a da ne pričam već raznorazna oprema koja se koristi u farmaceutskoj industriji, cene i sve ostalo što se koristi. Uzmite samo u zavodu na železničkoj stanici koliko je koštao, sećam se kada sam došao na dužnost ministra ta afera je bila aktuelna i odjednom je neko stopirao aferu, da je duplo plaćena nabavka magneta nego što košta. Je l' tako? Mislim da i vi to znate. Da ne pričam o nekoj drugoj opremi. Mi smo tražili ovde u parlamentu izveštaje MUP da li je ona bolnica namerno zapaljena, jer kada je došla Svetka banka u kontrolu, sećam se, sreo sam se s tim ljudima i razgovarali smo ovde, nije imalo opreme za koju su podignute kreditne linije. Kako je moguće nova rekonstruisana bolnica u 23.00 časa uveče da se zapali? Da li verujete, gospodine ministre, tog dana sam jednog mog prijatelja, sveštenika iz Čačka, hteo da smestim na VMA ili u Klinički centar. Rekli su mi da će tek sutra imati jedan slobodan krevet. Odjednom kada se bolnica zapalila stvoreno je 300 slobodnih mesta. Da li je moguće da u beogradskim bolnicima odjednom dobijete kapacitet od 300 slobodnih mesta? Šta se tu zapravo dogodilo te noći? Da li je moguće da niko iz ustanove nije zvao vatrogasce, ni portiri, niko? Da li je bilo naloženo da ne zovu vatrogasce? Da li je komšiluk zvao – ljudi, gori bolnica? Da ne pričam o mnogim drugim stvarima koje su se događale. Oprema, izuzetno skupa, niko nije kontrolisao. Skeneri, skupa oprema, tehnika, razne donacije koje su dolazile itd. Ali, nedavno odveo sam jednog prijatelja na hitnu intervenciju na očnu kliniku ovde u Klinički centar. Znate šta, mislim da se zove profesor Golubović, on je bio tamo neki načelnik, čekali smo i pitali sestru – šta čekamo? Kaže – znate, nemamo sterilno, imamo samo dve garniture i one su trenutno u opticaju, operiše se, pa čekao da se sterilizuje jedna da bi ukazali pomoć čoveku koji je imao teško povređeno oko. Sedeli smo i čekali na hodniku dok oni završe sterilizaciju. Žena kaže – ne smem da koristim pribor koji je nedavno korišćen. Nemaju opremu. Ne mogu da rade. Razbacujemo se milionima. Kada će da se završi taj Klinički centar? Da li Beogradu on uopšte treba? Da li je prevaziđen tehnološki sada? Toliko je bilo donacija, toliko sredstava i to se još ništa nije završilo. Pričamo o belim sobama, o sterilnoj opremi, o svemu ovome o čemu govorimo. Ljudi nam umiru od sepse. Nedavno je jedan nesrećnik Zoran Rajičić, naš čuveni karatista, umro od sepse u 21. veku na Kliničkom centru, da ne pričam o svojoj ćerki posle carskog reza, koja je jedva izvučena. Ovaj iz Čajetine nesrećnik koji je nedavno umro. Žena mu je lekar i ona kaže – muž mi je dobio sepsu i niko na odeljenju ne prihvata, to nije moguće. Kada sam bio u bolnici, kada sam operisan, posle jedne teške operacije ležim, bubašvabe samo biju, otvorite nahtkasnu, a one igraju kolo. Zamislite kako da radite operaciju mozga? Zašto? Ne mogu oni ljudi ništa da urade, stare su bolnice, sve je dotrajalo. Dotrajalo je i zidovi se raspadaju. Sve je u lošem stanju. Prozori, oprema, duva vetar kroz sobe. Ljudi donose jastuke, ćebeta od kuće da se štite. (Predsedavajuća Gordana Čomić: Dvadeset minuta.) Ne znam da li ste ulazili u Klinički centar. Pristajem da vas odvedem da vidite da zimi ne može normalno da čovek tamo leži. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, vreme koje vam je na raspolaganju kao ovlašćenom predstavniku poslaničke grupe je iskorišćeno.) Učinite nešto, a ne samo na pričama i donošenju zakona. Praksa, primenite ovo u praksi. Naveo sam malo nekih stvari.
Reč ima ministar Tomica Milosavljević. Izvolite.
Drago mi je da sam imao prilike da saslušam različite komentare o veoma složenim oblastima, kao što je oblast lekova i zaštita stanovništva od štetnih efekata duvanskog dima. Nije lako odgovoriti odjedanput ili govoriti o svakoj diskusiji pojedinačno, jer ovde je bilo potpuno različitih sudova o istoj stvari koji su dolazili iz grupe koja kaže da ima jasan stav. Mogao sam da čujem da je ovaj propis mnogo rigorozan, a onda posle toga da je mnogo blag, a onda posle toga da uopšte nije ni interesantan za razmatranje kada se radi o kontroli duvana. Mi u Ministarstvu zdravlja niti smo kvalifikovani, niti znamo to da radimo, niti smo hteli da vam predložimo zakon o duvanu, niti o proizvodnji, niti o prometu, niti o trgovini, nego zakon o zaštiti stanovništva od štetnih efekata duvanskog dima. Pušenje duvana nije samo loša navika, ona je samo na prvom mestu bolest zavisnosti. Narkomanija, alkoholizam i pušenje duvana su tri bolesti zavisnosti. Lično nemam ništa protiv pušača, niti iko normalan može da ima nešto protiv ljudi koji imaju problem što nešto što je doživljavano i kulturološki bilo prihvatljivo u njihovom ranom detinjstvu i zrelosti i što se smatralo, pre svega, navikom koja je sloboda odluke pojedinca, što je za to postalo sasvim jasno da je ozbiljna bolest zavisnosti i da je najznačajniji pojedinačni faktor rizika za bolesti koje bi mogle potpuno da se spreče ukoliko bismo promenili svoje ponašanje. Promena ponašanja u oblasti javnog zdravlja je najteži izazov za svakoga ko se uopšte bavi zdravljem i prevencijom, i lečenjem, i bazičnim istraživanjima, i klinikom i konceptom javnog zdravlja. Nije lako razumeti i kada ste predstavnik narodne volje, a to znači po definiciji ozbiljna osoba koja je na izborima dobila poverenje građana svoje zemlje, da zastupate iste građane u Skupštini, koja jedina donosi zakone, niko drugi nema pravo da donese zakon u ovoj zemlji osim narodnih poslanika, i naravno da nije lako objasniti argumentima bilo šta što se pedeset godina doživljava kao prirodno i ide jednim putem. Međutim, ako za proteklih nekoliko godina uspevamo da za jedan procenat smanjimo broj aktivnih pušača svake godine i da to činimo i onda kada to deluje nemoguće u zemlji, koja nažalost neguje utisak da je pušenje duvana navika ili čak da je ljudsko pravo, kao i u drugim zemljama koje su sve ovo prošle, scenario je potpuno jasan. Otpori su ogromni. Imam iskustvo sa Skupštinom Srbije u drugom sazivu koja je predlog propisa da se na paklici napiše – pušenje ubija, odložila za 12 meseci svojom odlukom. Nije počelo da važi 1. januara 2006. godine, nego 1. januara 2007. godine. Možete doneti odluku da je pušenje dobrodošlo, da je fantastično, ali ćete poneti veliki teret odgovornosti da govorite mimo zdravog razuma. Dakle, naravno da pušač ima pravo sam da odabere da li će pušiti cigarete. Naravno da pušenje cigareta nije kriminalno delo, ali je potpuno jasno da je pušenje najvažniji nezavisni pojedinačni faktor zbog koga nastaju bolesti srca i krvnih sudova, maligne bolesti čitav niz i da je neobično važno preventivno da se deluje. Svakako na svakom od ovih faktora gde je to moguće, a ne samo na duvanu, ali kada govorimo o pušenju duvana onda je to propis koji kaže – zaštititi stanovnike nizom mera koji su unutra u zakonu. Što se tiče očuvanja životne sredine, potpuno se saglašavam da je u ovom trenutku očuvanje životne sredine jedan od najvećih prioriteta i ako me pitate, pošto je ovde pominjana centralna ustanova Klinički centar Srbije više puta, pominjana su porodilišta, ljudi, ima ih više od 100.000 koji rade u tim zdravstvenim ustanovama i u ovakvim i u onakvim ustanovama, nekada mnogo težim, danas malo boljim, nekada bez ičega, danas sa koječim da mogu da pruže i te kako pristojnu uslugu, ako me pitate – šta smo mi uradili oko tog zagađenja, onda taj isti Klinički centar, za vašu informaciju, ove prve grejne sezone nije emitovao u vazduh Beograda ni jedan jedini gram sumpor-dioksida, a emitovao je upola manje ugljen-dioksida. Zašto? Zato što je zatvoreno 17 toplana na ugalj i na mazut koje su predstavljale najozbiljnije zagađivača prestonice Srbije. Taj projekat ocenjen je od Svetske banke pre dve godine kao najzeleniji projekat na planeti i najkorisniji projekat koji menja život građana, jer je doneo grejanje na gas za 60.000 ljudi oko Kliničkog centra i, ako se sećate, od Trošarine je doveden gas do Kliničkog centra. Ministarstvo zdravlja nije radilo projekat energetske efikasnosti samo tu, nego na još 16 mesta u Srbiji, pokazujući sopstvenim primerom da je najbolje kada o nečemu pričate da prvo počistite svoje dvorište. Ne mogu da govorim o gradnji puteva, autoputeva, železnici, infrastrukturi, ali mogu da kažem da je u analizi Svetske banke od 133 zemlje zdravstveni sistem Srbije, koliko god ga neki od vas danas ružili sa manje ili više prava, mislim sa mnogo malo ozbiljnih argumenata, da je taj zdravstveni sistem od 133 zemlje 46. po rangu Svetske banke za 2009. godinu. To je zasluga, između ostalog, i vas, jer uprkos tome što smo se oko propisa borili naravno argumentima, nekada sa više žuči, nekada sa manje, ipak Srbija ima parlamentarnu demokratiju koja je bila u stanju da donese propise koji su doneli boljitak svojim građanima. Danas se od infarkta i akutne koronarne bolesti umire 13,6% manje nego pre deset godina. Danas je prepolovljena smrtnost u koronarnim jedinicama. Danas se manje oboleva od tuberkuloze, a Srbija na mapi Evrope od Atlantika do Kavkaza najmanje novca ima po glavi stanovnika, izuzev Albanije. To je činjenica za koju je zaslužna armija sestara, doktora i zaposlenih u zdravstvenom sistemu. Pozivam vas na malo više poštovanja za te ljude koji svoj posao rade. Oni su nas verovatno pažljivo slušali. Gledaće danas emisije i videće šta je ko rekao. Siguran sam da vaši birači misle drukčije nego što je žuč u vašim diskusijama i da znaju vrlo dobro da posle ovog zakonaduvanskog dima u ovom zdanju Narodne skupštine biti neće. Jer ne sme da ga bude, niti u zgradi Vlade, niti u zgradi bilo koje državne ustanove, a reći ću vam, kada sam prvi put imao čast da na poziv gospodina Zorana Đinđića, ubijenog premijera ove države, uđem u Vladu, u Ministarstvu zdravlja, u kabinetu ministra zdravlja postojala je pepeljara i aktivno se pušile cigarete. Onda smo počistili svoje dvorište, pa je to prvo prestalo u Ministarstvu, pa onda u zdravstvenim ustanovama itd. Došao je red da napravimo veliki iskorak. Budite svesni da građani ove zemlje popuše cigarete za godinu dana koliko vredi čitav zdravstveni fond godišnje. Milijardu i po evra popušimo cigareta za godinu dana. To je novac koji ode u vazduh. Poštujem odluku nekoga da puši, ali u Skupštini više to neće moći. Posle donošenja ovoga zakona, lepo će izaći napolje, ne štetiti nikome unutra, a isto tako na svakom drugom mestu. Da li je to donkihotovska borba koja ima strast? Ne mogu s tim da se saglasim jer mislim da se ovde radi o racionalnom poslu koji je krcat argumentima, koji kaže – pametan čovek uči na tuđem iskustvu. Onaj drugi sve hoće da proba, da pogreši, pa tek onda nauči lekciju. Kontrola duvana je već viđeno iskustvo. Ovde je pomenuta gospođa Groh Arlen Brutland, ne po imenu nego po funkciji, jako pogrešno, ružno i to je trenutak u kome sam jedino mogao da se prekrstim, zaista. To je duboka neistina. Svetska zdravstvena organizacija donela je prvi međunarodni javno zdravstveni dokument koji se zove Okvirna konvencija za kontrolu duvana, koji služi i Srbiji na čast, jer je jedna od zemalja koja ga je ratifikovala u parlamentu, donela strateški plan 2007. godine i radi na njegovom ostvarivanju i ostvaruje ga. Ovaj posao koji radimo ovih dana je jedan od napora u ostvarivanju tog zajedničkog plana, koji je donela Vlada zato što je dobila poverenje u ovoj skupštini onda kada je izabrana, u Skupštini koja je takođe konstituisana zato što su građani rekli – dajemo vam poverenje četiri godine, radite naš posao, a mi ćemo vas gledati i pratiti, pa ćemo videti kako ćemo da merimo ono što pričate od onoga što radite i onoga što su vam rezultati. Pa ćemo da vidimo kakvim se putevima vozimo, da li nam kasne vozovi, da li je autoput bolji naš ili hrvatski, slovenački ili evropski, kakva je bolnica, da li je zdravstveni sistem Srbije na kolenima danas ili je bio pre 15 godina, da li danas onaj koji ide u bolnicu kupuje sve što mu treba pa nosi u cegeru, da li danas može samo da sanja o modernoj terapiji? Pomenuo bih Zakon o lekovima i medicinskim sredstvima samo zato što smatram da postoji nerazumevanje, jer se radi o zakonu koji je sistemski i koji je 2004. godine, kada je donet, praktično bio baza za osnivanje Agencije za lekove i medicinska sredstva, koja je nezavisna profesionalna institucija i od tada pa nadalje nije moglo da se desi ono što se, nažalost, u registraciji lekova moglo dešavati, da nekim pečatom, neko diskrecionom odlukom nešto odluči, nego je profesija dobila povereni posao da radi sve ono što je profesija. Imali smo nameru da ovaj zakon dopunimo, a ne da donosimo nov, ali kada se pristupilo izmenama i dopunama u skladu sa modernim iskustvom, jer je ovo oblast koja se vrlo brzo i dinamično razvija, konstatovali smo da moramo predložiti vama potpuno novi zakon zato što je i suviše mnogo materije koja se menja. Dve godine smo imali francusku agenciju za lekove kao glavnog partnera i ovaj jedan sveobuhvatni zakon je praktično po uzoru na Francuze i na Belgijance, koji na ovaj način regulišu lekove i humane i veterinarske u jednom paketu. Da li je bilo koristi od zakona za građane Srbije u proteklih nekoliko godina, i za profesionalce? Sigurno građani pamte vreme u kojem su neki lek mogli samo da sanjaju ili da misle da se do njega dolazi na načine koji nisu regularni i normalni, i sigurno je da na tržištu koje je šest puta poraslo u međuvremenu, sa potrošnjom za lekove koja je u rangu po procentu potrošnje od ukupne količine novca u zdravstvenom osiguranju sa zemljama koje su i deset puta od nas bogatije, pokušavamo da odgovorimo izazovima koji su mnogo komplikovani, koji zahtevaju da se razume. Ako se već govori o prevenciji, treba da znate da nam služi na čast da je vakcinacija protiv hepatitisa B uvedena 2004. godine za novorođenu decu i za godište 12 godina i da ćemo 2016. godine imati sve generacije koje više nemaju rizik od tog hepatitisa. Treba da svi zajedno znamo da je prevencija primarna menjanje ponašanja, fizička aktivnost, izbegavanje duvana, izbegavanje alkohola, zdrava ishrana i da u tome 2006. u odnosu na 2000. godinu istraživanjem zdravlja građana Srbije, koja je dokument, nije ničija interpretacija, postoje dokazi da nismo u ćorsokaku koji je blatnjav nego na jednom normalnom putu, skroman je, vidi mu se cilj. Cilj se zove bolje zdravlje građana Srbije. Do njega se stiže, između ostalog, važnim zakonom o lekovima i o medicinskim sredstvima, važnim zakonom o zaštiti stanovništva od štetnih efekata duvanskog dima. U realitetu koji kaže, privreda je u liku udruženja ugostitelja sela i rekla – uništićete nas. U realnim okolnostima u kojima je jasno da u globalnoj ekonomskoj krizi možete imati projekciju najboljeg propisa koji se neće sprovesti, uvažili smo u pripremi zakona da imamo prelaznu meru. Istini za volju, treba reći da u ovom trenutku opšta zabrana pušenja u svakom zatvorenom i javnom radnom prostoru postoji u celoj EU, u Velikoj Britaniji i u Irskoj. Određeni broj zemalja ima delimičnu zabranu, sa pojedinačnim rešenjima za posebne prostorije, i to su: Italija, Malta, Švedska, Finska, Slovenija, Hrvatska, Francuska, Holandija, Grčka, Belgija, Republika Češka, Nemačka, Danska, Estonija, Luksemburg, Rumunija, Portugalija, Slovačka. Određeni broj zemalja deli prostor za pušače i nepušače, kao što su: Austrija, Bugarska, Kipar, Španija, Mađarska, Litvanija i Poljska. Preporuka EU je da se 2012. ide u još aktivnije zakonodavstvo. Želim najboljima od vas da vas građani na izborima ponovo izaberu 2012. i da vi donesete ponovo još bolji zakon, a ja ću vas tada kao klinički gastroenterolog i profesor fakulteta pozdraviti.
Određujem pauzu u trajanju od jednog sata. Rad nastavljamo popodne, a pre nego što odredim kada, na osnovu člana 85. stav 5, obaveštavam Narodnu skupštinu da ćemo raditi danas posle 18 časova raspravom o zakonima koji u tom trenutku budu predmet našeg rada do okončanja i rad nastavljamo u 15.25 časova. Hvala vam. [[Posle pauze – 15.30]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu. U prepodnevnom delu tok sednice je korišten za pravo predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa da koriste svojih 10, odnosno 20 minuta. Da li neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa ko nije koristio svoje pravo želi reč? Narodni poslanik Zoran Šami je prijavljen u sistemu. Želite da koristite vreme ovlašćenog predstavnika ili pravo na repliku? Pravo na repliku. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, pažljivo sam slušao raspravu danas pre podne o zakonima koji su na dnevnom redu. Ne znam šta misle drugi poslanici, lično mislim da je rasprava bila veoma korektna i dobronamerna. Za razliku od toga, gospodin ministar je u svom izlaganju pokazao da sam, nažalost, bio u pravu kada sam konstatovao, da je ovo jedan zakon koji se na određen način bavi šikaniranjem pušača i da se to nažalost radi krajnje strasno. Ministar je opet pokazao jednu neuobičajenu strast na tu temu. Ministar je, između ostalog, kazao - da je pušenje bolest zavisnosti i to uporedio sa uzimanjem droge, što je takođe bolest zavisnosti. Jedino je propustio da kaže da je pušenje, pre svega, psihološka zavisnost, a da je uzimanje droge ozbiljna fizička zavisnost. Zato je droga i zabranjena, a pušenje nije. Bio bih, a verujem i druge kolege poslanici, mnogo srećniji da se ovde u proceduri našao zakon - šta Ministarstvo zdravlja namerava da preduzme povodom velikog korišćenja droge, nažalost, već u osnovnoj školi. Dakle, ne samo kod maloletnika, nego kod onih koji su mlađi od 15 godina. Saznali smo da njih 8% puši, bojim se da je procenat onih koji uzimaju drogu vrlo sličan. Borbom protiv droge ne treba da se bavi samo, naravno, policija i sudstvo, oni to i rade u svom domenu, ali očigledno kada je reč, ako ništa drugo - o tom uzrastu mora da se bavi Ministarstvo zdravlja, kao i Ministarstvo prosvete. Bio bih mnogo srećniji takođe, kada bi ministar zdravlja istu takvu strast pokazivao, kao što pokazuje u borbi protiv pušenja, i u razrešavanju brojnih situacija koje se dešavaju u našem zdravstvu. Ako se ne varam, on je pre izvesnog vremena izjavio, povodom jednog od mnogobrojnih skandala koji su se desili, kako eto ne može da da ostavku, jer kad bi davao ostavku za svaki od tih skandala, ostavku bi morao da daje otprilike svaki dan - parafrazirao sam. Ima mnogo stvari koje se takođe sa velikom strašću mogu rešavati, gospodine ministre, na primer -kako da smanjimo smrtnost beba u porodilištima, to nisu bolesni ljudi…
Tri minuta.
Mogu li dalje po mom vremenu, koje imam kao ovlašćeni predstavnik?
Poslovnički ne biste mogli dobiti reč. Dakle, vreme koje ima ovlašćeni predstavnik ili predsednik poslaničke grupe je deset minuta sada, a deset minuta nakon okončanja po raspravama prema prijavama za reč. Tako bi bilo naše zajedničko kršenje Poslovnika, da dobijete pravo da koristite ostatak vremena.
Da. Da li mogu naknadno da se prijavim – ne mogu?
Ne. Zahvaljujem.
Dobro. Samo još jednu rečenicu bih rekao. Ponovo apelujem da ovaj problem rešavamo zajedno, na taj način što ćemo doneti zakon i dopuniti postojeći zakon na takav način da bude uravnotežen i primenljiv, a ne zakon za kojise može očekivati da će neko učini takve stvari i učini nešto tako da pobije sve pušače. (Mikrofon isključen – zabeležio stenograf)
S obzirom da se niko od predsednika i ovlašćenih predstavnika ne javlja za reč, reč traži ministar Tomica Milosavljević. Izvolite.
Saglasan sam da je ovo bila korisna rasprava. Naravno, uvek je rasprava u parlamentu, koja se vodi sa ciljem da se neki problem reši i da se donese što bolji propis, korisna i dobra. Zakon o prekursorima opijata upravo je predložilo Ministarstvo na čijem čelu sam bio ja i on je donet 2004. godine. Prvi put je moglo u kontroli granica ove zemlje da se bude u rangu sa onim što je tada preporučivao Interpol, neki prekursori su prvi put definisani u tom propisu i spisku. To je bio prvi doprinos. Zatim, posle toga, vrlo su ozbiljna istraživanja i analize naše mlade populacije, u skladu sa preporukama ESPOD-a, a to je jedna asocijacija koja je na nivou Evrope sprovodi svake godine praćenje dinamike korišćenja – i opijata, i alkohola i cigareta u evropskim zemljama, i konačno nacionalni plan za suprotstavljanje narkomaniji. Zatim smo širom zemlje organizovali hologramsku instalaciju, koja je bila zapažena u mnogim sredinama, i u školskim. Konačno, Zakon o kontrolisanim supstancama takođe je sada u proceduri. Dakle, prosto ne bih želeo da se stekne utisak, bez obzira što svako ima pravo na svoj utisak i na procenu da li u nečemu ima više ili manje nečega što se naziva strašću, ja bih pre svega rekao da ima nekih očiglednih činjenica koje čovek onda mora da brani. Ali, ovde sam dužan da kažem da je Srbija zemlja u kojoj se smrtnost beba kontinuirano smanjuje zahvaljujući ogromnom naporu koji čine pedijatri i ginekolozi, i to treba svi poslanici da znaju. Dužina očekivanog života na rođenju, kao statistički parametar koji je najbolji pokazatelj stanja u zdravstvenoj službi, povećava se, a smrtnost odojčadi se smanjuje. To ne znači da je situacija idealna, pogotovo što danas na Svetski dan Roma, treba da se podsetimo da su socijalne determinante zdravlja, koje su veoma važne i u našoj sredini takve da je smrtnost odojčadi veća u romskim nehigijenskim naseljima, na primer, i u romskoj populaciji uopšte. Dakle, treba još mnogo toga tu da se učini, ali ne bih voleo da posle ove skupštinske rasprave neki gledalac stekne pogrešan utisak o tome da je to nešto što je loše, a što Ministarstvo zdravlja zaboravlja, daleko od toga. Nacionalni program zaštite žena, dece i omladine je posle dve godine ozbiljnog, velikog rada pedijatra i ginekologa usvojen, pa onda i stručno metodološko uputstvo i u tom poslu, što se tiče rezultata, verujte mi na reč – zdravstveni sistem Srbije je vrednovan vrlo visoko u Evropi kao dobar primer u regionu.
Da li se još neko od ovlašćenih predsednika ili predstavnika javlja za reč? (Ne.) Ako ne, obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele sledeće poslaničke grupe: poslanička grupa SPS-JS, poslanička grupa NS, poslanička grupa Za evropsku Srbiju, poslanička grupa Napred Srbijo, poslanička grupa DSS i poslanička grupa LDP. Prelazimo na tok sednice po redosledu narodnih poslanika prema prijavama za reč. Izvinjavam se tu je i SRS. Izvinjavam se. Po redosledu narodnih poslanika, prema prijavama za reč, u zajedničkom načelnom pretresu o predlozima zakona iz tačka 6. i 7. dnevnog reda, prvi na listi govornika je narodni poslanik Zoran Kasalović, a posle njega narodna poslanica Zlata Đerić. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, moje opredeljenje pre svega da govorim o zakonu o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu, jer tema je zaista inspirativna, nije politička i mislim da nema mesta podeli na one koji su strastveni borci protiv pušenja i one druge, već da zajedno svi treba da budemo na istom zadatku. Pre svega je to za mene prilika da danas govorim o ovoj temi, ne toliko iz stručnog ugla, kakve su danas bile brojne diskusije, jer ja sam diplomirani ekonomista, već mi je želja da govorim kao roditelj, sportista po opredeljenju, javna ličnost, narodni poslanik, član SPS. Mislim da iz tog ugla mogu dovoljno odgovorno, kompetentno, a želim pre svega afirmativno da govorim o zakonu, odnosno o cilju ovog zakona jer mislim da je, iako je to već više puta pomenuto danas, potrebno i nebrojeno puta pomenuti da je duvanski dim kancerogen, da nema bezbednog nivoa izloženosti dimu, da su značajni podaci ti da u Republici Srbiji u uzrastu od 13 do 15 godina gotovo 77% dece se izjašnjava da se u njihovom prisustvu puši, da majke u trudnoći koje su pušile rađaju decu sa znatno manjom telesnom težinom, a pogotovo su alarmantni podaci o bolesti dece koja su izložena duvanskom dimu i značajno više imaju bronhitis, upalu pluća, kašalj, zviždanje u grudima, astmu, poremećaj rasta i razvoja pluća, upalu srednjeg uha i mnoge druge bolesti. Zaista su to alarmantni i upozoravajući podaci. Naravno da kao roditelj tri maloletna sina sam za ovaj zakon, jer želim da moji sinovi, mladost Republike Srbije i sva druga deca budu na adekvatan način zaštićena od izloženosti duvanskom dimu, odnosno riziku od ovih navedenih bolesti. Kao sportista po opredeljenju, naravno da sam za zakon jer stil života, odnosno sport značajno poboljšava psihofizičke sposobnosti čoveka, mladih ljudi i sam po sebi predstavlja negaciju poroka i ne stvara potencijalne pušače. U tom smislu, apsolutno se zalažem za promociju zdravog stila života i mislim da je jako bitno da se u našem društvu pokrene kontinuirano informisanje i edukacija mladih, celokupnog stanovništva o rizicima i posledicama, kako bi se potpuno eliminisale ove pojave u našem društvu. To je potrebno činiti i u porodici i na nivou opštine i na nivou države. Želim da iznesem jedan primer aktivnosti vrlo pozitivan i tiče se opštine iz koje potičem, iz Žitišta, gde Sportski savez opštine Žitište već 11 godina kontinuirano sprovodi više akcija pod nazivima: "Koračaj smelo protiv poroka", "Trojkom protiv droge", gde akcija obuhvata i edukaciju mladih po školama, uzrast sedmog i osmog razreda, u saradnji sa školama i stručnim ljudima, gde im se objašnjavaju rizici konzumiranja alkohola, cigareta, droge i drugih poroka. S druge strane, sa javnim ličnostima i sportistima afirmiše zdrav život i bavljenje sportom. Tu ima zaista nekoliko vrlo interesantnih podataka do kojih se došlo u tih nekoliko godina. Pre svega, da deca više konzumiraju alkohol od cigareta, da uglavnom svi prepoznaju, nažalost, narkomana. Ono što zaista deluje iznenađujuće jesu podaci kada u slobodnom razgovoru komunicirate sa decom, oni kažu da prvu cigaretu, da prvo alkoholno piće konzumiraju u krugu porodice kada su neka porodična okupljanja, slavlja ili tome nešto slično. Zaista je to vrlo interesantan podatak i govori o tome da nije dovoljno uticati samo na svest mladih i dece, nego da značajno na tome treba poraditi i sa roditeljima. Kao narodni poslanik, član SPS, naravno da sam za ovaj zakon jer smatram da narodni poslanici treba normativno da doprinesu uređenju ove oblasti, a s druge strane, mislim da treba i svojim ličnim primerom da učinimo sve da ova edukacija mladih ka zdravom životu i objašnjavanju rizika od korišćenja poroka treba da radimo u svim situacijama. Naravno da se i sami pridržavamo onoga što ćemo, nadam se, uskoro i usvojiti i odrediti kao pravilo ponašanja ovim zakonom. Naravno da je potrebna i svest i zajednička dobra volja svih nas da je briga o zdravom odrastanju mladih prioritet i da propusti u tom domenu mogu značajno poništiticiljeve i rezultate na svim drugim poljima. Čini mi se da je zakonodavac zaista pronašao pravu meru i slobode za one čije je opredeljenje konzumiranje cigareta i da zaista nema potrebe da se u tom smislu svrstavamo u neke tabore – za i protiv. Kada su u pitanju kaznene mere, na prvi pogled i meni se činilo da su pre svega ove novčane kazne visoke kada se tiču pravnih lica, međutim, ceneći cilj i značaj ovog zakona, ipak mislim da su one opravdane. Naravno da će za sprovođenje ovog zakona i pun efekat biti potrebna i visoka svest o značaju ovog zakona, vreme, ali i kontrolna funkcija koja je inače predviđena ovim zakonom, jer ona ne samo što treba da sankcioniše one koji se ne pridržavaju ovog zakona, nego treba, po meni, u narednom periodu da pruži povratnu informaciju u svim domenima gde je ovaj zakon dao dobre rezultate i primenljive, a gde nije. Naravno, ukoliko u tom smislu ima određenih propusta da se pristupi i izmenama i dopunama ovog zakona u nekom narednom periodu. S tim u vezi, uvažavajući značaj cilja i teme ovog zakona, pozvao bih sve narodne poslanike da daju podršku ovom zakonu.
