Comença la sessió. Molt bon dia a totes i tots. La llista de les preguntes a respondre oralment està en el dossier. D'acord amb l'article 161 del Reglament, se substanciaran aquest matí com a primer punt de l'ordre del dia. Així mateix, els faig avinent que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, la diputada Esther Niubó, del Grup Parlamentari Socialista, ha delegat el seu vot en la portaveu del seu grup parlamentari, la senyora Eva Granados. I aprofito per donar la benvinguda a l'Àngels Martínez, que s'ha reincorporat avui a la sessió. Molt benvinguda. [[Aplaudiments.]] Celebrem que ja estiguis bé. [[Pregunta al Govern sobre la lluita contra la pobresa]] [[310-00109/11]] El primer punt de l'ordre del dia són preguntes al Govern. La primera pregunta és sobre la lluita contra la pobresa, formulada pel senyor Fernando Sánchez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Honorable consellera, molt bon dia. El procés independentista ha estat una mena de vàlium social per atenuar les tensions socials, i també d'anestesiant, doncs, per endormiscar la memòria. Però nosaltres recordem, consellera, que ara fa més de mig any vostè i el president Puigdemont van anunciar una gran bateria de mesures socials. Hem passat el primer terç de la legislatura i, si seguim així, aquesta serà efectivament una legislatura excepcional: excepcionalment eixorca, estèril i buida. El Govern ens va prometre una llei per lluitar contra l'emergència habitacional, i encara l'estem esperant. Ens van assegurar un conveni amb les elèctriques, i encara estem esperant. Ens van anunciar una renda garantida, i encara estem esperant. Ens van garantir una llei de suport a les famílies, i encara estem esperant. Ens van avançar un munt de reglaments pendents de temàtica social, i encara estem esperant, consellera. On estan les mesures concretes? Quan utilitzarà el Govern les amplíssimes competències que té per lluitar contra la pobresa i la desigualtat?
Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Per nosaltres, el procés independentista és molt diferent del que vostè exposa. Per nosaltres, és fer realitat un nou i millor estat del benestar, que vol dir atendre les necessitats socials, que vol dir evitar que es generin desigualtats i falta d'oportunitats, que vol dir reforçar els drets socials com a garants de la democràcia per a aquest futur estat català, i vol dir oferir prestacions i serveis adequats a cada persona i amb la màxima qualitat assistencial. O sigui que el que estem preparant i estem fent en aquests moments és un estat de benestar que sigui àgil, proper a la ciutadania, eficaç en la resolució de les problemàtiques socials. També estem construint un estat amb més feina, però feina digna, perquè el treball digne és la millor política social, com hem dit sempre. De les mesures que vostè ha comentat, moltes estan desenvolupades. Vostè sap que hem preparat ja el tema de les aigües, que tenim ja l'acord d'aigua, i molts altres temes que llavors desgranarem. Gràcies.
Gràcies, consellera. Té la paraula el diputat.
Honorable consellera, escolti'm, jo li proposo que vostè es fixi en una persona que els pot guiar molt bé en la seva estratègia, d'acord amb el discurs que vostè m'ha fet: és el Nigel Farage, que ha quedat lliure i ha seguit un discurs que vostès entendran molt bé, un discurs... Perquè vostès fan exactament el mateix discurs que el Brexit, és a dir: «En volem sortir, perquè així viurem millor. És el discurs que vostè acaba de fer, i ja té una persona disponible perquè els pugui orientar. Però mentrestant li demano que entri en escena, consellera, que entri en escena; portem ja sis mesos de govern. Agafi la política social per les banyes, lideri mesures concretes i urgents per lluitar contra l'exclusió. Ens dirà: «És que no tinc pressupostos –és que no tinc pressupostos. Mirin, vostès que són tan creatius a l'hora d'interpretar les lleis, vostès que troben diners sota les pedres quan es tracta de mantenir la tramoia independentista, vostès el que han de fer és activar l'article 39 de la Llei de finances públiques i ampliar les partides pressupostàries urgents per fer front a les necessitats socials; consellera, l'article 39 de la Llei de finances públiques. I mentrestant siguin patriotes de veritat, demostrin el que tant diuen, que estimen Catalunya: no segueixin dividint i fracturant Catalunya, aixequin les trinxeres del procés i liderin una política de consens parlamentari i de lluita unitària contra la pobresa i l'exclusió. Gràcies, presidenta.
Gràcies, diputat. [[Aplaudiments.]] Respon la consellera.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat, per donar-nos lliçons, perquè, amb relació a l'Estat i el que han fet vostès, de govern, a l'Estat, té molt a desitjar. Però, de tota manera, només li direm que si nosaltres aportem el 19,4 per cent del total dels ingressos a l'Estat i només en retornen entre un 9 i un 11..., miri, aquí teníem moltes polítiques per poder fer social. Però, a més a més, que en parli vostè, del que podem fer nosaltres, quan l'Estat com a govern i vostès, els màxims defensors d'aquest Govern..., i, per tant, si en el Govern tenen una insensibilitat flagrant per les polítiques socials... Perquè, si no, m'ho expliqui: als ajuts a la contractació per a les persones discapacitades, que és una bona política social, Catalunya hi destinem 42 milions d'euros; vostès l'han reduït a 28, quan els tocava posar-ho a vostès. Als CET, hem avançat 33 milions d'euros, quan s'havien de cobrar del Govern de Madrid, i no hem cobrat ni cinc aquest any. Ja no li parlo del 0,7 de la gestió que tots els catalans i catalanes aportem, i, per tant, no tenim res aquí; per tant, un espoli social. I no li ho explico de dependència i tota la resta. Estem treballant, estem treballant en concertació. La prova és tot el que hem fet amb el tercer sector, tot el que tenim endavant, i la setmana que ve també presentarem un acord amb la Federació de Municipis i l'Associació de Municipis referent a temes d'energia. Per tant, nosaltres treballem, nosaltres anem avançant, molt diferent dels que no aconsegueixen ni fer govern. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les incidències de consum en la campanya d'estiu]] [[310-00104/11]] Segona pregunta al Govern, sobre les incidències de consum en la campanya d'estiu. Formula la pregunta el senyor Fernando de Páramo, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Bé; gràcies, presidenta. La operación salida de estas vacaciones de verano está siendo muy complicada. Los últimos días de junio y estos días de julio han sido un auténtico caos en el aeropuerto del Prat, en Barcelona. Del 27 de junio al 6 de julio, por poner un ejemplo, se cancelan más de doscientos vuelos y hay 35.000 usuarios afectados. Pasajeros sin poder volar, retrasos, cancelaciones, conexiones perdidas, overbookings... En definitiva, familias enteras y pasajeros abandonados a su suerte, sin poder llegar o a sus puestos de trabajo o a irse de vacaciones. Todo esto se lo digo con conocimiento de causa, porque yo mismo, este diputado lo ha vivido, desgraciadamente, en primera persona a lo largo de estos días, y le puedo asegurar que a mí nadie me ha ayudado ni nadie me ha informado durante esos días. No se ha dado respuesta, en definitiva, a los usuarios afectados a tiempo, en una crisis tan grave como esta. Lógicamente, ustedes no tienen toda la culpa; sería injusto que yo viniera aquí a decirle que ustedes son los culpables de lo que está pasando. Pero sí tienen la responsabilidad de atender, de informar, de asistir en todo lo necesario a los afectados. Yo quería saber, señor conseller, cuáles han sido los protocolos de actuación; qué medidas se van a llevar a cabo para que esto no vuelva a ocurrir en las próximas vacaciones o en la operación retorno, y si van a seguir improvisando con toda esta gestión de la crisis. Muchas gracias.
Respon el senyor Jordi Baiget, conseller d'Empresa i Coneixement.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, miri, quan afecten il·lusions, esperances i vacances de moltes famílies i moltes persones, aquest Govern no improvisa, aquest Govern exigeix. I de vegades ho fa encara que no en tingui la competència ni la responsabilitat. I li explicaré el que hem fet i el que estem fent. El 28, quan va passar el primer escenari, nosaltres ens posem en contacte i fem un requeriment des de l'Agència Catalana de Consum a Vueling perquè ens doni informació sobre els vols i sobre les coses que està fent. El dia 1, que es torna a repetir, fem un segon requeriment i, a més a més, parlem amb AESA perquè posin punts d'informació, perquè AESA és el responsable, segons el reglament europeu, comunitari, d'atendre aquestes persones. Els reclamem que vinguin i que hi vagin. Com que no hi van, decidim que el dilluns, a dos quarts de nou del matí, hi posarem gent, inspectors de l'Agència Catalana de Consum, a la tercera planta de sortides i d'arribades de l'aeroport del Prat. I ho fem; hi són cada dia des de dos quarts de nou del matí fins a dos quarts de deu del vespre. I a més a més convoquem la direcció d'AENA, amb el conseller Rull i jo mateix, per exigir-li explicacions i exigir-li un pla de contingència. Després ho va fer qui li pertocava, que era el Govern de l'Estat, però ho va fer després de nosaltres.
Gràcies, conseller. Té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. Están muy bien las reuniones, está muy bien pedir explicaciones, pero lo que yo le digo es que a pie de calle, en el aeropuerto del Prat, esas medidas no se han notado. Y, si no, vaya usted al aeropuerto del Prat y hable con los usuarios, hable con los pasajeros indignados que están estos días sin poder moverse del aeropuerto. Nosotros hemos pedido la comparecencia de la directora de la Agencia Catalana de Consumo para que nos explique cómo se ha atendido a los usuarios afectados, y también saber qué le está diciendo a esas familias y qué le está diciendo a todos esos usuarios, a esos miles de usuarios que se han quedado sin vacaciones y que se han pasado horas y horas tirados en un aeropuerto. Hemos presentado también una propuesta en este Parlament para ayudar a los usuarios afectados y garantizar sus derechos. Y por supuesto lo vamos a hacer también en el Congreso de los Diputados, para exigir explicaciones sobre la planificación aeroportuaria, para que cada administración asuma su responsabilidad. No conviertan esta crisis que afecta a tantos ciudadanos en una pugna política. Lo que ha sucedido requiere soluciones, soluciones des del Gobierno de España, por supuesto, pero también soluciones desde el Gobierno de la Generalitat. Las competencias son complementarias. Mientras ustedes se van pasando la pelota entre el Gobierno de la Generalitat y el Gobierno de España, hay muchos usuarios que lo están pagando y, desgraciadamente, siempre lo pagan los mismos. Muchas gracias.
Gràcies, diputat. Té la paraula el conseller.
Sí. Miri, pel que fa referència a l'Agència Catalana de Consum, el que hem fet és ajudar a fer 368 reclamacions, que s'han fet des de ja. Ens hem posat..., ens hem adreçat a Vueling perquè canviï els protocols per si es necessiten hotels, si es necessiten taxis, si es necessiten desplaçaments, i els ha flexibilitzat. Vueling s'està posant en contacte ara, per indicació també de l'Agència Catalana de Consum, amb tots els afectats, perquè se'ls doni el número del compte per ingressar-los els 250 euros o els 400 euros a què tenen dret si se'ls ha suspès el vol. El més important és que se'ls ha dit i s'ha fet un pla de contingència perquè això que s'ha repetit no torni a passar. Cada vegada hi ha menys retards, cada vegada hi ha menys vols que s'anul·len i cada vegada..., perquè s'hi està posant inversió amb més personal, amb més avions i amb més exigència. Cada dilluns nosaltres els seguirem i farem una reunió sistemàtica perquè es compleixin tots els plans de contingència que han anunciat. I en matèria de consum, si hi ha alguna manca d'informació o si hi ha algun contracte que s'ha incomplert, seran sancionats després del corresponent expedient sancionador.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre les condicions laborals al sector carni]] [[310-00101/11]] Tercera pregunta, sobre les condicions laborals al sector carni. Formula la pregunta el senyor Albert Botran, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Senyora consellera, fa un mes i mig el Grup Socialista se li adreçava en el Ple, en aquesta mateixa sessió de control, per preguntar-li per les condicions laborals dels treballadors del sector carni a Osona, el que ja cada vegada és més conegut: salaris baixos, horaris fora de la llei, ritmes inassolibles, inhumans, sense drets laborals, material a càrrec dels mateixos treballadors... Unes condicions que podrien estar afectant uns dos mil treballadors, segons algunes investigacions periodístiques. Unes condicions que són miserables, en bona part degudes al frau de llei que es fa amb la qüestió de la subcontractació de falses cooperatives. D'ençà d'aquesta pregunta que se li va adreçar, han passat tres coses, si més no, que convé tenir en compte i que per això mereix que fem aquesta pregunta avui: l'èxit de la mobilització dels treballadors d'Esfosa, fruit de l'acampada que van mantenir a les portes de l'illa càrnia; la proposta de resolució aprovada la setmana passada per unanimitat a la Comissió de Treball, per la qual s'instava el departament a intensificar les inspeccions de treball per dilucidar si efectivament s'està fent aquest ús fraudulent de la subcontractació en cooperatives, i, finalment –i potser el més important–, la multa de 5,7 milions d'euros que el seu departament, a través de la Inspecció de Treball, ha fet a les empreses subcontractades per Telefónica precisament per a un cas similar, el cas dels falsos autònoms, i que des d'aquí aprofitem per felicitar la feina d'Inspecció de Treball i la feina del seu departament contra aquest frau dels falsos autònoms. La pregunta és: es compromet, el seu departament, a intensificar les inspeccions de treball en el sector de les cooperatives del sector càrnic a fi de dilucidar aquest frau de llei i obligar les empreses a regularitzar-ho?
Gràcies, diputat. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat, per la pregunta. Primer de tot, com vaig dir en la pregunta anterior sobre aquest mateix tema, estem parlant d'un sector càrnic en què no tothom hi està amb les condicions que vostè ha dit, que representa un 4 per cent del PIB, amb 38.000 treballadors a tot Catalunya i a Osona, en concret, 8.200 treballadors. És veritat que aquests conflictes que han sortit no són el model de treball que volem, no és el model de treball, i per això vàrem començar a treballar des d'un primer moment. De fet, vaig explicar que el 14 d'abril havíem fet una taula de sindicats i totes les patronals del sector càrnic per parlar d'aquests temes. Hi ha un compromís ferm d'anar treballant. El 23 de juny es va crear la taula de concertació, amb un grup tècnic especial que analitza cas a cas..., amb la màxima problemàtica que hi ha a cada moment. Per aquestes, que vostè en diu «problemàtiques en concret, jo em vaig reunir amb el mateix comitè d'empresa, em van explicar la situació i el dia 24 de juny mateix desencallàvem, per mitjà de la mediació del departament, la vaga que tenien els treballadors. Per tant, hi hem anat treballant i la proposta és de continuar treballant-hi. Dir-li que avui mateix hi ha una taula que és on totes les patronals i tots els sindicats es comprometen que sigui una taula estable de coordinació; a fer un manifest conjunt en què s'aplicarà el conveni col·lectiu estatal de la indústria càrnia, que a moltes empreses no es feia, i, per tant, que serà segur; a fer un impuls d'acord marc per al sector només a Catalunya, per treballar amb un codi de bones pràctiques i, evidentment, com vostè ha dit, amb la Inspecció de Treball hi continuarem treballant. El que va passar amb Telefónica feia un any. En aquest moment li puc dir que hi ha inspeccions obertes, que hi ha sancions a punt de fer, però, com s'ho pot imaginar, no puc explicar el detall perquè són actuacions que són llargues, són actuacions que es resoldran igual com es van resoldre els falsos contractes. I, per tant, properament veuran els resultats. Hi estem treballant intensament. I, a més a més, com que em demanàvem que el món local també hi treballés, no poden entrar a les taules però sí que ja tenim un acord amb l'alcaldessa de Vic, amb l'alcaldessa de Santa Eugènia de Berga, de l'Esquirol i Sant Vicenç de Torelló, per fer una taula municipal per parlar de tots els temes laborals i tot el que pot afectar els temes socials més endavant. Gràcies.
Gràcies, consellera. Pregunta al Govern sobre les polítiques... [[Albert Botran i Pahissa demana per parlar.]] Té la paraula el diputat.
Bé. Simplement, nosaltres, doncs, celebrem que sigui una prioritat, instem que s'intensifiquin aquestes inspeccions. Perquè les inspeccions tinguin èxit és vital la complicitat dels treballadors, ho va ser en el cas dels falsos autònoms de Movistar, són ells qui aporten les proves. El sector de les càrnies està altament mobilitzat, i això ens fa pensar que d'allà es podrà dilucidar aquest ús fraudulent. Ahir mateix començava l'acampada davant de Le Porc Gourmet, a Santa Eugènia de Berga, que és un d'aquests casos on una empresa que té una vintena de treballadors resulta que al seu voltant articula unes macrocooperatives amb centenars de treballadors, i, per tant, en condicions diferents i que, a més –i per acabar–, s'aprofiten de la condició d'emigrants de la majoria dels seus treballadors entrelligant l'explotació amb el racisme.
Gràcies, diputat. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques d'igualtat]] [[310-00102/11]] Quarta pregunta al Govern sobre les polítiques d'igualtat. Formula la pregunta la senyora Marta Moreta, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Honorable consellera, d'aquí a poc més d'una setmana farà un any que aquest Parlament va aprovar la Llei 17/2015 d'igualtat efectiva de dones i homes. L'aprovació de la llei marcava els «tempos per al seu desplegament. Al cap de sis mesos d'haver entrat en funcionament s'havia d'elaborar i aprovar en col·laboració amb l'Institut Català de les Dones una norma sobre la inclusió de les clàusules relacionades amb la igualtat de dones i homes en contractes i subvencions en l'àmbit d'actuació de l'Administració de la Generalitat. I passat un any queden pendents moltes més actuacions com atribuir a organismes autònoms i públics vinculats o dependents de la Generalitat la responsabilitat de l'aplicació de la transversalitat de gènere en la planificació, la gestió i l'avaluació de les seves polítiques, per no parlar de la formació que hauria de rebre el personal de diversos departaments o l'abordatge de la violència masclista i l'apoderament de les dones. I podria anar enumerant un llarg etcètera d'incompliments de la llei que va aprovar aquest Parlament. I fixi's que la major part d'incompliments no costen diners, solament és qüestió d'anar per feina. Consellera, quan pensa fer efectiu el desplegament de la llei, tenint en compte que aquells pressupostos que fa quatre dies no es van aprovar retallaven un 26 per cent respecte als pressupostos del 2012 que va aprovar Convergència i Unió?
Moltes gràcies, diputada. Respon la senyora Neus Munté, consellera de la Presidència.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, aquest Govern manté el seu compromís en ferm de desplegar efectivament el conjunt, tota la Llei d'igualtat entre dones i homes –dic «tota. Sap vostè que el Tribunal Constitucional, a instàncies del Govern del Partit Popular, ha suspès uns determinats articles. Nosaltres mantenim el pols en aquesta necessitat de desplegar el conjunt de la llei. Vostè no hi ha fet referència però aquests articles parlen sobre les eines que podem disposar com a govern, com a societat per lluitar contra la discriminació en un àmbit especialment molt sensible, on aquestes desigualtats encara es donen de manera molt cruenta, que és el món laboral. Per tant, estem implementant seguint el calendari previst, sense retallades a les quals vostè feia referència. Això no és cert, senyora diputada: els pressupostos que no s'han pogut aprovar en aquesta cambra no preveien cap retallada amb relació a les polítiques d'igualtat i tampoc amb relació a les accions de lluita contra la violència masclista. Li detallaré –ho faré en totes dues intervencions– quins són aquests aspectes. Vostè ha fet referència a la contractació, un aspecte fonamental de la llei. Tenim a punt aquesta guia per a la inclusió de clàusules contractuals. De fet, el 27 de juliol hi ha prevista una reunió, precisament, per tancar aquesta proposta en què hem estat treballant de manera molt detinguda i portar-la a la Junta Consultiva de Contractació Administrativa, seguint tota la tramitació que és necessari abordar. Hem treballat també molt intensament i ho continuarem fent des de la comissió interdepartamental, on tots els departaments del Govern hi estan representats, ja que aquesta és una política absolutament transversal. En aquest sentit, ja vam anunciar que tenim també a punt l'Observatori de la Igualtat de Gènere, un instrument estratègic previst a la Llei d'igualtat que entrarà en funcionament d'aquí a pocs mesos.
Moltes gràcies, consellera. Té la paraula la diputada.
Consellera, sap tan bé com jo que aquesta llei no s'està desplegant com toca, i això és responsabilitat seva i del seu grup parlamentari, perquè la setmana passada el Grup Parlamentari de Junts pel Sí, a la Comissió d'Igualtat, va votar en contra d'una proposta de resolució que demanava precisament el desplegament de la llei. Podria al·legar, per dir alguna cosa, el que acaba de dir ara: que el Tribunal Constitucional ha suspès onze articles d'aquesta llei. Però, miri, sap què passa?, que encara en queden cinquanta-tres per anar desplegant. I, per tant, la seva actuació no té cap mena de justificació. I, per anar acabant, el Grup Parlamentari Socialista, el mes de febrer, va entrar a registre la seva compareixença a la Comissió d'Igualtat per explicar el desplegament de la llei, precisament, i la seva compareixença es va aprovar el dia 26 d'abril. Consellera, no solament no fa el desplegament de la llei, sinó que incompleix el Reglament del Parlament, que en el seu article 58.4 diu que les compareixences dels consellers s'han de substanciar en el termini d'un mes, comptant el dia que es van aprovar. Consellera, com justifica el que és injustificable? Aquesta és la seva visió de donar prioritat a la Llei d'igualtat efectiva de dones i homes? Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Té la paraula la consellera.
Gràcies, senyora presidenta. En primer lloc, el Grup Parlamentari de Junts pel Sí no va votar en contra del desplegament de la Llei d'igualtat –no va votar en contra del desplegament de la llei–, va votar en contra d'una proposta de resolució tramposa en què vostès van caure, que el que demanava és el desplegament... [[remor de veus]] , exceptuant els articles suspesos pel Tribunal Constitucional... [[Alguns aplaudiments.]] I, com li he dit abans, nosaltres mantindrem els efectes dels articles suspesos i la vigència de tota la llei, perquè aquests articles fan referència a un àmbit molt sensible, en què volem lluitar i no llançarem la tovallola, que és el món del treball. Aquesta és la diferència entre vostès i jo. Respecte a la compareixença, jo he requerit que em convoquin, li ho puc demostrar, i és el Parlament que no m'ha citat encara. Estic plenament disposada, i des de fa molts mesos, a venir. Però no passa res, senyora diputada. Per a vostès, els tuits; nosaltres seguirem fent la feina per desplegar la llei. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre l'Hospital de Sant Joan Despí Moisès Broggi]] [[310-00103/11]] Cinquena pregunta sobre l'Hospital Moisès Broggi, de Sant Joan Despí. Formula la pregunta la senyora Assumpta Escarp, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller, el sistema sanitari –ho hem dit moltes vegades aquí– està al límit. Parlem avui de l'Hospital Moisès Broggi, un hospital que ha perdut ingressos per concertació en els últims quatre anys de 37,5 milions d'euros. L'any 2015, per abordar aquesta situació, vam presentar un pla de viabilitat d'acord amb el CatSalut, que preveia l'obertura d'uns llits que permetrien drenar el seu servei d'urgències i obrir altres serveis indispensables. CatSalut es va comprometre a fer una aportació complementària de 2,7 milions el 2015, que va complir, i de 4,5 milions d'euros el 2016, que la Generalitat ara es nega a aportar i trenca el compromís establert i, per tant, el mateix pla de viabilitat pactat amb el CatSalut. Per això li pregunto, senyor conseller, si pensa, el seu departament, respondre als compromisos contrets que va prendre, entre altres coses, el mateix Servei Català de la Salut.
Gràcies, diputada. Respon el senyor Antoni Comín, conseller de Salut.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, efectivament, l'Hospital Moisès Broggi té alguns problemes d'origen; problemes, per cert, a les urgències de tipus estructural, de disseny arquitectònic, i un problema, també, de drenatge de les mateixes urgències, que, a més, s'intensifica sobretot a l'hivern. I té un altre problema: que es va inaugurar el 27 de febrer i quan es va començar la política d'ajustos pressupostaris el concert dels anys següents es va fer basat en el concert del primer any, que va ser l'any 2010. I com que es va inaugurar el 27 de febrer, el concert de l'any 2010 va ser, efectivament, un concert de deu mesos; els concerts dels anys següents han estat concerts de deu mesos; per tant, efectivament, hi ha una anormalitat en el concert de l'Hospital Moisès Broggi, anormalitat que té a veure amb l'origen de la seva posada en marxa i que des del CatSalut s'ha reconegut sempre. Per això, efectivament, s'ha fet un pla de viabilitat per atacar, com a mínim, el problema estructural. I per això el pla de viabilitat preveu, efectivament, obrir la novena unitat, l'hospitalització de trenta-vuit llits, igual que les altres; per això el pla de viabilitat preveu ampliar la superfície d'urgències i, efectivament, aquest pla de viabilitat, que seria inversió –ho aclareixo: inversió– té un valor de 4 milions i mig d'euros. Però sap vostè perfectament que en una situació de pròrroga pressupostària el que no es pot fer són noves inversions. Per tant, senyora diputada, si en aquests moments tinguéssim pressupost podríem estar parlant de tot això, però en una situació de pròrroga pressupostària és impossible un pla de viabilitat relatiu a inversions noves, eh? Dit això, l'assignació de 2016 s'està acabant de tancar i no està tancada. Per tant, hem de veure com queda. I l'assignació del 2017 no té perquè estar condicionada tan sols ni per la del 2016; per tant, també es negociarà diferent a com quedi la del 2016.
Gràcies, conseller. Té la paraula la diputada.
Gràcies, presidenta. Deixi'm començar per una afirmació, senyor conseller. Sap què passa? Que en aquest pressupost nonat, aquest que vostès van presentar un projecte, però que no es va aprovar, no hi havien previstos aquests 4,6 milions d'euros. Per tant, la decisió del seu departament de no complir amb els acords estava presa de molt abans que aquest Parlament no tirés endavant el pressupost. No és una excusa, en aquest cas; no ho és mai, però, en aquest cas, encara ho és menys. Segona cosa. Sí, el Moisès Broggi té problemes estructurals, però el que és més greu és que quan vostès, o el Govern anterior, van aplicar les retallades, les van aplicar de manera tan lineal que no van atendre ni els dèficits estructurals, i, sobretot, no van atendre a la idiosincràsia de cada un dels centres on s'aplicava. Tancar aquests llits de les unitats 8 i 9 vol dir no drenar el servei d'urgències, vol dir tornar al col·lapse, vol dir que 450.000 habitants, que és la població de referència, tornaran a tenir una assignació inferior als altres centres equivalents, i sobretot incomplirem fins i tot allò que ha aprovat aquest Parlament, que és que no estarem més de vint-i-quatre hores en el servei d'urgències. Senyor conseller –i per acabar–, sento aquests dies diverses coses de compromisos que vostè contreu amb els hospitals. Si us plau, no fem broma. Aquells compromisos que agafi, compleixi'ls, perquè, si no, tornarem a estar com estan en aquest moment els alcaldes i els ajuntaments d'aquestes àrees de referència, pendents que el seu incompliment els porti fins i tot a perdre l'autonomia de gestió.
Moltes gràcies, diputada. Té la paraula el conseller.
Senyora diputada, el pla de viabilitat era una proposta que feia la junta directiva del Moisès Broggi, però no era un compromís del CatSalut. Però, miri, sap què passa? El compromís del Departament de Salut amb el Baix Llobregat és tan, tan, tan gran que..., sap que només podrem fer una obra important l'any 2017, nosaltres? Sap que només podem fer una obra important? I sap quina obra és? L'ampliació de l'Hospital de Viladecans. I, preveient que podia ser que ens quedéssim sense pressupostos, vam aconseguir blindar una única obra d'ampliació, una única obra important hospitalària, inclús en cas que anéssim a pròrroga pressupostària, i és la de l'Hospital de Viladecans. Jo vaig anar a Viladecans abans de saber si tindríem pressupost o no, i vaig explicar: «Aquesta obra és l'única que he pogut blindar; per tant, estigueu tranquils, que si hi ha pressupost la farem, però si anem a pròrroga pressupostària, també. Perquè ja ens temíem que alguns de vostès no ens ajudarien gaire a tirar endavant la sanitat d'aquest país. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre la promoció del vehicle elèctric]] [[310-00106/11]] Sisena pregunta al Govern, sobre la promoció del vehicle elèctric. Formula la pregunta el senyor Joan Ramon Casals, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller Baiget, bé, tots sabem la importància que té en el futur el vehicle elèctric, però en el fons ja és una realitat que s'està instaurant en el món, i on Catalunya tenim un espai que pot ser clau per al desenvolupament del vehicle elèctric, la nostra indústria de l'automoció, que l'estem estudiant des d'aquest Parlament, des d'una comissió parlamentària. Tots sabem que, si tot va bé, l'any que ve, fins i tot des d'un punt de vista industrial, Catalunya aconseguirà construir, fins i tot..., més cotxes i més vehicles fins i tot que Itàlia, per tant, estem en aquesta línia, i que estem, també, entrant en el vehicle elèctric, que és un dels futurs industrials més importants; però, a més a més, a part de la indústria, el que sobretot genera són uns beneficis ambientals molt i molt importants. I també sabem, perquè vostè ho ha explicat en aquest Parlament, i també ho sabem perquè també ho ha aprovat el Govern de la Generalitat, que s'està apostant per la implantació de la xarxa..., del desplegament de la xarxa de càrrega de vehicles elèctrics en aquest país, perquè és una de les claus d'aquest desenvolupament. S'han fet moltes apostes: millores legislatives, millores en l'accés a peatges, millores en l'accés a aparcaments, facilitats als ajuntaments..., però una de les claus que fa –i està demostrat– que hi pugui haver realment augment de les vendes del vehicle elèctric és l'accés a les xarxes de càrrega en un país i en un territori. Això es veu clarament en països com poden ser Suècia, Noruega o França, on realment ells han incrementat aquesta xarxa i s'han incrementat moltíssim, per sobre del 10 per cent, justament, les vendes d'aquest tipus de vehicle. En aquests moments, Catalunya no estem on hauríem d'estar en aquest punt i les xifres són que tenim 19 –només 19– punts de càrrega ràpida o 42 de semiràpida. Sabem que estan treballant en aquest sentit, hi ha un pla aprovat pel Govern de la Generalitat i creiem que és bo que en aquest Parlament vostè pugui explicar quins són els objectius i les polítiques que han de fer que Catalunya sigui líder en vehicles elèctrics, tant de fabricació com especialment també de venda i ús.
