Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 90 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje kartice za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da su u sali prisutna 84 narodna poslanika i da saglasno tome možemo da počnemo radni dan. Obaveštavam vas da je sednici sprečen da prisustvuje narodni poslanik Vukosav Tomašević. Istovremeno, obaveštavam vas da je sednica Zakonodavnog odbora pomerena za utorak, 16. maj, u 10,15 časova, u maloj sali. Nastavljamo rad prema dnevnom redu. Prelazimo na zajednički načelni pretres 12-15. tačke dnevnog reda: – PREDLOZI ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O PRIVATIZACIJI I OSNIVANjU AKCIONARSKIH DRUŠTAVA "NIS - KAPITAL", "EPS - KAPITAL" I "PTT - KAPITAL" Saglasno odluci Narodne skupštine da se obavi zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz dnevnog reda po tačkama 12, 13, 14. i 15. a pre otvaranja zajedničkog načelnog pretresa, podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave u zajedničkom načelnom pretresu za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka – jedan sat 36 minuta, Demokratska stranka Srbije – jedan sat tri minuta 36 sekundi, Demokratska stranka - Boris Tadić – 43 minuta 12 sekundi, G17 plus – 37 minuta 12 sekundi, Socijalistička partija Srbije – 26 minuta, 24 sekunde, poslanička grupa Nova Srbija i samostalni poslanici 9 plus 9 – 20 minuta 24 sekunde, za Evropsku Srbiju – 6 minuta, i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, tri poslanika SPO-a, tri nezavisna poslanika, po pet minuta, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Za slučaj da ne budu predsednici ili zamenici predsednika poslaničkih grupa tu, da od ovlašćenih poslanika G17 plus je ovlastio Nikolu Novakovića kao ovlašćenog predstavnika. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, Predlogu zakona o osnivanju Akcionarskog društva "NIS - KAPITAL", Predlogu zakona o osnivanju Akcionarskog društva "EPS - KAPITAL" i Predlogu zakona o osnivanju Akcionarskog društva "PTT - KAPITAL". Da li predstavnici predlagača Branko Pavlović, Veljko Milošević, Miroslav Veličković, Zoran Mrvaljević, Relja Popović i Dušan Uzelac žele reč? Pre toga, po Poslovniku, narodni poslanik Velimir Simonović.
Malo objašnjenje, pošto nemam Poslovnik pri ruci. Vidim ovde izvesnu gospodu koji nisu narodni poslanici. Po parlamentarnoj praksi svuda u svetu, u ovu salu mogu da uđu samo narodni poslanici, ministri i predsednik Republike, ako ga mi pozovemo ili ako sam želi da dođe. U odborima mogu da prisustvuju građani, ali mislim da u ovu salu ne mogu da uđu i ne mogu da se obrate nama poslanicima.
Hvala vam, gospodine Simonoviću, vi ste potpuno ispravno konstatovali, polazeći od uverenja da su predstavnici predlagača akata po pravilu neko ko je predstavnik Vlade. Po našem novom Poslovniku, u slučaju da predsednik Skupštine ima dokaz da je državni sekretar za zakonodavstvo Vlade, i on može da bude, a naravno narodni poslanici, bilo pojedinačno, bilo kao predstavnici poslaničke grupe, bilo kao predstavnici određene grupe koja je više od 20. Ali, budući da je zakon uvek iznad Poslovnika, a postoji Zakon o narodnoj inicijativi i referendumu, on obavezuje da se jedna tačka stavi na dnevni red kada se ispune određeni uslovi, a oni su, da ne citiram, broj prikupljenih potpisa. U odnosu na to, ove tačke su, posle provere, pošto postoje različite narodne inicijative koje su zadovoljavale samo jedan deo, dakle posle provere, prikupljeni su potpisi, na adekvatan način su prezentovani potpisi i na adekvatan način je dobijena potvrda o validnosti tih potpisa. U odnosu na to bilo je neophodno da se dobije mišljenje Vlade. Mišljenje Vlade je stiglo u decembru 2005. godine i ono je bilo negativno po svim tačkama, te su shodno tome, a zbog nemogućnosti da se u redovnom zasedanju razmatraju tačke koje su stavljene od strane predsednika Skupštine na dnevni red, povučene od strane predlagača, jer je bilo neophodno, upravo da ne bi bilo zbunjivanja, da se dobije bar još jedno mišljenje o pravnoj mogućnosti od nadležnog tela. Ono je dobijeno pre mesec dana i odmah je predsednik to stavio na prvu narednu sednicu u redovnom zasedanju, kada jedino predsednik Skupštine odlučuje o predlogu da se nešto stavi na dnevni red, a poslanici glasaju da li će i biti. Dakle, na osnovu toga je na dnevnom redu. Zbog toga, po Zakonu o narodnoj inicijativi i referendumu, bilo je moguće imati zakonski akt ovde, a onda stupa na delo član Poslovnika koji kaže - predstavnik predlagača. Budući da su validno prilikom predavanja ovog predloga navedeni predstavnici predlagača, oni naravno ne mogu svi da se obrate, ali budući da su navedeni, ovde su prisutni na poziv predsednika Skupštine, preko stručne službe. Inače, ni pre, ni posle toga nije moguće. Kao što znate, čak i najviši državni funkcioneri koji predstavljaju jedinstvo države, kao što je predsednik Republike, mogu da dođu na poziv, i tako se uvek i dešava, dakle, na poziv predsednika Skupštine. U ovom slučaju, po Poslovniku i po zakonu, kao potpisnici inicijative i validni predlagači na poziv su ovde prisutna gospoda čija sam imena pročitao. Pretpostavljam da vam je jasno koliko je ovo specifična situacija, pa vas molim za jednu specifičnost. Budući da niste poznati javnosti i poslanicima, nego pretpostavljam sindikatima ili onima čije potpise predstavljate, molim za nešto što nije uobičajeno, dakle, prilikom obraćanja predstavljanje. Dakle, nije neophodno glasanje o povredi Poslovnika. Reč ima predstavnik predlagača Dušan Uzelac.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, građani Srbije, velika čast mi je danas da se vama ovde obratim. Zovem se Dušan Uzelac, predsednik sam jedinstvene sindikalne organizacije NIS-NAFTAGAS. To je deo Naftne industrije Srbije koji se obavi osnovnom delatnošću, a to je istraživanje i proizvodnja nafte, gasa i geotermalne energije. Bili smo inicijatori za izradu ovih zakona zbog toga što u momentu kada je doneta odluka da se krene u privatizaciju velikih javnih preduzeća procenili smo da su to poslednje velike vrednosti u ovoj državi koje će biti prodate i zbog toga smo pokrenuli akciju, sindikati, za izradu zakona koji će doneti korist i zaposlenima u Naftnoj industriji Srbije, penzionerima, a takođe smo zahtevali od ljudi koji su radili ove zakone da ti zakoni sa istim pravima obuhvate i sve ostale građane Srbije koji do sada nisu svoje pravo za upis akcija iskoristili u potpunosti ili ga nisu iskoristili uopšte.
Izvinite, molim vas, moram da vas prekinem, oprostite, nemojte se zbuniti. Neophodno je i sada skoro da zloupotrebljavam činjenicu da samo predsednik Skupštine može da prekine govornika, ali po pravilu jer se krši red, molim vas za izvinjenje. Zbog uspostavljanja reda, budući da mnogi poslanici, jer danas nije inače radni dan, nego samo odlukom je radni dan, ne znaju kada bi se i kako nastavio pretres po sledećoj tački, u odnosu na to, jer je važan zakon, a stigao je po hitnom postupku i moraju da se pripreme amandmani, neophodno je obaveštenje. Po članu 85. stav 4, danas će se raditi do kraja rasprave, ne samo kada se završi ova, već i sledeća tačka, zakon o vraćanju crkvene imovine. Za slučaj da se rasprava o ovim tačkama završi pre podne, u tom slučaju će u 14,00 časova biti nastavak, znači pre 14,00 časova sigurno neće krenuti nastavak sledeće tačke. Izvinite, molim vas, što sam vas prekinuo i nastavite. Hvala.
Hvala, gospodine predsedniče. Niste me dekoncentrisali. Dakle, zahtevali smo da se izrade zakoni koji će podjednako tretirati i od kojih će podjednako imati korist svi građani koji do sada nisu upisali u potpunosti ili nisu upisali uopšte pravo na dodelu besplatnih akcija. Ocenili smo da postojeći zakon nije dobar za građane, nije dobar za zaposlene u NIS-u, zbog niza argumenata. Najvažnije je da će dodela tih besplatnih akcija biti u nekom neodređenom periodu posle 2010. godine. Posle 2010. godine, veliki deo i veliki broj ljudi koji su ostvarili i po ovom zakonu najveća prava, jer imaju najveći broj godina radnog staža, ostvarili bi najveći broj prava na dodelu besplatnih akcija. Nažalost, zbog godina staža verovatno ne bi bio u životu. Zbog toga smo zahtevali da se odmah sada i svakako pre privatizacije izvrši raspodela takvih akcija. Predlozi tih zakona, kao i zakona o izmeni i dopuni Zakona o privatizaciji, koji bi omogućio da od kapitala ova tri velika javna preduzeća ostvare pravo i ostali građani, izrađeni su, i mi kao organizatori, sindikati iz ova tri velika javna preduzeća, krenuli smo u akciju da ostvarimo onu zakonsku osnovu da bi ovi zakoni došli vama u Skupštinu na razmatranje, da imate mogućnost, razmatrajući ove zakone, da ukažete na njihovu manjkavost, da predložite, da razgovaramo. Samo smo to zahtevali, da razmatramo te zakone argumentovano i da omogućimo Vladi i vama poslanicima u Narodnoj skupštini koji ste iznad Vlade da ukažete kako da popravimo ove zakone ili da predložite ako imate nešto bolje od ovih zakona, a koje će doneti korist. Procenili smo da izuzev zaposlenih u javnim preduzećima, oko 3,5 miliona stanovnika i građana Republike može da ostvari korist i pravo na dodelu besplatnih akcija. Vrlo brzo, kada nam je stručna služba Narodne skupštine omogućila da krenemo u proceduru potpisivanja predlagača ovih zakona, u roku od tri-četiri dana je 542.592 građanina potpisalo ovaj zakon. Još par stotina hiljada potpisa je stiglo sa zakašnjenjem. Imali smo ograničen rok. Od tog momenta ovi sindikati su bili samo organizatori akcije. Ovo je dobilo, po broju predlagača, tretman narodne inicijative. Zbog toga je ovo istorijski momenat u Narodnoj skupštini, prvi put se razmatraju predlozi, a ovo su predlozi zakona, na osnovu narodne inicijative. Vi ste do sada razmatrali predloge zakona koje su predlagali ili Vlada ili pojedine partije. Iza ovih predloga prvi put stoje građani Srbije. Predložili smo vam zakone koji su stvarno dobri. Ti zakoni su prošli razmatranje na Zakonodavnom odboru. Zakoni su urađeni po svim pravnim i ekonomskim procedurama, na osnovu međunarodnih konvencija i međunarodnih preporuka o upravljanju finansijskim tokovima. Predloženi zakoni koji su pred vama su izuzetno dobri za dobru i odgovornu vladu. Dobri su zato što bi njihova dosledna primena garantovala kvalitetnije upravljanje državnom imovinom. Ovi zakoni su dobri i zbog toga što ispunjavaju od prošle godine i iz ranijeg perioda preuzete obaveze o reorganizaciji i privatizaciji velikih javnih preduzeća. Dobri su za građane Srbije iz tri najvažnija razloga. Njihovim usvajanjem i doslednom primenom veliki broj građana i njihove porodice dobili bi veoma brzo pristojan prihod iz privatizacije ovih preduzeća. Drugi važan argument je da bi svi građani Srbije dobili daleko kvalitetnije i pouzdanije usluge iz javnog sektora. Treći izuzetno važan razlog je da bi usvajanjem i doslednom primenom ovih zakona u znatnoj meri ojačao penzioni fond. Svi smo svesni u kojoj situaciji se nalazi populacija koju zovemo penzioneri i sadašnjim zakonom i šta joj predstoji procesom tranzicije. Oni će biti najveći gubitnici. Ovim zakonima bi se izuzetno ojačao penzioni fond i obezbedili bi prvo penzionerima, a onda i nekima od nas koji smo pri kraju radnog veka, i vas, pristojniji i dostojanstveniji produžetak života nakon završetka radnog veka. Ti zakoni su dobri. Vi imate pred sobom odgovor Vlade Republike Srbije na te zakone koje je potpisao gospodin Labus. Neću se osvrtati na argumente tipa, neizvodljiva je primena ovih zakona zbog tehničkih nemogućnosti. Dva važna argumenta ću razmotriti pred vama. Prvi važan argument je da bi se primenom ovih zakona formirala preduzeća, kako smo mi nazvali, društva kapitala tipa holdinga, gde bi država dobila stopostotnu imovinu i upravljanje nad ovim preduzećima, a odmah nakon usvajanja ovih zakona bi morala da izdvoji 30% vrednosti u akcijama i da dodeli zaposlenima u privatizacioni registar i u penzioni fond. Ocena je da Republika Srbija nema interes i da ne bi mogla da nađe zajednički interes sa subjektima sa kojima bi nakon podele ovih akcija trebalo da deli upravljačka prava. Hladno i bezosećajno mi je bilo kada sam to pročitao da me neko naziva subjektom, i ostalih tri i po ili četiri miliona građana koji bi stekli pravo na ove akcije. Nemoguće je i neprihvatljivo da Republika Srbija ne može da nađe istovetni interes sa četiri miliona građana, i to odraslih, punoletnih građana, koji predstavljaju skoro dve trećine biračkog tela. Drugi argument i zaključak primedbi Vlade je da formiranje ovih preduzeća ima isključivo težnju da to budu preduzeća koja bi ostvarivala profit, bez garancije da će ispunjavati one svoje obaveze zbog kojih su registrovana. Radim u Naftnoj industriji Srbije i pitam sve, pa naravno da smo tražili da se formiraju preduzeća sa isključivim ciljem da ostvaruju profit, naravno da je to prvi cilj, a sada onaj drugi cilj. Mogu da vam kažem, do sada Vlada nije upravljala dobro javnim preduzećima, a za NIS znam jer u njoj radim 30 i više godina, naravno da nam je cilj da to preduzeće ostvaruje profit. Kada ono ostvaruje profit, šta bi mi naftaši drugo mogli da radimo, jer je tamo argument, nema sigurnosti da će ispunjavati obaveze zbog kojih je registrovano. U NIS-u preko 80% zaposlenih su ljudi koji mogu da rade samo u NIS-u, nigde više, i šta bi mi naftaši drugo mogli da radimo kada bi ostvarili profit i u čega drugo da ga ulažemo, osim u to što smo do sada radili, a to je proizvodnja nafte i gasa. Ne bi sadili krastavce i papriku. To je jedino što znamo da radimo sa tim profitom. Dakle, toliko o odgovorima. Nas sada posmatra veliki deo građana Srbije. Na vama jeste ozbiljan zadatak da argumentima razgovaramo, da razmotrimo ove zakone. Svakako da ne bi bilo prihvatljivo neću i ne može, to su argumenti za ulicu. Ova sala i Narodna skupština mora da razgovara ozbiljnijim argumentima. Na kraju, u ovoj situaciji u kojoj se nalaze građani Srbije, dodela ovih besplatnih akcija bi bio u narednom periodu jedan od ozbiljnih načina da se omogući egzistencija velikom broju građana Srbije. U ovoj načelnoj raspravi, a svakako ćemo razgovarati i o detaljima, koristim priliku, prvi put u ovom domu, da vam se sada obratim i kao građanin, dakle, ne kao predlagač i organizator ovih zakona,gospodo narodni poslanici, da vas pitam, a svesni ste i deo vas se nalazi u toj situaciji, da li znate koji je najpopularniji sport među mladima: učenje stranih jezika. Svaki dinar ulažu u učenje stranih jezika da bi što pre napustili ovu državu. Takođe sam otac odraslog deteta. Nemam nikakvih argumenata da je zadržim u ovoj državi, nemam nijedan ozbiljan argument. Toliko godina staža nisam ostvario neke velike finansijske zalihe, tako sam vaspitan. Nisam koristio metode neke druge. Tako sam vaspitan. Nemam argumenata. Na ovaj način, usvajanjem ovih zakona, i nama roditeljima ćete bar jedan argument dati da toj deci kažemo, ima, krenulo je nešto u Srbiji, ostanite ovde, nemojte pretvarati ovu zemlju u zemlju starih očeva i majki. Pred vama veliki broj ljudi, završavam ovim gospodom, nema šansu u životu da donese neku stratešku odluku i važnu. Od onog malog broja ljudi deo njih propusti i onda se ceo život pita, šta bi bilo da sam to uradio. Apelujem na vas, u ime onih 540.000 potpisnika i tri i po miliona koji očekuju s pravom da dobiju akcije koje će biti trag neki da su oni postojali i radili u ovoj državi, apelujem na vas da kao narodni poslanici udovoljite volji naroda, da iskoristite priliku koja vam se pružila sada, i po onoj narodnoj - pukovnik ili pokojnik, izaberite mogućnost da donesete odluku koje se nećete stideti i koja će ući u istoriju parlamentarnu ovde. Zaboravite na dnevno-politički interes, ovo je interes naroda, velikog dela naroda, rekao sam dve trećine biračkog tela je u pitanju. Donesite odluku, razmotrite i prihvatite ove zakone. Do momenta dok ne budete u situaciji da glasate, apelujem na vas, razmislite, svako od vas ima decu i veliki broj njih se sprema za odlazak iz ove države. Usvajanjem ovih zakona daćete nam bar jedan, i nama, i vama i drugim građanima, argument da pokušamo da ih zadržimo ovde. Hvala vam lepo što ste me saslušali.
Da li još neko od predlagača želi reč? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, građani Srbije, zovem se Miroslav Veličković, predsednik sam Sindikata Elektroprivrede Srbije, kao jednog od inicijatora za predlaganje ovih zakona, koje je, naravno, kasnije preraslo u narodnu inicijativu. Kolega je o tome dosta govorio. Gospodo poslanici, neću vam govoriti niti o pravdi, niti o poštenju, ni o vašem dugu prema narodu koji predstavljate. Ništa od toga neću dovesti u sumnju. Želim da vam ukažem na šansu koju imate i koja je sada pred vama, o prilici koja jednom ili najviše dva puta u toku života dođe do čoveka. Šansu sada imate upravo vi. Imate priliku da, usvajanjem zakona o osnivanju "EPS- KAPITAL" AD i ostala tri predložena zakona koja su sada na raspravi, ispravite nepravdu koja je oličena u činjenici da su neki građani Srbije u procesu privatizacije, koja je u toku, dobili besplatne akcije, a neki, nažalost, nisu. Svi mi govorimo o tranziciji. Tranzicije su nam puna usta kada govorimo u uspesima u njenoj realizaciji. Pa, ovoliko smo odmakli u zakonodavstvu, ovoliko smo uspeli da se približimo Evropi. Ne moguda ne primetim da o žrtvama te tranzicije govorimo neuporedivo ređe ili možda čak uopšte ne, da mnogo manje govorimo o onima koji su sve te promene, ponavljam, one jesu nužne, dobro zakačile. Mnogi su ostali bez posla ili ne mogu da plate školovanje svojoj deci, ne mogu, ne daj bože, čak da plate ni svoje lečenje. Da sve to ne nabrajam, to su upravo te žrtve tranzicije. Treći put ću ponoviti, da ne bude zablude, potpuno mi je jasno i znam da su promene nužne i da ne mogu baš svima u potpunosti da odgovaraju. Ali, dame i gospodo poslanici, nije svejedno kad čovek ostane bez posla, kao što je i moj prethodnik govorio o tome, samo zato što je radio u nekom socijalističkom nazovigigantu, koji je služio za kupovanje socijalnog mira, pa evo sada je predmet privatizacije. Hoću da vam kažem da to jako boli, da boli mnogo kad nepravedno postanete žrtva tranzicije. Takva tranziciona nepravda je činjenica da Vlada uskraćuje besplatne akcije ogromnom broju građana Srbije. Uskraćuje im to pravo na pravdi boga, što je, složićemo se, manji problem za njih. Uskraćuje im to pravo, uprkos Ustavu, što biste vi, kao poslanici Skupštine Srbije, svakako morali da imate na umu. Potpuno sam svestan šta znači kada kažem da Vlada uskraćuje pravo na besplatne akcije jednom delu građana, jer rešenja koja ona nudi, a koja ste, nažalost, vi dame i gospodo poslanici kroz zakone usvojili, nije rešenje koje zadovoljava više od polovine građana Srbije. Vlada nudi akcije koje ni sada, a ni za četiri godine, kada će biti, ako će uopšte biti iznete na tržište, neće vredeti ništa. Zaposlenima u javnim preduzećima Vlada nudi akcije tih preduzeća nakon što ih proda. Kada će one imati vrednost, samo -na papiru, što znači da svako ko je išao na pijacu o tome dovoljno zna. Onima koji rade u javnom sektoru Vlada nudi, zapravo, obećava akcije iz privatizacionog registra, koji je, svi mi to dobro znamo, prazan. Kada će biti pun, ne zna se. Dakle, Vlada ne nudi ništa i kaže da tako mora da bude, da je to tranzicija, a ja vam kažem da to tako ne mora da bude, da je to nepravda koju vi, dame i gospodo narodni poslanici, možete da ispravite. Predlog zakona o osnivanju "EPS- KAPITAL" AD, u paketu sa ostalim predloženim zakonima koji su danas na dnevnom redu i o kojima ćete glasati, ne danas, ali nakon rasprave u pojedinostima, taj paket zakona nudi rešenje koje omogućuje podelu akcija koje istinski vrede, u zavisnosti koliko je zaposleni proveo u preduzećima, 500, 1000, 3000, možda i 5000 evra. Vrede učiteljima i nastavnicima, lekarima i medicinskim sestrama, činovnicima u državnoj upravi, sudijama, pripadnicima vojske, pripadnicima policije, zaposlenima u kulturi, privatnicima, svima koji su zaposleni u preduzećima u restrukturiranju i stečaju, penzionerima koji su staž stekli u ovim oblastima i nezaposlenima u svim kategorijama. Za njih je to ogroman novac. Hoće li taj novac dobiti ili neće, dame i gospodo narodni poslanici, zavisi od vas, od toga da li ćete glasati za ove zakone ili protiv njih. To je upravo vaša šansa o kojoj sam govorio na početku. Uopšte vam ne zavidim. Vi igrate pred publikom koja broji nešto iznad četiri miliona. Toliko građana Srbije čeka ishod vašeg glasanja, jer od tog ishoda zavisi kvalitet njihove egzistencije. Dame i gospodo narodni poslanici, vi se s pravom ponosite brojem zakona koje ste usvojili i koji su nam neophodni na putu ka uređenom društvu. Ubeđen sam da nije bilo ni jednog zakona koji je direktnije i brže uticao na živote građana Srbije od ovih o kojima ćete se sada izjašnjavati. Zamislite četiri miliona ljudi koji će u direktnom prenosu, danas ili nekog drugog dana kada se budete o ovome izjašnjavali, saznati o čemu ste vi upravo odlučili. Oni će tog istog dana znati da li već za nekoliko meseci mogu imati onaj novac o kome sam malopre govorio. To je više od pola Srbije, dame i gospodo narodni poslanici. To je upravo ta vaša šansa. Vama se zalomilo da donesete pravednu odluku ili da vas pamte po nasilju nad pravima građana. Džaba vam onda svi zakoni koji će nas tamo neke 2014. godine uvesti u EU. Do tada ko živ, ko mrtav. Sada birate kako ćete ući u istoriju. Da vam odmah kažem, dame i gospodo narodni poslanici, nema tog argumenta kojima ćete pred građanima moći da se branite ako za ove zakone ne glasate. Pogledajte šta je ključni razlog Vlade da bude protiv ovih zakona. Citiram poslednji pasus sa strane 2. materijala koji ste vi dobili. U njemu se kaže: "Polazeći od predloženog koncepta po kome bi Akcionarsko društvo "EPS-KAPITAL" imao status ''čistog'' holdinga, postavlja se pitanje interesa Republike Srbije, koja u postojećem modelu ima potpuno upravljačka i kontrolna prava (kao i prava nadzora da osniva novi privredni subjekt), pri čemu se faktički odmah odriče svog sto posto vlasništva u zamenu za određeni broj akcija proizvoljno određene vrednosti i podelu upravljačkih prava sa subjektima sa kojima se, po prirodi stvari, ne može obezbediti istovetnost interesa, ciljeva poslovne i razvojne politike i upravljanja kapitalom tog eventualnog zajedničkog akcionarskog društva". Gospodo poslanici, ovi subjekti sa kojima Vlada nema iste interese, to u stvari jesu građani Srbije. Pa, sa kime može? Dobro, to je Vlada, to su ministri. Retko kada običan čovek nekoga od njih sretne, a i kada se sretnu, veoma su daleko, a i ne čuju se. Sa vama je, dame i gospodo narodni poslanici, drugi slučaj. Vi i oni koji su vas izabrali za poslanike srećete se svakodnevno. Šta ćete im reći ako ne izglasate ove zakone, ako ih ostavite bez njihovih, ponavljam njihovih i ponovo njihovih, jer na njih imaju pravo, para. Da nemate istovetne interese vi i građani možda slučajno? Budite sigurni da će vas, koliko sutra ili prekosutra posle vašeg izjašnjavanja, građani sresti. Hoće li vam čestitati ili će vam postaviti ovo i druga pitanja, to naravno zavisi samo od vas, jer ponovo ponavljam, šansa je vaša, a treba je umeti iskoristiti i utakmicu odigrati pred četiri miliona. Hvala.
Da li još neko od predlagača želi reč? (Da.)
Zoran Mrvaljević iz sistema PTT-a i Telekoma. Dame i gospodo narodne poslanice i poslanici, gospodine predsedniče, vrlo kratko, da vam ne oduzimam vreme, ali ono što ću sažeto reći mislim da govori o svemu. Predstavljam narodnu inicijativu koju je potpisalo više od pola miliona radnika, tačnije, da ne govorim cifru, 542.592 profesora, lekara, penzionera i drugih, koji sa svojim porodicama čine oko dva miliona građana Srbije. Podsećam vas da je ovaj broj preko 30 puta veći od zakonom propisanog minimuma. Čast mi je da u njihovo ime predstavim predlog pravednog zakona, koji će podelom besplatnih akcija građanima, kada ga vi narodne poslanice i poslanici usvojite, dovesti u ravnopravan položaj veliki broj građana Srbije, koji su u odnosu na manjinu do sada bili uskraćeni da od prihoda privatizacije ostvare bolji prihod za svoj kućni budžet. Do sada je ta manjina uživala prihode od privatizacije, koji su pojedinačno nekada iznosili više desetina i stotine hiljade evra. Ovim pravednim zakonom ostvarile bi se kvalitetnije i pouzdanije usluge iz javnog sektora, kao što su poštanske, telefonske usluge, bolje grejanje, dovod električne energije, nafte i drugo. Ovim pravednim i ekonomski opravdanim zakonom ojača će penzioni fond i obezbediti sigurnost sadašnjim i budućim penzionerima. Do sada to nije nijednim paketom zakona ili ekonomskih mera učinjeno. Po ovom osnovu u budžetu bi ostalo više novca za prosvetu i zdravstvo, što bi uticalo na bolje obrazovanje i zdravstvenu zaštitu naših građana Srbije. Ovim predlogom zakona ispoštovana su osnovna ljudska prava Ustavom i međunarodnim konvencijama garantovana. Usklađene su potrebe građana Srbije sa zakonima EU i monetarnom politikom, u skladu i sa prioritetima u borbi protiv siromaštva. Samo oni koji nisu pročitali ili ne razumeju ovaj predlog zakona koji je potpisalo preko pola miliona, a utiče na nekoliko miliona građana Srbije, biće protiv njega. Navodi koje je iznela Vlada Republike Srbije u svom obrazloženju ne odgovaraju činjenicama, merama i argumentima koje nosi ovo rešenje i moderan zakon. Vlada, i bez čvrstih i pravih argumenata, protiv je ove inicijative građana i predloga zakona koji je pred vama. Ovim modelom zakona, koji u svakom segmentu poštuje stroge kriterijume, koji su opravdani i ekonomski realni, direktno se pozitivno utiče na zaposlene i penzionere, takođe i na deo građana Srbije koji su na birou za zapošljavanje i čine ih većinom mladi ljudi ili oni koji su izgubili posao kao višak radne snage. Usvajanjem ovog modela zakona pokazaćete svoje opredeljenje da poštujete volju birača koji su glasali za vas i koji iz svog džepa plaćaju rad svakog ministra i narodnog poslanika. Narodne poslanice i poslanici, pozivam vas da podržite i glasate za narodnu inicijativu i usvajanjem ovog pravednog zakona pokažete građanima Srbije da zaista slušate njihovu volju i radite u opštem interesu. Glasajte za bolji, pravedniji i ekonomski stabilniji život radnika, profesora, glumaca, lekara, činovnika, vojnika, penzionera, onih koji su vaše komšije, prodavci, sudije, učitelji, medicinske sestre, poštari. Glasajte za ovaj zakon, glasajte za podelu akcija građanima. Hvala, gospodo.
Da li još neko od predlagača želi reč? (Ne.) Da li neko od izvestilaca nadležnih odbora želi reč? (Ne.) Da li neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja zajedničkog načelnog pretresa prijave za reč podnele u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnela samo jedna poslanika grupa, a to je SPS i samostalni poslanik Branislav Stevanović, koji ima ujedno i prvi reč.
Dame i gospodo, neprisustvovanje nikoga od ministara iz vlasti, resorni ministri koji bi trebalo da budu i gospodin Bubalo, znači ignorisanje više od pola miliona potpisnika ovih predloga i još možda tri puta ili pet puta više građana Srbije. Zakon o privatizaciji, koji je zajedno sa ova tri zakona o osnivanju akcionarskih društava, koliko znamo već treći put za godinu dana dolazi na dnevni red radi izmena i dopuna. To potvrđuje činjenicu da ovaj zakon svakako nije dobar, nije kvalitetan. Sama privatizacija, o kojoj bi se mnogo moglo govoriti danas, a vreme ne dozvoljava, dosta je o tome govoreno, a sigurno će dugo o tome se i pričati, jednostavna definicija bila bi da je nezakonita, pljačkaška, kumovska i burazerska. Zašto to kažem, objasniću u vrlo kratkom vremenu. Naime, pre samog procesa privatizacije neophodno je bilo doneti desetine potrebnih zakona koji su vezani za sam proces privatizacije. Pre svega Zakon o osnivanju akcionarskih društava, zatim ove zakone koje sada imamo o preuzimanju akcionarskih društava i tako dalje. Znači, na desetine zakona koji su vezani za privatizaciju, da ne bih sada nabrajao pojedinačno. Da bismo tu materiju uredili neophodno je to uraditi pre toga. To se svesno radilo da bi se na ovaj način odradila privatizacija i već imamo sada slučaj mnogih koji su kupili preduzeća u Srbiji, pa su u pozadini pojedinih stranaka koje su nekada bile na vlasti, i sadašnje i možda neke buduće vlasti. Donošenje zakona o osnivanju akcionarskih društava, gospodo, jeste jedna neophodnost. Niko iz Vlade od ministara nije se pojavio danas da objasni svim potpisnicima, a i njihovim porodicama i ostalima koji imaju prava na ostvarenje tih akcija, nije našao za shodno da ispoštuje te ljude da objasni, da iznese argumente sa kojima može ovu inicijativu da pobije. Znači, argumenti jednostavno ne postoje. Ako gledamo i sa pravne strane i sa bilo koje, ovde nikakvi argumenti ne postoje da bi se oborio ovaj predlog. Prema tome, posebno kada je u pitanju osnivanje akcionarskog društva EPS, ja sam jedan od zaposlenih u EPS-u i ne mogu da se pomirim sa činjenicom da ako je neko u Duvanskoj industriji Niš, što nemam ništa protiv, ljudi su ostvarili svoja prava, "Knjaz Milošu", a i skoro vidim u Senti, u jednoj maloj fabrici duvana, nije ni mala, ostvari svoja prava, a zašto ne bismo i svi ostali u Srbiji imali ta ista prava. Takođe jedna od velikih nepravdi se dogodila, još u ranijem periodu prethodne vlasti, a ovi sadašnji nastavili su taj kontinuitet, to je jedna prevara oko upisa akcija u Centralni registar. Naime, negde preko 30% ukupno akcija nije upisano u Centralni registar. To je znači jedna od nezakonitih radnji koje su mogle da ubrzaju privatizaciju i naravno ta mahinacija znači nelegitimnost privatizacije. Takođe i oni ljudi koji su oštećeni u ranijoj vlasti, a i ova je vlast nastavila taj isti kontinuitet, a to je ono po zakonu kad je bilo 15 dana se da u oglas, u dnevne novine upisivanje akcija. Ko se ne javi, ko ne pročita novine, ko ne sazna, gubi pravo na akcije. To je takođe još jedna od velikih prevara. Zašto? Zato što znači onaj koji ima neku priličnu kaznu, pa njemu ne može da istekne rok pre 15 dana, on mora da je plati u bilo kom periodu, znači još više ako odlaže tu istu. O gospodinu Pavloviću ne bih želeo da trošim puno reči, čovek radi iskreno svoj posao, a o samom članstvu udruženja manjinskih akcionara takođe sam čuo nekih prilično loših, posebno po pitanju članarine, što se ne bih upuštao u tu priču, ni vreme mi ne dozvoljava. Hteo bih da kažem isto to da ću podržati sigurno ovu inicijativu i da sam veoma razočaran što veliki broj poslanika nije prisutan ovde u ovoj sali, ne želi da ukrsti argumente, sa druge strane da pobije ovaj predlog predlagača i jednostavno znači ide se onom partijskom disciplinom, poslušnošću. A reći i zbog čega se sve to radi gospodo, jer bivša vlast, sadašnja i neka buduća treba da crpi ona glavna sredstva i najveća za održavanje vlasti, za finansiranje stranaka i dalju tajkunizaciju Srbije. Takođe, hteo bih da kažem, zaposlen sam u EPS-u, u Termoelektrani "Kolubara", i znam da su ti isti moji Lazarevčani doveli DOS na vlast poznatom revolucijom, i znamo na koji način i sad ti isti moje kolege i drugovi su izuzetno razočarani postupcima ove sadašnje vlasti. Ja sam, gospodo, zgranut malim prisustvom poslanika, nikakvom diskusijom i pre svega ignorisanjem velikog, ogromnog broja naših građana. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, izvolite.