Iskorišćeno je sedam minuta i 30 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Zlata Đerić, a posle nje narodna poslanica Jadranka Jovišić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, vidim da ste se složili da je ovde zaista bilo mnogo konstruktivnih rasprava i mislim da će vam to umnogome pomoći da se opredelite bar za jedan broj vrlo kvalitetnih amandmana, koji će pomoći da ovi zakoni budu bar bolji i svakako kvalitetniji, u korist građana Srbije. Što se tiče zakona o zaštiti stanovništva od duvanskog dima, lično sam nepušač sa priličnom tolerancijom prema pušačima i ne bih se o njemu posebno izjašnjavala. Mnogo toga je rečeno. Podržala bih u potpunosti sve ono što je rekao kolega Žarko Korać, ali moram da kažem da i ono što je gospođa Gordana Čomić rekla apsolutno stoji. To su dva mišljenja u potpunoj opoziciji, a potpuno ih možemo prihvatiti kao ispravne. Kada imate tako dva suprotstavljena mišljenja dijametralno koja su ozbiljno spremna da budu prihvaćena, onda se bojim da nećemo moći sprovesti ovakav zakon. Samo mi je jedna stvar pala na pamet, kako bi svet danas izgledao drugačije i kako bi ova rasprava danas izgledala drugačije da je kojim slučajem potonuo Kolumbov brod, a Titanik nije. Bojim se da zakon o zaštiti stanovništva od duvanskog dima ne doživi sudbinu jednog drugog američkog zakona. Svi se dobro sećate zakona o prohibiciji. Kada je uveden zakon o zabrani točenja alkohola i proizvodnje alkohola, nikad se više nije pilo u Americi nego tada, nikada više nije bilo tajnih točionica itd. Treba zaista ozbiljno razmisliti, bar mi koji smo nepušači, o onoj trećini pušača koja je prisutna u društvu, kako da zajednički prevaziđemo ovaj problem, a u korist svih nas. Što se tiče zakona o lekovima i medicinskim sredstvima, svi znamo da svim časnim i stručnim farmaceutima u stvari najozbiljniji strah i najozbiljniju pretnju predstavlja farmakomafija, koja je jedna od najorganizovanijih mafija u svetu. Da je ona nekog lokalnog tipa, regionalnog tipa, ne bi nas toliko bolela glava, ali to je jedna od zaista najozbiljnije organizovanih i verovatno ekonomski najmoćnija mafija u svetu. Pre svega, jer nije kao narkomafija koja posluje, da tako kažem, s onima kojima je to izbor. Ovo je mafija koja posluje sa onima kojima je to nužda, a to je vrlo ozbiljan ekonomski profit. Proizvesti što više onih kojima će njihovi proizvodi biti nužda, naravno otvara velike puteve i velike mogućnosti zloupotreba i veliki interes da se zloupotrebe prošire, organizuju i sprovedu kao jedinstveno tržište. Ne sumnjam da će ovaj zakon i biti kroz ozbiljan broj amandmana popravljen. Ne sumnjam da neće biti savršen i da će opet doživeti u nekom sledećem mandatu, a možda i pre toga već neke ispravke, ali, u svakom slučaju, dobro je imati jedan ovakav zakon, dobro je da on reguliše nešto u zdravstvu i dobro je da se bar za nešto može naša farmaceutska industrija ozbiljnije zakačiti ili nešto će ozbiljnije zaštititi. Ali, svaki zakon nije problematičan u svom sprovođenju. Problematičan je onda kada se on ne sprovodi ili kada se on zloupotrebljava. Problematičan je onda kada se u njemu nađu ili ostave rupe ili kada se ostave staze i bogaze kojima on može da bude zaobiđen. Podsetila bih samo gospodina ministra na nekoliko tako ozbiljnijih zloupotreba koje smo imali za njegovih evo 10 godina, sa kratkim prekidom, mandata i prisustva baš na mestu istog ministra. Dakle, pre svega serija insulina, sećate se, ekstrahovanog iz svinjske jetre, koji je bio vrlo ozbiljno i opasan po zdravlje pacijenata, za koje je utvrđeno da ozbiljno skraćuje život, to se već u vašem prvom mandatu negde desilo, pa onda onaj lažni antitetanus za koji, koliko se sećam, niko nije ozbiljnije odgovarao, niko nije krivično gonjen, a desilo se da je u dozama bila destilovana voda, a moglo je da bude i nešto drugo. Ne znam šta bi se tada dogodilo. S obzirom da je postojala takva mogućnost, jedna briga i jedno nepoverenje koje se iz takvog jednog ekscesa proizvede kod građanstva ostavi ozbiljne posledice. Takve posledice između ostalog su se odrazile i ove godine, prošle godine kada se pojavio tzv. svinjski grip. Ona famozna frenetična kampanja koja nas skupo košta, a odgovor je bio oko 2% vakcinisane populacije svojevoljno, delimično svojevoljno, zaustavljene su škole u kojima nijedno dete nije obolelo itd, škole su pretrpele ozbiljnu štetu u sprovođenju nastavnog programa, da ne pričam o svemu drugom. Sada ćemo te vakcine da poklonimo, pošto nismo u Evropi našli nikoga siromašnijeg, citiram gospodina ministra, od nas, onda ćemo naći u Africi, tamo ima siromašnijih, pa će se oni lečiti od gripa kada im se to desi. Ali, gospodine ministre, samo bih vas podsetila na jednu stvar, 2% populacije ili građana Srbije koje su se vakcinisale ili procenat koji se vakcinisao, zar niste to doživeli kao svojevrstan referendum, poverenja, pre svega kampanje koju ste lično vodili i poverenja Ministarstva zdravlja? Mislim da vas je to trebalo ozbiljno zabrinuti, pogotovo posle toga kada se EU oglasila i kada je EU sprovela istragu, upravo protiv farmakomafije po pitanju vakcinisanja i po pitanju širenja kampanje oko svinjskog gripa. Možemo samo onako da se upitamo ili da pokušamo da zamislimo šta će sledeće biti kod ovih svetskih igrača i kako će se to odraziti kod nas. Ali, naša je obaveza da na svaki način vraćamo poverenje građana u institucije zdravstva, jer vi ste jedino ministarstvo i jedini ministar koji je odgovoran zaista za svaku kuću i za svakog pojedinačnog građanina, i za ono što je svakom građaninu najdragocenije i najvažnije. Svi mi znamo koji smo prošli neka lična iskustva koliko postoji mogućih zloupotreba i želja da se manipuliše ljudskom nesrećom.
Sedam minuta i 30 sekundi iskorišćenog vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Jadranka Jovišić, posle nje narodni poslanik Milan Knežević. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici i poslanice, dugo sam čekala da se ovaj zakon nađe pred poslanicima. Čekala da se povede debata o našem odnosu, i ako hoćete, o odgovornosti prema nama, prema drugima i prema životu. Veliki sam borac za zdrav život i okolinu bez duvanskog dima. Zbog toga ću dozvoliti sebi da budem lična. Imam 23 godine, nikada nisam zapalila cigaretu, nikada. Međutim, ukoliko bih uradila analize da vidim kako je moj organizam sada, nakon toliko godina provedenih pored pušača, da li se vide neke posledice, pretpostavljam da bi ih bilo. Znam sigurno da nisam jedina. Ovaj zakon pomoći će upravo ljudima kao što sam ja. Kako? Svi zatvoreni radni i javni prostori biće prostori u kojima je pušenje zabranjeno. Dakle, sve državne institucije, škole, bolnice, zatim ustanove za brigu o deci, ustanove za socijalnu i zdravstvenu zaštitu, zatim ustanove kulture, ustanove za sport i rekreaciju itd. biće ustanove u kojima je pušenje zabranjeno. Takođe pušenje će biti zabranjeno i u javnom prevozu svima, pa i vozačima. Svakog dana putujem od Novog Sada do Beograda autobusom i znam koliko ume da bude u najmanju ruku neprijatno kada vozač ili kondukter zapali cigaretu. To se ne dešava na svu sreću često, ali bih volela da se ne dešava uopšte. Takođe, dosta je polemike vođeno oko toga kako će ovaj zakon tretirati ugostiteljske objekte. Dosta su to moje kolege danas objašnjavale, ali ponoviću – ugostiteljski objekti koji su manji od 80 kvadratnih metara moći će da se opredele da li će svoj prostor odrediti kao onaj u kome će pušenje biti dozvoljeno ili onaj u kome će pušenje biti zabranjeno. Ugostiteljski objekti veći od 80 kvadratnih metara imaće mogućnost da fizički odrede prostoriju za pušače, tako da oni ne mogu da ugroze nepušače štetnim duvanskim dimom, ali takođe i da budu pošteđeni negativnih pogleda i komentara onih koji ne puše. Međutim, problem nedovoljne informisanosti koga naše društvo nikako da se oslobodi imamo i u ovom slučaju. Dakle, neobavešteni nepušači ovaj zakon smatraju vrlo rigoroznim, pušači opet smatraju da je i suviše oštar, tako da ne znaju jednu vrlo bitnu činjenicu, a to je da nam on svima ostavlja mogućnosti izbora. Važno je ipak da, kada donosimo bilo kakav izbor i u životu, pa evo i u ovom slučaju, znamo sve činjenice, a one govore same za sebe kada je u pitanju pušenje i ovaj zakon. Dakle, bolesti koje su izazvane posledicama koje izaziva duvanski dim su sledeće: rak dojke, rak pluća, koronarna bolest srca, bolesti disajnih organa. Kod dece: bronhitis, astma, usporeni rast i razvoj pluća. U trudnoći: prevremeno rođenje ili spontani pobačaj. Posledica znači jedan ljudski život manje u jednom danu. Lično zahvalna sam svom ocu koji je, znajući koliko su ovakve činjenice štetne i koliko su posledice zaista okrutne, iako kao strastveni pušač, prestao da puši pre 18 godina. Dakle, shvatio je i pokazao je da je moguće učiniti ono što mnogi smatraju nemogućim, potrebna je volja. Takođe, vrlo je bitno da i ovaj put pokažemo da umemo da polažemo testove pred koje nas budućnost, a evo i sadašnjost neka naša evropska budućnost postavlja. Moramo da pokažemo da li smo kao društvo zreli da ovaj zakon ispoštujemo do kraja, mi poslanici, zatim službenici u Skupštini, gospoda novinari, da više nikada ne sednemo pored znaka – zabranjeno pušenje i ne zapalimo cigaretu. Ključ je, naravno, u primeni. Dobrom primenom, koja će se nadam se u potpunosti sprovesti i u ovoj zgradi ovde, kao i u svim ostalim institucijama države i onim koje sam već nabrojala, ovaj zakon čuvaće naše zdravlje, naše živote. Kada je u pitanju poštovanje zakona, tu nemamo izbora, moramo ga poštovati. On nam, međutim, ostavlja mogućnost izbora u jednom drugom smislu: pušenje ili zdravlje. Izbor je na vama. Hvala.
Četiri minuta i 15 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Milan Knežević, posle njega narodni poslanik Milan Dimitrijević.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ceo dan traje rasprava, i ako analiziramo tok dosadašnje rasprave vidimo u stvari da je najveći deo diskusije usmeren bio na ovaj, pojednostavnjeno kažem, zakon o štetnosti pušenja. Vidite, mi se kao poslanička grupa apsolutno slažemo da je potreban ovakav zakon. Smatramo takođe da apsolutno ovakav zakon ne može da bude prebrojan bilo kakvim partijskim bojama, već mora da bude zasnovan na svim relevantnim i objektivnim činjenicama. S druge strane, jer ovaj i donošenje ovog zakona je jedan kompleksni problem, i sigurno da treba uravnoteženo uvažiti sve objektivne činjenice koje se u ovom konkretnom slučaju odnose na dve "suprotstavljene interesne strane" a to su nepušači iapsolutno smatramo da svaki nepušač ima pravo da bude u okruženju bez duvanskog dima. Poštujemo njihovu odluku da se pušenje kao takvo i oni ga tretiraju kao štetno... Druga interesna strana su pušači, koji su eto svojom slobodnom voljom, stekli tu naviku i koja im pričinjava možemo da kažemo jedan čin zadovoljstva koji sigurno, kako je rekao neko od prethodnih govornika, predstavlja i odgovarajući psihološki momenat. Imamo indirektno treću stranu zavisnog pušača, a to je celokupna duvanska industrija, ne samo u smislu proizvoda kao što je duvan, nego i svih pratećih zaposlenih osoba i pratećih drugih industrijskih postrojenja, koji donose zaposlenost i pušačima i nepušačima. Znači, zakon bi trebalo da bude tako uravnotežen da nađe pravu meru za sve, za nepušače da budu zaštićeni i da ne budu izloženi duvanskom dimu, a pušačima da se da mogućnost da na pravi način, ne ugrožavajući zdravlje okoline, mogu da tu svoju naviku ili to svoje zadovoljstvo upražnjavaju. Tako da i neki prethodni govornici su rekli da ovaj zakon zadire i u kategoriju ljudskih prava, ljudskih prava nepušača za čistu okolinu i da ne budu izloženi duvanskom dimu ali u krajnjoj liniji i ja sam pušač, moram da kažem, da i nama pušačima na pravi način da odgovarajući uslove, da se ispoštuju i prava i pušača i njihove slobode. Znači, moramo da nađemo pravu meru. Samo sam hteo da u ovom obrazloženju, da ne ponavljamo, čuli smo, mnogobrojni govornici u ovom zasedanju su naveli sve štetnosti pušenja. Ipak u ovoj zemlji ta edukacija, što se tiče štetnosti pušenja, mnogo godina traje i upoznati smo svi mi i pušači i nepušači o svim oblastima štetnog delovanja, tako da o tome ne želim da govorim, zato što je maltene opštepoznata stvar. Jasno je da sigurno treba da nađemo u ovom zakonu sve moguće mehanizme da se nađe uravnotežen odnos i da se pomire naizgled možda nepomirljive stvari, ali mogu da se urade, ako bude dobra volja i na pravi način saslušane obe strane i uvažene sve činjenice. Želim, pošto su neki pominjali neka loša iskustva, vezana za prohibiciju, vidite, imamo u ovom obrazloženju nelogičnih stvari. Da je to kompleksan problem ilustracija između redova, kad se čita ovo obrazloženje može da se nasluti, ali ne moramo da je analiziramo. Kažemo da, vidite, u EU jedanaest država je donelo sveobuhvatne zakone. Navode se i procenti koliki je broj pušača u razvijenim i nerazvijenim zemljama. Sada se citiraju zemlje EU, kao Velika Britanija da je spao na 22% , Amerika 21%. Pogledajte paradoksalni podatak. Oni imaju te strože zakone kojima treba da stremimo, kako je pomenuo ministar, onda, gledajte, sledeću konstataciju na 16. strani – u mnogim evropskim državama 80% do 90% učenika od 13 do 15 godina navodi da se u kućama pored njih puši. Pogledajte podatak da u tim razvijenim zemljama, kaže se najviše u Evropi i Americi, u dečijem uzrastu od 13 do 15 godina, 17,3% učenika koristi neku vrstu duvanskog proizvoda. Ovo samo ilustrujem kao pitanje. Šta je to? Ponavljam, nećemo da analiziramo. Jedna paradoksalna situacija koja ilustruje da je taj problem mnogo kompleksniji. Imamo zvanične statistike razvijenih zemalja koji su doneli zakone o duvanskom dimu sa tendencijom pada pušenja, a onda vidimo podatke po procentima koji su oni radili, o izloženosti dece u kući. Ono što na radnom mestu većina radne populacije, verovatno, to je moja pretpostavka, ad hok, ne kažem da sam u pravu, što nisu uspeli na radnom mestu, oni su u svojoj kući nadoknadili, a to je još da ne kažemo pogubnija posledica, ako su ovi procenti koje je Ministarstvo u obrazloženju dalo, da je u zapadnoevropskim zemljama 80% do 90% dece od 13 do 15 godina izloženo duvanskom dimu. Ovo sam samo ilustrovao da malo ostrašćene diskusije pojedinih nepušača, uvažavam njihovo pravo da su oni nepušači, poštujem, i mi smo za to da ne želimo da njima ugrozimo okolinu i da im svojim duvanskim dimom oštetimo zdravlje, ali tražimo i mislim da bi primereno bilo, pokazaće u budućnosti bez obzira kakvu statistiku koristili u budućnosti, ostati jedan problem. Uostalom, svi ovi zakoni svih tih zapadnih zemalja, neko je jutros spomenuo, i ja ću, ilustruje licemeran odnos svih tih država. Licemeran u kom smislu? Ovo je malo šta je nabrojano ovde o štetnosti duvanskog dima. Postoje mnogo veće studije naučne, zdravstvene i laici su upoznati sa time. Što, ako je sve to tako, nijedna država nije donela zakon o zabrani proizvodnje i prodaje duvana? To je suština, prevencija, edukacija i to je zalaganje za zdrav život svog stanovništva. Javlja se onaj problem o kome smo diskutovali. Okreće se veliki novac i države su licemerne, i američka, i engleska ,i francuska i sve. Bore se i vode promotivne kampanje o jasnoj štetnosti, a ne čini se krucijalni postupak da se zabrani proizvodnja i da se reši problem. Ovo je načelna diskusija jer je očigledno da je profit, ne samo profit i zarada u duvanskoj industriji, nego i zaposlenost i sve što prati ipak jedan teži problem koji donosi finansijska sredstva i obezbeđuje egzistenciju ljudi, tako da se u to ne upušta i da je, iako je jedan predsednik poslaničke grupe ovde pomenuo, da se kaže kolika suma novca je utrošena u zdravstvo za lečenje od ovih bolesti koje nanosi pušenje. Sigurno je dosta, ali je sigurno još veća zarada ostvarena. Da ne ulazimo u sve to, samo sam hteo da dam jedno viđenje kompleksnosti problema koji je svima nama jasan i da onda na pravi način u zakonu nađemo meru onu, gde, kako je rečeno, statistički većina su nepušači, da uvažimo njihovo pravo i pravo na čist vazduh i okolinu. Ali, tražimo da se u ovom zakonu, a to ćemo u diskusiji kroz amandmane, nadam se, da nađemo pravu meru i da se ipak i za onu populaciju koja, iako, kako je rekao ministar, moram sada da ga citiram, da je milijardu i po evra ili dolara otišlo u dim. Jeste otišlo u dim, ali to je neko proizveo, od toga je neko primio platu. Znači, ipak na neki način i pušači, ne promovišem pušenje, ovo samo ilustrujem, doktor sam, još sam patolog koji gleda svaki dan biopsije raznih tumora, da veoma dobro znam sve štetnosti. Da se vratimo na ona naša prava, ljudska prava i slobode, odluke, prihvatam štetnost duvana na sebe, ali želim da zaštitim moju okolinu i moje okruženje. Zato je potrebno da se u zakonu na pravi način amandmanima koji su podneti, gledao sam ima mnogo dobrih amandmana, uravnoteže mnogi segmenti, da nepušači budu zaštićeni, ne budu izloženi duvanskom dimu, a da se pušačima na odgovarajući način omogući da imaju svoje mesto za upražnjavanje ove navike, koja je, iako štetna, ali je lična odluka tih pojedinca. Ovako kako se gleda, ipak je zakon dosta rigorozan u mnogim segmentima, a uvažavanjem pojedinih delova on može da bude korigovan. Da bi našao neku meru i da ne zađem previše u pojedinosti o kojima ćemo da diskutujemo kod amandmana, opet kao dvoje ili troje mojih kolega poslanika apelujem da kasnije, kada budu amandmani Ministarstvo uvaži ilustracije i iznete činjenice nekih prethodnih govornika i moje i da svi želimo isto. Smatramo da ovaj zakon treba da bude donet, samo da svaki član zakona na pravi način odmerimo i da nađemo rešenje da nepušači budu zaštićeni, a nama da se da i pušačima da se da mogućnost da na primeren način i na primerenim i odgovarajućim mestima mogu da konzumiraju, da upotrebim izraz, duvanski dim. Generalno gledano, pored ovog što sam rekao, u ovom zakonu ima odgovarajućih slabosti, koje se generalno odnose i ponavljaju u drugim zakonima i gde smo i ranije kod tih drugih pominjali takve primedbe, i ovde se ponavljaju stvari kao što je reč "može", što se pojavljivalo i u ranijim članovima zakona, sada reč "može", možda ovako i diskutovalo se i posle da je sitna primedba, ali drastično menja član zakona ili stav zakona. Zakon može i ne treba tu reč da sadrži. Treba da ima obavezujući termin. Konkretno, kada smo pomenuli član 3, pa onda imamo član 6. i 7. U članu 3 – poslodavac može u zatvorenom radnom prostoru da odredi posebnu prostoriju isključivo za pušenje. Što može? Dužan je. Moramo da stavimo ovde obavezujući termin. Dužan je da odredi posebnu prostoriju. Tamo ćete nekim članom zakona da date definiciju kad je odredio, koje uslove treba da ispuni. Mlada koleginica je prethodno pominjala član 8, mislim da je 8. ili 6, nije bitno, baš kada se govori o objektima gde treba od 80 kvadrata da se odredi i kaže – može da se odluči. Dužan je da se odluči, da li će taj ugostiteljski objekat manji od 80 kvadrata da bude za pušače ili nepušače. To je načelna primedba i da ne nabrajam još u nekoliko članova treba da bude obavezujući termin i da razrešava taj član. Drugim članovima će oni uslovi biti na odgovarajući način ispunjeni. Ima i generalno, kada se gleda na zakon, i definicija odgovarajućih koje su stvarno nepotrebne. Neko je od poslanika pomenuo definiciju sobe u članu 8. i 10, profesor Šami. Pogledajte, pri tome, taj član, član 8. se odnosi na ugostiteljski objekat, a mislim da se član 10. odnosi na objekte za smeštaj u posebnim ustanovama. Ipak je nepotrebno da stoji da soba ima plafon i da, osim što ima vrata i prozore, bude zatvorena sa svih strana. Mislim da to neprimereno zvuči, pogotovo što su objekti koji moraju da imaju tehničku i drugu dokumentaciju i, ako se odlučujete i ako tamo kaže u prvom stavu člana, da će u tom objektu da se tačno definišu sobe koje su za pušače i nepušače, daje definicija. Ilustrovao sam jednu ovakvu apsurdnu definiciju. I ranije smo pominjali da stvarno neki zakoni zahtevaju odgovarajuću redakciju koja bi bila primerena jeziku zakona. U 1. članu dajete tačno definicije svih pojmova. Tamo ste dali definiciju šta je radni prostor, a šta je javni prostor. Tamo se kaže da je radni prostor svaki zatvoreni prostor i da ne čitam dalje. Onda stalno pominjete – u svakom zatvorenom radnom prostoru. Ako ste ovamo dali definiciju, onda je ovamo sasvim dovoljno da se kaže – radni prostor. Radni i javni prostor jeste u članu 2. Tamo ste rekli i definisali šta znači radni prostor. Vidite, to su tehničke redakcije koje su neophodne. Idemo i na rigoroznije stvari. Vidite, sada je nepušačima veoma drago što će u brojnim institucijama zabraniti pušenje. Tako je i ministar malopre odreagovao za pušenje u Skupštini. Ako donosimo neki zakon, već je rečeno, treba da bude primenjiv. Ako idemo suviše rigidno, ne samo u ovom zakonu. U svim zakonima se pokazalo kada se ide na previše rigidnu varijantu, stvara se takav otpor i naboj da sprovođenje zakona postaje problem. Posle određenog vremena, takav rigidan zakon je kontraproduktivan, jer dovodi do sve šireg nepoštovanja zakona. Treba naći, ako uvažavamo da nepušači ne treba da budu izloženi duvanskom dimu, da treba i u tim ustanovama predvideti odgovarajući prostor za pušače. Lekar sam, pa ću da isključim zdravstvenu ustanovu, ali državna uprava i lokalna samouprava, ne branim ih, pa onda gde su društvena ishrana, prostori socijalne zaštite itd, zašto u tim institucijama ne može da bude predviđen prostor koji će da ispunjava zakonske uslove za pušače. Time ćete u stvari olakšati primenu zakona ako date u svim tim velikim državnim institucijama da postoji prostor za pušače. Onda imamo te uslove koje ste dali za odgovarajuće ugostiteljske objekte. Stvarno tu opet treba da bude pravovremeni odnos. Ako neko ko ima veći objekat od 80 kvadrata, napravi računicu koliko će mu trebati da uloži sredstava, da uradi ventilacioni sistem i sve ono što treba da bi mogao da razdvoji prostor, možda će da donese lakše odluku da to bude prostor, kako ste rekli ovde gde je dato fakultativno, da bude u većem delu za pušače ili za nepušače. Hoću da kažem da s jedne strane dajete mogućnost, a s druge uslovi koji treba finansijski da opterete vlasnika dovešće ga u dilemu da na bilo koji način primenu ovog zakona i sam direktno na odgovarajući način ''sabotira''. Onda imamo odgovorno lice koje, dali ste u članu 3. definiciju šta je to lice odgovorno, mada o tome ću u pojedinostima da diskutujem, ipak na neki način u opisu posla koji je ovde dat maltene treba da bude dilema poslodavca u nekom trenutku da li će to da bude profesionalno lice ili samo rukovodilac ili vlasnik koji treba da tim prostorom, pored toga što će da rukovodi, i da vrši kontrolu, uz obaveze da može da bude kažnjen, da plati kaznu, da snosi sankcije. Generalno, u članu, pošto vidim da vreme ističe, na kraju Ministarstvo će da obrazuje zajedničko telo u skladu sa propisima. Navedena su u članu 21. ministarstva koja su nadležna i sada, da bi se rešio problem i usaglasila delatnost, formiraće se zajedničko telo koje treba da se bavi tim. To lepo zvuči. Ali, da vam kažem, koliko smo mi zakona ovde doneli, zakona kojima se prepliće mnogo ministarstava? Ako se krene u to da se u svim oblastima formiraju zajednička tela, onda će to da izraste u jedan veliki problem jer nema oblasti, ne samo o pušenju, nema oblasti u kojoj je ova Skupština donosila zakone, gde nije bila potreba da se formira zajedničko telo da bi mogla da se obavi komunikacija u realizaciji nekog zakonskog akta. Na kraju, pokušao sam da u nekim stvarima ilustrujem da je ovde zakon rigidan, da treba malo više prostora dati za pušače, da će to dati pravu meru zakona, da nepušači budu zaštićeni, da pušači ne dođu u situaciju da pokušaju da krše zakon. Ako je zakon rigidan, i sam autoritet zakona više se gubi, ako se javlja sve veći broj ljudi koji žele da ga krše. Zakon je popravljiv, po nama. Znači, uz uvažavanja amandmana, a ima ih dobrih, možda može da se dotera za ovaj, kako smo rekli, prelazni period, a kroz tri godine videćemo i buduće statistike i kako će ti zakoni da izgledaju. U svakom slučaju, razmotrite pažljivo amandmane, od toga kako budu uvaženi amandmani i mi imamo odgovarajući broj dobro obrazloženih amandmana, i naša poslanička grupa će se odrediti prema ovom zakonu, ali treba da bude korigovan i upriličen, i primeren, i uravnotežen i onda ćemo odluku da donesemo o tome.