Moltes gràcies, diputat. Respon el senyor Jordi Baiget, conseller d'Empresa i Coneixement.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, com vostè ha dit, una de les actuacions principals per a millorar l'eficiència energètica i la reducció de les emissions és la potenciació de la mobilitat elèctrica. I això vol dir, necessàriament, augmentar el parc de vehicles elèctrics, sobretot en el cas de vehicles privats i en els vehicles de flotes, que ara no passa així. I, per a aconseguir-ho, cal que es venguin més cotxes elèctrics. I perquè es venguin més cotxes elèctrics han de passar tres coses. Primer, que hi hagi un preu que sigui assumible; i, per això, tots els governs, doncs, donen incentius; el Govern català també, per exemple, donant la gratuïtat dels peatges o facilitant, molts ajuntaments, per exemple, l'aparcament gratuït a les zones blaves o a les zones verdes. En segon lloc, fa falta que la tecnologia hi ajudi. En aquests moments, les bateries ja hi estan ajudant i cada vegada tenen més autonomia, s'està fent autonomia de 200 quilòmetres, hi ha propostes d'autonomia de més de 300 quilòmetres. Jo crec que a curt termini o a mitjà termini estarem en una autonomia a l'entorn de 350-400 quilòmetres. I, després, en tercer lloc, si hi ha vehicles elèctrics, aquests s'han de poder recarregar. I aquí és on estem fluixos. Perquè a Catalunya tenim 1.300 benzineres, però tenim 19 punts de recàrrega ràpida a les nostres carreteres. I això és el que hem d'evitar. Per tant, què és el que necessitem? Que allà on hi ha recàrrega lenta... –que és aquella que es pot donar en els garatges de cadascú, en les places d'aparcament de cadascú–, ara n'hi ha 4.000, doncs, volem passar a 25.000. Aquelles recàrregues semiràpides que estan als equipaments municipals, hospitals, centres comercials, que en tres hores pots carregar el cent per cent, doncs, que ara n'hi ha 40, volem passar a 400. I, pel que fa a la recàrrega ràpida, aquestes que pots carregar en vint minuts un 80 per cent, doncs, que ara n'hi ha 19, volem passar a 100. I com ho farem això? Doncs, ho farem injectant 5,8 milions d'euros per induir una inversió addicional de 8 milions més, però, especialment –perquè no és un problema de preu, sinó que és un problema de posar d'acord moltes institucions–, hem creat una taula en què hi ha setanta institucions privades i administracions per impulsar, d'una vegada per totes, la implantació d'una bona xarxa de recarregadors a les carreteres en matèria de vehicle elèctric. Gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre els ajuts per a activitats de lleure per a infants i joves a l'estiu]] [[310-00107/11]] Setena pregunta, sobre els ajuts per a activitats de lleure per a infants i joves a l'estiu. Formula la pregunta la senyora Anna Caula, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Consellera, fa no res tancàvem el curs escolar 2015-2016 i arriba així l'estiu. Una època plena de noves experiències, només cal observar les taques coloristes que es mouen pels nostres pobles i ciutats, gaudint d'instal·lacions esportives, de centres culturals i de places i carrers. Una època de nous estímuls, de vivències i convivències i de nous aprenentatges amb diferents temàtiques i metodologies que l'educació formal de l'hivern, però imprescindible per a l'educació integral dels nostres infants. Durant l'estiu, eixamplem la nostra comunitat educativa: casals, tallers, centres oberts, colònies, campus i altres que neixen de la implicació d'un fort teixit social i associatiu que promou la diversitat cultural del nostre país amb el suport dels consistoris i del Govern, amb un alt impacte territorial. Com a societat hem de garantir la igualtat d'oportunitats en la infància i actuar davant la pobresa infantil, mesura que afecta directament la prevenció o minimització de futures desigualtats socials. Bàsicament, cobrint dues vessants: oferint recursos a les famílies per poder accedir a aquest tipus d'activitats a partir de l'educació en el lleure com a eina per a la conciliació familiar i alhora d'enriquiment educatiu dels infants, i cobrint espais de mancances socioeconòmiques de famílies de classe treballadora en situació límit que poden impedir una alimentació de qualitat que durant el curs escolar queden cobertes per ajudes com les beques de menjador. Però, què passa a l'estiu? Quines mesures té plantejades la seva conselleria per respondre aquestes demandes socials plantejades? Com ha de respondre el Govern a aquestes desigualtats socials? I sabem que el Govern va presentar fa poc mesures i diverses línies d'ajut, ens les podria concretar? Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. Respon la senyora Dolors Bassa, consellera de Treball, Afers Socials i Famílies.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada. De fet, vostè ha explicat exactament els objectius que tenim com a govern. La participació a l'estiu és molt alta, d'infants. De fet, preveiem més de 230.000 nois i noies que gaudeixin de les activitats, 31.000 monitors que estiguin al servei d'aquestes activitats i més de 5.000 activitats arreu del país. Totes aquestes activitats organitzades per entitats d'educació en el lleure, per associacions, empreses i institucions en què el Govern tenim participació. Nosaltres, com a govern, no baixem la guàrdia i impulsem mesures per pal·liar les situacions que vostè molt bé ha explicat, que estiguin a l'entorn de la vulnerabilitat i, sobretot, de la pobresa. Els infants han de viure..., tots els infants han de viure amb intensitat l'educació, educació en el lleure, però també una bona alimentació i els àpats que siguin necessaris. Per tant, tenim l'alerta posada en les desigualtats i per això més de 9.500 infants en aquesta situació de vulnerabilitat, que tenim controlats, podran gaudir d'uns programes especials. Els programes..., hem desenvolupat el de centres oberts, per tant, vol dir atenció continuada a infants i adolescents en situació de risc, on les activitats seran de dilluns a divendres, sis hores diàries, més dos o tres àpats. Aquí tindrem 2.600 places, que vol dir 600 places més que l'any passat, malgrat no tenir nou pressupost. Per tant, hem fet un fort esforç perquè això sigui possible. El programa «Jugar i llegir, que promou els hàbits alimentaris, amb 55.000 euros, de què gaudiran dos mil nens i nenes en vint-i-nou equipaments diferents del territori, en vint-i-dos municipis diferents. Beques, en situació de vulnerabilitat, per a tota aquella gent que les necessiti, perquè volem contribuir a la igualtat d'oportunitats en el lleure de tots els infants. Una destinació a 3.500 places, 250 més que el 2015, ho repeteixo, amb el mateix pressupost prorrogat. Per tant, hem hagut de redistribuir pressupost d'altres partides per posar-lo aquí, perquè per nosaltres és una prioritat. I, finalment, «L'estiu és teu, amb places becades entre el 65 i el 100 per cent a tota la xarxa nacional d'albergs, que vénen d'una valoració dels equips bàsics d'atenció social. Per tant, 550.000 euros més per aquestes places, més també..., una quantitat superior al 2015; amb una extensió territorial superior de totes les entitats, que passem de 5 federacions a 13. Per tant, l'esforç del Govern és estar al costat de les desigualtats, millorar les polítiques socials i, sobretot, estar al costat de les persones...
Consellera, ha exhaurit el temps.
...amb vulnerabilitat. Gràcies.
Gràcies, gràcies. [[Pregunta al Govern sobre la persecució judicial amb relació al procés participatiu del 9 de novembre]] [[310-00108/11]] Vuitena pregunta al Govern, sobre la persecució judicial amb relació al procés participatiu del 9 de novembre. Formula la pregunta el senyor Lluís Llach, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Consellera, la gent que fa molts anys vam veure néixer la imperfecta democràcia espanyola somiàvem que, entre tots, sabríem construir un àmbit de convivència i que des de la llibertat, la diversitat i el diàleg podríem millorar i perfeccionar aquella eina que naixia fortament coaccionada però que, tanmateix, i a la fi, obria un nou i ampli horitzó. Han passat els anys i a la interpretació restrictiva, quan no jurídicament barroera, d'aquella Constitució, s'hi ha afegit l'obsessió dels governs de l'Estat a empobrir la possibilitat de realització integral del nostre país. Tot plegat ens ha portat a la situació actual que aquest mateix Parlament testimonia. Una majoria absoluta de diputats, votats pel poble de Catalunya, disposats a guanyar la independència. Ara hem d'encarar l'últim escarni envers la nostra llibertat col·lectiva en un acte que voldria ser un escarment definitiu contra les institucions catalanes. El judici dels nostres càrrecs electes més rellevants, en ple segle XXI: un president, l'Artur Mas, la vicepresidenta Ortega i la consellera Rigau aniran a judici acusats d'haver contribuït a posar les urnes el 9 de novembre. I, per acabar de reblar el clau, dilluns passat se'ns anunciava que el proper dia 19 de setembre l'exconseller Francesc Homs haurà de declarar davant del Tribunal Suprem de Madrid. Ras i curt, de res servirà aquesta cadena de despropòsits en la qual intervenen des de ministres de l'Interior amb els serveis policials fins al cos jurídic de l'Estat i els seus fiscals, per ja no parlar més del Tribunal Constitucional. De res servirà perquè en una democràcia no es poden empresonar les urnes, i aquest és el missatge de por que se'ns vol transmetre quan es jutja aquells que les han posades. No servirà de res, ans al contrari, perquè amb ells també se'ns acusa a dos milions i escaig de ciutadans que vàrem dipositar-hi la nostra voluntat i això, en una democràcia, és una perversió dantesca. No és només una pregunta, consellera, també és un prec de fermesa. Des de Junts pel Sí volem preguntar al Govern quina valoració fa d'aquesta persecució judicial i posar-nos a la seva disposició per donar una resposta ferma i conjunta a aquesta evident injustícia democràtica. Gràcies, consellera. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Respon la senyora Neus Munté, consellera de Presidència.
Gràcies, senyora presidenta. Moltes gràcies, senyor diputat. Ras i curt, de res servirà, aquesta persecució; de res servirà. En primer lloc, agrair-li el recolzament, que també és el nostre, al president Mas, Irene Rigau, Joana Ortega i Francesc Homs, com vostè ha dit, ara, citat a declarar davant del Tribunal Suprem el proper 19 de setembre; és una acusació personalitzada, efectivament, però que va molt més enllà de la seva persona i, fins i tot, del molt que representen. Una flagrant, una injusta, una vergonyant judicialització de la política a la qual ja ens tenen acostumats, però no per això fa menys mal, no per això és menys injusta. L'actuació del Govern i, per tant, de Mas, Ortega, Rigau i Homs va ser totalment legítima, va ser responsable i va ser justa de dret. En cap moment contradictòria amb la suspensió decretada pel constitucional. De fet, quan el TC va aturar el procés de participació, aquest va quedar en mans de voluntaris –40.930 voluntaris– que es van convertir en els actors d'un procés democràtic i participatiu. Els que estan en contra del dret a decidir, els que estan en contra de les urnes, van intentar impedir que hi fossin, aquell 9 de novembre, però les urnes hi van ser i, com vostè molt bé ha dit, més de 2.300.000 persones van exercir el seu dret democràtic, i en qualsevol estat normal això seria un triomf de la democràcia. En canvi, a l'Estat espanyol això ha estat perseguit. Tot un dret fonamental com és el de triar, el d'escollir, el de votar. Vostè preguntava què farem, i es posava a disposició –cosa que ja sabem–, Junts pel Sí, Societat Civil, tantes i tantes entitats i persones que fan sentir el seu suport i el seu escalf davant aquesta tremenda injustícia. Doncs, farem tot el possible per revertir aquests fets; no deixarem d'exigir davant del Govern espanyol, al que hi hagi, si és que n'hi ha algun, que cesi aquesta persecució. I, per descomptat –per descomptadíssim–, si no cessa aquesta persecució trobarem la manera de denunciar-ho arreu, de fer veure davant de tots els països democràtics que es tracta d'una injustícia sense precedents. I com van dir els mateixos investigats, ho tornaríem a fer; ho tornaríem a fer amb el mateix orgull i amb la mateixa determinació democràtica. Cercarem aquesta resposta, que serà conjunta, que serà rica, que serà transversal i que, ben segur, serà del tot convincent als ulls del món democràtic. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la política energètica]] [[310-00105/11]] Novena pregunta al Govern, sobre la política energètica. Formula la pregunta la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Conseller, en els últims tres anys aquest Parlament hem aprovat, en diverses mocions, diverses propostes de resolució sobre política energètica per aconseguir més sobirania, per fer més renovables, estalvi, eficiència. Fins i tot la darrera moció, aprovada al juny, es comprometia a fer una auditoria, a revisar el Pla d'energia i canvi climàtic de Catalunya. Al mateix temps, el seu Govern, el juliol del 2015 –l'anterior Govern–, publicitava, a bombo i platerets, un pacte nacional per la transició energètica que s'havia de signar a finals de 2015. Avui, conseller, 13 de juliol de 2016, el Govern continua sense tenir política energètica, sense liderar aquest canvi de model i no sabem què pensen fer en aquesta matèria. És això el que voldria que ens comentés...
Gràcies, diputada. Respon el senyor Jordi Baiget, conseller d'Empresa i Coneixement.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, a dia d'avui, 13 de juliol, malauradament, el Govern té molt poques, escassíssimes competències en matèria de política energètica, perquè no són les que nosaltres voldríem, òbviament, i les voldríem tenir totes. Però què li direm i què no li direm, no; perquè el pacte nacional per la transició energètica l'estem treballant i ben aviat el presentarem a discussió i a debat de tots els grups parlamentaris aquí, en el Parlament.
Gràcies, conseller. Té la paraula la diputada.
Conseller, és cert que les competències les tenim compartides, però en tenim. I és cert que podríem fer més del que fem, com ha fet la comunitat de Múrcia. Miri, la Llei de la comunitat de Múrcia de energías renovables y eficiencia energética. Evidentment, l'executiu de Rajoy la hi va portar al Constitucional i la hi va impugnar, però, miri, resulta que al maig del 2016 ha sortit favorable i podran fer el foment de l'autoconsum. Mitjançant les seves competències autonòmiques podran establir, amb una senzilla directiva, el foment de l'autoconsum i eludir l'impost al sol. Ho han fet ells. Això és sobirania, conseller; això és exercir la sobirania energètica, cosa que aquí no fem. Vostè em diu que ja tenen preparat el pla de transició energètica, Doncs, bé, esperarem a veure si amb aquests divuit mesos el podem veure; perquè estem també pendents d'aquell famós pla d'energia i canvi climàtic, que és el marc que tenim i que vostès, el Govern de CiU, van aprovar amb el PP; encara no ens han explicat quins indicadors han complert, quins pressupostos; no l'han vingut a presentar en aquest Parlament. Per això li dic, conseller, que, miri, el Govern d'Escòcia, que és un referent per a vostès, treballa perquè el 2020 tota la demanda elèctrica sigui renovable. Aquí, a Catalunya... –ells han entès que el model energètic és una estructura d'estat–, aquí, a Catalunya, com a contrapunt, des del 2013 cap instal·lació d'energia eòlica instal·lada, no tenim cap parc eòlic nou; no tenim cap pla de tancament o previsió de pla de tancament de les nuclears; no hem fet re pel que fa a l'auditoria de la xarxa de distribució, un compromís que vostès van adquirir. Jo és el que li dic: pensa afrontar el seu Govern el debat necessari de política energètica en aquests mesos que queden de legislatura? Gràcies, conseller. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Respon el conseller.
Sí; senyora diputada. El Govern ho farà i ho està fent, i aquelles competències que té les està exercint. Vostè parla d'auditories energètiques de la xarxa i auditories de la xarxa; no només es fan, es controlen, sinó que s'inspecciona tota la xarxa que hi ha en aquest país per evitar que hi hagi interrupcions que no estiguin justificades. Aquestes interrupcions, aquests darrers anys, han estat en els mínims, i si hi ha..., les empreses que ho han de fer i s'han d'autocontrolar no ho fan, se les inspecciona i se les sanciona, que és el que ha de fer el Govern de Catalunya. Vostè em parlava de renovables; aquí sí que podríem fer una autocrítica tots, però tots, eh?, el Govern i tota la societat. Perquè vostè diu: «No s'ha posat cap nou megawatt d'energia eòlica. Òbviament, perquè entre altres coses, hi havia una moratòria i no es podia fer, primera. Segona, perquè el sistema de retribucions de primes va canviar i és absolutament determinant per veure si es fan inversions o no es fan inversions; i tercera, ens hem de posar tots d'acord, perquè, és clar, si en quinze anys hem aconseguit posar 1.200 megawatts d'energia eòlica en aquest país, en vuit anys en podem posar 4.000, que és el que hi havia en el pla? Podem en totes les zones..., en totes les ZDP, i totes les que s'han fet que han estat aturades judicialment, per tant, ha sigut impossible fer res, i quan s'ha volgut fer alguna cosa hi ha hagut de tot menys consens en el territori, si no hi ha hagut totes les oposicions possibles que es posessin, doncs, parcs eòlics a les determinades zones. Llavors, si volem que hi hagi energies renovables, aquí hi hem de remar tots, tota la societat, tot el país i totes les institucions.
Moltes gràcies, conseller. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'agenda feminista del Govern]] [[317-00069/11]] Desena pregunta al president de la Generalitat, sobre la situació política i social. Formula la pregunta la senyora Anna Gabriel, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Hola, molt bon dia a totes. Senyor president, com passa molt sovint, el moviment popular, el carrer, la gent organitzada, en aquest cas el feminisme en la seva expressió d'autodefensa feminista, han anat molt per davant de la tasca que han desenvolupat les institucions, la majoria, l'enorme majoria de les quals, encara ara no es doten d'una agenda feminista. Fa anys que el moviment feminista treballa amb protocols per evitar les agressions masclistes en contextos d'oci i de festa; fa anys que el moviment feminista malda per incidir en tots els àmbits, per acabar amb la maleïda urpa del patriarcat, la que entén que els nostres cossos, els cossos de les dones, són humiliables, tocables, assetjables, violables; un sistema que entén que pel mer fet de ser dones podem ser agredides i assassinades. El moviment feminista, per tant, segueix havent de treballar per recordar que quan diem «no és «no. Aquests dies, arran de les festes de sanfermines, a Iruña, hem tornat a situar les violacions en el si de l'agenda política i mediàtica; aquests dies hem sabut que l'Ajuntament de la ciutat es personarà en els casos de les violacions que s'han produït; algunes, com sabeu, violacions grupals. No és causal, entenem, que sigui un govern que té un fort encaix amb el moviment feminista, i que la ciutat d'Iruña justament tingui un feminisme organitzat molt potent durant molts anys, que ha hagut de caminar molt en solitari i que ha estat molt menyspreat. Segons les Nacions Unides, una de cada deu dones patirem una agressió sexual al llarg de la nostra vida. En aquest sentit, l'Agència Europea de Drets Fonamentals clou que l'any passat a Europa, 4 milions de dones van ser violades, 10 per cent d'aquestes violacions perpetrades per més d'un autor; 62 milions de dones dels països de la Unió Europea, l'equivalent a la població del Regne Unit, han estat colpejades o han estat obligades a tenir relacions sexuals. Més enllà de dades esfereïdores, confuses, difícils de trobar i que, per tant, poden ser encara superiors a les que acabo de dir, és evident que hem de situar l'agenda feminista com a raó de país o com a raó d'estat, si es prefereix. Per tant, la pregunta és: quina és l'agenda feminista d'aquest Govern?
Gràcies, diputada. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada, comparteixo l'anàlisi, la descripció que fa de la realitat que tenim i dels deures que tenim pendents com a societat, com a país. És cert, tenim encara moltes mancances, algunes d'estructurals, que, per tant, costen d'eradicar, que no va només que hi aprovem unes lleis, que hi són, i que es desplegaran, que s'estan desplegant, i que va més enllà dels compromisos que compartim en aquest sentit. Perquè estem parlant de problemes estructurals que tenen a veure amb cultures seculars que han relegat a la dona a un paper secundari o utilitari. I això, que no només ho condemnen, sinó que hi lluitem activament, per eradicar-ho, com sap vostè, i tristament ho saben moltes dones que en són víctimes, no és automàtic. Per tant, hem de persistir, hem de continuar fent molt més, fins i tot, del que les normes ens demanen, i hem d'acompanyar aquells col·lectius de persones que estan lluitant i estan liderant l'avantguarda de la lluita pel reconeixement de tots els drets. L'eradicació de la violència masclista és una prioritat d'aquest Govern i això té a veure amb decisions explícites i d'altres que hi són implícites, per exemple amb els mitjans de comunicació; per exemple amb de quina manera es presenta la dona en els mitjans de comunicació que són competència de l'Administració d'aquest país; de quina manera, per exemple, el Consell de l'Audiovisual de Catalunya pot portar a fiscalia el que és l'assetjament, el que és la denigració de la dona a les xarxes socials; de quina manera també aconseguim que passi amb les dones i amb les víctimes i amb la violència contra les dones allò que està passant –potser no prou, però que està passant– en altres àmbits, que és condemnar també la banalització del patiment –la banalització del patiment–, la banalització de la violència de què són víctimes, perquè aquí no hi ha violències anecdòtiques o menors o tolerables, és una línia vermella d'una societat. I en aquest sentit el Govern, a través de la llei, farà tot allò que està a les seves mans i ho farà, hi insisteixo, de manera absolutament convençuda, acompanyant i deixant-se acompanyar d'aquells col·lectius que estan, hi insisteixo, liderant i posant també el seu esforç perquè no ens oblidem d'una assignatura que tenim molt pendent i que tristament..., el cas, vostè ho esmentava, de la situació de Pamplona, doncs, que ens ofereix unes imatges que hem de condemnar i lamentar profundament.
Moltes gràcies, president. Té la paraula la diputada.
Sí, demanem, per tant, mesures múltiples i radicals, evident. Reconeixement del paper del moviment feminista, saber que encara ara tenim companyes encausades que s'enfronten a penes de presó per defensar el dret a l'avortament, que sigui el moviment feminista qui lideri, qui insti les polítiques públiques, i suggerim que a les portes d'un estiu ple de festes majors i d'expressions d'oci massiu el Govern anunciï una campanya institucional per recordar que no pensa tolerar cap agressió i que també es personarà en els casos de violacions que es puguin produir –que esperem que no sigui així. Les dones, quan diem «no, és «no. [[Aplaudiments.]]
Onzena pregunta al president de la Generalitat, sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures per a resoldre el problema de la venda ambulant il·legal]] [[317-00070/11]] Formula la pregunta el senyor Xavier García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, suposo que coincidirà amb mi que un dels principals problemes que estem vivint aquest estiu en els municipis de la Costa Brava, de la Costa Daurada i de Barcelona ciutat és el problema de la venda il·legal, és el problema dels «top manta. La pregunta és molt concreta: quines accions pensa dur a terme el seu Govern per resoldre aquesta situació que s'està vivint?
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, té raó, vostè: aquest és un problema greu, és un problema que el tenim, és un problema que encara amb les mesures que s'hi han adoptat no s'ha pogut aturar, però el compromís d'aquest Govern en l'àmbit de les seves competències és absolut. I en l'àmbit de les competències que pertoca als ajuntaments saben, tots ells, que poden comptar de manera decidida amb la feina del Govern de Catalunya.
Moltes gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Gràcies, senyor president. Amb tota sinceritat, li haig de dir que la resposta ens sembla poc encoratjadora, ens sembla poc decidida, especialment per als comerciants i per als ciutadans que estan patint aquest problema. Les persones afectades i aquests municipis el que necessiten, amb tota sinceritat els ho haig de dir, és menys passar-se la pilota d'una administració a una altra, menys paraules, menys bonisme, eh?, i més actuació, més resoldre els problemes i més mesures concretes. Aquesta activitat perjudica la petita i mitjana empresa amb el tema de les falsificacions, perjudica els autònoms i els comerciants, és un greu problema en la convivència en l'espai públic, dóna sensació d'impunitat i trasllada una imatge turística que em sembla que és bastant lamentable per a tots plegats. I li hagi de dir una cosa, que si hi han ajuntaments que no volen resoldre aquest problema, com és el cas de Barcelona, a on no hi ha una clara decisió, sí que el Govern de Catalunya té capacitat per liderar la reacció enfront d'aquesta situació. Evidentment que la reacció no ha de ser la que va proposar Esquerra Republicana, els seus companys de viatge, en l'ajuntament, que es tractava de crear una mesa, una taula, a on s'asseien al mateix nivell els manters i els comerciants. Aquesta no és la solució. Però sí que hi han mesures, com pugui ser la de coordinar accions per part de Mossos d'Esquadra en el que es refereix a la seguretat pública; Policia Nacional, immigració; guàrdia urbana, control de la via pública, i els serveis d'ordre i de neteja municipals per actuar de manera contundent. I si s'actua de manera contundent, el problema ens dura cinc dies, no cinc mesos ni cinc setmanes, el problema dura cinc dies. I, en aquest aspecte, a l'Ajuntament de Badalona l'any 2012, d'acord amb la col·laboració amb Policia Nacional, Mossos d'Esquadra i Ajuntament de Badalona, la problemàtica amb tres-cents manters va durar cinc dies. Per tant, senyor president, el que li demano és mesures concretes i que lideri el Govern de Catalunya aquelles accions a on els ajuntaments i els alcaldes, com és el cas de Barcelona, es neguen a fer-ho. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Té la paraula el president de la Generalitat.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor Albiol, de bonisme, absolutament cap. I li prego que, quan faci afirmacions d'aquesta rotunditat, digui en què les sustenta, perquè justament les declaracions dels representants del Govern, públicament i privadament, en les reunions amb els ajuntaments, que estan molt preocupats per aquesta qüestió, és de rotunda contundència. Ara bé, vostè admetrà amb mi, crec, i vostè ha estat alcalde, i a més a més ha estat alcalde d'un municipi que tenia una realitat determinada i que la continua tenint a la llum dels informes policials, perquè, pel que sembla, els principals magatzems de subministrament del material dels manters són justament al municipi del qual vostè va ser alcalde..., doncs, vostè sap que això no es pot resoldre amb una contundència populista. Vostè es pensa que actuant amb contundència contra un punt de concentració dels manters això fa desaparèixer el problema? No. L'experiència –l'experiència– és que es trasllada. I, a més a més, que el problema, finalment, el menor dels problemes, perquè és una piràmide molt grossa, és la persona que acaba venent. Perquè saben i ho sabem tots que hi ha una xarxa i una traçabilitat molt gran aquí al darrere, molt gran, i que és això el que hem d'atacar. I hem d'atacar-ho amb mesures que facin confiança als experts de la policia. És fàcil fer demagògia i fer populisme amb aquest tema, molt fàcil. Podem sortir tots a la pancarta i dir: «Fora els manters. Perquè estem d'acord que és una intromissió absolutament il·legítima i il·legal a la gent que està aixecant cada dia la persiana i paga impostos; és clar que sí, amb tota rotunditat li ho dic. I que evidentment que hem d'informar els presumptes clients, com ho està fent la Generalitat amb aquest fulletó, del perill que representa comprar i el que representa comprar en aquest tipus d'establiments, és clar que ho hem de fer, però no fent veure que és un problema tan senzill que amb una mica de pressió policial o amb moltes pressions policials aquest problema desapareix, perquè no és això. Aquí darrere hi ha persones, algunes amb situacions molt complicades, algunes que estan sent víctimes de xarxes, i que només podem fer una cosa, que és el que estem fent ja, i com ahir es va veure, en la reunió amb el síndic, en què els ajuntaments van agrair molt la col·laboració del Govern de la Generalitat, que és treballar en conjunt, coordinadament, sobretot escoltant els alcaldes i alcaldesses que tenen el problema al seu territori, que tenen ganes de resoldre'l i que saben que poden comptar de manera inexcusable amb l'esforç del Govern de la Generalitat. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures per a eradicar les pràctiques corruptes i per a garantir la transparència en els procediments de contractació pública]] [[317-00073/11]] Dotzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. President, ja fa temps que des de la ciutadania hi ha un clam, una exigència de regeneració democràtica i de fer net en les institucions i en el país. I vostè mateix ha assistit aquest cap de setmana a un congrés que ha fet bandera de la renovació i on, fins i tot, alguns destacats participants han dit que calia demanar perdó, suposo que en el sentit d'expressar la necessitat de trencar amb certes pràctiques del passat. Però sembla que el passat es resisteix a desaparèixer, perquè avui, a banda d'esmorzar amb l'operación Trueno aquesta, que ja veurem fins on arriba i com acaba, doncs, fa uns dies ens assabentàvem que una empresa privada, que va ser generosa donant de Convergència a través de determinades fundacions, va aconseguir la gestió d'un important centre hospitalari, Duran i Reynals, que era gestionat, que havia estat gestionat fins aleshores per una entitat sense ànim de lucre i que havia guanyat el concurs, justament, fent valer aquesta característica. I que aquest traspàs havia estat el resultat d'una gestió discreta i eficaç d'alguns membres de la seva majoria governamental que avui són adalils d'aquesta renovació. La nostra pregunta va amb la mirada posada en la propera moció de confiança: quines mesures i quines garanties donarà vostè a aquesta cambra per tal de convèncer-nos que aquestes pràctiques, realment, pertanyen al passat? Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, vostè intenta sempre establir, sense dir-ho, unes relacions causa-efecte que no pot demostrar. En tot cas, com vostè ha pogut llegir i jo li reitero avui, en tot allò que el Govern hagi de donar explicacions, les dóna fefaentment i documentalment. I en tota la documentació que afecta aquest cas, la informació que jo tinc a disposició a data d'avui i la que calgui tenir a data de demà o de demà passat, si apareixen informacions que requereixin ser informades, tota la informació, inexcusablement, és absolutament escrupolosa i transparent; vostè la pot demanar, vostè la pot veure. Això no canviarà la seva percepció, però si vol jutjar aquest Govern sobre quina és la seva actitud amb relació a la transparència, als procediments de contractació, el que ha de fer és jutjar l'obra feta per aquest Govern i com actua davant de situacions que requereixin que s'informi o que s'investigui. Jo li dic: la informació de què disposo, i que crec que vostè també en disposa, indica que en aquesta contractació no només no va haver-hi cap irregularitat, sinó, per descomptat, cap il·legalitat ni cap intromissió de cap de les persones que vostè refereix també implícitament, que no van tenir intervenció directa en cap de les decisions que afectaven sobretot els departaments de Benestar i de Salut.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
I crec recordar també el Departament de Justícia. Justament, probablement o possiblement, no hi ha cap il·legalitat; el problema és la diferència entre la legalitat i la legitimitat. Perquè aquí tenim el cas, justament, d'un hospital la gestió del qual generava beneficis, i que, en una modalitat de gestió, aquests beneficis, aquests guanys eren obligatòriament reinvertits en el funcionament i en el desenvolupament d'aquesta activitat, i un altre model en el qual aquests guanys són embutxacats per l'empresa que ho explota. Per tant, aquí tenim un problema i tenim una discussió. Parlant de transparència, potser ha sigut molt desafortunat que la Junta de Portaveus hagi desestimat la nostra demanda de portar a aquest Ple, concretament, la nostra proposta de llei sobre el finançament en particular pel que fa a referència a les fundacions, que en aquest país tenen una trista memòria i que són el resultat i que funcionen i operen amb una legalitat votada a Madrid pel partit del qual vostès són hereus i el Partit Popular.
Gràcies, diputat. Té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies. És que em sembla que estem absolutament d'acord que cal transparència, que cal rendiment de comptes i que cal que tots els processos que afecten l'Administració, en aquest cas, de la qual jo sóc responsable, es puguin sostenir en la legalitat i en la legitimitat, que és el cas i que serà el cas de totes les decisions. Les informacions exhaustives, datades, concretament, des de l'inici del procés que ens remet al 2003, totes elles, totes sense excepció, compten amb tots els informes favorables de tots els organismes que hi han participat, tots. I, per tant, si a vostè el que el preocupa és si s'ha fet alguna malifeta, alguna cosa irregular, la informació de què nosaltres podem donar compte és que rotundament no. Però, ja li ho dic, transparència màxima, coincidència màxima amb la necessitat que les decisions que es prenguin se sustentin en les lleis i les normes de què ens hem dotat, però que, a més a més, si en algun moment pot existir algun tipus de dubte, li és tan senzill com anar a la font de la informació, mirar-la i llavors ser honestos i dir si hi ha o no hi ha les irregularitats que es desprenen de les insinuacions. Gràcies.
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la renovació del Consell de Governs Locals i l'atenció institucional al món local]] [[317-00071/11]] Tretzena pregunta, al president de la Generalitat, sobre la situació política. Formula la pregunta el senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Molt honorable president de la Generalitat, l'Estatut d'autonomia de Catalunya, en el seu article 85, crea el Consell de Governs Locals com a òrgan de representació dels municipis i vegueries en les institucions de la Generalitat. L'any 2010 es va aprovar la llei que el regula. Voldria saber, senyor president, quina és la seva opinió sobre el fet que el Consell de Governs Locals porti inactiu més de dos anys i que no s'hagi renovat des de les darreres eleccions municipals, de les quals ja fa més d'un any.
Gràcies, diputat. Respon el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor Iceta, evidentment, tot allò que no sigui comptar amb el món local no em sembla una bona notícia. No li justificaré per què porti dos anys sense convocar-se o per què, en el que portem ara ja, sis mesos, de legislatura, no hem tingut l'oportunitat de poder-lo posar en marxa. Sí que li diré, tanmateix, que això no ha estat cap obstacle perquè aquest Govern, de manera molt emfàtica, hagi expressat la seva solidaritat i la seva, diguem-ne, disposició al món local, com crec que molts alcaldes i alcaldesses d'aquest país ja han començat a notar.
Gràcies, president. Té la paraula el diputat.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, jo li he fet aquesta pregunta amb un doble objectiu. El primer és obvi: subratllar el compromís del meu grup amb el món local. Però el segon és per posar en relleu que de vegades des del Govern es desatenen els mecanismes institucionals en benefici d'altres instruments, diguem-ne, més informals, potser pensats com a elements de política d'aparador més que no pas com a marcs sòlids de treball rigorós. I aquesta reflexió ve a tomb perquè el seu Govern vol impulsar un congrés del món local, del qual els grups parlamentaris hem estat informats. Aquest congrés pot ser una bona iniciativa en la mesura que doni un protagonisme real als municipis i les entitats municipalistes i serveixi per fer avançar l'agenda local. Però en cap cas la celebració d'aquest congrés no pot substituir el funcionament regular de les institucions creades per l'Estatut. És per això que l'emplacem a impulsar de manera immediata la renovació del Consell del Governs Locals i també a enfortir l'agenda local del seu Govern. Apel·lem, aquí, i potser no és necessari, a la seva condició d'exalcalde, i és des d'aquesta condició que coincidirà de ben segur amb nosaltres sobre la necessitat d'agilitar el reconeixement i el pagament de deutes del Govern amb els ens locals, d'activar els mecanismes de cooperació local, de foment de l'ocupació i l'activitat econòmica a nivell local, de reactivar la Llei de barris, d'incrementar les corresponents dotacions de cara al pressupost del 2017 i de comprometre terminis breus per a l'aprovació de la Llei dels governs locals i de la Llei de finances locals de Catalunya, com ha aprovat el Ple del Parlament a partir d'una moció presentada pel Grup Socialista. De la seva primera resposta dedueixo, president, que podem comptar amb el seu compromís per a la renovació del Consell de Governs Locals i que seguirem treballant plegats per fer dels ajuntaments el que realment han estat, no només la darrera línia de defensa, sinó el primer motor de la reactivació econòmica i la reducció de les desigualtats en el nostre país.