Gospodine predsedavajući, gospodo predlagači, koleginice i kolege narodni poslanici, evo ja ću u ime SPS reći nekoliko reči o današnjoj tački dnevnog reda i, za razliku od predlagača, malo šire sagledati ceo problem vezan za privatizaciju. Naime, strateški interes SPS jeste da privatizacija u Srbiji, ako je to moguće, a mi ćemo učiniti sve da to tako bude, bude pravedna i da što širi krug ljudi dođe do akcija koje će vredeti. Jer, sprovesti privatizaciju gde će se ogromna vrednost na različite načine preliti u privatne džepove, za male novce pojedini ljudi postati vlasnici ogromne imovine, a samim tim posle uticati na život ljudi na drugačiji način ili da ljudi, građani Republike Srbije, dobiju akcije koje neće vredeti, samo po sebi nema smisla. Zato smo zainteresovani za svaku inicijativu koja vodi u pravcu ili koja otvara temu kako da što širi krug ljudi građana Republike Srbije dođe do akcija koje će imati svoju vrednost. Ne mogu a da ne pomenem da je SPS krajem devedesetih godina imala Zakon o privatizaciji, čija je suština bila da zaposleni u preduzeću budu vlasnici preko 50% akcija. Taj zakon je 2000. godine ocenjen kao loš, donet je drugi, znamo već kakav, na osnovu tog zakona je sprovedena i privatizacija, po našem mišljenju jako loša. Izmenama i dopunama tog zakona, moram reći na inicijativu SPS, Vlada je prihvatila da podnese amandman koji je davao mogućnost da zaposleni budu vlasnici akcija u javnim preduzećima do 30%. To je nešto što postoji, što je činjenica. Naš interes jeste da država vodi računa o svim elementima vezano za život građana Republike Srbije, a javna preduzeća imaju i te kako značaja za život građana Republike Srbije. Ne želimo da govorimo samo o privatizaciji jednih preduzeća ili o jednoj kategoriji zaposlenih. Ne mogu, a kad god se pomene priča o privatizaciji, da ne pomenem šta je učinjeno u Srbiji u proteklih nekoliko godina. Dve hiljade najboljih preduzeća, tvrde najboljih, prodato je za dve milijarde evra. Primera radi, sredinom devedesetih godina, u vreme kada su socijalisti vršili vlast, 49% Telekoma, jednog dela jednog javnog preduzeća, prodato je za 1.536.000.000 maraka i to je tada da kažem od velikog broja ljudi doživljeno kao katastrofalno. Sada bi mnogi želeli da tako bude, ali tako nije, jer su se u međuvremenu desile neke druge okolnosti koje su potpuno promenile i pristup ovom pitanju i to treba znati. Na kraju krajeva, ni ova inicijativa ne bi bila na dnevnom redu Narodne skupštine Republike Srbije da nije ovog Ustava koji mnogi osporavaju, a koji je opet donet u vreme socijalista. Ovo govorim zato što treba biti veoma pažljiv kada se govori o bilo kojoj temi i ne treba nama ovde u Narodnoj skupštini, bar ja tako mislim, suviše politike, politizacije, ucena ili neke vrste pritiska. Čini mi se da su narodni poslanici Republike Srbije dovoljno odgovorni ljudi i dovoljno edukovani da mogu da razumeju svaki zakon, ali i da vode računa o interesima građana Republike Srbije. Voleo bih u toku rasprave, ukoliko je bude, da čujemo od predlagača o kojoj vrednosti akcija je reč, šta to konkretno znači, pod uslovom da ovaj koncept bude prihvaćen i primenljiv u praksi, šta će on suštinski značiti. Bez mi, vi, oni, ovi, jer država ima svoj interes, građani opet misle da neke stvari treba rešiti ovako ili onako. Možda su u pravu, možda nisu u pravu, ali šta ćete, i to je život. Mislim da država ima nekoliko zadataka vezano za privatizaciju svih preduzeća, ne samo javnih, a to je, ako je reč o preduzećima gde je većinski vlasnik, da spreči po svaku cenu njihovo dalje obezvređivanje, po svaku cenu. Čini mi se da država nije dovoljno aktivna da reaguje kod onih preduzeća gde je većinski vlasnik, a gde se ona sistematski upropaštavaju. Navešću posle nažalost jedan primer, jer ne volim da navodim negativne primere. Kamo sreće da ima ovih drugih pozitivnih, ali i to je briga o građanima i o nekim zaposlenima. Kad je reč o javnim preduzećima, moram reći da je stav SPS, mi cenimo da država mora da bude većinski vlasnik akcija javnih preduzeća. Zašto? Iz prostog razloga što kroz javna preduzeća država utiče, i te kako, na standard života, koliko god se to nekom sviđalo ili ne sviđalo, na standard života. I direktno ili indirektno utiče i na privredne tokove u društvu, i o tome se mora voditi računa. Nismo zaslepljeni idejom kako samo doći do akcija, pa sutra neko drugi da proda, pa da neko drugi onda određuje sudbinu i Srbije i zaposlenih. Pa nisu ludi ni drugi u svetu kada vode računa o tome da u pojedinim javnim preduzećima, znači ne u svim, koja imaju strateški značaj i koja su od suštinske važnosti za sudbinu i države i građana država bude većinski vlasnik. I to je nešto o čemu treba voditi računa. Pomenuo sam primer ovih društvenih preduzeća. Ova rasprava i jeste za mene povod da se o tome nešto progovori. Naime, naša poslanička grupa SPS dobila je dokumentaciju o 12 preduzeća koja su ušla u proces restrukturiranja, pripreme za privatizaciju i sticajem nekih okolnosti oni su vezani za jedno društveno preduzeće, "Centrotekstil", gde je država vlasnik 97% vrednosti. Imaju određeni problem i smatrali su sasvim logičnim da se obrate poslaničkim grupama, u ovom slučaju nama, da im pomognemo putem javnosti i korišćenjem ove skupštinske govornice, da i oni dođu do nekih para, odnosno da u privatizacije koja sledi što više zaposlenih dođu do akcija koje vrede. Zato su me zamolili da u ime poslaničke grupe SPS javno postavim nekoliko pitanja i to ovom prilikom činim. Zašto država Srbija ne reaguje na činjenicu da je 12 preduzeća, ovde imam spisak, da znate da nije to rekla-kazala, ne reaguje za preko 18 miliona dolara kriminalnom prodajom iračkog potraživanja od strane ''Centrotekstila'' Dojče banci u Londonu. O ovoj aferi, u kojoj su oštećene sve srpske tekstilne fabrike, o tekstilcima je reč, u poslednja četiri meseca piše se u svim sredstvima javnog informisanja. Zašto se od strane pojedinih ljudi iz Ministarstva za privredu i privatizaciju vrši pritisak na desetak najvećih srpskih tekstilnih fabrika da povuku svoju tužbu kod Trgovinskog suda u Beogradu, a nudi im se trećina iznosa koja im stvarno pripada? Argument da se štite interesi 700 radnika zaposlenih u ''Centrotekstilu'' je potpuno neprihvatljiv, kada se ima u vidu da oštećene fabrike štite interese preko 5.000 zaposlenih. Zar nije sramota za našu državu da najveći poverilac ''Niteks'' Niš za svoja potraživanja od hrvatske firme ''Tekstil'' Zagreb takođe preko Jubmes banke Beograd naplati tri puta više u odnosu na iznos koji mu nudi srpska firma ''Centrotekstil''. Šteta za ''Niteks'' je dva miliona dolara. Zašto se već nekoliko godina ignoriše i ne preduzima ništa u vezi čestih dopisa udruženja malih akcionara firme ''Centrotekstil'' Beograd, a kojima se pridružuje i veći deo zaposlenih, u kojima se govori o kriminalnim radnjama rukovodstva. Javnosti radi hoću da kažem da saopštavam materijal koji sam dobio od ovih cenjenih kolega. Da je nešto konkretno preduzeto ne bi rukovodstvo ''Centrotekstila'' moglo da zaključi štetan ugovor sa Dojče bankom London u vezi prodaje iračkog duga, kojim je Republika Srbija direktno oštećena za preko 18 miliona dolara. Zašto Ministarstvo ne uvede privremene mere u ''Centrotekstil'', kada zna da od desetog meseca 2005. godine ''Centrotekstil'' nema legalan upravni odbor i nadzorni odbor kojem su tog dana istekli mandati. U međuvremenu doneto je sijaset nelegalnih odluka, uključujući i odluku o prodaji iračkog potraživanja Dojče banci London. Ko će da odgovara što je omogućeno rukovodstvu ''Centrotekstila'' višegodišnje vršenje kriminalnih radnji i, logično, zar nam nije dosta afera. Kako će se privatizovati državna firma od koje 80-tak srpskih fabrika i fabrika iz ostalih republika bivše Jugoslavije potražuje oko 40 miliona dolara. Ko će nadoknaditi štetu Republici Srbiji kada se pokaže da je ''Centrotekstil'', u kojem država ima vlasništvo, preko 97% bez imovine. Naveo sam jedan konkretan primer, imao sam konkretan povod za to, a to je inicijativa ovih 12 preduzeća našoj poslaničkog grupi. Ne bežeći od ove teme želeo bih u nastavku, ko bude diskutovao i od predlagača i zainteresovanih poslanika, da čujem konkretne podatke, jer ponavljam još jednom i sa tim ću završiti, interes naše partije jeste da što veći broj građana Republike Srbije dođe do akcija koje će vredeti, koje neće biti samo papir koji će stajati u nekoj fioci, nego akcije koje će vredeti. Ako jedan način privatizacije povećava vrednost akcija, omogućuje da što veći broj ljudi dođe do toga, onda treba taj koncept podržati. Ukoliko takav koncept nije zakonski pripremljen ili postojeći ima šupljina koje to onemogućavaju, onda jednostavno treba naći način da se to popravi. Mislim da je interes države Srbije da privatizacija bude uspešna, da se što veći krug ljudi preko akcija dobije zadovoljenje za ono što je uložio, godine života, rada i truda, i mislim da je to jedan interes koji niko ne može dovesti u pitanje. Ajde onda da vidimo na koji način to možemo uraditi.
Reč ima Branko Pavlović, predstavnik predlagača.
Dame i gospodo narodni poslanici, prva dva obraćanja narodnih poslanika bila su vrlo inspirativna, tako da je sada već trasiran put ozbiljne argumentovane rasprave na zapravo samo jednu jedinu temu, da li je ovaj paket zakona koji predlažemo bolji od postojećeg zakonskog rešenja. Naše je da vas ubedimo da je neuporedivo bolji, a onda da vidimo da li tu postoje ozbiljne primedbe i nedostaci. Videćete da ih nema. Na početku ne mogu a da se ne zahvalim narodnim poslanicima što se prvi put narodna inicijativa nalazi kao tačka dnevnog reda i nadamo se da će i druge narodne inicijative, koje su ispunile zakonske uslove, imati istu ili sličnu sudbinu. Prvo, naši zakoni rešavaju pitanje kako postupa država sa državnom imovinom. Drugo, kako rešavamo problem za četiri miliona građana koji nisu ostvarili pravo na akcije u svih 17 godina privatizacije u Srbiji. Podsetiću vas da je 1989. godine počela privatizacija, a mi smo u 17-toj godini i četiri miliona građana Srbije uopšte nije ostvarilo pravo na akcije, i videćete da po redovnom toku stvari oni nemaju nikakve šanse po postojećem modelu pre 2010. ili neke naredne godine. Naš model rešava konceptualno i dobro upravljanje državnom imovinom, neuporedivo bolje nego što je to danas, i brzo rešavanje ostvarivanja prava na akcije svih građana. Ovo je izuzetno važno da se na početku razume, ne samo zaposlenih u javnim preduzećima, nego svih građana. Dakle, koje su to druge kategorije građana, uključujući i one koji rade u javnim preduzećima na lokalu, takođe nemaju prava za sada – svi koji su radili ili rade u vojsci, policiji, svi koji rade u prosveti, u svim nivoima našeg obrazovnog sistema, nauci, svi oni u zdravstvu, svi u državnoj upravi, koji rade u pravosudnom sistemu, svi oni koji rade u drugim društvenim institucijama, privatnici, to je vrlo važno, takođe nisu ostvarili pravo na akcije; tu su i poljoprivrednici i na kraju imamo kategoriju nezaposlenih; naravno, i penzioneri u svim tim sistemima, ogroman deo. Naš sistem, rešenje u zakonima, sadrži jednu vrlo važnu stvar, a to je kapitalizacija penzionog fonda, dakle, bolje upravljanje državnom imovinom, rešavanje pitanja za četiri miliona akcionara, kapitalizacija penzionog fonda i ogroman put ka rešavanju tog problema, i nešto što je u zadnjim danima bilo posebno važno u javnosti, pitanje tehnike privatizacionog registra, kako se te akcije dele građanima. Peta stvar, koja je dosta važna za našu raspravu danas, to je da li naš koncept zadire u međunarodno preuzete obaveze Republike Srbije, i to ćemo pokazati da ni na koji način ne utiče na međunarodno preuzete obaveze, i da li i na bilo koji način utiče na funkcionisanje javnih preduzeća u smislu obavljanja njihove funkcije od opšteg interesa za građane Srbije. Pokazaćemo da ne. Poslanik Obradović je specificirano tražio da se odgovori na još nekoliko dodatnih pitanja. Tačno je, pre svega, da je izmenama i dopunama Zakona o javnim preduzećima iz kraja novembra 2005. godine otvorena mogućnost da se do 30% akcija bez nadoknade podeli i u tim preduzećima građanima. To ranije nije bilo moguće, sada je moguće. Drugo pitanje je bilo koja je to vrednost akcija, u tržišnom smislu šta se tu zapravo događa. Izneta je jedna teza da se mora po svaku cenu sprečiti dalje obezvređivanje javnih preduzeća, sa čime se apsolutno slažemo i naš koncept je u ogromnoj meri zasnovan na mehanizmu koji garantuje zaustavljanje obezvređivanje javnih preduzeća, i da li država ostaje većinski vlasnik, šta se događa u smislu kontrolnog paketa upravljačkog u našem modelu u odnosu na postojeći model. Da krenemo redom. Pre svega, kao predlagači zakona mi smo se trudili da se u što mogućoj većoj meri uklopimo u postojeći pravni okvir. Dakle, postojeći pravni okvir kaže 70% državi, 30% građanima. Mi kažemo isto to. Postojeći pravni okvir kaže da javna preduzeća moraju imati opštu funkciju, mi ne diramo uopšte u javna preduzeća i u njihovu strukturu. Postojeći pravni okvir kaže, knjigovodstveno prilikom podele akcija 200 evra po godini radnog staža, bez obzira gde si ostvario godine radnog staža, i mi kažemo isto to. Dakle, uklopili smo se u najvećoj mogućoj meri u postojeći pravni okvir. Pre nego što vam kažem šta je to bitno i konceptualno različito ne mogu, a da ne sagledam u postojećem pravnom sistemu šta se događa sa državnom imovinom. Naime, država ima čitav niz svojih funkcija, sudskih, zakonodavnih, izvršnih, negde koristi javna ovlašćenja, a negde se država pojavljuje kao vlasnik. Ona ima jednu privatnopravnu funkciju, prosto je vlasnik imovine. Ona je vlasnik ogromne imovine po važećim propisima u Srbiji, a između ostalog ona je vlasnik i celokupne imovine koju koriste javna preduzeća u Srbiji, i ne samo ova na republičkom nivou, nego i oko 480 preduzeća javnih na lokalu. Sve je to državna imovina. Sada odmah imamo problem. Ne postoji popis imovine. Dakle, vi nikada, ni u jednom trenutku i ni na koji način niste imali dokument koji bi vam napravio popis državne imovine. Zamislite vlasnika koji uopšte nema popis čega je on to vlasnik. Zamislite nekoga ko, recimo, jeste vlasnik nekog kioska, ne želim nikoga da vređam, šta vi mislite, da on nema popis imovine u svojoj radnji. Naravno da ima. Dakle, svaki gazda tačno zna šta je to čime on raspolaže. Republika Srbija takav dokument uopšte nema. To dramatično otežava upravljanje imovinom, kako oni donose uopšte odluke da nešto treba kupiti ili prodati kada ne zna šta ima. Drugi, jednako veliki problem, mi uopšte ne znamo da li postoji prihod od imovine, ništa ne znamo. Kada govorimo o javnim preduzećima, oni nam daju nekakve svoje bilanse, ali u njima se ne vidi, nema cene koju oni plaćaju za korišćenje državne imovine. Uopšte je nema. Vi kada kažete, recimo, da je Telekom poslovao pozitivno ili da je NIS poslovala pozitivno, nemate iskazano, čekajte, koliko bi to pripadalo državi po osnovu vlasništva nad imovinom, pa je onda tvoja delatnost. Šta to znači? Vraćamo se na primer kioska. Ako sam vlasnik kioska, pa sam dao nekome da ga koristi, taj mora da mi plati zakupninu. On je dobro poslovao u tom kiosku samo kada je meni platio zakupninu, platio dobavljačima sve što treba, platio državi sve što treba, platio zaposlenima sve što treba i onda ostvario neki profit. Mi kao država, kao Republika Srbija, pa onda svi mi kao njeni građani uopšte nemamo to. Mi smo ekonomija koja se 60 postotno zasniva na državnoj imovini u privredi danas i nemamo cenu te imovine. To stvara ogromno devijantno ponašanje u privrednim tokovima Srbije, stvara mogućnost, a čim stvorite toliku mogućnost, onda vam se to i događa. To je razlog zbog koga vi imate ovo što je opšte mesto, pad vrednosti javnih preduzeća, zato što je javno preduzeće pod pritiskom dnevno-političkog dirigovanja: onome isporuči mazut, iako ti nije platio, onome isporuči struju iako ti nije platio i neće ti platiti, onome ne smeš da zatvoriš gas, ovde moraš da odustaneš od naplate svojih usluga, ovde moraš da imaš depresiranu cenu električne energije, na stranu što to posle koristi US "Steel" za izvoz itd. Dakle, prosto nemate čistu računicu. Uopšte ne mislim da ne treba da vodite računa o standardu građana. Vi morate imati jasno izraženu računicu, koliko to košta. Dakle, mnogo je bolje da imamo cenu. Ona u Srbiji, za početak, zbog teškoće u kojima se javna preduzeća nalaze mora biti mala. Cena mora biti mala, ali ne može da je nema. Zapravo, čija je to nadležnost. To je nadležnost ministra finansija. Ne mislim ovog sadašnjeg i onog prethodnog. Njegova je nadležnost kada vodi računa o tokovima finansijskim u Srbiji da vidi šta je imovina te države i da vidi koji je prihod od imovine. Nema prihoda od imovine koja se meri u desetinama i desetinama milijardi evra. Kako ti onda upravljaš time i kako znaš da nešto treba da prodaš. Kada bi imao prihod od imovine, onda bi rekao, ta imovina meni donosi veliki profit. Pa onda kaže vama, da li ste za to da prodamo imovinu koja nam inače donosi veliki profit, ili kaže, ova imovina vam ne donosi nikakvu zaradu. To je argumentovana rasprava. Bez toga mi ovde smo definitivno u mraku i iz tog mraka moramo da izađemo. Vratićemo se na naš koncept, jer on u velikoj meri to rešava. Četiri miliona građana Srbije; nema naših zakonskih predloga, ovaj postojeći pravni sistem ide do kraja. Kakva je njihova sudbina? Kada će zaposleni u prosveti, zdravstvu, državnoj upravi, vojsci i policiji, penzioneri, ostvariti pravo na besplatne akcije? Mi kažemo sigurno ne pre 2010. godine, i moram da kažem da su se predstavnici Vlade složili sa tim na Odboru za privatizaciju. Oni kažu, to je tačno, niko ništa neće dobiti sigurno do 2010. godine, a možda i kasnije. Zašto je to tako? Naš postojeći pravni sistem kaže da obaveza da se podele akcije svim drugima nastaje dve godine nakon završetka privatizacije u celini. Rok za završetak privatizacije u celini ne postoji. Postoji nekakav rok za privatizaciju društvene svojine, a nema roka za privatizaciju državne svojine. Podsetiću vas da se po ovom tzv. ubrzanom modelu od 2001. godine već petu godinu bavimo završetkom privatizacije društvene svojine, a državnu nismo još ni počeli. Mi kada kažemo 2010, to je u stvari mnogo kraći rok nego što će biti realno. Državna će se eventualno završiti, po postojećem zakonskom rešenju, 2010, pa onda dve-tri godine iza toga nekakva podela imovine. Kakav je naš koncept? Naš koncept reguliše oba ključna pitanja odmah. Kako? Pošto je država vlasnik, a javna preduzeća samo korisnici, mi ovim zakonskim predlozima osnivamo akcionarska društva između države i javnih preduzeća. Nova preduzeća. Na ta nova preduzeća država prenosi vlasništvo, a ona daju na korišćenje javnom preduzeću. Dakle, do sada je država tu imovinu davala javnom preduzeću, a sada država prenosi vlasništvo na akcionarsko društvo, a to društvo daje javnom preduzeću. Sa stanovišta javnog preduzeća, njemu se ništa nije promenilo. On je bio korisnik imovine i ostao je korisnik imovine. U čemu je razlika? Sada tu imovinu koristi po osnovu ugovora i mora da plati za njeno korišćenje. Dakle, mi uvodimo rentu za korišćenje državne imovine. Ne može državna imovina da se koristi besplatno, jer ta razlika kod besplatnog korišćenja državne imovine zapravo omogućava da se državna imovina u javnim preduzećima koristi kao partijski i stvara mogućnost da se zadovoljavaju partijski, mnogo uži interesi, nego što su interesi racionalnog korišćenja državne imovine. Kamata koju mi tražimo je na nivou najniže kamate u Srbiji, a to je nivo Svetske banke. Kada Svetska banka nama daje kredite, onda ona ima svoju metodologiju za zemlje kao što je Srbija, u problemima u kojima jeste, to je ispod jedan posto. Vi znate kako to izgleda u finansijskom sektoru, neuporedivo više. Mi smo uzeli malo, zato što smo svesni da javna preduzeća nisu danas sposobna da izdrže stvarnu tržišnu cenu, ali to malo vam u NIS-u u celini iznosi 18 miliona evra po našem proračunu. Samo to malo smanjuje mogućnost arčenja državne imovine u jednoj godini u jednom preduzeću za 18 miliona evra i ostvaruje prihod koji nema veze sa prodajom. Kada bi se naš model primenio na sva javna preduzeća u Srbiji, uključujući ona na lokalnim nivou, gde ima ogromnih važnih preduzeća, prihod države,bez ikakve prodaje, bi bio na nivou 300 miliona evra godišnje.Ništa ne prodajete, samo od upravljanja. Vraćamo se sada na akcionarska društva i to je sada ključni odgovor na ono što je gospodin Obradović rekao. I u našem modelu u tim akcionarskim društvima 70% pripada državi, a 30% građanima, ništa mi tu ne menjamo, već samo zahtevamo da država sa 7% od svojih 70% izađe na berzu da bismo imali tržišno kotiranje tih akcija, a objasniću vam kasnije prednosti tog modela, možda u drugom javljanju, da ne bi ovo bilo predugačko, a 63% paketa ostaje u državnom vlasništvu. Time se apsolutno obezbeđuje kontrolni paket države, 30% dobijaju građani, ali dobijaju sada u jednom modelu koji je izuzetno tržišno povoljan za njih. Zašto? Zato što dobijaju akcije pre prodaje, zato što sadašnji model kaže, neko je od države kod Agencije za privatizaciju kupio 70% preduzeća i već je prešao dve trećine vlasništva u tom preduzeću, to znači da sam donosi odluke kakve god hoće, baš ga briga za preostalih 30%, ne interesuje ga to. Onda imamo stotine, stotine i stotine tzv. slučajeva u kojima se ukazuje na beskonačnu količinu malverzacija, u kojima kupac ne prikazuje dobit u preduzeću koje je kupio. Naravno da neće da prikaže kada smo mu ponudili model u kome treba dobit da deli sa 30% nekih drugih akcionara. Naravno da on nije sad se dosetio pa otišao i prvi put u životu kupio neko preduzeće. To su sve kupci, a u najvećem broju slučajeva su kupci ljudi koji u drugom svom džepu imaju 5, 15 ili 25 svojih preduzeća gde su stopostotni vlasnici, i kada mu ti ovde prodaš 70%, naravno da će on svim odlukama, gde niko ne može da mu parira, niko ne može to da mu spreči, seliti prihod tog preduzeća kupljenog u ono gde je stopostotni vlasnik. I onda imamo krivične prijave, ludila, zamisli šta radiš, naduvava fakture, lažno prikazuje investicije itd. Stavio si ga u model koji ga gura u tom pravcu i stavio si ljude, jer znate šta, građani kažu ovako - daj da se prijavim tu, nemam nikakve akcije, bar da nešto ostvarim. Onda kada ostvari akcije, onda je miran pet dana, a kada proba da proda te akcije, onda vidi da uopšte nema kupca, nema kupca osim ovoga što je već stigao do 70%, i samo mu on diktira cenu i kupiće mu njegove akcije kada mu obori cenu u ogromnoj meri ispod knjigovodstvene vrednosti, nema konkurencije. Šta će neko da novac da bi od građana kupio akciju da bi tamo bio mali akcionar da njega maltretira onaj većinski, a niko nije baš toliko naivan. Naš model potpuno izbegava ovu sistemski ugrađenu zamku u postojeći model privatizacije. Mi kažemo ovako, dakle, od države je preuzeta imovina akcionarskog društva i odmah smo tu akcionari, država i mi, i tu dolazimo na ovu tvrdnju s početka mog izlaganja da naš model nije u suprotnosti ni sa jednom međunarodnom preuzetom obavezom. Pojednostavićemo to, pošto je to sada aktuelan primer, prodajemo Rafineriju Pančevo, mislim kao država, preuzeli smo tu međunarodnu obavezu i tu sada više vađenja nema. Mislim da je to pogrešno, gotovo, ušlo ti je u ugovor i tu više nikakvog vađenja u ozbiljnom smislu reči nema. Pa prodajte. Naš model uopšte ne sprečava prodaju, ali kada se proda, prodaće se 100% imovine,ili onoliko imovine koliko se proda, a prihod od te prodaje ide u ovo akcionarsko društvo, gde je država 70% vlasnik, a građani 30%, pa delimo pare. Sprečavam da ti reorganizuješ, restrukturiraš javna preduzeća, što jeste u ingerenciji Vlade po važećim modelima; ne sprečavam te. Tu ima gomila problema, teških problema, ali naši zakonski modeli se ne bave time. Kada i ako odlučiš da nešto prodaš, samo novac ide i meni kao građaninu. U onom trenutku kada se prodaje većinski paket ide mi ona cena koja se plaća za kontrolni većinski paket u preduzeću, a ne državi pare od većinskog paketa, pa posle završene transakcije nama građanima akcije. Ne trebaju nam te akcije. Hvala. Dakle, sve je isto, 70-30 kod vas, a 70-30 kod nas, samo odmah, pre i nezavisno od privatizacije. Znate li šta to znači? Neuporedivo veću tržišnu vrednost akcija za građane. Naš model, u kome je korisnik imovine dužan da plaća rentu, dalje tržišno povećava vrednost akcije i državi i nema. Oni kažu, znate, država se još nije strateški opredelila šta će da uradi, ali ništa ne smetamo, naš koncept ne smeta u strateškom opredeljenju države. Ona trajno ima 63% u svom vlasništvu i u ovom našem novom preduzeću, ako bi se to usvojilo. Samo za slučaj da država odustane od nacionalnog interesa i sama donese preko noći odluku da nešto nije u nacionalnom interesu, pa će primera radi da proda Đerdap, samo za tu situaciju da je neko u državi odlučio da to nije nacionalni interes, onda barem novac ide i građanima, a ne samo državi. Dakle, naš mehanizam nije prodaj, prodaj i prodaj. Naš mehanizam, čuvaj ti nacionalni interes i to je sve u redu. Samo za slučaj da ti se nekako taj nacionalni interes izmigolji, da onda makar novac ide i u korist građana, a ne samo u korist budžeta. Naravno da smo mi bili potpuno svesni da će pojavljivanjem ovako velikih i značajnih akcionarskih društava, čak i u malim procentima od po 7, 10 ili 15% akcija na berzi, vrednost kapitala, količina novca potrebnog za otkup tih akcija, daleko prevazilaziti postojeću finansijsku sposobnost domaćih investitora. Naši bogataši nemaju ni približno novca da bi mogli da konkurišu u tržišnim uslovima za kupovinu ni po 10-15% ovih javnih preduzeća. Šta to znači? Mi zovemo strane investitore. Mi to hoćemo, pošto se nismo usrećili sa strateškim partnerima i pošto vi na primeru naftnih industrija nemate nikoga ko se opredeljuje za strateškog partnera. Pogledajte oko nas, niko nije išao putem strateškog partnera, nego veći broj akcionara pa u različitim paketima. Mi zovemo strane investitore da kupe tržišno vredne akcije, time ubacujemo u Srbiju realno milijarde evra kapitala koji je vapijuće nedostajući našoj zemlji. Oni, da bi bili spremni da ulaze u nešto što su manjinski paketi akcija, moraju da imaju jasan uvid kakvo je to preduzeće gde sutra kao strani investitor treba da budu manjinski akcionar. Zato su naši zakoni, gospodo poslanici, identična rešenja preuzeli iz razvijenih zemalja. To kako mi predlažemo da budu organizovana ta akcionarska društva, to je isto kao što oni imaju u Velikoj Britaniji, Nemačkoj, Francuskoj, bilo kojoj razvijenoj zemlji, dakle, preuzet model trastova investicionih fondova. Sada je na dnevnom redu i zakon o investicionim fondovima, što dalje pojednostavljuje celu priču. Dakle, kad neko kaže da je to što mi predlažemo čudno, zapravo, on dokazuje da,u najmanju ruku, ne zna kako je to razvijeni svet kod sebe regulisao. Moram da kažem da mi nismo predlagali ono što razvijene zemlje predlažu zemljama u tranziciji. Ne to, nego ono što one primenjuju kod sebe. Nekako sam sigurniji kad mi primenimo ono što one primenjuju kod sebe u razvijenim zemljama, nego ono što savetuju drugima koji su kao u promenama da treba da urade. Prema tome, još jedanput da pojednostavimo, jednako vrednujemo godinu radnog staža i onome ko je zaposlen u javnom preduzeću ili je danas penzioner, a bio je zaposlen u javnom preduzeću, kao što jednako vrednujemo godinu radnog staža onome ko je u prosveti ili je bio u prosveti, onome ko je u zdravstvu ili je bio u zdravstvu, državnoj upravi, vojsci, policiji, privatniku, bilo kome. U tom smislu su naši modeli potpuno usklađeni sa osnovnim modelima koji postoje ovde, značajno poboljšavaju i racionalizuju državnu imovinu, i ono što je od ključne važnosti - rok. Ta 2010, 2011, 2012. godina, znate li šta to znači? To znači da oni koji su u najvećoj meri stvarali tu imovinu, sadašnji penzioneri, nažalost, neće biti među živima. Prosečan vek muškaraca je 68,5 godina. Pomerite ih sa 2006. pet godina unapred i videćete da oni koji su puni radni vek ostvarili i otišli u penziju statistički uopšte neće biti živi. Njihove porodice neće moći da ostvare količinu zahvatanja tih akcija gde su ti ljudi ugradili svoj radni vek, a na njihova mesta će konkurisati njihovi unuci ili deca, koja će imati 18, 19, 20 godina, koja, nažalost, uopšte neće imati godine radnog staža. Dakle, naš model koji kaže - apsolutno je moguće i izvodljivo da se cela podela akcija završi ove godine, jeste ne samo tačan i ne samo poželjan sa stanovišta upravljanja državnom imovinom, nego veoma pravedan, jer time zadovoljavamo interese, pre svega onih slojeva koji su stvarali to što se deli. Ovo postojeće rešenje, tu se zaista vidi određena doza cinizma, računa s time da ti ljudi neće biti živi. Sačekaćemo da vidimo još rasprave, pa ćemo se vratiti na kapitalizaciju penzionog fonda i tačno model te podele preko privatizacionog registra.