Poslanička grupa Napred Srbijo je iskoristila vreme na raspolaganju za raspravu u načelu. Reč ima narodni poslanik Petar Petrović, a posle njega narodni poslanik Milan Dimitrijević.
Uvaženo predsedništvo, gospodine ministre, dame iz Ministarstva zdravlja, kolege poslanici, mogu na početku da kažem da će poslanička grupa SPS-JS podržati oba zakona u načelu i u konačnoj verziji kada ih budemo usvajali, a ja ću svojim izlaganjem obuhvatiti samo zakon koji se odnosi na štetni uticaj duvana na stanovništvo Republike Srbije. Ne vidim razlog da bilo ko od nas ovde u Narodnoj skupštini Republike Srbije ne podrži ovaj zakon kojim bismo na zakonski način zaštitili zdravlje građana Srbije. Činjenica jeste i statistika pokazuje da je u Srbiji unazad deset i više godina iz godine u godinu rastao broj pušača, a statistika takođe pokazuje da posle određene kampanje koja je vođena od strane Ministarstva zdravlja, preko medija svih vrsta, da je došlo do blagog opadanja korisnika duvana, ali i to još nije dovoljno i mislim da tu treba da se pojača kampanja da bismo imali što više ljudi koji će ostaviti duvan i imati one mlade ljude koji neće posegnuti za tim porokom. Moramo reći da je to ipak jedna vrsta lake droge koja utiče na zdravlje ljudi. Neću ovde više govoriti o onima koji žele da na ovaj ili onaj način sebe dovedu u situaciju da naruše svoje zdravlje time što će koristiti duvan ili neke duvanske proizvode, već na one koji se nalaze u njihovoj okolini i blizini i koji su, sticajem okolnosti, primorani da udišu ili su dosad bili primorani da udišu duvanski dim i na neki način ugrožavaju svoje zdravlje. Na ovaj način, ovim zakonom mi ćemo na neki način pokušati – mada svaki zakon, bez obzira koliko je dobar u primeni, ima svoje određene negativne posledice, da li će baš dati te rezultate koje mi od njega očekujemo, ali na neki način ipak ako se sankcioniše upotreba duvana i duvanskih proizvoda u prostorijama gde je to zabranjeno – da ipak smanjimo broj tih korisnika i zavisnika od duvana i duvanskih proizvoda. Na taj način, s jedne strane ćemo ljude koji su dosada koristili duvan i duvanske proizvode odvići od korišćenja tog poroka, a s druge strane zaštititi od onih koji su sticajem okolnosti, kao što sam rekao, bili u situaciji da se nađu u njihovoj blizini. Ovaj zakon jeste još jedan doprinos usaglašavanju srpskog zakonodavstva sa zakonodavstvom EU, na koju se mi svi pozivamo, a više poslanika je bilo u prilici da putuje po zemljama razvijene Evrope i da vide da se tamo u javnim ustanovama, na prostorima gde je to zabranjeno, ne koriste duvan i duvanski proizvodi, već se to konzumira u za to određenim prostorijama, tako da onaj ko želi sebe da izloži uticaju duvanskog dima i da koristi duvan i duvanske proizvode, izvolte neka koristi, ali ne moraju oni drugi da budu u situaciji da to štetno utiče na njihovo zdravlje. Meni ispred ove poslaničke grupe SPS-JS je drago da je kampanja koju je Ministarstvo zdravlja vodilo unazad nekoliko godina dala ipak određene pozitivne rezultate, da je došlo do blagog pada korišćenja duvana i duvanskih proizvoda kod populacije, naročito ove mlađe, a imali smo prilike da vidimo i da se upoznamo s tim da je mnogo mladih ljudi, naročito ljudi mlađih od 18 godina, u mnogo ranim godinama počelo da koristi duvan i duvanske proizvode, što negativno utiče ne samo na njihovo fizičko, već i na njihovo psihičko zdravlje. Na ovaj način i usvajanjem ovog zakona mislim da će se steći uslovi i zakonski da se pojača, ne samo zakonska regulativa i kažnjavanje, jer znamo i sami da kazna sama po sebi neće biti dovoljna da se spreči dalja upotreba duvana i duvanskih proizvoda, već mora da se pojača od strane Ministarstva zdravlja i svih državnih institucija i svih javnih ustanova kampanja da se stavi do znanja stanovništvu i građanima Srbije da su duvan i duvanski proizvodi štetni po zdravlje građana Srbije, naročito to treba da bude izraženo kod mlade populacije. Kada ovo kažem, zamolio bih i gospodina ministra da naročito pokuša da utiče na svoje kolege u bolnicama, domovima zdravlja, pa i onim drugim preko Ministarstva prosvete, da kod onih ljudi koji treba svojim ličnim primerom da pokažu da su duvan i duvanski proizvodi štetni po zdravlje ljudi, da ostave duvan, da ga ne koriste uopšte, da ne puše, kako se to u narodu kaže. Jer, nije lako pričati na skupovima da je duvan štetan po zdravlje ljudi, a čim izađeš sa skupa zapališ cigaretu. To je ono što treba profesija da učini, da se ličnim primerom pokaže ljudima da je nešto štetno po zdravlje, a ne što kaže narod – jedno pričaš, drugo misliš, a treće radiš. Pošto svi u žargonu kažemo da su duvan i pušenje laka droga, ono na šta sledeće treba Ministarstvo zdravlja da posebno obrati pažnju, da se odradi jedna posebna kampanja ne samo preko Ministarstva zdravlja, nego i Ministarstva prosvete, normalno, uz pomoć MUP-a, da se na svaki mogući način spreči dalje širenje i upotreba droge, lake, srednje i teške u Srbiji. Dolazim iz Pomoravlja, gde nažalost svakog dana, svake nedelje imamo pojavu da neko izgubi život zbog upotrebe droge bilo koje vrste. Kada govorimo o duvanu, nemojmo da zaboravimo i upotrebu, jeste da nije vezano za ovo, ali to je sugestija Ministarstvu zdravlja da i tu povede jednu vrlo široku akciju, široku kampanju, da se ubede naročito mladi ljudi da je to veoma štetno po zdravlje ljudi. Ono što je za našu poslaničku grupu prihvatljivo jeste da su u ovom zakonu ostavljeni vrlo dobri rokovi da bi se zakon mogao primeniti, jer je ostavljeno 180 dana za sve ustanove gde treba da se odrede prostorije, da se obavesti svaki korisnik, odnosno onaj ko ulazi u te prostorije gde je dozvoljeno pušenje, gde nije. Mislim da je to dobar rok. Kada bismo hteli da analiziramo svaki član zakona, svako od nas 250 poslanika Narodne skupštine RS bi mogao da nađe neku zamerku na neki član zakona ili formalni, ili jezički itd. Valjda smo svi željni jednog cilja, a to je da pokušamo da utičemo da zdravlje građana RS bude bolje nego sada. Jedan od uzroka tog lošijeg zdravlja jeste i korišćenje duvana, duvanskih proizvoda itd. Prema tome, nemojmo sada da cepamo dlaku na pola, odnosno uzduž, pa da nalazimo bilo koje razloge da ne glasamo za ovaj zakon. Treba glasati za ovaj zakon zato što je zakon dobar i zato što ga treba primeniti u praksi i zato će poslanička grupa SPS-JS podržati ovaj zakon. Hvala.
Iskorišćeno je osam minuta i 30 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Milan Dimitrijević, posle njega narodni poslanik Dejan Nikolić.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, govoriću prvenstveno o zakonu o lekovima i medicinskim sredstvima. Mislim da je dosta rečeno o zakonu o duvanskom dimu, i za i protiv, i u tu diskusiju se neću upuštati. Čini mi se da je gospodin ministar u svom uvodnom delu rekao da prilikom donošenja ovog predloga zakona ostala jedna dilema, da li je moguće postojeći Zakon o lekovima promeniti ili ga napisati iz početka. Objašnjeno je tom prilikom da je zbog prilagođavanja standardima EU bilo potrebno da se donese novi zakon. Taj novi zakon bi trebalo da ponudi i neka rešenja i da odgovori na neka pitanja. Kroz niz pitanja ću pokušati da obrazložim zbog čega ovaj zakon nije uspeo da odgovori na određena pitanja. Prvo pitanje koje se nameće u ovom zakonu o lekovima i medicinskim sredstvima – gde je tu pacijent? Šta bi trebalo da bude prevashodan cilj ovog zakona? Da lek bude jeftin, da bude dostupan, da bude efikasan i da bude bezbedan. Da vidimo kakvo je stanje danas u Srbiji povodom svih ovih stvari koje sam nabrojao i o tome ću naknadno govoriti. Ako je stanje takvo kako ću objasniti, da vidimo kako je taj pacijent zaštićen od stanja kakvo je trenutno na tržištu lekova u Srbiji. Ko može da zaštiti tog pacijenta od stvari koje se dešavaju danas na farmaceutskom tržištu i uopšte pri nabavci lekova? Da li imamo zakon o zaštiti prava pacijenata? Dugo govorim o tome, gospodine ministre. Šta imamo danas u oblasti te zakonske regulative? Imamo jedan privid, imamo jedan surogat. Imamo tzv. Zaštitnika pacijentovih prava. Zašto nemamo pravi zakon?Šta kaže EU o tome? Da li ste vi to obećali na početku svog mandata još 2002. godine? Jeste i o tome sam govorio, gospodine ministre. Druga stvar, da vidimo da li su ti lekovi jeftini i ajde da otvorimo pitanje – koliko Republički zavod za zdravstveno osiguranje plaća te lekove, na koji način ih plaća i koji su to kriterijumi prilikom utvrđivanja cene lekova? Povodom poslaničkog pitanja o ceni lekova, gospodine ministre, od 8. novembra 2008. godine dali ste mi pismeni odgovor na to pitanje i u tom odgovoru napisali ste mi, između ostalog, da u uredbi o kriterijumu za formiranje cene lekova, službeni glasnik taj i taj, kao referentne zemlje za formiranje cene lekova propisane su Slovenija, Hrvatska, Italija, odnosno zemlje EU, ukoliko ne postoji odgovarajući lek za poređenje ni u jednoj od ove navedene tri države. Dolazimo do jednog problema, gospodine ministre, a to je pitanje – koliko mi u državi Srbiji, a vi ćete se složiti da je to nedovoljno, izdvajamo po glavi stanovnika za zdravstvo? To je nedovoljna suma. Tu nema dileme. Da vidimo koliko izdvajaju ove tri referentne države. Da vidimo koliko se to izdvaja po glavi stanovnika u Sloveniji – 2.000 evra. Koliko je to u Italiji? To je 1.500 evra. Koliko je to u Hrvatskoj? Preko 1.000 evra. Ako nam je to referentna crta za formiranje lekova, onda je jasno zašto je ta suma u finansijskom planu Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje tako velika. Nije me mrzilo, gospodine ministre, da potražim još neke dodatne činjenice. U finansijskom planu Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje rashodi za lekove na recept iznosili su, govorim za 2008. godinu, 11,95%. U 2009. godini je bila korekcija 20,53, a u 2010. predviđa se 12,63. Vidite zašto ti lekovi nisu jeftini? Zato što pogrešne parametre upotrebljavate, zato što se poredimo sa nečim što se ne može porediti, zato što mi plaćamo skupe lekove. Treća stvar, gospodine ministre, otvara pitanje da li je ovim zakonom zadovoljna domaća farmaceutika? U razgovoru sa nekim čelnim ljudima iz domaće farmaceutike prvi odgovor koji sam dobio jeste da oni nisu dovoljno konsultovaniprilikom javne rasprave oko donošenja novog zakona. Dakle, šta se dešava sa članom 31, 32. i na kraju sa 2. stavom 230. člana? Taj drugi stav potpuno vezuje ruke domaćoj farmaceutici, stavlja ih u jedan neravnopravan položaj. Dakle, gospodine ministre, kao što vidite, ovde imam i neke primedbe domaće farmaceutike na ovaj zakon o lekovima i medicinskim sredstvima. Imate jednu ključnu stvar. Vidite, jedan veliki koncern u Srbiji kaže ovako naslov – ""Hemofarm" optužuje Mlađana Dinkića". Zbog čega "Hemofarm" optužuje gospodina Mlađana Dinkića? Zato što toj kompaniji, koja je dobila 70% kredita koji obezbeđuje banka, upravni odbor Fonda za razvoj kojim rukovodi gospodin Dinkić nije dalo saglasnost za onih 30% nego ih je uputilo na ovu godinu. Šta se dešava? Koliko poskupljuje cenu lekova prepakivanje, markice? Sve je to nešto na šta vi u ovom trenutku nemate odgovor. Zašto "Hemofarm" a.d. upućuje pismo pomoćniku ministra, ukazujući na primedbe na Predlog pravilnika o izmenama i dopunama Pravilnika o sadržaju i načinu obeležavanja spoljnjeg i unutrašnjeg pakovanja leka i o sadržaju uputstva za pacijenta korisnika? Vidite šta kaže domaća farmaceutika? Niz primedbi. No, da vidimo kakvo je stanje sa apotekarskim ustanovama i apotekama. Mi smo na Odboru za zdravlje dobili dopis farmaceutskog jezgra – niz primedbi, da ih ne čitam, da ne trošim vreme, verovatno ste upoznati sa time. Sledeće pitanje , gospodine ministre, vezano za ovaj zakon šta se dešava sa medicinskim otpadom? Šta se dešava sa onim lekovima kojima je istekao rok važnosti? Da li to postoji u ovom zakonu? Kako se to reguliše? Da li znate da u zemljama EU pacijent ima pravo da donese u apoteku onaj lek čiji je rok važnosti istekao ili je nevažeći? Šta se kod nas dešava? Dakle, još jedno pitanje na koje vi, gospodine ministre, čini mi se nemate odgovor. Na kraju, postoji niz novinskih članaka, napisa o švercovanim lekovima, čak i o onim lekovima koji se proizvedu u domaćoj farmaceutici, pa se pojave na Kosovu i sa markicom Ministarstva zdravlja Kosova se pojave u našim apotekama. Da li postoji zdravstvena inspekcija oko toga? Da li nešto preduzima povodom toga? Čini mi se, gospodine ministre, vrlo malo. Niz tih stvari, niz švercovanih lekova, lekova sumnjivog porekla se mogu naći u našim apotekama. Šta se onda dešava? Dešava se da za to budu optuženi farmaceuti, a u Srbiji funkcioniše preko 1.000 privatnih apoteka. Postavlja se pitanje da li su ti ljudi krivi za ovo stanje ili neko drugi treba da snosi odgovornost? Čini mi se, gospodine ministre, da vi treba da imate odgovor i na ovo pitanje. Na kraju, reći ću nešto još što je, čini mi se, vrlo aktuelno. Vi ste koliko juče ili prekjuče rekli da nam je preostalo dosta neiskorišćenih vakcina protiv novog gripa i rekli ste u jednoj izjavi, čini mi se u intervjuu "Večernjim novostima", da ćemo mi to pokloniti nekoj siromašnijoj zemlji u Africi. Nisam shvatio koja je to, ali shvatio sam da je od 850.000 uvezenih doza utrošeno 155.000 doza vakcina. Gospodine ministre, postavljam pitanje koliko je to koštalo državu Srbiju? Koliko košta taj deo vakcina koji se zatekao u državi Srbiji? Gospodine ministre, postoji i ugovor sa "Jugohemijom", oko toga sam postavio pitanje dok je ta tema bila aktuelna. Ta tema se završila. Isto tako sam našao vest koja me je jako zabrinula. "Jugohemija" kaže, izmena ugovora o nabavci vakcina ima posledica. Republički zavod kaže da nema, a "Jugohemija" kaže da ima. Znate, prosto je zaprepašćujuća jedna stvar, da vidimo da li je nama trebalo tri miliona doza vakcina ili nam je trebalo 600.000, koliko su preporučivali pojedini epidemiolozi? Da li su sve rizične grupe obuhvaćene vakcinom? Ako nisu, zašto nisu? Zašto su se ljudi terali, one koji su zdravi, kojima to nije preka potreba, da se vakcinišu? Da bi se te vakcine potrošile? Gospodine ministre, vi ste na početku pandemije vrlo uplašili ovaj narod, i vi i vaša radna grupa, govoreći da će u Srbiji oboleti između dva i dva i po miliona ljudi. S tim što sam video pojedine radne grupe koje su otvarale specijalnu vrstu bolnica, pa su te bolnice nazvane febrilne bolnice, u svetskoj medicini je nepoznat termin febrilne bolnice, pa se govorilo preko 20.000 ljudi da će biti hospitalizovano, a na početku i kada ste znali da će biti epidemija vi i vaše Ministarstvo ste tu epidemiju dočekali potpuno nespremno. Sećam se priče o transportu pacijentkinje iz Kruševca do Niša, do Beograda. Otvoreno je pitanje gde je pacijent preminuo. Da li je u to vreme bilo dovoljno respiratora? Da li je bilo dovoljno maski? Dakle, ni na jedno od tih pitanja niste dali precizan i jasan odgovor. Nabrojao sam vam niz problema ovde od cene, od reakcije javnosti na Predlog ovog zakona i svakako očekujem od vas odgovor da neka pitanja raspravimo, a svakako očekujem da će doći na Odbor za zdravlje kada se bude raspravljalo u pojedinostima i tada ćemo više o ovim stvarima iz zakona govoriti. Zahvaljujem.
Iskorišćeno 16 minuta vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Dejan Nikolić, a posle njega narodna poslanica Gordana Paunović-Milosavljević.
Poštovana potpredsednice, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, moram priznati da sam sa posebnom pažnjom dočekao ovaj zakon jer se on tiče svih nas, i Jelene i Milana iz Soko Banje koji su pušači, i Ivane iz Niša i Ane iz Beograda koje su nepušači, ali koje bi htele da dođu u Soko Banju i na miru, bez duvanskog dima, razgovaraju sa svojim prijateljima. Ovo je zakon oko koga nema kompromisa, jer nema ni kompromisa oko života. Moram priznati da sam pažljivo slušao izlaganja svih narodnih poslanika. Lično uvažavam sva različita razmišljanja, bogu hvala pa su različita, to je valjda normalno. Nisam čuo da se razmišljanja ili stavovi bilo kog od nas razlikuju oko suštine, a suština je – da treba zaštititi čovekovo zdravlje. Suština je da treba zakonski urediti pravo na zdrav život bez duvanskog dima. Koliko god da su jaki argumenti protiv ovog zakona, uvek će biti slabiji od argumenata o osnovnom pravu svakog čoveka na zdrav život. Svi smo mi razgovarali sa našim komšijama, sa našim prijateljima o ovom zakonu. Čitali smo, slušali smo debate i diskusije u javnosti i kao glavna stvar koja se provlačila kroz diskusiju jeste "zabrana". Međutim, mi danas moramo jasno reći građanima da nije zabrana ključna reč ovog zakona. Ključna reč ovog zakona je "zaštita", kao što su i ključne reči ovog zakona "uvođenje reda i zdravlje ljudi". Da li postoji dilema u ovoj sali oko toga – da je zdravlje najbitnija stvar na svetu? Verujem da ne postoji dilema ni u ovoj sali, kao što ne postoji dilema ni van nje. Podaci Svetske zdravstvene organizacije da će do kraja ove godine, u poslednjih pet godina, ukupno od uticaja duvanskog dima u svetu umreti više ljudi nego što je poginulo u Drugom svetskom ratu su zastrašujući. Za mene lično mnogo su strašniji podaci – da je Srbija jedna od 18 zemalja sa negativnim prirodnim priraštajem, da je Srbija zemlja koja uveze 50 miliona evra više duvana nego što ga izveze, da je Srbija zemlja u kojoj godišnje umre 16. 000 ljudi i da ne nabrajam dalje. Mislim da je ovo sasvim dovoljno da se i kod nas formira svest o potrebi rešavanja ovako velikog pitanja. Iza mnogih foruma, diskusija, debata, konferencija, uglavnom je ostajalo mnogo više neodgovorenih pitanja nego datih odgovora. Ovaj zakon, uz dobru primenu, može biti odgovor na mnoga neodgovorena pitanja – onako kako su to uradili u Irskoj 2004. godine, u Engleskoj 2007. godine, u Hrvatskoj i Turskoj 2008, gde su u potpunosti zabranili pušenje, ili onako kako su to uradili u Bugarskoj, u Belgiji, Češkoj, Austriji, gde su delimično zabranili pušenje. Ukoliko ovaj zakon uporedimo sa zakonima zemalja o kojima sam govorio, možemo reći da govorimo o jednom umerenom zakonu, pa će tako irski pab iz Soko Banje, odnosno vlasnici ovog irskog paba moći da biraju da li će njihov lokal biti za pušače ili za nepušače. Ovaj zakon im daje pravo da biraju, kao što daje pravo svim ugostiteljima u Srbiji da biraju da li će njihovi lokali biti za pušače ili za nepušače, ukoliko imaju do 80 kvadratnih metara. Na taj način poštujemo prava pušača i uvažavamo njihove potrebe. Oni će i dalje imati svoje mesto u omiljenim restoranima i kafićima, uvažavajući realnost u Srbiji i ne bežeći od tako bitne činjenice i tog ekonomskog aspekta primene ovog zakona. Mnogo glasnije moramo reći to da je ovo zakon koji na vrlo precizan i jasan način štiti nepušače od uticaja duvanskog dima, tako što će u potpunosti zabraniti pušenje – na javnim mestima, na radnim mestima, u javnom prevozu. Ovo je zakon takođe koji će navrlo precizan način i koji je na vrlo precizan način preventiva našim najmlađima, školarcima, koji ne bi trebalo da zapale prvu cigaretu. Na kraju, znamo da se kvalitet zakona ne meri idealom i idejom kojom je pisan, već po primenjivosti u realnom životu. Ja se iskreno nadam da će se ovaj zakon u praksi primeniti mnogo bolje nego što se primenjuje ovaj trenutno, odnosno ovaj prethodni zakon. U očekivanju da će u Srbiji biti sve manje pušača, u očekivanju da će broj od 19.000 mrtvih od uticaja duvanskog dima, odnosno pasivnih pušača biti sve manji, u očekivanju da će u Srbiji biti sve manji broj dece koja pale svoju prvu cigaretu – glasaću za ovaj zakon, jer on ne uzima nikome pravo da sa svojim životom radi ono šta hoće. Uz poštovanje ovog zakona više ćemo uvažavati život onoga pored nas. Hvala najlepše.
Pet minuta i 40 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Gordana Paunović-Milosavljević, posle nje narodni poslanik Milan Vučković.