Moltes gràcies, diputat. Té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; moltes gràcies. A veure, hi ha una part del funcionament del Consell de Governs Locals que no pertany al Govern. I, per tant, el Govern hi pot fer poc; si no s'han posat d'acord, per exemple, a determinar qui presideix, podem fer-hi poc. Insisteixo en el que li deia al principi, que el Consell de Governs Locals funcioni però encara no s'hagi posat d'acord en qui l'ha de presidir no ha limitat en absolut el compromís d'aquest Govern amb el món local, en diverses direccions que van, algunes, en les que vostè apuntava. Vostè es coneixedor que el deute de la Generalitat amb el món local s'ha reduït considerablement, de manera molt important, entre altres coses perquè crec que és obligatori que ho fem. I no l'hem eradicat, i és veritat que ahir vam signar un acord amb les diputacions que ens ajudarà a millorar-ho una miqueta més, però li garanteixo que la situació, la fotografia avui del deute de la Generalitat exigible amb el món local a Catalunya no té res a veure amb la que tan sols teníem fa un any –res a veure. I reduccions importants amb ajuntaments molt importants de molts milions d'euros. Per tant, el Govern ha treballat demostrant que la prioritat és el món local, perquè no és la darrera línia, és la primera línia de defensa –és la primera–, com saben molts ciutadans i com sabem els que hem estat alcaldes i els que ens estimem el món local. És clar que la Generalitat està al costat del món local, és clar que el món local està al costat de la Generalitat. El món local és una peça indispensable de la construcció de qualsevol país modern en les seves competències, en el seu model de funcionament i en la seva participació indispensable en el combat contra les desigualtats i la lluita contra la crisi, i, de fet, s'han signat ja els nous contractes..., els nous contractes programa perquè els ajuntaments puguin continuar prestant aquesta feina indispensable en la inserció laboral de la gent amb més dificultats i, per tant, que puguem dir que no han estat, hi insisteixo, en la darrera línia de defensa, sinó que, per nosaltres, és la primera línia de defensa. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures del Govern per a lluitar contra la corrupció]] [[317-00068/11]] Catorzena pregunta al president de la Generalitat sobre la situació política, formulada per la senyora Inés Arrimadas, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, la setmana passada vam veure molts escorcolls en l'àmbit de la investigació de diferents casos de corrupció, tant a Catalunya com a d'altres parts d'Espanya, i avui mateix hem esmorzat amb un nou escorcoll a l'Ajuntament de Lloret de Mar. Amb aquest degoteig de casos, no ens estranya que la corrupció segueixi sent la segona preocupació dels ciutadans. En aquest sentit, senyor president, volem saber quines mesures concretes ha posat en marxa el seu Govern en aquests mesos per lluitar contra la corrupció a Catalunya. Gràcies.
Gràcies, diputada. Respon el president de la Generalitat.
Miri, una mesura que a vostè no li ha agradat gens, que és crear una conselleria específica, que a més a més té la responsabilitat de la transparència i dels afers exteriors, i, per tant, més clar no es pot dir el compromís d'aquest Govern amb un element indispensable –indispensable– per lluitar contra les pràctiques corruptes, que és la transparència.
Moltes gràcies, president. Té la paraula la senyora Arrimadas.
Gracias, señora presidenta. Sí, señor presidente, con un conseller que se niega a publicar su agenda de viajes oficiales. ¡Vaya conseller de la transparencia, que se niega a hacer eso en el Parlament de Cataluña! [[Alguns aplaudiments.]] Yo creo que muchos ciudadanos están cansados y cada vez más. Están cansados de nuevos casos de corrupción, están cansados de excusas baratas sin medidas –porque usted no puede contar las medidas que ha hecho el Gobierno porque simplemente no tiene nada que explicar– y de excusas, sobre todo de excusas y de discursos victimistas, que es lo que ustedes están haciendo en los últimos años, pero sobre todo en los últimos meses. Ustedes se dedican a negarlo todo, y hoy lo ha vuelto a hacer. Ustedes niegan que en su partido haya habido corrupción, ustedes niegan que en Cataluña haya corrupción, y dicen que todo es una invención, que todo es una invención del Gobierno de España. Y yo le pregunto, señor presidente: ¿cómo se puede luchar contra la corrupción en Cataluña cuando se niega que existe corrupción en Cataluña y se dice que todo es un invento? ¿Cómo se puede luchar contra la corrupción en su partido cuando se niega que hay corrupción en su partido? Porque nosotros no olvidamos, nosotros no olvidamos los casos de corrupción de toda España, pero tampoco los que pasan en Cataluña, por ejemplo el cas Treball, el cas Mercuri, el cas Palau, el tres per cent, les ITV, el cas Pujol... Casos que no solo afectan a su partido, pero que sobre todo han afectado y afectan a la cúpula de su partido. Y nosotros no lo vamos a olvidar por mucho que ustedes intenten cambiar el nombre o intenten hablar todo el día de independencia. Porque el «Espanya ens roba ya no sirve, porque los que roban son los políticos corruptos, de Cataluña o del resto de España. Y nosotros le anunciamos que hemos pedido su comparecencia en este Parlament, señor presidente, para que explique cuáles son las medidas que está llevando a cabo en su Gobierno para luchar contra la corrupción. Y no queremos que ustedes se acojan a excusas, porque lo que ha pasado con el ministro Fernández Díaz es intolerable, y nosotros hemos pedido su comparecencia aquí en el Parlament, y el martes, en cuanto se constituya el Congreso de los Diputados, la pediremos allí. Pero la inmoralidad y las chapuzas de un ministro no van a hacer que se nos olviden los casos de corrupción que ha habido en Cataluña y que han afectado a la cúpula del partido que más años ha gobernado en nuestra tierra. La pregunta es: ¿se compromete usted firmemente, señor presidente, a venir al Parlamento a hablar de qué medidas se han llevado a cabo para luchar contra la corrupción en Cataluña en estos meses y qué se va a hacer en los próximos meses? Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora Arrimadas, celebro la seva exigència en el combat contra la corrupció. Estic convençut que figurarà en les converses que tenen amb el Partit Popular per formar govern o per ajudar-lo a formar govern, i que seran absolutament intolerants amb totes aquelles pràctiques que a vostès els sonin a corrupció. [[Alguns aplaudiments.]] Perquè ens hi trobarem en aquí –ens hi trobarem. Ningú no ha dit que no hagi corrupció. Repassi les hemeroteques, repassi les declaracions. Qui ha dit que no hi ha corrupció? És un problema que existeix, tristament, a moltes societats, no només a Catalunya –a Espanya, a França– i que la lluita de tots els partits demòcrates és eradicar-la, combatre-la i, hi insisteixo, la transparència és indispensable. El conseller Romeva, per cert, publica la seva agenda pública oficial sempre –sempre–; l'agenda de viatges oficials està publicada sempre. Per tant, ningú no ha negat que hi hagi corrupció, però també entendrà vostè –i ho admetrà– que hem d'anar una mica més enllà, per exigència també democràtica i ètica, del que són les insinuacions, espero. Perquè vostè tampoc pot negar... –perquè això no ho ha denunciat l'independentisme, curiosament–, vostè no pot negar que existeix una operació, li han dit cínicament «Operació Catalunya, en què poders públics de l'Estat, reconegudament s'han posat a disposició amb recursos públics –que són els que han d'anar destinats a lluitar contra la corrupció, per cert– a intentar empastifar gratuïtament els qui tenim una ideologia independentista. I en aquest totum revolutum s'aprofita tot –tot–, s'aprofita el que pugui haver-hi..., el que pugui haver-hi en els jutjats –que ho decidiran els jutjats, per cert, no ho decidiran els partits polítics ni les seves ideologies, sinó que ho decidiran els jutjats– amb allò que no té absolutament res a veure. S'aprofita tot per generar una versemblança de realitat, que és on estan instal·lats molts de vostès. Els preocupa poc arribar fins al fons de la qüestió, perquè a algunes coses s'hi pot arribar fàcilment; el que passa és que han de tenir l'honestedat de reconèixer després quan allò que s'ha inflat com a versemblança de pràctica il·lícita, després resulta que no ho és. I quan no ho és no els sentim mai, a vostès, dir que no ho és. I això també contribueix a crear un clima de transparència i d'honorabilitat de la política, perquè no val tot en política. No val la corrupció i no val la versemblança de la corrupció per empastifar la gent que tenim una ideologia diferent. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures previstes per a combatre les accions de l'Estat espanyol contra el procés de Catalunya cap a la independència]] [[317-00072/11]] Quinzena pregunta al president de la Generalitat sobre els darrers esdeveniments polítics. Formula la pregunta el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Sí; moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, aquests dies també, a l'hora d'esmorzar no parem de conèixer noticies i accions sobre com de desesperat està l'Estat espanyol i quines males arts està disposat a utilitzar per fer front a la determinació d'aquest Parlament i d'aquest Govern per assolir la independència de Catalunya. Portes enfora..., de cara enfora, de cara als mitjans, moltes vegades en fan conyeta, moltes vegades es mofen, etcètera, per exemple, de les diferents accions que fa el Govern català en matèria d'acció exterior. Portes enfora fan això, però portes endins no poden dissimular el que és una evidència, i és que l'acció exterior que està fent el Govern de la Generalitat és del tot eficaç. Per exemple, aquests dies hem conegut un informe del ministeri d'Afers Exteriors en què es constata, justament, aquesta eficàcia de l'acció exterior de la Generalitat. I, com sempre, l'Estat espanyol aplica aquella lògica d'«el que és bo per a Catalunya –ells ho diuen literalment– «perjudica els interessos de l'Estat. Se'ns considera un actor internacional molt actiu i el que és l'intent de l'Estat espanyol per combatre-ho, diu que és del tot ineficaç. La manera que té l'Estat espanyol per combatre tot el que fa el Govern de Catalunya és amb armes convencionals i amb armes no convencionals, com hem vist. Perquè també aquests dies ha sortit a la llum –i ara el president de la Generalitat s'hi referia– un informe –un informe– anomenat «Operació Catalunya que el que intenta, el que explica, és tot allò que està disposat a fer per desprestigiar polítics catalans que estan implicats en el procés. Tot plegat, tan fastigós com el que vam tenir un tast en el Ple passat de les converses entre el ministre de l'Interior i el director de l'Oficina Antifrau. Per tant, no parem d'esmorzar coneixent noticies, informes, de tot allò que està disposat a fer l'Estat espanyol, hi insisteixo, amb armes polítiques convencionals i no convencionals, per combatre aquest procés. És per tot això, president, que nosaltres li volem preguntar què pensa fer el seu Govern, quina opinió té el seu Govern de totes aquestes accions tan repugnants que fa l'Estat espanyol per combatre el procés democràtic de Catalunya cap a la independència. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. Té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, començaré pel final. Què pensem fer? Doncs, tirar endavant. Tirar endavant sense por, sense vacil·lacions i comptant amb la, espero, majoria del Parlament de Catalunya, que està compromesa que aquest país sigui un estat independent. Per què? Per què fer un estat independent? Doncs, entre altres coses per fugir d'aquesta mena de pràctiques; per fugir d'una manera d'entendre el poder en què es barregen els poders de manera impúdica, en què s'utilitzen recursos públics que són d'uns ciutadans en crisi per espiar i per fabricar informes difamatoris calumniadors contra persones pel delicte de no pensar el mateix que el que pensa el Govern; per marxar d'un sistema polític en què es barregen també i es fa ús d'institucions que són fonamentals en la construcció d'una societat democràtica com és la judicatura. Jo convido a tots els diputats i diputades, si tenen professionals coneguts del món de la judicatura, que els preguntin sobre si estan gaire contents, perquè se'ls ha compromès la seva feina; i professionals de la policia i la guàrdia civil, perquè se'ls compromet el seu bon nom amb una mena molt poc presentable d'utilitzar estructures d'estat –en aquest cas, l'Estat espanyol– per intentar combatre l'adversari polític. I això no és democràcia. Per això el que li vull dir és que amb més determinació, si cal... Jo crec que els ciutadans tenen ja exemples palpables del perquè del nostre propòsit. I, a més a més, perquè almenys tindrem la garantia que un estat al qual contribuïm l'acció exterior del Govern de l'Estat espanyol, que és un 20 per cent –un 20 per cent de l'acció exterior del Govern espanyol està finançada pels ciutadans catalans–, no ens anirà a la contra ni servirà per elaborar informes i contrainformes i per mobilitzar tot tipus de recursos –també públics, aquesta vegada– per desacreditar el que és la veritable locomotora econòmica de l'Estat espanyol. Però, tanmateix, deixin-me [[el president de la Generalitat riu]] aprofitar la situació per recordar o per subratllar el ridícul en què ha incorregut un govern que es passa tot l'any menys un dia dient que ningú ens escolta, que no comptem per a res, que el cas català no interessa a ningú, i aquell dia de l'any el que fa és fer un informe intern –això sí– mostrant la seva reocupació, perquè això funciona. I perquè més enllà de les fotografies i de si rep el president Obama o no, cinc minuts, deu minuts, els grans líders d'aquest país, més enllà d'això existeix la feina del dia a dia que fa brillantment el conseller Romeva i que fan altres consellers i conselleres i que fa molta gent de la diplomàcia civil d'aquest país per intentar explicar al món una cosa que el món té interès a saber i que el Govern espanyol no: què està passant a Catalunya. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, president. [[Decret llei 3/2016, del 31 de maig, de mesures urgents en matèria de contractació pública]] [[203-00004/11]] Acabada la sessió de control passem al segon punt de l'ordre del dia, que és: debat i votació sobre la validació del Decret llei 3/2016, del 31 de maig, de mesures urgents en matèria de contractació pública. [[Remor de veus.]] D'acord amb l'article 155.2 del Reglament, presenta aquest decret llei el senyor Raül Romeva, conseller d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència. [[Forta remor de veus.]] Si han de sortir, si us plau, surtin en silenci i ràpid perquè puguem continuar la sessió. [[Pausa.]] Conseller, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Gràcies i bon dia a totes i a tots. La contractació pública representa entre un 15 i un 20 per cent del PIB en els països desenvolupats. A l'Estat espanyol se situa en un 18,5 per cent del PIB. A Catalunya l'any 2015 l'Administració de la Generalitat de Catalunya, els sectors..., el seu sector públic i les universitats catalanes van adjudicar contractes per valor de 1.750 milions d'euros, i van invertir un total de 4.200 milions d'euros en contractació. És evident, per tant, la importància de la contractació pública en termes econòmics, i, per això, un dels objectius fonamentals en la contractació pública és l'eficiència i l'optimització d'aquests recursos. En aquest sentit, la introducció d'eines que millorin la transparència i la competència entre proveïdors i les mesures de lluita contra el frau i la corrupció, així com la implementació de tecnologies i mesures de simplificació, són, només, alguns dels instruments que permeten assolir aquests objectius. Al mateix temps, però, l'impacte econòmic de la contractació pública la converteix també en un instrument molt eficaç per dur a terme polítiques públiques. En aquest sentit, la contractació pot ser també una eina de transformació social. La confluència d'aquestes diferents polítiques i d'objectius també diversos, i, de vegades, contradictoris, fa de la contractació pública un àmbit especialment complex. Així ho ha entès també el dret europeu. L'any 2014 es van aprovar les anomenades directives europees de quarta generació, la Directiva 2014/23, i la Directiva 2014/24, en matèria de contractació pública, les quals han comportat un canvi de paradigma en la mesura que, per primera vegada, el dret europeu contempla la contractació pública com a estratègia per fomentar la sostenibilitat, la responsabilitat social, la innovació i el suport a la petita i mitjana empresa. L'aplicació d'aquestes directives a les administracions de Catalunya és, per tant, necessària i imprescindible, i més quan l'Estat espanyol no ho ha fet dins el termini de dos anys previst per les mateixes directives. A partir del 18 d'abril, un cop transcorregut el termini de transposició fixat per les directives, les seves disposicions poden ser directament aplicables, si tenen un caràcter incondicional i són clares i precises. Això és el que ha establert el Tribunal de Justícia de la Unió Europea. Per tant, és indispensable aclarir quin és el marc jurídic contractual que hauran d'aplicar tant les administracions públiques de Catalunya com els ciutadans i les empreses a qui vulguin contractar. La contractació pública és, com he dit, un àmbit complex i de risc, en el qual és imprescindible tenir unes regles del joc clares i conegudes prèviament per tots els actors que hi intervenen. Existeix, doncs, una necessitat, però també tenim una oportunitat: la de desenvolupar les noves directives per tal que la contractació pública a Catalunya esdevingui una eina al servei de les polítiques socials, de sostenibilitat i de suport a la innovació i a la petita i mitjana empresa. En aquest sentit, el Decret llei 3/2016, de mesures urgents en matèria de contractació pública, té un doble objectiu. El primer, aportar seguretat jurídica, simplicitat i transparència a la compra de béns i serveis per part de les administracions públiques catalanes en el marc de les directives europees; però, al mateix temps, també, potenciar la contractació pública com a estratègia de transformació social. Es tracta d'una llei de caràcter urgent i, per la seva pròpia naturalesa, limitada a aquells aspectes que requereixen una resposta ràpida i immediata. S'ha deixat per a la tardor, en una segona etapa, el desenvolupament de les directives europees amb relació a la contractació dels anomenats «serveis a les persones. Però, en aquest sentit, els he dir, de fet, els ho puc anunciar, que ja hem començat a treballar conjuntament amb el món local per redactar un avantprojecte de llei que reguli un nou model de contractació per a determinats serveis vinculats a l'àmbit social i de salut, basat en criteris de qualitat i amb la participació important del tercer sector social. La tercera etapa en la construcció d'aquest nou model de contractació vindrà, llavors sí, de la mà d'una llei de contractes catalana, que ja vaig anunciar en la meva primera compareixença com a conseller en aquesta cambra, i que ha de ser també un instrument per lluitar contra el frau i la corrupció en aquest àmbit. Avui, per tant, presentem el primer pas. Un primer pas que significa avançar envers un model de contractació pública molt més transparent i, a la vegada, molt més social. Voldria ressaltar a continuació alguns dels elements més destacats d'aquest decret llei. En primer lloc, l'àmbit d'aplicació. El decret llei s'adreça a totes les administracions catalanes, tant a l'Administració de la Generalitat com a les entitats locals i a tot el sector públic. En segon lloc, pel que fa al contingut. Cal ressaltar aquí quatre elements de canvi que aquest decret llei incorpora a la contractació, en la línia del que ja he comentat. El decret llei promou, en primer lloc, la transparència i l'ús de procediments oberts, per exemple, per als contractes que la legislació estatal preveu procediments negociats sense publicitat per raó de quantia, el decret llei preveu un procediment obert, amb publicitat, a través de la pàgina web. Per tant, es promou la publicitat per a tots els contractes, amb les úniques excepcions dels procediments negociats sense publicitat per raó d'urgència, per raons tècniques o la contractació menor. Al mateix temps es preveuen mesures de simplificació i de gestió eficient, de forma que es permeti adjudicar un contracte en el termini màxim d'un mes, a comptar des de l'endemà de la finalització del termini de presentació d'ofertes. El decret llei afavoreix, en segon lloc, l'accés de la petita i mitjana empresa a la contractació pública amb la promoció de la divisió dels contractes en lots de menor import, de forma que aquests no quedin sempre en mans de les grans empreses. En tercer lloc, el decret llei inclou diverses mesures de simplificació, derivades de les directives, com la substitució dels documents que acrediten la capacitat i la solvència del contractista pel document únic europeu, o la rebaixa en el nivell de seguretat a emprar en la contractació electrònica, amb la qual cosa es fomenta l'ús dels mitjans electrònics en la contractació. I, en quart lloc, el decret llei fomenta la contractació responsable, incloent un sistema de valoració de les ofertes que tingui en compte el que s'anomena el «cicle dels béns i serveis; és a dir que també inclogui els costos ambientals i socials en la producció dels béns i serveis, i no només el seu preu. Finalment, en tercer lloc, em vull referir a les disposicions addicionals del decret llei, i especialment a la tercera i a la quarta, que regulen el nou sistema de concertació social. Les noves directives de contractació posen un gran èmfasi en els serveis socials com a serveis amb relació als quals els estats membres gaudeixen d'una gran llibertat en la seva regulació. Per aquest motiu, les consideracions de les directives preveuen que es puguin establir tant fórmules contractuals com no contractuals per garantir-ne la prestació. En segon lloc, el decret llei regula les noves fórmules no contractuals per a la prestació dels serveis socials i ocupacionals de la Xarxa de Serveis Socials d'Atenció Pública, tant en centres i establiments de tercers com de titularitat pública. En tot cas, es garanteixen el finançament, l'accés i els controls públics i els criteris d'accés, es dóna prioritat a l'arrelament de la persona en l'entorn, a l'atenció personalitzada integral, al principi de l'acció, a la continuïtat en la prestació i a la qualitat. Tots aquests són criteris que requeriran, òbviament, un desplegament posterior. Cal subratllar que la regulació de la figura de la concertació social en les dues modalitats del concert i de la gestió delegada és una demanda de fa temps de les entitats del tercer sector social que presten aquests serveis, molt lligada, com he dit, a les previsions de les noves directives europees i que hem volgut recollir en aquest decret llei. En definitiva, amb aquest decret llei el que es posa de manifest és un primer pas cap a un model nou de contractació pública que fomenti la responsabilitat, la contractació sostenible, innovadora i amb finalitats socials, i, alhora, que faciliti l'accés de la petita i mitjana empresa a la contractació pública. En altres paraules, és el primer pas cap a un nou model de contractació per a un nou país. Moltíssimes gràcies.
Moltes gràcies, conseller Romeva. Per fixar la seva posició, té la paraula la senyora Marina Bravo, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Gracias, presidenta. Todo lo que acaba de decir aquí puede estar bien, pero lo importante es también lo que no se dice. Cuando vi que había una propuesta sobre contratación pública, la acogí con ganas. Como me imagino que muchos aquí, me ha tocado lidiar con cada artículo de la legislación en vigor; primero con aquella Ley 48, luego la 30, la 31, el texto refundido de la Ley de contratos del sector público, y en los últimos años también con las directivas europeas. Que sí, cuando se intenta combinar con la legislación que tenemos, da muchos dolores de cabeza. Porque es verdad, ahora mismo hay un problema, no lo vamos a negar. Las directivas europeas se tienen que trasponer y ya; necesitamos un gobierno en España cuanto antes; no uno en funciones, sino uno que se dedique a hacer de una vez sus deberes, que se deje de apaños y que ofrezca una nueva ley de contratación en condiciones. Otros países también llevan retraso en la trasposición, desde luego, pero eso no es excusa, porque aquí genera muchos problemas; lo sabemos, y más debería saberlo el Gobierno, la verdad. Sabemos también que no es sencillo. Se necesitan conseguir métodos simplificados; pero ojo, métodos simplificados que a la vez mejoren las garantías actuales. No era tan fácil ni tan sencillo como este. Llevamos ya muchos años despertándonos con noticias de corrupción, muchos. La Unión Europea ha tenido que meterse de lleno, han salido a la luz muchas adjudicaciones a dedo en base a justificaciones técnicas, a urgencias que no eran tales, a cualquier otra artimaña que permitiera perpetuar el capitalismo de amiguetes, muy lucrativo para unos pocos, pero con un coste tremendo para nuestra sociedad. Aquí, en Cataluña, por desgracia, lo sabemos muy bien. ¿Y cuál es su respuesta para esto? Este decreto de ley, que, la verdad, por mucho que ha dicho, yo, con mucho cariño que me lo he leído, no encuentro el asomo de lucha contra la corrupción que usted dice. Traspone algunas de las directivas que ya son de obligado cumplimiento y no hace nada más, y ni siquiera lo hace bien. Habla, en el preámbulo, de la necesidad de cumplir con las directivas europeas, pero lo que hay a continuación es más bien una carambola para intentar escaparse de ellas. El título habla de contratación pública para luego... –«sorpresa, como bien dice usted–, en las disposiciones adicionales, se centra en cómo poder no cumplir ni uno solo de sus requisitos. ¿Creen que eso es lo que perseguían las directivas europeas? Porque yo no lo creo. Si quieren cumplir con Europa, de lo que no se pueden olvidar es de los objetivos que allí se persiguen. No se trata de buscar resquicios entre sus directivas para ver cómo podemos apañar lo nuestro; no. Para cumplir con Europa hay que perseguir sus mismos objetivos. La estrategia Europa 2020, a la que se hace referencia en el primer párrafo, habla de que la contratación pública puede ser una maravillosa herramienta para favorecer la innovación en las empresas, el respeto al medio ambiente, fomentar la contratación de las empresas con mejor entorno empresarial y las socialmente responsables; y así es, pero es imposible si en lugar de velar por la igualdad de oportunidades en el acceso y por la objetividad, dejamos margen a la discrecionalidad. Ninguna ley que pretenda trasponer esas directivas será conforme a ellas, si se olvida, precisamente, de su principal objetivo: las garantías de transparencia. Garantías de que no se vuelvan a producir operaciones bochornosas como la de Hestia, o como las que encontrábamos esta mañana en los periódicos, de nuevo despertándonos con noticias de corrupción. Y otra cosa, no vale con poner mil veces la palabra «social para ser socialmente más responsable. Por supuesto que no pueden obviarse determinadas características de la prestación de servicios de atención a las personas cuando estamos decidiendo quién va a gestionarlos. Por supuesto que hay que integrar los aspectos medioambientales y de responsabilidad social como criterios para priorizar las adjudicaciones –por supuesto. Sin ninguna duda, las entidades sociales necesitan el compromiso y el apoyo de la Administración. Pero, ¿de verdad creen que esta es la mejor manera de conseguirlo? No vamos a apoyar este decreto de ley por varios motivos. En primer lugar –y este es uno de los fundamentales– porque para que el poder ejecutivo emita una norma con rango de ley sin que medie intervención ni autorización previa de un parlamento, se requiere extraordinaria y urgente necesidad habilitante. Necesidad que, en este caso, no existe. Una necesidad que debe justificar el daño que se produce al coartarse la posibilidad de debate y de enmienda de la ley. Una excepcionalidad que, como decimos, en este caso no se da, y, más, viendo el contenido. La seguridad jurídica y la predictibilidad, en un asunto con una trascendencia económica y social como la contratación pública, son imprescindibles, pero este decreto de ley, lejos de esclarecer, emborrona la situación, por no decir que genera una situación de riesgo por invasión de competencias y por mala interpretación; por todo. Nuestro segundo motivo es porque muchos de los artículos, directamente, no creemos que sean conformes. Quizá porque podría haberse..., quizá eso podría haberse corregido en una tramitación como proyecto de ley pero, en cualquier caso, consideramos que no deberían estar, ahora mismo, en vigor como están. Y tercero, porque da alas a la discrecionalidad en la contratación o, mejor dicho, en la no contratación porque, al final, no se sabe ni de qué está hablando este decreto. Dar alas a la discrecionalidad es algo que hay que corregir allí donde ahora hay margen, por lo que es inadmisible que tenga la más mínima cabida en una nueva ley. Y si quieren apoyar al sector social y defender los intereses especiales de atención de los beneficiarios de este campo, no lo hagan así, intentando regalarles los oídos mientras les ponen la soga al cuello, mientras proponen mecanismos que les ahogarán, porque no les ofrecen las garantías necesarias, mientras les convierte en auténticos súbditos al servicio de la arbitrariedad de quien esté en ese momento al mando. Háganlo aprovechando toda la capacidad que tienen para facilitar su acceso a las contrataciones con todas las garantías y comprobando que ese apoyo no se resume en una frase en los pliegos, sino que tiene efectividad completa. Y, entre los motivos, me había olvidado un cuarto, que es que conociendo, como conocen, perfectamente el anteproyecto –que no decretazo– de ley de contratación que está en trámite y que en breve entrará..., debería entrar a debatirse en el Congreso; sabiendo, como saben, que probablemente la trasposición por parte del Gobierno de España se hará con bases distintas a las de este decreto ley, cuesta pensar que las prisas, la urgencia de este decreto, no vengan por encontrar otra causa de confrontación, aunque estén dispuestos a pagar el precio de una enorme inseguridad jurídica mientras tanto. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bon dia, conseller, diputats, diputades. Doncs bé, com ens explicava el conseller Romeva, avui portem a convalidar un decret llei que el que fa bàsicament és transposar dues directives europees: una, sobre les concessions, i l'altra, sobre la contractació pública. És cert que la contractació pública i el sector públic són molt importants al nostre país, també a l'Estat espanyol, per la capacitat que tenen, doncs, de generar una dinàmica econòmica molt important, i també llocs de treball, llocs de treball estables, no? Per tant, és important que estiguem atents a tot allò que faci referència a la millora en la contractació, en els processos de contractació; per la transparència, però no només per això, sinó també per com consolidem o solidifiquem la nostra economia a través de les empreses que constantment treballen amb l'Administració. En aquest sentit, val a dir que aquestes directives s'haurien d'haver transposat ja, ho hauria d'haver fet l'Estat. En aquest sentit, discrepo de la diputada que m'ha antecedit en la paraula, perquè..., que hagués fet la feina l'Estat, no? És que al final, també... L'Estat l'hagués fet, avui probablement no estaríem aquí, el conseller Romeva no hauria hagut d'aprovar o de presentar un decret llei avui a convalidar. No ha fet la feina l'Estat, per les raons que ell deu saber, i, per tant, doncs, en aquest sentit la Generalitat ha plantejat aquest decret llei, que intenta resoldre alguns dubtes i algunes inseguretats que no només es plantegen a la Generalitat, sinó també a altres administracions, com per exemple en els ajuntaments. Per tant... És cert, a més a més, que l'Estat ha fet recomanacions per als seus propis ministeris; podria haver fet recomanacions per a altres administracions, i no ho ha fet. Per tant, jo també crec que hauríem de fer una certa crítica a l'Estat, que no ha fet la seva feina i que a més, quan recomana, només recomana als seus i no pensa en altres administracions de l'Estat espanyol que estan veient, doncs, una situació d'una certa inseguretat jurídica per la no-transposició d'aquestes directives. El decret llei que se'ns presenta avui, per nosaltres, té elements positius, alguns potser no tant, i, per tant, doncs, entraré a explicar-los una mica i després faré una petició. Evidentment, els elements positius són que hi ha un element clau, que és que transferim el risc operacional de l'Administració a l'empresa en l'àmbit de les concessions. Aquest és un element que s'ha treballat molt, del qual s'ha escrit molt i s'ha parlat molt, perquè siguin les empreses les que tenen el risc a les operacions de concessió. Fins ara això no és així, i hem vist molts casos en què al final l'Estat ha hagut de pagar a les empreses concessionàries perquè, doncs, no han tingut els beneficis..., o han tingut pèrdues en el desenvolupament d'un servei de l'Administració o de l'obra, de la construcció d'una infraestructura. Per tant, aquest a nosaltres ens sembla un element molt important, que és la reversió del risc en una operació, ja sigui l'explotació d'obres o de serveis. Hi ha un altre element molt important per nosaltres i crec que sobretot per a l'economia catalana, que és com dividim en lots els contractes que es puguin fer, la licitació dels contractes de serveis o d'obres. A Catalunya tenim moltes micropimes –ja ni tan sols pimes, moltes micropimes–, que molt sovint no poden accedir a contractes de l'Administració perquè la quantitat, la massa del que en aquells moments s'està licitant és tan gran que no poden, no tenen capacitat d'accedir-hi; algunes és veritat que col·laboren amb altres a través d'UTE, però no sempre és així. Per tant, el fet que puguem dividir l'obra o el servei en lots facilita que moltes d'aquestes petites i mitjanes empreses puguin accedir a contractar amb l'Administració i a formar part, doncs, de la gestió d'aquesta obra o servei. A nosaltres ens sembla molt important. Es diu que sempre haurà d'haver-hi una divisió en lots, si no és que s'explica d'una manera concreta amb un informe, i a més a més, doncs, s'haurà d'establir en els plecs de condicions quin nombre màxim de lots pot licitar una empresa o quin màxim de lots es pot adjudicar a una empresa. Ens sembla que aquest és un element molt important, nosaltres creiem que això val la pena destacar-ho. Hi ha altres elements que també concreta aquest decret, que és una adjudicació ràpida; es parla d'un mes de l'adjudicació. Molt sovint les empreses es queixen de la poca celeritat de l'Administració, i aquí ens obliguem que en un mes adjudiquem. I, per tant, aquest és un element positiu, més enllà que és veritat que també emfatitza molt la digitalització dels processos. Molt sovint escoltem les empreses com es queixen que hem de portar papers amunt i avall i que realment no hi ha una finestreta única; doncs bé, digitalitzar el procés, la documentació, pot facilitar també l'agilització de tot aquest procés de licitació, que sovint és molt feixuc. Aquests, per nosaltres, són els elements més positius que té aquest decret. N'hi han uns altres que per nosaltres potser no ho son tant, no? Parlem moltes vegades que l'oferta més avantatjosa sempre s'ha de regir pel que fa al preu, en general... Aquest és un element, per nosaltres, que té alguns punts negatius, perquè hi han altres elements que per nosaltres valdria la pena valorar també, no?: doncs, com aquesta empresa inverteix en I+D+I, per exemple, com aquesta empresa innova, com treballa tots els temes d'igualtat, per exemple... I, per tant, aquests són elements que també s'haurien de valorar, sense que el cost fos més del 50 per cent, que molt sovint, doncs, això acaba afavorint moltes vegades les empreses grans que tenen més capacitat, no?, de poder elaborar uns costos més baixos o d'establir unes ofertes més avantatjoses. Després, és veritat, desapareixen els procediments negociats –no és perquè la Generalitat ho decideixi, sinó per la directiva europea–, i aquest és un element que probablement també faci que no puguem ser tan àgils, no? Els procediments negociats permeten ser àgils amb alguna contractació d'obres i serveis, i això farà, doncs, que potser l'Administració alenteixi una mica més el seu funcionament. I després que, tot i així..., parlava abans de la digitalització de la documentació, però també creem un registre electrònic d'empreses licitadores de la Generalitat, bé, que molt sovint això va bé, perquè genera i obliga a la transparència, però altres..., també ens pot també ajudar a alentir i a fer feixuc el procés a les empreses. Per tant, jo crec que segurament això es podrà treballar perquè no sigui així, perquè anem, doncs, facilitant una mica la vida a les empreses, que molt sovint pateixen, no l'Administració, sinó també tots els processos que no només la Generalitat, sinó altres administracions, des de la local a l'estatal, també se'ls demana i se'ls hi obliga. Més enllà d'aquestes transposicions directes, amb elements positius i poder més neutres, diguéssim, hi ha una excepcionalitat en el decret, que és quan es parla de, d'alguna manera, l'afavoriment en l'adjudicació de contractes, obres o serveis a les empreses del tercer sector, sempre que siguin sense afany de lucre; en igualtat de condicions, s'afavorirà aquest tipus d'entitats. A nosaltres ens sembla que això és positiu que sigui així, perquè al final va en la línia de la responsabilitat social que nosaltres com a Generalitat, com a administració, també hem de tenir. Però també volem posar un ull, no?, una atenció, que és que això no pot anar mai per sota o pot anar en detriment de la qualitat, de l'exigència que donem a les entitats, perquè, com a tot arreu, hi han empreses bones i no tan bones, hi han entitats que ho fan millor i altres que no ho fan tan bé. Per tant, siguem exigents amb les entitats, perquè també ens ho agrairan; si som exigents amb ells, també ells intentaran cada vegada fer les coses millor. Per tant, estem d'acord amb aquesta excepcionalitat, amb aquesta preferència, diguéssim, a les entitats sense afany de lucre de l'àmbit social, però volem posar també des del meu grup l'atenció en aquest aspecte, no? I, per últim, dir que, com que hi han coses que, com veiem, doncs, en què nosaltres tenim potser un element més crític –ja ho hem parlat també amb el grup que dóna suport al Govern–, ens agradaria que aquest decret llei –que ja es convalidarà avui segurament, però que, a més a més, ja està en vigor des que es va aprovar per part del Govern– es pogués aprovar via projecte de llei, per poder incloure-hi esmenes, millores que segur que el Govern i nosaltres també veiem i que podrien afavorir la millor transparència, la millor eficiència i eficàcia de l'Administració, i, per tant, segurament anirà en benefici de tothom. Per tant, si finalment podem convalidar el decret i poguéssim aprovar aquesta tramitació via projecte de llei, doncs..., el suport del Grup Socialista és total i absolut en aquest decret; això, com dic, doncs, intentant que amb aquesta tramitació poguéssim millorar aquells aspectes que nosaltres hi veiem algun element a destacar, a millorar, o que poguéssim segurament avançar en aquesta línia de què parlàvem en la convalidació d'aquest decret. Per tant, doncs, esperarem què diu el grup majoritari i, com els dic, la nostra votació serà favorable. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Romero. A continuació, té la paraula el senyor Marc Vidal, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot.