Da li se još neko od predlagača javlja za reč? (Ne.) Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, uvažena gospodo predstavnici predlagača ovog seta zakona, poštovane kolege i koleginice, jedan sam od potpisnika narodne inicijative i valjda jedini narodni poslanik koji je smatrao da je važno da bude tamo gde je pola miliona ljudi, kako god to nekom drugom izgledalo. Dakle, kao potpisnik inicijative glasaću kako god to drugi budu odlučili, pa je to bila moja obaveza da kažem na samom početku, da neko ne dovodi u pitanje moju odluku, s obzirom na ono što ću sada govoriti. Već je ovde rečeno - narodna inicijativa je tekovina demokratskog Ustava iz 1990. godine. Podsećam, ne kao ustavobranitelj, već kao neko ko citira gospodina Mamulu, kojeg veoma uvažavam, koji je pre neki dan ovde rekao, u pogledu razmatranja i usvajanja zakona o crkvama i verskim zajednicama, da je korpus manjinskih, ljudskih i građanskih prava u Ustavu 1990. godine sa potpunim kapacitetom, potpuno kompatibilan sa svim ustavima modernih evropskih država, pa je i narodna inicijativa, kao takva, omogućena rešenjima iz takvog ustava. Podsećam ljude u Srbiji, zato što vreme prolazi brzo, pa se svima čini da je sve počelo od danas, a nekima se čini da će sve početi od juče ili od sutra. To nije tačno. Politika, u širem smislu, jeste interakcija između programskih ciljeva političkih stranaka koje izlaze na izbore i onih koji za njih glasaju i građana koji bi, kada se konstituiše većinska volja, dakle većina u parlamentu, trebalo na osnovu političke volje tih političkih programa da crpu programska rešenja u vršenju vlasti u jednoj državi. Bilo bi normalno da tako bude uvek, ali to u našoj zemlji uopšte nije tako. Ogroman broj ljudi u Srbiji glasa za desničarske stranke, a od narodnih poslanika kasnije očekuje da se izjašnjavaju za levičarska rešenja. To uopšte nije moguće. Podsećam da ovde postoji jedna stranka koja ima 35 poslanika, to je Demokratska stranka, koja je pridruženi član Socijalističke internacionale, šta god to značilo, a danas bojkotuje narodnu inicijativu 500.000 ljudi. Pošto su se i uvaženi predstavnici predlagača u izvesnom smislu pomalo bavili politikom, jer oni imaju izvesno i političke ambicije, to njima ne sporim, baviću se i ja malo politikom, ne dovodeći u pitanje njihov koncept u načelu. Već sam rekao da ću za njega da se izjasnim. Imate drugu političku stranku koja je veoma velika, gde lider te stranke kaže - ne pada mi na pamet da menjam svoj politički program da bi neko u Srbiji dobio besplatne akcije. To vam je 35 i 80, vidite koliko je to poslanika. Otprilike, oni predstavljaju oko dva miliona građana. Moram da kažem ekskluzivno sada, SPS je napravila istraživanje, po metodu slučajnog uzorka, kad su u pitanju potpisnici ove inicijative: 61% potpisnika narodne inicijative izjasnilo bi se na izborima, da su danas, za ove dve stranke o kojima ovde govorim. Uvažena gospodo, stvar je prosta: "Ko se ženi na brzinu, kaje se natenane". Svako ima pravo na grešku i ima pravo i na realnu posledicu greške koju čini svesno ili sa pozicije ideološkog opredeljenja. Sećam se vremena kada su predstavnici ovih i drugih sindikata Srbije nosili parole "Nek sve stane da Srbiji svane". Danas, kao što čujemo, ovlašćeni predstavnici predlagača govore da je to mrak u Srbiji, izvinjavam se što sam to izvukao iz konteksta, ali delimično o tom pitanju mislim isto. Proći će još puno vremena u Srbiji da građani Srbije izvedu sa sobom čist račun šta znači uopšte dati poverenje nekome na izborima. Dati poverenje nekom na izborima je realno očekivanje da je onaj za koga ste se vi opredelili na izborima dužan da svoj politički program, koji ste vi podržali, pretoči u realan politički život, ukoliko je on deo većine u Narodnoj skupštini. Veoma je važno da se to zna. Inače, nažalost, sve drugo je ovde u sferi teorije i može se nazvati realnom posledicom zablude da će nečija dobra volja ovde u parlamentu jednom biti na strani onih koji su se zaigrali, pa su iz ovih ili onih razloga glasali za konzervativne desničarske ili stranke koje imaju liberalni ekonomski koncept. Bila je moja dužnost da ovo kažem, zato što ima takođe zagovornika koji smatraju da ne postoji više levica i desnica. To je jedna priča koja je stara sto godina i da su to izmislila agitprop odeljenja političkih stranaka i pisci njihovih političkih programa. To nije tačno. Vreme će pokazati da ta profilaksa mora da bude jasna, da se mora tačno znati šta ko radi u jednoj zemlji kada dođe na vlast i da li svoj politički program ostvaruje onako kako je i obećao u izbornoj kampanji. Kada su u pitanju ove dileme o kojima je ovde bilo reči, ima ih puno, teško je napraviti idealan koncept. Postoje mišljenja, moram da kažem to, jer kod nas dolaze različiti ljudi, obraćaju nam se pismima, postoje mišljenja čak i dva velika sindikata u Srbiji, ovog koji nazivaju Čankovim i Smiljanićevim, iako ih ne bih tako nazivao, imaju svoja imena, koji su protiv ovog koncepta ili u najvećoj meri ne podržavaju ovaj koncept iz razloga koje oni navodi i koje sa pažnjom slušam. Postoje i drugi koji misle da su zaposleni upravo u ovim javnim preduzećima tokom niza godina ostvarili najveće moguće benefite u odnosu na mnoge druge građane Srbije, zato što su prvo imali sreću da se zaposle u takvom kolektivu, zatim da su na osnovu te sreće imali čitav niz drugih malih sreća u pogledu ličnog i opšteg standarda, školovanja dece, rekreacije, odmora, kvalitetne zaštite na radu, usavršavanja i čitavog niza drugih stvari. Ali, to jesu najvažnija državna preduzeća. Ona rade najvažniji državni posao i država samo treba da ima mehanizme da odredi pravu i odgovarujuću zakonom propisanu kontrolu, i s tim u vezi ne treba da bude nikakvih dilema. Takođe, želim da kažem da u Srbiji postoje ona javna preduzeća čiji osnivač nije država, već lokalne samouprave, gradovi i tako dalje, gde bi po jednom principu refleksije moglo da dođe do sličnih ili identičnih zahteva, ali o tome takođe može biti reči u vremenu koje dolazi. To sam rekao i kada su uvaženi predstavnici predlagači bili na jednom sastanku ovde pre nekoliko meseci, postoje stvari koje u Srbiji nisu definisane do kraja, gde bismo mogli da dokazujemo različite stvari. Ogroman broj građana Srbije uložio je svoja sredstva u osnovna sredstva Telekoma, EPS-a i drugih javnih preduzeća. Mogu da navedem nekoliko primera koja će te vi razumeti. Ja sam na jednoj lokaciji u centru Čačka 1987. godine telefonski priključak platio sedam i po mojih zarada. To je toliko koštalo u deset rata. Pošta se samo obavezala, ondašnja pošta, da sve to što sam svojim parama ugradio postane osnovno sredstvo Javnog preduzeća PTT saobraćaja Srbije. To ćete naći u svakom selu gde je rađena elektrifikacija. To ćete naći u svakom selu gde je rađena telefonizacija. To ćete sada naći u 70, 80 opština Srbije, gde građani finansiraju mrežu gasa i tako dalje. Sada kada o ovome govorimo moramo da vodimo računa da li i oni imaju neka prava u celoj ovoj priči. Ne govorim o ovim pravima o kojima je govorio gospodin Pavlović kao građana po opštem konceptu i opštim rešenjima. Zašto ovo govorim? Zato što nije moguće napraviti idealno rešenje. Uvek će neko biti nezadovoljan, uvek će biti ljudi koji će misliti da je moglo bolje i tako dalje. Moram da kažem, nažalost znam ishod narodne inicijative, i nisam zbog toga srećan. Verovatno niste ni vi, ali evo, rekli ste, prvi put u Narodnoj skupštini iskorišćeno je jedno pravo da narodna inicijativa na ovaj način dođe na dnevni red, da prosto građani vide da je moguće da ovlašćeni predlagač jednog zakona ne mora biti samo narodni poslanik, 15.000 građana ili pokrajinske skupštine, već da to mogu biti građani ovako udruženi oko jednog cilja za koji oni misle da je zajednički, koji je za njih vredan političkog angažovanja i političke borbe. Smatram da ovo treba da bude praksa u Srbiji. Postoje i drugi zahtevi drugih interesnih grupa u Srbiji, koji veruju da ne mogu na drugi način da nešto uvrste u dnevni red parlamenta i s tim u vezi ovo je bila dobra prilika da vidimo nekoliko pitanja. Bilo je prilike, da još jednom ponovim, da se ustanovi da postoji Ustav koji ovu kategoriju poznaje i uvažava. Postoji Poslovnik Narodne skupštine koji obezbeđuje da to što je dato Ustavom mora da se sprovede, uvrsti u dnevni red. Postoji momenat gde se jasno vidi koje političke stranke ignorišu narodnu inicijativu, jer ne prisustvuju u parlamentu. Postoji način da se vidi ko će glasati za narodnu inicijativu i postoji način da se vidi ko će glasati za zakone koje je predložila narodna inicijativa. Ko bude umeo da shvati, razumeće. Još jednom, uvažena gospodo, kao potpisnik vaše inicijative u danu za glasanje glasaću za sve zakone koje ste predložili.
Zahvaljujem se, gospodine Baraliću. Izvolite, gospodine Pavloviću.
Samo da iskoristimo da bude malo dinamičniji, da pojasnimo dve dileme koje je gospodin Baralić izneo u svom izlaganju. Jedno je pitanje - a šta sa javnim preduzećima čiji su osnivači lokalne samouprave? Mi smo potpuno ubeđeni, pošto je i u tim slučajevima reč o državnoj imovini, razlikujte osnivača koji može biti Republika, grad ili opština, od vlasnika. Vlasnik je i u tim svim slučajevima država. Prema tome, mi apsolutno nemamo nikakve dileme da isti koncept treba primeniti i na sva javna preduzeća na lokalu, s tim što zbog veličine i obima tih preduzeća nema potrebe za svako, kao što je NIS ili EPS ili PTT, koji u sebi sadrži Telekom. Moguće je jedno takvo preduzeće napraviti i za lokal. Moram da vam kažem da taj koncept rešavanja na lokalu zapravo bi omogućio vrlo brzo i jednostavno rešenje čitavog niza drugih problema kao što je denacionalizacija. Napravite vi akcionarsko društvo koje upravlja Direkcijom za imovinu grada Beograda. Ranijim vlasnicima priznajte određena prava u akcijama upravljanja u tom preduzeću, pa oni neka gazduju time i neka rentiraju. Videćete da će biti odmah mnogo zadovoljniji nego da se decenijama muče da neki plac njihov bude ovde ili onde. Dakle, ovo naše rešenje ne samo da je moguće i za lokalne samouprave, nego bi ono, kada bi bilo primenjeno, izuzetno brzo i pravedno i ekonomski dobro rešilo čitav niz drugih problema. Drugo pitanje koje je gospodin Baralić pokrenuo je apsolutno relevantno. Naime, mi imamo situaciju da čitav niz naših javnih preduzeća knjiži kao svoju imovinu, pa onda državnu, nešto što je izgrađeno privatnim parama, privatnim sredstvima. Naime, moram da kažem da smo mi u analizi došli do zaključka da nijedan revizorski nalaz nijednog našeg preduzeća nije dobar. To je vrlo zanimljivo kada gledate prve informacije jedne od najrenomiranijih svetskih kuća "Meril linč", koji je konsultant za naftnu industriju i rafinerije. Oni takođe kažu, predstoji nam mukotrpan rad na izradi procene vrednosti, jer ništa od ovoga što je prethodno urađeno nije upotrebljivo. Naši zakonski predlozi sadrže u sebi metodologiju revizorskog nalaza i utvrđivanja šta je to državna imovina tog akcionarskog društva. Ti revizorski nalazi koje mi predlažemo ovim zakonskim predlozima biće prvi put činjenična osnova da se tačno utvrdi šta je to što je izgrađeno sredstvima građana. Imate, recimo, gospodin Baralić je mislio čitave niskonaponske mreže su izgrađene sredstvima građana pa onda uključene u EPS itd, gasne, priključci itd. Prvi put će ovim revizorskim nalazima, koji su predviđeni ovim zakonskim predlozima o kojima danas raspravljamo, biti moguće povući razgraničenje u obimu finansijskom, a odatle onda sledi mogućnost i nadoknade u nekakvom akcijskom ili finansijskom smislu tih ljudi. Dakle, apsolutno smo bili svesni tog problema i ugradili smo, u meri u kojoj je moguće, jednim aktom početi rešavanje tog problema već u ovom zakonskom rešenju. Hvala vam.
Pošto na listama poslaničkih grupa nema više prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93? Reč ima narodni poslanik gospodin Milorad Vučelić. Nisam vas zaboravio, moram da zadovoljim proceduru, gospodine Vučeliću. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Anđelkoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, SPS kao što znate je poslednja odbrana javnih preduzeća. Kao što znate, u ovom parlamentu na putu privatizacije javnih preduzeća i njihovog izmicanja iz državne kontrole, iz javne svojine stoji jedino SPS. Na tom pitanju ona je spremna da obori svaku vladu, pa i ovu. Druga pitanja mogu biti ovako i onako tretirana i može se ovako i onako razmišljati, ali dakle ovo je pitanje za nas pitanje svih pitanja, a mislim i pitanje građana Srbije i budućnosti Srbije. Opšte je poznato da SPS smatra da je Zakon o privatizaciji iz 2001, sa svim njihovim dopunama, jako loš. Poznato je da logično mislimo, a to ću pokazati i u izlaganju, da je naš zakon o svojinskoj transformaciji iz 1997. bio nebrojano puta bolji i naravno iz svih razlika proističe još jedna razlika. Za razliku od svih drugih političkih stranaka i poslaničkih grupa, mi jedini imamo koncept i ekonomije, i proizvodnje i razvoja Srbije u kojima su ta preduzeća u javnoj svojini. Jedino mi smatramo da takva ekonomija može da funkcioniše kao tržišna ekonomija, a onima koji su na to skeptični odmah da kažem da niko neće reći da je Francuska manje tržišna privreda, a u njoj je 54% društvenog bogatstva u vlasništvu države, u javnom vlasništvu. Svim onim neoliberalima koji se smeškaju, osmehuju i da poručim da eto nikome ne pada na pamet da kaže da oni nisu tržišna privreda i da oni nisu ekonomija koja počiva dakle na tržišnim principima. I, naravno, iz tih naših razlika proističu sve druge razlike, pa i razlike u pristupu ovim zakonima. Kao što je poznato, poslanička grupa SPS Slobodan Milošević primila je predstavnike sindikata, sa njima razgovarala i podržavala ove zakone u fazi nacrta pre nekoliko meseci ili možda već pola godine, ne znam koliko ima, ali otprilike pre nekoliko meseci. Današnji datum treba upisati, ako ne zlatnim, a onda crvenim slovom u kalendaru novog srpskog parlamentarizma. Danas se prvi put posle 2000. godine na dnevnom redu Skupštine Srbije, kao što je već rečeno, nalazi Predlog zakona zaista predložen od naroda. Više od pola miliona potpisa punoletnih građana, onih koji su vas izabrali dragi poslanici na poslednjim izborima, tačnije njih preko 540.000, podnelo je predlog paketa zakona, čiji bi usvajanje omogućilo podelu besplatnih akcija zaposlenim u javnim preduzećima i javnim službama, a čime bi, ovo naglašavam, bila ispravljena ogromna nepravda milionima građana Srbije. Ako se ne varam, to je negde preko četiri miliona građana Srbije. Jer, podsetiću vas, dame i gospodo, u procesu privatizacije svi građani Srbije koji su zaposleni u društvenim preduzećima, kao i oni koji su pre penzionisanja radili u njima, dobili su i dobijaju besplatne akcije. Neki od njih, poput akcionara Apatinske pivare, "Knjaza Miloša", "Soko Štarka", "C marketa", Pivare "Čelarevo", prodajom svojih akcija tako su dobili stotine miliona evra. I gospodo da vas podsetim, to je upravo, da se vratim na početak, po zakonu koji je ovaj parlament usvojio kada je u njemu vladala SPS, to je po tom zakonu iz 1997. godine. To je bio zakon koji je bio prava socijalna reforma, u kojoj je radnik od samobrojača se pretvarao u radnika akcionara, i koji je bio i akcionar i nastavljao da radi u toj fabrici. Nakon toga država je podržavila ovu društvenu svojinu na isti način kao što smo mi učinili 1991. godine sa javnim preduzećima i onda je privatizovala i prodavala, ne vodeći često računa, kao što znate, o njenoj pravoj i stvarnoj vrednosti. U poređenju sa tim radnicima, zaposleni u javnim preduzećima, javnom sektoru, zdravstvo, obrazovanje, sudstvo, policija, vojska, prema sadašnjim zakonskim rešenjima građani su drugog reda. Ovi zakoni, koji su proizašli iz naredne inicijative, to mogu da izmene. U materijalima koje ste dobili nalazi se obrazloženje utemeljenosti ovih predloga u Ustavu, kao i objašnjenje kako je sadašnji položaj NIS-a, PTT-a, "Telekoma" i EPS-a u suprotnosti sa sada važećim našim Ustavom Republike Srbije. Vi takođe znate šta za partije na vlasti držanje ovih preduzeća pod kontrolom znači i šta sve on, u tom partijskom zamešateljstvu, predstavlja, koju priliku predstavlja za razne sinekure ili promicanja nekih partijskih interesa. Ako su zakoni o osnivanju javnih preduzeća 1991. godine inacionalizacije imovine tada postojećih društvenih preduzeća, kao imovina zajedničkih fondova, u koje su radnici tih preduzeća izdvajali sredstva iz svojih plata, u vreme sankcija i ratova i u vreme drugog uređenja privrede i koncepcije koja je tada vladala, da le jesada, dame i gospodo narodni poslanici, došlo vreme da se i vladajuće stranke odreknu gazdovanja njima, koje je usput veoma loše, i to u korist svih nas, u korist svih građana Srbije. A da se loše gazdovalo i da je ova vlada, naročito ona pre nje, bila loš gazda, više je nego jasno. U sada vladajućim strankama svi su, čitam u novinama, kada se predstavljaju, uspešni menadžeri, preduzetnici, dobri srpski domaćini. Onda svakako znate šta radi svaki dobar domaćin sa svojom imovinom, vodi računa o njoj, održava je, stara se da je uveća i ako je zaista dobar, to i uspeva. Naravno u svakom trenutku znam čega i koliko ima, a država, vlasnik naše imovine javnih preduzeća, ne radi mnogo toga. Da bude nevolja veća, upravljanje niskim, tobože iz socijalnih razloga, cenama nekih proizvoda, vrši se namerno obezvređivanje imovine javnih preduzeća, da bi ona sutra bila prodata po nižim cenama ili da kažem u bescenje i da bi na taj način prešla u ruke drugih i novih vlasnika. To se često radi i između partijskih interesa, čak u okviru vladajuće koalicije. Od 2000. godine do danas nema nijednog objavljenog izveštaja o državnoj imovini. A imali smo ministre finansija i privrede, i opšteimovinskog sektora koji su važili za istaknute ekonomiste. Jesu bili i sada su, na ovaj način na koji to izgovaram, istaknuti. Uostalom, ne treba biti istaknuti ekonomista. Pitajte svakog vlasnika malog preduzeća, piljare ili kioska, zna li u svakom trenutku šta u radnji ima. Naravno da zna, ali naša država to ne zna, odnosno ne znaju upravni odbori javnih preduzeća koji koriste imovinu države. Razumem vezanost stranaka na vlasti i onih koji se nadaju da će na vlast jednom doći u okviru ovakvog koncepta, razumem tu vezanost za upravne odbore javnih preduzeća, slatko je, ali u životu svakog čoveka biva jedan trenutak kada mora da se odvoji od skuta svoje majke, pa slično važi i mora važiti i za današnje političke stranke na vlasti. Istina, kaže jedan moj prijatelj, ali kažu i psiholozi, da je to vrlo traumatično iskustvo. Ne znaju kolika je imovina javnih preduzeća, čija se transformacija predlaže ovim zakonima, ni resorna ministarstva, ni ono kapitalno, ni ona koja to nisu. Njih zanima samo, da mi se ne kaže da insinuiram, da ta preduzeća funkcionišu dok traje mandat ove ili neke druge slične vlade. O ovoj imovini ne brine ni ministar finansija, ni ministar privrede, oni se u taj posao uopšte ne mešaju, osim kada treba kontrolisati plate. Zakoni o kojima se raspravlja, jasno je svakome ko to hoće da vidi, ovakvo stanje menjaju iz temelja. Oni omogućavaju, bez zadiranja u status javnih preduzeća i bez uticaja na njihovu dalju privatizaciju, a na početku sam rekao kakav je stav socijalista o tome, što je veoma važno i nekima srcu milo, kvalitetnu brigu o državnoj imovini kojom se raspolaže. Jasno je, dame i gospodo narodni poslanici, da su ovi zakoni dobri za ljude, za sve one koji su sada građani drugog reda, zaposleni u javnim preduzećima i oni koji imaju tu nesreću da rade u javnom sektoru, lekari, medicinsko osoblje, učitelji i nastavnici, sudije i sudsko osoblje, policajci, seljaci, zaposleni u vojsci SCG, i za penzionere, čije je ponižavanje dostiglo tragične razmere. Svi oni ovim zakonima dobijaju. Socijalistička partija Srbije podržavala je i podržava ovu vladu, svesna da su neke nepopularne mere koje je Vlada preduzimala bile nužne. SPS, međutim, smatra da nema razloga da se građani Srbije mrcvare i u ovom slučaju. Naprotiv, usvajanje ovih zakona predstavljalo bi bolji život odmah i ovde za veliki broj i najveći broj građana Srbije. Građani, koji sa razumljivim interesovanjem prate ovu raspravu, to znaju. Trebalo bi da i ovaj parlament to zna i trebalo bi da prihvati i usvoji ove zakone, na sreću i dobrobit većine građana ove zemlje.
Da li još neko ko nije iskoristio pravo iz člana 93. želi reč? Ne želi. Izvolite. Naravno, lakše bi bilo, ovo što je gospodin Vučelić rekao, da se odbrani zakon iz 1997. godine nego da se usvoji sada novi. Ali, oni koji nisu hteli da ga brane sada će teško da ga usvoje, jer vidim da su jedino prijavljeni na listi socijalisti i brane svoj koncept. Ostali imaju drugačiji koncept, a nadam se da će građani Srbije, koji su potpisali ovu peticiju, to imati u vidu, a naročito oni koji su rušili zakon iz 1997. godine, a sada su predstavnici potpisnika da se on na drugačiji način vrati. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja sam Relja Popović iz Sindikata Elektrovojvodine Novi Sad, članice Sindikata radnika Elektroprivrede Srbije. Nastojaću da vašu pažnju usmerim ne tako da ponovim ono što su moji prethodnici rekli, ali da apostrofiram najznačajnije detalje koji bi pokušali da razjasne svima vama razloge zbog čega insistiramo mi, kao predstavnici predlagača ispred preko pola miliona građana koji su potpisali ili birača, jer je i to uslov za predaju ove inicijative. Ovde se dosta spominjala korist. Tačno je, mi želimo izmenu zakona o privatizaciji i usvajanje i donošenje ova tri sistemska zakona odmah i sada. Korist od toga nemamo samo mi koji to predlažemo, nemaju samo zaposleni u javnom sektoru, nemaju samo ovih četiri miliona građana. Kao što je gospodin Pavlović pomenuo, najveću korist će u krajnjoj liniji imati država, konačno će saznati šta poseduje, konačno će upravljati tom imovinom na način na koji i inače dobar gazda treba da upravlja. Ovde u sučeljavanjima mišljenja Vlade i sada u proteklih par dana se spominjalo najčešće, problem je privatizacioni registar, treba da postane privatizacioni fond, za to treba nekoliko godina. Gde je taj privatizacioni fond, ko sprečava Vladu da za ove četiri godine donese propise, što nije za protekle četiri-pet godina napravila taj privatizacioni fond i podelila pare iz postojeće privatizacije. Da vidimo, hvalimo se, imamo prodate duvanske industrije, pivarske, cementare. Računa se da je to negde oko 140 miliona evra. Da li ste ovde ikada raspravljali o tome kolika je dividenda od 15% koje su podeljene zakonom iz 2001. godine? Ne, nigde se ne spominje. Stalno spominjemo uspešnu privatizaciju, slilo se toliko novca, a 15% po postojećim propisima je trebalo da pripadne tim malim akcionarima. Gde se oni nalaze u tom privatizacionom registru, ko odlučuje o tome, u čije ime ovde ili na nekom drugom mestu se neko odriče toga ili upućuje ta sredstva na neki drugi način, kako se nezvanično kaže, neko ravnanje penzija, i to opet od istih onih korisnika predloga ovih zakona, učitelja, penzionera, prosvete i svih onih u čije ime ovde govorimo. Spominje se takođe ne malo značajna stvar da li smo ovim naše interese previše zaštitili iz javnog sektora, a opet kažem da je neshvatljivo da u ovoj zemlji postoji vest, naznaka da neko poseduje ne hiljade hektara obradive zemlje, nego se govori o stotinama kilometara teritorije, i to najčešće kao posledica primene zakonskog propisa iz 2001. godine, Zakona o privatizaciji. Dakle, dolazi se u posed, na osnovu takvih posledica takvog zakona, nekoliko stotina kvadratnih kilometara naše zemlje. Ne treba da imamo nikakvu zabludu u svemu ovome. Ovo je dobro ne samo za ove ljude koji su potpisali, ne samo za ljude koji su u ime njihovih porodica govorili tada, ne samo za sve ove koje smo pobrojali, a nabrojimo ih opet, oni ovo slušaju, oni su potpisali, bili su ovde i pre godinu dana. Znači, penzioneri, učitelji, prosveta, zdravstvo, nauka, državna uprava, pa i vi ovde koji ste ispred nas. Korist je sada da usvojimo, ali je to za budućnost njihove dece, jer je strašan koncept, kao što je pomenut ranije, da za pet godina 7.000 evra je maksimum za jednog penzionera po postojećim propisima i konceptu, računajte da će za pet godina za toliko manje kapitala država morati to da preda građanstvu. Nemojte propustiti tu priliku. Ovo nije zakon koji je usmeren na jednu ili drugu političku opciju. Ovo je narodna inicijativa. Potpisali su je svi građani bez obzira na političku pripadnost i bez obzira kakav je stav Vlade prema svemu ovome, i to neprisustvo danas dovoljno govori. Vi imate priliku da to ispravite, da usvajanjem ovih zakona konačno stavimo tačku na postupak koji traje i proces unazad 17 godina. Mislim da smo mi rekorderi u postupku privatizacije. Nemojte da ne iskoristite tu šansu, ne zbog vas, nego zbog naše dece koja treba da ostanu u ovoj zemlji da rade.
Zahvaljujem se, samo nažalost u parlamentu glasaju političke opcije i u skladu sa političkim programom tih političkih opcija može nešto da prođe ili ne, a vaša inicijativa je jedino u skladu sa programom SPS-a. To je činjenica. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, zovem se Veljko Milošević, donedavno predsednik Sindikata NIS-a, a od pre mesec dana i predsednik Samostalnog sindikata energetike i petrohemije Srbije. Sa ove govornice danas smo čuli, poštovani građani, a ovom prilikom se obraćam vama, da je ishod narodne inicijative unapred određen. Moram u ime predlagača, u ime svih ovih potpisnika, a to je pola miliona građana i onih četiri miliona građana ove zemlje koji čekaju sa nestrpljenjem ishod ove narodne inicijative, da se još jednom obratim upravo građanima. Mi nismo ovde došli da molimo za pomoć. Nismo došli da govorimo kako teško živimo u vreme tranzicije. Došli smo da obrazložimo zakone koje smo predložili, jer smo uvereni da su oni ozbiljni, dobri i za vas, i za Skupštinu, za državu i za nas, sve građane Srbije. Ako hoćete da slušate i razumete, shvatićete i vi da su to ozbiljni i dobri zakoni. Kao što rekoh, za pet dana potpise je dalo pola miliona građana. Zamislite u vreme izbora mesec dana, pa koliko bi to bilo potpisa na ovim zakonima. Možda građani koji prate prenos ove sednice i nemaju neku određenu predstavu o tom broju, ali vi, gospodo narodni poslanici, to morate da znate. Toliko o ozbiljnosti ove narodne inicijative. Nešto moram reći i o kvalitetu predloženih zakona. Jezikom građana, ne stručnim jezikom, građana koji trebaju da čuju i vide razloge i dobrobit usvajanja ovih zakona koji bi proizišli iz njih. Ovim zakonima se predviđa podela besplatnih akcija svim zaposlenima u javnim preduzećima EPS, NIS, PTT, svim njihovim penzionerima, svima koji su radili u ovim preduzećima i onima koji su radili u preduzećima koja su ušla u sastav ovih javnih preduzeća. Takvih ima, prema prilično ozbiljnim procenama, oko sto hiljada. Istina, i Vlada nam priznaje pravo na besplatne akcije, ali zakonsko rešenje koje predlažemo i koje je pred vama mi ovde obrazlažemo, doneo bi njima istinski vredne akcije, za razliku od, da tako nazovem, onih vladinih, koje ništa neće vredeti. Akcije za koje se zalažemo imale bi vrednost na tržištu, predstavljale bi i novac, a Vladine, naravno, ne bi, jer se zalažemo za podelu akcija pre privatizacije i pre prodaje većinskog paketa. Vlada nam nudi nakon privatizacije, za koju niko neće biti zainteresovan, jer će već imati većinski paket. Znači, naši zakoni omogućili bi jednoj stotini hiljada građana Srbije materijalnu dobit. Naravno, ono što je dobro za sto hiljada građana ne mora da bude dobro i za celu Srbiju. Kada smo već kod javnih preduzeća, dozvolite mi da kažem i ovo. Zakoni koje predlažemo predviđaju načine dobrog gazdovanja njima i imovinom kojom raspolažu. Svi znamo da ih je država kada je vlasnik imovine bez milosti cedila, ne vodeći računa o neophodnim ulaganjima u održavanje opreme, a o razvoju i da ne govorimo. Zašto ona to radi? Nije moje da pričam. Moje je da vam kažem da su zakoni o kojima ćete glasati dobri za budućnost javnih preduzeća, jer omogućavaju dobro gazdovanje njima i omogućavaju njihov razvoj, a to je dobro za državu, koja je starija od jedne vlade, složićete se. Idemo i dalje. Poznato je da je novac penzionih fondova ulagan u velike objekte u Srbiji i kreditiranje budžeta Republike i opština. Elektroprivreda, naftna industrija i objekti PTT su, u većoj ili manjoj meri, nastali ulaganjem novca iz penzionih fondova i budžeta. Paket zakona koji smo predložili predviđa i da deo kvalitetnih akcija bude dodeljen penzionom fondu, da se deo državne imovine prenosi u vlasništvo penzionog fonda. Reč je, dame i gospodo narodni poslanici, o milionima evra. Ovim bi se umanjili problemi koje treba da reši eventualna reforma penzionog sistema i garantovala realna vrednost penzija sadašnjim i budućim penzionerima. To je, složićete se, dobro za oko milion i po ljudi u Srbiji. Ali, nije sve to što smo mi predložili ovim zakonima. Zakoni koje smo predložili, i za koje tvrdim da su dobri i za nas i za državu, rešavaju problem podele besplatnih akcija zaposlenima u javnom sektoru. Problem koji Vlada ne može da reši. Podsetiću vas, privatizacioni registar je fond formiran Zakonom o privatizaciji, sa namerom da se iz njega obezbede akcije za one građane koji to pravo ne mogu da ostvare ni po jednom drugom osnovu. Do sada su se u njega slile ukupne knjigovodstvene vrednosti nešto više od 100 miliona evra, a prema onome što je Vlada predvidela, akcije iz njega biće podeljene kada se cela privatizacija završi. Danas smo čuli i kada je to. O privatizacionom registru, naravno, govorili su i moji prethodnici. Ovim se, dame i gospodo narodni poslanici, broj građana Srbije koji će imati neposrednu i opipljivu korist od naših zakona penje na četiri miliona, a ono što je dobro za četiri miliona građana, plus njihovu decu, mora dobro da bude i za celu Srbiju, tim pre što mi ne kažemo - hajde da prodamo zgrade i mašine javnih preduzeća i da podelimo pare tim građanima Srbije, nego, ponoviću, tražimo, i predlažemo i omogućavamo upravo suprotno, dobro gazdovanje, efikasno upravljanje imovinom tih preduzeća. Dame i gospodo narodni poslanici, tih četiri miliona građana, nadam se, prate ovaj TV prenos i čekaju argumentovanu raspravu, koja je u najvećem delu ovde izostala sa vaše strane. Od toga će zavisiti, naravno, i sudbina naših akcija, u vrednosti od hiljadu, dve, pet hiljada evra ili neće biti ništa. Vi možete da glasate i za i protiv. Izneo sam svoje argumente, i moje kolege predlagači, zašto treba da glasate za. Ako glasate protiv, moraćete da objasnite građanima Srbije, moraćete da im kažete zašto ste uzeli njihove pare. Hvala lepo.