Dame i gospodo narodni poslanici, dragi građani Srbije, govoriću argumentovano o onim stvarima koje su u Predlogu zakona o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu loše. Predlog ovog zakona nije uslov za ulazak Srbije u EU. Zakon je predložen radi sprovođenja Okvirne konvencije o kontroli duvana Svetske zdravstvene organizacije, koju je Republika Srbija ratifikovala 9. februara 2006. godine, a stupio je na snagu 9. maja 2006. godine. Od ukupno 27 zemalja članica EU Okvirnu konvenciju je ratifikovalo 26 zemalja, dok je Republika Češka za sada samo potpisnica. Srpska radikalna stranka smatra da je zakon rezultat kompromisa i nije dobar, jer nameće ekstremna nerealna očekivanja, štiti proizvođače duvana i profitere, kao što su – distributeri duvana, kockarnice, ugostiteljski objekti. Zašto, gospodine ministre, niste od 2005. godine radili na implementaciji još važećeg Zakona o štetnosti duvanskog dima? Prosto je neverovatno da ste tek posle nekoliko godina, odnosno krajem 2009. godine shvatili, vi i vaše ministarstvo, da je trenutno važeći zakon neprecizan, prevaziđen i da ga treba menjati. U Srbiji, pored ovog zakona, na snazi je i Strategija o kontroli pušenja, koju je Vlada Republike Srbije usvojila 18. januara 2007. godine. Zatim Ministarstvo zdravlja je formiralo Komisiju za prevenciju pušenje, a pri Institutu za javno zdravlje dr Milan Jovanović-Batut od pre više godina radi Kancelarija za kontrolu duvana. Postoji i Savet za kontrolu duvana Republike Srbije i čine ga predstavnici više ministarstava. Kakvi su rezultati postignuti sa svim mogućim propisima, zakonima, promocijama, skupim manifestacijama i kampanjama koje su u vreme ekonomske krize dovele do smanjenja budžeta, a nisu dale očekivane rezultate, sem ličnih promocija? Ministarstvo zdravlja već 10 godina organizuje razne kampanje protiv pušenja, a pušenje je za 10 godina ostavilo 6,9% stanovništva – znači ni jedan procenat godišnje. Doktorka Krstev, predsednica Komisije za prevenciju pušenja, 29. maja 2009. godine, povodom 31. maja, Svetskog dana bez duvanskog dima, iznela je vrlo zabrinjavajuće i alarmantne vesti – 23% trudnica je pušilo tokom čitave trudnoće, a 37% u nekom periodu. Vi ste, gospodine ministre, 29. aprila 2009. godine na skupu "Duvan i troškovi zdravstvenog sistema Srbije" izneli da je svaka šesta smrt u Srbiji povezana sa pušenjem. Znači, duvan je jedini legalni proizvod od koga ljudi umiru, a da je jedini razlog njegovog postojanja profit kompanija koje ga proizvode, pa se one trude da što atraktivnijim dizajnom kutija privuku potrošače. U Srbiji još nije dovoljno razvijena svest o tome koliko je duvanski dim štetan za mozak, srce, pluća, krvne sudove i da javnost ima pravo da sazna punu istinu. Svake godine više od pet miliona ljudi umire zbog duvana. Više od HIV infekcije, side, malarije i tuberkuloze zajedno. Istraživanja su pokazala da je kod 70% nepušača u Beogradu pronađen nikotin u organizmu jer su uglavnom na radnom mestu bili izloženi duvanskom dimu. Dim od duvana je najveći serijski ubica. Duvanski dim sadrži preko četiri hiljade otrova koji loše utiču na zdravlje, od kojih je za 50 dokazano da su kancerogeni. Podjednako su ugroženi i oni koji puše, a i oni koji udišu dim, tzv. pasivni pušači. Prema podacima Svetske zdravstvene organizacije, u svetu danas puši više od jedne milijarde stanovnika. Ako ne prestanu sa pušenjem, jedna trećina do jedne polovine umreće od posledica pušenja i to u proseku 15 godina ranije. U Srbiji, prema istraživanjima iz 2006. godine, puši 38% muškaraca i 29% žena. Ono što je krajnje zabrinjavajuće, to je da više od polovine školske dece u Srbiji, starosti između 13 i 15 godina, više od 50%, već su pušili cigarete, a svaki šesti, 16,33%, trenutno puši. Približno jedna trećina, odnosno 31,30% su zapalili svoju prvu cigaretu pre nego što su navršili 10 godina života, što ukazuje na visok potencijal upotrebe duvana i potencijalno visoku prevalenciju bolesti koja prouzrokuje duvan. U proseku, danas i devojčice i dečaci u Srbiji puše podjednako i, manje-više, u istom broju kao i devojčice i dečaci u Evropi. Sada bih on nedostacima Predloga zakona koji je pred nama. Kao što smo već rekli, SRS smatra da je ovaj zakon rezultat kompromisa. Vlada Republike Srbije je pod pritiscima duvanskih kompanija i ugostitelja odustala od totalne zabrane pušenja u zatvorenom prostoru. List "Danas" 23. decembra prošle godine je objavio da je nacrt zakona završen u oktobru 2009. godine, ali nije bio prvobitno usvojen na sednici Vlade. Indikativno je da su sastanku sa duvanskim kompanijama prisustvovali ministri iz G17 plus, koji su kasnije ubedili koalicione partnere da odustanu od potpune zabrane pušenja. U Srbiji ima oko devet hiljada ugostiteljskih objekata u kojima je zaposleno oko 600 hiljada ljudi. Udruženi u narodnu inicijativu su apelovali na Vladu Srbije da ne usvoji prvobitni nacrt zakona. Ajde Jurekli, savetnik Svetske zdravstvene organizacije u Ženevi, istakla je da se Srbija nalazi među zemljama koje kontrolišu finansiranje duvanske industrije i naglasila je da je neophodno da Srbija poveća takse na duvanske proizvode. SRS se zalaže za uvođenje reda i regulative koja je efikasna i sprovodljiva i koja će omogućiti rešavanje ovako važnog problema. Predlog zakona koji je predložilo Ministarstvo zdravlja nije ni sistemski, niti će predstavljati institucionalni okvir za zaštitu stanovništva od izlaganja duvanskom dimu. Počeću od člana 5. predloženog zakona koji se odnosi na ugostiteljske objekte, i to od stava 3. U ovom stavu 3. kaže se da prostor ugostiteljskog objekta ako ne može ravnomerno da bude raspoređenna prostor u kome je pušenje zabranjeno i prostor na kome je pušenje dozvoljeno, odgovorno lice u ugostiteljskom objektu dužno je da veći deo prostora, odnosno stolova, pultova, šankova i drugih površina na kojima se služi hrana ili piće i koji su grupisani u vizualnu celinu odredi kao prostor u kome je pušenje zabranjeno. S tim što taj prostor mora da se nalazi pored ulaza u ugostiteljskom objektu. Želela bih da čujem od gospodina ministra na koji način misli da zaustavi širenje duvanskog dima, koji znamo u kakvom je agregatnom stanju, u prostoru ugostiteljskog objekta koji ne može ravnomerno da se rasporedi na prostor u kojem je pušenje zabranjeno i prostor u kome je pušenje dozvoljeno. Takođe, kao psihijatar ne mogu da se ne osvrnem na član 9. ovog zakona koji se odnosi na smeštaj u posebnim ustanovama. U ovom članu 9. stav 1. tačka 2), da je pušenje dozvoljeno u posebno određenim prostorijama u kojima borave pacijenti specijalnih bolnica za lečenje psihijatrijskih bolesti, odnosno pacijenti psihijatrijskih odeljenja, jednostavno rečeno ovaj predlog zakona nemoguć. Svako ko je radio u psihijatriji i ko radi u psihijatriji mora da shvati da je ovo jedna vrsta diskriminacije psihijatrijskih bolesnika, ako znamo uopšte prirodu psihijatrijskih bolesnika. U psihijatrijskim bolnicama, ovako kako ste vi ovde naveli, leče se teški duševni bolesnici, psihotični duševni bolesnici, koji imaju takvu prirodu bolesti da njih ne možete da ograničite na jednu prostoriju. Zbog nus-pojava koje imaju od lekova njihovo kretanje ne možete da kontrolišete, pa nažalost ne mislite da ćete sad u 21. veku ove bolesnike ograničavate tako što ćete ih fiksirati za krevete, oduzimati cigarete ili davati medikamentozna sredstva da ne bi pušili. Pošto su oni svi uglavnom prisilno hospitalizovani, po članu 45. Zakona o vanparničnom postupku ili članu 10. Zakona o zdravstvenoj zaštiti, niko od njih koji su na ovaj način koji ste vi ovde naveli nije uglavnom dobrovoljno hospitalizovan, pa u nekim psihijatrijskim bolnicama koje su uglavnom tzv. velike psihijatrije, gde se leče teški duševni bolesnici, na neki način su im već uskraćena prava na lečenje time što ste od 2000. godine smanjili broj postelja za lečenje ovih duševnih bolesnika i uskratili ste im lečenje na jedan adekvatan način. Možda je i povećanje ovog nasilja i uopšte svega i posledica toga što pokušavate da psihijatriju otvorite i da psihijatrijske bolesnike pustite na ulicu, što mislim da je nehumano, da je diskriminacija ovih duševnih bolesnika i kao psihijatar, koja je 23 godine provela radeći u jednoj od najtežih psihijatrijskih bolnica " Dr Laza Lazarević", zalažem se sve ovo vreme da se zaštite prava duševnih bolesnika i da im se omoguće njihova prava. Zato smatram da ovim duševnim bolesnicima možete, ako imate dobru volju, da dozvolite pušenje, kao što ste i dozvolili pušenje licima koja se nalaze u istražnom postupku. To je što se tiče ovog člana i ovog zakona. Zatim, to sam govorila samo pet minuta, neću ponavljati odgovorna lica, o tome neću govoriti, ali govoriću u okviru ovog zakona da je nepotrebno uvođenje kancelarije i komisije, jer one, kao što sam već rekla, postoje i postoje lica koja su zadužena, i da je neophodno pojednostavljenje skupe državne administracije. U Srbiji unazad nekoliko godina radi Republička komisija za prevenciju pušenja, čiji je predsednik doktorka Krstev, a u okviru Instituta Batut primarijus dr Đeletović je šef kancelarije za prevenciju pušenja. Dalje, umnožavanje institucija koje se istim poslom bave zapravo predstavlja dodatno opterećenje inače skromnog budžetskog fonda. U vreme ekonomske krize, kada duvanski dim nije najveći rizik po zdravlje stanovništva, moramo se truditi da smanjimo broj komisija, agencija i sličnih institucija koje povlače dodatne troškove, ne doprinoseći značajno realizaciji programa prevencije i suzbijanje duvanskog dima. Na kraju, SRS poziva pušače da prestanu da puše, a oni koji to ne mogu da to ne čine u prisustvu nepušača. Takođe se zalažemo za primarnu prevenciju koja je ovim zakonom potencirana. Međutim, vi ste već govorili o tome da je pušenje, kao i alkoholizam i kao narkomanija, svrstano u bolesti zavisnosti. Znamo da se sve bolesti zavisnosti leče, pa u okviru ovog zakona niste spomenuli uopšte mogućnost sekundarne prevencije ljudi koji ne mogu dobrovoljno da prestanu sa pušenjem, tako da mislim da je i to jedan od problema.
Iskorišćeno je 15 minuta i 50 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Milan Vučković, posle njega narodna poslanica Aleksandra Janković.
Gospodine ministre, uvažene kolege narodni poslanici, bilo mi je jako zanimljivo da slušam prethodnicu, jedino što nisam razumeo je zašto neće podržati ovaj zakon, jer je argumentacija apsolutno na mestu i podržavam je, i bilo bi još korisno da i glasate za taj zakon i onda bi i Skupština poslala jasnu poruku da je pušenje u zatvorenom prostoru štetno po zdravlje građana. Ali dobro, to je vaše pravo. Ono što bi trebalo da naglasim u ovoj diskusiji jeste da su većina građana danas u Srbiji pušači. Jer, osim onih preko jedne trećine koji su aktivni pušači, mnogi drugi, velika većina drugih svakodnevno su prinuđeni da udišu taj duvanski dim na svom radnom mestu, u kafićima, u javnom prevozu, u taksi prevozu i to je ono što ovaj zakon tretira i to je ono što mi smatramo za problem. Danas u Srbiji morali biste da živite negde sami u kolibi, u šumi, pa da ne budete prinuđeni da udišete taj dim, da imateprivilegiju da vam u telo ne ulazi nikotin, katran, ugljen-monoksid i hiljade drugih supstanci koje se nalaze u duvanskom dimu, kojima ni ime ne znate, a pri tom ste nepušač. Pušač, prilikom pušenja najčešće cigarete, udiše oko 15% dima, ostalih 85%, ukoliko puši u zatvorenoj prostoriji, on nesebično deli sa ostalima. Drugi su u toj prostoriji prinuđeni da budu pušači, iako to ne žele. Zbog toga što je uočeno da postoje problemi koji se javljaju isključivo kod pušača i kod nepušača, osmišljen je taj termin – pasivno pušenje, tako da smo svi mi danas u Srbiji ili velika većina nas, nažalost, pasivni pušači. Predloženim zakonom je omogućena sloboda da onaj ko želi da bude pušač to i bude, a onaj ko ne želi to ne mora da bude. Kao na primer ja, hvala koleginice. Razume se, svako ima pravo da živi život onako kako misli da je najbolje i svako ima pravo da, ukoliko je odrastao i ukoliko ima potrebu za pušenjem to i čini, ali nema pravo da ugrožava zdravlje drugih. Duboko verujem da je fundamentalno pravo svakog čoveka sloboda, ali ponekad moramo da ograničimo jednu slobodu da bismo proširili prostor sloboda za sve ostale. Kao što moramo da ograničimo slobodu onog koji bi da parkira nasred puta i da time onemogući građane da normalno prolaze, dakle da onemogući slobodu kretanja za većinu građana, tako moramo da onom ko bi da zapali cigaretu, recimo, na radnom sastanku gde su prisutne njegove kolege koji su nepušači, moramo da mu uskratimo to pravo, moramo da mu tu njegovu slobodu ograničimo, da bismo omogućili onima koji žele da u svom radnom prostoru udišu zdrav, čist vazduh da to i čine. Naprosto, ovaj zakon u tom smislu nije restriktivan, on je zakon koji širi prostor slobode za veliku većinu naših građana. Mi, ljudska bića, unosimo hranu nekoliko puta dnevno, unosimo tečnost nešto češće, ali udišemo na svakih pet sekundi i onda taj vazduh koji uđe u naša pluća, putem krvotoka, razliva se svuda po telu. Sada, ako pri tom ne udišete čist vazduh, udišete otrovan vazduh, zamislite kako izgleda naše telo, bez obzira na to da li smo pušači ili nismo pušači. Čuli smo danas i od ministra, dobili smo i u obrazloženju, i od mnogih kolega i koleginica danas mnoge podatke o štetnosti pušenja, o bolestima koje izaziva, o statistici i ne bih da ponavljam te sumorne podatke, ali želim da podvučem da su danas pušenjem najugroženija deca, iako su deca po definiciji najčešće nepušači. Deca su najneviniji pasivni pušači. Pri tom je njihov organizam osetljiviji, njihova pluća su slabija, a pri tom što su manja deca brže dišu i time se više kontaminiraju. Ovo je zakon koji narodni poslanici treba da izglasaju i Narodna skupština treba da podrži zbog toga što je to naša dužnost upravo zbog te dece. Retko mi se dešava da kad šetam, recimo, kroz Kragujevac, koji je moj rodni grad, i pogledam kroz izloge poslastičarnica, ne vidim neko dete kako u oblaku dima jede svoj omiljeni slatkiš. Naš zadatak je da ovim zakonom zaštitimo ta mala pluća i to je ono što mi činimo i što ćemo učiniti kada izglasamo ovaj zakon. Dakle, zakon nije restriktivan, nepušači ne treba da se boje, ali ovaj zakon uvodi red, mora da se zna kada je dozvoljeno pušenje, gde, a gde nije dozvoljeno pušenje. Kao što reče uvažena koleginica Gordana Čomić, kada ljudi među sobom ne mogu da se dogovore, onda zakon stupa na snagu, onda je potrebno da država donese neki zakon i da odredi pravila. Inače, kada bi ljudi mogli oko toga lako da se dogovore, ne bi bilo potrebno da donosimo zakon, ali kako je to u praksi skoro nemoguće, hajde da onda mi kao država, kao parlament postavimo jasne standarde oko toga šta je dozvoljeno, šta nije. Ovaj zakon to vrlo precizno definiše, vrlo jasno, pri tom nerestriktivno, ostavlja mogućnost u kafićima da se puši, takođe i u nekim radnim prostorijama koje su za to posebno određene. Zbog toga, hajde da i poslanici drugih opozicionih partija takođe glasaju za ovaj zakon, jer je njihova argumentacija ista kao naša. Ko želi da bude pušač, neka bude. Ko ne želi, ne sme da bude. To je naša poruka. Ovo je zakon za zdravlje čitave naše nacije. Podržimo ga.
Šest minuta i pet sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Aleksandra Janković, vreme na raspolaganju 3,20 minuta, posle nje narodna poslanica Nataša Vučković.
Jako mi je žao što je ministar izašao, verovatno je anticipirao šta ću govoriti. Izgleda da trenutno Srbija nema većeg prioriteta u oblasti zdravstvene zaštite od usvajanja ovog predloga zakona koji, doduše, nije uslov za članstvo u EU, ali je, koliko sam shvatila ministra "večitog", poslednji veliki poduhvat pre njegovog konačnog davanja ostavke. No, nemojte, dragi građani Srbije, preterano da se radujete, kao što ste se obradovali kad su nedavno jedne dnevne novine objavile duhovitu vest: "Tomica Milosavljević podneo ostavku", a malo sitnijim slovima dodale "na mesto predsednika Gradskog odbora G17". Ako je on kao konstanta svake vlade, posle Leposave, procenio da je od svih bolesti zavisnosti sada neophodno boriti se sa zavisnošću od duvana, onda je to sigurno istina, kao iz onog voždovačkog grafita "neko nam je opet stavio duvan u heroin". Trovači navlače decu na cigarete, umesto da ih lepo puste da nekadašnji slogan "seks end drags end rok-end-rol" svedu na "drags onli", pijani maloletnici bodu se noževima, najmlađi registrovani narkoman ima devet godina, ali je zato važno da se stanovništvo zaštiti od izloženosti duvanskom dimu. Niko i ne spominje dim od marihuane. Ko ne bi verovao u dobre namere i procene ministra "večitog", kada je bio spreman da prvi zavrne rukav za, doduše, tričavu milionsku proviziju i napravi svojevrsnu koaliciju za praseći grip, uz jake izjave tipa "nemoguće je izbeći pandemiju". Čak su gripohajkači u jednoj od najgledanijih emisija evropskog javnog servisa stigli do zaključka da i odbijanje naroda da primi toliko nuđenu vakcinu znak nepoverenja u državu. Procenat od 2,5% građana Srbije koji su rekli da vakcini je svojevrstan referendumski odgovor na pitanje imate li poverenja u ministra večitog i Vladu u celini. Nije bilo očekivano da ovaj večiti ministar postupi kao japanski ministar saobraćaja, koji nije mogao da podnese da mu vozovi kasne 20-tak minuta godišnje, pa je dao ostavku, ali nije baš najnormalnije ni da ministar večni kaže – bez obzira na težinu epidemije svinjskog gripa javnost bi ostala nezadovoljna, ostajem ministar. Uostalom uvek je moguće višak vakcina pokloniti siromašnijem od nas, humano, a pošto već imamo taj višak i prioritet u razvijanju zdravih stilova življenja će biti lovljenje pušača, sve se plašim da će dolaziti neke komisije da nam njuškaju prste, da vide da li smo u međuvremenu pušili i naravno, drukanje pušača, posebno ako želite da se dodvorite šefu, možda je dobar predlog da se ovi gadni poročni pušači vakcinišu, pa da mi izvedemo još jedan eksperiment in vivo u Srbiji. Zašto Ministarstvo zdravlja nije pokrenulo longitudinalnu studiju o uticaju osiromašenog uranijuma ili je on možda manje štetan od duvanskog dima? O divno, vraća se ministar. Lepo je i što je ministar tek sad ušao i zavrnuo rukav, ali nije lepo što i dalje taj rukav nije zavrnut da bi se radilo. Što se tiče komentara ministra večitog da su zdravstveni radnici časno radili svoj posao i da nije u redu da ih opozicija napada, izgleda da je zbog današnje izloženosti stresu, Tomica malo mnogo, da se poslužim njegovom sintagmom, pogrešno interpretirao diskusije. Zdravstveni radnici u Srbiji su i te kako zavrnuli rukave i s obzirom na to u kakvim uslovima rade jesu pravi podvižnici. Njih niko nije osporavao, osporio je procene, akcije i kompetencije ministra kao političara. S obzirom na ...
Tri minuta 20 sekundi narodna poslanice. Vreme na raspolaganju vaše poslaničke grupe je iskorišćeno. Hvala vam. Reč ima narodna poslanica Nataša Vučković, posle nje narodni poslanik Đura Mučenski.
Poštovana gospođo potpredsednice, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je vrlo indikativno da danas većina poslanika koji su govorili o zakonu o sprečavanju izloženosti građana duvanskom dimu zapravo nije u mogućnosti da opovrgne važnost ovog zakona i da, bez obzira što ga neki kritikuju da je restriktivniji ili manje restriktivan od onog što bi oni sami želeli, niko od nas zapravo ne može da opovrgne rezultate medicinskih istraživanja i, bez obzira da li smo pripadnici medicinske struke ili nismo, ne možemo a da se ne složimo sa dominantnim mišljenjima da je pušenje štetno, odnosno da barem ne kažemo da u svakom slučaju nije korisno. Ono što u ovoj debati ni u Skupštini, ali ni u našem društvu, ne treba da bude dominantno, to je podela na one koji štite pušače ili na one koji štite nepušače. Ovo nije pitanje dodvoravanja ni jednima ni drugima i mislim da u našoj javnosti, to nije bio slučaj u našem parlamentu, zato govorim, pre svega, o javnosti, ne treba debata o ovom pitanju da poprima takve tonove. To je moje mišljenje. Govorimo o nečemu što je interes celog društva i interes zajednice u celini. U pravu su oni koji kažu da usvajanje ovakvih rešenja nije evropski standard, da to nije nužno za priključivanje Srbije EU. To je tačno sa stanovišta onoga što čini možda kontekst Aki Komunitera ili pravnih tekovina EU. Ono što je tačno, to je da je prevencija pušenja postala dominantna javna politika u svim evropskim zemljama. Imate podatke da je od 27 zemalja članica EU njih 26 ratifikovalo Okvirnu konvenciju o kontroli duvana. Ratifikovala ju je i Srbija i ovaj zakon spada u domen primene, implementacije ove okvirne konvencije. I Češka će verovatno vrlo skoro ratifikovati ovu konvenciju. Na osnovu te konvencije doneli smo Strategiju o kontroli duvana 2007. godine. Tom strategijom smo se opredelili da ćemo voditi jednu određenu politiku prevencije pušenja, voditi određene kampanje za sprečavanje i smanjivanje štetnih dejstava duvana. Da li je ovaj zakon najrestriktivniji mogući? Moje mišljenje je da nije, da on pooštrava zabranu pušenja u onome što je javna sfera, što su javni prostori itd, ali ostavlja mogućnost izbora da li će neki prostor biti prostor za pušače ili nepušače, kada se radi o ugostiteljskim objektima. Kada poredimo rešenja koja su prihvaćena u različitim zemljama EU, imate dve zemlje u EU koje imaju potpunu zabranu. To su Irska i Engleska. U devet zemalja postoji delimična zabrana, a u 16 zemalja postoji delimična zabrana sa sistemom podele prostora na prostor za pušače i prostor za nepušače. Pitanje zaštite građana od izloženosti duvanskom dimu je za mene jedno demokratsko pitanje. To je pitanje na koji način i da li bilo ko ima prava da ugrožava zdravo okruženje nekog drugog građanina. Pitanje zaštite građana od izloženosti duvanskom dimu je takođe pitanje društvene odgovornosti. Društvo se opredeljuje da je određeno ponašanje društveno prihvatljivo za građane i za zajednicu. To je ono ponašanje koje društvo u najvećem delu smatra dobrim. Mislim da se svi slažemo i današnja debata je pokazala da borba za sprečavanje, odnosno smanjivanje štetnog dejstva duvana jeste nešto što smatramo poželjnim u našoj zajednici. Pitanje o kojem danas raspravljamo takođe spada u domen ljudskih prava. Podsetiću vas da smo doneli još jednu strategiju, pored Strategije o kontroli duvana. To je Strategija za bezbednost na radu i doneli smo novi Zakon o bezbednosti na radu, jedno od vrlo važnih ekonomskih i socijalnih prava je pravo na bezbedno i zdravo radno mesto. Kada to dovedete u poređenje sa činjenicom da 70% koji rade u Srbiji jesu izloženi duvanskom dimu na svom radnom mestu, onda ćemo videti da te strategije moraju negde da se dodirnu, odnosno da pitanje zaštite građana od izloženosti duvanskom dimu jeste i pitanje vrlo bazičnih ljudskih prava. Ono što je važno da se istakne, to je da ovaj zakon nije samo zaštita nepušača. Mislim da je on i zaštita pušača na neki način od njih samih. Kada govorimo o podatku da su 30 i nešto posto građana u Srbiji pušači, mislim da ćemo se svi složiti s tim da kad pogledamo naše prijatelje ili rođake, od deset njih verovatno troje razmišlja o tome da ostavi pušenje, pokušalo je da ostavi pušenje, ili namerava da to učini u nekom periodu koji je pred njima. Iskustvo zemalja koji ove mehanizme zaštite imaju već duže vreme pokazuju da ovi mehanizmi zaštite od izloženosti duvanskom dimu, odnosno ograničenje prava na pušenje u određenim situacijama dovodi do određenog smanjenja pušenja i to jeste pozitivan efekat koji očekujemo primenom ovog zakona. U pravu su oni koji kažu da ima i mnogo drugih zala kojima smo okruženi. Govorimo o alkoholu, narkomaniji, o štetnim uticajima u našoj životnoj sredini, ali protiv toga se borimo. Doneli smo strategiju, različite zakone i primenjujemo ih. Moramo da kontrolišemo na koji način ih primenjujemo. Ovaj zakon spada u nešto što je pitanje da li smo kao društvo i kao pojedinci spremni da se menjamo. Donosimo brojne zakone – bezbednost hrane, bezbednost građevinskog materijala, zaštita životne sredine. Sve su to zakoni koji pred nas same stvaraju obaveze da se menjamo u svakodnevnom životu i na svom radnom mestu. To pokazuje u kojoj meri smo kao građani, ne samo deklarativno, spremni da se samodisciplinujemo u nekom procesu pridruživanja EU, u kojoj meri smo spremni da prihvatimo promenu u svakodnevnom životu. Tako je i sa ovim zakonom. Ovim zakonom, kada ga budemo usvojili i počeli da ga primenjujemo, pokazaćemo da li smo spremni da se menjamo i samim tim da li smo spremni da se samo disciplinujemo. To je jedna pojava koja je, čini mi se, našem društvu jako potrebna. To znači da li ćemo kao građani biti odgovorniji prema drugim građanima. To znači da li ćemo kao prosvetni radnici, kada budemo poštovali odredbe o zabrani pušenja u školama, gimnazijama, univerzitetima, slati direktnu poruku mladim naraštajima da je pušenje štetno i da očekujemo da oni slede jedno takvo društveno prihvatljivo ponašanje, da ne otpočinju pušenje. Da li ćemo kao lekari biti odgovorni prema svojim pacijentima i slati i njima, takođe, jasnu poruku da se slažemo sa rezultatima medicinske nauke, da prihvatamo štetnost pušenja i da ne pušimo u bolnicama. Da li ćemo, naravno, kao državni službenici, kao poslanici, kao ministri, kao svi oni koji rade s nama, na primer u parlamentu, novinari, biti u stanju da poštujemo odluke i propise koje donosimo. Ovo pitanje je naravno multidisciplinarno ili da kažem pitanje primene ovog zakona ne spada samo u domen Ministarstva zdravlja. Bilo bi vrlo dobro da je tu danas bio i ministar obrazovanja, ministar državne uprave, zato što smatram da postoji potreba da imamo jednu vrstu društvenog i političkog konsenzusa o potrebi poštovanja ovog zakona. Postoji primedba da su kazne za nepoštovanje odredbi ovog zakona vrlo visoke. Videćemo kako će to biti u primeni. Nadam se i volela bih da primena ovog zakona ne bude doprinos značajnijem punjenju državnog budžeta na osnovu naplate kazne zbog nepoštovanja ovog zakona. Verujem da ćemo kao društvo i kao građani i kao pojedinci, pokazati u svakodnevnom našem životu svest o tome, o potrebi da budemo odgovorniji prema sebi samima, ali i prema ljudima sa kojima živimo. Zbog toga ću glasati naravno za ovaj zakon i pozivam i sve druge da to učine.
Devet minuta i 30 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Đura Mučenski. Posle njega narodni poslanik Nikola Lazić.