Bé; gràcies, presidenta. Conseller, tal com s'ha dit, el Govern ens demana la convalidació d'un decret llei sobre mesures urgents en matèria de contractació pública, amb l'objectiu de transposar dues directives europees, la 2014/23, que fa referència a com es poden adjudicar contractes públics en règim de concessió, i la 2014/24, que fa determinades modificacions sobre contractació pública. Totes dues directives estan emmarcades en un objectiu europeu que fa referència a intentar afavorir la contractació pública, de manera que pugui ser un instrument que impulsi la innovació a les nostres empreses; que impulsi el respecte mediambiental, que de vegades se'ns oblida, i que impulsi la qualitat dels serveis oferts a la ciutadania quan s'adjudiquen els contractes, sobretot en aquells que fan referència als serveis d'atenció a les persones. És en aquests serveis precisament on hi ha al nostre país una llarga, llarguíssima història de treball de petites empreses, moltes vegades sense ànim de lucre, empreses de l'anomenat «tercer sector, que fan una tasca d'atenció a les persones amb un treball de capil·laritat en el territori que, tal com s'ha anat organitzant històricament la nostra Administració, aquesta Administració difícilment podia realitzar. Com que les directives esmentades no han estat transposades per l'Estat espanyol, tal com s'ha dit, i el termini acabava el 18 d'abril, hi ha alguns aspectes d'aquestes directives que serien d'aplicació directa. Això voldria dir que s'haurien de renovar alguns contractes de molts d'aquests serveis que ara s'estan prestant per aquestes empreses del tercer sector, pendents de la corresponent subvenció, amb la consegüent possibilitat que, en absència de la concreció de la regulació que preveu la directiva però havent-la d'aplicar, poguessin passar aquests serveis a mans de qualsevol mercantil i pervertir, precisament, l'esperit d'allò que es pretén regular, que és la qualitat, l'especialització i la responsabilitat social en la prestació dels serveis. És en aquest sentit que el Govern planteja, entenc jo, una solució d'urgència fent la transposició de les directives per la via d'un decret llei, per evitar la inseguretat jurídica que representaria aquest, diguem-ne, impasse. La transposició de les directives és una prerrogativa que ens permet l'article 189.3 de l'Estatut, quan diu que en cas que la Unió Europea estableixi una legislació que substitueixi la normativa bàsica de l'Estat, la Generalitat pot adoptar la legislació de desenvolupament a partir de les normes europees. Per tant, en aquest cas, res a dir. Ara bé, la facultat del Govern de dictar disposicions legislatives provisionals sota la forma de decret llei està condicionada, també d'acord amb l'Estatut –l'apartat 1 de l'article 64–, a l'existència d'una necessitat extraordinària i urgent. I aquesta clàusula de necessitat extraordinària i urgent no és una clàusula buida de significat, sinó que és un límit jurídic a l'actuació del Govern, per mitjà de decret llei, que pretén evitar la invasió de facultats del Govern que estan reservades al Parlament. I, per tant, aquesta necessitat ha de quedar suficientment justificada, de manera explícita i de manera raonada, en el preàmbul. Mirem-nos el preàmbul. Mirant la justificació que fa el Govern, en aquest preàmbul, i contrastant-la amb l'articulat, nosaltres només interpretem que queda resolta aquesta urgència en la disposició transitòria segona, que és la que habilita a prorrogar els serveis que estan prestant en l'actualitat les entitats del tercer sector, que són les que es podrien veure directament afectades si no ho aprovem. I si ho mirem bé, de fet, és l'únic article que entra en vigor efectivament l'endemà de ser aprovat, és a dir que ja està en vigor; l'únic, perquè la resta de la regulació, especialment la que fa referència al concert social –que compartim parcialment–, només serà efectiva quan s'hagi aprovat el reglament corresponent, que, per tant, encara no tenim. De la mateixa manera que incorporar aquest concert social per substituir el règim de subvencions del SOC –que també compartim en part– no creiem que justifiqui una mesura urgent, que podria tractar-se perfectament en el marc d'un debat legislatiu. Per tant, nosaltres compartim la urgència i la necessitat d'evitar que surtin perjudicades, amb l'entrada en vigor de les directives i en absència de regulació, multitud de petites empreses del nostre país que presten serveis a la ciutadania amb una enorme voluntat social. Per tant, votarem a favor de la convalidació d'aquest decret per aquesta raó. Ara bé, entenem que el decret pretén ser més ambiciós i desenvolupa alguns aspectes d'aquestes directives que, al nostre entendre, no en justifiquen la urgència, tot i que compartim les mesures en gran part però que, posats a fer i salvada la urgència, probablement mereixerien una reflexió més ampla, un debat més tranquil i una definició més concreta, fet que ens permetria la tramitació d'aquest decret com un projecte de llei que nosaltres ara i aquí demanem. Creiem que hi ha elements interessants en aquest decret llei –alguns ja s'han dit. Per exemple, els elements que introdueix de simplificació burocràtica, que ens semblen raonables i no creiem que minimitzin les garanties ni la seguretat, com sí que sovint passa cada vegada que es parla, sobretot segons qui ho diu, de simplificació administrativa. Entenem que el que es planteja aquí pot acabar ajudant en positiu les petites i mitjanes empreses. Com també pot ser positiu establir límits a les baixes econòmiques per facilitar la competència sota criteris de qualitat. Ens sembla molt interessant que incorpori per primera vegada en el càlcul de costos econòmics, a l'hora de decidir una adjudicació de qualsevol contractació pública, el càlcul del cost del cicle de la vida, que inclou els costos ambientals i energètics i que permetrà, per primera vegada, tenir en compte la petjada de CO2 com un element valoratiu en les adjudicacions. També ens sembla positiu que la introducció del concepte de concert social en les adjudicacions dels contractes de concessió i sobre contractació pública per a la previsió de serveis socials inclogui requisits, clàusules, mesures de preferència o mesures de discriminació positiva, criteris socials, criteris de qualitat, criteris d'experiència i de trajectòria acreditada, i que permeti una continuïtat en l'atenció a les persones, o que es doni prioritat en aquests casos a les entitats sense ànim de lucre. Atesa aquesta voluntat de posar fil a l'agulla, doncs, creiem que en aquests aspectes positius, o que almenys a nosaltres ens semblen positius, hauríem d'incorporar elements que permetessin el blindatge d'aquests elements de qualitat, com per exemple clàusules socials i clàusules laborals –que no se'n parla– que garanteixin que en la prestació d'aquests serveis, la seva qualitat i les seves condicions estaran per damunt d'elements econòmics, i per evitar l'entrada d'allò que en diríem «l'economicisme mercantil, perquè ens entenguéssim tots. És a dir, cal assegurar que la qualitat de la prestació es basi en el coneixement, en l'experiència i en la responsabilitat social. Per això nosaltres creiem que val la pena que, si fem el debat d'aquest text com a projecte de llei, incorporem elements que al nostre entendre hi falten. Alguns, de concepte, com reafirmar que els serveis d'atenció a les persones són serveis públics, que no han d'estar condicionats al preu econòmic que tinguin ni a la llibertat de mercat, al mateix temps que reiterar que les entitats d'iniciativa social són un element definitori del sistema de serveis socials i un element clau en el foment d'aquests serveis. D'altres, de concreció en allò que ja hem començat a definir al decret, com, per exemple, l'establiment d'estàndards per a la millora de la qualitat del servei que incloguin amb molta claredat les condicions de treball que es presten. O l'establiment de mecanismes de control i d'instruments d'avaluació. O la necessitat de tenir en compte, a l'hora d'adjudicar el servei, la qualitat, la continuïtat, l'accessibilitat, l'assequibilitat, la disponibilitat i l'exhaustivitat dels serveis i les necessitats específiques de les distintes categories d'usuaris, inclosos els grups desafavorits i vulnerables. O assegurar la prevalença de les entitats del tercer sector, sense afany de lucre i de caràcter associatiu en la prestació dels serveis d'atenció a les persones. És en aquest sentit, també, que nosaltres volem recomanar –permeteu-me, abans de recomanar-ho... [[pausa]] – estudiar a fons un codi que ja està escrit i signat: el Codi de bones pràctiques en la contractació pública dels serveis d'atenció a les persones, que es va signar l'octubre del 2014 per tot un seguit d'entitats socials i la Generalitat de Catalunya, per tal d'implementar en forma d'articulat legal alguns dels acords que ara són un codi de bones pràctiques i prou. Per exemple, a l'hora de l'adjudicació, els criteris d'adjudicació, en línia amb tot el que s'ha anat explicant, com també la valoració de l'oferta econòmica, les baixes temeràries, etcètera. Però també en l'execució del contracte. Les condicions especials relacionades amb aspectes socials de la contractació, com l'estabilitat en l'ocupació, la inserció social, la igualtat de gènere, la conciliació o la promoció amb criteris d'igualtat. I finalment, també, mesures per al seguiment del compliment de les obligacions contractuals. En resum, doncs, per no avorrir-los més, creiem que aquest decret s'ha de convalidar per evitar inseguretat jurídica i facilitar la continuïtat a determinats col·lectius que presten serveis en l'actualitat, però entenem que cal tramitar-ho com a projecte de llei per facilitar el blindatge d'alguns elements positius, però no urgents, que incorpora el decret, i ampliar-lo amb aquelles mesures que ens permetin assegurar que la contractació pública facilita la qualitat, l'expertesa i la responsabilitat social per damunt de l'economicisme, seguint, precisament, l'esperit de les directives que vol transposar. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Vidal. A continuació, té la paraula la senyora Esperanza García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Bé, gràcies, presidenta. Diputats i diputades, conseller..., a veure, aquest decret que votem avui en aquest Ple amb el caràcter d'urgència i provisionalitat que li és propi al final el presenta el Govern fent seva la dita d'«avall, que fa baixada, i això no ens portarà enlloc. I aquesta actitud al final no és asèptica, perquè té conseqüències i té conseqüències per al bon funcionament de les institucions i les administracions públiques, i ara exposarem per què. El Govern presenta aquest decret sobre contractació pública sota una excusa, que és transposar directives comunitàries en l'àmbit de la contractació pública perquè, segons diuen vostès a l'exposició de motius, això, a finals del mes d'abril, doncs, ja s'havia esgotat el termini per incloure-ho al marc general. I és veritat –és veritat. Efectivament, la Unió Europea, doncs, va dictar una sèrie de normes, un procés pràcticament d'adaptació del que era tota la contractació administrativa pública, i ho va fer el 28 de març del 2014. Hi havia uns terminis, unes directives que s'anomenen «de quarta generació en termes de contractació pública perquè introdueixen, doncs, més competència, transparència –el que vostè, senyor conseller, ha dit només començar– a les polítiques públiques per fer més efectiu tot el tema de la contractació pública i fer més bé l'aprofitament dels recursos públics. Això és una realitat, i fins aquí tot és positiu. Ara bé, les directives entren en vigor als vint dies exactes de la seva publicació. El Govern d'Espanya té temps per transposar-les. És habitual que, de la mateixa dinàmica parlamentària i dels governs, sens perjudici que ja han entrat en vigor aquestes directives perquè són directament aplicables i interpretables, a vegades s'esgotin els terminis i fins i tot se superin. Quina és la situació a Espanya? Doncs, la situació a Espanya és: set mesos de govern en funcions. Això que vol dir? Això vol dir que, de moment, no tenim govern efectiu –el tenim en funcions– perquè els partits que van perdre els eleccions, aquells fan trinxera comuna i eviten i impedeixen que el presidenciable preferit pels ciutadans espanyols, que el varen votar amb una certa diferència respecte dels segons, i el partit preferit pels espanyols, no pugui formar govern. Quines conseqüències porta això? Doncs, això porta implícites una sèrie de conseqüències que consisteixen en el fet que un govern en funcions no pot fer lleis –no pot fer lleis–, tampoc pot transposar les directives. I això justament ho va dir el senyor Mariano Rajoy ahir: hi han més de vint directives pendents de transposició. El que passa és que el Govern de Catalunya sempre ens té acostumats a una cosa que és molt curiosa, i és legislar allò que no els competeix, i aquelles coses que sí que els competeix, i a més és obligació i responsabilitat del Govern de la Generalitat, doncs, fer allò que diuen «mutis por el foro, no? I aquesta és la realitat que ens trobem amb aquests decret llei: que les competències que han de gestionar no les gestionen i aquelles que no tenen les toquen amb un decret llei. Vostès han presentat aquests decret llei just després d'haver transcorregut aquest termini de transposició, un mes i escaig. Tenen pressa; és evident que tenen pressa. I saben vostès que el presenten a un govern en funcions que té les mans lligades, absolutament lligades, no pot fer absolutament res. Mirin, vostès tenen una oportunitat d'or, els preocupa la conflictivitat, la seguretat, la transparència, l'eficiència en la contractació pública? Els preocupa? Doncs, facin una cosa, donin suport i abstinguin-se a la investidura del senyor Mariano Rajoy com a president d'Espanya [[remor de veus]] . Facin... [[alguns aplaudiments]] , facin vostès un favor: ajudin –ajudin– a generar un govern estable i redueixin la conflictivitat en la contractació. [[Rialles.]] No riguin tant –no riguin tant. I no riguin tant per una cosa: vostès..., vostès ja han votat amb el Partit Popular! Gràcies a vostès la reforma laboral, doncs, [[persisteix la remor de veus]] va sortir endavant en un país que necessitava una reforma laboral.
Si us plau, si us plau...
Vostès no, és veritat. I és veritat que vostès en aquell moment es deien Convergència i Unió, i ara, no ho sé, ja ho veurem com es diran, perquè encara no se sap, no? Però aquesta és una realitat. [[Remor de veus.]] Mirin, avui estem debatent un decret llei que és clarament inconstitucional. Ens ho podíem haver estalviat, és veritat. Sobretot aquells dos grups que tenint diputats suficients per portar-lo al Consell de Garanties no ho han fet: Ciutadans i el PSC. El PSC perquè no hi veu absolutament res d'inconstitucionalitat i està enfocat en discurs anti-PP constant, perquè està més pensant en el Congrés dels Diputats que no pas en el Govern de la Generalitat. I després Ciutadans, que no ho ha fet. No és la primera vegada que tot i portar un decret llei o una proposta de llei al Consell de Garanties, el Govern de la Generalitat, amb un informe negatiu del Consell de Garanties, ho tira endavant. Però, vaja, com a mínim –com a mínim– ja tindríem negre sobre blanc que això és un projecte inconstitucional. I per què ho és? Doncs, perquè regula matèria bàsica de contractació pública. Afecta els actes de preparació, l'adjudicació, altera drets i deures de les parts, i això és competència de l'Estat: 149 de la Constitució. Com a govern autonòmic, el que podem fer –o el que poden fer vostès– és desenvolupar legislativament tot allò que és la legislació bàsica comuna de la contractació pública. I ho poden fer sense contradir la norma bàsica i complementant, introduint canvis, però sense contradir la legislació base. I a més, vostès, en aquesta exposició de motius d'aquest decret llei, han fet allò que diem els juristes, d'excusatio non petita, accusatio manifesta. Ho han fet; precisament, a l'exposició de motius. Vostès diuen: «Tenim competències, legitimitats, sentència del Tribunal Constitucional 141 del 93. No se l'han llegida, és que no se l'han llegida. És que, precisament, el que diu això és que l'Aragó, que va intentar fer una proposició de llei amb aquesta matèria, contractació administrativa pública, els van dir el següent, amb aquesta sentència: «Vostès han de respectar el mínimo común uniforme que permite garantizar la igualdad de los licitadores y su tratamiento común ante las administraciones y la eficiente utilización de los fondos públicos. Això vol dir que és inconstitucional. Això vol dir..., i ens ho hauria d'aclarir el senyor Romeva..., aquest decret llei què és exactament? És una altra estructura d'estat? És una nova estructura d'estat? Quin és l'objectiu perseguit amb aquest decret llei? Digui'ns, senyor conseller, què és exactament això? Perquè vostè sap perfectament que la setmana passada el Tribunal Constitucional va ser molt claret respecte de la creació d'estructures d'estat: no hi caben. Mirin, vostès el que aconsegueixen amb això al final és el de sempre: és que els febles pateixin, i que ens costi als catalans temps i diners. I qui són els febles? Els funcionaris –els funcionaris. Aquells que han d'aplicar ara, a la contractació pública, aquest decret llei o regir-se pels termes comuns de regulació contractual bàsica, que tenen dubtes. Estan una altra vegada posant els funcionaris entre l'espasa i la paret; estan, vostès, generant inseguretat jurídica. I si això arriba al Constitucional, saben què passarà amb els contractes que siguin nuls de ple dret? Què passarà amb les clàusules d'indemnització? Quant ens costarà als catalans? El debat d'avui que, evidentment, doncs, pel que sembla en posicionament de partits portarà a una aprovació d'aquest decret llei, ens portarà un altre cop a un altre recurs d'inconstitucionalitat, un altre per invasió competencial, un episodi més de conflicte, una excusa més per al victimisme del paranimf processista. Vostès al final el que fan és el de sempre. I em sap greu dir-ho, eh?, perquè jo estic segura que aquesta cambra, amb els juristes que hi han, segurament podríem generar bons marcs jurídics, amb qualitat, amb perdurabilitat, amb seguretat jurídica, amb eficiència, amb transparència. Però no, vostès segueixen amb aquesta marató, legislant sobre competències que no li són pròpies a aquesta cambra, i amb rauxa. I els resultats ja sabem que, amb la rauxa, no poden ser bons. Segurament, si fóssim d'una altra manera, el que faríem és crear lleis que ajudin a solucionar problemes, i no crear problemes nous, que és el que fan amb això. No comptin, ho sento moltíssim, amb nosaltres per entorpir i posar en risc ni la seguretat jurídica ni una cosa que és essencial: el grau d'autonomia que gaudim en aquesta comunitat autònoma.
Moltes gràcies, senyora García. A continuació, té la paraula el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. He de dir, primer de tot, que nosaltres hem debatut moltíssim sobre quina havia de ser la nostra posició amb relació a aquest decret, perquè és evident que aquest decret conté elements que són positius i d'alguna manera pensem que està bé que el Govern avanci en aquesta direcció. Però tenim molts dubtes sobre la forma, sobre el moment i sobre el resultat final que aborda aquest decret. D'entrada, a nosaltres el que ens fa, diguem-ne, una certa por és que una qüestió com la contractació administrativa es resolgui per la via de decret llei. És a dir, jo, això, penso que quasi pràcticament hauria d'estar prohibit, almenys en un país com el nostre on contractació administrativa, mecanismes d'adjudicació administrativa i, d'alguna manera, tot el que és la relació entre el sector privat, que fa negoci, i l'Administració pública, doncs, ens ha portat tantes, tantes i tantíssimes històries de corrupció, corrupteles i tràfic d'influències. Abans algú ho ha dit, en la sessió de control; ara mateix és el segon problema, la segona preocupació, la segona preocupació dels ciutadans, a Catalunya, la qüestió de la corrupció, i a mi em sembla, doncs, que aquest decret llei no respon de manera suficient i madura a totes les problemàtiques que planteja la qüestió de la contractació administrativa. De fet, aquest mateix Parlament, en la Comissió d'Investigació sobre el Frau Fiscal, la famosa comissió Pujol, va emetre unes conclusions sobre com s'havia de modificar..., demanant a aquest Ple que modifiqués i que tingués una actitud..., que prengués la iniciativa legislativa amb relació al tema de la contractació administrativa. I concretament parlava d'una reforma de la Llei de contractes del sector públic que limiti la revisió de preus de contractació, limiti el fraccionament de contractes, modifiqui el règim d'adjudicació directa; bé, en fi, tota una llista; concretament, és la recomanació 231, aprovada per aquest mateix Ple del Parlament fa tan sols un any. I quan nosaltres comparem les recomanacions de què aquest mateix Parlament es va dotar fa només un any, hi insisteixo, després d'un procés llarguíssim de valoració amb relació a la qüestió del frau fiscal i la corrupció, i veiem aquest decret que avui ens presenta el Govern per convalidar, doncs, no, no; no li arriba ni a la sola de la sabata, per dir-ho d'una manera senzilla, no? Però és que no només és la CIFEF; si nosaltres mirem quines són les conclusions de la Comissió d'Investigació sobre la Gestió en l'Àmbit Sanitari i les Relacions entre el Sector Públic Sanitari i les Empreses, també de l'anterior legislatura, hi van haver tot un conjunt de conclusions en què aquest Parlament es demanava també a si mateix tot un conjunt de reformes en matèria de contractació administrativa que no estan contingudes en la proposta que avui ens presenta el Govern. I, per tant, nosaltres hem de dir que, davant d'una preocupació, no només de la ciutadania, sinó específicament també d'aquest grup parlamentari, en el que és la lluita contra la corrupció i les corrupteles administratives, nosaltres pensem que aquest decret no hi dóna solució. La setmana passada, per exemple, es posava sobre la taula la qüestió del cas Innova de Reus, no? El jutge de Reus demanava una fiança crec que de 8 milions d'euros a cada un dels catorze regidors investigats en aquell cas –per cert, es tractava de regidors del tripartit que havia governat a Reus: Esquerra, Iniciativa i PSC. Vull dir, en aquest sentit..., no per re, sinó per tenir clar que és el model; és el model de gestió d'allò públic, el model de contractació que hem tingut fins avui el que genera un infinit de casos de corrupció i de corrupteles. I aquest decret llei que ens planteja el Govern no hi posa solució, perquè és continuisme i perquè sobretot no resol els principals problemes que les comissions d'investigació d'aquest Parlament han posat sobre la taula. A més a més, ens preocupa específicament que es pretengui resoldre una qüestió tan important, tan delicada i de tantíssim efecte econòmic per la via del decret llei. Això ja ho han explicat els altres grups. Nosaltres pensem que la urgència no està de cap manera justificada; però no només ho pensem nosaltres, que ja sé que el que pensi la CUP, doncs, té molt poca incidència, sinó que ho diu la Intervenció General en els informes que vostès acompanyen i que presenten en aquest Parlament per aprovar aquest decret. És a dir, més enllà del mateix text del decret, vostès remeten uns informes, que són preceptius per llei, i l'informe de la Intervenció General deixa clar que l'argumentació que vostès utilitzen per venir a justificar la urgència de regular aquesta qüestió a través de la figura d'un decret llei no està justificada. Perquè l'únic argument que vostès diuen és que perquè hi ha una directiva europea que ha entrat en vigor i que no s'ha transposat per llei a través de l'Estat, això els habilita directament a legislar per decret llei. En aquest sentit, jo vaig una mica diferent de per on ha anat la senyora García, evidentment, no? Però per mi no es tracta tant d'una qüestió..., per nosaltres no es tracta tant d'una qüestió competencial, sinó que es tracta sobretot de quines..., que només es pot regular per decret llei allò que és específicament urgent. I dir que perquè no s'ha transposat una directiva europea això genera una situació d'urgència significaria habilitar per via decret llei legislar absolutament sobre tot pràcticament en qualsevol moment. I això no és així, perquè una directiva europea que no estigui transposada és d'aplicació, no genera directament una situació d'inseguretat jurídica. Això ho diu l'informe d'intervenció que vostès acompanyen..., i que no sé si és que no se l'han llegit o, directament, no li han fet prou cas. I, per tant, nosaltres estaríem d'acord a tramitar aquest text, per poder-lo discutir, per poder-lo esmenar, per poder-hi reflexionar, per poder aportar compareixents, per la via, doncs, d'un projecte de llei que presentés el Govern en aquesta cambra. Per això, nosaltres avui, en el cas que resulti aprovat –que sembla que així serà, amb els vots, doncs, del PSC i de Catalunya Sí que es Pot, junt amb el grup que dóna suport al Govern– nosaltres demanarem que es tramiti com a projecte de llei en aquesta cambra perquè pensem que és un tema prou important perquè no es legisli per via de decret sinó que sigui el Parlament el que, en plenitud de les seves funcions, pugui anar treballant i esmenant el text. Perquè, més enllà de qüestions formals, què és el que ens preocupa especialment d'aquest decret? Doncs, miri, el que ens preocupa –i jo crec que ningú se sorprendrà, no serà cap novetat que ho digui– és el model de concert social que es planteja amb relació als serveis socials i al sector sanitari, en què també pot ser d'aplicació aquest decret llei. És a dir, jo crec que és a bastament conegut que nosaltres apostem per un model públic, de titularitat pública i amb actors públics. Som conscients que la realitat del país presenta que en determinats àmbits dels serveis socials tinguem actors que són –determinats actors del tercer sector– entitats privades però que són sense ànim de lucre. Però, tanmateix, pensem que el decret que avui se'ns posa aquí sobre la taula no garanteix específicament que aquest sigui el model. És a dir, planteja que hi haurà una priorització a l'hora de generar concerts a favor de les entitats sense ànim de lucre, però ni es concreta com serà aquesta priorització ni, el que és més important per nosaltres, prohibeix..., no prohibeix que les empreses amb ànim de lucre faran negoci amb els serveis socials i faran negoci amb la sanitat d'aquest país; diguem-los Innova, diguem-los Sehrs, diguem-los Hestia, diguem-los com vulguem. Nosaltres no avalarem que empreses privades guanyin diners amb els serveis socials i amb els serveis sanitaris d'aquest país. Per tant, mentre això estigui contingut al text del decret, sigui a través d'una disposició addicional, sigui justificat amb la transposició neutral d'una directiva, nosaltres sabem que el dret no és mai neutral; el dret acostuma a estar al costat dels poderosos, i nosaltres, precisament, hem vingut aquí per combatre-ho. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Salellas. A continuació, té la paraula el senyor Germà Bel, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bon dia. Moltes gràcies per totes les intervencions –excepte la del conseller, perquè, si li donés les gràcies al conseller, semblaria que li faig la pilota–, tant les del «sí com les del «no com les del «no ho sé, en sentit que jo crec que... Per cert, senyora Esperanza, vostè m'ha entendrit, però sap què passa? Jo no puc parlar en nom de Demòcrates, ni de MES, ni de Convergència, ni d'Esquerra, perquè la meva vida de partit va acabar fa molts anys –en aquest sentit, sóc un zombi–, però sí que li demano..., home, li dic, si volen una abstenció, els sortirà una miqueta més cara que la de Ciutadans, que han anunciat que, en segona votació, i gratis, ja la tenen. Jo aquí, mínim, per a començar, un referèndum, no? [[Remor de veus.]] Però, miren, la qüestió de la urgència l'ha dirimit clarament los suports en este decret: los partits que tenen responsabilitats de govern local han apreciat la urgència; los que no en tenen, no l'han apreciat, a Catalunya, i los que en tenen a Catalunya i no l'han apreciat és que deuen estar al limbo de los justos. Perquè el tema de la urgència l'ha explicat molt bé el conseller, en quin aspecte ho és més i en quin aspecte ho és menys. Jo no hi entraré. Jo, de fet, no entraré en aspectes de detall del decret que ja s'han comentat, que existeixen i per això la portaveu del PP mos ha dit que ho volen portar al Constitucional..., com en matèria de més transparència en la contractació, eliminar els processos negociats sense publicitat directa, la consideració del cicle complet de la vida en projectes i obres. Tinguen en compte que, si això s'hagués tingut en compte a Espanya, la línia AVE Madrid-València hauria sortit amb un informe ambiental negatiu. Fixin-se, els canvis! Però jo no hi entraré aquí, perquè s'ha dit molt. Jo faré referència, sobretot, al perquè de tot plegat. I miren, i el perquè de tot plegat, de lo important, de lo fonamental, de lo que no és més urgent però és més fonamental, té a veure amb la qüestió de la transposició. La directiva europea no s'ha transposat perquè el Govern no ha volgut, no perquè estiga en funcions. Perquè el dia 5 de setembre del 2015 el Govern central va modificar la normativa de contractes, però en sentit oposat a la directiva europea, en sentit oposat, setembre de 2015, aquí en precampanya i allí no en funcions. Està al BOE. Però això té el seu lloc al guió, i el guió ha d'anar parsimoniosament. Miren, els darrers anys hem vist moltes coses passar en contractació pública. La directiva europea té un principi fonamental –fonamental–, una de les dues que es transposen, que és lo de transferir el risc operacional al concessionari, i, si no, es considera que no hi ha concessió. Les conseqüències són molt grans; lo problema és important per a Espanya perquè és lo país amb més concessions privades. Però, si volen que ho situem, ens hi poden ajudar algunes coses. [[L'orador mostra una fotografia.]] Ho reconeixen? Potser alguns ho reconeixeran millor si veuen un mapa on surt lo meu poble, les Cases d'Alcanar, que és lo més afectat pels terratrèmols. Això va ser una concessió feta, senyor Coscubiela –a qui..., aquí, l'orella–, el 2008 –el 2008–, liquidada el 2014, amb un cost de més de 1.500 milions. L'empresa concessionària era Escal, la propietària era ACS –la propietària de la concessionària; ACS és una empresa constructora. No sé si reconeixen això, que és un mapa, però avui no va de mapes, va de fotos; són les radials de Madrid i alguna de levantina. [[L'orador mostra diverses fotografies.]] El problema és este: estan buides; ho sabíem, jo era diputat quan se van fer les concessions i tramitacions. Era fàcil tècnicament, ho vam avisar. I ho va fer, el Govern del PP, lo primer Govern Aznar, les concessions de les radials, lo primer Govern Aznar, avisat; volien onze entrades a Madrid, com a París. I a alguns els va dir: «Us les fem amb peatges si ens garantiu l'obra. I està en liquidació; tenen una ordre de liquidació, algunes d'elles, per a octubre, però no la veuran la liquidació, perquè el nou Govern en funcions, amb l'abstenció de Ciutadans, muntarà una empresa pública, banc dolent d'autopistes, i ja en sentirem parlar en els peatges de la AP-7 sud i AP-7 nord. Però este és un altre capítol, conseller, ja li ho vaig comentar. Però, bé, saben que no passa només a carreteres. [[L'orador mostra una fotografia.]] Això és un túnel, que podria ser un de molts túnels, però és lo túnel de Le Perthus –per cert, de les radials, n'hi havien dos, la R-3 i la R-5, propietat bàsicament d'Abertis i ACS; sona Abertis?, sona ACS? [[veus de fons]] ; sí, sí, no, que els miro, és que..., però què s'han pensat que som?, què s'han pensat que som?, Abertis i ACS, Bankia i Sacyr–; Le Perthus, lo túnel, concedit el 2003, també pel Govern del PP, ínclito, i en curs de liquidació, perquè, ostres!, una altra vegada ACS, empresa concessionària d'Eiffage, francesa, ha dit que li surt més a compte no seguir l'operació, i estan en liquidació. No ho veuran liquidat, serà rescatat. Però, bé, no tot passa a Madrid, eh? [[L'orador mostra una fotografia.]] Això és la Manlleu-Ripoll, que és més nostrada; va ser concedida el 2006 i ha estat rescatada el 2015, amb un cost de quasi 300 milions. Per si algú es pensava que això només passava a Madrid. [[Pausa.]] «Coscu! Este ve després. [[Rialles.]] Això és lo que passa quan el 1965 s'introduïx en la legislació espanyola la responsabilitat patrimonial de l'Administració, que garanteix els inversors tercers en cas de fallida de l'empresa concessionària. Que no es va considerar a la primera llei de ferrocarrils del 1855, que estableix una subhasta descendent i apropiació gratuïta per l'Estat en cas de fallida de les subhastes. Això és el que passa, com quan al franquisme es fan poders estrets entre negocis i poder polític –riguin-se'n, del d'ara–, que va fer que empreses privades desenvolupessin les autopistes de peatge. I això és el que passa quan se vol construir poder institucional a partir de les concessions. I miren, la directiva, i la seua transposició, permet contractar en Sacyr, en Comsa, en Florentino Pérez i, fins i tot, en Darth Vader! [[L'orador mostra una fotografia.]] Darth Vader! [[Remor de veus, rialles i aplaudiments.]] Perquè el problema no és en qui es contracta, los judicis d'intencions són propis de la religió, i en aquesta cambra hi han aproximacions religioses a la política. [[Rialles.]] Lo problema són los marcs legals, i els incentius, i les regles! I quan se transfereix lo risc operacional al concessionari s'evita... –i els explico com va per si algú, després de properes eleccions, quan siguen, ha d'anar a la privada... Miren, la constructora és l'ama de la concessionària. La concessionària, diguem-li..., no ho sé..., el túnel de TP Ferro de Le Perthus li encomana a ACS, que és l'ama, que construïsca. La construcció es fa i es paga. La concessionària ha invertit el 10 per cent, la resta és deute de tercers. La concessionària ha invertit menys que el benefici en la construcció. Per això encara que faça fallida sense operar, los tercers recuperen i el constructor, que és l'amo de la concessionària, guanya. Este és lo negoci, per això a Espanya, tant, quan les coses han anat bé s'ha guanyat i quan han anat malament, també. I este decret té la vocació d'acabar amb això transposant una directiva que el Govern espanyol no ha transposat, no per manca de temps, sinó perquè, diguem-ne, li afecta «el model de negoci. Aquest és l'assumpte fonamental d'esta direcció, i és lo que en el futur podran anar mirant. Per això els deia als grups parlamentaris Socialista i de Catalunya Sí que es Pot que nosaltres no agarràvem com una concessió que s'havia de fer la tramitació com a projecte de llei, sinó que érem proactius en la posició que es tramités com a projecte de llei. Els ho he dit al senyor Marc Vidal i a la senyora Alícia Romero, que els agraeixo la flexibilitat. Perquè li han demanat al Govern que s'espreméssen una mica més les neurones, a veure si podem trobar encara més precisió a intentar tancar què passa quan una empresa concessionària fa fallida. Perquè és lo que la legislació espanyola ha deixat obert en lo canvi del setembre del 2015. Van dir: «Bé, si és durant la construcció, l'Estat s'ho queda pagant lo 70 per cent, després d'una subhasta; però si és durant la concessió, no passa re, i com que no passa res és RPA. És que és lo model de negoci. Acabo. Un dels discursos que em fa més gràcia sentir en esta cambra és aquell que «los independentistas nos quieren sacar de España y sacarnos de Europa, perquè, no sé si se n'han adonat, senyors diputats i diputades, que el model d'Estat d'Espanya que construïx una nació és el que necessita evitar que Europa entre a la península. De la mateixa manera que les institucions espanyoles necessiten evitar que les directives que volen imposar polítiques públiques més modernes, institucions molt més modernes, entren a la península. Per això, alguna gent, sense ser independentistes pata negra, hem arribat a la conclusió que l'única forma que Europa entre a Catalunya és sortint de l'Estat espanyol. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Bel. Acabat al debat, procedirem ara a la votació. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] D'acord amb l'article 155.3 del Reglament s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret i els vots negatius són favorables a la derogació. Per tant, anem a votar. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 86 vots a favor, 46 en contra i cap abstenció. Atès que hi han hagut peticions que es tramiti com a projecte de llei... [[veus de fons]] –sí, em sembla que hi han hagut tres peticions perquè es tramiti com a projecte de llei–, en tot cas, doncs, ara farem la votació. Els vots afirmatius vol dir que seran a favorables a que es tramiti com a projecte de llei i els vots negatius en contra. D'acord? [[Pausa.]] Comença la votació. Ha quedat aprovat que es tramitarà com a projecte de llei per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Proposta de resolució sobre la creació d'un pacte nacional per a la indústria]] [[250-00455/11]] A continuació, passem al tercer punt de l'ordre del dia, que és: debat i votació de la proposta de resolució sobre la creació d'un pacte nacional per a la indústria. [[Remor de veus.]] D'acord amb l'article 165.1 del Reglament, per a presentar la proposta de resolució poden intervenir els grups parlamentaris autors de la proposta. Atès que aquesta proposta de resolució ha estat presentada conjuntament per tots els grups parlamentaris, procedirem al torn d'intervenció per un temps màxim de deu minuts. Per a iniciar el torn d'intervencions, té la paraula el senyor Joan García, del Grup Parlamentari de Ciutadans. [[Pausa.]] Diputat, quan vulgui.