Zahvaljujem se. Izvolite, gospodine Pavloviću. Niko ovde nikom neće da uzme pare. Prvi put su akcije i pravo radnika uzeti ukidanjem zakona iz 97. godine, kada je faktički ukinuto pravo da radnici budu vlasnici tih akcija. A ko se borio za to da se taj zakon odmah ukine neka, naravno, izađe odmah na javnu scenu i da kaže, a ne sada odmah ovaj zakon, a tako je bilo i 2000. godine, odmah da se ukine zakon iz 1997. godine, a sada su krivi poslanici što je taj zakon ukinut. Ukinuli su oni koji su ovde glasali za promenu tog zakona. Izvolite, gospodine Pavloviću.
Hvala, mala digresija. Imam to zadovoljstvo da sada, kada su sagledani svi efekti zakona iz 2001. godine, podsetim da sam bio jedini u DOS-u koji je tada glasao u načelu protiv tog zakona, tako da je meni bilo jasno još 2001. godine u kom pravcu to ide i da to ne može biti dobro rešenje za zemlju u tranziciji kakva je Srbija. Da se vratimo na nekoliko pitanja i da možda privedemo, što se nas tiče, raspravu kraju. Nama je veoma drago što su izašli oni poslanici koji se slažu sa ovim konceptom i izneli svoje stavove, uz određena osporavanja u delovima, i iznosili svoja mišljenja, ali mi je veoma neprijatno što ovde nije izašao niko ko se ne slaže sa ovim konceptom da čujemo zašto. To bi bila prava parlamentarna rasprava, da svi oni koji će sutra eventualno biti protiv ovog zakona, a neki od njih su već glasali već na Odboru za privatizaciju protiv jednog od četiri zakonska predloga u načelu, izađu za skupštinsku govornicu i objasne nam koji su njihovi motivi i razlozi. Moram da kažem da njihove motive i razloge nismo čuli ni na tom skupštinskom Odboru za privatizaciju, jer ni tada nisu raspravljali. Dakle, važno bi bilo za građane Srbije da su čuli i neku drugu stranu, ali onda ne mogu a ne da nastavim sa još dva ili tri pitanja koja su važna da bi se razumeo čitav ovaj koncept. Uz izvinjenje što izlazim treći put, ali prosto četiri zakonska predloga su u objedinjenoj raspravi i onda nije moguće sve složene elemente tih predloga izneti odjednom, a da neko ko to sluša, shvati o čemu govorimo. Najčešće u javnosti ćete čuti osporavanja da je ovo populizam, da je ovo podilaženje volji građana, čućete čitav niz negativnih vrednosnih sudova o nama koji smo radili i o predstavnicima sindikata koji su izneli ovu narodnu inicijativu. Nećete čuti argumente i uvek vas upozoravam, kada god neko počinje razgovor time što kaže, on je rđav i zao, ne znam kakav, obratite pažnju da li iza tih vrednosnih sudova sledi bilo kakav argument razborit, racionalan, koji bi mogao da opravda takve kvalifikacije. Kada na taj način čitate ono što se piše, a počinje se sa tezom - to je populizam i ono što se govori, a pogotovo sa tezom - to je podilaženje građanima, onda ćete videti da apsolutno nikakvih argumenata iza takvih tvrdnji nema. Mi smo vodili opsežnu javnu raspravu od 15. juna 2005. godine, kada smo i pismeno dostavili nacrt ovih zakona Ministarstvu finansija. Neprekidno vodimo javnu raspravu, imali smo 54 tribine po Srbiji. Nijedan ekonomski argument zašto ovo ne bi bilo dobro ni za državu ni za građane nikada niko nije izneo. Vlada je u svom mišljenju iznela pravne argumente i oni se svode na to da naši zakoni ne bi bili u saglasnosti sa pravnim sistemom, a ako čitate te dve ili tri strane obrazloženja, to je njihova osnovna teza. Na svu sreću, Zakonodavni odbor je zasedao i razmatrao upravo ta pitanjai, naravno, doneo odluku da je to sve u redu, da su naši zakonski predlozi usklađeni sa Ustavom i pravnim sistemom i da njihovim usvajanjem nikakvih problema u pravnom sistemu ne bi bilo. Dakle, imamo situaciju gde ne postoje primedbe ekonomske sadržine i imamo Zakonodavni odbor SkupštineSrbije, i naše je uverenje da je sve to pravno čisto i usklađeno. Sada se postavlja pitanje, zbog čega onda nema otvorene rasprave, zašto oni koji su protiv ne mogu da izađu, po mom dubokom uverenju, za ovu govornicu i da kažu, mi smo protiv zbog toga i toga. Zato što je osnovni interes danas biti protiv ovih zakonskih predloga u tome da se nastavi sa partijskim arčenjem državne imovine koju koriste javna preduzeća. Oni bi zapravo morali da izađu za govornicu da kažu - mi ćemo biti protiv zato što hoćemo da nastavimo da arčimo državnu imovinu. Svaki pokušaj drugačije argumentacije bi zapravo pred ogromnim auditorijumom građana ovde bio otkriven kao prazna priča i onda bi se videlo da smo mi apsolutno utemeljeni samo i isključivo na argumentaciji. Ni na kakvom populizmu. To što je iznađeno rešenje za četiri miliona građana, to nije populizam sam po sebi, to bi bio populizam kada bi se time štetilo nekom drugom veoma ozbiljnom i važnom nacionalnom interesu, što u ovom slučaju nema govora da se o tome radi. To je razlog zašto nema rasprave. Nadam se da će broj onih koji će, pritiskajući dugme u danu za glasanje, staviti svoje ime i prezime ispod želje da se nastavi sa partijskim trošenjem državne imovine biti veoma mali. Nadam se da će narodni poslanici u danu za glasanje opravdati poverenje koje su na izborima dobili i reći: ne, mi hoćemo da se imovina koristi racionalno i mnogo bolje nego što je to po sadašnjem sistemu, i hoćemo da rešimo problem za četiri miliona građana Srbije jer je to zajednički interes. Dve stvari su ostale za sada nedovoljno razjašnjene u našem konceptu i iskoristiću priliku da ih sada dodatno objasnim. Jedno je kapitalizacija penzionog fonda, koja je predviđena našim zakonskim rešenjem. I drugo je, još jednom o tom privatizacionom registru, da bi građani to lakše pratili, reč je o mehanizmu kako se akcije slivaju na jedno mesto, pa posle dele svima ovima koji su u zdravstvu, prosveti, državnoj upravi i ostalo, pošto mi predviđamo četvrtim zakonskim predlogom, samo taj deo menjamo. Dakle, vrednost akcija koja se u pravoj podeli deli državi i građanima, zapravo je, po našem dubokom ubeđenju, daleko manja od stvarne imovine kojom upravljaju danas javna preduzeća. Pošto mi predviđamo zakonom ozbiljnu reviziju, ta će revizija pokazati da je imovina daleko veća i to onda zahteva dodatno emitovanje akcija. U čiju korist? U korist penzionog fonda. Zašto? Zato što je država dužnik penzionom fondu. To što je penzioni fond, ali pazite, ne penzioni fond privatnika, koji su mnogo bolje vodili računa šta se događa sa njihovom imovinom, pa danas posluju sa imovinom i normalno isplaćuju penzije, nego sa penzionim fondom o kome je vodila računa država, koja ne vodi računa o imovini inače, pa onda ni o njihovoj, ona ga je ispraznila. Moram da kažem da su generacije koje upravo sada idu u penziju rođene posle Drugog svetskog rata daleko najbrojnije u Srbiji i one su imale veoma visoku stopu zaposlenosti. Imale su ogroman broj godina radnog staža, dakle, veoma veliku količinu doprinosa su uplaćivali. Za njihovog radnog veka tim parama su se isplaćivale one generacije koje su rođene pre Drugog svetskog rata, koje su bile mnogo manje brojne, i sada imate veliku količinu ljudi koji su u visokom stepenu zaposleni i koji uplaćuju doprinose. Plaća se manjem broju ljudi penzija, mora da bude višak. Oni kažu - penzioni fond ne da nema višak, nego ima ogroman manjak. Ako ima manjak, to znači da je država dužnik. Ako je država dužnik, onda mora da vrati to što duguje. Razumem da Srbija danas nema novca, ali ima imovinu. Mi predviđamo da se imovinom, akcijama preduzeća koja upravljaju imovinom javnih preduzeća, nadoknadi to penzionim fondovima. Šta ćemo dobiti? Dobićemo penzioni fond kao jednog od najvećih akcionara u Srbiji. Kako to izgleda u razvijenim zemljama? Isto. I kod njih su penzioni fondovi najveći akcionari u njihovim sistemima. Šta ćemo dobiti? Dobićemo dodatno racionalno upravljanje državnom imovinom. Zašto? Zato što penzioni fond ne može da se igra populizma kada upravlja imovinom, mora da vodi računa da se ta imovina održava i uvećava, jer će samo na taj način ostvarivati prihod, iz kog prihoda će moći da plati penzionerima njihove penzije. Šta to znači za sve nas koji nismo blizu penzije? To znači da će poresko opterećenje odmah pasti. Danas mi plaćamo doprinose, a pored toga država kroz poreski sistem od svih nas zahvata dodatna sredstva i dodatno ga prebacuje iz budžeta penzionom fondu. Kada kapitalizujemo penzioni fond, kada mu damo da upravlja velikom količinom akcija imovine javnih preduzeća, on stiče prihod od takvog upravljanja. U velikoj meri nema potrebe da ga više finansiraš iz budžeta. Čitava ta priča tzv. reformi penzionih fondova, koja se uvek svodi samo na jedno - kako ćeš penzionerima platiti manje, priča se uvije u sto oblandi, a kad odmotate tih sto oblandi, uvek je isto - kako da penzionerima platimo manje, jeste nepotrebna. Moguće je ekonomski racionalno rešenje, u kome ćete kapitalizovati penzioni fond, omogućiti mu da ostvaruje normalne svoje prihode i u značajnoj meri rasteretiti danas zaposlene, da ne moraju, pored doprinosa, da plaćaju i kroz porez nadoknadu za penzioni fond. Na drugoj strani ostvarićete mogućnost da se mnogo bolje upravlja državnom imovinom, jer dobijate jednog velikog akcionara koji razmišlja kao da je pojedinačni gazda - kako da imovina gde sam akcionar bude što veća. Privatizacioni registar. Šta smo mi to predložili ovim izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji? Osnovna naša ideja je, pošto je Vlada Republike Srbije i po postojećem propisu u obavezi da donese propis kako ti deliš akcije svima onima koji neće ostvariti na drugi način, pa ona to nije uradila, onda naš predlog izmena i dopuna zakona izbegava svaku birokratsku opstrukciju i određuje Vladi rok od 60 dana, u kom roku mora da reši to pitanje. Čućete kako je tonešto nemoguće. Šta je nemoguće? Postoje različita rešenja i sva su moguća. Dakle, oni kažu da ne može pre kraja privatizacije. Šta ćete uraditi na kraju privatizacije? Evo, završila se privatizacija i imate nekakav fond koji je, ne 2006. godine, kako mi predlažemo, nego 2012, napunjen nekakvim akcijama. Kako vi to delite sada milionima građana? Ne može da se podeli, po postojećim propisima, bez dodatnog propisa koji je u nadležnosti Vlade. Dakle, i tada će Vlada morati da donese propis kojim će: ili napraviti investicioni fond od registra; šta to znači – to znači da će emitovati akcije preduzeća milionima građana, a to preduzeće će upravljati tim različitim akcijama(duvanska industrija, cementare, javna preduzeća itd.) i prihodovati; ili će podeliti vaučere, pa će napraviti aukciju za prodaju po 15% akcija ovog i ovog preduzeća, pa će građani vaučerima da uđu unutra. Mi sada kažemo vrlo jednostavnu stvar: uradi to odmah. Na drugoj strani kažemo: primenite sistem na sva javna preduzeća. Nema taj privatizacioni registar šta da očekuje, osim onog što se tiče javnih preduzeća. Nemate čime da ga napunite. Manji je problem, čak i ovaj dramatični problem što je to 2010, 2012. ili neka kasnija godina. Ključni problem je što je on prazan. Mora nečim da se napuni. Čime ćete da ga napunite osim imovinom javnih preduzeća? Ničim. Evo vam primer "Mobi 63". Ozbiljna imovina. U tom preduzeću država je vlasnik 70%. Da li od tog preduzeća 30%, po postojećim propisima, pripada građanima? Da. Da li država prodaje 70% od 70%, dakle 49% tog preduzeća? Ne, raspisala je oglas da prodaje svih 70%. Šta će dobiti prosvetni radnici, vojska, policija, zdravstvo, pošto to preduzeće nema zaposlene, šta će dobiti u privatizacionom registru? Ništa. Prema tome, koja još imamo preduzeća koja bi bila značajna: "Petrohemija", tamo je država stekla značajan deo vlasništva konverzijom duga i to ne može da bude podeljeno; PKB i nema četvrtog preduzeća. Sve drugo su javna preduzeća. Mi vam kažemo jednu jednostavnu stvar: primeni model na sva javna preduzeća, reši pitanje podela akcija odmah, osposobi privatizacioni registar da bude pun i onda obavežemo Vladu da u roku od 60 dana donese propis kojim reguliše kako će to podeliti. Ako oni ne znaju, znamo mi, mogu slobodno da nas angažuju, rešićemo im to za 15 dana. Uopšte nije problem to rešiti. Odgovor Vlade je: nemoguće je. Čekajte, nije to poplava, nije to klizište, nije to zemljotres. Doneo si propis u kome si stavio četiri miliona građana u nemoguću situaciju. Kad neko kaže da to sve može da se reši na drugi način, ti kaže da ne može. Zašto ne može? Zato što sam ja rešio drugačije. Sada se vrtimo u krug. Dakle, apsolutno je moguće jednostavno i brzo rešenje. Samo šta bi se dogodilo? Postojala bi kontrola šta se događa sa ogromnom imovinom koja je već tamo i koja će se u mnogo većoj meri sliti u taj privatizacioni registar. Na kraju, kad pojednostavimo sve i kad kažemo da je ključna razlika za građane - ako bi se postojeći sistem nastavio do kraja i ako bi bio usvojen naš, po postojećem sistemu, kad neko ostvari akcije za 20 godina radnog staža i izađe sutra na berzu da proda svoje akcije, neće dobiti više od hiljadu-hiljadu i po evra. U našem sistemu, kad neko ko ostvari 20 godina radnog staža i izađe sutra na berzu da proda svoje akcije, dobiće šest do sedam hiljada. O tome mi govorimo danas. Govorimo o ogromnoj razlici u novcu koji građani mogu da ostvare, broj jedan, a broj dva, govorimo o tome da to mogu da ostvare ove godine, a ne neke 2010. ili neke dalje godine.
Zahvaljujem se, gospodine Pavloviću. Zahvaljujem se i predlagačima narodne inicijative i ovih zakona i predstavnicima koji su danas učestvovali u radu i obrazlaganju zakonskih predloga koji su na dnevnom redu. Nadam se da će potpisnici inicijative, ukoliko inicijativa ne prođe na ovom skupštinskom zasedanju, na izborima podržati one koji će im obezbediti parlamentarnu većinu da ovakav zakon bude usvojen. Zaključujem načelni pretres Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, Predloga zakona o osnivanju Akcionarskog društva "NIS - KAPITAL", Predloga zakona o osnivanju Akcionarskog društva "EPS - KAPITAL", Predloga zakona o osnivanju Akcionarskog društva "PTT - KAPITAL". Zaključujem prepodnevni rad. Nastavljamo u 14,00 sati raspravom povodom tačke 16. Predlog zakona o vraćanju i restituciji imovine crkvama i verskim zajednicama, koji je podnela Vlada Republike Srbije.
Dame i gospodo narodni poslanici, još jednom dobar dan. Nastavljamo popodnevni rad Četvrte sednice. Prelazimo na 16. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O VRAĆANjU (RESTITUCIJI) IMOVINE CRKVAMA I VERSKIM ZAJEDNICAMA (načela) Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, shodno članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Pošto ukupno vreme rasprave u zajedničkom načelnom pretresu za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka - jedan sat 36 minuta, Demokratska stranka Srbije - jedan sat tri minuta 36 sekundi, Demokratska stranka - Boris Tadić - 43 minuta 12 sekundi, G17 plus - 37 minuta 12 sekundi, Socijalistička partija Srbije - 26 minuta, 24 sekunde, poslanička grupa Nova Srbija i samostalni poslanici 9 plus 9 - 20 minuta 24 sekunde, za Evropsku Srbiju - 6 minuta, i poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, tri poslanika SPO-a, tri nezavisna poslanika, po pet minuta, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da je ovlašćeni predstavnik za poslaničku grupu DSS Arsen Kurjački. Saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres, koji nećemo početi dok ne stignu predstavnici ministarstva. Molim vas, za pet minuta će poslanici dobiti obaveštenje zbog čega kasne svi predstavnici ministarstva, koji su obavešteni na vreme. Molim vas, u 14,05 obaveštenje, svakako nećemo početi pre nego što ne stignu svi predstavnici ministarstva. [[Posle pauze - 14,10.]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, krenućemo za nekoliko sekundi, kao što sam najavio. Ponekad čak i ministri ne mogu da poveruju do koje mere je efikasna i tačna Narodna skupština. Slažete se da ne čekamo 14,15, pošto je obaveštenje besmisleno, jer je u međuvremenu stigao ministar, pa nema potrebe da dajemo dodatno objašnjenje. Dakle, pošto sam, saglasno članu 140. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvorio načelni pretres, sada pitam da li želi reč predstavnik predlagača, dr Milan Parivodić, ministar za ekonomske odnose sa inostranstvom? Izvolite, gospodine Parivodiću.
Hvala, gospodine predsedniče. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, zadovoljstvo i čast mi je danas da vam predstavim Predlog zakona o vraćanju (restituciji) imovine crkvama i verskim zajednicama. Ovaj zakon predstavlja jedan od onih istorijskih zakona, koji imaju cilj da se ispravi istorijska nepravda, kada je vlast koja nije bila demokratska, još manje narodna, oduzimala svojinu ljudima koji su je pošteno stekli i zatim podržavljivala tu imovinu na bazi jedne ideologije koja je bankrotirala pred kraj 20. veka. Koncepti te ideologije su poraženi na ekonomskom, političkom, sociološkom planu i mi smo sada u poziciji da sada ispravljamo posledice te ideološke zaslepljenosti, koja se događala naročito 40-tih i 50-tih godina prošlog veka u Srbiji, a i u celoj istočnoj Evropi. Istočna i srednja Evropa, sve zemlje istočne i srednje Evrope su ova pitanja rešila i mi smo nažalost na kraju te kolone, jedna od poslednjih, ako ne i poslednja zemlja koja nije sprovela restituciju imovine. Zbog toga ova vlada ispunjava obećanje svom narodu dato, da se izvrši restitucija imovine koja je oduzeta ili, u slučaju nemogućnosti restitucije, da se da odgovarajuća pravična kompenzacija onima kojima se ne može vratiti u naturi. Predlog zakona koji je pred vama je usmeren prvenstveno i jedino na restituciju imovine crkvama i verskim zajednicama. Time su obuhvaćene hrišćanske crkve, Islamska verska zajednica, Jevrejska verska zajednica i druge verske zajednice koje su naravno u našoj zemlji potpuno ravnopravne i ovaj zakon njih tretira na ravnopravan način. Iz obrazloženja koje ovaj predlog zakona prati, vidi se da je saveznim Zakonom o agrarnoj reformi i kolonizaciji od 23. avgusta 1945. godine od crkava, verskih zadužbina, manastira i verskih ustanova oduzet višak, tzv. višak, ono što su smatrali da je višak, od preko 10 ha njihove ukupne površine njiva, bašti, vinograda, voćnjaka, utrina i šuma,s tim što je onima od većeg značaja ili od istorijske vrednosti moglo biti ostavljeno i do 30 ha obradive zemlje. Takođe, podržavljeno je više hiljada crkvenih i manastirskih poseda različite površine, tako da su ovi posedi po veličini udela znatno učestvovali u obrazovanju tzv. zemljišnog fonda agrarne reforme i kolonizacije. Na osnovu Zakona o nacionalizaciji najamnih zgrada i građevinskog zemljišta od 1958. godine izvršeno je oduzimanje crkvene imovine tj. stambenih i poslovnih objekata, stanova i građevinskog zemljišta i ta imovina crkvama i verskim zajednicama do današnjeg dana vraćena. Ovaj zakon uređuje na jedan pravičan, ispravan, civilistički, u duhu građanskog prava, postupak restitucije imovine crkvama i drugim verskim zajednicama. Ovaj zakon predstavlja ujedno i presedan, koji će poslužiti za skorašnje donošenje opšteg zakona o denacionalizaciji, koji će u stvari ponovo povratiti poverenje između građana i države u Srbiji. Znači, smisao ovog zakona je utvrđenje instituta privatne svojine, smisao ovoga i budućeg opšteg zakona o denacionalizaciji je pomirenje građana sa svojom državom i ima jedan ponovni civilizatorski efekat na naš pravni sistem. Oteto prokleto. Ne sme se uzimati ono što je stečeno po zakonuzemlje. Na tom principu legitimiteta i legaliteta zasniva se ovaj zakon. Ukratko ću vam izneti osnovna rešenja ovog zakona. Znači, osnovni princip je restitucija u prirodnom obliku imovine koja je oduzeta. Obveznik restitucije u prirodnom obliku je aktuelni vlasnik određene nepokretne ili eventualno pokretne imovine. Kada govorimo o pokretnoj imovini ovaj zakon se prvenstveno bavi onim pokretnim stvarima koje su od istorijskog značaja, koje su važne za kontinuitet crkvenog delovanja, koje su od umetničkog bitnog značaja i vezane za crkvu. Nisu to druge pokretne stvari, već samo je suženo na ove stvari od posebnog značaja. Što se tiče nekretnina, one se u principu vraćaju u naturi, tj. u prirodnom obliku. Tamo gde to nije moguće država će obveznicama dati kompenzaciju, obeštećenje, naknadu za tu nepovraćenu imovinu. Fizička lica, zbog toga što su crkve, naglašavam zbog toga što su crkve i druge verske zajednice po definiciji filantropske institucije i nisu tražile da se vraća imovina od fizičkih lica, znači fizička lica koja su naravno teretnim poslom ostaju u posedu te imovine nepokretne, ali i ona druga fizička lica koja su poslom koji nije teretni već dobročini, besplatan posao ili po netržišnim cenama stekla nekretnine, i oni će ostati u posedu i država će nadoknaditi to što crkvi odnosno drugoj verskoj zajednici neće biti vraćeno. Što se tiče pravnih lica, tu se pravi distinkcija između pravnih lica koja su po tržišnim uslovima stekla pravo svojine na toj nepokretnosti i onih koji nisu pod tržišnim uslovima stekla pravo svojine, nego pomoću nekih administrativnih raspolaganja icele one palete metoda koja se koristila u stvari za prelivanje društvenog bogatstva od jednog subjekta na drugi u toku prethodnih 50 godina komunističkog sistema. Tako da oni koji su po tržišnim uslovima stekli svoju nekretninu ta preduzeća i druga pravna lica ostaju u posedu, jer im se prosto ne može oduzeti ono što su ljudi pošteno platili po zakonima zemlje, oni ostaju u posedu, a država preuzima na sebe obavezu naknade crkvama odnosno drugim verskim zajednicama. Na drugoj strani, oni koji nisu po tržišnim uslovima, oni će biti obavezni da vrate tu imovinu svojim crkvama i drugim verskim zajednicama. To je znači osnovno rešenje. Ko će sprovoditi ovaj zakon? Sprovodiće uprava, koja će biti posebno konstituisana za realizaciju ovog zakona, ona će biti republički organ. Ta uprava će služiti i za generalnu opštu restituciju kada uskoro budemo doneli zakon o opštoj restituciji, ona će imati sigurno nekoliko, pet-šest-sedam ogranaka širom teritorije Srbije, da ljudi ne bi svi morali da putuju do Beograda da podnose svoje zahteve. Iskustvo je pokazalo da je vrlo važno da proces restitucije bude organizovan na centralizovan način, od strane jedne republičke institucije sa svojim ograncima. Odluka koju bude donela uprava o kojoj govorimo, uprava za restituciju, biće konačna i izvršna, nezadovoljna strana moći će da se požali, da podnese tužbu Vrhovnom sudu Srbije, odnosno upravnom sudu ukoliko u međuvremenu bude konstituisan. To su osnovna rešenja ovoga zakona. On je pisan jednim vrlo jasnim, klasičnim civilističkim jezikom, razumljiv običnom čoveku, i to je vrlo potrebno, jer je ovo zakon koji je namenjen običnom čoveku i treba da koristi običnom čoveku, bez dodatnih troškova na konsultacije od strane advokata ili nekih drugih specijalista koji bi pomogli narodu da primenjuje ovaj zakon. Ovaj zakon je namenjen crkvama, opšti zakon o denacionalizaciji biće namenjen svim onim građanima koji su bili imovinski oštećeni sistemom koji nije poštovao pravo svojine i time ćemo ostaviti jedan trag u istoriji kao Vlada koja je povratila normalnost u svojinske odnose u Srbiji. Hvala vam lepo.
Hvala vama, Parivodiću. Prvo obaveštenje o potpunim podacima o ovlašćenim predstavnicima. Dakle, sem Arsena Kurjačkog, koji je ovlašćeni predstavnik za poslaničku grupu DSS, o čemu sam vas obavestio, u međuvremenu su i zvanično stigla ovlašćenja za Nikolu Novakovića, ispred poslaničke grupe G17 plus, i Meha Omerovića, ispred poslaničke grupe Za evropsku Srbiju. Pitam da li predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Tomislav Nikolić. Izvolite. Predsednik poslaničke grupe SRS. Izvolite, gospodine Nikoliću.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS ima bar dva potpuno jasna načelna stava kada je u pitanju imovina koju vi nazivate oduzetom raznim presudama, odlukama, merama. Jedan je - vraćanja nema. Zato što to zadire u odnose stvarane 60 godina, zato što zadire u pravni poredak i zato što zadire u pravnu sigurnost. Ali, ispravki nepravdi, u meri u kojoj je to moguće, ima i to treba učiniti. Mi smo dostavili amandmane na ovaj predlog zakona kojima potpuno predstavljamo svoj koncept. Zamolio bi samo da gospodinu ministru date, potrudili smo se i uradili smo po jedan primerak za sve šefove poslaničkih grupa, a i za ministra, otprilike, predloga zakona, kako bi izgledao ako prihvatite naše amandmane. Ako neko nije dobio od šefova poslaničkih grupa, izvinjavam se, dobiće. SPC je stradalnička, mučenička crkva. Ali, nikada se nije trudila da bude finansijska organizacija, nikada se nije bavila biznisom, nikada nije imala svoju banku, nikada nije zadirala u sticanje kapitala. Oduzeta joj je imovina, oduzimao je i Aleksandar Karađorđević. Možda je najviše imovine SPC oduzeo Aleksandar Karađorđević. Povod je uvek bio human. Naseljavao je sirotinju. Rađeno je to i posle Drugog svetskog rata, nemojte da mi kažete da to nije bila narodna vlada. Bila je to narodna vlada, narod je tada bio uz tu vlast. Možda potezi nisu sa ove istorijske distance po ukusu nekih koji perfekcionišu demokratiju ili privatnu svojinu, ali ne sudite o vremenu 1945. godine kada jednim hlebom trebalo nahraniti 50 duša ili kada je trebalo smeštati sirotinju kojoj je bila popaljena, opljačkana imovina, pobijeni muškarci. Svako državu vodi na svoj način. Mogu da vas pitam - čiju ste imovinu vi juče prodali kada ste prodali hotel "Metropol"? Čija je to imovina? Vlada je prodala, a čije? Kažete se oteto prokleto. Grk je platio, kome, ko je gradio taj hotel, čijim sredstvima, koja su sve društvena preduzeća gradila, izgrađivala, a neko drugi dobija novac za to, neki fondovi, pa iz tih fondova ide novim kapitalistima čak da povećaju svoj kapital. Ne trudim se da uđem tako daleko kada osuđujem nekoga za poteze koje čini, ali se trudim da to činim u vreme kada on čini poteze. Posle pet, deset, petnaest godina lako je optuživati i osuđivati. Uostalom, i na zapadu je oduzimana imovina crkvama kada se smatra da su preterale. E sada, mislim da će i naše vladike da se slože s tim da ne mora baš sve da bude vraćeno. Ne može svaka nepravda da bude u potpunosti ispravljena. Vi kažete, neće biti dužno fizičko lice da vrati imovinu, vratiće država. A šta je država? Država je skup fizičkih lica. Ako mu ne uzmete iz džepa, uzećete preko budžeta drugima. Da li je crkva od vas tražila da joj baš namirite svaki dinar? Ne verujem. Voleo bih da sam video negde stav SPC, čija je imovina mislim u najvećem delu i oduzeta. Naravno poštujem princip da svima bude vraćeno i to je razlog zašto je svojevremeno jedan zakon ocenjen kao neustavan od strane predsednika Republike, koji je trebalo da ga potpiše, i čak njegova skupštinska većina u ovoj skupštini više nikada ga nije stavila na ponovno glasanje po Ustavu, iako je bila dužna, pa makar ga ne izglasala ponovo. Ali zakon o vraćanju imovine SPC nije bio u skladu sa Ustavom. Ovaj jeste u tom delu što ravnopravno tretira sve crkve, ali nije ustavan po principu zastarelosti svih radnji koje su preduzete, učinjene i na osnovu kojih je neko ostao bez imovine. Zbog toga smo mi pokušali da zaista u želji da ono što je moguće da bude vraćeno vratimo, damo na trajno korišćenje, jer država može da da na trajno korišćenje po ovom ustavu. U sledećem ustavu koji pišete već pet godina predvidite da to može da bude vlasništvo, predvidite, neću imati ništa protiv ako budem živ. Ali evo, poslanička grupa SRS neće imati ništa protiv toga da novi ustav predvidi da to bude pravo raspolaganja. Ovog časa to nije moguće, ovog časa možete da date na trajno korišćenje i vi znate da je to isto, ali u skladu sa Ustavom. Državnom imovinom raspolaže država preko Direkcije za imovinu i preko raznih. Ako taj princip usvojite da nema naknade u novčanom iznosu, šta će crkvi novac, da joj namirujete grehe iz 1945. godine novcem. Nemojte, razgovarajte sa predstavnicima crkve. Nije crkva organizacija koja će da uzima od naroda. Narod crkvi daje dobrovoljno. Nemojte zakonom da propisujete da narod iz budžeta sada treba crkvi da da neki novac zato što je 45. godine crkvi oduzeta neka imovina koja ne može da bude vraćena. Ako ne može da bude vraćena, neće biti vraćena. Ali, ako nema njive koja je oduzeta crkvi, a negde ima njive državne, koja može da bude data na trajno korišćenje, dajte. Ako nema prve kategorije ima druge, dajte u duplo većoj površini zemlju druge kategorije, pet puta veću zemlju šeste kategorije, dajte na trajno korišćenje, nema vraćanja. Tu reč vraćanje treba izbaciti, jer otvarate presedan i za zakon protiv koga ćemo biti mnogo oštriji. Nadam se da dotle nećete biti u ovom sastavu na vlasti, pa da vam neće ni pasti na pamet da predlažete zakon o restituciji. Nema dodvoravanja Evropskoj uniji zato što ćemo doneti ovaj zakon. Juče je Angela Merkel rekla da nikada nećemo biti u Evropskoj uniji. To nisam rekao ja koji sam skeptik, to je rekla žena koja je protivnik toga da određene evropske zemlje ikada budu u Evropskoj uniji. Kaže - bićemo dobri susedi, formiraćemo neke organizacije preko kojih će sa nama moći da sarađuju, ali te zemlje neće biti u Evropskoj uniji. To kaže nemački kancelar. Nemojte više u obrazloženjima da pišete da ovaj zakon donosimo da bismo se dodvorili Evropskoj uniji sa kojom, kažete, imamo pregovore o pridruživanju. Obrazloženje je pisano pre nego što su pregovori suspendovani. Sada dolazimo na ono što je ključno, a to je hitnost, hitnost zbog Kosova i Metohije. Ne znam u kakvoj državi živite, ali meni Vlada ovim predlogom zakona i obrazloženjem kaže - u toku su pregovori o sudbini Kosova i Metohije, ako imovina na Kosovu i Metohiji ostane državna izgubićemo je, a ako bude crkvena spasićemo je. Morate da mi objasnite na koji način vi ne možete da spasite državnu imovinu, a spasićete crkvenu na Kosovu i Metohiji, ili ćete možda za svu zemlju koju na Kosovu i Metohiji Albanci zauzmu, crkvenu, vi ovde iz budžeta da isplaćujete naknade. To neće biti pravno legalan posao ili njihova privredna društva, pravna lica itd. Ovo boli. Lako je u javnosti reći, pa čak ste, što je neshvatljivo, ali evo i ja sam išao za tim da ne možete za svaku reč da me optužite, ali boli kada kažete da se pod teritorijom Srbije podrazumeva Kosovo i Metohija. Nečuveno. Onda sam morao da dodam - podrazumeva se i teritorija Kosova i Metohije, koja je trenutno pod zaštitom, ovamo onamo, po Rezoluciji 1244 Saveta bezbednosti UN. Sada nas u Srbiji ubeđujete da pod teritorijom Srbije podrazumevate Kosovo i Metohiju, a prihvatam da ovaj zakon donosite samo zato što je Kosovo i Metohija Srbija. Kakva vam je to blokada u glavi da vi nama morate da naglašavate kada podrazumevate Kosovo i Metohiju kao deo teritorije Srbije, a kada ne, jer u drugim zakonima nisam video odredbu da se pod teritorijom Srbije podrazumeva Kosovo i Metohija. Da li to znači da ni jedan drugi zakon neće biti primenjivan na Kosovu i Metohiji i ne računate da je to naša teritorija, a samo za zakon o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama Kosovo i Metohiju tretirate u Srbiji. Dajte nam jedan zakon koji ima jedan član i kažite - od sada u svim zakonima Kosovo i Metohija se tretira kao teritorija Republike Srbije. Izbegnite da nas podsećate na to da mi ne znamo šta ćete vi ostvariti u pregovorima oko sudbine Kosova i Metohije.