Poštovana predsedavajuća, gospodine ministre, gospodo iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, sa posebnim zadovoljstvom danas učestvujemo u ovoj diskusiji o zakonu o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu. Danas smo prvi put napravili onako jednu pravu parlamentarnu atmosferu, jednu kvalitetnu diskusiju, gde se praktično iz diskusije svakog govornika može videti da li pripada grupi pušača ili nepušača, i da smo pomalo izašli iz nekih stranačkih okvira i da svi na neki način svojim argumentima i kontraargumentima dajemo pravi parlamentarni kvalitet raspravi zakona koji bi trebalo da bude kao takav primer i za sve ostale rasprave. Izneću prosto nekoliko istorijskih činjenica i osnovnih pokazatelja koji pokazuju ozbiljnost problema koji proističu iz aktivnog i pasivnog udisanja dima. Duvan je, svi znamo, naziv roda zeljastih biljaka, kao i najpoznatije vrste roda običnog duvana koji se zove "nikotijana tabakum", koji se sadi u celom svetu radi sakupljanja listova koji se koriste za pušenje. Ime je dobio po prezimenu jednog francuskog poslanika – Žan Nikot, koji je duvan poslao u Francusku, gle paradoksa, za korišćenje u medicini 1560. godine. Iako legalno prihvaćen duvan, odnosno nikotin u gotovo svim državama sveta spada u jedan od najvećih otrova koji čovek svesno unosi u svoj organizam, ugrožavajući svoje zdravlje i, pri tom, ugrožavajući zdravlje drugih. U duvanskom dimu se nalazi oko 4.000 štetnih i 43 kancerogene materije koje izazivaju 40 različitih oboljenja. Nikotin kao sastavni deo duvanskog dima je visokotoksička droga i stvara ozbiljnu zavisnost. To moramo imati na umu kada razgovaramo o ovom zakonu. Najveću pozornost ovog zakona treba da nam privuče činjenica koju je naglasio moj kolega Milan Vučković, a to su deca. Istraživanja koja je radila Svetska zdravstvena organizacija pokazuje da je gotovo preko polovine dece sveta izloženo pasivnom unošenju duvanskog dima. Nažalost, Srbija po istraživanju koje je sprovedeno 2008. godine prednjači. Naša deca u uzrastu od 13 do 15 godina su izjavila da preko 77% žive u domaćinstvu gde su izloženi pasivnom pušenju i unošenju dima. Druga činjenica koja je poražavajuća jeste broj pušača među decom. U uzrastu od 13 do 15 godina tu se, nažalost, poredimo sa svetom – 8,9%, nešto niži postotak je u našoj populaciji. U nekim stvarima smo prosto stigli svet, što u ovom slučaju, nažalost, nije dobro. Svake godine u svetu četiri miliona ljudi izgubi život zbog pušenja. Svaka popušena cigareta skraćuje život za sedam minuta. Znate, dok sedite sa svojom porodicom ili sa svojim prijateljima, završavajući jednu cigaretu, vi sebi svesno skraćujete život za sedam minuta. Jedna činjenica je najvažnija u ovom svetlu svih ovih rasprava da je pušenje bolest zavisnosti, nažalost, široko socijalno prihvaćena, zato što ne izaziva neposredne štetne efekte kao zloupotreba droga i alkohola, i na taj način je vrlo opasna. Iako duvanska industrija obezbeđuje profit i posao za hiljade radnika, uzgred budi rečeno ti radnici i nemaju neke zarade, najveći profit od toga ostvaruje duvanska industrija. U svim zemljama, na svim nivoima razvoja i dohotka, siromašni najviše puše i najviše su opterećeni bolestima uzrokovanim pušenjem. Svaka država snosi velike ekonomske troškove zbog koštanja zdravstvene zaštite i smanjenja produktivnosti zbog bolesti koje su izazvane pušenjem. U visoko razvijenim zemljama je procenjeno da od pet do 15% cene koštanja zdravstvenih usluga otpada na bolesti lečenja kao posledice pušenja. Pušenje je glavni razlog i glavni faktor rizika za hronične opstruktivne bolesti, za malignitete pluća, za kardiovaskularne bolesti, infarkt i inzulte, kao i za bronhitis i astmu kod dece. U Srbiji se svake godine registruje 4.300 novih obolelih ljudi od raka pluća. Izlečenje nije izvesno, a to državu košta jako mnogo. Za jednog obolelog u svetu, u razvijenim zemljama, od raka pluća izdvaja se 25.000 evra, toliko košta njegovo godišnje lečenje. To bi kod nas bilo na godišnjem nivou 107 miliona evra ili negde oko 10 milijardi dinara, a znamo da je budžet Republike Srbije 750 milijardi dinara. Možemo samo da uporedimo koja bi to cifra bila ako bismo mi tu cifru morali da izdvojimo za te bolesnike. Ono što na neki način predstavlja putokaz šta treba mi da radimo i ono što je moj kolega Simo Vuković rekao, šta je uradila Finska. Finska je pre pola veka 76% muškaraca imala pušača. Kroz edukativni program, kroz različite programe koje je država sprovodila, oni su taj broj smanjili na 26%. Za 50 godina jedan procenat godišnje i to je uspeh. Šta su dobili? Dobili su rezultat. Smanjili su broj obolelih od raka pluća za neverovatnih 63%. Sve ovo govori u prilog da se mora agresivno ući u bitku protiv pušenja. U svetu je potpisalo 137 zemalja sporazum o kontroli duvana UN. Dve osnovne stvari kao poruka iz tog sporazuma idu, da sve vlade treba da donesu zakone kojima će stanovništvo zaštititi od izloženosti duvanskom dimu, kao i da treba da sprovedu obrazovne kampanje za smanjenje izloženosti dimu u domaćinstvu, zato što je još uvek vrlo visoka. Koji su razlozi za donošenje ovog zakona? Osnovni razlozi jesu da se sistemski, zakonski uredi zaštita stanovništva od duvanskog dima, što podrazumeva potpuno uklanjanje duvanskog dima iz radnog i javnog prostora, da se stvore bezbedni uslovi za radnu zdravu sredinu i na taj način smanje troškovi zbog zaštite na radu. Da se preventivnim delovanjem utiče na decu i mlade dane počinju sa pušenjem, a na odraslo stanovništvo koje puši da pušenje ostavi i da se posveti zdravom načinu života. Na taj način mi sprovodimo obaveze iz Okvirne konvencije o kontroli duvana SZO, koju je ova Narodna skupština donela 9. februara, a stupila na snagu 9. maja 2006. godine. Na kraju, ispunjavamo obavezu države da pojedince zaštiti od duvanskog dima na način donošenjem takvih zakona. Neću se baviti pitanjima kojima je regulisana zabrana pušenja u zatvorenim javnim prostorijama, u javnom prevozu, o izuzecima, to je nešto što je bilo predmet debate svih poslanika i to je nešto što je jasno da predstavlja realan način da donesemo jedan zakon koji se može ostvariti i biti sprovodljiv u našim uslovima. Više bih se osvrnuo na drugi deo priče, a to je priča oko primene zakona. Imao sam jednu dilemu, ima jedan deo ovog zakona koji se naziva u samom tekstu – društvena briga za zdravlje stanovništva u Republici Srbiji. U ovom momentu bih rekao – državna briga. Državna briga iz tog razloga što još uvek mislim da nemamo dovoljno ojačan kapacitet svesti u našem stanovništvu o štetnosti duvanskog dima i da država mora da preduzme određene korake, a mi kao narodni poslanici, koji smo predstavnici građana i koji činimo tu državu treba taj deo posla da iznesemo, da bismo stvorili uslove i sproveli ono što jeste glavni zadatak, a to je da očuvamo zdravlje stanovništva. Onoga dana kad uspemo da promenom svesti kroz obrazovanje, kroz vaspitanje, dođemo do tog koraka, onda mislim da možemo da kažemo da će to biti društvena briga. U ovom momentu mislim da je to državna briga. Te dve stvari koje moramo da odradimo, možemo da uradimo na sledeći način. Jedno je kaznena politika, koja je deo zakonskih odredbi, a drugo je menjanje svesti kroz obrazovanje, vaspitanje i kroz donošenje određenih programa prevencija za suzbijanje upotrebe duvanskih proizvoda. Da je to moguće, imamo živi primer iz nedavne prakse, kada smo doneli zakon o saobraćaju koji je drastično promenio navike u vožnji. Bilo je neshvatljivo da ljudi maltene vezuju pojaseve, čak su bile izjave u Narodnoj skupštini da pojedini ministri nisu bili ti koji su to radili. Danas vidimo da svi voze sa upaljenim svetlima i da svi vezuju pojaseve. Znači, nekada moramo da primenimo određene restriktivne mere da bi na taj način uticali na prihvatanje određenih zakonskih normi i da bi svi shvatili da je to ozbiljna stvar kojoj smo posvećeni. Radi obezbeđivanja društvene brige za zdravlje stanovništva, ministar će doneti program za prevenciju, institucionalno o tome će da se stara Institut za javno zdravlje, a Komisija za prevenciju upotrebe duvana će doneti pripremu predloga programa mera za prevenciju i suzbijanje pušenja. Pošto često u našoj političkoj praksi bude onako pošalica – ako ne želiš da rešiš problem, onda formiraš komisiju, pa se to razvuče. Nadam se i ubeđen sam da to tako neće biti, jedna mala pošalica. Naime, očekujem upravo od te komisije i od gospodina ministra da taj predlog programa mera za prevenciju i ovaj drugi deo što komisija treba da uradi, a to je da prati i procenjuje godišnje aktivnosti i postignute rezultate u sprovođenju programa čujemo u nekom izveštaju za godinu dana. Da vidimo šta smo uradili, da vidimo koliko je kazni naplaćeno, koliko je ustanova obiđeno i koliko je stvarno posle izvesnog vremena nešto konkretno učinjeno. Ogromna je obaveza pred svima nama, najveća u ovom momentu leži oficijelno na gospodinu ministru zato što je predlagač zakona, ali mi svi moramo da znamo da ne može jedan čovek da sprovodi zakon. U tome moramo da mu pomognemo svi, da damo svoj doprinos. Ono što očekujemo svi od njega, i tu ima apsolutnu moju podršku, da bude krajnje restriktivan i krajnje, maksimalno, koliko god može, dosledan u primeni ovog zakona. U tome očekujem pomoć svih narodnih poslanika, jer ako mi, kao narodni poslanici, zakon koji donesemo ne poštujemo, kako možemo da očekujemo od građana da ga poštuju? Velika je odgovornost na nama. Želeo bih da naglasim još jednu stvar. Lekar sam po profesiji. Iz današnje diskusije se videlo ko je pušač, a ko je nepušač. Imali smo jednu kvalitetnu diskusiju koja je izašla iz stranačkih okvira. Videli smo kontra i argumente za, ali iz svega ovoga ja bih izvukao jednu rečenicu koju su me učili prvo u medicini, prvo pravilo – primum non nocere, prvenstveno nemoj da naškodiš. Hajde da učinimo svi jedan korak. Mislim da bi lekari, kao najodgovorniji ljudi koji vode i sprovode zdravstvenu zaštitu, morali biti primer svima drugima da pokažu da je pušenje nešto što je štetno za zdravlje i da svojim ličnim primerom pokažu da to ne treba da se radi i da se treba od toga odvići. Ja sam bivši pušač, uspeo sam da se izborim s tim. Pozivam i sve ostale kolege da svojim primerom to urade. Pozivam gospodina ministra da bude dosledan u primeni ovog zakona i u ovome će imati sigurno podršku svih poslanika, ona je jasna, očigledna iz svih diskusija koje su bile u toku današnje rasprave izložene. Možda neće svi poslanici glasati za ovaj zakona, čak uveren sam, iako neki poslanici iz pozicije ne bi glasali za ovaj zakon, da ćemo imati podršku iz redova opozicije. Hvala najlepše.
Iskorišćeno je 14 minuta i 40 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Nikola Lazić, a posle njega narodni poslanik Srđan Milivojević. Na raspolaganju poslaničke grupe DSS je devet minuta i 10 sekundi.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kolega Mučenski je u prethodnoj diskusiji spomenuo određene zabrinjavajuće činjenice. Izrazio bih ovom prilikom zabrinutost činjenicom da od dosadašnjeg spiska govornika, čini mi se da je do sada govorilo 13 kolega, samo jedan poslanik se fokusirao na analizu Zakona o lekovima i medicinskim sredstvima. Ovo samo ukazuje u prilog tome da će ova rasprava izgleda proći bez temeljne analize ovog zakonskog predloga i da je trebalo odvojiti rasprave o ove dve teme. Fokusiraću se na Zakon o lekovima i medicinskim sredstvima. Inače, ovaj predlog predstavlja dobrim delom usklađivanje sa Direktivom EU 2001/83, odnosno regulativom o lekovima. Ovaj zakonski predlog je dobrim delom plod saradnje, odnosno tzv. tvining projekta sa francuskom agencijom za lekove, tokom kojeg je rađena procena pravilnika o lekovima i ostalih relevantnih dokumenata iz ove oblasti. Koliko sam upoznat, ovaj zakonski predlog su komentarisali i predstavnici Agencije za lekove, i Farmaceutskog fakulteta i Republička sekcija za farmaciju, odnosno predstavnici struke, a takođe i Asocijacija privatnih proizvođača, uvoznici itd. Čini mi se da su zakonopisci bili prilično kruti na stručne primedbi iz raznih krugova i da je prilikom pisanja ovog zakona dominirala pravnička logika na uštrb stručne, odnosno medicinske. Želeo bih da se osvrnemo na neke konkretne primere koji ovo potkrepljuju, kao što je pitanje generičkih lekova. Kao što svi dobro znaju, Srbija je uglavnom generičko tržište, odnosno 70% lekova koji se proizvode u Srbiji su generički. Da pojednostavim, to podrazumeva da se ti lekovi prave zapravo kao jedna vrsta kopije po uzoru na lekove koji su tzv. referentni i koji već dugo postoje i koriste se. Kako bi ti generički lekovi bili stavljeni u promet, mora da bude dokazano da su oni podjednako i efikasni i bezbedni kao sami referentni, odnosno originalni lekovi. Čini mi se da je jedan od nedostataka ovog zakonskog predloga upravo neadekvatno definisanje referentnog leka i mislim da to za efekat može da ima da se efikasnost leka koji se generiše upoređuje sa lekom koji suštinski nije referentan. Samo lek koji ima sopstvena ispitivanja, kako pretklinička tako i klinička, može imati status referentnog i može poslužiti kao poredbeni u ispitivanju generičkih lekova. Važan segment je takođe kontrola i inspekcija lekova. Kontrola koju sprovodi ministarstvo bi morala da bude mnogo kvalitetnija i intenzivnija, posebno kada se analizira da li lekovi tokom vremena ispunjavaju uslove i standarde kao na samom početku, prilikom prvog stavljanja u promet. Takođe, postavlja se pitanje kvaliteta nadzora nad prometom lekova koje vrše inspekcijske službe ministarstva. Kada se uzme u obzir da se u ministarstvu samo osam inspektora bavi ovim pitanjem i imaju zadatak da kontrolišu i proizvođače, i veledrogerije i apoteke, sam proces i distribuciju, vidi se da kapaciteti nisu dovoljni da bi se to kvalitetno činilo. U Francuskoj je na primer inspekcijski posao u nadležnosti agencije za lekove, a ovde postoji otpor da se taj posao makar delimično izmesti iz delokruga rada ministarstva. Zašto to nije u zakonu i zašto ne postoji raspoloženje da se to prenese na agenciju, koja daje dozvole i sertifikate za lekove i medicinska sredstva, nije jasno. Mislim da o efikasnosti inspekcije govori i to da kod nas ne postoji razvijen sistem za otkrivanje falsifikovanih lekova, a ilustracije radi je podatak da tokom 2009. godine nije otkriven nijedan plagijat. Inače, podaci Svetske zdravstvene organizacije govore da je učešće sivog tržišta u prometu lekova u razvijenim državama negde oko 1%, a u nerazvijenim dolazi do 10%. Svetsko tržište falsifikovanih lekova će ove godine vredeti 75 milijardi dolara. Takođe 62% lekova kupljenih preko interneta ili ne ispunjava standarde ili je lažno. Falsifikovani lekovi mogu da imaju ozbiljne posledice po zdravlje ljudi. Rekao bih nešto o praćenju neželjenih dejstava lekova. Da bi neki lek bio registrovan po našem zakonu neophodan je dokaz da je on u prometu u zemlji proizvođača. Ovo se praktično radi iz razloga što kod nas vigilanca ne može da se prati efikasno, pa se traži nečije iskustvo, ali to može da znači da ako je npr. neki lek registrovan u nekoj drugoj državi samo tri meseca onda može da se upotrebljava kod nas, a kako pratiti neželjena dejstva odnosno vigilancu to je pitanje. Ukoliko bi Srbija sutra ušla u EU to bi praktično značilo da se lek iz neke druge zemlje članice može pustiti prvo u promet u Srbiji, a postoji problem, kao što svi dobro znamo, nerazvijenosti sistema praćenja bezbednosti lekova. Inače, interesantno je da se ovim zakonskim predlogom ponovo uvode regionalni centri za farmakovigilancu, odnosno praćenje neželjenih dejstava lekova. Ovo rešenje je postojalo do samog nastanka Agencije za lekove, do kada su postojale te institucije pri kliničkim centrima u Novom Sadu, Kragujevcu i Nišu, a centralni je bio u Beogradu. Onda su oni ukinuti i Agencija se bavila tim poslom kroz Nacionalni centar za farmakovigilancu. Ipak, pokazalo se da kvalitet i broj neželjenih reakcija je takav da ne može adekvatno da se prati bezbednost lekova, a i kroz tvining programe je zaključeno da su neophodni regionalni centri. Postavlja se pitanje – da li je onda bila pogrešna procena Ministarstva zdravlja koje je sugerisalo ukidanje regionalnih centara, a sada ovaj posao mora da se radi ispočetka? Može se konstatovati da do sada Ministarstvo nije pružilo dovoljno podrške agenciji u poslu unapređenja farmakovigilance. Zaključio bih da ovako predviđen način registracije generičkih lekova svakako ne garantuje da će ti lekovi biti zadovoljavajuće efikasnosti i bezbednosti kada dođu do pacijenta. Ovom prilikom ne bih komentarisao loš kvalitet neodgovarajuće sistematizacije u Agenciji za lekove, koja je trebalo da ide u susret ovom zakonskom rešenju, a nije pratila sugestije struke. Čini mi se da su u ovom procesu čelni ljudi agencije više vodili računa o politici, a manje o struci.
Iskorišćeno je sedam minuta i 30 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević. Posle njega narodna poslanica Dušanka Plećević.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Srbije, svakako spadam u okorele nepušače. Nikada nisam koristio cigarete i svakako da se veoma radujem donošenju ovog zakona, ali ću probati da ne budem ličan kada govorim o ovom zakonu koji je već među građanima kršten kao zakon o zabrani pušenja, iako ima mnogo lepo ime zakon o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu. Mi volimo da sve ono što nam zadire u nešto što smatramo ličnim doživljavamo kao zabranu. Danas smo čuli, na kraju današnjeg dana možda nije loše napraviti jednu rekapitulaciju šta smo sve čuli danas u sali i kakve sve asocijacije kod narodnih poslanika budi ovaj zakon, koji su ga krstili kao zakon o zabrani pušenja. Bilo je poređenja sa zakonom o prohibiciji, bilo je poređenja sa ljudskim pravima pušača i nepušača. Govorilo se o onima koji su zainteresovane grupe i pojedinci. Pored pušača i nepušača, govorilo se i o ugostiteljima kao vrlo zainteresovanoj kategoriji za ovaj zakon. Naravno da su ugostitelji zainteresovani za sprovođenje ovog zakona. Izražavam svoje lično nezadovoljstvo jednom odredbom ovog zakona koja nije usaglašena sa evropskim iskustvima i evropskom praksom, a koja podrazumeva izričitu zabranu korišćenja cigareta u svim ugostiteljskim objektima u Holandiji. Mislim da bi to bilo mnogo bolje, ali glasaću za ovaj zakon, jer ne mogu da budem nepravedan prema ljudima koji uživaju u korišćenju cigareta. Neki kažu da nepušači šikaniraju pušače. Samo ću kazati da u Srbiji fabrike smrti dnevno prodaju 72 miliona komada cigareta. Niko ko koristi cigarete nije dobio orden, ali je dobio karcinom, koronarnu bolest, arteriosklerozu i mnoge druge bolesti. Nisam čuo za nekoga ko je koristio cigarete u svetu da je dobio neku benefit ili korist od toga, ali sam čuo za grdne probleme s kojima se suočavaju. Poređenja radi, lečenje jedne osobe obolele od karcinoma pluća košta državu Srbiju između 15.000 i 30.000 evra. Faktor rizika za nastanak karcinoma pluća je pre svega korišćenje cigareta. Naravno, bilo je ovde sugestija da nije dobra ni odrednica koja kaže da u ovom zakonu moramo voditi računa o površini koja se koristi kao ugostiteljski objekat, a bilo je primedbi da se govori o zapremini. Pogledajte ovu prostoriju gde sedimo i zamislite da je ovaj svod niži nego što jeste i setite se vremena kada je Skupština napravljena. U to vreme su narodni poslanici mogli da konzumiraju cigarete u ovoj sali. Zamislite na šta bi danas ta sala ličila. Neki će kazati – šta im je falilo, dočekali su određene godine, doneli kvalitetne zakone. Možda njima ništa nije falilo, ali nepušačima u toj sali je mnogo toga falilo. S druge strane, imali smo raspravu u kojoj je jedan od bivših ministara kazao da zakon nije dobar zato što prvo moramo da rešimo problem aerozagađenja, pa tek onda da se bavimo problemom ovog zakona i bilo je grdnih kritika na račun zakona s njegove strane, da zakon nije dobar, da ga ne treba donositi. On je takođe nepušač, ali što sada donosimo taj zakon kada nismo mnogo važnije stvari rešili i to je ona čuvena teorija – ajde da ništa ne radimo, ni da oremo, ni da kopamo, ni da sejemo, samo da kukamo kako ništa ne valja, a pogotovo ne valjaju zakoni i zakonski predlozi koje donosi vladajuća većina. Moram da dam još jednu primedbu na zakon. U kaznenim odredbama, molio bih vas da pronađete način da to ispravite, nije navedena sankcija za lica koja uklanjaju znak zabrane pušenja. Mislim da bi to trebalo da bude predmet kaznenih odredbi u ovom zakonu, jer samo ću podsetiti da sam video kada je Ministarstvo zdravlja krenulo u kampanju o sprečavanju korišćenja duvana – pušenje skraćuje život. Tako piše jedna parola u jednoj zdravstvenoj instituciji. Neko od duhovitih naših sugrađana je napisao "Pušenje skraćuje cigaretu". E pa, takav duhoviti grafit i uklanjanje ovog znaka takođe skraćuje i platežnu moć, a povećava budžet Republike Srbije ako se adekvatno sankcioniše. Na kraju, moram da kažem da su pušenje, droga, alkoholizam i gojaznost veliki problemi. Svakome je dato pravo da se opredeli da li želi da koristi cigarete i da vrši tiho samoubistvo ili ne. Svakome je dato pravo da ne konzumira cigarete i živi zdravo. Kada su mog pokojnog dedu pitali zašto ne puši, on je kazao – ne pušim, hoću da umrem zdrav. Ali, kod nas u Srbiji ludim najčešće smatraju onoga čija se ludost ne poklapa sa ludošću većine. Kod nas su nepušači u Srbiji u velikoj manjini, ali imaju pravo da žive zdravim životom i to pravo ne treba niko da im uzurpira.
Šest minuta i pet sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Šami, replika. Izvolite.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, moj uvaženi kolega je uglavnom navodio ono što sam pričao. Vidim da on od toga što sam pričao ništa razumeo nije, ali iskreno rečeno nisam to ni očekivao. Izvinjavam se, ima jedna lepa pesmica Ljubivoja Ršumovića, prikladna je. Kaže: "Oni koji mnogo pušu, ispuštaju brzo dušu, ali da smo s tim načisto, ko ne puši umre isto."
Reč ima poslanica Dušanka Plećević.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas raspravljamo o dva predloga zakona koji su izuzetno značajni za zdravlje stanovništva, o zakonu o zaštiti stanovništva o izloženosti duvanskom dimu i o zakonu o lekovima i medicinskim sredstvima. Pušenje duvana se nekada u medicini nazivalo lošom navikom, međutim mnogobrojna naučna istraživanja su pokazala i dokazala štetnost duvanskog dima po zdravlje stanovništva. Štetnost duvanskog dima po zdravlje se ogleda u postojanju preko 250 toksičnih materija koje duvanski dim sadrži, od kojih su najmanje 50 sa kancerogenim svojstvom. Uzrokuju mnogo oboljenja i poremećaja, a najviše su pogođeni kardiovaskularni sistem i sistem organa za disanje. Aktivno unošenje duvanskog dima kao lični izbor pojedinca je svesno zadovoljenje, nekad uz kafu, nekad zbog nervoze, nekad iz navike, to su najčešći izgovori, ali se suštinski radi o vrsti zavisnosti koja je razložno tome i odvikavanju od pušenja, uz lakši ili teži napor, stvar discipline volje. Da je tako, dokaz su mnogobrojni slučajevi naglog prestanka pušenja i strah od bliske smrti kod srčanog udara, na primer. S druge strane, pasivno pušenje, tj. udisanje duvanskog dima nepušača iz okruženja, po međunarodnim pravnim dokumentima, jeste ugrožavanje osnovnih ljudskih prava, prava na život i slobodu. Po statističkim podacima, u Srbiji je izloženost duvanskom dimu koji potiče od drugih osoba je jako velika, čak polovina stanovništva je ugrožena na poslu, a više od 60% njih kod kuća. Najgore od svega i poražavajuće je da su deca u skoro 80% slučajeva izložena duvanskom dimu svojih roditelja. Ništa bolja situacija nije ni u školama. Kada imamo ovako poražavajuće podatke, nameće se pitanje kako zaštititi od tog poroka zadovoljstva onaj deo stanovništva kojima je ugroženo pravo na zdravlje, pravo na život? Kolika je pušačka strast videli smo za vreme bombardovanja Srbije od strane NATO pakta, kada su i, pored toga što su im životi bili izloženi NATO bombama, čekali u dugim redovima pred trafikama da kupe cigarete. Sada imamo zakon o zabrani pušenja na radnom mestu, na sportskim priredbama i na drugim javnim skupovima koji je još na snazi, a koji retko ko poštuje i pridržava ga se. S obzirom na pušačku sujetu i našu sklonost ka individualističkom tumačenju zakona protiv diskriminacije, svakodnevno čujem reagovanje pušača u smislu da se prema njima vrši diskriminacija. Kao društvo moramo se opredeliti za one civilizacijske vrednosti koje daju novi kvalitet životu kada je zdravlje u pitanju, kao kada se opredeljujemo za bolji posao, bolji nov stan, auto i slično. Smisao takvih vrednosti treba da daje ovaj zakon. U razlozima za donošenje ovog zakona, između ostalog, navodi se da se njime želi sistemski urediti zaštita stanovništva od izlaganja duvanskom dimu, kao i potpuno uklanjanje duvanskog dima iz prostora, imajući u vidu činjenicu da ne postoji bezbedan nivo izloženosti duvanskom dimu. Međutim, nema tih efikasnih mera niti zakona koje može u potpunosti da reši ovaj problem, dok postoje oni koji govore o štetnosti duvanskog dima, a sami puše, dok se selektivno toleriše pušenje na radnom mestu, dok je duvanska industrija najprofitabilnija, a da na duvanskim proizvodima istovremeno piše da pušenje ubija. Ne postoji nijedan proizvod na tržištu na kome piše da njegovo konzumiranje ubija, a da je dobio dozvolu za promet, osim duvana i duvanskih prerađevina. Menjanje i podizanje zdravstvene svesti, kao i striktna primena zakona i adekvatna kaznena politika mogu nešto dati što se tiče traženog rezultata, ali najbolji rezultat bi dala potpuna zabrana proizvodnje i prometa duvana, što je, svesni smo toga, utopija, jer se od prodaje duvanskih proizvoda puni državni budžet. Da li je država spremna da se odrekne budžetskih sredstava od prometa cigareta za račun zdravlja svojih građana? Naravno da nije. Ne ulazim u namere Vlade po pitanju ovog zakona. Smatram da su dobre i kao nepušač ih podržavam, ali ne podržavam ovaj predlog zakona kao kompromis određenim zahtevima, a da će u drugom koraku koji sledi 2011. godine Vlada doneti zakon, kako su nam na Odboru za zdravlje rekli ljudi iz Ministarstva. Zakon će zbog toga u najvećoj meri biti neprimenljiv iz više razloga. Kao poslanička grupa podneli smo određen broj amandmana kako bismo poboljšali ovaj zakon u onoj meri u kojoj je to moguće. Što se tiče drugog Predloga zakona o lekovima i o medicinskim sredstvima, on je veoma opširan i kao takav nije mogao detaljno da bude proučen za vreme koje su poslanici imali na raspolaganju. Glavna primedba u odnosu na ovaj zakon, a to smo čuli i na Odboru za zdravlje od stručnih ljudi, jeste da nije bilo javne rasprave već se rasprava vodila samo u stručnoj javnosti. Odbor za zdravlje i porodicu na sednici od 29. marta nije doneo zaključke ni odluke kada se raspravljalo o ovom zakonu, kao i o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu, zato što su poslanici vladajuće većine napustili sednicu i time pokazali šta misle o ovom zakonu i koliko su im oni važni. Tako su poslanici pred ovu raspravu ostali uskraćeni za mišljenje nadležnog odbora. Postojeći zakon je u celosti menjan uz izgovor da se radi o usaglašavanju sa direktivama i drugim propisima EU iz oblasti lekova i medicinskih sredstava. Međutim, zbog toga nije morao da se menja ceo zakon, moglo se to postići donošenjem podzakonskih akata. Ovako svaka nova direktiva EU će značiti donošenje novog zakona iz ove oblasti. U Predlogu zakona poslovi iz oblasti izdavanja dozvola za lek, izdavanje dozvola za uvoz i izvoz lekova i drugih poslovi koji su pobrojani u članu 3. vrši javna agencija za lekove i medicinska sredstva kao poverene poslove i na nju se primenjuje zakon kojim se uređuju javne agencije. Naš stav je da te poslove ne treba da radi javna već državna agencija, kao posebna upravna organizacija u sastavu državne uprave. Jedno od osnovnih načela u radu javnih agencija je da su one nezavisne u funkcionalnom smislu, tako da ni osnivač ni korisnici usluga ne mogu ostvarivati pretežni uticaj na odlučivanje rada agencija, ali što se tiče inspekcijskih poslova to vrši Ministarstvo, što po našem mišljenju ne bi trebalo, već organ uprave u Ministarstvu. U članu 208, koji se odnosi na nadzor u oblasti lekova i medicinskih sredstava, kažete da nadzor vrši ministarstvo nadležno za poslove zdravlja preko inspektora za lekove i medicinska sredstva. U skladu sa našim stavom, nadzor i inspekcijske poslove treba da vrši organ uprave u ministarstvu, odnosno državna agencija za lekove. U tom smislu smo i podneli amandman, da se inspekcija locira u agenciji za lekove, čime Ministarstvo i ministar ne donose odluke, nego ih Agencija za lekove samo obaveštava o donetim odlukama i rešenjima. U delu Predloga zakona koji govori o prometu lekova na veliko u članu 120. kažete da pravno lice koje je dobilo dozvolu od Ministarstva zdravlja može da obavlja promet lekova na veliko itd. Takođe smatramo da Ministarstvo treba da donese podzakonska akta kojima se reguliše ova oblast. Ovako se Ministarstvu, odnosno ministru daju velika ovlašćenja jer sve što se nalazi u prometu kontroliše ministar. Zato smatramo da se korupcija u zdravstvu krije u tom segmentu. Nejasno je definisan upravni odbor i njegove nadležnosti. Izostavljen je iz Predloga zakona i nadzorni odbor. Promet lekova nije sam sebi svrha, već njihova primena kod pacijenata jeste glavni društveni interes. Mi smo odavno svesni da je promet lekova postao veliki i unosni biznis. Farmaceutske kuće su spremne na sve da dođu do svog cilja, a to je prodaja leka. Ogroman novac je u igri, a farmaceutski lobi je veoma jak. Tako na primer u nekim slučajevima kada opadne promet nekog leka, da bi se podigla njegova prodaja, menjaju se parametri gornje granice, na primer, masnoće u krvi, kao što se to desilo u Americi. Imali smo i slučajeve svinjskog i ptičjeg gripa. U oba ova slučaja, kada su u pitanju ptičji i svinjski grip, pokrenuta je mašinerija i sprega, farmaceutske kompanije, izvesni stručnjaci, mediji – da se proizvede opšta panika i proglasi pandemija. Postavlja se jasno pitanje – da li se tu radi u službi stranih farmaceutskih kompanija? Odgovor na ovo pitanje se sam nameće. Lek se tretira više kao roba, nego kao sredstvo u interesu pacijenta. Takvu mi konotaciju daje i ovaj zakon. Potvrde ove konstatacije su vidljive svakodnevno u našim ordinacijama, gde se lekari primoravaju, od strane Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje, da pacijentima propisuju određeni lek, bez obzira na to što mu neki drugi lek sasvim odgovara. To naravno nije u interesu pacijenta, ali je u interesu farmaceutskih kompanija. Stručna javnost koja se svakodnevno u svojoj praksi sreće sa problemima u vezi sa izdavanjem lekova pacijentima, ima ozbiljne primedbe na ovaj zakon, počev od toga da pojedini uvozni lekovi nemaju preskripciju na srpskom jeziku, pa do toga da su se apoteke pretvorile u obične pijace gde bukvalno može da se kupi sve od lekova, sa retkim izuzecima. Inspekcijski nadzor nad apotekama se ne vrši dovoljno dobro, mada to nije predmet ovog zakona, ali smatram da je mesto prodaje predmet ovog zakona tj. leka i sam lek nedeljivom celinom. Iz svega navedenog u vezi sa ovim zakonom nameće se zaključak da se radi o smišljenoj nameri da se kroz obiman zakon od 232 člana, koji ne osporavam u njegovom stručnom delu, provuče dominantan uticaj ministarstva, odnosno ministra – na kompletan posao u vezi lekova i medicinskih sredstava.