Sí; gràcies, presidenta. Diputats, diputades, volia començar, primer, donant la benvinguda i agrair a tots els membres del pacte «Més indústria que ens acompanyen avui, i donar-los d'alguna forma o agrair-los dues coses: primer, la seva perseverança a l'hora de mantenir viva aquesta proposta que avui, doncs, d'alguna forma, en forma de proposta de resolució, votarem. I, segona, haver-nos deixat impulsar també des d'aquest grup, tal com hem defensat en altres legislatures, i aquesta, doncs, amb molta intensitat, precisament aportar i donar suport a la proposta que avui portem aquí. «Catalunya serà industrial o no serà. Aquesta és un frase que nosaltres hem utilitzat moltes vegades. Avui sembla, doncs, que aquest dubte shakespearià es podrà resoldre amb un «ser. Per fi crec que podrem començar a treballar en aquesta línia. I d'aquesta forma redrecem d'alguna forma altres fórmules que desafortunadament, doncs, hem vist aquests últims temps. Avui redrecem una frase que també s'ha fet prou famosa, com la de «la millor política industrial és la que no es fa. Aquesta frase, doncs, que ens ha portat que els governs convergents –i em permetran que els digui «convergents de moment, fins que ens donin un altre gentilici–, doncs, han portat a terme aquest últims anys. Catalunya ha passat de tenir un PIB industrial d'un 29 per cent del total, el 1994, a un inalterable 20 per cent actual, encara allunyat dels objectius marcats per l'estratègia RIS3CAT, que és del 25 per cent a l'any 2020. De fet, el 2015, l'informe que ens ha passat la conselleria ens comenta i ens diu, doncs, que, parlant de la indústria a Catalunya, la indústria va disminuir el seu pes dins del conjunt de l'economia catalana i el VAB industrial, tot i créixer, es va situar bastant per sota del conjunt d'Espanya. Igual que amb el VAB va passar amb la producció industrial, amb l'índex de producció industrial, amb un creixement inferior a la resta d'Espanya. Crec que les dades són irrefutables i havíem de reaccionar: el passat 11 d'abril del 2016 tots els grups d'aquest Parlament signàrem, a proposta del pacte «Més indústria, una declaració anomenada «La indústria no pot esperar. Totalment d'acord. De fet, els hauríem donat un altre nom: «La indústria no podia esperar. Com s'ha demostrat a altres països del nostre entorn, la millor estratègia de lluita contra la crisi és tenir una indústria forta, i, per tant, prioritzar les polítiques industrials. Però no es va seguir aquesta estratègia i ho hem pagat amb duresa aquests anys. El pacte «Més indústria el 2012 es plantejava com una oportunitat, una oportunitat que va néixer de la mateixa societat civil i a través dels agents implicats, molts aquí avui presents: universitats, sindicats, patronals, professionals, experts. Vam perdre l'oportunitat de fer el que avui farem, però molt abans; una decisió que ens hauria donat eines per millorar la nostra posició de cara a una encara feble sortida de la crisi. Però a Catalunya alguns s'han dedicat a no prioritzar allò que realment preocupa els ciutadans, deixant de costat les polítiques que donen una resposta ràpida als problemes i potenciant les iniciatives que ens condueixen a un xoc institucional. I ho hem vist en la presentació de la llei anterior i així ho hem dit. I d'aquesta manera portem ja molts molt temps sense gestionar amb un cert talent allò que alguns de vostès, sobiranistes, denominen «el mentrestant, i que nosaltres anomenem «el futur; un futur que passa pel present i que es resumeix en una sola paraula: compromís. A Ciutadans vam ser impulsors d'aquesta proposta de resolució des de l'inici. Avui estem aquí per mostrar el nostre compromís inequívoc amb la indústria, i ho fem de la manera que millor sabem: amb fets, sense retòrica. No ens podíem presentar al debat d'una proposta de resolució d'impuls de la política industrial sense un compromís en forma de treball parlamentari. Així, Ciutadans s'ha proposat i ha aprovat des del passat mes de febrer al Parlament diferents resolucions sobre política industrial. Són un total de deu resolucions aprovades que tracten temes com: finançament alternatiu, clústers, polígons industrials, start-ups, innovació, formació de professional dual, recerca o universitats, i que es sumen a mocions aprovades sobre mesures de lluita contra la deslocalització d'empreses o sobre emprenedors i autònoms. Arribem a aquest Ple amb els deures fets i amb la sensació que és el Govern qui ha de posar-se, ara, a treballar. Està a les mans del Govern, senyor conseller, ja que està avui aquí, que aquest treball serveixi d'alguna cosa. Està en mans del Govern implementar les proposes que s'aproven en aquest Parlament, cosa que molt sovint no passa. La proposta d'avui és una oportunitat per començar a fer-ho. Aquesta és una proposta que determina una sèrie d'eines, com un acord programàtic concret i una proposta de seguiment del seu grau de compliment. És una proposta que dibuixa el futur, acceptant la realitat present. Mirin, la situació laboral de molts catalans és la que es deriva d'un model productiu que basa, en part, la seva competitivitat en la precarietat. La baixa qualitat del treball que es genera, reforça la idea de dualitat del mercat laboral, una cosa que nosaltres denunciem des de fa molts mesos. El treball que es genera és temporal, estacional, de baixa qualificació i amb salaris baixos. Per tant, hem de construir un nou model productiu i serà un model productiu on la indústria ha de ser el pal de paller. Però, això sí, ha de ser una nova indústria, una indústria que basi la competitivitat en factors relacionats amb el que nosaltres, a Ciutadans, denominem «el sistema de coneixement. Un sistema de coneixement transversal, que neixi d'un pacte nacional, a tot Espanya, per l'educació, que pugui introduir valors en el sistema educatiu, com són l'emprenedoria o el valor de la recerca. Que estiguin presents aquests valors des de primària fins a la universitat. Un sistema de coneixement que augmenti els recursos de la recerca bàsica i aplicada, que enforteixi la formació professional dual i que faci imprescindible la transferència tecnològica. Un sistema de coneixement aplicat a una nova indústria, que tingui com a objectius la capacitació dels seus treballadors i el disseny o la innovació dins del que anomenem la cadena de valor de qualsevol producte. Volem una indústria dins d'un model productiu que tindrà, en el coneixement, el millor argument per fer-nos competitius, internacionalitzar més la nostra economia i lluitar contra la precarietat. I ho volem construint sinèrgies amb la resta d'Espanya i la Unió Europea. Pensem que bona part de la construcció de l'ecosistema empresarial on hem de construir aquest nou model depèn d'aquesta premissa, depèn essencialment d'aquesta premissa. I no calen exemples, o creuen que serà fàcil tenir un corredor mediterrani estant fora de la Unió Europea? Desconnectar-nos per poder-nos connectar? Doncs, bé, des de Ciutadans, defensarem el paper de Catalunya com a motor d'aquest canvi de model productiu a tot Espanya; com ho hem sigut moltes altres vegades. Per tant, i en resum, el que avui portem a aquest Parlament és una proposta de resolució que posa en marxa un rellotge que esperem que deixi enrere un model productiu allunyat de la política industrial. Avui tots fem efectiu un compromís amb el futur. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor García. A continuació, té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bon dia, de nou, consellers, diputats i diputades. Miri, actualment, o ja fa uns quants mesos que sovint, massa sovint potser, escoltem que l'economia espanyola ja ha sortit de la crisi, que sortim de la recessió, que el PIB està creixent, i és veritat, i és veritat que el PIB català, per sobre de la mitjana espanyola, ens ho diu molt sovint el president Puigdemont, però això no té perquè, en si, ser una bona notícia, perquè també ens caldria preguntar-nos com està sent aquest creixement. Està sent un creixement fràgil?, un creixement dèbil?, un creixement estable, sòlid? Aquesta és una pregunta que ens hauríem de respondre. Nosaltres creiem que no podrem parlar de recuperació, no podrem parlar de sortida de la crisi fins que tinguem una reducció dràstica de l'atur, fins que l'atur baixi per sota del 10 per cent i, per tant, gairebé tinguem un atur tècnic, no? Creiem que en aquests moments els llocs de treball que tenim són de baixa qualitat, amb uns sous baixos, amb molta temporalitat, molta precarietat i, per tant, en aquestes circumstàncies no creiem que puguem afirmar d'una manera molt rotunda que estiguem sortint de la crisi i que l'acceleració econòmica..., i la recessió, doncs, està acabant. El que creiem també és que si cal evitar alguna cosa és el creixement que hem viscut en els darrers anys, en el que sectors com la construcció o els serveis turístics de molt baixa qualitat van generar molts llocs de treball, però no van millorar ni la nostra productivitat ni la nostra competitivitat, sobretot de cara a l'exterior. Vam viure moments, sí, econòmicament importants, però és veritat que generant llocs de treball de molt poc valor afegit i de molt poca formació. Eren llocs de treball que ocupaven persones gairebé sense formació, amb sous molt elevats i això va generar una bombolla que, com molt bé coneixeu, ens ha portat on som avui aquí. I és en aquest entorn i és en aquest marc en què nosaltres creiem que la indústria ha de tenir un paper rellevant, ha de tenir un paper important; no ho creiem avui, ja fa molt, molt de temps que nosaltres reivindiquem el paper de la indústria, entre altres coses, perquè genera llocs de treball estables, de molt valor afegit, de molt contingut tecnològic i de coneixement, de molta injecció de coneixement, perquè la indústria és la que fa o dedica més inversió a la recerca i el desenvolupament, perquè té una gran capacitat exportadora i perquè acostuma, per aquests motius que deia, a tenir sous dignes, sous alts i sous i llocs de treball estables. Per tant, la indústria, per nosaltres, és un factor clarament rellevant per sortir d'aquesta recessió en la que ens trobem i, sobretot, per generar llocs de treball estables i d'alta qualitat. Avui, la indústria representa en el conjunt de l'economia catalana, el 18 per cent. Si analitzem el perímetre i aquells llocs de treball indirectes, estaríem a l'entorn del 50 per cent, però també sabem tots que els llocs de treball i l'ocupació i el PIB industrial ha anat disminuint els darrers anys i hem vist aquí, al Parlament passar i veiem, per desgràcia encara, passar molts comitès d'empresa que ens presenten els ERO, doncs, que les seves empreses han decidit posar i veiem com empreses, per desgràcia, es traslladen a altres països, no? Per tant, estem perdent PIB industrial i estem perdent ocupació. Ja fa mesos –ja fa anys, podríem dir– que necessitem fer un pas endavant, que necessitem posar la mirada llarga, que necessitem ser proactius i fer un pas endavant pel que fa a la reindustrialització de la nostra economia. L'hem de modernitzar, hem d'enfortir l'I+D+I, sobretot, per injectar-la d'una manera molt clara al sector productiu. Cal redirigir el sector productiu perquè aquest pugui ser més competitiu, cal també revisar el sistema educatiu, sobretot la formació professional dual, per acostar-la més al mercat laboral, per acostar-la més al sector productiu, que té demandes a què molt sovint no sabem..., no hi sabem donar resposta; cal també apostar fortament per infraestructures que ajuden, també, a la nostra millora de la productivitat i la competitivitat. I en aquesta demanda a crits, podríem dir, que fem des del meu grup parlamentari, però que jo crec que també comparteix molta gent, s'emmarca el que avui aprovarem –el que aprovarem avui–, que és aquesta proposta de resolució que té un origen molt clar, que s'inicia l'any 2012, quan un seguit, doncs, d'universitats, agents socials i econòmics i col·legis professionals es troben i diuen: «Com no comencem a prendre decisions pel que fa al futur de la indústria i el futur de l'economia al nostre país, no ens en sortirem. Això va ser el 2012, es va fer un treball amb més de cent experts en diferents àmbits i va donar lloc al pacte «Més indústria, amb 138 propostes concretes, que treballava sobre molts aspectes diferents. Bàsicament, el que aquest pacte explica i concreta, un cop l'has llegit, el que fa bàsicament és plantejar propostes que faciliten i posen les condicions perquè la indústria pugui millorar i pugui créixer al nostre país i pugui créixer d'una manera sostenible i estable, com bé dèiem. Perquè no és veritat que la millor política industrial és la que no es fa, i si mirem els Estats Units, que moltes vegades, doncs, ens agrada emmirallar-nos en aquell país, veiem com a Silicon Valley apareix com l'Estat empeny moltes empreses perquè facin innovació tecnològica en l'àmbit de la defensa, per exemple; però hem vist com, l'any 2009, per exemple, els Estats Units dóna un préstec a molt baix tipus d'interès, de 465 milions d'euros a Tesla, perquè desenvolupi tecnologia en l'àmbit del sector de l'automòbil, per fer bateries elèctriques, que, com vostès saben, és la gran revolució que porta..., a un sector que semblava gairebé irrompible, no? Doncs, no és veritat que no es pot fer política industrial, se n'ha de fer i els governs tenen capacitat per fer-ne. Tenen capacitat per facilitar les condicions i per posar aquestes condicions, i per tant, nosaltres el que creiem és que cal fer això. I el que diu el pacte «Més indústria és això, que en diferents àmbits com la formació, les infraestructures..., s'ha parlat del Corredor Mediterrani, però hi ha moltes altres infraestructures que ajuden a millorar la productivitat i la competitivitat de les nostres empreses perquè puguin exportar i perquè puguin, evidentment, doncs, ser molt més sòlides. Es parla d'energia, un dels costos més importants que tenen les empreses al nostre país són els costos energètics i, avui, el conseller ha anunciat un pla d'energia al nostre país, però probablement arriba una mica tard, l'hauríem necessitat abans, però bé, benvingut sigui. Però aquest és un element clau pel futur de la nostra indústria: el finançament. Abans feia aquest comentari, que posava aquest exemple d'aquest préstec, d'aquest finançament que van donar els Estats Units a l'empresa Tesla per desenvolupar, doncs, un producte tecnològic molt important, no? Doncs bé, aquest és un element clau, per nosaltres, l'exportació; com millorem la mida de les empreses perquè puguin invertir en innovació, perquè puguin exportar, perquè puguin, evidentment, doncs, agafar una dimensió més important i aconseguir ser més productives i més competitives. Aquest és el pacte que presentava l'any 2013 aquest grup d'agents socials, econòmics, universitats i col·legis professionals. Nosaltres, des del primer dia el vam recolzar. De fet, vam presentar una interpel·lació, vam fer una interpel·lació al conseller Felip Puig en què, entre altres coses, li dèiem que prengués el compromís de fer front a aquestes 138 propostes; que les calendaritzés, que les prioritzés, però que comencéssim a treballar i aprofitéssim el que havia fet la societat civil. Tantes vegades que diem que allò que faci la societat civil o fa la societat civil no cal que ho fem nosaltres, doncs, si ja hi havia hagut una feina molt important..., prenguem-la com a nostra, perquè, a més, s'havia fet des del consens i des de la visió molt diferent de molts grups i sectors diversos, doncs, acceptem-la i posem-nos en marxa. No es va fer això, fins i tot en aquella moció a què va donar lloc, que va ser conseqüència d'aquella interpel·lació, vam incorporar allò i no es va aprovar. Per tant, hem intentat, hem volgut des del Grup Socialista, com a mínim, fer esforços perquè aquell pacte es veiés concretat amb l'acció de govern. No va ser així i nosaltres ho hem lamentat, perquè ens sembla que el que avui s'aprova arriba tard i és veritat que avui, segurament, no toca fer moltes crítiques, però també val la pena tenir memòria, recordar, doncs, que això es va aprovar el 2013 i que probablement hem perdut tres anys, i això és una pena, perquè en moments com els que estem no hauríem de perdre ni un minut. I nosaltres posem algunes atencions: avui aprovarem això per unanimitat, segurament, i estem satisfets que sigui així, però nosaltres hi estarem molt amatents, perquè la proposta de pressupost que se'ns va fer el 2016, en política industrial, reduïa el pressupost amb relació al 2015 i perquè amb relació al 2010, hem reduït un 80 per cent el pressupost en política industrial. I perquè al mes de maig sortien notícies que deien que el Govern, en quinze dies, convocaria els grups polítics i també les entitats socials i econòmiques per començar a treballar aquest pacte. I avui, que és 13 de juliol, no en tenim notícies; i no és cap crítica, conseller Baiget, perquè sé que vostè té voluntat de fer això, però posem-nos-hi ja, si us plau –posem-nos-hi ja. Aprovem avui això i intentem convocar-nos com abans millor, perquè és important que aquest pacte es traslladi, es concreti amb acció de govern, que vol dir: accions, calendari, pressupostos. Tot no ho podrem fer avui, ni demà, ni demà passat; som conscients de tot això, però sí que és important que puguem calendaritzar aquestes accions a curt, mitjà i llarg termini, que puguem posar pressupostos i que puguem, d'alguna manera, consensuar el que cal fer en política industrial. Crec que hi ha una feina molt ben feta, que cal agrair d'una manera efusiva a tot aquest grup d'entitats, doncs, que van fer aquest treball i van conformar el pacte «Més indústria. Nosaltres esperem que el Govern posi fil a l'agulla, el país ho necessita, i creiem que també s'ho mereixen totes aquestes persones que han dedicat tants esforços a definir una política industrial necessària per a un país que ja fa massa temps que espera justament això, una política industrial valenta i decidida per tenir una economia més sostenible i més estable al nostre país. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora Romero. A continuació, té la paraula el senyor Marc Vidal, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Conseller, consellera, amics i amigues del pacte «Més indústria que esteu aquí, sigueu benvinguts i benvingudes. Desembre de 2012, es presenta al paranimf de la Universitat de Barcelona el manifest «Més indústria: la resposta catalana a la crisi. La importància d'aquest document no estava tant en el contingut, sinó en l'atreviment; és a dir, en la voluntat de suma. No en va estava impulsat per la gent que està avui aquí: sindicats, organitzacions empresarials, universitats i col·legis professionals de Catalunya. Aquest manifest, amb els mateixos protagonistes, és l'inici d'un procés desenvolupat durant el primer semestre del 2013, amb un centenar d'experts en vuit comissions de treball, i que permet la redacció d'un nou document: el pacte «Més indústria, Pacte per a la indústria a Catalunya. Tant el manifest com el pacte partien de la hipòtesi compartida que la millor manera de sortir de la crisi i reactivar l'economia era –era i és– potenciar la indústria, i de la constatació de la pèrdua de pes industrialista de l'economia catalana en els primers anys de la crisi. Dos elements definidors dels treballs per elaborar aquest document que incorpora 139 mesures molt concretes han estat, per un costat, la recerca del consens entre els seus membres –que no oblidem que parteixen de punts de vista bastant diferents, però a l'entorn d'un mateix objectiu–, i un altre que seria els treballs i les propostes de llarg recorregut. Però, és clar, malgrat comptar amb l'acord previ, malgrat comptar amb el treball expert de gent implicada, amb el que no han comptat ni el manifest ni el pacte és amb l'acord del Govern. De paraula, sí –de paraula, sí–, però de fets, senyor conseller, mai. El Govern sempre ha dit que el seu programa industrial incorpora un 80 per cent de les mesures demanades al pacte i els components del pacte sempre ho han negat –deuen ser viciosos de mena. Però, de fet, no cal ser gaire il·lustrat, només cal llegir les mesures i veure què fa el Govern. I no hi ha color: el programa industrial del Govern és un bon powerpoint, cert, que descriu com hauria de ser la indústria en el marc de l'Europa 2020 i el RIS3 europeu –sí, senyor–, i en aquest powerpoint es troben coincidències –bastantes– en les mesures del pacte «Més indústria; ara, on no trobes gaire coincidència és entre el programa del Govern i l'actuació del Govern, com a mínim el de l'anterior legislatura –diguem-ho així. Probablement neix el pacte en el millor moment d'un govern autista, el de l'anterior legislatura, tancat en el seu propi món imaginari; ubicat en el moment Mas transformista –és: del retallar devot per recuperar l'economia al retallar penitent perquè m'hi obliga Europa–; inserit en el millor moment del malabarisme Puig –que és: d'aplaudir la reforma laboral votada pel seu partit a lamentar que no té eines per impedir que les multinacionals se'n vagin deixant un regueró d'aturats després d'haver comprat l'expertesa del país–, i ubicat justament en la màgia pressupostària Mas-Colell, que prefereix apostar per l'economia especulativa rebaixant impostos al joc per crear Barcelona World o fer uns pressupostos on el pes de la inversió pública en desenvolupament industrial és el mateix pes que el del Circuit de Catalunya. Mals moments per a un bon naixement; neix el pacte «Més indústria en el moment que el país està governat per un govern que no creu en la indústria malgrat que no para de dir que és el seu model; és el moment en què la missió del Govern, segons Felip Puig, és només acompanyar les empreses; empreses que prou feina tenen per sobreviure com per necessitar gaire companyia; concepte impossible si el que volem són polítiques de llarg recorregut. És un govern ofegat per la crisi i per l'atur, incapaç de resoldre la greu situació, però incapaç també de fer cas a ningú fora d'ell mateix i d'aportar mesures situades més enllà de l'immediat. Aquesta actitud contrasta amb una definició que fa el mateix manifest inicial del pacte «Més indústria, que ens diu: «Una indústria forta requereix prioritzar determinats objectius, instruments i mesures en molts camps de la política econòmica. La prioritat industrial no és, doncs, conseqüència d'un voluntarisme industrialista de curt recorregut; estem parlant, doncs, d'una reclamació de fer política en majúscules per part de la ciutadania organitzada i d'una absència d'aquesta política de llarg recorregut, és a dir, una política en minúscules, per part del Govern del nostre país. I ho dic perquè, tal com s'ha dit per aquí, vam aprovar multitud de mocions diverses i propostes de resolució diverses, presentades per tota la diversitat dels grups d'aquesta cambra, en la passada legislatura, donant suport al pacte «Més indústria, però no hi ha hagut ni un sol moviment en la línia de cercar el consens que permetés la incorporació del pacte a la política industrial del país. I aquesta política de llarg recorregut incideix en uns quants aspectes necessaris per al desenvolupament industrial i que van més enllà de les polítiques concretes d'un departament concret. El document inicial del pacte ens ho recorda, i potser fóra bo contrastar el que ens demana i el que hem fet; diu: «Actuar amb una visió estructural i de llarg recorregut implica actuar sobre la totalitat dels factors de producció, incloent-hi, d'una manera precisa, els factors territorials de competitivitat. No hem fet els deures, o no els hem fet prou; segueix existint un important desequilibri territorial en la industrialització del país. Diu el document: «Cal actuar d'una manera intensa i urgent sobre el factor capital i el finançament, sense aquest factor no és possible construir una base industrial. Hem estat agenollats davant del capital, el crèdit no ha arribat, la banca ha seguit campant i l'economia especulativa segueix sense control. Tampoc no hem fet els deures. «Cal actuar de manera sistemàtica i amb una perspectiva de llarg recorregut sobre el factor treball, incloent-hi aquí la formació com una variable fonamental. Però si hem deixat que les condicions de treball dels nostres treballadors i treballadores es laminessin com mai s'havia fet; però si hem estat lligats de mans i peus mentre les multinacionals abaratien els costos laborals com mai s'havia fet. Diu també el document: «Cal actuar també amb una orientació competitiva sobre el gran sector energètic. Hem estat lligats de mans i peus, amb l'energia més cara d'Europa, i votant a Madrid –sí, a Madrid– la vergonyosa reforma del sector elèctric del Partit Popular. I diu el document: «I cal actuar finalment sobre un ampli conjunt de factors que han adquirit un protagonisme fonamental: les infraestructures per a la indústria, la recerca, el desenvolupament i la innovació i, finalment, sobre el conjunt de factors territorials de competitivitat. Quantes vegades portem parlant de la revisió i la millora de les nostres hores industrials, del seu excés, de la mobilitat, de l'ample de banda, de la producció energètica sostenible? Siguem sincers; si som sincers, haurem de reconèixer que per les causes que sigui –externes, però també pròpies– aquest país fa molts anys que no té una política industrial que es pugui qualificar d'efectiva. Doncs, bé, avui tenim l'oportunitat de revertir aquesta situació. El pacte «Més indústria, finalment, amb els mateixos components que a l'inici, insistents, mesells, presentava l'11 d'abril passat un nou manifest amb el tristament suggeridor títol de «La indústria no pot esperar. I ens interpel·la a tots, a tots els grups polítics d'aquesta cambra, i, per tant, esperem que aquesta vegada se senti també interpel·lat el Govern amb l'elaboració d'un pacte nacional per a la indústria que representi, precisament, el llarg recorregut. Un pacte que permeti veure com imbriquem les mesures d'aquest pacte «Més indústria amb els diferents instruments del Govern que ja existeixen: els set àmbits industrials estratègics, el Pacte nacional per a la recerca i la innovació, el Pacte nacional per a la transició energètica i el Pla d'acció i eficiència energètica a la indústria. Un pacte nacional que sigui un acord programàtic per poder definir les mesures a curt i mitjà termini en tots els àmbits de govern per al rellançament de l'economia productiva a Catalunya. Un pacte nacional que permeti els dos elements que us deia que inspiraven l'inici del pacte «Més indústria: el consens –aquesta vegada també tot el consens polític– i el llarg recorregut; tots dos. Un pacte que ens ha de portar o ens hauria de portar a construir un marc prou ampli per a una transformació real de les estructures i les infraestructures per a un nou model productiu basat en la indústria; un procés que ha de ser ambiciós posant els recursos necessaris per al desenvolupament industrial amb unes polítiques que han de contemplar tots els vessants, des de les polítiques industrials fins a la fiscalitat, les infraestructures, el finançament públic i privat o les inversions en recerca, innovació i formació. Un pacte que permeti posar en valor un consens ampli de totes les forces polítiques i que en el seu procés de redacció l'eix vertebrador sigui la participació de tots els agents implicats, permetent que aquest Parlament exerceixi en el futur el seguiment constant de les polítiques industrials. Creiem, doncs, que és necessari arribar a aquest pacte perquè entenem que cal tenir uns acords de país, perquè governi qui governi pugui beure d'aquests consensos i Catalunya deixi de tenir les polítiques erràtiques que portem anys patint en la indústria del nostre país. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Vidal. A continuació, té la paraula el senyor Alejandro Fernández, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Moltíssimes gràcies, presidenta. Sumar-nos, evidentment, a la salutació als membres del pacte «Més indústria. El procés de desindustrialització a Espanya..., a Catalunya i al conjunt d'Espanya, va tenir en el seu moment raons econòmiques i posteriorment raons polítiques i ideològiques, fins i tot. Després de la crisi del petroli del 73 ja es va començar a parlar que la indústria espanyola no era prou eficaç, que s'havia de canviar de model. L'any 81, quan s'assumeixen els compromisos per entrar posteriorment a la Comunitat Econòmica Europea l'any 86, aquests compromisos passaven per la reconversió industrial, que es va aplicar en aquella primera meitat de la dècada dels vuitanta i que va tenir com a exponents més mediàtics Altos Hornos de Vizcaya, Altos Hornos del Mediterráneo. Suposo que tothom se'n recorda perfectament. Però després van venir les raons ideològiques i polítiques. Hi ha una ideologia de desprestigi de la indústria. I aquesta ideologia ha sigut molt potent durant dècades. I, en fi, jo vull felicitar el conjunt de forces polítiques que avui pactem això i que s'abandoni la ideologia del desprestigi de la indústria, que té noms i cognoms. En aquest Parlament són poques les ocasions en què aprovem coses per unanimitat. Quan això passa algunes forces polítiques més que d'altres acostumen a no trobar-se massa còmodes i diuen: «No, el Partit Popular, bé, ha aprovat això, però són uns hipòcrites perquè en el fons fan una altra cosa, i es fan els indignats. Jo no faré això, però sí que m'agradaria parlar i reflexionar una miqueta sobre el que significa la ideologia del desprestigi de la indústria, i no per generar cap tipus de conflicte, sinó tot el contrari, per no repetir i convertir el debat en una mena d'escenari de llocs comuns i intentar enriquir-lo d'alguna manera. I sobretot perquè no es torni a repetir i perquè ningú no tingui la temptació de tornar al discurs del desprestigi de la indústria. El desprestigi de la indústria va tenir el seu moment àlgid en els corrents antiindustrials de l'exaltació del pensament antiglobalització. Això l'any..., fa ja disset anys –el temps passa molt ràpid– va tenir també l'expressió més mediàtica en el José Bové –se'n deuen recordar vostès, d'ell–, que en una exquisidesa intel·lectual tenia com a lema «Contra la hamburguesa, roquefort; contra la industria, artesanía; era el que deia aquest bon home. Una miqueta més elaborat va ser el pensament de la Blanche Petrich, que va tenir un assaig que va triomfar molt i que precisament es basava en uns diàlegs entre el Subcomandante Marcos, ídol sentimental dels bons companys de la CUP, i el mateix José Bové. Un document..., en fi, una moguda delirant, amb tot el respecte, plena de prejudicis tribals contra la indústria. No eren idees, però, noves. A la dècada dels seixanta una part de l'Escola de Frankfurt –Marcuse–, després Jacques Ellul, que no era d'aquesta escola, era d'una altra..., es van dedicar de manera insistent, stakhanovista, a desprestigiar la indústria. Van fer bé la seva feina; van ser capaços d'aconseguir que molts prejudicis contra la indústria s'instal·lessin en l'imaginari col·lectiu de molta gent. Bàsicament quatre. El primer és que la indústria contamina de manera exponencial, il·limitada i imparable. Això es va repetir moltíssimes vegades. S'obviava una cosa fonamental que treu la raó a aquesta mena de pensament, que és la innovació tecnològica. La innovació tecnològica ha sigut capaç de permetre que indústries, avui, siguin molt més productives que fa vint anys i contaminin molt menys. Això és el que és capaç d'aconseguir la innovació tecnològica. Hi ha un vessant al costat d'aquest pensament, i és aquell que diu que no només la indústria contamina, sinó que, a més, és incompatible amb qualsevol altre sector, sobretot amb el turisme. Jo, que vinc de la Costa Daurada..., evidentment, hi han dificultats, perquè el món és difícil, però s'ha demostrat perfectament que la indústria és compatible amb d'altres models de desenvolupament econòmic si es fan bé les coses. Per tant, aquest prejudici era radicalment fals. El següent prejudici contra la indústria era que la indústria explota els treballadors. S'ha de dir en honor a la veritat que una bona part de l'esquerra sindicalista va entendre de seguida que no podia caure en aquest parany, i de seguida van començar a dir la veritat, i és que resulta que no només no s'explotava el treballador, sinó que, en el marc de la indústria, hi han millors sous, feina més estable i, atenció!, ho diuen les dades, més segura, que era un altre prejudici en contra de la indústria. El darrer prejudici, el més delirant de tots, era aquell que parlava, ho cito textualment, de l'alienació tecnicista industrial, l'home esclau de la màquina que provocava la indústria. Tenia un altre lema: només canviant la manera de pensar, només canviant la manera de viure..., com si un treballador que estigués a la indústria es fiqués dintre de Matrix, no?, estigués alienat en una mena d'esclavatge, contra la màquina. En fi, tots aquests prejudicis van triomfar. I molta gent tenia una percepció molt negativa de la indústria. I aquest triomf d'aquesta ideologia antiindustrial va arribar a ser, com deia fa un moment, pràcticament transversal. Per tant, de debò, moltíssimes gràcies a alguns representants de l'esquerra per haver-se sumat a aquest consens, perquè la ideologia postmaterialista, antiglobalització i anticapitalista, antiindustrial, ha fet molt de mal a la indústria –molt de mal a la indústria. I això avui seria un bon moment per començar-ho a corregir. La indústria no és això, no és cap d'aquestes coses i cap d'aquests prejudicis; la indústria avui és innovació, recerca, desenvolupament; la indústria avui és valor afegit, s'ha demostrat totes les vegades; la indústria avui és formació professional; la indústria avui és lliure comerç, també cal insistir en això. Totes aquelles persones que s'oposen sistemàticament a qualsevol acord de lliure comerç haurien de recordar que l'autarquia industrial no funciona –com bé sabem en aquest país–, no funciona ni funcionarà mai. I només en un àmbit de lliure comerç la indústria pot ser capaç d'explotar totes les seves potencialitats. Per tant, què volem des del Partit Popular? Per què recolzem aquesta iniciativa? Una indústria oberta, innovadora, sostenible. És el que demana el pacte «Més indústria i, com no podia ser d'una altra manera, ho recolzarem des del Grup del Partit Popular. Moltíssimes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Fernández. A continuació, té la paraula el senyor Albert Botran, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bé; gràcies, senyora presidenta. Afegir-me a la salutació de benvinguda als impulsors del pacte «Més indústria i, com a posició de grup, doncs, afirmar que estem a favor d'impulsar aquest pacte nacional, perquè aquesta indústria sigui, ha de ser la base, doncs, de més sobirania productiva i ha de generar llocs de treball de qualitat. Ara bé, siguem conscients del límit de les polítiques públiques en un marc capitalista que tendeix a desregularitzar, a través d'aquests acords de lliure comerç que el senyor Alejandro Fernández estava, diguem-ne, publicitant des del faristol, de desregularitzar cada cop més l'economia. Ho vèiem la setmana passada amb el documental –per cert, de coproducció de la televisió pública catalana– Freightened, el preu real del transport marítim. Avui, el 90 per cent del que consumim està produït fora del nostre territori i ens arriba amb vaixell, aquesta és l'altra part del documental, i això és així perquè en un determinat moment el capitalisme va decidir començar les deslocalitzacions com a via per maximitzar beneficis, i així podia anar desfent les incòmodes grans concentracions de classe obrera industrial, altament sindicalitzada i que, precisament per aquesta raó, durant el segle XX havia anat guanyant les conquestes de drets socials i posant límits a aquell enriquiment que es feia a costa de l'empobriment. Em sap greu trencar els estereotips del portaveu del Partit Popular, però aquesta és l'anàlisi que nosaltres fem del segle XX i de la classe obrera industrial, una anàlisi basada en el materialisme i no en els prejudicis. No sé si el Partit Popular també exerceix el mateix exercici de rigor quan analitza certs fets com el canvi climàtic. A vegades crec que es basa més en l'opinió del cosí d'algú que no en aquest tipus d'anàlisi que nosaltres tractem d'exercir, de les dinàmiques de llarg abast del sistema capitalista i, per tant, de la indústria. Tenim el repte, per tant, de revertir aquests processos desindustrialitzadors, que tenen conseqüències directes en l'empobriment de la classe treballadora, i que aquesta és una realitat que, tanmateix, resta amagada, perquè no s'acaba d'expressar políticament, o sí. En un article del passat 7 de juliol, el Washington Post demostrava la clara relació entre les zones més desindustrialitzades a la Gran Bretanya i el suport al Brexit. Malgrat que l'extrema dreta va ser qui més soroll va fer, doncs, utilitzant la immigració com a boc emissari d'aquestes causes de malestar i d'empobriment, el cert és que no es troba evidència entre les regions que reben més immigració en el Regne Unit i les que donen més suport al Brexit i, en canvi, sí que es troba aquesta relació entre les zones empobrides per la desindustrialització, com són els comtats del nord-est, i aquest suport contrari, diguem-ne, aquesta opció contrària a la Unió Europea. Per tant, aquestes zones empobrides, que havia començat la desindustrialització amb el neoliberalisme de Thatcher, són les que han vist substituïda una indústria pròpia –principalment, doncs, tèxtil o d'electrònica– per les importacions xineses. I posava, l'article, doncs, aquest exemple de les regions del nord-est, en contrast amb Londres, que és la regió que rep més flux migratori i on, en canvi, ha guanyat l'opció de suport a continuar dintre la Unió Europea. Pensem que bé farien, els que s'esquincen els vestits i blasmen els votants contraris a la Unió Europea com a ignorants –i que, per cert, són molt presents aquestes opinions en els principals diaris catalans i espanyols–, bé farien, diem, d'entendre que ha sigut un vot de rebuig a l'empobriment fruit de la desindustrialització. En el pacte nacional, insistirem en el que hem anat dient sempre que se'ns han plantejat debats sobre indústria, en la Comissió d'Empresa o en el plenari del Parlament. En primer lloc, que, des del nostre punt de vista, sense banca pública és molt difícil tenir polítiques públiques d'industrialització. I en aquest sentit, demà mateix, nosaltres interpel·lem el Govern al respecte. En un segon lloc, que els processos de reindustrialització han de posar la força de treball al centre. Ho vam dir quan, des de la moció que el Grup de Ciutadans ens convidava a obrir les portes a la indústria 4.0 i a les smart factories, vam dir: «No, si abans no garantim que això no implica destrucció de llocs de treball. Això ens va costar, doncs, una nova etiqueta d'aquestes que s'acostumen a penjar a la CUP, en aquell cas vam ser «luddites. Però pocs dies després l'OCDE va publicar el document El risc de l'automatització del treball en els països de l'OCDE, que reflexionava sobre el futur del mercat laboral com a conseqüència del desenvolupament de l'automatització i la intel·ligència artificial –per tant, d'aquesta indústria 4.0, no?–, i les conclusions d'aquest document anaven en la línia del que nosaltres havíem exposat uns dies abans: l'Estat espanyol és el tercer estat de l'OCDE amb més risc de perdre llocs de treball en aquests processos de nova indústria automatitzada, un 12 per cent, segons aquesta predicció, no? Perquè, efectivament, com també vam explicar aquell dia, s'està parlant d'aquesta indústria automatitzada sense tenir en compte els llocs de treball, no? I en l'informe, per exemple, de la multinacional Bosch –que veig que és la que proporciona, ara..., tot just ara me n'he adonat, és la que proporciona els micròfons en aquest edifici–, ho admetia, no?, que només en casos excepcionals es requereixen persones per la intervenció, no?, quan feia el seu plantejament de què significaven aquestes smart factories. Per tant, segona apreciació que fem i que defensarem en el pacte: aquesta centralitat de la força de treball a l'hora de plantejar els processos reindustrialitzadors: que vagi acompanyada de la participació dels treballadors en la direcció d'aquestes indústries. I que això és una garantia que la indústria arrela en el territori, perquè si qui la fa moure, qui té implicació és la mateixa gent que no té altres interessos que els vinculats al seu entorn immediat, les deslocalitzacions són molt més difícils, no? I, per tant, quan parlem, a vegades, de buscar inversions d'aquestes que poden ser efímeres, això és un risc en detriment de si fomentem una indústria participada pels treballadors i, per tant, arrelada al nostre entorn. I, finalment, amb relació també a la centralitat, doncs, dels treballadors de la indústria, afirmar el que començàvem dient: la qualitat dels llocs de treball. Diguem-ne, si Europa s'ha anat desindustrialitzant, sí que hi ha una excepció clara, que és Alemanya, però que ho ha fet a costa de la precarització de la classe treballadora, generant el que es podria anomenar un segon mercat de treball, doncs, molt més precari, dels minijobs, d'aquests autònoms, etcètera, no? I això no és un preu que s'hagi de pagar per tenir indústria pròpia. Per cert, ens ha semblat entendre de la intervenció del Grup Socialista que un objectiu d'atur tècnic del 10 per cent seria desitjable. Home, no; l'atur no ha de ser desitjable en cap de les circumstancies, per molt que l'anomenem «tècnic. Qui pateix una situació d'atur, diguem-ne, el que vol és sortir-ne de la millor manera possible. Finalment, doncs, si parlem de banca, parlem de la força de treball també, per tancar, tenint en compte que aquests processos s'han de desenvolupar tenint en compte els valors de l'equilibri territorial i ecològic. Avui mateix, doncs, preguntàvem també al Govern sobre les condicions laborals en el sector carni a Osona, però sobre aquest sector, que efectivament és molt important perquè és un 4 per cent del PIB, també ens preocupa l'enorme petjada ecològica de l'engreix dels porcs al nostre país, que és evident. Aquestes, doncs, són algunes idees que defensarem en aquest pacte nacional per a la indústria que avui, a través d'aquesta resolució del Parlament, s'obre camí. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Botran. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Munell, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, bon dia. Des de Junts pel Sí, com no podia ser d'una altra manera, compartim la convicció que avui s'ha expressat aquí, a la cambra. La convicció que la indústria és, i volem que continuï sent i que ho sigui molt més, un motor d'arrossegament del conjunt de l'economia catalana. De fet, els diferents grups segurament no compartim, doncs, visions del passat ni tampoc compartim si s'ha fet més o s'ha fet menys, segurament tampoc compartim algunes anàlisis del que s'ha dit, però el que és important és que avui mirem endavant. Aprofito per saludar també els membres del pacte «Més indústria que avui ens acompanyen. Avui volem mirar endavant i, per tant, posar en valor tots aquells punts que sí que compartim, que alguns ja s'han esmentat, eh? El valor de l'ocupació a la indústria, l'arrelament de la indústria, el que comporta no només el seu valor afegit directe, sinó també l'indirecte en molts altes sectors, des de la logística, transport fins al manteniment i molts altres, el packaging, l'embolcall, el màrqueting, etcètera. De fet, el president Puigdemont va anunciar fa unes setmanes aquesta decisió del Govern d'impulsar aquest pacte nacional per a la indústria. De fet, el president Puigdemont ens parlava d'una paraula clau per entendre el poder i el paper de la indústria a la nostra economia, parlava de la resiliència. La indústria segurament és aquell sector que més bé aguanta les situacions, doncs, no desitjades de crisi, eh? De fet, en èpoques de crisi, a pagès fem servir una paraula que en diem «no posar els ous tots en el mateix paner perquè si es trenca el paner es peten tots, eh? És important diversificar. Però també estem d'acord, també s'ha dit, que no tots els sectors de l'economia contribueixen amb la mateixa qualitat, pel que fa a l'ocupació, ni al nivell de salaris ni la seva capacitat d'arrossegament, eh? Però sí que és important diversificar sectors, i amb aquesta diversificació reitero que compartim que un dels paners més importants per guardar els ous és el de la indústria, eh? De fet, d'aquest impuls del Pacte nacional per a la indústria, de fet ja hi ha la reunió convocada, que abans es feia esment que no s'havia convocat, la reunió ja està convocada per als propers dies amb tots els agents socials, econòmics implicats. També s'ha fet esment a la proposta de l'any 2013, al pacte «Més indústria, que el gener del 2014 l'anterior president Mas, doncs, també anunciava que assumia bona part d'aquells 138 punts que es proposaven. Però també posava uns límits; uns límits del que suposaven i suposen, doncs, algunes de les competències necessàries per desenvolupar al cent per cent o, per exemple, el model de finançament. De fet, en aquells moments s'estava pensant i responent en un marc completament encara autonòmic, diferent del que avui plantegem des de Junts pel Sí i del Govern del nostre país al qual donem suport, eh? I, per tant, segurament aquí no estem d'acord quan es valora o quan es fa balanç de si s'ha fet més, s'ha fet menys, com deia abans, eh? Nosaltres, i amb el conseller, repassant, doncs, el pacte «Més indústria del 2013, eh? –hi vaig fer esment l'11 d'abril al paranimf de la universitat–, nosaltres li donem un 70, 75 per cent, 80 de compliment. Evidentment això té diferents visions. En qualsevol cas el que és innegable és que l'estratègia industrial de la Generalitat o la identificació de sectors industrials claus per a l'economia catalana o fins i tot els programes, estratègies, RIS3 o els programes de l'Europa industrial 2020, molts d'aquests programes incorporen molts d'aquests punts que proposava el pacte «Més indústria. Però, com deia abans, amb unes limitacions; limitacions per al model que tenim i que volem transcendir, que volem anar més enllà, eh? De fet, el conseller Baiget la setmana passada o fa quinze dies aquí en el mateix Parlament ens feia un repàs de l'informe industrial 2015 amb dades prou significatives: l'increment de l'ocupació industrial d'un 4,3 per cent; la reducció de l'atur en el sector industrial, del 15,2 per cent, eh?, la millor dada des de l'any 99; o l'increment de l'activitat industrial, amb un 2,7 per cent, per sobre també de la zona euro; o l'índex de producció industrial, amb l'increment del 2,6 per cent; l'indicador del clima industrial, cinc punts respecte a l'any anterior; la inversió industrial a Catalunya, que creix un 12,12 per cent, que a més a més el 33 per cent de la inversió es destina a l'ampliació de capacitat de les indústries; l'increment d'inversió estrangera, etcètera. No les reiteraré totes. En tot cas, tampoc no es tracta d'atribuir-se mèrits. Segurament el mèrit, de ben segur, és dels mateixos empresaris, emprenedors i industrials, de ben segur; però tot això no es faria si al darrere no va acompanyat d'un cert clímax industrial i, per tant, d'un cert..., d'estar bé, eh?, amb les polítiques industrials. Per tant, aquesta visió..., no compartim moltes vegades visions que són molt destructives en aquest sentit, eh? I aquestes dades, com deia, són optimistes, però no són motiu de cofoisme. Al contrari, no estem contents, no, ens agradaria anar molt més enllà. I per això avui subscrivim també i impulsem també, com esperem que sigui tots junts, doncs, mirant cap al futur, aquesta voluntat que la indústria incrementi el seu pes específic en l'economia, que la indústria sigui encara més un motor d'arrossegament de l'economia i, si podem, superar aquest objectiu que sigui superior al 25 per cent del PIB de l'economia. I això, com deia abans, amb un nou escenari. Des de Junts pel Sí el veiem un escenari postautonòmic, i, per tant, amb l'ambició que algunes d'aquests limitacions –infraestructures, energia, finançament, fiscalitat–, doncs, tinguin un nou escenari, que, evidentment, sé que no compartim amb altres grups, però tots sí que compartim que seria bo per al sector industrial i per al sector de les empreses, eh? Per tant, amb aquest pacte que avui, doncs, aprovarem, per part nostra el que fem és reiterar el nostre compromís, el compromís de Junts pel Sí, en aquest nou escenari que nosaltres intuïm i veiem, perquè l'estratègia global del Govern..., des dels diferents departaments –hi ha feina per a tothom–, doncs, facin accions directes o indirectes que ajudin a aquest increment de pes específic del sector industrial. I, com deia, hi ha feina per tots, eh?: des del Departament d'Economia amb els temes de fiscalitat i de tributació, però també el Departament de Territori pel que fa a infraestructures. S'ha parlat del corredor. No se n'ha parlat però es pot parlar dels accessos al port. S'ha parlat abans, amb les interpel·lacions, del tema dels aeroports, de la gestió d'AENA al capdavant de l'aeroport de Barcelona. O, per exemple, també, importantíssima la nacional II, per al tràfic de mercaderies amunt i avall. O també, doncs, ja s'ha parlat també de continuar desenvolupant la Llei d'FP, la formació dual, la formació continuada o la formació universitària, eh?, amb programes interessants com el que s'està desenvolupant de doctorats industrials, la incorporació de doctors a la indústria catalana. També amb les polítiques de recerca, de transferència de tecnologia, les polítiques, doncs, de les start-ups, les empreses que s'inicien, però també la incorporació d'investigadors en els centres de recerca. També el model energètic, que s'ha esmentat, eh?: tenim una energia, segurament la menys competitiva de molts països europeus. El conseller Baiget abans també ens anunciava aquesta llei de transició energètica, necessària i imprescindible per al sector industrial. Però també diferents mesures de cooperació i foment de l'empresa: el programa de clústers; la setmana passada es presentava també el centre que integra tots els clústers de Catalunya en un sol lloc perquè puguin cooperar, o els programes d'internacionalització –per tant, a la conselleria d'Exteriors– o el foment de les exportacions, inici d'exportacions, etcètera. També dèiem, parlàvem de reequilibri. Per exemple, estendre la xarxa de fibra òptica d'alta velocitat a tots els polígons de Catalunya. O, per exemple, també altres temes inherents: les polítiques de residus, les polítiques de seguretat industrial, les polítiques de la protecció de la propietat industrial i de les patents. O unes altres molt importants: el foment de l'emprenedoria i del treball autònom, eh?, com a fórmula per crear noves indústries en el futur, i per la importància de la xarxa que al voltant del món industrial es crea amb tots aquests petits autònoms, subcontractistes, proveïdors i futurs, per tant, alguns d'ells, industrials que s'incorporen al món de la indústria. Per tot això, des de Junts pel Sí donarem suport, doncs, a aquests pacte i impulsarem l'estratègia, com deia abans, amb les polítiques del Govern, que intentarem reproduir després en els pressupostos corresponents. Gràcies. Bon dia.
Moltes gràcies, senyor Munell. A continuació, passarem a la votació del Pacte nacional per a la indústria. Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Anem a votar, doncs. Comença la votació. El Pacte nacional per a la indústria ha quedat aprovat per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. Moltes gràcies a totes i tots. Se suspèn la sessió fins a les tres de la tarda. [[Aplaudiments.]] [[La sessió se suspèn a dos quarts de dues del migdia i vuit minuts i es reprèn a les tres de la tarda. Presideix la presidenta del Parlament, acompanyada de tots els membres de la Mesa, la qual és assistida pel secretari general en funcions i la lletrada Immaculada Folchi i Bonafonte.]]
Es reprèn la sessió. [[Proposta de resolució sobre les obres d'art del monestir de Sixena]] [[250-00513/11]] Molt bona tarda. El quart punt de l'ordre del dia és: debat i votació de la Proposta de resolució sobre les obres d'art del monestir de Sixena. D'acord amb l'article 165.1 del Reglament, per a presentar la proposta de resolució pot intervenir el grup o grups parlamentaris autors de la proposta. Atès que aquesta proposta ha estat presentada conjuntament per cinc grups parlamentaris, procedirem en primer lloc al torn d'intervenció d'aquests grups, per un temps màxim de deu minuts. Té la paraula, en primer lloc, el senyor Òscar Ordeig, del Grup Parlamentari Socialista.