Da li koristite i drugih 10 minuta?
Da. Završiću brzo, pa ako ostane nešto malo koristiću kasnije. Znači mi nismo a priori protiv toga da obeštećujete, da time ne oštetite druge ljude, a oštećivane drugih je i ako dajte iz budžeta. Razgovarajte sa crkvom. Crkva neće insistirati na 100% vraćanju koje ovde predviđate. Zna crkva u kakvoj sredini živi, zna kakvi je građani izdržavaju. Stradala je ona, stradali su i građani. Mi smo siromašna zemlja. Bogatija zemlja ili da ste za ovih šest godina uspeli da nas podignete bar na neki nivo ne bi razmišljala o tome, isplatila bi u novcu ako ne može da vrati, a mi to nemamo odakle, nemamo od čega. Vratite im sve ono što država drži, to je jako lako i jako prosto, ne dirajte sirotinju koja je na njihovom imanju napravila kuće ili je naseljena. Kolonizacija nije bila akt odmazde nego je bila akt spasavanja ili od gladi ili od ko zna čega. Uostalom, kako bi vam danas izgledala Vojvodina da nije bilo kolonizacije, čija bi bila. Ne mogu da se složim sa tim da svaki predlog zakona počinje osudama 45, 48, 90, 95. Prekinite više sa tim. Ponašajte se kao neko ko je već šest godina na vlasti. Za šest godina mogli ste sve nepravde da ispravite, zato što je mnoge nepravde lako ispraviti, a neke nećete moći nikada. Ko je taj koji može da ispravi sve nepravde. Mislim da sa drugim crkvama nećete imati toliko problema. Veće probleme očekujem kada krenete u posao određivanja datuma od koga vraćate građanima imovinu, s tim što ako je sve neustavno može i to da se odredi, datum od kog je sve što je oduzeto nepravedno, a pre toga je sve bilo pravedno. Ne očekujem da se, čak i ako usvojite naše amandmane... ali, gospodine ministre, danas branite Predlog zakona, uopšte ne znate da li je dat ijedan amandman na taj predlog zakona. To znači da ćete odbiti amandmane, ne znam da li je stiglo od drugih poslaničkih grupa, ali vi ste pravo sa nekog svog državničkog posla došli u Skupštinu da branite zakon, pripremljeni isključivo na Predlog zakona koji ste dostavili u Skupštinu. A ova skupština postoji i postojaće kada mi budemo na vlasti, a neko drugi u opoziciji, da vlast čuje i opoziciju. Ne morate da nas slušate, ali ovde malo računam i na vašu savest i računam na vaše znanje. Danas opozicija ima mnogo toga da vam kaže o ovom predlogu zakona. Možda i nešto što niste uzimali u obzir ili ste mislili da će proći i niko neće da se seti. Razmislite dobro. Nije udvaranje crkvi ako kažete - vraćamo vam imovinu. Nije napad na crkvu ako kažete - dajemo vam na trajno korišćenje. Samo se drugim izrazom uklapate u sistem, u ustavni sistem po kome morate da se ponašate, hteli to ili ne, po kome na kraju krajeva sedite ovde kao ministar Vlade Republike Srbije. Ako vladajuća većina razmisli o našim amandmanima, ako koncept zakona, koji u osnovi ne diramo ali ga prilagođavamo i prilikama i Ustavu, bude izmenjen do mere do koje je to za nas prihvatljivo, evo vam prilike da doživite da za jedan zakon koji ste predložili poslanička grupa SRS u Skupštini glasa.
Jedna napomena, da ne bi bilo zbunjivanja, napomena i za ministra. Pošto je zakon usvojen od strane poslanika po hitnom postupku za razmatranje, amandmani su stizali do početka rasprave, znači do 14,04, i ono što je vrlo važno biće vremena ,više od 10 dana, da se amandmani pažljivo razmotre, tako da će naprosto, pretpostavljam, voditi računa svi koji govore. Govorim o planu kako bi Skupština mogla da radi narednih dana. Dakle, govorim zbog svih poslanika i poslaničkih grupa. Koristim priliku da podsetim da sam prosledio jedno pismo, u svojstvu predsednika Skupštine, svim šefovima poslaničkih grupa koje se odnose na još jednu kategoriju koja nije izričito definisana. Dakle, jedan period koji se odnosi na jevrejske opštine, u odnosu na to sam prosledio i svi ćete naravno odlučiti. Ministar želi reč, izvolite, pa potom ponovo ću pitati za predsednike, izvolite.
Hvala, gospodine predsedniče. Očigledno da mi imamo suštinske razlike u razumevanju društvene organizacije. Gospodin Nikolić je govorio o tome, smatra da ne treba da bude vraćeno i da treba isključiti koncept vraćanja po zakonu koji treba da ispravi nepravdu koja je proizvedena nacionalizacijom. Vidite, pravo korišćenja je jedan nečist pravni koncept, koji je izmišljen kao jedna socijalistička varijanta zamene za korišćenje neke stvari, za svojinske atribute kada država ima monopol. To je konkretno Ustav Srbije predvideo da postoji pravo korišćenja gradskog građevinskog zemljišta zbog toga što je uveo državni monopol na gradskom građevinskom zemljištu. To je koncept koji nijedna ozbiljna zemlja ne poznaje. To samo su imale zemlje sa komunističkim građanskim pravom. Nijedna zemlja koja ima uspešnu privredu prvo nema državne monopole, po definiciji. Država se bavi svojim poslom. Posao države je sud, vojska, poreska služba, sigurnost građana. To je ono što je posao države. Posao države nije da bude monopolista, jer kada je bilo koji subjekt, pa i sama država, monopolista na pravu svojine, kao što je recimo gradsko građevinsko zemljište ili neki drugi oblik svojine, vi onda ne možete imati demokratiju u zemlji, jer jedan subjekt suviše akumulira moći, a država po definiciji je spor, neefikasan vlasnik i ta imovina biva umrtvljena državnom svojinom. Zbog toga nijedna efikasna ekonomija nema državne monopole niti postoji pravo korišćenja. Zbog toga naš cilj projekta koji u stvari znači rehabilitaciju, rekreaciju instituta svojine kao jednog od osnovnih civilizacijskih instituta, upravo podrazumeva gašenje tih kvaziinstitucija, kao što je pravo korišćenja, kao što je bilo stanarsko pravo, upravo zbog toga je i uveden otkup u toku 90-ih godina, da bi se ti bastardni koncepti, nečisti koncepti u stvari eliminisali i stvari uvele u jedan jasan pravni okvir prepoznatljiv modernoj pravnoj civilizaciji. Mi se zaista konceptualno razilazimo oko toga. Drugo, vi ste rekli šta će crkvi novac. U tom slučaju vlast može u jednom momentu da kaže, šta će nekom drugom novac, šta će onom preduzeću novac, šta će Peri Periću novac. Taj koncept gde se država pita šta će nekome novac koji njemu pripada po zakonu je antipravni princip. To je princip gde država nadilazi pravni poredak i ona arbitrarno odlučuje šta će nekome nešto u određenom momentu. Još car Dušan je naš civilizacijski nivo izdigao iznad tog principa gde država procenjuje kome šta treba, da li nekome treba novac ili ne, a to je upravo onaj novac i ona imovina koja pripada po zakonima te zemlje tom vlasniku. Zato ne bih ulazio u pitanje šta će crkvi novac. Smatram da pravo treba da garantuje svojinu. Crkva kojoj ne treba novac neka ga poklanja, ali svako onaj ko ima određenu imovinu mora da bude sačuvan, a posao države je da štiti tog vlasnika u njegovim pravima. Vi ste takođe rekli, gospodine Nikoliću, da je vlast 45-50. bila ipak narodna vlast. Vi ste gledali ovaj film koji je bio na Beogradu jedan, dokumentarni film koji je bio pre neki dan. Videli ste dobro kako je ta narodna vlast postupala sa seljacima, sa onim slojem stanovništva koji je bio najproduktivniji, sa ljudima koji su stvarali i sa ljudima koji su zapošljavali druge ljude, sa onima koji su bili generatori razvoja privrede i kulture u Srbiji kako je ta vlast postupala, sa ili bez sudske odluke. Ponavljam, često bez sudske odluke. To je princip koji mi nećemo dozvoliti da se ponovi nikada više, nikada više to ne sme da se ponovi, taj princip bezdržavlja i nasilja, koji je u tom periodu preovladavao u tom pravnom, odnosno diktatorskom sistemu. Što se tiče vašeg komentara u vezi odredbe o Kosovu, potpuno se slažem sa vašim amandmanom i prihvatam ga, bolji je od samog teksta zakona. Postavili ste pitanje, kako to da ćemo mi lakše zaštiti našu imovinu ukoliko je ona crkvena nego što ćemo je zaštititi ako je državna. Tu je dosta jednostavan odgovor, ona vlast koja je trenutno na Kosovu biće smatrana od međunarodne zajednice kao univerzalni sukcesor, kao pravni sledbenik srpske države, i sada se takvom smatra. Ukoliko nešto pripada srpskoj državi, oni mogu lako da proglase da ta vlast koja je sada na Kosovu je u stvari univerzalni sukcesor te imovine koja pripada srpskoj državi. Kada je, s druge strane, ta imovina vlasništvo crkve, to je privatna imovina, koja nema nikakve veze sa tom trenutnom vlašću na Kosovu, niti sa bilo kim drugim na Kosovu. Po tom osnovu mi možemo tu imovinu da zaštitimo pred sudom u Strazburu u najgorem slučaju, ako ne nađemo drugo rešenje za tu imovinu. Zbog toga smatramo da je potrebno da taj zakon bude usvojen u hitnom postupku. Hvala na pažnji.
Hvala vama, izvolite, replika, Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Katon je rekao da starost donosi podlost i nisam očekivao od ministra u ovim godinama da izvrće moje reči do mere do koje se to graniči sa podlošću. Naime, nisam rekao da crkvi ne treba novac. I ja dajem prilog u novcu u crkvi. Na ikonu stavljam novac. Rekao sam da joj ne treba novac po osnovu vraćanja imovine. Odmah da to raščistimo. Uopšte se ne upuštam u to kome u Srbiji treba novac, a kome ne treba, niti će se naša vlast, što vi to nama nabacujete bez ikakvog osnova, mešati u to da li nekoj firmi treba novac, da li nekom čoveku treba novac. Nemojte da plašite građane Srbije vlašću SRS zato što to nisam izgovorio niti mislim. Samo kažem, u ovom poslu, u poslovima koji će uslediti po osnovu primene ovog zakona ne treba predviđati novčanu naknadu crkvi za onu imovinu koja ne može da bude vraćena. Ne može da bude vraćena, ne može, jer ta novčana naknada je od sirotinje iz budžeta, nije iz vašeg džepa gospodine ministre, nije od onog Grka kome ste obećali hotel pre više meseci. To je od sirotinje. Upustili ste se ovde u raspravu o Ustavu. Vi koji ste profesor na Pravnom fakultetu dajete sebi za pravo da ovde ukazujete kako Ustav ne valja i da zbog toga donosite zakone koji nisu u skladu sa Ustavom. Vi mene ovde ubeđujete da pravo korišćenja ne postoji nigde u svetu, postoji kod nas u Ustavu, članovi 60. i 61. Samo da pročitam gospodinu ministru - prirodna bogatstva i dobra u opštoj upotrebi, kao dobra od opšteg interesa i gradsko građevinsko zemljište u državnoj su svojini ili društvenoj svojini. Pojedina dobra u opštoj upotrebi mogu biti u privatnoj svojini po uslovima utvrđenim zakonom, ali to svaka država radi. Na dobrima od opšteg interesa i na gradskom građevinskom zemljištu može se, pod uslovima utvrđenim zakonom, steći pravo korišćenja, ili biste vi možda hteli da prodate i reku nekome. Pošto ne može nešto da se da na trajno korišćenje, možda biste prodali reku, da vadi čovek pesak, da hvata ribu. Ne može trajno korišćenje nešto da se da, nego mora sve da bude u vlasništvu. Ako država bude vlasnik, a nije privredni subjekt, ko će da koristi reku, ko će da koristi prirodna bogatstva ako su državna imovina. Ili ćete da dovedete kao one Kanađane, da istraže gde to ima zlata, da im date koncesiju, da pokupe zlato, pokupe nikl i završili ste posao. Vas će da zaborave za godinu dana kada prestanete da budete ministar, baš vas briga. Ovde bih da razgovaram sa ministrima kojima je politika smisao života, koji će još pet, 10 ili 15 godina da sede u ovoj sali, na levoj ili desnoj strani, pri dnu ili u prvim redovima, da odgovaraju za svoje postupke, za ono što čine. Da usput kažem da uopšte ne razumem kako to može da bude da Ministarstvo za ekonomske odnose sa inostranstvom priča o zakonima koji se primenjuju u našoj zemlji. Zašto to neko drugi nije uradio, zašto neko drugo ministarstvo nije uradilo ovaj zakon. A to za 45. godinu, to da ste se tada pojavili na nekom zboru narodnom i da ste rekli ovo što sada govorite, prihvatio bih. (Predsednik: Molim vas, vreme.) A da vi sada, 60 godina posle toga, govorite da vlast nije bila narodna, to je sa veoma velike istorijske distance. Vukli su privredni razvoj do rata mnogi industrijalci za sebe, gospodine ministre, narod je išao go i bos, sve fabrike koje su radile u Srbiji radile su za kapitaliste, za industrijalce. Mnogi od njih su sarađivali sa okupatorom i vi to vrlo dobro znate. Vi sada predviđate zamrzavanje imovine Ratka Mladića zato što ga jurite po zemlji, a pričate mi da je nepravda bila oduzeti sudskom odlukom neku imovinu. Slažem se, nepravda je. A pravda je Ratku Mladiću ograničiti pravo raspolaganja imovinom zato što ga traži Haški tribunal. Onda će neko kroz 20 godina da kaže, onaj ministar Parivodić radio je mimo naroda. To nije narodska vlast. Kako vi opravdavate svoje poteze koji veoma liče na to što je rađeno mnogo godina pre vas. Vi samo zaboravljate šta vi u Srbiji radite, pa ste još napisali tamo da mu se ograničava pravo raspolaganja akcijama, hartijama od vrednosti, udelima u drugim pravnim licima, a on ima jedan televizor i jedan radio, onaj EI Niš dok je postojao. Vama su generali sada najsiromašniji ljudi u Srbiji, imaju najmanje plate. Zbog toga vas molim, gospodine ministre, mislio sam da ćemo da polemišemo o zakonu, a vi ste se upustili u nekakve političke polemike i nažalost polemike oko toga da li nam valja Ustav ili ne. Sa stanovišta svojih pravnih stavova napadate važeći Ustav. Gospodine ministre, mogao bih da vam dokažem da je to krivično delo. Građanin prođe na crveno svetlo na semaforu, pa se nađe policajac da mu uzme bar dve hiljade dinara. Ako je još malo popio, za vas ne tvrdim, jer čujem da ste bili na nekom otvaranju, ako je još i popio, može da ide u zatvor. A vi ovde ignorišete Ustav, tvrdite da nam Ustav ne valja, ponavljate tezu da je Ustav pretesan okvir za vaše želje i za vaše reformske zakone. Možda vam je i ovaj narod neadekvatan. Ali, vi znate, kada se postavi pitanje, pojedinac ili narod, uvek je pravda na strani naroda.
Hvala, gospodine Nikoliću. Svakako se držimo pravila da za govornicom je pun imunitet, dakle i ministara i poslanika, i u shvatanju zadovoljstva najvišim zakonima, ali naravno to nije pokušaj da se oni krše, već samo izjašnjavanje o tome. Prvi se javio Arsen Kurjački kao ovlašćeni predstavnik, molim vas, pa potom Ivica Dačić.
Uvaženi predsedniče, gospodine ministre, drage kolege, konačno je došlo na dnevni red ono što je još pre 2000. godine obećano, a sada je stiglo voljom i hrabrošću ove vlade, zakon o vraćanju ili restituciji imovine crkava i verskih zajednica. Sva imovina crkava i verskih zajednica u najvećem delu je oduzeta Zakonom o agrarnoj reformi 45. godine i kasnije Zakonomo nacionalizaciji 58. godine. Tada je od crkava, verskih zajednica, verskih zadužbina, manastira, verskih ustanova, sve kompletno oduzimano, mnogo štošta, a najviše poljoprivredno zemljište i šume, čuveni onaj višak preko 10 hektara, zatim građevinsko zemljište, stambene i poslovne zgrade, pokretne stvari od kulturnog, istorijskog ili umetničkog značaja. Oduzeto je više hiljada crkvenih i manastirskih poseda različitih površine i od toga je napravljen veliki, tada čuveni, agrarni fond. Treba reći i treba podvući, mada se to zna, oduzeto je bez naknade i do dana današnjeg to nije obeštećeno niti je plaćeno. Kada se nešto oduzme, onda počinje da se razmišlja, kada vreme prođe, i o vraćanju. Drugačije ne može da se kaže, kada nešto se oduzme, to se i vraća. Možemo ovde terminološki da se nadgornjavamo, ali ono što se oduzme mora da se vrati kod čestitog sveta. Šta su polazni principi u ovom zakonu? Polazni princip, prvi i osnovni, to je poštovanje prava svojine, to je nešto što je u savremenom svetu alfa i omega svega, a to podrazumeva i pravo na povraćaj nasilno, neopravdano i neosnovano oduzete imovine. Može ovde da se pokušava da se minimizira donošenje ovog zakona, hrabrost i spremnost, ali ova vlada, na čelu sa Vojislavom Koštunicom i DSS, prva je počela ispravljanje istorijskih nepravdi. Davno je bilo obećanje pre 2000. godine da će se ispraviti te nepravde, već nekoliko vlada je prošlo, da ne govorimo o čuvenom zamešateljstvu, kada je ova skupština 1992. godine izglasala, a tadašnji predsednik formalno nije potpisao. Dakle, sve su to bile igre i pre i posle, ova vlada je jedina imala hrabrosti da pred vas poslanike, pred građane Srbije izađe sa konkretnim predlogom o povraćaju imovine. Mi smo još 2005. godine u junu, dakle, prošle godine, izašli sa Zakonom o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine i tamo je u članu 10. rečeno da se utvrđuje da će se vraćanje oduzete imovine crkvama i verskim zajednicama urediti posebnim zakonom. Tada smo slušali slične demagoške priče kako je to sada samo bacanje prašine u oči, kako je to zamajavanje javnosti, ko se prepozna, kako je to samo kupovanje vremena za ovu vladu. Dakle, ovo je potvrda za sve te "neverne Tome"koje su tada osporavale i jednostavno, mi iz DSS ovim zakonom poručujemo svima da se sada vidi ko drži zadatu reč i da se sada zna ko sme da vas pogleda u oči. DSS je prva posle 60 godina izašla sa ovakvim zakonom i želi da se ispravi istorijska nepravda. Zašto crkvama treba da se vrati imovina baš posebnim zakonom? Iz prostog razloga što se ta imovina, rekao je u uvodnom izlaganju gospodin ministar, najlakše i najbrže može vratiti. To su uglavnom nekretnine u državnom ili još uvek društvenom vlasništvu. One su manje-više u stanju u kojem su bile i ranije. Zatim, to je mali finansijski trošak za državu, bez obzira što se pokušava sada to izvrgnuti, jer je osnovno opredeljenje ovog zakona da se imovina vraća u naturalnom obliku. Dakle, nema opterećivanja ni građana, ni privrede. Treće, postoji izuzetno dobra crkvena evidencija. Crkve i verske zajednice su dobri domaćini. Oni su sačuvali tapije, sačuvali su dokumentaciju i vrlo lako, odnosno kad se poredi sa onom imovinom koja je oduzeta građanima, moći će se identifikovati i otpočeti proces vraćanja. Naravno, zašto je važno vratiti imovinu? Onaj ko nema ekonomsku osnovu, taj ne može da funkcioniše. Nama je interes, barem nama koji smo u ovoj vladi, da se crkvama omogući njihovo delovanje, prvenstveno njihova duhovna misija, a naravno i humanitarna, obrazovna i kulturna funkcija. To sada izgleda malo nestvarno, ali ću na jednom primeru pokazati kako je nekad crkva delovala po svim tim principima. Dakle, u vreme komunističkog režima postojala je jedna floskula, koja je bila kao šaljiva, a u stvari je bila vrlo perfidno plasirana, da bi se narod odbio od crkve. To je bila floskula "hodže i popovi najveći lopovi". Bilo je jako smešno onome ko je hteo da se smeje. Mi se nikada nismo smejali tome, jer onaj ko je ekonomski iscrpljen, onaj ko je egzistencijalno ugrožen, a to je naše sveštenstvo, oni su morali da naplaćuju svoje usluge, morali su, kako se to kod mene u kraju gleda kad se sveti vodica, da pogledaju šta je ispod tanjira. Kako je bilo pre oduzimanja ove imovine? Navešću vam primer iz opštine Srbobran, odakle potičem. To je mala opština u srednjoj Bačkoj, oko 20.000 stanovnika. Do Drugog svetskog rata u vlasništvu SPC je bilo, postoji i Rimokatolička, 1.500 katastarskih jutara černozema. Ko se malo razume u poljoprivredu i u pedologiju zna da je to najplodnija zemlja u Evropi. Postojalo je 12 poslovnih i stambenih zgrada, četiri parohije sa sveštenstvom, sa crkvenjacima, sa bogoslovima. Jedna razvijena crkvena opština, sa ekonomski jakom podlogom, a sve dobijeno legatima, zadužbinarstvom, i onim što je u tradiciji najsvetlije u srpskom narodu. Svaki sveštenik je imao, oni to nazivaju sesijom, 20 katastarskih jutara zemlje, i on je bio gospodin u pravom smislu reči. On nije morao da gleda šta će dobiti pod tanjir, sve je bilo besplatno. Tada popovi nisu mogli da se krste kao "hodže i popovi najveći lopovi", jer su bili gospoda, imali su ekonomsku podlogu, imali su svoja primanja i mogli su da rade svoj duhovni posao, za šta su se i opredelili. Druga misija crkve, sem duhovne, tada je bila u Srbobranu narodna kuhinja. Preko 200 obroka se spremalo svaki dan za sirotinju. Tako se brinulo o sirotinji. Permanentna pomoć se davala za crkvene praznike, za sve važnije datume. Crkva je imala tu humanitarnu dimenziju, jer je imala mogućnost iz čega da to radi. Pomagalo se školama, učenicima, kulturnim i sportskim udruženjima. To su bile stalne aktivnosti. Stipendirali su se daroviti studenti srpske nacionalnosti u Beču, u Pešti. Tako se očuvalo srpsko nacionalno biće u tadašnjoj Austrougarskoj. Crkva je ta koja je to radila, zahvaljujući ekonomskoj snazi koju je imala. U mojoj familiji je bio prvi lekar koji se školovao u Švajcarskoj o trošku crkve sve vreme školovanja. Kakva je situacija danas? Danas imamo dva sveštenika, jednog crkvenjaka, tek po kojeg bogoslova i ništa od imovine. U Srbobranu postoji jedan predsednik opštine koji je istaknuti funkcioner DSS. Katastrofalno je porazio u drugom krugu njegovog protivkandidata, neću imenovati iz koje stranke, da ne bih izazvao replike. Njegov program, između ostalog, bio je i da će se zalagati za povraćaj crkvene imovine. On je katastrofalno porazio rivala upravo glasovima i Srba i Mađara, jer su oni shvatili poruku i podržali su da imovina crkvama treba da se vrati. Čim je stupio na dužnost, odmah je vratio pet lokala na korišćenje, pošto ne može da se vrati ovako. Dobio je podršku i u skupštini i u javnosti. Dakle, imao je listom podršku svih onih koji veruju da se nepravda mora ispraviti. To je samo jedan primer. Od onoga što ga je porazio nije imao podršku, nažalost.
Izvinite, da li koristite i drugih 10 minuta?
Da. Koja su osnovna načela na kojima se bazira ovaj zakon? Kao što sam rekao, to je pravo svojine, prirodno i neotuđivo pravo, što znači da se nikome ne može oduzeti imovina bez valjanog pravnog osnova i bez pravedne naknade. Zatim, drugo osnovno načelo je ravnopravnost tretmana. Jasno je rečeno da se sve crkve i verske zajednice imaju jednako tretirati u svojim pravima za povraćaj svoje imovine. Znači, nema veze da li su tradicionalne ili netradicionalne, svi moraju imati jednaka prava, jer su verovatno, manje-više, jednako svi stradali. Takođe je osnovno načelo u ovom zakonu i pravna sigurnost, zaštita prava tzv. trećih savesnih lica. Šta to znači? To znači da mi nećemo jednu nepravdu zamenjivati drugom, nećemo praviti nove revolucionarne pohode i metode. Svi oni koji su zakonskim putem došli do imovine koja je nekada pripadala crkvama, oni mogu da budu sigurni da će tu imovinu zadržati, ali će država da obešteti crkve. To je razlika u konceptu. Država mora da obešteti onekoji su izgubili imovinu, a koja ne može da se vrati, odnosno štitimo prava ovih trećih savesnih lica. Koji su delovi zakona? Kao i svaki zakon, naravno, on ima osnovne odredbe, gde je tačno naznačeno da je ovo specijalan zakon. To znači da reguliše samo tu osnovnu neposrednu materiju, a sve ostalo što se tiče tog pravnog prometa i funkcionisanja reguliše se prvenstveno Zakonom o opštem upravnom postupku. Tačno je rečeno ko su nosioci prava i obaveza. Nema nikakvih dvosmislenih odrednica. Pravo imaju crkve i verske zajednice, tj. njihovi pravni sledbenici, a obaveza je prvenstveno na državi, koja je osnovni i krajnji obveznik. Naravno, oni koji su do sada bili korisnici imovine, privredna društva ili neka druga pravna lica, oni su neposredni obveznici. Prvenstveno se misli na one koji nisu platili tu imovinu i koji su 60 godina bespravno koristili tuđu imovinu. To je sad bolno saznanje za mnoge koji koriste tuđu imovinu, ali pravda je spora i dostižna, mora se pomiriti sa tim da se tuđe mora vratiti. Zatim, imamo odrednicu o predmetima vraćanja. Već sam rekao da su to uglavnom nekretnine, zemljište, šume. Deo koji se odnosi na način vraćanja imovine, ono što se ovde malo polemisalo, ali u zakonu je vrlo jasno rečeno da je osnovno opredeljenje da se sve vraća u naturalnom obliku. Naravno, predviđa se i novčani deo, ali taj novčani deo samo kao fakultativna alternativa, tamo gde nije moguće. Dakle, izdavaće se državne obveznice na donosioca. Zatim, jasno je naznačeno da se ne priznaje pravo na nadoknadu zbog nekorišćenja imovine. Dakle, za 60 godina ne mogu crkve tražiti izgubljenu dobit ili neki drugi prihod po tom osnovu. Jednostavno, utvrdiće se vrednost prema njenoj vrednosti u vreme donošenja prvostepenog rešenja, a prema stanju u trenutku oduzimanja. Koji su izuzeci, zakon je predvideo i to. Dakle, ova vlada brine o opštem interesu. I u prethodnoj javnoj raspravi je bilo, a moguće je da će i ovde biti i to da je ova vlada klerikalizovala državu, da favorizuje crkve na račun privrede, građana i tome slično. Znači, demagogiji sigurno neće biti kraja, ali odrednice zakona su jasne i tamo se kaže - da se neće vraćati ona imovina ako se tim vraćanjem narušava ekonomska, odnosno tehnološka održivost i funkcionisanje nekih privrednih subjekata. Ako će se tim vraćanjem imovine prouzrokovati neki enormni gubici, otpuštanje većeg broja zaposlenih, nemogućnost nastavka privredne delatnosti i tome slično, neće se vraćati. Naravno, o tome se mora voditi računa da se ne ide slepo automatski sa vraćanjem, nego svaki će se zahtev posebno tretirati. Mora se reći da ona imovina koju sadašnji korisnici izdaju u zakup nekom drugom, to ne spada pod to. Ako im ne služi da oni sami privređuju i zarađuju za sebe i za svoje porodice, nego rentiraju, e tuđe se ne sme rentirati, tuđe se mora vratiti. Dakle, predviđeno je da se, isto u cilju što bezbolnijeg prelaska, dozvoljava da se ugovorom o zakupu koji treba da reše crkve i stari korisnici, ostavi jedan vremenski period kako bi stari korisnici prilagodili svoje poslovanje nekim novim uslovima, jer ostaju bez dela imovine. Ali, oročeno je, taj vremenski period ne može biti duži od dve godine. Pretpostavlja se da je dve godine dovoljno za svakog ozbiljnog poslodavca da prekomponuje svoju delatnost i da nastavi da radi. Definisan je postupak za ostvarivanje prava. Formira se direkcija za restituciju, jedna posebna organizacija koja se izmešta iz Vlade i ona je odgovorna i vlasna da rešava čitav ovaj postupak koji će trajati više godine. Tu se predviđa način rada, kako se podnose zahtevi, rokovi. Oročeno je ovim zakonom da rok za podnošenje zahteva bude do 30. septembra 2008. godine. Dakle, ima dovoljno vremena da se pronađu akti i papiri, tragovi, da se formulišu zahtevi i da se podnesu. Propisano je koja dokumentacija koja mora biti u zahtevima. Propisan je institut koji je vrlo važan, a to je obaveza službenog obezbeđenja dokaza. To znači da ne možemo da fingiramo da želimo nešto da vratimo, a u suštini da osporavamo, da odugovlačimo i da onemogućavamo vraćanje. Znači, kada direkcija dobije zahtev i nema dovoljno elemenata da pokrene postupak, ona je dužna da se stara da obezbedi potrebne dokaze. Ako neki privredni subjekt svesno opstruira stvari, ne daje određenu dokumentaciju, oni će naložiti da se ta dokumentacija i svi ti podaci iznesu i da se omogući da se taj postupak završi. Dakle, jasna je odrednica i želja i volja zakonodavca da se stvari rešavaju, a ne samo da se demagoški okreće, gubi vreme i da se ništa ne dešava. Takođe je predviđen institut sporazuma o poravnanju. Dakle, ne mora da se ide na sud, ne mora da se odugovlači ako pređašnji vlasnik, odnosno crkva i verska zajednica sa sadašnjim korisnikom mogu da naprave sporazum. Oni će napraviti taj sporazum o poravnanju i vrlo brzo, lako i elegantno će se to pitanje rešiti. Na kraju, moramo reći i podvući šta su efekti donošenja ovog zakona. Prvo i osnovno to je ono što smo rekli, bez obzira kako ko to smatra, ali to je jednostavno ispravljanje istorijske nepravde. Nepravda se mora ispraviti, što će reći pravda mora biti dostupna kad-tad. Sledeće, omogućavanje delovanja crkava i verskih zajednica u svojoj prvenstveno duhovnoj misiji, a onda i sve ostale funkcije koje sam već spomenuo. Zatim, treba reći da ovi efekti neće ići na štetu i neće proizvoditi troškove ni za građane, ni za privredu. Možemo filozofski da kažemo da je društvo, država 60 godina nešto koristila bespravno i da je mnogo toga stekla, pa ovi mali troškovi koji će biti proizvedeni usled ovog postupka vraćanja, neće biti ni blizu onome što je uzeto od prethodnih vlasnika. Takođe, efekti na očuvanje imovine Kosova i Metohije, bilo je rasprave ovde, ministar je vrlo lepo i jasno objasnio šta znače sukcesori, šta znači državna imovina. Nije rečeno da postoji i društvena imovina. Još uvek imamo i društvene imovine, imamo poljoprivrednih dobara, kombinata, koji su se vodili kao društvena imovina, a crkvena je zemlja i objekti. EU, međunarodna zajednica ne poznaje institut, odnosno pojam društvenog vlasništva. Crveno vlasništvo postoji. To je korporativna vrsta imovine, odnosno vrsta privatne imovine, a to je u zapadnom svetu, demokratskom svetu, ustrojenom svetu, svetinja. Tu svetinju mi hoćemo da i kod nas vratimo, a sa tom svetinjom ćemo i sačuvati našu imovinu crkvenu, odnosno narodnu, nacionalnu imovinu na Kosovu. Naravno, u ovom momentu, u ovoj političkoj situaciji, možda i najvažnije, a to je taj spoljnopolitički efekat, a to znači da ćemo mi sa ovim zakonom i sprovođenjem njegovim, iskrenim, preporučiti se međunarodnoj zajednici da Srbija, na čelu sa ovom vladom, sa DSS-om i Vojislavom Koštunicom na čelu, ima ozbiljnu nameru da se vrati, da vrati zemlju na demokratske principe i principe pravne države. Kada to budemo učinili i kada nas budu iskreno shvatili, a ovim zakonom ćemo sigurno to pospešiti, onda će put Srbije ka EU biti mnogo brži i mnogo kraći.