Deset minuta i pet sekundi je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Janko Veselinović, a posle njega narodni poslanik Zoran Ostojić.
Poštovana predsedavajuća, poštovano predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, prvo, na početku da kažem da ću kao poslanik DS glasati za Zakon o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu. U 2009. godini u Republici Srbiji u saobraćajnim nesrećama poginulo je 798 osoba, a u Srbiji godišnje od posledica duvanskog dima, odnosno od posledica pušenja umre oko 16 hiljada stanovnika. Dakle, 789 u odnosu na 16 hiljada. U saobraćaju u Srbiji godišnje nestane jedno malo selo, a od duvanskog dima u Srbiji nastrada jedan grad veličine Aleksinca, Velike Plane, Stare Pazove, Trstenika, Šida, Negotina. Zbog toga smatram da malopređašnja pošalica gospodina Šamija nije nimalo umesna, jer pretpostavljam da je neko i od porodica ljudi koji su u međuvremenu izgubili nekoga od svojih najmilijih od posledica duvanskog dima glasao za DSS. Nadležni u MUP Srbije navode da novi Zakon o bezbednosti saobraćaja daje rezultate, jer je u decembru, od kada je zakon stupio na snagu, zabeleženo manje nastradalih. Posle 40 dana primene Zakona o bezbednosti u saobraćaju broj saobraćajnih nesreća u Srbiji je duplo manji, broj povređenih smanjen za 39%, a broj poginulih u udesima je za četvrtinu manji. Kazne prema nesavesnim vozačima su rigorozne i smatram da takve treba da budu. Pitam se da li smo u poziciji da smanjimo broj umrlih od posledica duvanskog dima za 50% i da svake godine spasemo najmanje osam hiljada naših sugrađana, rodbine, komšije – nadam se da jesmo? To znači da kao što saobraćajni policajci kažnjavaju za prekoračenje brzine i inspektori kažnjavaju za nepoštovanje odredbi ovog zakona, koji ćemo nadam se usvojiti. Nije mala društvena opasnost od duvanskog dima. Svakako da edukacija o kojoj se danas ovde govorilo je nezaobilazna – mediji, škola, svi moraju da daju svoj doprinos, međutim, pre svega država. Slažem se tu sa kolegom Mučenskim – Ministarstvo, inspekcije moraju da shvate ozbiljno ovaj zakon. Odredbe koje su po meni jednim delom ipak liberalne ostavljaju neki prelazni period, ali zakon je takav kakav je verovatno na neki način sada mogao biti donet i usvojen, plod mnogih kompromisa. Takav kakav je kad bude donet ipak on mora da se poštuje i da se sankcionišu oni koji krše ovaj zakon. Pušači u sebe uvlače četvrtinu duvanskog dima, dok ostale tri četvrtine puštaju u okolinu, u kojoj su često nepušači i nepušači ni krivi ni dužni su izloženi tom dimu. Neko je danas, a mislim da je više puta pominjana reč – prava mera u odnosima između pušača i nepušača, dogovor, sporazum. Jednostavno nisam siguran da tu nekog sporazuma i dogovora može biti. Na kraju krajeva, rekli smo da je tog sporazuma moglo biti, ovaj zakon ne bi ni bio nužan. U jednoj zatvorenoj prostoriji ne mogu da egzistiraju paralelno pušač i nepušač, a da to ne ostavi posledice na nepušača. Znači u tom smislu dogovora jednostavno ne može biti. Pozivam nepušače da vode računa o svom zdravlju i da kada zakon bude usvojen i kada stupi na snagu – štite svoja prava na sve moguće načine preko inspekcija, preko svojih pretpostavljenih koji su dužni da vode računa o primeni tog zakona. Danas mi je naročito bila indikativna diskusija kolege poslanika patologa po zanimanju, koji je zdušno branio potrebu da se ovaj zakon dodatno liberalizira. Ne mogu da pređem preko toga. Čak je rekao da se susreće sa ljudima koji su doneti na patologiji, a znamo kakvi ljudi stižu na patologiju, i da je gledao kako izgledaju pluća ljudi koji puše, i pored toga on je čvrsto branio ideju – da treba ovaj zakon dodatno liberalizovati, napraviti neke kompromise itd. Taj vid diskusije i taj vid kompromisa ne razumem. Postoji tu nešto što svakako jeste problem, a to je činjenica da pušenje jeste zavisnost i da ljudi koji na neki način treba da prave kompromis sa ljudima koji ipak sami ne mogu da kontrolišu mogućnost da prestanu da puše, teško da do tog kompromisa mogu da dođu. Rekli smo da od bolesti pušenja u svetu umre oko četiri miliona ljudi. Pretpostavlja se da će do 2020. godine u svetu godišnje umirati 10 miliona ljudi od posledica duvanskog dima. Najgore jeste činjenica da najveći deo, 70% se pretpostavlja od tih 10 miliona umrlih će biti iz nerazvijenih zemalja, kakva je i Srbija. Činjenica jeste, još više zabrinjavajuća, da smo mi na neslavnom drugom, odnosno prvom mestu, iza Turske po ukupnom broju pušača, a kada su u pitanju žene pušači – na prvom smo mestu u Evropi. Naravno, pušenje se povezuje sa rastućim trendom karcinoma bronha pluća, usne šupljine, jednjaka, želuca, bolesti srca, krvnih sudova, moždanih udara. Namerno ponavljam ovo, danas je to nekoliko puta rečeno, nemamo dovoljno ni mogućnosti, ni prostora da o tim stvarima govorimo na tako otvoren način. Ono što je posebno uznemiravajuće jeste podatak da u duvanskom dimu uživa svaki četvrti osnovac i svaki drugi ili treći student, u zavisnosti od istraživanjima koji su rađeni dati su podaci. Zabrinjavajuće je, naravno, što je među pušačima sve više mladih, pa zbog toga njima treba pokloniti posebnu pažnju. Pušenje prema istraživanjima koje su radili engleski istraživači u okviru doktorskih studija, a to istraživanje je rađeno na uzorku od 50 godina, dakle, pedesetogodišnja istraživanja su najduža istraživanja koja su uopšte rađena u nekoj od oblasti nauke, jedna od najdužih istraživanja, skraćuje život za oko 20 godina. To znači da je dim naravno masovni ubica. Poseban problem kod nas jeste činjenica da je, i to je više puta istaknuto, oko 37% lekara pušača i ovaj zakon u tom smislu treba da reši neka od pitanja da lekari ne mogu da puše na mestu gde obavljaju svoj posao, a to su bolnice, domovi zdravlja itd. Zabrinjavajući je podatak, i to na neki način jeste kritika i ministarstva i svih inspekcijskih organa, što je prošle godine u domovima zdravlja zbog nepoštovanja Zakona o zabrani pušenja u zatvorenim prostorima naplaćeno ukupno 60 mandatnih kazni. Danas sam sa jednim kolegom pričao, kaže da toliko mandatnih kazni u njegovom domu zdravlja bi moglo za jedan dan da bude naplaćeno. Dakle, 60 mandatnih kazni za celu godinu u domovima zdravlja je naplaćeno. U našoj zemlji dnevno od posledica pušenja umru 44 osobe. Brojna istraživanja pokazuju da je došlo do smanjenja broja zavisnika u Srbiji za oko 6%, kao posledica verovatno i zalaganja Ministarstva i svih nadležnih institucija, edukacija i provedenih kampanja u proteklim godinama. Kod nas nema dovoljno podataka o posledicama duvanskog dima. Zbog toga ću se još jednom poslužiti podacima Britanske nacionalne zdravstvene organizacije, koja kaže da više od pet milijardi funti, to je 7,94, skoro osam milijardi dolara Britanija godišnje uloži za lečenje i sve posledice duvanskog dima. Naravno, tu nisu one posredne posledice. Dakle, računica pokazuje da se u odnosu na istraživanja iz 1991. godine, kada su troškovi pušenja za britansko zdravstvo procenjeni na 1,4 milijarde, nekoliko puta uvećao procenat ulaganja u suzbijanje i na neki način lečenje bolesti zavisnosti i svih posledica koje pušenje sa sobom nosi. Kada je u pitanju evropska praksa, danas je nekoliko puta pominjana Okvirna konvencija o kontroli duvana koja je stvorila mogućnost usklađivanja zakonodavstava evropskih zemalja sa ovom okvirnom konvencijom, jedna od najbitnijih odredbi koju ta konvencija u sebi ima jeste potpuna zabrana pušenja na zatvorenim javnim mestima. Znamo podatak da je skoro 80% zemalja u EU sprovelo zabranu pušenja, na ovaj ili onaj način. Znači, preko 80% zemalja i na neki način naredne dve do tri godine ta zabrana će biti sprovedena verovatno u svim zemljama koje su članice EU, a verovatno i zemljama koje su kandidati ili na putu za pridruživanje EU. Naravno da je to dovelo do znatnog smanjenja konzumiranja duvana, prilikom čega nije došlo do kolapsa ugostiteljstva, s kojim su se danas mnogi ovde, na neki način, solidarisali i brinuli o ugostiteljskim objektima. Recimo ja, i verovatno dobar deo nepušača, ne ulazimo u ugostiteljske objekte zbog duvanskog dima. Bio bih veoma srećan da mogu slobodno da uđem i da popijem kafu ili ručam u nekom od restorana u kome neće biti duvanskog dima. Zanimljiva su istraživanja među beogradskim studentima, gospodine Krasiću verovatno će vam ovo biti interesantno, kada je u pitanju Zakon o zabrani pušenja u zatvorenim prostorijama, jer 33,5% studenata smatra da se postojeći Zakon o zabrani pušenja sprovodi u potpunosti. Svi ostali studenti smatraju da se postojeći zakon ne sprovodi. Oko 48% akademaca tvrdi da se zakon krši i da ga podjednako krše i studenti i zaposleni na visokoškolskim ustanovama. Zakon o zabrani pušenja u zatvorenim prostorijama podržava 80% anketiranih studenata Beogradskog univerziteta, a protiv tog propisa je svega 17,8% studenata, koji su verovatno agresivniji na neki način u ispoljavanju svoje želje da puše u zatvorenom prostoru. Ono što je posebno zanimljivo jeste da od ukupnog broja studenata koji su se izjasnili kao nepušači, samo 4% sebe ne smatra žrtvama pasivnog pušenja. Dakle, samo 4% studenata koji su nepušači na Beogradskom univerzitetu sebe ne smatra žrtvama pasivnog pušenja. Dakle, većina njih sebe smatra žrtvama, ali verovatno većina njih nema načina da se izbori i da više ne bude žrtva pušenja. Naravno da je posebno zabrinjavajuće što je među studentima Beogradskog univerziteta najveći broj studenata devojaka koje puše i one će danas-sutra biti majke, biće izložene duvanskom dimu njihove bebe i to će imati naravno loše posledice. Samo još nekoliko podataka kada su u pitanju posledice duvanskog dima koje opet pokazuje ta britanska studija. Kod osoba koje puše 25 i više cigareta na dan rizik za rak pluća je 50 puta, ne 50%, nego 50 puta veći nego kod nepušača. Pušenje se dovodi u vezu sa smrtnošću od drugih oboljenja, na prvom mestu infarkta srca i hronične opstrukcije bolesti pluća. Polovina pušača umire od bolesti izazvane pušenjem, dok 1/4 pušača umre u srednjim godinama života. Pušači imaju u proseku 10 godina kraći vek, ukupno 10 godina kraći životni vek od nepušača. Tokom posmatranih 50 godina, koliko je trajala studija, šest miliona posmatranih stanovnika Velike Britanije je umrlo od posledica duvana. Izlaganje duvanskom dimu povećava, pokazala je ta studija, i impotenciju kod muškaraca, dok kod žena može izazvati rađanje dece sa manjom telesnom težinom i prevremenim porođajem. Pokazali su se i pozitivni rezultati ljudi koji su u međuvremenu prestali da puše. Dakle, prestanak pušenja može imati podjednako dramatičan, ali pozitivan efekat, tako da kod osoba koje prestanu da puše do 30 godine praktično posledica nije bilo i smrtnost je bila ista kao i kod lica koja nisu pušila. Kod pušača koji su prestali da puše tek u 60. godini životni vek u proseku je bio bar za tri godine duži u odnosu na one koji su ostali pušači. Da ne navodim podatke koliko se pušenje reflektuje na radna mesta, na kvalitet rada, na kvalitet samog života, samo da kažem da radnici pušači koriste u proseku dva dana bolovanja više od nepušača, recimo u Nemačkoj, i brojni drugi podaci koji se odnose na pušače, a ne vrede za nepušače. Zbog čega je ovaj zakon na kraju nužan? Pre svega, zaštitiće nepušače, njihovo zdravlje, kvalitet životne sredine i smanjiće, ako se bude dosledno primenjivao, oboljenja prouzrokovana duvanskim dimom i smanjiće smrtne ishode. To će se reflektovati na zdravlje ljudi, dece i omladine, smanjiće broj bolovanja, povećati produktivnost u privredi, smanjiti, što nije irelevantno, konflikte na radnim mestima vezano za pušenje, ukoliko se ovaj zakon, naravno, bude dosledno primenjivao i ukoliko nepušači ne budu morali da uzimaju stvar u svoje ruke, da se oni bore sa pušačima, ako se zakon bude dosledno primenjivao, i to će stvoriti određenu bolju atmosferu na radnim mestima. Na kraju, nadam se da će Narodna skupština biti dobar primer, pre svega usvojiti ovaj zakon velikom većinom. Nadam se da će ova skupština ubrzo pepeljare sa stolova u poslaničkim klubovima, restoranima itd. staviti u jedan siguran sef. Nema tu gospodina Odalovića da ga na neki način obavežemo javno na to. Voleo bih da ja i gospođa Čomićka budemo suključari na tom sefu, ako mogu malo da se našalim. Skupština mora biti primer i svim lokalnim samoupravama i organima lokalne vlasti, što znači institucijama čiji su oni osnivači, znači domovi zdravlja, bolnice itd. U danu za glasanje, kao poslanik DS, glasaću za ovaj zakon i nadam se da je ovo samo prvi korak u potpunoj zabrani pušenja u javnom prostoru.
Iskorišćeno je 19 minuta i 10 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić, posle njega narodni poslanik Paja Momčilov.
Poštovana potpredsednice, koleginice i kolege, važne su ovo teme danas na dnevnom redu, ali ne važnije od lokalne domaće vaterpolo utakmice koja ide na Javnom servisu. Kolega Lazić je malopre primetio da je malo čudno da je samo nekoliko poslanika danas govorilo o zakonu o lekovima i medicinskim sredstvima, svi ostali o zakonu o pušenju. Hajde da, kad već nema prenosa, kažemo nešto za istoriju, ostaće to u zapisniku pa će neko čitati. Ovde su dva zakona koji imaju dva lobija iza sebe. Duvanski lobi hoće što blaži zakon o pušenju, a farmaceutski lobi hoće ovakav zakon o lekovima. Iz ove činjenice da se malo ko bavio o zakonu o lekovima možete lako da zaključite koji je od ta dva lobija jači. Setite se, recimo, u prvoj Koštuničinoj vladi ministra odbrane koji je pričao da mu je život ugrožen od farmaceutske mafije. Setite se jednog prethodnog ministra odbrane koji je poginuo u atentatu, pričalo se isto zbog lekova, a radi se samo o ministrima odbrane koji kontrolišu lekove samo u vojnim zdravstvenim ustanovama. Setite se Leposave Milićević, koja se krajem 90-ih godina vozila blindiranim vozilom. Ne mislim da je bio hir, mislim da je to zaista bila njena potreba. Veliki je novac u ovom poslu i zato očigledno možda neko i želi da ovaj zakon prođe pod maskom ovog zakona o zabrani pušenja koji svima odvlači pažnju. Zato ću dati svoj doprinos diskusiju o zakonu o lekovima. Pred nama je još jedan u nizu loših zakona iz sistema zdravstvene zaštite koji nam predlaže ministar zdravlja, u svim vladama od 2002. godine. Taj niz loših zakona, mislim na Zakon o zdravstvenoj zaštiti, Zakon o zdravstvenom osiguranju koji su usvojeni decembra 2005. i katastrofalni Zakon o javnom zdravlju koji je usvojen prošle godine, kojima je nasleđen zdravstveni sistem praktično konzerviran i učinjen još nekonzistentnijim i maglovitijim nego što je bio. I ako je tako sa tim zakonima, šta smo mogli i očekivati od ovog zakona o lekovima? Prvo, nekoliko načelnih rasprava. Predlagač kaže u obrazloženju da se ovaj zakon donosi radi usaglašavanja sa direktivama i drugim propisima EU iz oblasti lekova i medicinskih sredstava itd. Ovi razlozi nisu jedini, ni primarni, ali nisu sporni. Nije sporno da nam trebaju zakoni usaglašeni sa evropskim normama i direktivama da bi se obezbedilo efikasnost, kvalitet lekova, bezbednost lekova, medicinskih i veterinarskih proizvoda. To ništa nije sporno. LDP se za to zalaže. Takođe, jesmo za evropske zakone, ali takve koji su to po svojoj suštini i kvalitetu rešenja koja se njima predlažu, a ne samo po imenu, formi ili želji predlagača. Nažalost, predloženim tekstom zakona ni koncepcijski, ni suštinski ne postižu se ni proklamovani, ni drugi ciljevi koji bi trebalo da se ostvare donošenjem zakona, a koji se, na kraju krajeva, svode na to da se obezbede efikasni, kvalitetni i bezbedni lekovi kao proizvodi od posebnog značaja za zdravstvenu zaštitu ljudi. Na kraju krajeva, to je osnovna i polazna intencija svih direktiva i propisa EU na koju se vi pozivate. Ako se već pozivamo na tu potrebu usaglašavanja sa propisima EU, onda bismo morali znati da to usaglašavanje podrazumeva i potrebu suštinskog i koncepcijskog razdvajanja različitih oblasti, a vi pokušavate sve to da regulišete ovim hibridnim zakonom. U EU sve je to odvojeno. A koje su to oblasti? Oblast lekova za ljudsku upotrebu, oblast medicinskih sredstava ili medicinski proizvoda i oblast veterinarskih lekova, odnosno veterinarsko-medicinskih proizvoda. To, praktično, znači da bi se stvarno celovito i transparentno usaglašavanje sa propisima EU moglo desiti samo ukoliko bi se donela tri različita zakona: za lekove, za medicinska sredstva i za veterinarske lekove. To još znači da nam svakako treba i zakon iz oblasti medicinske opreme i oblast apotekarske delatnosti, odnosno promet lekova na malo. Gospodine ministre, ne možete razlike između lekova i medicinskih proizvoda, s jedne strane, i razlike između lekova za humanu upotrebu i lekova za veterinarsku upotrebu, s druge strane, da eliminišete tako što ćete, recimo, u članu 198. predloženog zakona, koji se odnosi inače na medicinske proizvode, reći: "Ako u članu 193. do 198. nije drukčije određeno, na promet medicinskih sredstava shodno se primenjuju odredbe ovog zakona o prometu lekova". Niti tako što ćete u članu 23. koji se odnosi na veterinarski lek reći: "Veterinarski lek je lek u smislu člana 14, člana 16. stav 4. i člana 18. do 22. ovog zakona". Ovakvim formulacijama samo unosite dodatnu konfuziju i bezuspešno pokušavate da spojite babe i žabe. Sve nama slične zemlje, koje su već u EU ili će brzo ući, ovde u ovom oblastima su donele posebne zakone. Šta je sramota učiti od drugih? Što to mi nismo uradili? Tvrdim da će to vrlo brzo doći na dnevni red i verovatno ćete nam vi, pošto sam čuo da se predlaže neki zakon o doživotnom ministru zdravlja, predlagati sad tri različita zakona kako vam mi sugerišemo. Vi ste još pre šest godina u Narodnoj skupštini predložili sličan zakon, to je ovaj koji je sada važeći u ovom trenutku. On je bio isto zakon o lekovima i medicinskim sredstvima. Tada ste se pozivali na potrebu usaglašavanja sa evropskim propisima. Sada svakako da to nije bilo usaglašeno sa evropskim propisima, jer da je taj prethodni zakon pre šest godina bio usaglašen, sad bi on pretrpeo samo manje izmene, jer ovih šest godina nije se tako dramatično ništa desilo u EU i regulativi, nego tada nije bio usaglašen, nije ni sad, nije najviše zbog toga što je sve stavljeno u jedan zakon. Ovo je preglomazan, prenormiran, sadržinski i koncepcijski nekonzistentan, suštinski ponovo neusaglašen zakon s propisima EU. Dodali ste 70 članova više nego prethodni zakon, ovaj važeći ima 161, a ovaj predloženi 232. Kada pogledate, nema tu nekih razlika, dodali ste svoje nekakve uredbe, pravilnike u zakon koje ste donosili tokom trajanja ovog zakona. U suštini, nema tu razlike ili nam vi kažite koje su to bitne razlike i novine koje ste predložili u novom zakonu. Koja je ta novina posledica usaglašavanja sa izmenjenim propisima EU u periodu od donošenja prethodnog zakona pa do sada? I tada i danas ste zaboravili da kažete šta je uopšte svrha i cilj donošenja ovog zakona. Koliko je nama poznato, zakonom o lekovima trebalo bi da se stvore uslovi za obezbeđivanje efikasnih, kvalitetnih i bezbednih lekova, kao proizvoda od posebnih značaja za zdravstvenu zaštitu ljudi, a to se može postići ako se zakonom regulišu postupci ispitivanja i stavljanja u promet, proizvodnja, obeležavanje, klasifikacija, promet, oglašavanje, informisanje, nadzor nad lekovima i provera njihovog kvaliteta. Ovako kako ste predložili to neće moći da funkcioniše. Predloženi zakon, baš kao što je i onaj prethodni, tako je koncipiran da on u prvi plan stavlja dozvole za lekove i agenciju za lekove. Cinici su onaj prethodni vaš zakon zvali u stvari zakon o agenciji za lekove. Ne stavlja u prvi plan pravila, uslove i procedure u celovitom procesu nastanka leka, njegove proizvodnje i uslova za stavljanje u promet, koji obuhvata različite faze, počev od nekliničkih, kliničkih i drugih ispitivanja itd. Evo argumenata. Već u prvom članu predloženog zakona u poglavlju osnovne odredbe vi prvo kažete da se ovim zakonom uređuju uslovi i postupak izdavanja dozvole za stavljanje leka u promet, odnosno upis lekova u registre koje vodi Agencija za lekove i medicinska sredstva, a tek potom stoji proizvodnja i promet lekova i medicinskih sredstava i nadzor u ovim oblastima, kao da se ovaj zakon donosi samo zbog dozvole i nekakve agencije za lekove, kao nekom bogom danom administratoru koji smo osnovali samo da bi administrirala u tom postupku izdavanja lekova, a ne kao jedno nezavisno stručno regulatorno telo koje će obavljati propisane poslove koji su joj utvrđeni kao nadležnost. Onda se nužno postavlja pitanje - zašto to nezavisno regulatorno telo koje već osnivamo ovim zakonom ne bi u propisanoj proceduri pod propisanim pravilima i uslovima izdavalo dozvole ili bolje rečeno odobrenja za proizvodnju i promet lekova, a ne samo za stavljanje u promet? Zašto je taj deo poslova i dalje ostao u nadležnosti vas, odnosno ministarstva? Zar to nije svojevrsno dupliranje i mešanje nadležnosti? Ako je već nadležno ministarstvo ovlašćeno da propiše pravila, uslove i procedure, zašto se agenciji ne utvrdi ovlašćenje da po tim pravilima, uslovima i procedurama ne izdaje odgovarajuća odobrenja i za proizvodnju i promet na veliko i malo lekovima, a da ministarstvo samo vrši nadzor? I drugi član predloženog zakona, koji bi trebalo da definiše značenje izraza upotrebljenih u ovom zakonu, koji je uzgred rečeno nepotpun i nelogičan, jer ne definiše te izraze ni po važnosti, ni po logičnom redosledu, niti obuhvatno, takođe kao prvi izraz, a time valjda najvažniji, definiše dozvolu za stavljanje lekova u promet kao dokument koji izdaje Agencija za lekove i medicinska sredstva. Valjda je logično da zakon koji pretenduje da bude zakon o lekovima, kako je i nazvan, treba da pođe od lekova i njihovih definicija i vrsta i drugih izraza koji se odnose na lekove. Već posle prvog opšteg poglavlja, osnovne odredbe koje sam već objasnio šta im je u fokusu, ponovo je kao u prethodnom zakonu u celini poglavlje posvećeno Agenciji za lekove i medicinska sredstva, kao da ovaj zakon počinje od Agencije. Ako su onaj zakon zvali zakon o agenciji, ovaj možemoda zovemo zakon o agenciji i dozvolama. Stoga, ukoliko želite našu podršku u donošenju ovih važnih evropskih zakona, predlažemo da predloženi zakon skinete s dnevnog reda, pripremite tri posebna transparentna zakona za svaku oblast – lekovi, medicinska sredstva i veterina, veterinarski lekovi. Zakon o lekovima, koji bi pored lekova za humanu upotrebu regulisali i homeopatske proizvode i poslove iz nadležnosti Agencije za lekove i medicinska sredstva, usaglašen sa direktivama i propisima EU, zatim da nam predložite zakon o medicinskim proizvodima, usaglašen sa direktivama i propisima sa EU za ovu oblast, i da nam predložite zakon o veterinarsko-medicinskim proizvodima, odnosno lekovima, usaglašen da sa direktivama EU. Da predložene zakona koncipirate tako da obezbede ostarivanje osnovne ciljeve u obezbeđivanju efikasnih, bezbednih i kvalitetnih lekova, humanih i veterinarskih medicinskih proizvoda koji su važni za zdravstvenu zaštitu. Iz ovoga što sam rekao jasno je da poslanička grupa LDP neće podržati.