Bona tarda. Gràcies, presidenta. Conseller, conseller Vila, diputades, diputats, per argumentar la posició i els motius que han portat el Grup Socialista, en aquest Parlament, a signar aquesta proposta conjunta de resolució sobre el conflicte que afecta les obres d'art de Sixena, del Museu de Lleida i del museu..., del MNAC, i que ens afecta. Creiem que és important fer unes consideracions prèvies per portar una mica de llum a com hem arribat fins aquí, i recordar que hi ha tres fronts oberts o tres litigis diferents que afecten l'art de la franja. El primer, les cent tretze peces del Museu Diocesà de Lleida, de conflicte privat entre els bisbats, per una banda –segueix el seu curs. En segon lloc, les pintures murals del monestir de Sixena, exposades al MNAC i que porten setanta-cinc anys a Catalunya, per una altra banda. I en tercer lloc, que és el tema que avui ens ocupa i el més urgent de resoldre o d'enfocar, que són les noranta-set peces del convent de Sixena, motiu del conflicte actual, i que aquí és on més en allargarem. Constatar que ens hauria agradat poder presentar una proposta de tot el Parlament, de totes les forces polítiques; totes l'han signat, menys una. Crèiem que teníem un redactat prou ampli, correcte, rigorós, fins i tot un xic neutral, que és el que ens feia falta precisament per intentar trobar criteris polítics, criteris de sentit comú, que ens fessin trobar un desllorigador que ens funcionés. Aquestes obres d'art, dipositades a Catalunya el 1970, les noranta-set peces, al MNAC i al Museu de Lleida, varen ser venudes per les monges de Sixena al llarg dels vuitanta i els noranta, en tres etapes: no durant les guerres, no durant el caos, en alguns moments, en el qual no hi havia control de res, sinó que el 83 la Generalitat compra quaranta-quatre peces, ningú diu res; el 92, que ja es feien olimpíades i aquestes coses, la Generalitat compra dotze peces i ningú diu res, i el 94 el MNAC compra quaranta-una peces. La Generalitat, en les diferents compres, aproximadament es gasta uns 50 milions de les antigues pessetes, a part de tot, de les despeses de restauració que es poguessin fer a posteriori. Es fa aquesta compra seguint precisament les recomanacions dels organismes museístics internacionals, com també altres museus de l'Estat van seguir el mateix procediment en la compra d'obres d'art i com llavors, seguidament, a posteriori, m'hi referiré. Per tant, no es va fer d'una manera irregular, i és el que nosaltres defensem. No es va fer d'una manera que es pugui anul·lar aquesta compra, i és el que nosaltres defensem. I creiem que amb la proposta de resolució avui s'emplaça el Govern, s'emplaça el conseller Vila que faci tot el possible, dintre del..., jurídicament parlant, i també evidentment, dintre del diàleg i dintre del consens, per tal d'intentar que la unitat de les obres es preservi i que la legalitat d'aquesta compra sigui reconeguda. No totes les sentències han sigut adverses, algunes ens havien donat la raó, però altres sentències, llavors, han sigut les que no ens l'han donat. Sentències judicials..., el Tribunal Constitucional havia dit, en una primera instància, en un primer contenciós, que la compra es va fer correctament. Amb una segona sentència, ens diuen el 2015 –contenciós– que no, s'anul·la la compra i s'ordena el lliurament a l'Aragó, a Sixena, de tot el paquet de les tres compres. En base a què? Doncs, que no hi havia un permís del ministeri per fer aquesta venda. No nega la propietat de les monges, però sí que nega que se'l poguessin vendre. Un tema més aviat burocràtic i un tema que ens desperta altres incògnites; és: impugnarem totes les obres de Sixena que es van vendre seguint el mateix procediment? Avui mateix sortia als mitjans de comunicació: el Prado té obres de Sixena, el Museu de Toledo té obres de Sixena, i s'han venut obres d'art en subhasta. Per tant, ens hauríem de preguntar si totes aquestes vendes podran ser impugnades i hauran de ser obligatòriament tornades al monestir. Des del Grup Socialista creiem que la compra de la Generalitat es va fer correctament i creiem que cal anar fins a les últimes conseqüències judicialment parlant i esgotar tots els procediments judicials necessaris per tal d'assegurar que es quedin allà on toquen, que és el seu legítim propietari. Dubtes que ens genera tot plegat? Com hem dit, s'anul·laran altres compres que s'han fet en d'altres museus de l'Estat, de Catalunya, de l'Estat o del món, en les mateixes circumstàncies? Les mesures cautelars s'han de complir abans que la sentència sigui ferma i no admeti més recursos? La congregació de les monges que diu que és el seu legítim propietari i que va vendre les peces ja no existeix. A qui retornarem aquestes obres d'art? En quines condicions? Quina quantitat d'indemnització ha de rebre el Govern de la Generalitat?, perquè va pagar uns diners i es reconeix que va pagar uns diners, i va pagar uns diners per restaurar, per vetllar... Doncs, qui indemnitzarà la Generalitat? Com es garantiran la conservació, la catalogació i la restauració de les obres, en cas que faci falta? Qui ho compensarà? I, sobretot, qui es farà càrrec d'aquestes peces, a qui les donarem, si el legítim propietari en aquests moments ja no hi és? Per aquests motius, creiem que instar el Govern és d'obligat compliment pels grups parlamentaris, instar el Govern perquè vetlli pels interessos dels catalans, perquè vetlli pels interessos del nostre patrimoni, perquè vetlli perquè es compleixi..., per donar cobertura al catàleg de patrimoni cultural, perquè doni compliment a la Llei de museus i a la Llei de patrimoni, precisament, perquè són les lleis de què ens hem dotat per protegir aquest patrimoni, i creiem que en aquests moments, si no esgotem altres vies de recursos judicials, creiem que no es donaran. Per tant, unitat de les obres, correcta conservació... Quan es faci això, nosaltres estarem al costat del Govern. Que no s'hagi aconseguit diàleg o un acord..., també podem ser crítics. Per tant, aconseguim diàleg, negociació i acord, però mentre això no passi, evidentment, la via judicial també és una opció en què estem i que ens urgeix moltíssim per trobar una sortida o un recurs abans que sigui favorable..., abans d'acabar el mes. Per acabar, lamentar que la proposta de resolució no pugui comptar, com ja hem comentat, amb el suport de tots els grups parlamentaris, com hem dit. És una proposta raonable, és seriosa i és ponderada, i no és una estridència nacionalista o de guerra entre un territori i un altre. Crec que és un model, eh?, avui hem de decidir, hem de, també, fer debat sobre si les coses, als anys vuitanta i als noranta, es van fer correctament. Nosaltres creiem que sí i així ho hem de defensar, i al Govern també li demanem que ho faci així. Per tant, no és un tema identitari, sinó que és un tema de la legalitat, de la compra que es va fer als vuitanta i als noranta, del bon fer de la Generalitat, de la defensa, com hem dit, del Catàleg del patrimoni cultural, i també, evidentment, del sentit comú. Tant de bo haguéssim trobat un acord abans d'hora, no l'hem trobat. Evidentment, cal explorar i defensar totes les línies possibles. Per tant, suport també a la Plataforma d'Entitats Culturals de Lleida, que està defensant enèrgicament, precisament, que els béns, que aquest patrimoni no surti dels nostres museus; per tant, li donem suport, estarem presents en les seves reivindicacions. El mateix ministerio ha dit que té alguns dubtes sobre què pot passar amb d'altres museus que es troben en situacions similars; per tant, no és fàcil el precedent que es pugui crear amb aquesta sentència: què passarà amb el Prado, què passarà amb Toledo, què passarà amb subhastes que s'han fet recentment, en situacions similars? Per tant, agrair la predisposició, evidentment, del senyor Forné, de Junts pel Sí, de la resta de grups parlamentaris, a trobar un punt d'acord prou ampli, genèric, però alhora concís i clar, que volem que les obres es quedin aquí, que volem que el Govern faci tot el possible per intentar mantenir el nostre patrimoni, per intentar mantenir la legalitat i dir que les coses es van fer molt i molt bé. Gràcies, presidenta, conseller, diputades i diputats. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Ordeig. A continuació té la paraula la senyora Gemma Lienas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Des de Catalunya Sí que es Pot considerem que és necessària una actitud clara i ferma que defensi la legitimitat del Museu de Lleida i del Museu Nacional d'Art de Catalunya per mantenir, per tenir i mantenir els béns procedents del monestir de Sixena, atès que formen part de la unitat de les respectives col·leccions. La Generalitat de Catalunya ha d'exercir la seva competència jurídica, administrativa i legislativa en matèria de patrimoni cultural, que està prevista en el mateix Estatut, en la Llei de museus i en la Llei de patrimoni cultural català, que donen garanties i cobertura suficients per protegir aquest patrimoni i que obliguen, les dues últimes lleis, la Generalitat de Catalunya a tenir cura d'aquells béns que són de la seva propietat i a vetllar per la seva protecció i conservació. Lliurar les obres i traslladar-les al monestir de Sixena, doncs, implicaria fer cas omís del que diuen les lleis catalanes, a la vegada que posaria en risc un patrimoni que es troba inscrit dins del Catàleg del patrimoni cultural català. I a la vegada el trasllat suposaria un risc majúscul per a aquestes obres, perquè haurien d'anar a parar a un lloc on no està garantida la preservació d'aquestes obres. Ara els explicaré una mica d'història del monestir de Sixena, perquè jo, la veritat, al començament no sabia massa bé..., n'havia sentit a parlar, però no sabia massa bé de què anava i, per tant, vaig entrar una mica en la història del monestir. Aquest monestir, que pertany a l'orde de Sant Joan de Jerusalem, està íntimament lligat a la monarquia catalanoaragonesa. Va ser fundat el 1188 per la reina Sança d'Aragó, que era esposa d'Alfons el Cast. La comunitat d'aquest monestir provenia de la reialesa i de la noblesa, tant catalana com aragonesa; per tant, no és estrany si dic que aviat van tenir un gran patrimoni, tenien molts recursos. A partir de la dissolució –vaig ràpida amb la història– del comtat d'Urgell, va començar el declivi del monestir, i inevitablement també va començar la diàspora del patrimoni, del patrimoni artístic. La Guerra Civil va ser l'esdeveniment més traumàtic que va patir el monestir al segle XX. Els objectes artístics que es van poder salvar es van traslladar a diferents llocs de Lleida. El 1948, alguns dels objectes artístics, procedents del Museu Diocesà de Lleida, van retornar al monestir. L'any 1970, però, quan la comunitat hospitalera, l'última comunitat hospitalera que hi va haver, van abandonar el monestir de Sixena i es van traslladar definitivament primer a Barcelona i després a Valldoreix, part de les despulles, part del que quedava d'aquest patrimoni artístic, el van traslladar novament al Museu Diocesà, avui Museu de Lleida Diocesà i Comarcal, on romanen actualment. Posteriorment, la comunitat santjoanista, ja instal·lada a Barcelona, va vendre la major part del patrimoni procedent de Sixena a la Generalitat de Catalunya i al Museu Nacional de Catalunya, com ha explicat el diputat que m'ha precedit. Ara tenim una sentència, la Sentència 48/2015, que de manera incomprensible obliga a lliurar les obres i dipositar-les en un immoble privat que està custodiat per terceres persones que no tenen res a veure amb aquest litigi i a fer-ho sense esperar les resolucions judicials definitives. L'argument més important de la jutgessa d'Osca és la declaració del monestir com a monument nacional el 1923, que segons ella afecta l'edifici i els béns artístics. Diu també que aquesta declaració de 1923 va fer que les monges deixessin de vendre, ja que els béns estaven protegits. Però això és fals, perquè el 1925 es documenten vendes d'obres autoritzades pel Ministerio de Gracia y Justicia, que era el que era competent en aquells assumptes. I aquestes vendes estan perfectament documentades en una tesi de la historiadora Carmen Berlabé, així com l'autorització del ministerio. Si el ministerio autoritzava les vendes, es dedueix que els béns artístics no formaven part de la declaració de monument nacional del 1923. I tot això tira per terra l'argumentació de la jutgessa d'Osca, que a la sentència considera béns i edifici integrats en una sola unitat. Per totes aquestes raons, nosaltres votarem favorablement aquesta proposta. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Lienas. A continuació, té la paraula la senyora Marisa Xandri, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, bé, aquesta és una proposta de resolució de suport, de defensa d'unes obres d'art que porten molts anys convivint entre nosaltres. Com a lleidatana que estima la seva ciutat, la seva terra, les seves tradicions i la seva cultura crec necessari defensar les quaranta-quatre obres que formen part des de fa quatre dècades de la història de la meva ciutat i, a més a més, les cinquanta-tres que hi ha actualment al MNAC. Així ho hem manifestat a l'Ajuntament de Lleida, també a la diputació, i, com no podia ser d'una altra manera, defensarem cadascuna de les peces del Museu Diocesà i Comarcal de Lleida, així com les del MNAC, encara que, a una servidora, lògicament, no li són, doncs, tan pròpies. Dit això, cal reconèixer que ens trobem davant de la llavor de la discòrdia entre els executius de Catalunya i Aragó. Una qüestió que teòricament havia de resoldre's via eclesial ha acabat en mans de governs que han estat incapaços de trobar-hi una sortida: manca de diàleg i de consens per ambdues parts, ressò mediàtic que no ha ajudat i sobretot –sobretot– oportunisme polític, fet que ha convertit aquests litigis en controvertits; tot plegat ha suposat una font de conflictes entre territoris. I deia..., retorno al tema de l'oportunisme polític. És lamentable, considero lamentable que Esquerra Republicana de Catalunya donés el tret de sortida a les passades eleccions generals davant del museu pocs dies després que tots els grups polítics, o gairebé tots, ens reuníssim amb la plataforma d'entitats que defensen les obres. Possiblement, aquella imatge va fer més mal que bé, però segurament van buscar la foto per treure pit davant l'antiga Convergència Democràtica de Catalunya després de les discrepàncies amb el conseller Vila. Com que no és prou enrevessat, el Govern actual ho acaba de complicar més. Embolica que fa fort. Com a representant de milers de lleidatans i tractant-se d'obres que en gran part s'ubiquen al Museu Diocesà de Lleida, a través d'aquesta proposta de resolució intento donar veu a aquells lleidatans i a les quinze entitats de la societat civil lleidatana que demanen una posició clara i ferma del Govern a favor de la unitat de les col·leccions dels museus. Donem el nostre recolzament a la societat civil quan actuen, confiem que de bona fe, en la defensa d'un patrimoni que és de tots, i creiem que les obres s'han de quedar on són per la importància de la unió museística. Recordar que les obres formen part d'una col·lecció indivisible que està protegida per la Llei de patrimoni, de manera que la seva divisió suposaria una gran pèrdua per al conjunt. Dit això, en aquesta defensa de les obres, i un cop s'hagin esgotat totes les vies legals, dos litigis separats per tema obres, i un altre, els murals, i la determinació final hauria de tenir en compte que formen part d'una mateixa col·lecció, aquí ens trobarem davant d'un dilema: el compliment o no de les ordres judicials. I davant aquest escenari –davant aquest escenari–, com no podia ser d'una altra manera, i també com s'ha dit des de la mateixa conselleria, no és qüestió de triar, sinó de complir les sentències judicials, s'hi estigui o no d'acord. Encara que per alguns aquesta proposta inclogui trencar amb les normes del joc perquè la desobediència està en el seu ADN, aquesta és una declaració d'intencions que corre el risc que quedi truncada per sentències judicials fermes que acatarem ens agradin o no. En aquest litigi no es tracta d'anar en contra de ningú, sinó a favor d'un patrimoni que tenim a Catalunya des de fa quatre dècades, un patrimoni que s'ha preservat en les millors condicions possibles, unes condicions de conservació i seguretat que posem en entredit si manté el monestir de Santa Maria de Sixena actualment. Per acabar, per acabar la meva intervenció, demanaria que es deixés d'utilitzar aquesta qüestió com una eina més per a dividir els catalans de la resta d'espanyols, en aquest cas dels aragonesos. Els qui no volem trencar amb la resta d'Espanya també tenim dret a defensar unes obres i unes pintures que ara tenim a Catalunya i esperem que per molts dies més. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Xandri. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Boya, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Es òbres en litigi son part deth diboish d'un moment dera nòsta istòria medievau, que se situaue en miei dera corona de Catalonha e Aragon. Son eth diboish dera vida qu'enlaçaue, per un costat, eth Segre, eth Cinca, es Pirenèus e era plana. A dia d'aué, ua part d'aguesta madeisha territorialitat manten encara ua relacion culturau, ua relacion lingüistica, ua relacion socioeconomica qu'ei Ponent e era Franja, era Franja d'Aragon, que tanben forme part des Païsi Catalans. E açò tot soent ei dificil d'enténer des de Barcelona, des de Saragossa. E aguest ei part deth problèma. Però non mos enganhem; non mos enganhem perque açò non va sonque de deféner er art romanic de Sixena. Deuant dera possibilitat de mauméter tà tostemps jamès es pintures que se troben en MNAC, se s'autorise eth traslat, era defensa dera integritat des bens artistics aurie d'èster per desús de quinsevolh senténcia d'un jutjat de prumèra instància, deth Tribunal Superior de Justícia o deth Tribunau Constitucionau. Açò non va sonque de denonciar era politizacion dera justícia, era justícia der Estat espanhòu. Deuant dera obsession malautissa catalanòfoba d'un avocat e d'un aparelh der Estat qu'a forma de clavegueram, sonque mos quede apellar ath sentit comun, ara etica e ara rason. Açò non va sonque de trèir ara lum es chantatges as monges, as jutgesses, as directors des musèus. Deuant des mentides des monges, es pressions deth Govèrn d'Aragon e es promeses deth conselhèr ara plataforma d'entitats culturaus entara defensa d'aguest patrimòni, que non se complissen, sonque mos quede apuar era mobilizacion populara. Per aquerò vos demoram a toti e a totes deman, dijaus, deuant deth musèu de Lhèida. Açò non va sonque de veir eth valor economic des pèces. De hèt, se non èm capaci de preservar es expressions artistiques qu'an servit entà explicar era relacion des nòsti auantpassats damb eth mon, e sonque i vedem, aquiu, eth valor economic dera compravenda, quin tipe, quina mena de país seram? Quina mena de país vam a èster, se sonque campam eth valor economic des causes? Açò non va sonque de denonciar era estratègia dera conselheria de Cultura, senhor conselhèr, qu'ei avalada tanben peth Ministerio de Cultura, e aguesta estratègia ei era d'acatar ua senténcia que non s'aguante per enlòc; era de méter coma excusa un tramit administratiu, eth dera descatalogacion, dera descatalogacion des pèces, que s'a de hèr antes deth 25 de juriol coma mèrque era senténcia. Ací vostés non estan parlant de cultura, non estan parlant de patrimòni, non estan parlant d'identitat, estan parlant de burocràcia; era excusa ei era burocràcia, enlòc de deféner eth patrimòni, era cultura, era identitat d'aguest país. Açò non va d'evitar era fòto dera policia judiciau quan arribe en Musèu de Lhèida o en MNAC, tot treiguent es retaules, es calzes, es mare de Diu d'aguesti dus musèus. Perque non s'emportaràn objèctes, s'emportaràn era dignitat de tot un pòble, era deth pòble catalan, un còp mès, sotmés ar Estat espanhòu. Açò non va de voler o non voler, açò va d'un estatut d'autonomia qu'aué, se s'acate aguesta senténcia, ei papèr banhat, ei papèr mòg, non servís tad arren; ei per dejós de quinsevolh lei der Estat espanhòu, de quinsevolh senténcia de jutjat de prumèra instància. Açò va de respectar era legalitat catalana, de non sotmeter-mos mai mès as imposicions espanhòles. Açò va d'èster ara nautada d'un pòble que vò èster sobeiran. Açò va de conservar eth legat artistic e non èster barbars. Açò va de respectar era normativa internacionau dera UNESCO, tanben, que tanh ara conservacion deth patrimòni e ara unitat des colleccions. Açò va de respectar eth sentiment e era unitat d'un territòri: Ponent e era Franja, Païsi Catalans, que clame per mantier-se viu culturaument. Açò non va..., açò va de non tocar es musèus. Ath contrari, açò va de meter-les en valor a toti, de méter en valor eth MNAC, mès de méter tanben en valor era xarxa territoriau de musèus, aqueri qu'estructuren, dinamizen culturaument eth territòri, aqueth qu'ei luenh dera grana metropòlis, qu'estructuren e dinamizen tot un patrimòni collectiu qu'ei identitat d'aguestes tèrres. Açò va, en definitiva, de cridar qu'era cultura non ei sonque art, non ei sonque libres, senon totes es manifestacion d'ua comunitat. Era cultura ei era madeisha manèra de víuer qu'a un pòble. E açò non ac digui jo, ac diguie un senhor de Ponent que se diguie Manuel de Pedrolo. Açò va de sobeiranies, de futur, de libertat, de dignitat, de renóncia a èster sotmetudi mai mès per ua justícia politizada. E preguntam ath Govèrn d'Aragon. Preguntam ath Govèrn d'Aragon com ei que non reclame eth retaule der autar major deth monestir de Sixena qu'ei en Musèu deth Prado de Madrid; com ei que non reclame totes es pèces dera madeisha colleccion que son en Musèu d'Art de Toledo; com ei que sonque reclame es pèces catalanes. Tà nosati era respòsta ei evidenta, ei ua question politica contra Catalonha, non ei arren mès –non ei arren mès–, ei ua question politica contra Catalonha; non va d'art, va de politica. E preguntam tanben ara junta de musèus catalana: de vertat anaratz en contra dera etica professionau e haratz un informe autorizant era descatalogacion?, autorizant era separacion de colleccions e eth sòn retorn? Conselhèr, le preguntam tanben, de vertat desobedirà er Estatut d'autonomia de Catalonha, era Lei de musèus, era Lei deth patrimòni catalan, pactant un retorn damb eth ministerio? E preguntam tanben ath Govèrn: de vertat non harà un acòrd de govèrn entà qu'era responsabilitat d'aguesta desobediéncia qu'estam demanant des d'ací, entà qu'era responsabilitat deth respècte dera legalitat catalana sigue compartida e non sigue ua question sonque dera conselheria de Cultura? Pòden hèr aguest acòrd de govèrn. E preguntam ad aguest Parlament, a toti es deputats e deputades que son aué aciu: de vertat deisharam qu'atempten contra era nòsta pròpria sobeirania? De vertat, non estam cansats, ja, encara, d'aguesta vergonha e non optam per respectar es nòstes pròpries leis qu'auem hèt des d'aguesta cramba? Auem o non auem autonomia damb er Estatut de Catalonha? L'auem? Donques, se l'auem, la cau respectar. Però tà nosati era respòsta ei que non l'auem. Non l'auem perque estam obedint ua causa que va per dessús d'aquerò, dera maxima norma, dera maxima lei que regule aguest país. E eth problèma de tot açò ei molt senzilh; eth problèma de tot açò ei qu'encara non èm independents e que non podem decidir çò que volem. Eth problèma ei que, un còp mès, molti criden, e aciu non i a cap desobediéncia. Se se tracte d'un qu'a pòur, podem collectivizar era valentia, ac podem hèr, collectivizem-la, perque mos i va era identitat coma pòble, e sustot mos i va era dignitat coma pòble. E aué, aciu, era dignitat d'aguest país se ditz Sixena. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora Boya. A continuació, té la paraula el senyor Josep Maria Forné, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Senyora presidenta, vicepresident, conseller, diputades i diputats, en primer lloc permeteu-me un petit agraïment, perquè la intervenció que en aquest moment estic fent, doncs, també representa dues persones, que jo crec que són... –la Teresa Vallverdú, que és la portaveu, i l'Antoni Balasch–, que són persones amb què, com a grup, hem treballat especialment, i també donar les gràcies a la resta de diputats que m'han precedit i que d'alguna forma avalen l'acord d'aquesta proposta de resolució. S'ha dit pràcticament tot –ho han explicat molt bé el diputat Ordeig, la diputada Gemma Lienas– de la història i què és el que avui plantegem aquí. Són tres plets diferents; avui el que ens porta és un en concret, però estan bastant connectats, són com vasos comunicants que tenen bastant a veure. I el que, amb la proposta de resolució que presentem, estem fent són dues coses: és demanar al Govern –demanar al Govern– que hi hagi el compromís ferm que no es trencaran aquestes col·leccions i que hi haurà una defensa per la unitat de les col·leccions del MNAC i del Museu de Lleida. El motiu per fer aquesta defensa i aquesta demanda és doble. Jo diria que un és un motiu de conveniència; conveniència no només com a catalans –després ja en parlarem de la dignitat, de què parlava molt bé la diputada Mireia Boya–, no és només la conveniència com a catalans, sinó com a conveniència per les mateixes peces. Les peces estan exposades amb cura, amb protecció, ben exposades amb una garantia de protecció extraordinària i, per tant, el millor lloc segurament és allà on estan. Per tant, els convé estar allà. Però, a més a més, el trasllat seria un disbarat tècnic que, en el cas de les pintures, posaria molt en risc la seva seguretat. Però no és una qüestió, com deia la diputada Mireia Boya, només de diners i de conveniència tècnica, pel que avui estem aquí. L'altra gran motivació per la qual estem fent aquesta proposta és per una qüestió de justícia; és una qüestió..., i amb la justícia, la dignitat. És un qüestió de justícia, per què? Perquè aquestes sentències van en contra de la legalitat de la procedència d'aquestes obres. No estem parlant d'unes obres que tenen una procedència fosca, que no se conegui, sinó que són unes obres que tenen una procedència clara, amb documents de compra i, per tant, en aquest sentit, la legalitat del seu origen és inqüestionable. Cometríem..., davant d'aquesta legalitat, d'aquesta compra absolutament fonamentada, entraríem en una il·legalitat. Però encara hi ha més –també s'ha insinuat; ho ha comentat la diputada Gemma Lienas–, no només entraríem –complint amb aquestes sentències– en una solució injusta, sinó que, a més a més, entraríem en contradicció amb la nostra pròpia legalitat, que ens obliga a protegir el patrimoni propi. I que, per tant, aquí tenim una segona obligació de legalitat. La primera, la que garanteix la procedència d'aquestes obres, explicada molt bé a través de la compra quan les monges marxen al 1970 del monestir, etcètera. Però, a més a més, encara hi ha una altra cosa que no és només de qüestió de legalitat, sinó que és la legitimitat. Una legitimitat que té a veure amb aquesta història –a què apel·lava abans la diputada Mireia Boya– que ens vincula amb el monestir, al territori de Lleida, a la diòcesi de Lleida, amb més de vuit-cents anys. Gran part dels mals vénen de quan la diòcesi de Lleida es divideix, entre el 1995 i el 1998, en la divisió que té actualment i la part, diguéssim, oriental de la diòcesi passa a l'Aragó. Curiosament, l'únic argument que hi ha per demanar aquestes obres per la part aragonesa és –l'únic argument– un argument de territorialitat. El monestir de Sixena avui correspon al territori administratiu de l'Aragó i a les diòcesis de Barbastre-Montsó. És una adscripció de fa vint anys, enfront de vuit-cents, i que és, curiosament, defensada per aquells que diuen que els drets no tenen territorialitat, i justament es basen en un únic argument, que és aquesta territorialitat, però no es té en compte que quan es fan totes les operacions, la territorialitat aquesta està vinculada amb Catalunya. I té molt a veure la sentència amb un contingut polític. Encara més, si, a més a més, de tots aquests arguments que demostren la injustícia de les sentències i del compliment d'aquestes sentències..., encara més hi podríem trobar l'anar en contra del que seria la pràctica museística d'arreu del món. Per què no es reivindiquen –ja s'ha dit vàries vegades– aquelles peces que vénen de Sixena, que avui estan exposades al Prado, a Santa Cruz de Tenerife, a Zaragoza, a Huesca, per què no es reivindiquen aquestes? Per què només es reivindiquen les que estan situades o les que estan ubicades al MNAC o al Museu de Lleida? No té això un rerefons clarament polític? Va en contra de totes les pràctiques museístiques. Per qüestió de dignitat, per qüestió de justícia, per qüestió de conveniència, si es vol ser més utilitarista, s'ha de defensar la unitat de col·lecció del MNAC i del Museu de Lleida, i això és el que es demana en aquesta proposta. Això també significa estar al costat d'aquella ciutadania que, des de les plataformes organitzades o no tan organitzades fan defensa d'aquesta unitat de col·lecció i d'aquesta dignitat com a poble. A vegades tinc la impressió que els poderosos sempre acaben fent demanar perdó als dominats, i d'aquesta manera recordar que són els qui manen. Que aquesta vegada no sigui així. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Forné. A continuació, per a la defensa de les esmenes presentades pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la senyora Sonia Sierra.
Moltes gràcies, senyora presidenta, i bona tarda a tothom. «El Ebro guarda silencio al pasar por el Pilar, dice una jota aragonesa; los que no guardan silencio son los compañeros del PP, del PSOE y de Podemos del otro lado del Ebro, y nos dejan titulares como los siguientes: Maite Pérez, del PSOE, y consejera de Educación, Cultura y Deporte del Gobierno aragonés dice que «espera que la juez fije cuanto antes la fecha de devolución de los bienes de Sigena. La consejera reitera que «los bienes son de Aragón y tienen que regresar a su sitio. Vamos a ver ahora qué dice el PP –cito–: «El PP advierte a Cataluña que incurrirá en desacato si no devuelve los bienes de Sigena. Antonio Torres responsabiliza a Lambán del fracaso y del ridículo derivado del convenio fallido de cogestión con Cataluña. Luego ya el PP se viene arriba y –cito textualmente– «pide a Lambán que explique el timo del convenio de Sigena con la Generalitat. Y no solo eso. Es que resulta que en la página web del PP, encontramos la siguiente noticia: «Torres pide a Cataluña que cumpla las sentencias y que devuelva todos y cada uno de los bienes de Sigena. Lo pueden ver: página web del PP. Los de Podemos han sido más discretitos, pero también nos dejan alguna perla, ¿eh? Amparo Bella ha lamentado que el Gobierno de Cataluña sea «rehén de los sectores más intransigentes. Y después añade que «confiamos que vuelva la cordura, el diálogo, y los bienes puedan mostrarse y conservarse en su lugar de origen en la mayor brevedad posible. Vieja política en el peor estilo. El PP, el PSOE y Podemos se dedican a decir cosas muy diferentes a lado y lado del Ebro. Aquí piden que los bienes de Sigena permanezcan en Cataluña y continúen formando parte del catálogo del patrimonio cultural catalán; mientras que allí el PSOE dice que los bienes son propiedad de Aragón y que tienen que volver a su sitio. Aquí, el señor Albiol dice que pedir que los bienes de Sigena se queden en Cataluña no supone ir en contra de ningún mandato judicial; mientras que el portavoz de Aragón dice que «Cataluña incurrirá en desacato si no vuelven los bienes a Sigena, como se puede ver en su página web. Y la señora Bella dice que son rehenes de los intransigentes. Es decir, todos los que han firmado esta propuesta de resolución, incluidos los diputados y diputadas de Podemos aquí, en Cataluña, son rehenes de los intransigentes. Yo me lo haría mirar. ¿A quién creemos? ¿Al PSC y al PP de Cataluña o al PSOE y al PP de Aragón? ¿A Podemos o a Podem? ¿Quién miente? ¿A quién mienten los socialistas, a los catalanes o a los aragoneses? ¿A quién miente el PP, a los aragoneses o a los catalanes? ¿Y a quién miente Podemos o Podem? Si le preguntan al señor Pedro Sánchez o al señor Mariano Rajoy o al señor Pablo Iglesias, cuál es su postura con respecto a los bienes de Sigena, ¿cuál es la respuesta? A mí me hubiera encantado que nos lo hubieran dicho las personas que nos han precedido, esperemos que luego, en el turno de réplica, puedan contestar cuál es la postura del señor Sánchez, del señor Rajoy y del señor Iglesias con respecto a los bienes de Sigena, ya que sus diputados dicen cosas muy diferentes. El único partido de ámbito nacional que dice lo mismo en Cataluña y en Aragón y en toda España es Ciudadanos. [[Remor de veus.]] Nosaltres, al no signar aquesta proposta de resolució som coherents amb el que hem dit sempre: màxim respecte a les decisions judicials, ens agradin o no, i màxim respecte a la separació de poders. Nosaltres no mentim als ciutadans, nosaltres diem la veritat, tant als catalans com als aragonesos. Nosaltres som coherents i afirmem el mateix a tot arreu. I mirin si vostès són previsibles, que jo ja tenia la resposta que els havia de donar. No parlin dels cartells, home, que no és el mateix un cartell electoral amb diferents eslògans, tots dos dient la veritat, que dir mentides, perquè si dius una cosa aquí i l'altra cosa aquí, una de les dues és mentida, amb això, hi estarem tots d'acord, no? [[Alguns aplaudiments.]] Nosaltres no podem signar una proposta de resolució que disposa que les obres romanguin a Catalunya quan tenim sentències que demanen que han de tornar a Aragó. Nosaltres no entrem en si ens agraden o no aquestes sentències. De fet, com a barcelonina, ja s'ho poden imaginar, a mi ja m'agrada tenir aquestes obres al MNAC, que està al costat de casa meva; com a usuària del MNAC i amant de l'art romànic ja m'agrada que estiguin allà, i suposo que a les persones de Lleida els passa el mateix, i a les persones d'Aragó, també; però nosaltres, en això, no hi entrem. Nosaltres, en la nostra línia, només demanem acatar sentències i màxim respecte per la separació de poders. Vegem els antecedents judicials d'aquest fet i aniré matisant coses que s'han dit aquí. L'any 2011, l'Audiència Provincial de Lleida nega que les obres siguin propietat del Museu de Lleida i reconeix una declaració conjunta del bisbat de Barbastre-Montsó i Lleida que –cito textualment–: «Reafirmem el caràcter de béns eclesiàstics i propietat de les parròquies transferides a la diòcesi de Barbastre-Montsó. L'any 2012, el Tribunal Constitucional li va donar la raó a la Generalitat de Catalunya en el sentit que Aragó no pot exercir la seva competència sobre els béns situats a Catalunya, però no va jutjar en cap cas sobre la propietat i la possessió dels béns concrets, ni sobre la possibilitat que el propietari pogués reclamar davant de la justícia ordinària. El 2015 un jutjat d'Osca declara la nul·litat de la compravenda de les obres per part de la Generalitat per incompliment de la normativa de béns d'interès cultural al ser –i això és molt important– part del monestir, és a dir, un bé immoble que només es pot vendre en el seu conjunt. A més declara la nul·litat perquè el transmitent no n'era el legítim propietari. És cert que la Generalitat ha apel·lat aquesta sentència i està pendent de la resolució del seu recurs, i nosaltres no veiem cap impediment que la Generalitat segueixi amb totes les accions judicials que consideri pertinents, com fem palès a la nostra primera esmena. Malgrat que aquesta sentència ha estat apel·lada, que ja s'ha dit, ja pot ser executada, i això és el que ha demanat el Govern del PSOE d'Aragó. El jutjat els ho ha concedit i ha desestimat l'oposició de la Generalitat. El partit que dóna suport al Govern i tots els partits que han signat aquesta proposta de resolució, al més pur estil d'embolica que fa fort, s'han oposat a l'execució de la sentència del 2015, fent servir la sentència del Tribunal Constitucional del 2012, que parla de competències autonòmiques i no pas de propietat. I malgrat que el que reiteren les sentències tant del Tribunal Constitucional com del Tribunal Suprem és que una cosa és que els pactes d'Aragó, del Govern d'Aragó, no són vàlids a Catalunya, i a l'inrevés..., i una altra de molt diferent, que un litigi privat sobre la propietat i la possessió pugui i hagi de ser resolt per la jurisdicció civil ordinària. De fet, el Tribunal Constitucional ja va deixar clar que la legitimitat o no de les compravendes havia de ser exclosa del conflicte constitucional plantejat, ja que és competència exclusiva de la jurisdicció civil. Nosaltres cerquem sempre el que ens uneix i no pas el que ens separa, i no ens agrada que es faci d'això una lluita política i una baralla entre les diferents administracions. I pensem que el millor per a tots els ciutadans és que les diferents administracions arribin a acords que siguin favorables per a tota la ciutadania. I en aquest sentit hem presentat tres esmenes a aquesta proposta de resolució. Ja he comentat la primera. A la segona demanem a totes les parts del litigi que, de bona fe i en compliment dels deures legals, compleixin de manera diligent les obligacions i deures que dels pronunciaments judicials corresponents es puguin derivar, amb molt especial cura pel manteniment de la integritat i la conservació dels béns d'interès artístic i cultural. Perquè això és realment important: que les obres es conservin en òptimes condicions i puguin ser gaudides per tots els ciutadans. I, finalment, manifestem la necessitat de cercar una solució amistosa en tot moment basada en els principis de cooperació, lleialtat institucional i bona fe entre les administracions públiques implicades, la qual podria ser beneficiosa per a tots els ciutadans. Malauradament, i de forma absolutament incomprensible, la resta de partits han rebutjat aquestes esmenes, que cerquen el bon enteniment entre les administracions, i s'han estimat més un text que va en contra de les sentències judicials. No m'agradaria acabar aquesta intervenció sense reconèixer la postura assenyada del conseller de Cultura, el senyor Santi Vila, del qual ja coneixem el seu tarannà dialogant i que s'ha compromès a complir les sentències i alhora vetllar per la integritat de les obres, una postura sensata que sembla que no ha trobat ressò al partit que dóna suport al Govern i la resta de partits signants d'aquesta proposta de resolució. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Sierra. A continuació, d'acord amb l'article 165.2 del Reglament, els grups parlamentaris proposants... [[Veus de fons.]] Em sembla que han estat al·ludits tots els grups i han estat preguntes retòriques. Em sap greu, eh? Em sap greu. Crec que han estat preguntes... [[Veus de fons.]] Primer acabarem el torn d'esmenes i després, abans de la votació, ho farem. El que passa és que... [[Veus de fons.]] En tot cas, ara té la paraula, per pronunciar-se sobre les esmenes, el senyor Josep Maria Forné.
No acceptem les esmenes, no hi ha l'acord. I jo em preguntaria que quan un va en contra direcció de tots els altres per què es planteja que tots els altres van en contra direcció seva. [[Alguns aplaudiments.]]
Acabat el debat, cridem a votació. En tot cas, ara... [[Marisa Xandri Pujol demana per parlar.]] La senyora Marisa Xandri.
Gràcies, presidenta. Sí, demano la paraula per al·lusions i contradiccions. A ver, señora Sierra, decirle que creo que usted ha perdido el tiempo buscando documentación para desacreditar al PP. Si me hubiera escuchado un poco, solo un poquito, se hubiera dado cuenta de que he dicho lo mismo que dicen mis compañeros de Aragón, y es que en ningún momento vamos a incumplir las sentencias cuando sean firmes, nunca las vamos a incumplir. Y luego también decirle que en ningún caso esta propuesta de resolución habla de desacatar ninguna sentencia. Gracias. [[Albano Dante Fachin Pozzi demana per parlar.]]
Senyor Albano Dante.
Gràcies. No, le quería recordar a la señora Sonia Sierra... Entiendo que tal vez..., en el seu partit funciona el ordeno y mando i es fa el que diu Albert Rivera. En el nostre partit, els diputats del nostre partit prenen les decisions, entre altres coses, de manera, per dir-ho d'alguna manera, plurinacional. I si els companys de l'Aragó pensen d'una altra manera estan convidadíssims a presentar-se a les eleccions al Parlament de Catalunya. [[Òscar Ordeig i Molist demana per parlar.]]