Mnogo vam hvala, gospodine Kurjački. Ivica Dačić, predsednik poslaničke grupe SPS, pa Meho Omerović, ovlašćeni predstavnik. Izvolite, gospodine Dačiću.
Hvala, gospodine predsedniče. Gospodine ministre, moje je uverenje da rasprava o ovom predlogu zakona ne ide u smeru kojim je potrebno, imajući u vidu važnost ovog zakona. Mislim da se rasprava o ovom zakonu, i od strane predlagača i naravno od strane onih koji osporavaju ili podržavaju ovaj zakon, kreće u granicama rasprave o vremenu koji je bilo pre 60 godina. Prosto mi se čini da je ovo neka naknadna osveta ili revanšizam u odnosu na ono što se desilo 45, 46. ili neke druge godine. Zato vas molim da se vratimo temi. Tema je vraćanje imovine crkvama. Nažalost, ovo je jedan od zakona iz seta zakona koji predstavljaju istorijske zakone, na koje SPS ne gleda blagonaklono, zato što, kao što znate, istoriju su oduvek pisali pobednici, samo je pitanje ko i kada sebe smatra pobednikom. Ako danas govorite o tome da li je neki sistem bio demokratski ili ne, onda mislim da po merilima savremenog sveta demokratski sistem podrazumeva parlamentarnu demokratiju ili višepartijski sistem, podrazumeva ljudska prava i slobode. Neće mi valjda neko od vas reći, bez obzira što ste možda bili oni koji su bili poraženi 1945. godine, da je režim pre 1941. godine bio demokratski. Režim Karađorđevića, koji je uvodio šestojanuarsku diktaturu, Obznanu, koji je hapsio ljude i između ostalog koji je bio kum svakom devetom albanskom detetu, kao i Josip Broz Tito. Ako ćemo ispravljati istorijske nepravde, onda bi trebalo da uđemo duboko u istoriju. Mislim da je nemoguće ispraviti nepravde, a činiti neke druge nepravde. U tom smislu bih zamolio i gospodina ministra i sve ostale da ne ulazimo u političke kvalifikacije određenog perioda, nego da se bavimo ovom temom. SPS, kao naslednica Saveza komunista, jeste za vraćanje imovine crkvama. SPS je bila prva od svih vas koji ovde sedite koja je počela da ispravlja istorijske nepravde. Mi smo prvi, u vreme kada je ova skupština ima 196 poslanika SPS od 250, molim vas da zapamtite taj broj jer niko nikada neće ponoviti taj rezultat, znači u vreme kada smo imali apsolutnu većinu i u vreme kada niko nije od nas to tražio, doneli zakon da vratimo zemlju koja je oduzeta posle 1945. godine. Dalje, sagradite barem deseti deo crkva koje su sagrađene u vreme vlasti SPS, pa onda možemo da razgovaramo o tome ko će ispravljati istorijske nepravde. SPS se zalaže za ispravljanje istorijskih nepravdi, ali takođe sa druge strane vas upozoravamo da se određene istorijske nepravde ne mogu ispraviti tako a da se ne nanesu štete trenutku u kojem živi Srbija. Znači, mi jesmo da se SPC vrati imovina, to je nesporno, taj zakon smo doneli i čini mi se 1992. godine. Predsednik Republike Slobodan Milošević je taj zakon vratio parlamentu, ocenjujući ga kao neustavan zato što u njemu nisu spomenute ostale crkve i verske zajednice. Da budem iskren, problem je oduvek bio samo u tome, a niko ga danas ni ovde nije spomenuo i molim vas da budete iskreni kada o tome govorite. Osnovni problem u vraćanju imovine crkvama, molim vas da to javno kažete građanima Srbije, jeste što treba da vratite zemlju, zgrade i imovinu Katoličkoj crkvi, Evangelističkoj crkvi itd, koja je činila ogroman deo teritorije Vojvodine. Pa šta vi mislite da ste se vi tek sada setili da treba da se vrati imovina crkvi. O tome smo mi govorili kao rukovodstvo SPS još odavno sa vrhom SPC. Nemojte se mnogo hvaliti ovim zakonom jer ćete vratiti imovinu Evangelističkoj crkvi, koja je bila crkva Nemaca, koji su ubijali građane Srbije od 1941. do 1945. godine. Jesu, divizija princ Eugen je sa ovih prostora. Ministar Radulović, sa njim sam razgovarao juče telefonom, mi je rekao da, posle SPC, Evangelistička crkva ima pravo na najveći deo ove imovine koja treba da se vrati. Predlažem da vratite i 400.000 Nemaca koje su partizani isterali posle 1945. godine. Možda je i to po evropskim standardima. Znači Katolička crkva, kada su ustaše kretale da kolju Srbe, pre toga je naravno prethodio verski obred, kada su katolički sveštenici pokrštavali i prekrštavali Srbe u katolike, to nije bilo u skladu sa osnovnim ljudskim pravima, sa međunarodnim kodeksima, i ne mogu a da ne kažem i ovom prilikom, procenite me i ocenite me kako god hoćete. Mislim da će mnogi zakoni koji se ovde donose biti zloupotrebljeni da se gumicom izbriše ponašanje nekih ljudi, organizacije od 1941. do 1945. godine. Sve možete učiniti, samo ne možete nekoga ko je bio na suprotnoj strani proglasiti onim koji je pomagao ovoj zemlji da se odbrani od Nemaca. Nećete mi valjda reći da je 400.000 Nemaca u Vojvodini bilo na strani Srba. Bili su retki pojedinci. Uostalom, ako vratite 400.000 Nemaca, to sam pitao i ministra na poslaničkoj grupi SPS, ovom zakonu fali ocena i jasan podatak koja je to imovina koja se vraća, koliko zemlje, koliko šuma se mora vratiti Katoličkoj crkvi – kao što znate, Vojvodina dugo nije pripadala Srbiji, Vojvodina je dugo praktično imala dominaciju Katoličke crkve – i u okviru Katoličke crkve mnogim drugim verskim zajednicama ili crkvama, kako se one danas zovu, kao što su Evangelistička crkva itd.I zaista je veliko pitanje danas da li se moraju donositi ovakvi zakoni. Istorijsko pravo podrazumeva i pravo na gubljenje tih prava. Gubljenje tih prava se definiše između ostalog i ponašanjem određenih pojedinaca i institucija prilikom određenih važnih društvenih događaja. Ako je konfiskovana imovina pojedincima ili nacionalizovana imovina crkava koje su pomagale ustaški pokret, Hitlera, pa nije valjda da oni imaju istorijsko pravo na rehabilitaciju time što će vratiti imovinu. Onda imaju pravo na rehabilitaciju i oni koje su praktično oni blagosiljali kada su kretali u sve te pohode. Znači, da budem potpuno otvoren i precizan, ocenite me kako god hoćete, to je moj lični stav, to nije stav ni SPS, to je moje lično uverenje, da Katoličkoj crkvi, Evangelističkoj crkvi i drugima ne treba vratiti imovinu. Zašto? Zato što su pravo na tu imovinu izgubili 1945. godine. To možda izgleda nacionalistički, ali nije, to je u skladu sa nacionalnim i državnim interesima. Naravno, ovaj zakon se donosi i zbog Srpske crkve na Kosovu i Metohiji. Samo ste malo tome posvetili pažnju u vašem obrazloženju. (Predsednik: I drugih 10 minuta, je l' tako?) Da. Malo pažnje je posvećeno tome. Inače, kao što je ovde već rečeno, treba pokušati naravno da se putem imovine dođe do naših istorijskih prava na Kosovu i Metohiji. E, baš na ovom primeru ćete, ministre, da vidite koliko je taj princip poštovan u međunarodnom pravu. Baš me zanima da li Vlada Kosova, kako se sada zove, ili kako se zove ovaj privremeni administrator, šef UNMIK-a Petersen, on samo čeka da izađe "Službeni list Republike Srbije" da vrati praktično zemlju SPC. To će nestati kao kula od karata ako Kosovo bude proglašeno nezavisnom državom. Evo, juče je zapaljena jedna srpska crkva u Podujevu, jedna od mnogih. Znači, da ne širim dalje temu. Nije sporno, mi podržavamo ovu ideju, podržavamo da se SPC vrati imovina, podržavamo da se vrati svim crkvama i verskim zajednicama koje to pravo nisu izgubile sarađujući sa okupatorom.Tačno je da ima dosta primera da je mnogima posle 45. godine načinjena nepravda, ali ima i dosta primera gde je to bio odraz sankcija i društvene pravde prema onima koji su se ponašali drugačije nego što je to bilo potrebno u vreme kada je Srbija ratovala. Takve nepravde se ne mogu ispravljati, jer ćete time verifikovati princip da svako može posle 50 godina da donese istorijski zakon i da kaže da je nešto bilo greška, i da se tako verifikuje sve ono što se ne verifikuje nigde na svetu. Ne znam da li postoji zemlja na svetu gde jedan šef političke partije može da kaže da Kosovo treba da bude nezavisno, a da taj već sutra nije u zatvoru. Ne znam za takvu zemlju. Posebno što me nervira što o ovoj temi pričaju najviše oni koji su maltene jahali popove posle 45. godine. Nemojte vi deliti lekcije SPS-u, jer od 1990. godine otkad postoji ova partija mi smo se trudili da SPC dobije mesto koje zaslužuje u srpskom narodu. Svaki narod ima nekoliko temeljnih vrednosti. Jedna od tih temeljnih vrednosti jeste i vera. Ali, osnovna stvar jednog naroda treba da bude vera u sopstveni narod. Mi nemamo veru u sopstveni narod, a kada nemamo veru u sopstveni narod, nemamo veru ni u sopstvenu crkvu. Kada je to tako, onda barem recite, ako imaju sve političke partije isti odnos prema SPC, onda se moraju uvažavati i mišljenja SPC o važnim društvenim pitanjima. Mnoge stranke, ne računajući DSS za koju znam da ima dobre odnose sa SPC, gore su prema crkvi prema što su bili komunisti 45. godine, i malo se osvrnite na njih. Uostalom, nisam siguran da posle određenih revolucionarnih događaja SPC ne bi prošla onako kao što je prošla posle 45. godine da je slučajno iznela neki drugačiji stav. Uostalom, dobro je prošao mitropolit Amfilohije kada je posle čuvenog govora na sahrani Zorana Đinđića jedva izvukao živu glavu. Samo insistiram na tome da kada govorimo o ovoj temi da ne unosimo nepotrebne podele ponovo među nama. Nema potrebe za tim. Ono što je bilo, bilo je. Istorijske nepravde se mogu ispravljati samo ukoliko se ne čine neke nove nepravde. Naravno, apsolutno podržavam taj stav da se imovina fizičkih lica, koja je na ovaj način stečena, ne bude predmet ovog zakona. Sa istim problemom suočićemo se i prilikom drugog mnogo značajnijeg i važnijeg dela, jer po mnogim procenama i podacima koji postoje, imovina crkava i verskih zajednica je samo manji deo ukupne imovine koja je oduzeta posle 1945. godine. Ali, iz svega ovoga treba da izvučemo jedan zaključak. Zaključak je sledeći: da je pravo svojine svetinja, da su ljudska prava i slobode svetinja. A da ne merimo to ko je kada na vlasti, ko je kada u poziciji da nekome nešto oduzima, a onaj drugi u poziciji da mu se nešto oduzima. Bilo je mnogo takvih primera i posle 5. oktobra. Jednostavno moramo izgraditi takav sistem vrednosti i takvu državu, gde će ljudi imati sigurnost za ostvarivanje ljudskih prava i sloboda, svojine, političkih prava i svega ostalog. Mi ćemo kao SPS o ovom zakonu raspravljati na našoj sednici Izvršnog odbora. Još jednom kažem da smo za vraćanje imovine SPC i drugim crkvama i verskim zajednicama koje nisu isprljale ruke u dešavanjima od 41. do 45. godine. I molimo Vladu Republike Srbije da ima u vidu problem imovine i veličine te imovine Katoličke crkve, Evangelističke crkve i svega ostalog u Vojvodini, da ne dođemo u situaciju da ovaj zakon izazove dosta problema u svakodnevnom životu u Vojvodini. Nacionalna struktura Vojvodine je danas mnogo drugačije nego pre 1941. godine, vi to znate, ali ne voljom Srba. Nacionalna struktura Vojvodine je odraz tragedije Srba, jer je 400.000 Nemaca otišlo iz Vojvodine, zato što su ostvarivali genocid nad Srbima u Drugom svetskom ratu, a nekoliko stotina hiljada Srba je doseljeno u Vojvodinu u procesima kolonizacije i u najnovijim ratovima od 90. do 2000. godine, Srba koji su ostali bez svojih domova i kojima je Vojvodina postala neka nova kuća. Zato nije moguće tek tako ispravljati istorijske nepravde, a da to naiđe na oduševljenje onih koji su bili žrtve ne istorijskih nepravdi nego pojedinačnih akata nasilja, zločina, genocida, čemu smo kao narod nažalost bili izloženi svih ovih godina, decenija. Na kraju, svakako da crkva ima svoje mesto, da se crkvi ne treba vraćati samo kada su predizborne kampanje. Mislim da su crkve Srpske pravoslavne prepune onih koji su shvatili da treba da idu u crkvu tek kada je to postalo politički podobno ili moderno, onih koji su više puta videli patrijarha nego što su se prekrstili u životu, onih koji koriste bele sveće, a kao pravoslavci su. Znači, imate dosta onih koji misle da je dovoljno ući u crkvu ili prekrstiti se i biti kršten. Biti kršten u našem narodu i u našem jeziku ne znači samo biti vernik SPC ili verovati u Boga, u Isusa. Biti kršten na neki način je uvek značilo biti normalan čovek. Ne verujem da su mnogi od onih koji su se krstili posle 5. oktobra i koji su kršteni politički tada imalo kršteni. I zato vas molim da oni koji se dobro zamisle pre nego što se prekrste da ne pogreše kojom rukom, na koju stranu i odakle da počnu i gde da završe, da ne dele lekcije o tome SPS-u, jer mi smo, barem što se nas tiče, ogroman deo naših članova, članova rukovodstva, jesu oni koji pripadaju SPC, drugim crkvama i verskim zajednicama, naravno zavisi od nacionalnog opredeljenja.
Oprostite, gospodine Omeroviću, hoću da kažem da bih zaustavio govornika da nije izgovorio tačno to. Dakle, ne znači biti kršten samo stvarno biti kršten, ne u smislu da nisu normalni ljudi koji nisu kršteni, nego u tom pežorativnom značenju i jedne i druge reči, tako da sam odmah pošao da reagujem, ali sam čuo celu rečenicu. Prvo se javio ministar Parivodić, pa onda Meho Omerović, pa Nikola Novaković.
Sa uvažavanjem sam saslušao gospodina Dačića, i naglašavam sa uvažavanjem, jer je izgovorio ključne reči. Pravo svojine je svetinja i ljudska prava se moraju poštovati. To potvrđuje da je zaista došlo do jedne suštinske evolucije u shvatanjima, koju mi stvarno suštinski podržavamo, i hvala vam puno na toj rečenici. Ima dve-tri stvari koje bih hteo da naglasim. Kada se govori o tome kolika je ta imovina koja treba da se vrati, proračuni su da ona iznosi negde oko 3,5% ukupne imovine koja je konfiskovana, odnosno nacionalizovana u tom periodu, oko 3,5%, tako da to nije neki jako značajan broj. Jedna stvar je za mene predmet polemike, a to je pitanje, mi ne možemo selektivno da vraćamo imovinu nekim crkvama i verskim zajednicama, a drugima da ne vratimo. Još je, u vreme kada je gospodin Milošević bio predsednik, upravo takav zakon vraćen kao protivustavan, i on bi, a sada je isti ustav, bio protivustavan. Suština je u sledećem, govorite o pojmu istorijskog prava i gubljenja istorijskog prava. Gubiti pravo, to znači da je nekome nešto konfiskovano zbog određenih zločina i nedela koja je počinio. Konfiskacija po pravilu može da pogađa samo fizička lica, samo zločinca. Ona ne može da pogađa neku organizaciju, a ponajmanje ne može da pogađa versku zajednicu, crkvu, jer ta crkva je postojala mnogo pre nego što se zločin dogodio i postojaće mnogo posle tog zločina. Zbog toga je sasvim neprihvatljivo govoriti o gubljenju istorijskih prava pravnih lica, a naročito verskih zajednica, jer uvek zločin čine pojedinci i konfiskaciji mogu biti izloženi samo pojedinci i niko drugi. To je razlog zbog čega ne mogu da podržim selektivnu restituciju. Takođe, kada bismo mi tako nešto što bi bilo protivustavno učinili, da selektivno određenim verskim zajednicama vratimo, a drugima da ne vratimo, onda bi Hrvati recimo mogli da proglase da je SPC zločinačka crkva na njihovoj teritoriji. Pa Makedonci, kako sada ne vole SPC, i oni bi mogli da proglase imovinu naše crkve isto tako kao neku, da smo izgubili istorijsko pravo, pa bi i oni mogli. Time se otvara jedan komplikovan krug akcija i reakcija koje definitivno ne bi doprinele harmoniji ni u našoj zemlji, ni u regionu. Zbog toga ne bih mogao da prihvatim taj komentar. Ali, još jedanput, zaista mi je drago što sam čuo da se pravo svojine i ljudska prava moraju poštovati. Hvala lepo.
Hvala, gospodine Parivodiću. Reč ima narodni poslanik Meho Omerović, ovlašćeni predstavnik, pa Nikola Novaković. Još jednom ponavljam, već je bilo i ranije, poštujem redosled. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedniče. Danas smo svedoci po raspravi o ovom zakonu da Vlada Republike Srbije ne prestaje da nas iznenađuje i još više zbunjuje. Naime, izgleda da je došlo do rekonstrukcije u Vladi Republike Srbije, pa nam jedan zakon koji govori o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama brani ministar za ekonomske odnose sa inostranstvom. Nažalost, prekinuti su svi ti naši odnosi sa tim inostranstvom, kome najčešće težimo, to je ta EU, a pogotovo zbunjuje činjenica i mogućnost obrazloženja koje je pokušano da se da od strane predlagača, da se ovaj zakon donosi ponajviše zbog imovine na Kosovu i Metohiji. Da li se to šalje jedna loša poruka svim našim građanima na Kosovu i Metohiji da je ta naša južna pokrajina sada već na neki način tretirana od strane ove Vlade Republike Srbije kao inostranstvo. Ima dosta nedoumica, a pogotovo što ne znamo, gospodine predsedniče, koji je odbor, molio bih da mi date odgovor ako možete sa mesta, ovlašćen i nadležan za ovaj zakon.
Naravno da mogu, ovlašćen je Odbor za privatizaciju, narodni poslanik će upravo govoriti posle toga, a zakon je po hitnom postupku i zbog toga nije neophodno ni mišljenje odbora kada poslanici, a poslanici svejedno da li misle da pripadaju poziciji ili opoziciji, jesu narodni poslanici, kada prihvate na sednici da nešto po hitnom postupku uđe na dnevni red, onda se tretira po Poslovniku. Dakle, nije neophodno mišljenje. A nadležni odbor, govoriće predsednik tog odbora kasnije. Hvala, gospodine Omeroviću.
Zahvaljujem i vama gospodine predsedniče. Dakle, vi ste potvrdili moju tezu o zbunjivanju i iznenađivanju od strane Vlade. Ne brani ministar koji bi trebalo da brani, nego ministar za ekonomske odnose sa inostranstvom, i nije matični odbor u Skupštini, Odbor za ekonomske odnose sa inostranstvom, nego je to Odbor za privatizaciju. Zaista mom ličnom čuđenju nema kraja.
Gospodine Omeroviću, ne želim da remetim vaše izlaganje, samo da ne bi bilo zabune, odbor se bira kao nadležan prema zakonu, a ne prema onome ko će ispred vlade da obrazlaže. Oprostite.
Zahvaljujem na pojašnjenju. Dakle, mi smo kao Narodna skupština i njeni poslanici, u maju 2005. godine, da vas podsetim, doneli Zakon o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine, u postupku čije smo trajanje tim zakonom predvideli do 30. juna 2006. godine. Tim zakonom država se obavezala da će novim posebnim zakonom urediti pravila u pogledu samog čina vraćanja imovine, kako za crkve i verske zajednice, tako i za sva druga fizička lica kojima je imovina oduzeta mimo njihove volje i bez pravične nadoknade. Vlada je sada po hitnom postupku u skupštinsku proceduru uputila Predlog zakona, koji je danas na dnevnom redu, o vraćanju, odnosno restituciji imovine crkvama i verskim zajednicama, s predlogom da se zakon usvoji po hitnom postupku, a radi, kako stoji u obrazloženju, sprečavanja štetnih posledica koje mogu nastupiti po pitanju oduzete imovine crkvama i verskim zajednicama na Kosovu i Metohiji, u svetlu trenutne političke situacije u našoj južnoj Pokrajini. Vlada Srbije smatra da će u slučaju negativnog ishoda pregovora u Beču nestati svaka ozbiljnija šansa, kao što smo mogli da čujemo, za oštećene crkve i verske zajednice da povrate svoju imovinu, što naročito može povrediti pravo SPC, koja je imala veliku imovinu na teritoriji Pokrajine Kosova i Metohije, a koja je svojevremeno nacionalizovana. Član 36. u Predlogu zakona trebalo bi da bude taj mehanizam zaštite, bar tako kaže predlagač ovog zakona. Da li je to sada uopšte više moguće, nisam siguran da je to moguće, a voleo bih, kao i nadam se svi poslanici Skupštine Republike Srbije da je to u stvari moguće da to tako bude. Crkvama i verskim zajednicama mora biti vraćena, u tome se slažemo iz dva razloga. Prvi razlog je razlog pravičnosti, jer sve što je oteto mora da bude vraćeno. Ministar je to rekao u svom uvodnom izlaganju. Drugi razlog je da se crkvama i verskim zajednicama vrati njihova imovina, a tu se misli na zgrade i na zemljišta, kako bi na njima mogli da samostalno posluju i kako bi se dosledno ostvario princip odvojenosti crkve od države, na čemu smo posebno mi iz SDP insistirali pre nekoliko desetina dana, kada je na dnevnom redu bio Zakon o crkvama i verskim zajednicama. Finansijskim osamostaljivanjem crkava i verskih zajednica, dotacije iz budžeta bi bile svedene na zaštitu samo onoga što se u najužem smislu reči može smatrati zaštitom i očuvanjem kulturne, odnosno istorijske baštine. Doduše, iz Predloga ovog zakona, a koji se danas nalazi pred vama, kao i pred nama, ne vidi se ko će, kada se crkvi vrati, gospodine ministre, ova imovina, u okviru te iste crkve biti vlasnik imovine. Pre rata, znamo, to su bile crkvene opštine i parohije. Mislim da će i sada biti tako, jer tako piše na primer u Ustavu SPC i to je trebalo reći i u samom tekstu zakona. Ne vidim da je dovoljno precizno. Isto tako, iz razloga pravičnosti i zaštite privatne svojine, odnosno zaštite ljudskih prava, što ste i maločas spomenuli javljajući se za reč, oduzeta imovina mora biti vraćena i građanima. Ako se ideja o materijalnoj jednakosti pokazala kao nemoguća, jer čovek, nažalost, videli smo, nije idealno biće, ako moraju vladati tržišni kapitalistički zakoni, koji jesu surovi, onda se moramo vratiti tamo gde smo u jednom trenutku taj proces zaustavili i nasilno prekinuli i izvršiti restituciju oduzete imovine. Na to s pravom ukazuje i Liga za zaštitu privatne svojine i ljudskih prava. U svom protestu oni su naveli da Vlada nije pokazala spremnost da se suoči sa potrebom temeljne, odnosno celovite zaštite privatnog vlasništva, što je jedan od ključnih problema tranzicije u Srbiji. Mogli smo ovih dana pročitati da su i predstavnici Mreže za restituciju boravili u sedištu Evropskog parlamenta i Evropske komisije u Briselu, gde su upoznali predsedavajućeg Komiteta za peticije Evropskog parlamenta i predali su mu peticiju o potrebi naturalne restitucije oduzete imovine u Srbiji i značaju restitucije u bivšim komunističkim državama koje su danas članice EU. Podsetiću još jedanput i ovom prilikom, a govorili smo više puta o modelima Slovenije koja je postala punopravna članica, da je Slovenija još pre nekoliko godina donela takav sličan zakon i kada njih pitate kako se sprovodi taj zakon, oni kažu da se sprovodi sa dosta poteškoća. Drugačije ne može ni da bude, jer postupak vraćanja imovine ne može proteći bez problema i novih trauma i prvobitnih vlasnika i kasnijih vlasnika. Ali takav zakon mora se doneti, Srbija mora ući u proces i započeti proces vraćanja oduzete imovine. Danas bih ovde iskoristio priliku, gospodine ministre, da vama koji branite ovaj predlog zakona skrenem pažnju na dopis Saveza jevrejskih opština Srbije i Crne Gore, koji su sve poslaničke grupe, zahvaljujući tome što ga je predsednik Skupštine, koji je primio taj dopis, prosledio uredno svim poslaničkim grupama juče, a u kome oni apeluju da se putem amandmana postupak vraćanja proširi i na period od 6. aprila 1941. godine do 45. godine, kada je aktima okupatora, i vlasti postavljenih i zavisnih od okupatora, oduzeta njihova imovina. Oni u dopisu kažu da je posle rata donet propis kojim bi se takva akta poništila ikojim je vraćeno ranije stanje, ali vraćanje nije izvršeno automatski, već na zahtev ranijih vlasnika. Neke od jevrejskih opština i organizacija to nisu tražile, jer u mnogim mestima nije nažalost bilo preživelih Jevreja, a savez nije raspolagao podacima o imovini tih svih opština. Molim vas zato, gospodine ministre, da sa dužnom pažnjom razmotrite i ovaj zahtev, jer bi i nadležni odbor mogao da podnese, kolega Nikola, sličan amandman, kako bi on mogao postati sastavni deo predloga zakona. Mislim da ćemo na takav način, kao poslanici i kao najviše zakonodavno telo, izvršiti ispravku, ako je to uopšte moguće, ove vrste nepravde. Samo bih toliko za prvo javljanje.
Hvala, gospodine Omeroviću. Izvolite, gospodine ministre.
Zahvaljujem se gospodinu Omeroviću na konstruktivnim primedbama. Što se tiče Lige za zaštitu ljudskih prava, sa njima sam u kontaktu i mi razmišljamo na isti način, tako da tu nema nikakve neusaglašenosti. Prirodna restitucija, naturalna restitucija jeste osnovni metod restitucije i po ovom zakonu, a takav će biti i po opštem zakonu o restituciji i tu ništa nije sporno. Što se tiče slovenačkom iskustva, mi znamo kakvo je slovenačko iskustvo i Slovenci su nam pomogli u pisanju nekih verzija zakona, tako da smo mi i dalje sa njima u kontaktu i konkretno sa onim ljudima koji su radili na tom poslu. Što se tiče ovog datuma, poznat mi je taj problem. Razmišljali smo o tome. Suština problema je u tome što je Vojvodina u dobroj meri bila okupirana od strane Mađara, dakle, postojale su teritorije koje uopšte nisu bile pod kontrolom srpske države, koje su bile okupirane i sa kojima srpska država nema nikakav pravni kontinuitet, tako da bi u stvari mi time nametnuli obavezu srpskom poreskom obvezniku, de fakto preko države, da plaća za zločine koje je vršila strana okupaciona sila, i sa tim imamo problem. Takođe, znam za ovaj zakon o nevažnosti pravnih propisa iz 1946. godine i on je ostavio rok od godinu dana da se naknadnom sudskom presudom reši to pitanje. U svakom slučaju, još ćemo razmisliti o tome. Hvala na komentarima.
Hvala, gospodine Parivodiću. Izvolite, gospodine Novakoviću, i drago mi je da smo se vratili na polje zakona, a ne kampanje, jer ovaj zakon je predložila Vlada, na poziv Skupštine preko njenog predsednika, tako da ste vi onda prihvatili da on bude na dnevnom redu.
Hvala, gospodine predsedniče. Stigao je, a izgubio sam već svaku nadu. Stigao je i perfektan je. Uvek volim da kažem da je lep. Zakon je lep, ali ovaj je perfektan, ovo je jedan zakon koji reguliše dve materije.
Izvinite, gospodine Novakoviću, član 104. poštovanje dostojanstva Skupštine. Skupština ne trpi perfektnost, ne trpi to vrstu oduševljenja, nemojte se ljutiti. Zakoni su valjani, ali perfektni nisu.
To je pitanje ukusa i o tome neću da raspravljam, naravno da se šalim i ja. Hrabrost je bila manjkavost ove vlade, nestala je. Imovina nema nacionalnost, privatna svojina ne trpi nikakvu ideologiju i mislim da je odličan korak bio neusvajanje, odnosno odbijanje potpisivanja prvog onog predloga o vraćanju imovine 92. godine, jer je stvarno taj propis opravdano vraćen u proceduru i nikada nije stupio na snagu. Dva su bila osnovna elementa. Jedno je nepoštovanje jednakosti crkava i verskih zajednica, a drugo je nepoštovanje prava koja bi mogla biti ugrožena u primeni tog zakona. Mislim da je tako nešto, ali to nije toliko važno. Na moju veliku nesreću i žalost, sve što bih još mogao u ovakvom euforičnom stanju da kažem, rekao je moj dragi prijatelj Arsen Kurjački iz malog Carigrada, i taj primer male gradske opštine Srbobran može da se fotokopira i prenese na celu Srbiju, i tako će biti, nadam se, u svakoj opštini i u svakoj crkvenoj opštini, bez obzira ko je danas tamo na vlasti, ko će biti itd. Suština poruke ovog zakona nije imovinsko-pravnog karaktera, mnogo je jača i iznad njega je. Ona je potpuno u domenu one najviše nadgradnje, ako ćemo poštovati podelu na bazu i nadgradnju, to je promena svesti gde će ovakav zakon i sledeći koji će doći, naravno, neminovno prouzrokovati u glavama građana Srbije, naterati ih da svako sam sebe isprovocira i da konačno raščisti sa onom boljkom koja nas prati. Kao predsednik Odbora za privatizaciju, svakodnevno se sa njom susrećem, to je boljka zvana boljševizam. Nju ne vezujem ni za kolege iz SRS, ni iz SPS. Mislim da to nije to. Dakle, to je poruka koju, osim praktičnog, ovaj zakon nosi i preliće je na sve građane Srbije. Zbog toga ne treba sumnjati u danu za glasanje, nego ga usvojiti punog srca. Hvala lepo.