Trinaest minuta je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov, posle njega narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, sticajem možda slučajnosti, a možda i ne baš slučajnih okolnosti vodimo raspravu koju ne mogu građani Srbije da vide. Videće je u ranim jutarnjim satima, oni koji budu mogli da izdrže. Šta je interesantno? Interesantan je fenomen da se to već ponavlja ne prvi put kada raspravljamo o setu zakona iz zdravstvene sfere. Dobro, kako je tako je. U prepodnevnom izlaganju sam govorio uglavnom o zakonu o zabrani pušenja, ali zbog mojih cenjenih kolega iz poslaničkih klupa koji su takođe dosta govorili o ovom zakonu, pogotovo zbog mlađih kolega koji se pitaju – zašto ste vi radikali protiv ovog zakona, kada u suštini isto mislimo, iste stavove delimo na neki način, iste dileme. Iz prostog razloga što je sadašnji zakon, ako ste ga uzeli u ruke i pročitali, koji ima desetak članova, koji je pisan srpskim jasnim jezikom, bolji od ovoga. Nema sobe bez plafona. Nema pokretnih vrata i drugih nebuloza koje ćete ovde naći. Rekao sam da je nedosledan ovaj zakon. Ako uzmete samo član 3, namerno ću da se zadržim na njemu. Kaže – pušenje je zabranjeno u svakom zatvorenom radnom i javnom prostoru pod uslovima koji su propisani zakonom. Onda u istom članu u četvrtom stavu kaže – izuzev od stava ovog, poslodavac može u zatvorenom prostoru da odredi mesto za pušača, a onda nabraja gde to ne bi moglo nikako. Tu je nabrojano 12 stavki. Ako sravnite te stavke sa stavkama koje se nalaze u sadašnjem zakonu u članu 1, videćete da je onaj obuhvatniji, onaj zabranjuje i u liftovima pušenje. Šta je problem? Problem je, cenjene kolege, što izvršna vlast nije radila svoj posao, nije vršila kontrolu. Dve inspekcije su po ovom zakonu trebalo da rade – Ministarstva zdravlja i s druge strane Ministarstva rada. Nisu radile, sami ste to kazali. Sada vi mislite da kada uvodimo još nove inspekcijske službe, to su komunalni inspektori koji će biti zaduženi i kada uvodimo u kolektivima i preduzećima tzv. cinkaroše ili kapoe, koji sada treba da rade iz nekog entuzijazma, verujte, sumnjivog kvaliteta će biti motivi tih ljudi koji će to raditi i prihvatiti bez naknade i bez opisa u svom poslu da to rade. Stvarate jedan galimatijas koji neće doneti rezultat. Gospodin Ilić je dodirnuo, nije shvaćen prepodne, suštinu problema. Najkvalitetnija medicina je preventivna, a narod zna tu istinu kada kaže – bolje sprečiti nego lečiti. On je pokušao o tome da govori, doduše, nije shvaćen. Da izvršna vlast hoće da se bori protiv duvana digla bi akcize. Zašto je ovde pakla najjeftinija? Zašto je pet puta skuplja u Engleskoj i drugim zemljama Evrope kojima težite? Štiti se duvanski lobi. Zašto? Zna se da su u čvrstoj sprezi sa političarima i da finansiraju kako političke stranke, tako i pojedince. Da vi hoćete stvarno da Konvenciju sprovodite, smanjili bi proizvodnju, i na to ste dužni po konvenciji okvirnoj, i proizvodnje duvana i cigara u ovoj zemlji. Dao sam vam jasne podatke, gledajte platni bilans, samo imamo gubitak zbog održavanja te industrije i deficit platni. Rekao sam vam, on iznosi 45 miliona dolara svake godine. Amerika i razvijene zemlje tuže zdravstvo, Ministarstvo zdravlja, firme i fabrike i traže odštete zbog silnih para koje su utrošili na lečenje građana svojih zemalja. To je borba koju bih pozdravio i srpski radikali. Zato nećemo da glasamo za ovaj zakon i to je potpuno jasno. Interesantan je mnogo ovaj drugi zakon o lekovima. Vidite, rekla je bivša predsednica Svetske zdravstvene organizacije, koju sam pomenuo, ne znam zašto se ministar krstio kada sam rekao da se ona borila protiv duvana i njegove upotrebe i da se zbog toga zamerila, upravo, lobiju, tom koji proizvodi te proizvode i imaju velike profite. Ona je kazala da lekovi nisu samo javno dobro i nešto što je komoditet za pojedince i za društvo, nego je od velike socijalne važnosti stvar i bitna jedna karakteristika leka je, da kao lekar, kada prepisujem lek i kada moj pacijent prima taj lek, nismo u stanju da procenimo, da li će taj lek biti kvalitetan, da li će biti efikasan, da li će biti bezbedan. To je problem. Šta je problem sa lekovima? Problem je što ni jedan jedini lek nije potpuno bezbedan i samo je pitanje količine doze koju ćete uzeti, pa da možda imate i neželjene posledice. Aspirin, možete ga kupiti svi, hoćete da ga popijete protiv glavobolje, ali, ako imate ulkus i čir, možete da prokrvarite, možete i te kako da postradate. To je jedan banalan primer. Šta lekovi izazivaju? Toksične efekte, ali najgore što mogu da izazovu je smrt pacijenta. Ako je žena trudna pa uzima određeni lek, može da se rodi anomalično dete. Kada se to dogodilo nama ginekolozima 60-tih godina, do tada od Drugog svetskog rata svi su verovali da proizvodnjom lekova čini dobro građanima. Međutim, kada smo videli da lekovi i te kako mogu da prave posledice, onda je došla potreba za regulativom. Od tada je svet udario strože propise za proizvođače lekova. Šta se desilo tamo negde 60-tih godina? Vi ste imali 70 lekova godišnje novih. Već za 10 godina ste imali 30 novih lekova, a danas ih jedva imate 10 novih lekova da se prijave godišnje. Potrebno je 10 godina da se sva rigorozna ispitivanja sprovedu, kakva se zahtevaju, da biste vi dobili jedan lek. Šta je problem našeg društva? Problem našeg društva je što neće da sagleda izvršna vlast, a meni je žao što neće ni ovaj parlament, da je ugrožen biološki integritet naših građana. Mi nestajemo sa ovih prostora. Gospodin ministar nama daje neke podatke i problem što se ti podaci ne mogu složiti sa onim što mi imamo kao svoje podatke, a koristimo isključivo državne izvore. Svetska zdravstvena organizacija šta nama predviđa. Lepo kaže da je kod nas velika opšta smrtnost. Gledajte, na hiljadu građana naše zemlje nama svake godine umre 14. U čitavom svetu umire osam na hiljadu građana. Ako gledate najnerazvijenije zemlje sveta, to je 13. Šta je problem? Imamo veliku opštu smrtnost. Da ostavimo belu kugu, što nas se malo rađa, ali zašto imamo veliku opštu smrtnost? Zbog hroničnih nezaraznih bolesti. Kojih? Kardiovaskularne, maligne. Kaže gospodin ministar – smanjili smo. Ništa mi smanjili nismo. Godišnji izveštaj Batuta, on izdaje godišnje izveštaje i pazite šta kaže. Od 2002. do 2007. godine uočen je porast opšte stope smrtnosti u Srbiji za 1,6%, što je bilo uslovljeno učestalijim umiranjem od vodećih nezaraznih bolesti. Kaže da u tom periodu imamo porast umiranja od šećerne bolesti, malignih tumora. Istovremeno je zabeležen porast smrtne stope od cirkulatornih bolesti za 3%, da ne govorim o mortalitetu. To kaže Batut, a gospodin ministar tvrdi kako je to smanjeno. Poverovao sam, ima čovek svežije podatke. Otišao sam na sajt, uzimam iste podatke iz Batuta iz 2008. godine. Više je umrlo građana Srbije od kardiovaskularnih bolesti. Možete mi verovati na reč, ne morate. To je naš problem i zbog toga je izuzetno značajno da Srbija dobije bezbedne, kvalitetne lekove. Kako izgleda situacija, ako krenete malo da gledate novinske izveštaje, šta piše štampa kod nas. Elektronski mediji izgleda da su kontrolisani dosta dobro. Ali u našoj štampi možete da nađete, ako se potrudite, i dosta interesantnih podataka. Recimo u jedno polumedicinskom časopisu, imate sumaciju jednog skupa koji je držan u Agenciji za lekove prošle godine, gde je ekspert Svetske zdravstvene organizacije, Meri Kuper kazala – svake godine u Evropi se plaća za odštetu 148 milijardi dolara. Ko je u Srbiji od pacijenata, na ovakvom tržištu lekova, a kazaćemo kakve lekove ovde mi imamo, smeje se gospodin ministar, drago mu je, što imamo umesto vakcine anatoksine, vodu ili neke druge, za koje ću mu ukazati, što je govorio da smo imali lažne lekove. To je stvarno smešno. Amerikanci, na istom ovom skupu je Stan Olson iz Centra za praćenje neželjenih reakcija u Upsali rekao da od posledica toksičnih dejstava lekova između 4% i 6% bolesnika lečenih umire. To je realnost. Roland Mejbum na istom sastanku iz Upsale isto nam je rekao da u Africi 200.000 ljudi godišnje umire od malarije zbog upotrebe falsifikovanih lekova. Zbog toga je važna regulacija i zbog toga je važna agencija o lekovima da bude ustrojena kako treba. Ekonomski institut u Beogradu ima istraživanje koje je sprovela Ljiljana Pejić-Stokić. Ona ističe da se lekovi prodaju bez recepta, što ozbiljno narušava zdravlje građana i pita se šta je to? Da li je to biznis ili nemarnost? Daje još jedan interesantan podatak. Kaže ovako – odgovor treba tražiti u oblasti propisa koja uređuje politiku cena lekova i kriterijume za formiranje pozitivne liste lekova. Ovi akti, veoma proizvoljno i nestručno napisani, direktno štite interese, pre svega, domaćih proizvođača, a samim tim i svih ostalih učesnika u lancu prodaje. Ovako napisani, oni ne štite interese građana Srbije, a o efektima po zdravlju stanovnika govore podaci o broju obolelih i umrlih. Isti autor napominje da su u2007. godini građani Srbije iz svog džepa za samolečenje izdvajaju 271 milion evra, a iz Fonda za lekove na recept iste godine je izdvojeno 231 milion evra. Građani Srbije, ovo je sistem koji vi uživate. Daleko više plaćate iz svog džepa za lekove nego što je na recept bilo prepisano i dato. Kada su pitali novinari "Blica" nadležne u inspekciji zašto dozvoljavaju izdavanje lekova bez recepta, što je vrlo opasna stvar? Odgovor je bio – u zdravstvenoj inspekciji naglašavaju da apotekar sme da proda ili izda bilo koji lek na recept isključivo uz lekarski recept ili nalaz lekara i uz pečat. Kaže – njihovi inspektori obilaze povremeno apoteke, ali pošto ih je samo 15, a ordinacija i apoteka samo u Beogradu ima oko 2.500 – da li je to Evropa, da li su to standardi, dve i po hiljade apoteka u Beogradu – teško postižu da sve obiđu makar jednom godišnje. Ministar kaže ovako, u drugoj izjavi, pazite, vrlo je interesantno, šta on kaže o istom problemu. Zabluda je da bi problem rešio veći broj inspektora. Ovaj kuka, kaže – ne možemo, 2.500 apoteka u Beogradu, ni jednom godišnje, njegov inspektor. Sada ne znam ko govori istinu. Kaže ovako – problem rešava Dobra proizvođačka praksa, Dobra veletrgovinska i Dobra maloprodajna praksa. Da ne idemo dalje. Ako pogledamo naslove, "Politika" je ozbiljan list. Kaže ovako – švercovani lekovi još u apotekama. Isto je ovde govorio ministar kada je davao izjavu "Blicu" o ovome "prazolu", gde je umesto tog leka bio "C vitamin". Naravno, govorio je i o tetanusnom serumu, gde je bila voda. Ko je primetio da ampula ima vodu? Medicinska sestra. Da nije bilo inteligentne, pametne, iskusne sestre; ne, inspekcijski sistem ne bi nikada. Da li namerno ili ne, pitanje je. Doći ćemo i do toga zašto je to važno. Ono što je takođe ozbiljan problem, danas imamo i medikalizaciju kao poseban problem. Kada su agencije, ove moćne farmaceutske, bile prinuđene da uz velike troškove plasiraju nove lekove, prešle su na drugu stvar, na zdravije ljude. Znači, počeli su da snizuju kriterijume i da proglašavaju i zdrave, maltene, ljude potencijalno bolesnim i da i njima nude lekove. Koliko vi možete da nađete lekova u apoteci da možete da kupite i sami znate najbolje ako uđete u bilo koju apoteku. Ono što je jako interesantno i što moram da istaknem, kada je ovaj zakon u pitanju oni su jasno kazali šta njih interesuje. Pre podne sam pročitao iz njihovog obrazloženja, njih interesuje usaglašavanje sa direktivama EU, njih interesuje promet lekova. Šta su uradili kod nas? Već zakonom iz 2004. godine uradili su nešto što je antievropski, anticivilizacijski, nijedna ozbiljna država i zemlja nije javnoj agenciji dala nadležnosti koje su dali našoj agenciji za lekove. Svuda je ta agencija u okviru vlade, u okviru uprave. I ako pođete od majke svih agencija "Food and Drug Administration", nećemo da govorimo o njoj, koja ima 10 hiljada zaposlenih i da ne kažemo kakvu mrežu institucija i ustanova, lepo kaže, ona je deo uprave. Ako gledate Englesku, ona je osnovala svoju agenciju relativno kasno 2003. godine sjedinjavanjem dveju agencija. Ima primera da agencija se bavi i lekovima i da se bavi medicinskim sredstvima. Oni su objedinili dve i njihova je kažu ovako – telo vlade. Šta je kod nas agencija? Ne, ministarstvo je uzelo inspekciju. Nešto je dalo od inspekcije i ovoj agenciji. Šta joj je uradilo što je nedopustivo? Bacilo je na slobodno tržište da stiče i zarađuje sama pare. Kaže ovako, ako pogledate naš zakon o lekovima i agencijama, za šta se mi srpski radikali zalažemo, nikako da ostane inspekcija u ministarstvu ovakva kakva je, sa 15 članova, od kojih devet brine o lekovima, jer je nesposobna krajnje, nekompetentna, to ne kaže Paja Momčilov, to kaže studija koja je ovde dve godine išla, tvining projekt, francuska agencija za lekove i naša agencija za lekove. Šesto radnih sati je urađeno, milion i po evra potrošeno da bi se kazala istina o nama. Pročitaću vam da znate šta je istina. Napravljen je plan, evo ga ovde, do 2010. godine, šta treba uraditi i rekao je – treba ojačati agenciju. Za našu zemlju je primereno da imamo do 215 stručnih ljudi. Šta je uradilo Ministarstvo i izvršna vlast? Odmah posle Tvining projekta smenila direktora, dovela čoveka nekompetentnog za predsednika upravnog odbora, koji smenjuje istaknutog farmaceuta, bivšeg direktora i otpušta 70 ljudi, i vi sada u agenciji imate 150 ljudi, umesto 215 koliko treba, a pričate – imaćete bezbedne lekove. Ova inspekcija koja je sad u ministarstvu ne može da odradi posao. Dame i gospodo, pitanje je šta se iza ovoga krije. Da li je to samo neukost. Znači, u Evropi nema takve agencije. Agencija je i na tržištu, jeste, naplaćuje svoje usluge, ali je i u okviruorgana uprave i to ona može biti. Nama pričaju bajke. Pazite kako naš zakon vidi agenciju. Naš zakon kaže ovako – javna agencija osniva se ako razvojni, stručni i regulatorni poslovi ne zahtevaju stalan i neposredan politički nadzor i ako javna agencija može bolje i delotvornije... Ako lekovi ne zahtevaju stalan nadzor, ne znam šta onda zahteva. Znači, već po zakonskoj odredbi u članu 2. javna agencija nije prepoznata i viđena da radi ovaj odgovoran i složen posao. Šta se mi zalažemo i to smo se zalagali? Ako oćete u Evropu, dajte evropsku agenciju ovde, u okviru uprave, nemojte je baciti na tržište da zarađuje sama. Od koga? Da ispituje lekove stranim firmama. Imao bih mnogo toga da govorim, moji će takođe govoriti drugovi iz poslaničke klupe, ali dve stvari vam moram kazati ili tri. Prvo, mi apsolutno smatramo da ima mesta, u članu 1. Zakona o državnoj upravi, stoji u drugom stavu – državnu upravu čine ministarstva, organi uprave u sastavu ministarstva i posebne organizacije, u daljem tekstu: organi državne uprave. Znači, ta agencija je stručno telo i nećete onda imati ono što imate u ovom smešnom zakonu, da ministar određuje i da li je kvalifikovan farmaceut da ispituje lekove. Zamislite dokle su oni otišli. Imaju komoru farmaceutsku. Ministar određuje da li će da daje licencu farmaceutima. Na šta ovo liči? Ovo je stvarno krah sistema. To nema nigde, nema nigde. Ne znam kakvi će biti odgovori. Baš očekujem sa znatiželjom šta će nam se odgovoriti. Znači, agencija kao vrhunsko stručno telo, po principima kako je ovde rečeno, ovde je jasno rečeno, kada bude rasprava u pojedinostima čitaćemo vam šta su rekli Francuzi i o agenciji, i o stanju kod nas kakvo je, i te kako ćemo imati. Agencija treba da bude evropska, kao i sve druge evropske agencije, ne po meri ministra. Jasno je potpuno, to je sve u službi farmaceutskog lobija, interesa i zarade, profita, ništa drugo. Oni nisu vas udostojili u ovom tekstu da jednom rečju kažu kvalitet leka, bezbednost leka, jeftini lek, ne. Ali, šta su uradili? Kontrola svake serije uvoznog leka neće više da važi, puštaju oni sada sve, a svake godine 10 lekova minimum bude otkriveno iz inostranstva da su neispravni lekovi u našoj agenciji. Znači, sada će moći sve da ovde dođe šta god hoćeš. U raspravi u pojedinostima detaljnije ćemo govoriti. Ovo je krajnje štetno za građane Srbije. Ne znam, gospodo narodni poslanici, pored sve dobre volje, kako ćete moći da dignete ruku za ovako nešto.
Iskorišćeno je 23 minuta i 30 sekundi vremena poslaničke grupe. U trenutku kada je narodni poslanik Paja Momčilov govorio bilo je 41, pa je iskorišćeno 23, da znaju dva poslednja govornika. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a posle njega narodni poslanik Nemanja Šarović i on je poslednji prijavljeni govornik. Na raspolaganju je 18 minuta i 45 sekundi.
Lako je možda da se zaključi iz današnje rasprave da je ovaj drugi zakon koji se tiče duvanskog dima dimna zavesa da bi sa što manje buke prošao onaj prvi koji se tiče ovih farmaceutskih poslova. Niko ne može da spori da je farmaceutska mafija jedna od jačih, značajnijih. Niko ne može da spori da su ti lekovi potrebni, ali magla je magla. Kada se ona podigne, onda nešto izađe na površinu, vidi se. Podsetio bih vas, za proteklih 12 godina da je poprilični broj funkcionera i ministara nestao sa zemljine kugle zbog toga što su, kako se kaže, bili u nekom sukobu sa farmaceutskom mafijom. Ove dve tačke dnevnog reda imaju samo jednu dodirnu tačku, a to je problem zavisnosti. U svemu čovek mora da bude umeren, i kada jede, i kada pije tablete, i kada pije alkohol. Jednostavno, umeren život treba da vodi, što je garancija zdravlja i dugovečnosti. Pre 80 godina ljudi su se hranili otprilike na isti način kao danas, pa nisu imali problema sa trigliceridima i holesterolom. Trošili su se. Radili su. Izlazilo na znoj. Danas bleje u televizore i internete. Jedu isto kao njihovi preci. Nemaju šta da troše, gde da potroše i onda moraju da piju lekove i da poprilično pomažu onima koji stvaraju tu vrstu zavisnosti. Danas sam čuo svega i svačega. Primenjujući matematiku jednog poslanika, neće mi se naljutiti gospodin Šami pošto je priznao da 47 godina puši, on je devet i po godina već sebi oduzeo života. Neki ministri koji se bave finansijama trljaju ruke i kažu deset godina je smanjio život i smanjili su se troškovi. Može to tako da deluje. Može i tako da se predstavi. Budimo svesni jedne činjenice. Niko ovde ne reklamira nešto što je porok. Treba da se nađe neka mera. Ne treba sve trpati u isti koš. Uostalom, svi propisi koji su se odnosili na, ako mogu tako da kažem, zabranu korišćenja cigareta bili su u funkciji zaštite životne sredine i radne atmosfere za one ljude koji ne konzumiraju. Po nekoj logici stvari, ako je u mojoj kancelariji dozvoljeno pušenje u prekršaju je onaj koji je ušao u moju kancelariju a nije pušač, jer je sam sebe doveo u neprijatnu situaciju. Ovo malo karikiram. Naravno, ne reklamiram pušenje. To jeste opasan porok. Jeste, prouzrokuje zavisnost. Ne mogu da ga svrstam u neke druge poroke, po svojim posledicama. Danas sam čuo ove lekare koji nisu hteli da pričaju o zakonu o lekovima već o pušenju, toliko su stvari izneli da mogu da zalepim na nalepnicu svake paklice cigareta. Mnogo bi bolje plašili pušače oni nego ove poruke koje danas postoje na paklicama cigareta. Treba naći neku meru. Ne hvata se priključak sa Evropom tako što bi se propisala ta vrsta zabrane kojoj vi težite, a da mi to nismo u mogućnosti da ispunimo. Hajde da idemo prvo po nekom redosledu sa evropskim standardima. Posao, ovi ne garantuju posao. Otpuštaju sve redom. Hajde da garantujemo zdravu životnu sredinu. Gospodin Milosavljević je na teritoriji Rakovice gde živim ja, tamo radi jedno postrojenje za proizvodnju asfalta. Truje sve redom. Što to ne ugasite? Što to ne zatvorite? On je tako malo čudan čovek, doživotni ministar. Treba nešto da se promeni. Gospodin Paja Momčilov vam je rekao da od kada ste vi izabrani za ministra zdravlja strašno su se povećali procenti, i to negativni, po zdravlje Srbije. Statistika je rekla. Nije to rekao Paja Momčilov. On je samo pročitao šta je napisao Institut "Batut" i to malo karikiram. Ne reklamiram pušenje. Pozivam sve da se odviknu toga, ko može. Nađite neku meru. Možete da napišete šta god hoćete. Malopre ste pričali o novom Zakonu o bezbednosti saobraćaja. On se ne primenjuje. On postoji pa plaši ljude. Zašto? Nastradao je onaj ko napravi udes. Izgubio je dozvolu. U drugim segmentima nije policija spremna da ga primeni. Da li su naši putari spremni da primene onaj zakon? Nisu, ali strah čuva grožđe. Ako, dao je makar neki efekat. Spasili su se neki životi. To podržavamo. Ne reklamiramo pušenje, ali nađite neku meru, i prekinite sa tim preterivanjem. Ujutru su vam dobri pušači kada finansiraju mafiju i državu, a kada se pomere od trafike da zapale cigaretu onda nisu evropski tipovi. Nađite neku meru, ljudi. Ko najbolje finansira i mafiju i državu? Pušači. Da li ih neko pita da li hoće da finansiraju? Niko. Sami dobrovoljno idu. Zašto ne pričamo o zavisnosti od upotrebe tableta? Ne, to je poželjno. Nije ni to poželjno. Reklamirajmo nešto što je umerenost i neki pristojan život, i nađimo meru za sve. Ne postoji veća uvreda za pušača kada ode u inostranstvo na nekom aerodromu što ga stave u onu kapsulu pa izađe ko haringa. Ne postoji veća bruka i sramota, ali nemojte vi da solite preko toga malo više. Nađite neku meru. Zar je moguće da u zdanju Narodne skupštine neće biti nijedan sobičak gde bi mogli da odemo mi pušači, gospođa Nada, gospođa Gordana moja draga i ja da zapalimo cigaretu? Ne trujemo nikoga. Veselinoviću, ti ne ulazi u tu prostoriju. Naplatićemo ti mi kaznu i molim te vodi računa kada ostavljaš cigarete. Nikola Novaković je ostavio i promenio je karakter. Tomica Milosavljević je promenio karakter i on je pušio po dve-tri paklice nekada. Oni su najgori. Bivši pušači. Malo se šalim, nećete da se uvredite zbog ovoga. Mogu da završim to i na sledeći način. Vidite mene, pravo sam stecište poroka. Hoću da popijem, da zapalim, da lepo pojedem, ali se trudim da bude umeren. U svemu se trudim da budem umeren. Dajte da pričamo o tome, a vrlo je teško kada čujem neke pušače koji su pre dva sata tako zdušno pričali ovde kao da nikada u životu nisu videli cigaretu. Neću da ih pominjem. Postideli su se u hodniku kada su me sreli. Nađimo neku meru i napokon donosimo neke zakone koje možemo da primenimo. Zamislite podatak, trideset i nešto procenata lekara puši. Po toj logici koju ste do malopre demonstrirali oni svi treba da dobiju otkaz. Ne može tako ili što kaže Gordana – piju bensendine. Kako smeju da piju lekove kada leče? Pozivam pre svega mlade, malo sam se šalio, da shvate da duvanski dim je štetan. Treba bežati od njega, a mi koji smo beznadežni slučajevi kao strasni pušači, imajte malo samilosti i dajte nam neki ćošak.
Iskorišćeno je osam minuta i 25 sekundi. Ostalo je devet minuta i 30 sekundi. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović i on je poslednji prijavljeni govornik. Izvolite.
Dame i gospodo poslanici, moram primetiti pre svega da ona uobičajena praksa vaša da prilikom obrazlaganja predloga zakona se pozivate na nekakvu evropsku praksu i evropske zakone, da pričate kako je to još jedan korak bliže u evrointegracijama, da je ovoga puta izostalo poprilično. Doduše, pozivali ste se na Okvirnu konvenciju o kontroli duvana Svetske zdravstvene organizacije i na Strategiju o kontroli duvana Vlade RS iz 2007. godine, ali mislim da svima koji su pročitali ovaj zakon i koji su pratili raspravu definitivno je jasno da ovaj zakon nije ni blizu onog nivoa kvaliteta zakona koji važe u zemljama EU i u nekim našim susednim zemljama. Jedan od najjačih argumenata vaših u prilog ovog zakona je bio to da država godišnje inkasira od akciza na promet duvanskim proizvodima negde oko šest milijardi dinara i to je očigledno bio presudan faktor prilikom donošenja ovog zakona i osnovni razlog što niste smogli snage i hrabrosti da se čvršće upustite u borbu protiv duvanskog dima i bolesti koje on izaziva. Najbolji pokazatelj kvaliteta ovog zakona je svakako izlaganje gospođe Čomić, koja je na kraju izlaganja pozvala ministra Tomicu Milosavljevića da i on pročita pažljivo ovaj zakon. Mislim da bi bilo dobro i obaveza da ga je pročitao mnogo ranije, ali bi bilo dobro i da su drugi predstavnici vladajuće koalicije, koji su izneli veliki broj veoma ozbiljnih zamerki na ovaj zakon, pročitali taj zakon, jer je potpuno apsurdno da vi ovde danas kritikujete zakon, a da na kraju za dan-dva ili tri kada to bude na dnevnom redu svi složno se uhvatite za ruku i pritisnete dugme kojim ćete ovaj zakon izglasati. Pravo pitanje ovde je šta ste vi ovde hteli da postignete ovim zakonom? Da li ste želeli da smanjite broj pušača, što je po mom mišljenju trebalo da bude intencija zakonodavca i da li ste time hteli da podignete nivo javnog zdravlja u Srbiji ili je, zapravo, vaša jedina namera bila i obaveza da donošenjem kakvog-takvog zakona ispunite nekakvu formu i obavezu prema vašim gazdama iz Evropske unije, a da istovremeno to uradite tako da se u tom procesu ne zamerite nijednoj od zainteresovanih grupa, dakle ni pušačima, ni nepušačima, ni vlasnicima ugostiteljskih objekata? Ono što je jasno, to je da je donošenje sličnih zakona i u EU i u zemljama u okruženju pratilo i ozbiljna javna rasprava, i ozbiljni protesti, pre svega vlasnika ugostiteljskih objekata, i onih koji ih posećuju. To u Srbiji nije slučaj i postavlja se pitanje zašto je to tako? Mislim da je to zbog toga što ovaj zakon neće doneti nikakve korenite promene, već se preuzimaju ona zakonska rešenja koja su postojala i u prethodnom zakonu, uz neke, rekao bih, kozmetičke promene. Svaka ozbiljna rasprava zahteva pre svega ozbiljnu analizu zakona koji je do sada bio na snazi. Mi smo čuli podatak od jednog predstavnika vladajuće koalicije da je u prethodnoj godini u čitavoj Srbiji, u svim domovima zdravlja svega 60 prekršajnih kazni naplaćeno. Mislim da je to katastrofalan podatak i krunski dokaz da ovaj zakon apsolutno u praksi nije sprovođen, a podsetiću da kaznene odredbe ovog prethodnog zakona su u velikoj meri slične kaznenim odredbama zakona koji predlažete, pre svega u onome delu koji najviše obično građane zanima, to je mandatna kazna od 5.000 dinara za nepoštovanje zabrane pušenja. Posebno moram istaći da je ovaj zakon pravno gledano potpuno skandalozan, da su odredbe neprecizne i da omogućavaju samovolju onih koji ga budu primenjivali, što znači da ćete vi glasanjem za ovaj zakon napraviti sistemski osnov za korupciju i za nejednako postupanje državnih organa u identičnim slučajevima. Posebno je zanimljiva odredba člana 3. koja kaže da posebna prostorija namenjena isključivo za pušače mora da ispunjava uslove propisane članom 6. stavove 3. do 9. Ne bi ovo bilo problematično da član 6. nema devet stavova, već svega sedam. Onda se postavlja pitanje – kako ćete primenjivati nešto što ne postoji? Članovi 5, 6. i 7. su takođe veoma loši i pokazuju da država suštinski privileguje one vlasnike lokala koji se odluče ili da se njihovi objekti u potpunosti koriste za pušenje ili se odrede za onu varijantu da više od 50% bude za nepušače. Kako drukčije objasniti to što vlasnici ugostiteljskih objekata manjih od 80 kvadrata mogu da se opredele da njihov objekat bude isključivo za pušenje i da je u tom slučaju jedina njihova zakonska obaveza da na vrata objekta stave nalepnicu da je objekat za pušenje. Vi niste nikakve olakšice predvideli, a to je praksa u razvijenim zemljama, to mogu biti poreske i razne druge vrste olakšica, za one vlasnike ugostiteljskih objekata koji žele i koji se opredele, po cenu možda da ostanu bez nekog gosta, da njihovi objekti budu ili barem pola-pola ili da budu isključivo za nepušače. Ono što je zanimljivo je i to da ako imate objekat veći od 80 metara kvadratnih, postoje dva izuzetka, dva moguća izuzetka zabrane pušenja. Krenuću od člana 6. koji kaže da se može odrediti posebna prostorija namenjena isključivo za pušenje i onda tim ljudima, pretpostavljam da to isključuje obavezu da se 50% ostalog prostora odredi za nepušače, ali onda tim vlasnicima lokala namećete brojna ograničenja, pa kažete da u toj prostoriji mora biti poseban ventilacioni sistem, pa čak i krajnje neprimerena odredba koja nema mesta u zakonu, možda u nekom podzakonskom aktu, ali u zakonu ne svakako, pa kaže da se ispred ulaza u prostoriju za pušenje u samoj prostoriji mora obezbediti da se u slučaju kvara ventilacionog sistema automatski pojavi oznaka "zabranjeno pušenje zbog kvara na ventilacionom sistemu". Pa, ovo je potpuno besmisleno. Ovo je ulaženje u sitna crevca i ne znam gde ste takav automat našli. Ono što je suštinsko pitanje – zašto dva ventilaciona sistema koda postoje prostorije u kojima je zabranjeno pušenje i posebna prostorija koja je isključivo za pušenje? Ukoliko kada se vlasnik objekta odluči da objekat podeli na dva dela, vi samo propisujete obavezu da po stolovima, šankovima itd, na polovini objekta napiše ovo je za pušenje, a na drugoj polovini napiše ovo nije za pušenje, onda ne postoji nikakva obaveza za pravljenje dvostrukog ventilacionog sistema, a svako zna da je duvanski dim nešto što se ne može nalepnicom na stolu ili na šanku zadržati i da zakoni fizike nalažu da se taj vazduh meša iz jednog u drugi deo prostorije. Još jedna od velikih gluposti koju ste napisali je u vezi ugostiteljskih objekata, gde kažete da propisujete izuzetak, a zapravo krećete od pravila, pa onda kažete da će izuzetak postojati, to je 4. tačka,ako soba ima plafon. Po propisima i evidenciji Ministarstva zdravlja, koliko u hotelima i u hostelima postoje sobe koje nemaju plafon i kakve su to sobe? Poslednji stav, 6. stav u ovom članu kaže da odgovorno lice u ugostiteljskom objektu ima pravo da donese odluku da je u svim sobama pušenje zabranjeno. Gospodo, ovo je besmisleno. Vi ste 3. članom ovog zakona generalno propisali zabranu pušenja svuda, a onda članom 5, 6, 7. i 8. propisujete izuzetke od tog pravila, pa kažete – izuzetno se može odrediti da u određenim sobama, pod određenim uslovima, bude dozvoljeno pušenje. Besmisleno je da kažete da neko može odlučiti da svuda bude zabranjeno, već je zabranjeno. Ukoliko ispuni određene uslove onda može biti dozvoljeno. Kada govorimo o kontroli pušenja odgovorno lice može preneti svoju obavezu na drugo lice ili više lica da vrši kontrolu zabrane pušenja, ali je tu pitanje da li se odgovorno lice oslobađa odgovornosti. U stavu 4. člana 12. kažete da je odgovorno lice dužno da pismeno zadrži jedno ili više zaposlenih lica, ovo se odnosi na javni prevoz, za svako od vozila javnog prevoza, da u njegovo ime i za njegov račun vrši kontrolu zabrane pušenja. Kada govorimo o javnom gradskom prevozu da li mislite da je realno da će bilo privatno, bilo gradsko saobraćajno preduzeće odrediti bilo koga osim vozača da tu kontrolu vrši. Kažete jednu ili više osoba. Da li mislite da će neko zaposliti troje ljudi da se vozi ceo dan autobusom i kontroliše da li neko puši, ali još besmislenije je… (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, vreme koje je na raspolaganju vašoj poslaničkoj grupi je iskorišćeno.) Završavam, gospođo Čomić. Potpuno je ovo besmisleno, ali je još besmislenije kada se radi o stavu 4, o putničkim vozilima. Da li mislite da je moguće da bilo koji poslodavac odredi više ljudi da u putničkom vozilu, koje ima četiri ili pet mesta, kontroliše da li će neko pušiti. Naravno, vreme je izuzetno kratko. Gospođo Čomić, vama se zahvaljujem. Imaćemo prilike i u toku rasprave u pojedinostima da iznesemo još veoma veliki broj primedbi.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana Reč ima narodni poslanik Nikola Krpić, a zatim narodni poslanik Zoran Šami.
Poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, želim još neku reč da kažem o pasivnom pušenju, pošto mislim da neki nisu načisto sa time šta čini pasivni pušač, mada prosečna cigareta gori dvanaest minuta, pušač je samo mali deo vremena neposredno koristi, u stvari samo mali deo dima koji proizvodi cigareta udiše pušač. Većina dima se rasprši u okolni vazduh i udišu ga drugi. Dim koji leluja u okolini pušača sadrži više od 60 kancerogena. Zagađenje vazduha nastalo pušenjem, kućne ventilacije ne odstranjuju, već ga samo raspršuju okolo. Jedno proučavanje u Americi je otkrilo da su nepušači koji su u braku sa pušačima imali rak svih vrsta 60% više nego nepušači, koji nisu bili u takvom braku. Deca pušača imaju dva do četiri puta češće pogoršanje postojećih bolesti disajnih organa. Takođe je uočeno da sindrom iznenadne dečije smrti preovlađuje u domaćinstvima, gde se puši. Neposredni uticaj pušenja na zdravlje mladih ispoljava se određenim znacima, kao što su kašalj, smanjenje dubine disanja, stalna pojava sluzi u bronhijama, češće prehlade i slično. Kada pušenje postane navika, ono deluje štetno i na kardiovaskularni sistem. Navodi se, da pušenje podstiče gojaznost, konzumiranje veće količine hrane, nedovoljno kretanje, visoke vrednosti masti u krvi, a naročito holesterola. Usled toga, pušači se izdvajaju u posebnu kategoriju adolescenata, kod kojih je kasnije faktor rizika od kardiovaskularnih oboljenja znatno veći. U poslednje vreme ističu se simptomi koji ukazuju na nepodnošljivost među mladima, kao što je iritacija očiju, rinitis, glavobolja, jutarnje iskašljavanje itd. Ne sme se zanemariti ni uticaj duvana na polju nespokojstva, hipertenzije, drhtavice, poremećaja u organima za varenje, čira u stomaku i neki socio-psiholoških odnosa pojedinaca prema sredini. Uopšte uzevši, skoro da nema organa na koji pušenje ne deluje negativno. Ako se tome dodaju psihosocijalne posledice, onda je veoma teško objasniti, zbog čega ljudi posebni mladi, uprkos saznanju o štetnom dejstvu, ipak počinju da puše, a još više zbog čega stari to isto žele i ne odustaju od pušenja. Zbog ovih razloga ja ću lično glasati za ovaj zakon, a i svi poslanici iz Partije ujedinjenih penzionera glasaće, gospodine ministre, za ovaj zakon. On je odličan.
Reč ima narodni poslanik Zoran Šami.
Zahvaljujem, gospođo predsedavajuća. Dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, pokazalo se nakon današnje diskusije da je moja prva primedba – da smo ova dva zakona trebali da imamo na odvojene rasprave ispravna. Nažalost, to je o jednom vrlo važnom zakonu o lekovima, odnosno govorilo je samo, ako je moja evidencija tačna četiri poslanika: poslanici DSS gospoda Dimitrijević i Lazić, gospodin Momčilov i gospodin Ostojić. Imam utisak, iako se preterano ne razumem u tu oblast, da je taj zakon dozvoljavao i zapravo zahtevao jednu mnogo ozbiljniju raspravu koju danas nažalost nismo uspeli da izvedemo. Što se tiče zakona o… da ne čitam sada naslov zakona… nije o zabrani pušenja nego… [[smeh u sali.]] Mogao bi tom zakonu da se gospođo daju i neka druga imena, ali mi pristojnost nalaže da to ne kažem. Dakle, kada je reč o tom zakonu, moram da priznam da sam danas doživeo i određeno iznenađenje. Naravno da se mi, osim na vlast i opozicija, ovde kao ljudi delimo: neki su pušači, a neki su nepušači. Ja sam očekivao da će nepušači biti netolerantni, ne po sebi, ali u principu sam to očekivao. Ispostavilo se naprotiv suprotno – ovde su pušači svi odreda istakli potrebu da se donese zakon i da zakon mora da uvaži ljudska prava svih, odnosno i prava nepušača da budu zaštićeni od duvanskog dima i prava pušača da puše tamo, da im se omogući da puše u nekom određenom prostoru, gde neće nikoga ugrožavati. Ja sam otišao korak dalje i istakao prava nekih, a kasnije je to pretvoreno u ugostitelje, ne samo ugostitelje, nego ljude koji imaju, tj. čiji posao je baziran na tome da se kod njih okuplja jedan određeni broj ljudi i da su oni zainteresovani da taj broj ljudi bude što veći. To nije sporno. Doduše, ministar je u jednom trenutku pročitao u kojim zemljama EU je pušenje totalno zabranjeno. U mnogo većem broju zemalja je donet neki zakon, na koje bi ovaj naš zakon mogao da liči, ako se popravi, ali o tome ćemo kada budemo raspravljali u pojedinostima. Tako mislim, odnosno ono što me zapanjilo, kažem, jeste da su upravo nepušači iskazali jedan visok stepen netolerancije, doduše najveći broj njih su bivši pušači, a narod to kvalifikuje onom poznatom krilaticom – da oni koji su naknadno pokršteni bivaju veći katolici od pape. Ne umem to do kraja da vam objasnim. S obzirom na zanimanje predsednice Skupštine, ako bi ona imala dobru volju, ona bi to mogla dobro da objasni. Pred nama je rasprava u pojedinostima. Kazao sam da je zakon, i o tome nisam želeo previše da pričam danas, već ćemo pričati kada bude rasprava u pojedinostima, ali skrećem pažnju gospodinu ministru da pročita amandmane. Demokratska stranka Srbije je podnela 25 amandmana na ovaj prvi zakon i negde desetak amandmana na ovaj drugi. Mislim da smo amandmane podneli sa isključivom namerom da popravimo zakon i da ga dovedemo u one okvire, o kojima smo danas govorili u načelu. Meni je zadovoljstvo da su to govorili ne samo predstavnici opozicije, nego i predstavnici vladajućih stranaka, tako da napravimo jedan primenljiv zakon, koji će voditi računa o pravima i ljudskim pravima svih. Na taj način da obavimo jedan koristan posao. Slažem se, neko je tu rekao, nekolicina poslanika je to kazala, da ovo nije zakon oko kojeg mogu da postoje neke striktne političke razlike. Ovo je zakon za koji bismo naprosto svi trebalo da budemo zainteresovani da bude onako kako treba da bude. Svako preterivanje u ma kojem smislu je izuzetno štetno i od zakona pravi surogat, koji se ne da posle primeniti ili se ne da adekvatno primeniti. Na kraju imam dve napomene, a otišao je gospodin Krasić. On nažalost ne stoji dobro s matematikom, sudeći prema parametrima koje su ovde izneli moje kolege lekari, u čiju stručnost previše ne sumnjam –nisam izgubio devet i po godina života, nego čini mi se da sam izračunao 14 godina i sedam meseci, takoreći, vi imate mrtvaca pred sobom, ovo je samo moj duh. [[Smeh u sali.]] Drugo, dugujem izvinjenje gospodinu Veselinoviću, koji je moju šaljivu pesmicu, odnosno šaljivu pesmicu Ršumovića, koja je očigledno uvredila njegov, očigledno, istančan smisao za šalu, pa mu se ja izvinjavam.
Reč ima ministar. Molim vas samo da se prijavite u elektronski sistem.
Hvala lepo. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, na kraju ovog dana želim da vam zahvalim kao ministar za zdravlje na današnjoj raspravi, koja je pokazala da je moguće da se o ozbiljnim stvarima u srpskom parlamentu razgovara na nivou odgovornosti kakvu mora da ima i član izvršne vlasti Vlade i predstavnici narodne volje, poslanici u Skupštini. Kada se raspravljaju pitanja koja su važna i koja imaju toliko veliki javni značaj, zaslužuju ne samo da im se posveti vreme i ne samo da se kažu stvari koje duboko mislite, ljudski, politički, stručno, nego koje zaslužuju da se o njima vodi dostojanstvena rasprava, koja neće ni jednog trenutka da padne ispod nivoa dostojanstvene rasprave o ozbiljnim stvarima. Ovde se radi o ozbiljnim stvarima i dozvolite mi da vašu pažnju na kraju zadržim na onome što smatram da je potrebno. Bilo je diskusija i pitanja koja su se ticala pojedinačnih primera, nekada nejasnih incidentnih situacija. Za pitanja poslanika postoji jasna i precizna procedura. Nikada nisam dozvolio da ministar zdravlja ili Ministarstvo zdravlja odgovori na pitanje poslanika na način i u vremenu kako je to predviđeno, pa ću zamoliti sve poslanike koji imaju konkretno pitanje da ga postave kao pitanje i na to će dobiti odgovor. Svi su svedoci da kada je bilo posebno zasedanje posvećeno pitanjima, ja sam dolazio, bio na raspolaganju da odgovaram usmeno, bio direktno na toj sednici, pa nisam dobio tada ni jedno pitanje, a kada dobijem pisani dokument iz koga se vidi šta me koji poslanik pita, mi odgovorimo. Dakle, sad bih govorio o onome što jeste srž današnje rasprave, a to su ova dva zakona o lekovima i medicinskim sredstvima i zakon o zaštiti stanovništva od štetnih uticaja duvanskog dima. Bilo je u diskusijama pominjanja npr. između ostalog prava pacijenata. Dobro je poznato da je 2005. godine, kada je donet Zakon o zdravstvenoj zaštiti,u 15 članova tog zakona definisana oblast zaštite prava pacijenata, u istoj godini kada je doneta Evropska povelja o zaštiti prava pacijenata. Dakle, potpuno je nevažno da li će postojati poseban zakon koji će se tako zvati ili će se suštinski ta oblast naći u sistemskom zakonodavstvu, pa ćemo je zajedno sprovoditi. U nekim od pitanja videlo se da se prikriva činjenica da neki koji su pitali imaju vrlo dobro iskustvo iz upravljanja zdravstvenim ustanovama, iz upravljanja širim kontekstom ustanova u čitavom jednom npr. velikom gradu, pa onda imaju direktno iskustvo iz prakse zaštitnika prava pacijenata i moraju da znaju i treba da znaju da je to posao koji je težak, koji je mukotrpan, koji smo započeli, zaorali smo njivu, posejali i sada ćemo zajedno da vidimo kako to raste i kako ćemo menjati. Ali, ako to negiramo u startu sa jednom dozom cinizma koja nije primerena toj oblasti, onda se ponašamo destruktivno, što nije dobro. Novinske tekstove zaista nemam namere da komentarišem. Šta danas sve mogu da napišu novine, to je jasnije vama nego meni. Bila je u jednoj diskusiji tvrdnja – duvanski dim nije najveći rizik. Jeste, najveći je rizik. Najznačajniji štetni pojedinačni faktor za bolesti koje se mogu sprečiti je duvanski dim. Da li je urađeno malo ili mnogo, o tome će dati svoj sud i građani, svaki dan daju, i verovatno svako od nas ima iskustvo iz zdravstvene ustanove, bilo lično, bilo preko nekog svog najbližeg, a ima i iskustvo unazad 10, 15 ili 20 godina. O nekima ste govorili jer bilo je reči, npr, o registraciji lekova i o nekim sumnjivim smrtima koje su bile povezivane sa ovakvim ili onakvim interesom. Dakle, između 2000. i 2006. godine su rađena dva istraživanja. Prema tome, pogrešno je citirano ono od 2000. godine pa dosad, 10 godina, pa je to ispod 1%. Smanjenje broja aktivnih pušača u Srbiji između 2000. i 2006. godine, kada su rađena dva ozbiljna istraživanja istom metodologijom, nešto veće je od 1% godišnje. Svi ozbiljni ljudi koji to znaju bolje od mene kažu da je to odličan rezultat, pogotovo za sredinu u kojoj je pušenje duvana uvek bilo kulturološki prihvatljivo i tolerisano. Mi smatramo da ako do 2015. godine nastavimo ovim tempom svi zajedno da kontrolišemo duvan, da će to biti dobro. Slovenija je 10 godina radila ovaj posao ovako. Jedanaeste godine je zabeležila manji broj obolelih od raka pluća. SAD 20 godina su radile ovako, pa su 21. godine zabeležile da na prvom mestu više nije rak pluća nego rak debelog creva. Znači, ovo je mukotrpan posao, dugotrajan. Ne vide se mnogo rezultati u hodu i ovo je štafeta. Prema tome, neko će ovu palicu nositi dalje. Zašto ovaj zakon sad kada već postoji jedan zakon koji se zove Zakon o zabrani pušenja i zašto samo 60 mandatnih kazni? Upravo zbog toga što je zakon koji je sada na snazi praktično dekapitiran, nemoguće ga je sprovoditi, tako da vi kada evidentno imate kršenje zakona naplatite kaznu, zato što je on tako definisan da čovek mora u tom trenutku da drži upaljenu cigaretu, da povlači dim i tada je prekršio zakon. Zatim, procedura inspekcijskog nadzora je takva da se daje ovlašćenje samo jednom delu inspekcijskih službi u sistemu države Srbije i praktično je skoro nemoguće sprovoditi ga efikasno. U ovom zakonu se kriju dva mehanizma koja treba da pomognu da bude efikasniji. Jedan je – ne postoji nijedna inspekcija u zemlji u državi Srbiji koja neće biti nadležna za sprovođenje ovog zakona. Prosvetna za škole, zdravstvena za zdravstvene ustanove, tržišna itd. Broj dva – direktor je za ustanovu odgovorno lice. On može da prenese ovlašćenje na jedno ili na više. Šta to znači? To znači da ja kao ministar zdravlja mogu da prenesem ovlašćenje na sve zaposlene u Ministarstvu zdravlja, da svako bude odgovoran. To znači jedan od načina da budemo efikasniji u kažnjavanju kada se zakon krši. Da li se sve može rešiti represijom? Nikada u istoriji čovečanstva nije moglo, nikad se to ne može ako ne postignete kritičnu masu volje i kritičnu masu pozitivne svesti. Današnja rasprava je pokazala da smo mi blizu kritične mase pozitivne svesti o ovom problemu. Bez obzira što se razlikujemo, npr. danas naučio lekciju od mladog poslanika jedne opozicione stranke, koju ću iskoristiti u predlaganju budžeta za 2011. godinu i predložiti Ministarstvu finansija da da olakšicu za onaj lokal koji bude zaustavio duvan tako što nema obavezu, ali odluči da izbaci duvanski dim. To je primer konstruktivnog opozicionog razmišljanja i delovanja. Bilo je reči o zakonu o lekovima. Zakon o lekovima je toliko važan, istovremeno sistemski i vrlo visoko sofisticiran i profesionalno definisan propis, da verovatno niko od nas ne zna dovoljno da može o tome da govori dokumentovano, ako nema stručni stav farmaceutske struke. Mogu da vam kažem da od 2004. godine, kada je Zakon o lekovima i medicinskim sredstvima donet, više u Srbiji nije bilo moguće da neko, npr, donese lek i da dobije rešenje tako što će neko da mu lupi pečat u nekom kabinetu. Nažalost, to se radilo decenijama unazad, pa se događalo da kada 2003. godine preuzmete dokumentaciju iz tadašnjeg saveznog zavoda i saveznog sekretarijata za zdravlje o registraciji lekova, da je dokumentacija jedna gomila papira bez reda, u koji ne možete ni da uđete 15 dana dok raspletete o čemu se radi u tim papirima. Pitajte jednog od savetnika verovatno za ovakvu diskusiju, jer ste vidim pitali ranijeg direktora agencije, a i sadašnjeg, da li je ikada ministar Milosavljević okrenuo telefon direktora agencije i nešto rekao u vezi sa lekom? Naravno da nije, zato što je zakonom delegiran profesionalni posao registracije, kontrole, kvaliteta i vigilansenezavisnoj instituciji. Potpuno prihvatam da je moguće definisati i ovako i onako. U nekim diskusijama pominjala se nekonzistentnost, netransparentnost, govorilo se o suštini i kvalitetu, o razdvajanju oblasti, a onda se usput pominjao i zakon o doživotnom ministru zdravlja i koristila jedna doza cinizma, koja meni postaje čak simpatična. Ponekad mi se čini, sa toliko kritika iza kojih ne vidim mnogo argumentacije, mogao bih ovo da radim do penzije. Naravno, šalim se. Svakako da kada neko u kontinuitetu radi javni posao koji nije lak, nikad ga ne bih prihvatio da nisam pozvan 2002. godine direktno od Zorana Đinđića da učinim nešto dobro za svoju struku i za svoj narod i nikad se nisam pokajao. Mnogi od ljudi koji su sada diskutovali kritički bogami su glasali 2004. godine taj zakon i glasali su i 2005. godine druge sistemske zakone i čak učestvovali u njihovim donošenju. Mnogi koji su sada u vladajućoj koaliciji znaju da im je ministar zdravlja dolazio na poslanički klub kada su bili opozicija, pa ih uvažavao, pa im objašnjavao zbog čega je važno da donesemo sistemske zakone koji su iznad političke volje. To je ono što ovaj posao čini smislenim i što i dalje imam snage i volje, i lično i kao ministarstvo, da guramo donošenje propisa koji treba svima nama da donesu bolje. Dakle, da li će jedan zakon da definiše lekove ili će biti poseban za veterinu, poseban za humanu, to je pitanje izbora i konvencije. Mi smo odlučili da bude jedan, jer smo prethodno u razmatranju sa veterinarima shvatili da mnogo veterinarskih lekova ima direktnu implikaciju za ljudsko zdravlje, jer vi jedete hranu koja je dobijena od životinja koje su uzimale lekove. Dobro je da sve bude po visokom standardu i da od tih nekoliko stotina veterinarskih lekova i preko tri hiljade humanih lekova da kvalitet, standard, pravila budu ista. Dozvoljavam, naravno, mogućnost da mogu da budu tri, ali ako jedna opoziciona stranka kaže - nećemo da glasamo zato što su tri, nisu tri nego jedan. Pa, ne morate ako je to mera vaše odgovornosti. Narod će doneti sud o tome da li vam je to toliko bitno, jedan ili tri, ili vam je mnogo važno da odigrate ulogu opozicije u ovom trenutku, ma koliko bilo destruktivno. Šezdeset članova zakona se odnosi na medicinska sredstva, 58 se odnosi na davanje dozvole, 35 na klinička ispitivanja, 77 na proizvodnju, ako već govorimo u ciframa. Ali, to je potpuno irelevantno. Iza ovakvog predloga stoji Farmaceutska komora, farmaceutska udruženja, stoje institucije profesije. U Srbiji ne vidim koja je to druga institucija koja može da nam kaže da je ovo potpuno pogrešan put i da moramo da se vratimo nazad. Nekoliko reči o inspekciji. Ako mene pitate – farmaceutska inspekcija treba da je zajedno sa agencijom. Da li je to moguće u Srbiji? Nije, zato što postoji Zakon o državnoj upravi koji inspekcijske poslove zadržava u državnoj upravi. Ministarstvo zdravlja je razmotrilo uporedno sve mogućnosti i čak promenilo sistematizaciju po novom i formiralo poseban sektor za inspektorat u kome će biti zajedno zdravstvena inspekcija, sanitarna, farmaceutska, inspekcija za opijate. Pripremajući se za trenutak kada će u okviru reforme državne uprave Republika Srbija definisati službu inspektorata kao jedno telo, inspekcija treba da radi po procedurama, bez diskrecionog odlučivanja, po unapred predviđenim upitnicima, po ček listama, ima, nema, i da donosi zaključke koji su potpuno van diskrecionog odlučivanja. I u jednom trenutku, u trenutku reforme državne uprave, sigurno će doći momenat kada će se i ovaj deo posla vezan za lekove izmestiti u agenciju. Agencija nije formirana ovim zakonom, nekolicina poslanika nije dobro razumela, formirana je prošlim zakonom iz 2004. godine, počela je da radi na dobrom tragu ranije odličnih rezultata Zavoda za farmaciju. Okuplja jedan značajan broj, čini mi se, najboljeg što farmaceutska struka u Srbiji ima. Imali smo u startu veliku podršku i dalje EU da ustanovimo agenciju koja svima nama treba da služi na čast, jer je rame uz rame sa evropskim agencijama koje su mnogo starije, počinju da dolaze ljudi i od nas da neke stvari uče u procedurama,ne samo komšije iz regiona, nego i zemlje koje su već članice EU. Moje duboko ubeđenje je da će ovakav zakon o lekovima i medicinskim sredstvima predstavljati ono što je struka od nas tražila, što je na tržištu lekova neminovnost, da lekovi koji ne idu na recept jedanput budu ostavljeni na slobodno tržište i da njihova cena bude slobodno formirana, da se izbrišu nelogičnosti i da mi insistiramo na nekoj proveri svake serije koju više niko ne radi. Morate me shvatiti da je u filozofiji proizvodnje leka najveća odgovornost na onome ko proizvodi. Da li mislite da neko ko proizvodi lek za milione ljudi ima interes da nekome podvali? Naravno da nema, nego mora da ima interes i terate ga propisima, međunarodnim i nacionalnim, da to radi najbolje što može, da bude standardizovano, da liči na druge zemlje, da biste ga lakše prepoznavali i onda, naravno, vi kontrolišete. Da li je za ove četiri poslednje godine mnogo pet otkrivenih falsifikata? Malo je, ali pre toga ih nije bilo uopšte, otkrivenih. Neki diskutanti su sedeli u Vladi kao ministri, u Vladi koja nije imala nijedan falsifikat otkriven, koja je stavljala pečate na registraciju, koja nije baš mnogo brinula o procedurama. Dozvolite, ovo jeste važan korak. Na kraju, pošto sam obećao ne duže od 15-ak minuta, ono što je za mene najbolja poruka današnjeg dana – Srbija ima na vidiku nacionalnu alijansu protiv duvanskog dima, bez obzira na političke razlike. Neko je ovde, kobajagi slučajno rekao kako je ministar Milosavljević pušio dve paklice i prestao. To je onako zanimljivo podmetanje nekoga sa velikim političkim iskustvom. Ja sam političar amater, ja sam doktor gastroenterolog, profesor interne medicine na Medicinskom fakultetu Univerziteta u Beogradu, nikada nisam pušio. Kad jednom ne budem bio na ovoj funkciji, ako ikada imate problem sa stomakom, naći ćete me u Kliničkom centru Srbije. Hvala vam na konstruktivnosti i čestitam građanima što imaju Skupštinu koja je u stanju da raspravu o duvanskom dimu vodi kao da je sa sto godina tradicije normalne parlamentarne rasprave, a ne samo sa deset.
Zaključujem zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o zaštiti stanovništva od izloženosti duvanskom dimu i Predlogu zakona o lekovima i medicinskim sredstvima. Ovim za danas završavamo rad i nastavljamo sutra, u petak, 9. aprila 2010. godine, u 10.00 časova. Hvala vam.