Hvala vama, gospodine Novakoviću. Izvinjavam se zbog šaljive atmosfere, ali juče smo ovde raspravljali o zakonu koji je, odnosno koji štiti pravo na intelektualnu svoju, pa sam morao da podsetim, kao što i gospodin Kurjački zna, na osnovu koje preporuke je vraćeno ovo što je vraćeno, pa moguće da ću biti u poziciji da tužim za intelektualnu svojinu, znate, pa da to lepo rasporedimo. Šalim se. Više nema prijavljenih predsednika odnosno ovlašćenih predstavnika za diskusiju, te vas obaveštavam da su do sada prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika podele sledeće poslaničke grupe: SRS, DSSi SPS. Po redosledu, prvo ima reč narodni poslanik Rajko Baralić, pa potom narodni poslanik Zoran Krasić, pa narodni poslanik Milica Vojić-Marković. Izvinite, ide se redosledom za, protiv, od manje ka većoj grupi, to je princip po Poslovniku. Izvolite, gospodine Baraliću.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, gospodin Ivica Dačić, šef naše poslaničke grupe, izneo je naše stavove u vezi sa ovim. Mi smo u vezi sa ovim zakonom imali razgovor na poslaničkom klubu sa gospodinom ministrom, i prosto molim da tačno govorimo o zakonu i da se izjašnjavamo da li ćemo ili kako ćemo glasati za njega, da ne opisujemo stanja. Ne postoji istorijski vremeplov i ne može niko nikakvom operacijom da promeni nekoliko decenija postojanja jedne zemlje i onoga što se u toj zemlji dogodilo, jer mnogo je to delikatno i teško na ovakvom mestu. Ipak samo dve rečenice, da ne budem dosledan o ovome što sam rekao na početku. Izvučeno iz konteksta vremena u kome se to dogodilo, kada je imovina nacionalizovana, danas može da zvuči tako, ali ću vam reći, pošto je imovina crkvenih i verskih zajednica u pitanju, da je u Srbiji posle rata formirano 76 sirotišta za decu bez roditelja, da je od tih 76 devet bilo u bivšim samostanima i u pravoslavnim manastirima. U Beogradu je 44. i 45. godine, praktično, sve bilo popaljeno i sve bilo uništeno, da je Leskovac u poslednjem naletu nemačke i engleske avijacije potpuno uništen sa lica zemlje. Takođe vas podsećam da je samo u Srbiji, ne znam podatke za ostale delove naše bivše i velike države, bilo preko 700.000 bezemljaša, koji su četiri godine bili u ratu. Znam da je teško danas opravdavati ili govoriti na onom nivou argumentacije koju to ljudi mogu da shvate, ali želim da vas podsetim da je u Srbiju došlo 9.000 dece iz Potkozarja u sirotinjske domove, da je prvi vojnik u Bosanskoj Dubici stasao za vojsku 23 godine posle oslobođenja zemlje, jer tamo više ništa nije postojalo. Znači, mnogo je teška naša priča, mnogo su velike rane i mnogo bi bilo teško da mi danas o njima govorimo na ovaj ili onaj način, a da pri tom nemamo sve ovo u vidu. Naravno da imamo u vidu da je jedan broj tih postupaka urađen na način nedostojan čoveka, nedostojan ljudskog dostojanstva, njegovih prava i sloboda i njegove imovine. Usuđujem se reći da su to neki možda radili i sa sladostrašćem, ali je bilo mnogo teško iz pepela podići zemlju i trasirati kasnije njenu privredu i njenu industriju, ono što je kasnije postala narodna, državna, kakva god hoćemo imovina itd. Ovde je već rečeno da je zakon bio 92. godine u proceduri. Podsećam vas da su taj zakon podnela trojica narodnih poslanika: Vojislav Koštunica, pokojni Zoran Đinđić i čini mi se Vladan Batić, izvinjavam se, ne znam ko je bio treći, ova dvojica svakako. Ne iz razloga, dobro znam to vreme, nikakvog kupovanja vremena ili ne znam čega drugog, tadašnji poslanici SPS, njih 126 glasali su za, da ne bi bili optuženi da su protiv toga. Moram da kažem da je Slobodan Milošević i tada pokazao da je legalista. Nije moguće, u skladu sa ustavom i u skladu sa ovim drugim principom, gospodine ministre, o kome ste vi govorili, gospodine ministre, nije bilo moguće potpisati zakon. To što kasnije nije poštovan Poslovnik, pa nije zakon vraćen ponovo na razmatranje i izjašnjavanje, pripisujem snazi SPS, koja je možda pomislila da to možda i ne mora. Evo, sada je optužujem da je prekršila Poslovnik, svoju rođenu partiju. Mnogo je teško takođe ovde govoriti, a da ostanemo na nivou svih proklamovanih prava koja želimo da se poštuju u našoj zemlji, da pri tom ovo o čemu je govorio malopre gospodin Dačić ne spomenem, jer je to jako teško, podsećam vas, imovina nekih verskih zajednica i crkava za vreme Drugog svetskog rata bila je direktna logistika, tj. služila je za represalije i najcrnja moguća zlodela prema srpskom narodu i drugim građanima Srbije. Ne bih to elaborirao posebno, jer to nije potrebno, zato što mi to svi znamo. Hoću da kažem jednom rečenicom: nije samo tzv. Titova Jugoslavija uzela verskim zajednicama imovinu. Kralj Aleksandar je džamijama uzeo četiri puta više imovine nego Titova vlast. To moram da kažem, jer sam se za ovaj zakon pripremao. Kada su razbeglučeni begovi, to su neki drugi, ali samo hoću da kažem da nisam ovde Titov advokat, ali da li je moguće da je nešto što je uzeo Tito džamijama nečasno, a ono što je uzeo kralj Aleksandar časno. Nije. Hajde da izlučimo tu stvar, pa da kažemo. Evo, neću da trošim vaše vreme, radimo peti dan zaredom, svaki dan se ovde gledamo oči u oči, razgovaramo o važnim zakonima i svi smo pomalo umorni. Nadam se da će naši stranački organi doneti odluku koja će poslanicima SPS omogućiti da glasaju za ovaj zakon. Iskreno se nadam da će to biti tako, iako to ne mogu danas da potvrdim. Nije jednostavno, zato što ima nekoliko pitanja koja ostaju otvorena i ima nekoliko pitanja koja će možda imati izvesne implikacije kojih mi danas nismo svesni, a ne bih da prizivam đavola, pošto i vi i ja tačno znamo o čemu govorim. U svakom slučaju, više puta sam se vama, uvažene kolege iz drugih stranaka, koji vršite vlast, ovde obraćao. Svi ste u izbornim kampanjama, govoreći o svom političkom programu i o onome što ćete raditi kada postanete vlast, obećali, između ostalog, i ovo što je danas na dnevnom redu. U tom smislu vam čestitam na konzistentnosti kada je u pitanju ono što radite u kampanji i ono što ste počeli, mada je proteklo dugo od kada ste konstituisali Vladu, da ostvarujete. Dakle, samo da sve nazovemopravim imenom, da znamo štako radi. Rekao sam da nama neće biti lako da ovo glasamo, ne bi nam bilo lako ni da odbijemo, ali sam uveren da će ipak naš glas biti za. Ima još dovoljno vremena da se o tome izjasnimo, ali bio sam obavezan da kažem nekoliko prethodnih rečenica, da bih umirio svoju savest, a moram da kažem, nećete mi zameriti, obraćam se i sadašnjim i potencijalnim biračima SPS uvek.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, potom narodni poslanik Milica Vojić-Marković, pa onda još jedan Marković, narodni poslanik Momir Marković.
Povodom ovog predloga zakona SRS je podnela veliki broj amandmana, zato što izražava koncepcijsko neslaganje sa načinom ili, da budem precizniji, vidom kako će da se izvrši povraćaj. Mi smo podneli čak i amandman na naslov zakona. Sada ne bih trošio vreme, pošto ćemo imati 37 amandmana po 15 minuta, pa ćemo onda detaljno da objasnimo i istorijske, i pravne, i ustavne, i moralne i sve moguće aspekte ovakvog predloga zakona. Međutim, ono što moram, u ime SRS, da saopštim u načelnoj raspravi, to je da nema razloga da neko ovde skače od sreće i da kaže "stigao je". Zašto nema razloga? Zbog jedne vrlo proste stvari. Prvo, javnost mora da sazna da je neko ušao u Skupštinu i u Vladu da bi izvršio povraćaj svoje lične imovine i ušao je da bi zastupao interesnu grupu onih koji misle da treba da im se vrati imovina. To je njihovo pravo i to ne sporim. I ne sporim da se izigravaju i kerefeke i neka oduševljenja poput reklame ''stigao je prodiks on'' itd . Ali, moramo da budemo svesni, gospodo narodni poslanici ,da nas obavezuje ovaj Ustav Republike Srbije, koji vi povremeno, vi iz većine, ne volite, pa volite, pa se na njega pozivate, pa na njega se ne pozivate, pa dajte primat međunarodnim aktima, pa Ustavu, pa vrlo selektivno pristupate problemu ili pitanju legaliteta, pa zašto ne reći i načina na koji koristite nešto što se zove legitimitet. Nemam ništa protiv vaših predizbornih obećanja, ličnih osećanja, mogućnosti da se lično okoristite. To je potpuno legitimno vaše pravo kao pojedinca i kao narodnog poslanika. Ali, mogu da kažem i mislim da moram da kažem da nije moralno preko ovakvog predloga zakona najavljivati neke buduće zakone koji se donose iz čisto ličnih interesa, apsolutno ličnih interesa. Pa se onda ovde koriste raznorazni argumenti, poput, recimo, da je Laufer javio da je neko u opštini Srbobran vratio nešto, vodi računa o građanima Srbobrana, a da pri tom ne kaže da u Srbobranu ''Elan'' gotovo ne radi, neka druga firma je privatizovana, a tu nepravdu taj iz Srbobrana ne želi da ispravii ne želi da sada otvori narodnu kuhinju kao što je nekada bila otvorena, već želi u centru grada da napravi fontanu. Zamislite koji su argumenti za euforiju, koji je to sistem vrednosti. Nažalost, ovde se na početku rasprave otvara jedno pitanje koje verovatno nije smelo da se otvori povodom zakona kojim se reguliše, ako mogu tako da kažem, pitanje imovine crkava i verskih zajednica. Otvorilo se pitanje pravde, pravičnosti, oteto prokleto i tako dalje. I, nažalost, otvorili su apsolutno nekompetentni ljudi koji o tome znaju prema onome što su gledali u filmovima Veljka Bulajića. Mora da se malo da se pročita, da se konsultuju ljudi koji znaju istoriju, koji su pisali, opisali detaljno taj istorijski period. Mora da se kaže, recimo, da za vreme Garibaldijeve revolucije, kada je stvarana nacionalna država u Italiji, kada su revolucionari oduzimali velike latifundije rimskim kardinalima, kada je dve trećine Italije bilo u vlasništvu Rimokatoličke crkve, narod je skandirao - ubij Papu, Papa je trideset i nešto godina bio zatvoren u Vatikanskim zidinama jer nije priznavao ljudska prava, demokratiju i svoje odnose sa državom je regulisao tek 29. godine Lateranskim sporazumom, koji je Papa zaključio sa predstavnicima, doduše nije ni Papa, nego državni sekretar, sa odgovarajućim ministrom Musolinijeve vlade. Ovde se sada slušaju neke razne priče, ali zato će SRS posebno da se pripremi povodom 37 amandmana, da vam ukaže na istorijski kontekst svega šta se dešavalo i da pokušamo da vas vratimo na diskusiju, koja je na neki način omeđena ustavnom normom na koju ste se pozvali u obrazloženju ovog predloga zakona. Ako neko smatra da ističući u prvi plan crkve i verske zajednice i po tom osnovu ako zaključi da stiče simpatije kod običnih građana i da će da se progura ovaj koncept koji vi zagovarate, onda računate da ćete na taj način da otvorite široko vrata za onaj završni udarac koji ste počeli još pre nekoliko meseci kada je, gle čuda, od istog ministra ovde podnet Zakon o evidentiranju imovine, pa onda ona hipoteka, sve nešto što je neprimenljivo. Moram da iznesem svoj lični stav, kada gospodin Parivodić obrazlaže neki zakon, za živu glavu neću da glasam za taj zakon. Od tog zakona nema ništa. Znam da je neustavan, neprimenljiv i da nije moralan. To je moj lični stav i za to imam dokaze. Ko može da podrži ovaj koncept? Mogu da podrže članovi Krunskog saveta. Zašto? Sećate se pre tri godine, kada su davali neke ključeve tamo ovom prestolonasledniku NjKV, Aci Gici, on je lepo na čisto srpskom rekao - a kada će meni da date moji ključevi od moja kuća? Znači, guraju oni koji smatraju da treba da im se vrati. Ko još gura? Guraju oni koji imaju neki konkretan interes na bazi pokojnog dede, babe ili ne znam koga, i oni koji zastupaju da ga definiše kao folks dojčerski interes na teritoriji Republike Srbije. Ali, sve u smislu ljudskih prava privatne svojine kao svetinje i gle čuda, jedan dobi pohvalu od ministra. Naravno da je privatna svojina svetinja, ali postavlja se pitanje šta mi možemo i koliko možemo da ispravimo. Da ne bi bilo velike zabune, ukratko ću da saopštim sve podatke koje nadam se da će neko da prihvati od ovih iz većine, a ako ne vi, onda da obavestim javnost, zašto je koncept SRS neuporedivo bolji od koncepta koji je predložila Vlada Vojislava Koštunice. Koncept koji je predložila Vlada Vojislava Koštunice je u suprotnosti sa Ustavom, direktnoj suprotnosti sa Ustavom, zato što status državne svojine rešava na neustavan način. Kakav je koncept SRS? On je u skladu sa Ustavom, zato što omogućava crkvama i verskim zajednicama da im se, putem prenosa prava trajnog korišćenja, vrati imovina koja je oduzeta u dalekoj prošlosti i pri tome se ne krši Ustav.Prema postojećem Zakonu o sredstvima u svojini Republike iz 95. godine, a moram da kažem, demokratske vlasti koje su došle posle 5. oktobra, posle one svetlosti od vatre, kojom su gorele Narodna skupština i RTS, menjale su taj zakon, ali nisu promenile...
Molim vas, gospodine Krasiću, nemojmo preterivati, Narodna skupština nikada nije gorela.
Rekao sam Savezna skupština.
Onda je lapsus, izvinite što vas opominjem. Ili sam loše čuo ili je lapsus. Izvinite.
Gospodine predsedniče, vi kao član Krunskog saveta treba da shvatite kada se kaže Savezna skupština, narodna skupština, misli se na objekat gde sede narodni predstavnici, gde u ime naroda vrše zakonodavno pravo, tako da nikakva greška nije ako se za Saveznu skupštinu kaže da je narodna skupština.
Dobro znate da nije to delegatska skupština.
Jer reč narodna je upotrebljena u populističkom, a ne u etničkom smislu, tako da sam vas više puta upozoravao da vodite računa kada me ispravljate, jer se trudim da budem vrlo precizan, pošto se bavim vrlo preciznom profesijom.
Još jednom se izvinjavam, oprostite molim vas, ali vaše je da se trudite, a moje je da budem precizan. Hvala vam.
Smatram da kada se priča o toj svetlosti koja je zavladala u Srbiji posle petooktobarske buldožer revolucije, jedina svetlost koja je bila to je od plamena paljevina koje su zapalili, inače ovo drugo nije za pohvalu. Svaki normalan se stidi. Da ne pominjem sada sve redom. Hajde samo da spomenem "Sablju", dovoljno je pošto je ta "Sablja" prevazišla tri Gola otoka, ali ovo je bila demokratska, ono nije bila demokratska. Sada da se vratim tamo gde me je predsednik prekinuo. Prema tom Zakonu o sredstvima u svojini Republike, koji demokratska vlast nije stavila van snage, nego je dva-tri puta pokušala da ga izmeni, pa je jedanput i uspela, ali u smislu što većih ovlašćenja onoga koji vrši, deo svojinskih prava u ime Republike Srbije, Vlada, pre svega mislim na Vladu i Direkciju za imovinu Republike Srbije, koja verovatno u 70-80% slučajeva evidencija koje vodi, vodi evidenciju o imovini, koja je na neki način prešla iz privatne u državnu svojinu, stičem utisak da vi zdušno podržavate Zakon o sredstvima u svojini Republike. Po tom zakonu lokalna samouprava je imala pravo korišćenja nepokretnosti koje se nalaze na teritoriji lokalne samouprave u svojini Republike i mogla je da odlučuje o upravljanju, o korišćenju, a raspolaganje je bilo u nadležnosti Vlade Republike Srbije. Kao što je to lep primer, ali nije samo u Srbobranu, nego i u drugim opštinama, znači lokalna samouprava je prenela ili vratila pravo korišćenja ranijem vlasniku i on koristi taj objekat bez bilo kakvih problema, tako je Vlada Republike Srbije, preko svoje Direkcije za imovinu, mogla i svim crkvama i svim verskim zajednicama, pa zašto ne reći nekim svojim opštim aktom podzakonske prirode, pa čak i pojedinačnim aktima, da izvrši povraćaj. Vlada Republike Srbije to nije uradila, a to bi bilo, moram da priznam, u skladu sa Ustavom Republike Srbije, pa i u skladu sa Zakonom o sredstvima u svojini Republike. Zašto je naš koncept bolji? Naš koncept je bolji jer ne vređa niti crkve niti verske zajednice. Doći ćemo u raspravi po amandmanima na taj član, gde vi papirološki fiktivno zakonom navodno vraćate, ali crkvu i versku zajednicu stavljate u vrlo neprijatan položaj da ona mora sa nekim da vodi neki spor, da se preganja da bi dobila državinu, pa ovde stoji i jedna originalna nepravilnost, gde se obavezuje navodno novi vlasnik da izvrši prenos prava svojine na crkvu i versku zajednicu. Onaj ko vrlo malo ima iskustva u praksi kako se ove stvari rade reći će vam da je ovo nemoguće, ali ako zakon pišu pripravnici koji nikada nisu bili ni u katastru ni u sudu onda ovo može da stoji u zakonu, ovako nešto ne sme da stoji u zakonu. Dalje, ko treba da rešava ova pitanja? Vi predlažete da to reši neka nova direkcija, a pri tom uopšte ne definišete njen pravni položaj i njen status, pa čak ne definišete ni ono što je njena nadležnost. Mi ne znamo kakva je njena organizacija, gotovo da nema ni slova o tome koje akte donosi, kako donosi, a za mnoge stvari proglašavate da je nadležan i sud. Stigao je, znači crkva mora na sud da bi dokazala, da bi izvršen bio povraćaj po vašem konceptu zakona. To je loš koncept zakona. Mi smo sa 37 amandmana dali koncept da se po odredbama ovog zakona crkvama i verskim zajednicama prenosi pravo trajnog korišćenja imovine koja im je u prošlosti oduzeta, a ako nije moguće da se to izvrši, prihvatili smo neke druge oblike restitucije. Ali, u našem konceptu nema isplate neke naknade, nema mogućnosti da crkva bude u sukobu sa postojećim korisnikom ili držaocem nepokretnosti. Postupak je daleko jednostavniji, postupak se vodi pred jednim jedinim nadležnim organom, Ministarstvom finansija, u postupku učestvuje podnosilac zahteva, crkva i verska zajednica, obavezan učesnik je i Republička direkcija za imovinu Republike Srbije, koja vodi evidenciju i koja treba da se pita u ime Republike, jer radi poverene poslove iz takozvanih oblasti državne svojine. Može da se pojavi eventualno neki držalac, ali uvek Republika vraća. Ona je, ajde da upotrebim vašu terminologiju, obveznik vraćanja, obveznik prenosa na trajno korišćenje. Ovaj koncept je daleko sigurniji, ovaj koncept daje sigurnost i Republici kao obvezniku i crkvama i verskim zajednicama. On omogućava da se efikasno ovo ostvari i ovaj koncept nije bezobrazan, kao što je vaš koncept, gde vi kažete - mi smo doneli zakon pa smo vam vratili, a onda se vi preganjajte sa drugim organima kako ćete faktički da dođete u državinu. Nisam čuo do sada za ove dve godine da je Vlada rekla - ovo što smo predložili je ružan zakon, vi ste sve lepe zakone predložili, ali je samo problem što u sudaru sa stvarnošću oni nemaju perspektivu da prežive, nemaju. Evo, ja sam i pre neki dan pričao. Ja sam prvo mislio da je to neka reportaža na televiziji, pošto traže sedam-osam minuta. Kasnije sam video da je to usred Dnevnika, jer bankari vrište na ovaj vaš zakon. Kažu - ma kakva građevinska dozvola, ko će za papir da da kredit, a ovde ste napričali- to je evropski, to je u Francuskoj, Nemačkoj, Engleskoj. Svi bankari jedva čekaju to. Naravno, ne sporim to, to je vaše mišljenje, vi možete da kažete šta hoćete. Prihvatam da vi pričate svašta, ne osporavam vam to pravo da pričate svašta, niti želim da repliciram, niti želim da se ubeđujem. Samo poneki put kažemo ljudima - budite oprezni od tih lepih zakona, stigao je, super je, najbolji je, evo to smo čekali sedamdeset, osamdeset godina. Šta smo čekali? Čekali smo da se ne desi ono što postoji u Bulajićevim filmovima. Ono što postoji u Bulajićevim filmovima nije ni u stvarnosti postojalo, ali ajde nema veze. Znači, ovde se radi o koncepcijskoj razlici. Za vašu koncepciju ne bih mogao da glasam jer nisam ovlašćen da kršim Ustav. Ako vi smatrate da je glavni razlog ili mogu da kažem izgovor zbog čega može da se donese zakon, koji bi bio očigledno u suprotnosti sa Ustavom Republike Srbije, to što postoji neka pravda, pravičnost, što postoji stav - privatna svojina svetinja, pa i ja taj stav delim isto. Ali, ako delim taj stav, isto ne izvlačim zaključak da treba da raspravljamo ono što su na Kosovskom boju uradili Turci i Srbi, jer se postavlja pitanje gde se vraćamo, koliko se vraćamo. Ovde se stvarno neke stvari pogrešno istorijski posmatraju i postavljaju. Mislim da je pre svega ministar Parivodić kriv što je diskusija krenula pogrešnim tokom, jer na početku, kada se drugi put javio, on je izneo niz stvari koje nisu tačne. Naravno da u svetu postoji privatna i državna svojina i naravno da onaj ko vrši svojinska prava u ime državne svojine, ma koliko ona bila ograničena, pre svega u smislu izjave volje i ovlašćenja dokle može da se ide, pravo korišćenja je sastavni deo prava svojine. Pravo svojine podrazumeva upravljanje, korišćenje i raspolaganje. Vlada je sada bila ovlašćena, nije tačno da od ovog zakona zavisi sve. Evo, da nema ovog zakona, Vlada je mogla da da na korišćenje crkvama i verskim zajednicama sve ono što je uzeto ne 45. nego 37, 34, 31, sve je to mogla da vrati. Sve je to mogla da vrati, ali mislim da ste samo zaboravili na jednu vrlo važnu stvar kada ste prihvatili ovaj koncept gde vi smatrate da se vraća pravo svojine. Mogu da vratim pravo svojine ukoliko ga imam. Republika Srbija nema pravo svojine i ne može da da nešto čime ne raspolaže. Tu ste zaboravili jednu stvar, a rekli smo vam, u krajnjem slučaju možda postoje neke simpatije prema vašem konceptu, ali kada se promeni Ustav i kada se to Ustavom bude propisalo, a vi očigledno sa neustavnim zakonom idete. Vi garantujete da će neko da da nešto što nema, pa ćete da kažete da Republika Srbija ima pravo svojine. Da ima pravo svojine to se ne bi zvalo državna svojina. Pobrkali ste nešto, u želji da dođe ona treća stepenica – restitucija fizičkim licima. Znam to i zato ste sa demokratama napravili dogovor prošli put da prođe ona potvrda na bazi koje može da se uzima zajam kod banaka. Dovoljno je samo da postoji potvrda, da je evidentirano da sam tražio da mi se vrati moja imovina i u banci dobijam kredit. Malo teže će to da ide. Zato vam zameram, vrlo ste loš primer uzeli za ono što je u trećoj instanci vaše operacije: kako da se vrati naše ili mislimo naše. Niste smeli crkvu da ponižavate ovim konceptom zakona i ovako da joj vraćate. Sada neko nama citira ovde Zakon o crkvama i verskim zajednicama, pa nam priča o korporativnoj svojini. Pobrkali ste i taj termin. Neko vas je prevario da vam je onaj zakon dobar, a sa ovim zakonom ste se još više prevarili. Svaki član ćemo do tančina, pošto smo svuda podnosili amandmane kako bi to trebalo da izgleda, da vam raspravimo zašto ste pogrešili i zašto uporno gurate, iako ste svesni da je to neustavno. Na kraju da vam kažem jednu stvar. Nijedna crkva i verska zajednica se ne protivi ovome što smo predložili amandmanima. Zašto? Iz jednog prostog razloga što predstavnici crkava i verskih zajednica i ne smatraju da su crkve i verske zajednice u pogledu imovinskih prava neke finansijske ili ne znam kakve organizacije. Oni smatraju da treba da se vrati njihova imovina, da mogu tu imovinu da koriste i zadovoljni su s tim. Njima odgovara da država preuzima brigu prema verskim objektima od izuzetne nacionalne vrednosti. Kada kažem verskim objektima, znate i sami da su to različiti objekti, gotovo svih crkava i verskih zajednica, jer čim to postoji nekoliko vekova to je sigurno bogatstvo, predstavlja naše kulturno i umetničko blago o kome država mora da vodi računa. Crkvama je stalo, i verskim zajednicama, da država pomaže u očuvanju te imovine i tog kulturnog blaga. Ako vi ovoliko udaljite neustavnim zakonom državu od kulturnog blaga, onda se postavlja pitanje kako će ko da ispunjava svoje obaveze, kako će ko da vrši svoja imovinska prava. Imamo 37 amandmana, pa ćemo po svakom amandmanu da vam objasnimo u čemu se ogleda prednost svakog našeg člana u odnosu na vaš. Crkve i verske zajednice dobijaju gotovo identično sve što vi nudite i obrazloženjem zakona garantujete. Naš način i metod vraćanja se razlikuje od vašeg, velika je pravna razlika, vaš je neustavan, naš je ustavan, vaš nije pravedan, vaš je omalovažavački u pogledu crkava i verskih zajednica, a naš je dostojanstven jer vodi računa o crkvama i verskim zajednicama i ni jedno pravo ne dovodi u pitanje, crkava i verskih zajednica, kada je u pitanju imovina. Zato vas pozivam, vas koji ste na vlasti i ne moram, građane pozivam da se malo zainteresuju, da prate raspravu kada bude po amandmanima, da nadam se primete kvalitativnu razliku. Ali i upozoravam da je vlast podmetnula kukavičije jaje, kako bi neki, ne toliko u ovoj sali nego oni koji podržavaju ovu vladu kao interesne grupe, preko ovoga ostvarili svoj lične interese. Jer bi onda rekli da je država to principijelno rešila tako, a ako je rešila prema crkvama, tako će da reši i prema Parivodiću, Nikoli Novakoviću, verovatno i Aci Gici, Krunskom savetu i ovima drugima, a mogao bih i ja da budem u toj grupi. Mojoj familiji je oduzeto, ali smatram da to nije zakonito sada da se radi i nije u skladu sa Ustavom. Svi mogući rokovi su protekli, to je u suprotnosti sa principom pravne sigurnosti. Zapamtite, i ovi što su vas doveli na vlast nikada neće da cene to što ne poštujete Ustav i zakone. Prigovoriće vam. Sada vas tetoše zato što imaju interes da vi što pre rasturite ovu državu, ali oni znaju da ćete sve da uradite, ali kada budu saznali da ovo radite samo zbog vaših ličnih interesa, još jedan će da izađe iz Vlade, da znate.
Reč ima ministar, a posle njegovog izlaganja biće pauza od osam minuta.
Moram da priznam da sam uvek inspirisan da polemišem sa gospodinom Krasićem. Ovo je već drugi put da gospodin Krasić pominje Zakon o hipoteci kao neprimenjiv. Pokušavao sam sadržinu tog zakona da objasnim gospodinu Krasiću u višečasovnoj raspravi. Izgleda da to nije uspelo. Zbog toga upućujem njegovu pažnju na današnju ''Politiku'', koja ima svoj podlistak koji se zove - nekretnine. Tu ćete, nadam se, sasvim shvatiti koliko je Zakon o hipoteci primenjiv i koliko olakšava građanima da dođu do kredita i da rešavaju svoja stambena pitanja. On suštinski poboljšava situaciju za sticanje, za rešavanje stambenih pitanja naših građana. Vrlo je primenjiv i molim vas da ga pažljivo pročitate, komentar koji sam na njega dao danas u ''Politici''. Što se tiče ličnih interesa koji nas nagone da donosimo zakone o restituciji, imam četiri lična interesa. Da mi država bude pristojna zemlja i da se ljudi u njoj dobro osećaju, da država bude pravična prema svojim građanima, da privatna svojina u mojoj država bude čvrsto poštovana i četvrti moj lični interes je da imamo jednu modernu privredu koja će našim građanima omogućiti kvalitetan način života. To su moja četiri lična interesa, interesa moje dece, mislim interesa i gospodina Krasića i njegove dece, i svih nas ovde. To je ključni interes zbog čega mi donosimo zakone o restituciji. Faza tri je restitucija fizičkim licima. Sa velikim zadovoljstvom kažem da – restitucija fizičkim licima, mnogima koji su siromašni, koji su osiromašeni i koji će na taj način poboljšati svoj životni standard, i to na jedan vrlo pravičan i legitiman način. To je smisao faze tri. A pošto vi komentarišete moje zakone, samo ću vas podsetiti na vaš zakon o medijima iz 1999. godine, koji je bio vrlo primenljiv, i zbog toga neće biti treća faza restitucije, uvešćemo i četvrtu fazu restitucije, a to je da SRS vrati medijima ono što je oduzela po primenjivom Zakonu o medijima.
Najavio sam i moram da poštujem reč. Naravno, gospodine Krasiću, imajte razumevanja, vi i ostali poslanici. Kroz osam minuta nastavljamo. Prvo ćete vi, pretpostavljam, repliku, pa Milica Vojić-Marković, Momir Marković, Donka Banović. To je redosled prijavljenih poslanika. [[Posle pauze – 16,55.]] Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad posle pauze. Pre nego što nastavimo po redosledu prijavljenih govornika, što će biti Milica Vojić-Marković, pa Momir Marković, pa Donka Banović, a pre toga po Poslovniku javio se narodni poslanik Momir Marković. Izvolite, gospodine Markoviću. Samo znajte, obećao sam da ćete biti i polemični i duhoviti, tako sam shvatio. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo još jednog ministra iz ove vlade koji bi da drži politička predavanja narodnim poslanicima, a mislio sam da je to samo manir ministra Lalovića, ministra Dinkića, ministra Velje Ilića, a izgleda da je neka epidemija zavladala u ministarstvu, pa bi svi da nas uče našem poslu i tome šta treba da radimo, a i kako da se ponašamo. Ministar Parivodić ovaj manir nije imao do pre neki dan, pokušao je kada je ovde bio zakon o intelektualnoj svojini, onda je samo pokušao i na tome se zadržao. Međutim, danas poslanicima SRS održa predavanje kako da se ponašaju i da se sete poslanici SRS Zakona o informisanju. Ministre, taj zakon je jedan od najboljih zakona koji je ova skupština usvojila. Jedino mu nije valjalo što su procese vodili prekršajni sudovi, a nije išlo na redovne sudove. Jer da tog zakona danas ima, ne bi se moglo desiti da neka Nataša Kandić proglasi gospodina Tomislava Nikolića ratnim zločincem, koji je poklao tamo pola baba i staraca po Antinu. Kad se dokazalo da nema ništa, onda nikom ništa. Da taj zakon postoji i da je taj zakon na snazi, danas bi Nataša Kandić bila u zatvoru zbog toga i debelu globu bi platila. Pogledajte "Vreme", pogledajte ko vam je na naslovnoj strani "Vremena". Ne napadaju oni samo poslanike SRS. I vaše funkcionere krpe, apsolutno možda bespotrebno, ne znam, nisam pročitao, samo sam video naslovnu stranu. To nije moglo, a sada može, zahvaljujući ovom zakonu o informisanju i zahvaljujući ovim sredstvima informisanja. Vaše je, ministre, da predložite zakon, vaše je da saslušate primedbe koje imaju narodni poslanici na taj zakon, vaše je da prisustvujete glasanju, ukoliko ne povučete predlog zakona pre toga, i vaše je da sutradan sprovodite zakon ako se usvoji. Vi, doduše, možete i uredbama vladati, da se zakoni malo obiđu, pa da se eventualno uredbom vlada. Tako je ministar Lalović uredbom ozlojedio i oteo krvlju stečena prava ratnim vojnim invalidima, pa vam je juče pred Vladom bilo pet hiljada invalida, što u kolicima, što na štakama, pa je tu uredbu povukao. Usput, namagarčio je lokalnu samoupravu širom Srbije kroz tzv. prenete poslove, pa lokalna samouprava mora da izdaje rešenja o prestanku prava ratnim vojnim invalidima, pa onda ratni vojni invalidi drvlje i kamenje na lokalnu samoupravu. Koristim priliku da ratnim vojnim invalidima kažem dve stvari. Prvo, juče je ta uredba povučena, rešenja koja ste eventualno dobili ne važe. Drugo, da znate, uredbu je napisala Vlada Srbije i odgovoran je ministar Lalović, a ne predsednik opštine ili onaj raznosač tamo koji vam donosi to rešenje. (Predsednik: Vreme.) Zahvaljujem. Uskoro će se sve u Srbiji razbistriti, mislim da ste vi listopadna vlada, gospodine ministre, jesen sačekati sigurno nećete.
Hvala vam. Isti član 104, odnosi se i na divljenje prema sadašnjem, kao i prema bivšim zakonima. Tako da kao što je i prema gospodinu Novakoviću rečeno, i prema vama, hvala. Izvolite, reč ima narodni poslanik Milica Vojić-Marković, a potom narodni poslanik Momir Marković, pa Donka Banović. Izvolite.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, uvažene kolege kolege poslanici, iskreno sam ubeđena da će se u Srbiji razbistriti, a tome će ovaj zakon i te kako doprineti. Posle Drugog svetskog rata novoformirana komunistička država je odmah krenula sa otimanjem imovine svojim građanima. Na udaru joj se sasvim prirodno našla ubrzo i SPC i država je, u više navrata i po raznim osnovama, krenula u najsurovije otimanje i čerupanje imovine SPC, koju je ova sticala tokom više vekova svog postojanja. Tako je prvo 1945. godine crkvama, manastirima, verskim zajednicama i zadužbinama oduzeto preko 10 hektara njihove ukupne površine njiva, bašti, voćnjaka, vinograda, utrina i šuma, s tim što je ostavljeno diskreciono pravo državi da ona odlučuje da onim poznatijim i većim manastirima ostavi oko 30 hektara. Naravno da je ovo svoje diskreciono pravo država koristila samo u onom delu gde je mogla da ograniči iovako osiromašeno pravo manastirima. Moram da kažem da, recimo, evo primer Visokih Dečana, kojima je oduzeto 793 hektara obradive zemlje, među onih 30 što je ostalo bilo je nekoliko hektara na kojima su Albanci već sagradili kuće. Pljačka je nastavljena i 1958. godine Zakonom o nacionalizaciji, kada su oduzete stambene zgrade, poslovne zgrade, stanovi i gradsko građevinsko zemljište u vlasništvu SPC. Celokupna imovina, a radi se o 70 hiljada hektara zemljišta i negde oko 1.181 zgradi, po jednom i po drugom osnovu nikada do danas nije vraćena ni plaćena crkvama i verskim zajednicama, odnosno njihovim naslednicima. Ova oduzeta imovina predstavljala je u početku vrlo značajan deo zemljišnog fonda agrarne reforme i kolonizacije. Gledajući od 1945. do danas, država je 60 godina koristila tuđe vlasništvo i na njemu sticala dobit. Devedesetih godina dvadesetog veka, sa nastankom komunističkog režima na čelu države, ojačali su i glasovi koji su tražili da se nepravedno oduzeta imovina, a korišćena imovina, vrati njihovim pravim vlasnicima, i da je to tako urađeno onda, danas bi položaj SPC, a mogu slobodno da kažem i Srbije na Kosovu i Metohiji, bio sasvim različit. Zašto to kažem? Polazimo od podatka da je otprilike jedna trećina ukupnog obradivog zemljišta na Kosovu i Metohiji bila u crkvenom posedu. Crkva je na to imala normalno pravo vlasništva, imala je tapiju na tu zemlju. Danas bi, da je to tako ostalo i da je donet ovaj zakon, bilo lako dokazati privatno vlasništvo, odnosno svojinu, jer je to jezik koji poznaje sav demokratski svet, pravo na privatnu svojinu je nešto što je vrlo lako i jednostavno dokazati pred svakim sudom. Moram da kažem i to da su sve zemlje u tranziciji, rukovođene demokratskim principima, donele slične zakone i preuzele organizacione i finansijske mere da povrate imovinu i obeštete bivše vlasnike, uključujući tu i crkve. Vlada premijera gospodina Vojislava Koštunice, istinski demokratska, takođe je u Srbiji započela proces vraćanja neopravdano i neosnovano oduzete imovine. Moram da podsetim da je saziv ovog parlamenta u junu 2005. godine doneo Zakon o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine, za koji se u ovom parlamentu tada govorilo da je potpuno neprimenljiv, da ne može da opstane u stvarnosti i da je više napravljen da bude deklarativan nego da ima neke konkretne posledice i konkretno sređivanje stanja. Predlog ovog zakona koji je danas pred nama na najbolji mogući način demantuje sve one koji su tada govorili na taj način. Gospodin ministar je najavio šta sleduje iza ovog zakona, ta treća faza, pa četvrta faza, to je ono što je DSS u svojoj kampanji obećavala svojim biračima i što ona na svaki način ispunjava. Ovaj zakon o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine u članu 10. govori i o tome da će se pitanje vraćanja imovine crkvama i verskim zajednicama zbog specifičnosti materije biti uređen posebnim zakonom i taj predlog se danas nalazi pred nama. Koji su razlozi za donošenje ovog zakona? Pošto se radi o nekretninama koje su ostale najčešće u posedu države, a to su zemljišta, objekti, šume, crkvama i verskim zajednicama je najlakše vratiti tu imovinu, naravno, otetu. Pošto će vraćanje biti u tzv. naturalnom obliku, neće biti nekih velikih finansijskih troškova za državu. Crkve i verske zajednice i danas imaju u posedu tapije na ono što im je oteto, imaju dokumentaciju o onome što je bilo i što će se ovim vratiti. Vraćanjem te imovine poboljšaće se materijalno stanje i položaj crkve i mnogih verskih zajednica, stvoriće se bolji uslovi za ostvarivanje njihove duhovne misije, kulturne misije, humanitarne misije i svih drugih misija koje crkve i verske zajednice u ovoj zemlji vrše. Pošto je ovo oblast izrazite specifičnosti, restitucija će biti obuhvaćena posebnim zakonom. Predlog zakona je zasnovan na tradicionalnim pravnim načelima imovinskog i obligacionog prava. To su, pre svega, pravo svojine kao neotuđivo i prirodno pravo koje ne može biti nikome oduzeto bez valjanog pravnog osnova i pravične naknade. Dalje, načelo zabrane zloupotrebe prava, načelo ekvivalentnog položaja učesnika u imovinskim odnosima, načelo zabrane prouzrokovanja štete, ali ima i nekih drugih načela, kao što je ravnopravni tretman, odnosno da su svim crkvama i verskim zajednicama omogućena ista prava i da oni pod istim uslovima mogu da ostvare svoja legitimna prava i povrate svoju imovinu. Zatim, tržišna naknada. Isplatom tržišne naknade garantuje se bivšim vlasnicima odgovarajuća realna naknada. Zatim, pravna sigurnost. Nekoliko puta je ovde pomenuto da se ovim zakonom zapravo ruši pravna sigurnost. Nije tačno. Pravna sigurnost je načelo na kome se ovaj zakon zasniva. Predlog jemči zaštitu prava trećih savesnih lica, koja su u međuvremenu stekla prava svojine. Oduzimanjem te imovine napravila bi se nova nepravda, pa su zato predložena rešenja u interesu kako bivših vlasnika, tako i tih trećih lica. Na kraju, načelo hitnosti postupka, mislim da ga nema potrebe komentarisati. Predlogom je precizirano da su predmet vraćanja oduzeto poljoprivredno zemljište, šume, šumsko i građevinsko zemljište, stambene i poslovne zgrade. Pravo na povraćaj imaju crkve i verske zajednice kao bivši vlasnici ili pravni sledbenici u skladu sa važećim zakonima. Osnovni krajnji obveznik vraćanje je država, ali može biti privredno društvo ili neko drugo pravnolice koje je u trenutku stupanja na snagu ovog zakona vlasnik oduzete imovine, a imovinu nije platilo realnom cenom. Predviđeno je da se imovina vrati u naturalnom obliku, ali je data mogućnost da se i novčano nadoknadi, onda kada nijemoguće da se vrati u tom integralnom obliku. Postupak za ostvarivanje prava je hitan i počinje zahtevom ovlašćene crkve ili verske zajednice najkasnije do 30. septembra 2008. godine. Sada dolazim do jednog dela koji je gospodin Krasić nekoliko puta komentarisao kao potpuno nejasan, kao dug postupak i postupak u kome se ne zna procedura. Ja sam doživela ovo kao potpuno jasan postupak, krajnje jednostavan, sveden, tačno se zna ko šta radi. Zašto to kažem? Dakle, zahtev crkve se upućuje direkciji i to je posebna organizacija koja se formira kako bi vodila postupke i odlučivala o ovim zahtevima za povraćaj imovine, isplatu novčane nadoknade ili obeštećenja i vodila dokumentaciju i evidenciju, a o tom svom radu bi tromesečno obaveštavala Vladu. Direkcija je dužna da rešenja o zahtevu donese najkasnije za šest meseci, a za najdalje tri meseca od tada subjekat obaveze mora da izvrši povraćaj imovine ili novčanu nadoknadu. Neko ko je čekao 60 godina da nešto dobije, ceo postupak može da završi za devet meseci. Nisam sigurna da bilo ko može da kaže da je to dug period. Mislim da je to potpuno razuman period. Predviđena je mogućnost da se stranke u postupku dogovore, još jedna nedoumica koja je ovde nekoliko puta izrečena, da će se prosto platiti ili vratiti, a šta ako ne bude ni jedno ni drugo. Stranke u postupku mogu da se dogovore. Ovaj zakon pokazuje da je Srbija konačno pokazala ozbiljnu nameru da se vrati demokratskim principima i principima pravne države, što će je u krajnjem uvrstiti u veliku porodicu naroda sa istim stavovima. Ovaj zakon je značajan i za rešavanje pitanja velike imovine koja je na Kosovu i Metohiji oduzeta crkvi, rekla sam već jedna trećina zemljišta je bila u posedu SPC. Zakon je važno usvojiti i stoga da se stane sa privatizacijom oduzete imovine, koja bi mogla još da iskomplikuje situaciju. Poslanički klub DSS će glasati za ovaj zakon, jer on predstavlja materijalizaciju načela legaliteta i legitimiteta, za koje se DSS od početka zalagala.
Hvala, gospođo Vojić-Marković. Imajte razumevanja da je onima koji 60 godina čekaju, a imaju već 80, pa im je svaki dan mnogo. Evo, sad ćete da čujete jednog od starijih poslanika, gospodina Markovića, ali ne baš toliko. Reč ima narodni poslanik Momir Marković, posle toga narodni poslanik Donka Banović, pa narodni poslanik Đorđe Mamula.
Ja ću, gospodine predsedniče, sačekati još koji mesec da SRS preuzme odgovornost za Srbiju, da preuzme vlast i onda da vladamo jedno 30 godina, pa ćemo posle videti. Dame i gospodo narodni poslanici, zakon se ograničava na imovinu oduzetu crkvama i verskim zajednicama od 45. godine pa naovamo, a vrlo dobro znamo da je i u predratnom periodu i u doba Kraljevine imovina crkvama i verskim zajednicama, Pravoslavnoj crkvi pogotovu, i te kako oduzimana od pretka ovoga koji se sada predstavlja kao NjKV. Crkva na Kosovu je imala ogromnu materijalnu štetu upravo od tog kralja. Međutim, da malo analiziramo zakon i da pokušam da ukažem na neke nelogičnosti, na neke manjkavosti i, ukoliko ministar bude imao sluha i usvojio amandmane SRS, može se desiti da SRS glasa za ovaj zakon. U članu 3. stav 4.bode oči svima - pod teritorijom Republike Srbije podrazumeva se i teritorija AP Kosovo i Metohija. Zašto naglašavate? Rezolucijom 1244 je jasno definisano šta je teritorija Republike Srbije. Ustavom je takođe jasno definisano šta je teritorija Republike Srbije. Rezolucijom 1244 su samo oni koji su nas bombardovali sve ono vreme, oni koji su pokušali, a da nije bilo generala Delića i njemu sličnih generala, i nogom i čizmom da uđu na teritoriju Srbije, oni koji su upravo zbog te naše vojske i prestali da proizvode STELT tehnologiju, da vas obavestim ministre, F-117 se više ne proizvodi, jer ga oni naši omakoše u Buđanovcima, pa su shvatili da više nije to o čemu su oni pričali. Ali, da se vratim na zakon. Nema potrebe da se posebnim stavom člana kaže šta se podrazumeva pod teritorijom Srbije i nema šta da se podrazumeva pod teritorijom Srbije. Teritorija Srbije je jasno definisana. Član 6. mi takođe smeta, jer jedan deo kaže - vraćanje crkvama i verskim zajednicama, odnosno njihovim pravnim sledbenicama. Crkve nemaju pravne sledbenike, verske zajednica takođe postoje, mi govorimo o priznatim verskim zajednicama, ne govorimo o Jehovinim svedocima ili Sajentološkoj crkvi, kojoj pripada donedavno potpredsednik Vlade Miroljub Labus, govorim o pet crkava i dve verske zajednice. Može li se ovaj zakon protumačiti da će i Crnogorska pravoslavna crkva da bude pravni sledbenik jednog dela Srpske pravoslavne crkve u Crnoj Gori. Prema tome, crkve nemaju pravne sledbenike, one su žive, njima treba vraćati imovinu. Verske zajednice, takođe, govorim o priznatim verskim zajednicama. Doduše, ovim zakonom koji smo nedavno usvojili sada je sve verska zajednica. Čak mogu i satanisti da budu verska zajednica. Oni tumače Bibliju na svojstven način. Član 8. kaže: "Fizička lica koja su u međuvremenu zakonitim aktima, pravnim poslom stekla pravo svojine..."; ovim zakonom, ukoliko usvojimo ovaj zakon, a mislim da će proći u Skupštini, ti zakoniti poslovi se automatski proglašavaju nezakonitim, kojima je stečeno pravo svojine. Onda se samo vraća u pređašnje stanje. Ima još jedna stvar, do 2000. godine je postojao zakon koji je omogućavao da se crkvama vrati njihova imovina. Koristeći taj zakon, opština Zemun je crkvi rođenja presvete Bogorodice u Zemunu vratila zgradu, u kojoj je trebalo da se nađe Bogoslovija. Posle 2000. godine je samo uzurpiran deo od jedne škole koja treba da se iseli. Očekujem od ministra obrazovanja da iseli tu školu, da nađe pogodnu lokaciju i da se crkva potpuno uvede u posed. Uglavnom, mi smo joj vratili imovinu. Nikolajevskoj crkvi u Zemunu smo takođe vratili parohijski dom koji je bio uzurpiran, koristeći upravo taj zakon. Prema tome, postojala je mogućnost da se vrati. Posle 2000. ništa nije vraćeno nijednoj crkvi i nijednoj verskoj zajednici. Član 10. kaže da se vrati pravo svojine i državine na nepokretnost koja je bila oduzeta, ako je u približno istom obliku i stanju u kome je bila pre oduzimanja. Kada je Metohija oduzimana SPC, Metohija znači manastirsko imanje, manastirište, manastirina, to su bile njive, šume, pašnjaci, danas se tu, pogotovo posle 2000. godine, naselilo još nekoliko stotina hiljada Šiptara iz Albanije. Šta ćemo sa zemljom koju su inače oteli Šiptari, i pored toga što je zemlja oduzimana crkvama? Kako ćemo sprovesti ovaj zakon u tom delu i vratiti Dečanima, vratiti Ljeviškoj, pre svega sazidati Ljevišku, jer su je spalili, pa onda vratiti njoj što je pripadalo. Ima još jedna stvar koja nije obuhvaćena ovim zakonom, a koja će nam se provući, jer je već bio pokušaj 2002. godine da se provuče. Pojedine verske zajedice su svoju imovinu prodavale lokalnim samoupravama. Jevrejska verska zajednica iz Zemuna je 1958. ili 1960. godine prodala sinagogu, skinula crkvena obeležja i zgradu prodala opštini Zemun. Pokušali su 2002. godine to da vrate, pa kad su shvatili da je to imovina opštine i da to više ne predstavlja verski objekat, onda su oni stali. U članu 12. kaže: "Zakupac nepokretnosti koja je predmet vraćanja ima pravo da, pod uslovima predviđenim ugovorom, koristi nepokretnost za svoju delatnost za period koji je neophodan za prilagođavanje njegovog poslovanja izmenjenim uslovima, ali ne duže od dve godine". Pa mislite li vi da ćete još dve godine da vladate? Ne mislim da ćete vi dve godine. Teško da ćete to doživeti. Uostalom, prva slana i ova vlada ode. Zašto odmah ne rešite problem, ako već vraćate imovinu? Zašto odmah ne regulišete i te odnose, nego "a najduže dve godine". Ne liči li ovo malo na obmanjivanje? Ima još jedna stvar, vi u ovom zakonu direkciju, koja može da bude organ ministarstva, a i ne mora, dižete na nivo institucije, na nivo ministarstva, pa će direkcija da odlučuje, da procenjuje. To može ministarstvo, direkcija ne može. U članovima od 17. do 28. gde god piše "direkcija" mora da bude "ministarstvo". Ministarstvo je organ vlasti, državni organ, direkcija je samo pomoćno telo tog ministarstva, koje može a i ne mora da postoji. Članom 18. kaže: "Ako je obveznik vraćanja Republika Srbija, naknada se isplaćuje u obveznicama Republike Srbije koje su predmet berzanskog trgovanja. Obveznice iz stava 1. ovog člana izdaće se pod uslovima i u rokovima određenim opštim zakonom kojim se uređuju pitanja vraćanja i obeštećenja za oduzetu imovinu. Sredstva za izmirenje obaveze po osnovu izdatih obveznica obezbeđuju se u budžetu Republike Srbije". To znači da vi nemate sredstva da ovaj zakon sprovedete do kraja, da ćete državu zadužiti izdavanjem novih obveznica, da će država ući u još jedan kredit da bi se ove stvari regulisale. Mi smo vam amandmanima rekli da možete samo naturalno da vratite, da možete da vratite materijalnim dobrima, da ukoliko ne možete da vratite imovinom koja je oduzeta zbog raznih uslova, onda možete da vratite drugom imovinom koju država poseduje, a to znači i dobar deo poljoprivrednog zemljišta, jer u svakom tom poljoprivrednom kombinatu imate i društvenu i državnu svojinu. Opet kažem da mora ministarstvo da bude odgovorno i eventualno zaslužno ukoliko se ovaj zakon sprovede do kraja. Ne može direkcija. Član 33. kaže: "Izvršno rešenje ima snagu izvršne isprave i na osnovu njega može se sprovesti sudsko ili administrativno izvršenje". Ovim vi crkvu upućujete na parnični postupak, koji može da traje 20-30 godina. Na ovaj način obmanjujete crkvu da joj vraćate nešto. Gotovo sva imovina koja je oduzeta upravo će biti pod ovim teretom. Rešenja o vraćanju imovine, novčanoj naknadi, odnosno obeštećenju, izvršavaju sudovi, Ministarstvo finansija, ako se daje naknada u obveznicama ili se isplaćuje novčana naknada. U članu 35. opet direkcija umesto ministarstva. Gospodine ministre, pogledajte amandmane SRS, uporedite sa osnovnim tekstom Predloga zakona, usvojite amandmane, jer će umnogome poboljšati sam zakonski projekat.
Reč ima narodni poslanik Donka Banović, potom Đorđe Mamula, pa Dragoljub Kojčić. I da budemo korektni, dve godine se već recimo vraća manastiru Kaoni, ali vi ste potpuno u pravu, nažalost, ne na osnovu zakona nego na osnovu preporuke. Izvolite, gospođo Banović.
Nikada nije lako govoriti posle uvaženog kolege Markovića. S pravom se može reći da je ovaj zakon od istorijskog značaja. Ovim zakonom i nedavno usvojenim Zakonom o crkvama i verskim zajednicama zaokružen je sistem odnosa između države i crkve. Postoji više razloga zbog čega se donosi specijalni zakon o vraćanju imovine samo crkvama i verskim zajednicama, ali u ovom trenutku. Prvo, imovina crkava je neznatna, ako se posmatra u sklopu celokupne oduzete imovine. Ona se procenjuje na oko 3,5%. Drugo, ona je najčešće nepokretna i nalazi se u istom stanju u kome se nalazila i kada je oduzeta. Tako da vraćanje te imovine neće opteretiti državni budžet, zato što će uglavnom biti vraćena u fizičkom obliku, a vrlo malo će biti novčane naknade. Još dok je Zakon o agrarnoj reformi i kolonizaciji iz 1945. godine bio u fazi pripreme, protiv njegovog donošenja, i to ne generalno, već u odnosu na crkvenu imovinu, izrazili su protest najviši organi Pravoslavne i Katoličke crkve u tadašnjoj posleratnoj Jugoslaviji. U predstavci Svetog arhijerejskog sinoda SPC ističe se da je navedeni zakon i nepravedan, i nehuman, i antisocijalan i grubo vreća socijalnu pravdu. Dalje, u toj predstavci se ukazuje da crkvena imanja, i pored raznovrsnog porekla, nisu nasilno stečena, već dobijena uglavnom zaveštanjem, pa je njihova eksproprijacija sa moralnog stanovišta neodrživa. Ako se to ipak dogodi, crkva će biti dovedena u položaj prosjaka i beskućnika. Predstavka iz 1945. godine završava pitanjem - da li je tendencija da se crkva u svom delovanju uguši i uništi? Naravno, ova protivljenja nisu imala bilo kakvog izgleda na uspeh. Podržavljeno je 2.897 crkvenih i manastirskih poseda, u ukupnoj površini od 172.000 hektara, od čega je u Srbiji bilo 841 posed, površine 57.000 ha, tako da su ovi posedi bili na trećem mestu po veličini udela u obrazovanju zemljišnog fonda agrarne reforme i kolonizacije. Zakonom o nacionalizaciji iz 58. godine crkvena imovina ponovo je došla pod udar. SPC je ostala bez 1.171 zgrade, koje su uglavnom služile za smeštaj sveštenika i njihovih porodica ili kao poslovni prostor. U Beogradu je praktično nacionalizovano sve osim zgrade Patrijaršije. Crkva je ostala bez glavnih izvora prihoda, a sveštenici su otišli u podstanare. Ni to nije sve. Veliki penzioni i drugi fondovi prešli su u državne ruke i prestali da postoje. Skupština Srbije je 91. godine izglasala jednu verziju zakona o vraćanju imovine crkvi, ali nažalost taj zakon nije nikada stupio na snagu, tako da ćemo kada usvojimo ovaj zakon rešiti pitanje koje je zvanično pokrenuto pre 15 godina. Reč je o specijalnom zakonu koji će biti sastavni deo pravnog sistema Republike Srbije, što znači da će se na rešavanje materijalno-pravnih pitanja koja nisu uređena ovim zakonom primenjivati drugi relevantni zakoni. Pravo na povraćaj imovine imaju sve crkve i verske zajednice, kao bivši vlasnici ili njihovi naslednici. Taksativno su navedene vrste oduzetih nepokretnosti, koje su predmet vraćanja ili obeštećenja. Reč je o oduzetom poljoprivrednom zemljištu, šumama, šumskom, građevinskom zemljištu, stambenim i poslovnim zgradama. Obveznici vraćanja su Republika Srbije, privredna društva i druga pravna lica, koja su sada vlasnici te imovine, a zakon se odnosi na celu teritoriju Srbije. Predloženo je da se imovina vraća u naturalnom obliku u vidu iste ili odgovarajuće imovine ili preko tržišne novčane naknade. Ako vraćanje u naturalnom obliku nije moguće, međutim, ako pravno lice dokaže da je nekadašnju crkvenu imovinu steklo po tržišnoj ceni u vreme prenosa prava svojine, ona ostaje vlasnik nepokretnosti, a obavezu preuzima država, koja obveznicima isplaćuje novčanu naknadu. Ukoliko pravno lice nije u vreme prenosa svojine platilo tržišnu cenu, dužno je da vrati nepokretnost crkvi ili verskoj zajednici. Fizička lica tzv. savesni držaoci, koja su zakonitim pravnim poslom stekla pravo svojine nad ovom imovinom, nisu u obavezi da je vrate, niti da plate novčanu naknadu. Nepokretnost se crkvama ne vraća ako bi time došlo do bitnijeg ometanja rada državnih organa, javnih službi ili ako bi bila narušena održivost nekog privrednog subjekta. Kada su u pitanju nepokretne stvari od kulturnog, istorijskog ili umetničkog značaja, one se vraćaju crkvi, odnosno verskoj zajednici, a ako su takvi predmeti sastavni deo zbirki javnih muzeja i galerija, odnosi crkve i držaoca tih dobara uređuju se posebnim ugovorom. Visina obeštećenja utvrđuje se prema vrednosti imovine u momentu oduzimanja, a metodologiju određivanja vrednosti urediće Direkcija za restituciju, koja se ustanovljava ovim zakonom. Direkcija za restituciju će voditi postupke i odlučivati o zahtevima vraćanja imovine ili isplate novčane naknade. Da je crkvi vraćeno ono što joj je oduzeto, zemljišno-knjižna karta Kosova i Metohije danas bi bila mnogo drugačija. Do Drugog svetskog rata je trećina obradivog zemljišta ove pokrajine bila šuma u vlasništvu SPC, a pogotovo na području Metohije. U međuvremenu su započeli pregovori o statusu Kosova i Metohije, a do dan-danas nije rešen status oduzete zemlje. Dakle, krajnje je vreme da se ovo pitanje reši i zato će DSS glasati za ovaj predlog zakona.
Narodni poslanik Đorđe Mamula, pa Dragoljub Kojčić.
I ovaj predlog zakona pokazuje da je vreme majstorsko rešeto. Došao je dan kada raspravljamo u ovoj skupštini o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama. Na ovaj način ćemo u potpunosti poštovati princip da je crkva odvojena od države. Ne može da crkva bude odvojena od države, a da država i dalje zadržava crkvenu imovinu. To je licemerno. Ono što je oduzeto mora da se vrati. Naravno, na način kako je to predviđeno zakonom. Ipak, treba biti fer i reći da je devedesetih godina u ovoj skupštini izglasan prvi put zakon o vraćanju imovine crkvama i verskim zajednicama, ali da iz razloga koji su objašnjeni on nije proglašen. Treba se i pre toga setiti osamdesetih godina kada je država počela više da ulaže u obnovu crkava, bogomolja, pa je tako jedna od najvećih investicija, kada je reč o izgradnji bogomolja, bio Svetosavki hram. Mi znamo kolika su sredstva uložena, kako je to počelo. Zapravo, nastavljena je izgradnja Svetosavskog hrama, koja je započeta pre Drugog svetskog rata na prostoru koji je decenijama u Beogradu rezervisan za cirkus Adria i luna park. To je ozbiljno suočavanje sa prošlošću koju treba poštovati i treba biti iskren kada je o činjenicama reč i reći da se i te kako počelo voditi računa o tome da je religioznost važna dimenzija čovekove ličnosti i da crkvu i verske zajednice priznate treba poštovati. Dobro je što je i u ovoj načelnoj raspravi došlo do saglasja svih poslaničkih grupa koje učestvuju ove skupštine da je ovaj zakon potreban, a u raspravi o pojedinostima će se videti kakvi su amandmani predloženi i da li se zakon može još poboljšati. Koliko se moglo videti iz javne rasprave, jedino je DS protiv ovog predloga zakona, jer koliko sam video, gospodin Mićunović, predsednik političkog saveta DS sa svoje osmatračnice je rekao da je skandalozno da se crkvi vraća imovina. Tako sam u njegovom izlaganju i razmišljanju video one iz onog vremena posle Drugog svetskog rata, koji su Boga doživljavali kao konkurenciju. Mislio sam da je to vreme prošlo, međutim, njih ima i danas. Veoma je važno što je ovaj zakon, u članovima koji objašnjavaju proceduru vraćanja, jasno poštovao osnovne ustavne principe i veoma je bitno da se ona imovina koja se može vratiti u formi koja postoji vrati u naturalnoj formi, a ona koja je uništena vrati novčanom naknadom. Mislim da će sve crkve i verske zajednice prihvatiti ovaj zakon. Koliko je meni poznato, nijedna crkva, nijedna verska zajednica nije protiv ovog zakona, mada sam video u raspravi ovde da je bilo nekih koji su pokušali da govore u ime nekih crkava i verskih zajednica bez ovlašćenja. Dakle, crkve i verske zajednice nemaju ništa protiv ovog predloga, a mislim da je ključno da ćemo ovim zakonom postići potpunu odvojenost crkve od države, jer će država konačno vratiti crkvenu imovinu koju je otela.
Reč ima narodni poslanik Dragoljub Kojičić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, gospodine ministre, evo meni je nekako palo da budem poslednji u diskusiji i to na neki način predstavlja jednu obavezu više. Mislim da je ta obaveza pre svega u tome da pokušam da za sebe zaokružim iskustvo iz svih ovih diskusija. Inače se isto držim jednog osećaja koji je malopre gospodin Mamula pomenuo, a to je da postoji jedna vrsta jedinstva u razumevanju interesa kada je u pitanju ovaj zakon, a čak mislim da u jednom opštijem smislu postoji i saglasnost čak i oko velikog broja tehnika kojima se ovaj zakon definiše i operacionalizuje. Međutim, ono što je važno pomenuti svakako, to je jedno loše iskustvo naše zemlje u 20. veku, a to je da su se preko naših leđa žestoko prelomile dve ideologije. A, sa druge strane, ovo što sam malopre rekao, dobro je zato što pokazuje da izlazimo iz zone ideološke podeljenosti i ideoloških sukoba, jer hteli mi ili ne neki odjeci tih ideoloških sukoba postoje, da li u strankama, da li u sferi kulture, nekada i u pojedincima, pa i u svakom od nas se ponekada nađe poneki odjek toga. Jedna ideologija je bila ona koja je okrenula sva svoja koplja i sve svoje strele protiv crkve kao duhovne institucije i koja je istovremeno bila radikalno za ukidanje privatne svojine. Kao što je svojevremeno bio naslov jednog italijanskog neorelastičkog filma, ispada da je privatna svojina nekada bila i greh. Međutim, kažem, vreme se promenilo i stvari danas stoje bitno drugačije. Kada je 45. godine ideologija koja je osporavala duhovni i društveni značaj crkve, istovremeno osporavajući privatnu svojinu, ona se rukovodila sa dva motiva oduzimajuću crkvenu imovinu. Tu se motiv razlikovao od agrarne reforme. Moramo da vodimo računa da je agrarna reforma u prethodnim periodima bila jedan razlog zbog čega je oduzimana imovina crkvama i verskim zajednicama. To je bilo jedno. A ovde iz eminentno ideoloških razloga, jer se smatralo da ukoliko se, kako je to neki od predgovornika rekao, oduzimaju logističke mogućnosti crkvenim zajednicama, da će time da se suzi i mogućnost njihovog opstanka u našem duhovnom prostoru. Međutim, evo kažem, događa se nešto sasvim drugo, takođe evo drugi put da pomenem gospodina Mamulu, zato što sam i sam smatrao da je u mome rakursu posmatranja problema glavni ugao da SPC nikada nije inklinirala teokratiji. Vrlo je interesantno da je SPC, od svih svojih preteča, od Svetog Simeona i od Svetog Save, pa kasnije od nekih modernijih duhovnih vođa srpskog naroda, kao što je patrijarh Georgije Branković, sama se zalagala u stvari za razdvajanje duhovnog od svetovnog, sama je inicirala izgradnju svetovne države u Srba. Dakle, treba da se odbije svaka mogućnost i svaka senka koja bi pomislila da SPC ima bilo kakvu drugu vizuru i bilo kakvo drugo viđenje građanskog društva. Ali, upravo zbog toga i ona, kao jedan korporativni subjekt, mora da ima regulisano pitanje svojine. Ovim zakonom upravo se otvara mogućnost utemeljenja poretka. Ono što mi svi želimo i za šta smo se opredelili devedesetih godina, dakle apsolutno svi učesnici na političkoj sceni Srbije, jer kada smo se opredelili za višestranački parlamentarni politički sistem u našoj zemlji, onda smo morali da se istovremeno opredelimo i za sve druge implikacije koje on podrazumeva. To je znači civilno društvo, dakle društvo u kome su građani nosioci političke volje i to je društvo u kome su odnosi regulisani preko svojinskih odnosa u dobrom delu tog pojma. Dakle, ovim zakonom se izvlače posledice iz našeg temeljnog opredeljenja da uvedemo višestranački parlamentarni demokratski sistem i civilno društvo u našu zemlju. To je očigledno na dobrom putu, to se razrešava. Moglo je možda naravno da bude brže, ali mi moramo da vodimo računa i o još jednom aspektu i delatnostima i SPC i drugih verskih zajednica, odnosno crkava u našoj zemlji. Oni imaju jednu naglašenu socijalnu funkciju. Evo, samo da vam kažem da je u proteklih nekoliko meseci, bogu hvala, zahvaljujući Javnom servisu RTS, imao sam prilike da vidim kako u jednom manastiru, mislim da je u pitanju manastir Gomionica, da se sestrinstvo manastira stara o ljudima koji su rođeni sa teškim defektima, sa urođenim bitnim anomalijama, koji su u tom smislu apsolutno nesposobni za socijalni život. Dakle, ono što je bilo čak teško i državnim institucijama tokom decenija i generalno da se late tog posla, to na sebe preuzima crkva. Isto tako, ovo je pravo mesto i pravi trenutak da se prisetim njegovog preosveštenstva pokojnog vladike Save Šumadijskog, zahvaljujući čijem preduzetništvu je u vrlo teškim danima za naš narod manastir Divostin kod Kragujevca bio utočište za jedan veliki broj dece Srba iz Republike Srpske, odnosno iz Bosne i Hercegovine, koji su ostali bez jednog ili oba roditelja, koliko znam. To je dakle jedna od tužnih epizoda iz naše novije istorije, ali koja govori o tome koliko je crkva bila ne samo duhovna institucija, nego se držala svoje važne tradicije i svog istorijskog kontinuiteta da preuzme jedan vid socijalnog staranja za one koji su prosto izmakli pažnju državnih institucija. Molio bih na kraju da mi dozvolite da u istom smislu prosto uputim apel nadležnim institucijama u Beogradu, beogradskim vlastima, da se vodi računa da naši sugrađani muslimanske veroispovesti dobiju pravo da imaju i groblje na kome će se sahranjivati. Hvala.
Hvala. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Ovim ćemo završiti i današnji rad, nastavak sednice u utorak, 16. maja, u 10,00 časova, i to sa poslednjom tačkom dnevnog reda, to je 17. tačka - Izbor članova Programskog odbora Radiodifuzne ustanove Srbije. Hvala.