Senyor Ordeig.
Gràcies, presidenta. Per contradiccions i al·lusions, i bestieses diverses. Miri, senyora Sierra, sap què és, el que li fa ràbia, a vostè? És que avui el PP –el PP– els ha passat la mà per la cara. El PP, precisament, ha fet un exercici demostrant que això no és un conflicte entre territoris, sinó que és un conflicte legal, i que el que cal és que el Parlament de Catalunya defensi les seves competències, com els aragonesos defensaran els seus interessos. I vostè ens fa lliçons de què és nova i vella política. Doncs el que ha fet avui, precisament, és política neutral. Ni això ni allò. Perquè diu que això és un atac, això molt malament, i resulta que llavors presenta esmenes precisament per defensar que intentem esgotar tots els procediments per intentar que les obres es quedin a Catalunya. Per tant, o una cosa o l'altra. Per tant, país plural, i els aragonesos que defensin allò seu, i vostès defensin els interessos dels catalans i les catalanes. [[Alguns aplaudiments. Sonia Sierra Infante demana per parlar.]]
Senyora Sierra.
Gràcies, senyora presidenta. Necessitaria la meitat del Ple per contestar totes les coses que s'han dit. Senyor..., sento que hagi canviat tant d'ahir a la tarda, perquè ahir a la tarda li semblava que aquestes esmenes eren fantàstiques. El que passa és que la resta de partits no les han volgut acceptar. A mi, personalment, el que faci el PP o deixi de fer de veritat que m'és indiferent. Segurament, vostè n'està molt més pendent que no pas jo. Nosaltres hem pres la decisió que hem cregut oportuna: respecte a les decisions judicials i separació de poders. I nosaltres defensem tots els ciutadans per igual, no pel lloc on hagin nascut. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Acabat el debat, passem, doncs, a la votació de la Proposta de resolució sobre les obres d'art del monestir de Sixena. Comença la votació. La Proposta de resolució sobre les obres d'art del monestir de Sixena ha quedat aprovada per 102 vots a favor, cap en contra i 25 abstencions. [[Aplaudiments.]] [[Procediment per a elegir cinc membres del Consell Superior de la Cooperació]] [[284-00010/11]] El cinquè punt de l'ordre del dia és: procediment per a elegir cinc membres del Consell Superior de la Cooperació. Procedim, doncs, a la designació. Prego al secretari tercer, senyor Joan Josep Nuet, que doni lectura dels noms dels candidats proposats pels grups parlamentaris.
«Propostes de candidats: Dolors Camats i Luis, Josep Estalella i Melich, Ignacio Farrando Miguel, Emili Nebot i Miralles i Albert Fernández Saltiveri.
Atès que el nombre de candidats presentats és igual al nombre de candidats a proveir, d'acord amb l'article 99.3 del Reglament, podem fer aquesta votació per assentiment? [[Pausa.]] Per tant, queden designats els candidats esmentats anteriorment com a membres del Consell Superior de Cooperació. [[Procediment per a elegir un membre del Consell Social de la Universitat Pompeu Fabra]] [[284-00001/11]] Passem ara al sisè punt de l'ordre del dia, que és: procediment per a elegir un membre del Consell Social de la Universitat Pompeu Fabra. En compliment de l'article 82.a de la Llei 1/2003, del 19 de febrer, d'universitats de Catalunya, passem, doncs, a la designació. El candidat proposat pel Parlament al Consell Social de la Universitat Pompeu Fabra en substitució del senyor Carles Mundó és el senyor Jordi Marín i Puigpelat. Si no hi ha cap objecció, els proposo que aquesta designació es faci també per assentiment. [[Pausa. Anna Gabriel i Sabaté demana per parlar.]] Senyora Gabriel.
Nosaltres demanaríem que sí que es procedís a la votació..., no tant perquè tinguem un inconvenient amb el candidat en qüestió, sinó perquè som crítics amb la funció que tenen els consells socials de les universitats. Entenem que no representen la vida democràtica de la institució.
D'acord, doncs. Fem la votació. Entendrem que els «sí seran favorables a la designació, i els «no, contraris a la designació. D'acord? [[Pausa.]] Comença, doncs, la votació. El candidat ha quedat..., aprovat per 118 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. [[Procediment per a elegir dos membres del Consell Social de la Universitat Politècnica de Catalunya]] [[284-00002/11]] El setè punt de l'ordre del dia és: procediment per a elegir dos membres del Consell Social de la Universitat Politècnica de Catalunya. En compliment de l'article 82.a de la Llei 1/2003, del 19 de febrer, d'universitats de Catalunya, passem, doncs, a la designació. Els candidats proposats pel Parlament de Catalunya al Consell Social de la Universitat Politècnica en substitució del senyors Miquel Asensio i Cristian Rovira són el senyor Pere Casals i Perramon i el senyor Ricard Faura i Homedes. Si no hi ha cap objecció, els proposo que aquesta... [[Anna Gabriel i Sabaté demana per parlar.]] Senyora Gabriel, votem, d'acord?
Demanaríem que es votés, i aprofitaríem a més a més aquests nous nomenaments..., perquè els consells socials de les universitats es posicionessin en contra de la petició de més d'onze anys de presó que..., versa..., sobre estudiants, PAS i professorat de la Universitat Autònoma de Barcelona.
Senyora Gabriel, la votació es pot fer de tots dos candidats alhora? [[Pausa.]] Sí? D'acord. Doncs votarem tots dos candidats alhora, d'acord? [[Pausa.]] Comença la votació. Els candidats han quedat..., aprovats per 117 favors a favor, cap en contra i 10 abstencions. [[Projecte de llei de modificació de la Llei 6/1998, del 13 de maig, de regulació del funcionament de les seccions de crèdit de les cooperatives (debat de totalitat)]] [[200-00008/11]] El vuitè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat sobre el Projecte de llei de modificació de la Llei 6/1998, del 13 de maig, de regulació del funcionament de les seccions de crèdit de les cooperatives. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, el senyor Oriol Junqueras. [[Pausa.]] Els prego que si han de sortir... [[Veus de fons.]] Els prego que si han de sortir surtin de pressa, si us plau. Vicepresident, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Bona tarda a tothom. En el passat Ple del dia 9 de juny ja vam presentar el Decret llei sobre la creació del Fons cooperatiu de suport a les seccions de crèdit de les cooperatives agràries. Avui tornem a presentar-vos el text validat per aquesta cambra per tal d'iniciar-ne la tramitació com a projecte de llei. Sense gaires novetats respecte al que ja vam explicar el dia 9 de juny, sí que voldríem aprofitar des del nostre departament, des del Govern, per poder remarcar la necessitat del sector de poder disposar d'una eina, d'una eina com aquesta, per poder evitar que els possibles problemes de liquiditat d'alguna secció de crèdit poguessin acabar provocant una crisi sistèmica en el si del sector. És conegut que la creació del fons cooperatiu ha nascut amb l'oposició d'una part minoritària de les seccions de crèdit, que s'han constituït en una plataforma per defensar els interessos que creuen que aquesta iniciativa..., els afecta. Estem d'acord a parlar, durant la tramitació del text com a projecte de llei, per incorporar totes aquelles esmenes que millorin i enriqueixin la norma. De segur que d'aquest debat en sortirà un text més reforçat. Em sembla que no m'equivoco –i si m'equivoqués segur que vostès tindrien l'amabilitat de rectificar-me–, estic convençut que no m'equivoco, si dic que la creació d'aquest fons per al sector de les seccions de crèdit gaudeix d'un ampli suport dels grups d'aquest Parlament. I val a dir que, tot i que compartim la voluntat de creació d'aquesta eina, també trobem matisos en la seva configuració i en la seva gestió. Tal com hem dit sempre, la nostra voluntat –i la de la major part de les cooperatives amb secció de crèdit– és dotar el sector d'un nou instrument estructurat per facilitar el finançament a aquelles cooperatives que acordin la baixa de la secció de crèdit i procedeixin a la seva liquidació ordenada, preservant així els saldos creditors i els interessos dels socis. El Govern ha valorat que s'havia d'actuar de manera immediata modificant la normativa catalana en matèria de seccions de crèdit amb la creació d'aquest fons de suport financer, com una mesura proactiva estructurada per poder afrontar possibles futures crisis. L'objectiu darrer d'aquest instrument, doncs, és dotar d'estabilitat i sostenibilitat el conjunt del sector. I per tal que aquest instrument sigui útil i eficaç és indispensable que totes les cooperatives amb seccions de crèdit subjectes a aquesta llei restin obligades a constituir i a participar en el fons cooperatiu de suport a les seccions de crèdit. D'altra manera, seria un instrument que naixeria amb el dubte de la seva utilitat, ja que estaria a mercè de la voluntat de cada cooperativa. No podem gaudir de la suficient garantia que aquestes hi participessin. És important que quedi clar que no és un fons creat per ajudar a solucionar un problema concret d'una cooperativa, sinó que és un fons creat per garantir l'estabilitat de tot el sector, de totes les cooperatives amb secció de crèdit. També és important considerar la bona voluntat que fins ara han mostrat algunes de les cooperatives per ajudar a resoldre situacions que, en cas d'agreujar-se, poguessin afectar-los d'alguna o altra manera. En aquest sentit, aquest projecte de llei determina que totes aquelles operacions de suport financer atorgades per cooperatives amb secció de crèdit amb l'objecte de contribuir al retorn dels saldos creditors d'aquelles seccions de crèdit que han acordat la seva baixa s'integrin en el fons cooperatiu, perquè, d'altra manera, seria penalitzar-les fent que contribuïssin dues vegades. Per últim, voldria reiterar la predisposició del Govern i del grup parlamentari que li dóna suport de debatre i incorporar totes aquelles aportacions que, vinguin dels mateixos grups parlamentaris que formen part d'aquesta cambra, vinguin del mateix sector del cooperativisme agrari, facin del fons cooperatiu una eina útil per a l'estabilitat i la bona marxa de les seccions de crèdit i, de retruc, de l'activitat agrària a la qual aquestes seccions de crèdit donen suport. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, vicepresident. A continuació, passem a la intervenció dels grups parlamentaris per a fixar el seu posicionament. En primer lloc, té la paraula el senyor Francisco Domínguez, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Bona tarda, presidenta. Yo quería empezar mi intervención dando una especial importancia al tema de las mayorías parlamentarias. Estamos hablando de una tramitación de ley porque faltó la mayoría necesaria para aprobar un decreto ley y ya está. Sin una oposición fuerte no estaríamos aquí, o sea, no tendríamos opciones de debatir unas mejoras y unos consensos –como bien ha comentado el conseller en su intervención–, y así podremos escuchar todos los puntos de vista. Tampoco quiero olvidarme de felicitar al Govern por la rapidez en la que se ha pasado de decreto ley a la tramitación de ley. Otro punto importante es que el debate se está tramitando cien por cien –o prácticamente al cien por cien– desde la conselleria d'Economia i Hisenda, que ya está bien, pero estamos hablando de secciones de crédito de cooperativas agrícolas, y creo que la conselleria de Agricultura debería tener mucha presencia en este debate por la incidencia que puede tener en el sector lo que se haga o se deje de hacer. Pensemos que tenemos ochenta y tres –ochenta y una ahora– secciones de crédito; ya veremos las que quedan de aquí a tres años, pero de momento estamos en un mapa de noventa y tres municipios, que se concentran, además, estos noventa y tres municipios, en el cono sur de Cataluña, por lo que la incidencia territorial es importantísima. Incidencia territorial en un sector agrícola que sufre el envejecimiento de la población, de un descenso del número de habitantes y de la disminución de la renta agraria. Y un sector que además está vertebrando el territorio. Por lo tanto, invito a que Agricultura esté todavía más, más implicada. Tener en cuenta que el modelo de cooperativas con sección de crédito ofrece facilidades a los productores agrícolas y un servicio a la población. Es un modelo que está muy implantado y que colabora en el tejido socioeconómico de la Cataluña rural del sur. Pero es evidente que un fondo cooperativo, que es de lo que estamos hablando, es una herramienta imprescindible. Al final, los que aportarán este capital serán los socios productores, los agricultores. Está claro que los impositores de Cambrils, yo me atrevo a decirlo, tienen todos los derechos a disponer de sus ahorros, porque hay situaciones de drama, pero cuidado, no tenemos que poner en riesgo el modelo de cooperativas agrícolas con sección de crédito y todavía menos poner en riesgo la propia actividad de la cooperativa agrícola. Tenemos que asegurar que unas actividades económicas, financieras o inmobiliarias incluso, que nada tienen que ver con la agricultura, las acaben pagando siempre los de siempre: el payés. Me recuerda un poquito la fábula de la cigarra y la hormiga –que no hace falta que la explique aquí–, y por eso insisto nuevamente en que por su incidencia en la agricultura deberíamos tener mucha incidencia en los planes de viabilidad que se estudien al debatir este proyecto. Hay una frase que no es mía, que está muy repetida en la web, que es: «Els diners del camp, per al camp, y yo…, me gusta mucho esta frase y la quiero hacer mía, porque, realmente, los diners del camp deberían ir al camp y no a otras cuestiones. Hay que trabajar tres puntos. Hablando con todas las partes del sector, al final se repiten tres puntos. Uno es el tema de la retroactividad, el tema de la transparencia y el tema de la garantía del fondo. La retroactividad, porque afecta a tener que poner más dinero o menos dinero, básicamente. La transparencia es irrenunciable, naturalmente; todos queremos saber cómo y quién va a gestionar este fondo, y necesitamos un consenso, pero luego está el tema de las garantías de este fondo. Esto es lo que puede hacer que todos los demás puntos –la transparencia y la retroactividad– se puedan aceptar en mayor o en menor medida por el resto de secciones de crédito, y ampliar las bases de consenso. Se ha generado una falta de confianza que tenemos que recuperar. En este punto, los grupos parlamentarios y el Govern tenemos que acercar posturas para que todos los agentes implicados, la federación de cooperativas, la Asociación de Secciones de Crédito, los grupos de cooperativas más críticas, la Unió de Pagesos y otras entidades agrarias, incluso las secciones de crédito que no han asumido y no son conscientes de las consecuencias de este decreto o de esta propuesta de ley –que recordemos que sigue vigente, este decreto–, y sobre todo tenemos que asegurar que si los impositores, en el caso de Cambrils, tienen derecho a recuperar sus ahorros, los socios productores que van a hacer el cien por cien de las aportaciones al fondo quieren que esté garantizado y no a cinco años vista, exigen una garantía más a corto plazo. Para acabar, dos puntos. Uno, ni el decreto ni la ley deben usarse para ocultar o distraer la atención de las posibles responsabilidades que haya de una mala gestión o un control deficiente, por ejemplo en el caso de Cambrils o de otras previas de los últimos cinco años que se está hablando; y segundo, si esta ley se está tramitando por urgencia, yo pido a todos los grupos un sentido de la responsabilidad y minimizar los plazos y no agotar los trámites para que la ley salga lo antes posible, porque ahora mismo lo que tenemos vigente es un decreto que queremos corregir para mejorarlo. Por lo tanto, hago este llamamiento a la responsabilidad de todos los grupos. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Domínguez. A continuació, té la paraula el senyor Òscar Ordeig, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Consellera d'Agricultura, conseller, vicepresident, membres del Govern, d'Agricultura, del Departament d'Economia, benvinguts a la Federació de Cooperatives Agràries de Catalunya, l'Associació de Seccions de Crèdit... Ja tornem a estar aquí, per tant, jo intentaré ser concís i no esgotar el temps per dir el que ja vam dir; tornem a fer un debat a la totalitat, al qual no hi ha text alternatiu, per tant, el que vam dir ho diem i és el que direm en el futur, tot i que quan hi hagi..., com vam dir, evidentment cal obrir; demanàvem més temps, tenim més temps, volem que la gent pugui comparèixer, les diferents entitats, la gent que té dubtes, que puguin comparèixer; podran comparèixer, podrem presentar esmenes per fer alguns retocs al projecte de llei. Per tant, aquí ho tenim. Reivindicar una vegada més que aquest és important, no per a l'economia, aquest projecte de llei és important no per a l'economia del país, que també, sinó per a la salut de la nostra agricultura i, evidentment, per a les cooperatives, i sobretot, sobretot, per a Tarragona i les comarques de Tarragona i de l'Ebre i per a les comarques de Lleida, que és allà on es concentren les cooperatives amb seccions de crèdit. Estem d'acord –hi estàvem d'acord i hi estem d'acord– que segueixi la tramitació parlamentària del projecte de llei; presentarem esmenes i també demanem que tots plegats ens emplacem per ser el màxim de flexibles, i jo crec que això ho hem anat fent al llarg del procés, per tal d'incorporar aquelles cooperatives amb seccions de crèdit que no ho veuen clar. I algunes de les aportacions que estan fent són raonables, jo diria recomanables i que, per tant, enriqueixen el projecte de llei. Impossible fer una llei de seccions de crèdit sense el màxim percentatge de cooperatives amb secció de crèdit que té aquest país. Per tant, nosaltres creiem que el que li hem de dir al Govern, el que li hem de dir als diferents grups parlamentaris, el que hem de dir al sector és: intentem modificar en la mesura del possible i entenent com una de les prioritats que cal evitar contagis i cal que hi hagi liquidacions ordenades de seccions de crèdit, que no és com una botiga, com un negoci qualsevol, és sistema financer del sector agrari i, tal com deia el meu company, crec que aquesta és una bona reflexió, «els diners del camp, per al camp, no els diners del camp per fer històries que no tenen a veure amb el desenvolupament agrari, amb l'activitat agrària, perquè per això tenim alguns dels problemes que tenim ara, precisament, segurament és de no haver fet cas d'aquesta màxima. Estem a favor de creació del fons, ho hem dit i ho tornem a dir. Creiem que es pot treballar millor. La gent ens demana garanties; tu fas un desemborsament del 3 per cent dels teus dipòsits. De la mateixa manera que el Govern donarà unes garanties del 75 per cent d'aquests diners per a Cambrils, doncs, això, futures disposicions d'aquest fons també es pot mirar com cobrim la garantia, com fem que no es perdin aquests diners. Com ho fem també per millorar el control, la gestió, l'eficiència d'aquests fons. Doncs, vinga, benvingudes les aportacions. Com ho fem perquè el Govern, el departament d'Economia, que no només, aquí també vull reivindicar el paper del departament d'Agricultura, que és qui coneix el sector, que és qui gestiona el sector i, per tant, jo crec que aquí hi ha d'haver bona col·laboració per tal de no només moure'ns en paràmetres econòmics, que també. Perquè jo vull dir una cosa, el sector financer estarà millor o pitjor, els bancs del país, però és que el sector de les cooperatives amb seccions de crèdit és, en general, boníssim. Ja voldrien el sector bancari en general tenir aquests coeficients de disponibilitat líquida, molt per sobre del que marca la llei, la liquiditat reforçada o el coeficient de finançament a les cooperatives, tot està molt bé, però no és menys cert que tenim una sèrie d'expedients greus oberts, expedients greus oberts en diferents cooperatives que amaguen..., que podem tenir alguns problemes, i que amaguen que segurament haurem de liquidar ordenadament i sense que la gent perdi els seus estalvis, perquè si els perden i si no fem el fons i no hi ha un sistema ordenat de liquidació de les seccions de crèdit vindran aquí a demanar-nos que nosaltres, el Parlament fiqui els diners. I el Parlament no pot ficar els diners, eh, que no? Com també demanem professionalitzar la gestió de seccions de crèdit, millorar-la. Com també demanem que hi hagi control automatitzat o programes informàtics unificats de les diferents seccions de crèdit per poder monitoritzar dia rere dia com està la situació de les diferents seccions de crèdit i detectar els problemes a temps. I, per tant, una sèrie de mesures que, amb la reunió que vam tenir amb el departament –i també agraïm també la predisposició–, doncs, també estan a sobre la taula i es poden estudiar. Per tant, actitud constructiva, obrir el text a noves aportacions, conscients que cal evitar contagis i que cal..., és una eina que és necessària, i conscients que no és una activitat econòmica qualsevol. Reivindicar la solvència financera, el bon fer de les cooperatives, el bon fer de la majoria de seccions de crèdit, i, per tant, el que ha de fer aquest Parlament és apuntalar-ho, millorar-ho, creure-hi i, per tant, fer els passos necessaris, també amb avals, recursos i legislació necessària, perquè aquest model pugui anar endavant cent anys més, com a mínim. I llavors sí que demanaríem, doncs, al Govern... –ja ho hem dit, Departament d'Economia, Departament d'Agricultura–, com als diferents grups parlamentaris –Junts pel Sí, com a grup que dóna suport al Govern, i els diferents grups parlamentaris–, com a la Federació de Cooperatives Agràries, com a l'Associació de Seccions de Crèdit o a la plataforma que agrupa algunes de les entitats, de les cooperatives que no estan..., que tenen dubtes..., que tots siguem dialogants, que tots siguem flexibles i que intentem integrar a tothom que es vulgui integrar, i a tothom que vulgui participar, a tothom que vulgui millorar i a tothom que vulgui veure que hem de definir una estratègia per al futur de les cooperatives. Nosaltres aquí estarem, estarem en aquesta clau. I, fins i tot, el Grup del Partit Popular, ara que veig l'Alejandro que m'escolta molt atentament, aquell que va votar en contra, vull dir, segur que creu que l'eina pot ser una bona eina amb algunes modificacions. Jo crec que aquí hauríem de fer tots un esforç per trobar-nos –com nosaltres ens estem trobant amb les cooperatives de Lleida, ens trobem amb les cooperatives de Tarragona– amb aquells especialment que no ho veuen clar per fer pedagogia, per recollir esmenes. I aquí no és una imposició de ningú. Jo crec que tots ens hem d'imposar de fer-ho bé, fer-ho millor, perquè sigui la llei de tothom. Per tant, no fem esmena a la totalitat, farem esmenes parcials. I només afegir..., amb aquesta frase tan bonica que ha comentat el company de Ciutadans dels «diners del camp, per al camp, jo hi afegiria: «Defensem la terra, defensem la nostra agricultura i defensem el nostre territori amb una bona llei. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Ordeig. A continuació, té la paraula la senyora Hortènsia Grau, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Vicepresident, consellera..., avui fem el debat a la totalitat del projecte de llei: un tràmit parlamentari, perquè unànimement tots els grups de la cambra van votar que el decret llei s'acabés convalidant i, sobretot, que es tramités com a proposta de llei. Per què? Perquè tots consideràvem que era necessària la creació d'aquest fons de liquiditat i de suport per garantir que, en el cas de baixa d'una secció de crèdit, es podran retornar els saldos creditors al titular. Però, ja ho vam dir llavors i ho repetim avui, no ens van agradar les presses d'aquest decret, no ens va agradar com es va fer el decret, lligat a la urgència, encara que avui el vicepresident Junqueras hagi dit que no té res a veure amb la situació de Cambrils. Els documents no diuen això. En els mateixos documents que vostès han fet i en les reunions que hem mantingut amb representants del departament sí que va, també, lligat a resoldre la situació de Cambrils, perquè no és una situació menor, no és com la situació de l'Aldea, que era important però no eren tants milions. I suposem que les presses i la manera com s'ha fet sí que van lligades a resoldre la situació de la fallida de la secció de crèdit de Cambrils. Miri, nosaltres, com deia el company de Ciudadanos, posarem totes les facilitats perquè es pugui tramitar, però sí que li dic, ara, que hi han una sèrie de qüestions del decret que no ens agraden i que intentarem que en el període de..., en la tramitació, amb les esmenes, es puguin resoldre. Miri, no ens agraden els dèficits democràtics que hi ha hagut en la informació i en la votació de les diferents juntes rectores de les cooperatives, on es va prendre la decisió de col·laborar o no amb l'esmentat fons sense que els socis de les cooperatives de base que conformen l'Associació de Seccions de Crèdit coneguessin i poguessin debatre i votar la conveniència o no del fons. I estem parlant d'una qüestió molt seriosa, perquè són els seus diners, i que, a més, tal com està muntat el fons, avui no estan..., no hi ha una garantia, no estan garantits. No ens agraden, tampoc, alguns dels aspectes del mateix contingut del projecte de llei, no?, com hem tingut ocasió d'expressar-li al Govern. Així ho vam fer en la reunió que vam mantenir fa dues setmanes amb el Pere Aragonés i vam dir que alguns punts no ens agradaven. I, a més, alguns punts d'aquests que no ens agraden coincideixen amb alguns punts dels que demanen altres cooperatives –la Plataforma Antifons, que s'ha creat amb cooperatives importants– i que havien col·laborat altres vegades com la Cambra Arrossera d'Amposta o altres cooperatives. I nosaltres algunes de les reivindicacions que fa aquesta plataforma les compartim, i també compartim les prevencions que tenia al respecte Unió de Pagesos, i també els requeriments que feia el mateix Síndic de Greuges quan es va aprovar..., quan vostès van fer el decret. Miri, creiem..., hi ha un tema inicial, no?, o de marc, que és que creiem que aquest fons cooperatiu, que ens ha de servir, i que fa molts anys... –ho vaig dir en la meva anterior intervenció–, fa molts anys que el volíem crear i no l'havíem creat, ha de ser una eina que ens ha de servir també per ajudar a reestructurar el sector. Per tant, ha de ser una eina estructural, no conjuntural d'aquest moment per salvar ara la papereta. I creiem que, perquè realment sigui una bona eina estructural, necessitem paral·lelament fer una reestructuració del sector. És a dir, necessitem fer net, primer. Necessitem separar aquelles cooperatives, aquelles situacions, aquelles seccions de crèdit que tenen situació de risc, que necessiten un rescat, aïllar-ho. Això, que tingui un tractament diferenciat de la resta de cooperatives i d'aquest fons. Perquè, si no, el que podem acabar fent és una pilota molt grossa, molt grossa, molt grossa i el que ara ens ajuda a salvar aquesta situació momentània, sigui una pilota molt grossa d'aquí a tres o quatre anys, que acabi arrossegant més cooperatives. Per tant, separar qui ara té problemes de liquiditat, qui ha tingut una situació de rescat, de com estructurem el fons. En el projecte de llei també es prima, està muntat de manera que es prima l'accés a la liquiditat per sobre del coeficient de garantia dels dipòsits. Clar, aquest és un tema que caldrà debatre profundament. Nosaltres presentarem esmenes, perquè es prima tenir la garantia dels diners; però, en canvi, no les pèrdues. I això, hi han moltes cooperatives que no hi estan d'acord, perquè és lògic, ningú es vol tirar a la piscina. Els impositors, els socis volen tenir la garantia que podran recuperar els seus fons, perquè són els diners del seu treball, del seu esforç de cada dia. I la feina de pagès, tots i totes saben que és molt dura. No ens agrada tampoc, tal com esta plantejada, l'obligatorietat del fons. A veure, entenem que el fons ha de ser obligatori, però que es plantegi en el decret com una mena de xantatge..., és a dir, és obligatori i els que no hi entrin, els donem sis mesos perquè liquidin la secció de crèdit i..., bé, dos mesos de requeriment i en sis mesos que liquidin. Home, això és posar-los la soga al coll! És un xantatge quan, a més, amb les normatives anteriors no s'ha fet així. Quan es va fer la modificació del 2014, quan es va fer la modificació que obligava a fer els plans anuals, se li va donar temps a la gent. Bé, és més, diria jo, es va ser tant lax i se li va donar tant de temps que..., per això, potser, hem arribat fins aquí, no? Clar, el que no podem és haver passat d'una situació laxa i de flexibilitat a aquesta situació de xantatge, de dir: «Els que no entrin, els qui no vulguin aportar, en sis mesos liquidar la cooperativa i tancar-ho tot. Jo crec que no, que hem de tenir una flexibilitat i veure com podem anar-ho resolent. Tenim dubtes també pel que fa a la retroactivitat de cinc anys. I això els ho deia el síndic –això els ho deia el síndic– i els ho deia també l'informe..., bé, la nota de premsa que va fer Unió de Pagesos. Per què cinc anys? Perquè no deu anys? Perquè abans de cinc anys també s'havien rescatat altres cooperatives. Cinc anys entre l'Aldea, entre, ara, Cambrils, entre Montblanc... Per què cinc anys i no més anys? I per què... –sobretot, el que li deia abans–, per què no deslliguem aquests rescats que es van fer..., que, a més, les seccions de crèdit els van fer puntualment, aquelles cooperatives van deixar, voluntàriament, els diners a les altres per rescatar-les; doncs que això segueixi el seu curs, com una operació financera, deslliguem-ho d'aquest fons que volem impulsar. Detectem també, després de diverses reunions amb el sector, que hem mantingut a Tarragona –i li ho dic, eh?, amb cooperatives potents, importants del nostre territori–, que hi ha una manca de confiança amb l'Associació de Seccions de Crèdit. Aquest és un tema que no ens agrada i que caldrà resoldre perquè creiem que no és positiu. Per tant, haurem de resoldre que el sector torni a confiar i que hi hagi un consell, una gestora en què no només estigui l'Associació de Seccions de Crèdit, sinó que hi hagi una forta presència del Govern i que hi hagi també presència de les altres cooperatives. És a dir, ja buscarem quin és el mecanisme més democràtic i més transparent i que s'adapta. Perquè ells no estan d'acord que sigui aquest..., el consell rector d'aquesta cooperativa de segon grau qui administri. I, per tant, caldrà treballar per arribar a acords entre totes les parts i per cercar fórmules que incrementin aquesta transparència. Ens preocupa també –ja li ho vam dir al senyor Aragonès– el règim econòmic del fons, que es permetin operacions financeres de baix risc i elevada liquiditat. Perquè, al final, «baix risc són operacions de risc, i amb les coses de menjar no s'hi juga, que diuen. I nosaltres creiem que els diners aquests que posen el pagesos, fruit del seu esforç i el seu treball, han de ser per la terra, perquè, al final, tot això genera inseguretat. I, sobretot, perquè nosaltres creiem que aquesta eina ha de servir perquè a mitjà i a llarg termini puguem ordenar el sector, puguem eliminar les males praxis, enfortir el model cooperatiu, que és l'eina principal. És l'eina principal que tenen els productors, els pagesos, per rebre uns preus justos pel seu producte i per poder continuar vivint de la terra. I viure de la terra no és menor, vol dir quedar-se al territori, vol dir fixar el territori, vol dir un altre model de distribució territorial. Per tant, no és menor el que avui estem discutint, perquè al final estem parlant del sector agroalimentari, un dels sectors més importants de Catalunya. Estem parlant de sobirania alimentària. Estem parlant de reequilibri territorial. Per tant, jo també em sumo al que han dit els meus companys, també portaveus a la Comissió d'Agricultura, d'aquí, doncs, conjuminar-nos tots per tindre una bona eina, no per ara, sinó a llarg termini..., i, sobretot, complir el que anem aprovant en aquest Parlament. I els recordaré només un punt: el punt 14.j, del debat monogràfic d'agricultura, que vam votar tots els grups per unanimitat, en què dèiem que defensaríem..., «defensar i fomentar el model de les seccions de crèdit de les cooperatives agràries com un instrument de finançament característic del cooperativisme català, viable i útil per a la comunitat rural. Aquesta és la nostra voluntat i esperem que, entre tots, ens en puguem sortir. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Grau. A continuació, té la paraula el senyor Alejandro Fernández, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Com s'ha explicat diverses vegades, vam ser l'únic grup parlamentari que va votar en contra en la votació del decret per raons que no explicaré de manera tan extensa com aquell dia; van ser bàsicament cinc. La primera és que es tracta d'un fons imposat, amb una designació arbitrària d'un únic administrador del fons. Això consideràvem que de la manera que s'ha fet no era correcte; que genera incertesa –genera incertesa– en base al fet que els criteris de formalització no són clars; que es tracta d'un pou sense fons, ple de riscos per als cooperativistes, i després que, tot i que s'insisteix molt que no està fet ex professo per la qüestió de Cambrils, sí que ho està, i no ho solucionarà, tret que es millori. I, finalment, que sap que coincidim amb criteris que han exposat, d'altres portaveus, perquè efectivament el tema de la retroactivitat no està clar i després es va fer amb una clara manca de consens, una profunda divisió, que crec que és una cosa que hauran de solucionar –que és una cosa que hauran de solucionar–, i manca de transparència. Bé. Això és el que va passar en el debat de l'altre dia. Però nosaltres creiem en el debat parlamentari. Escoltem el senyor Ordeig, que no m'escoltava amb tanta atenció ell a mi, però, bé, suposo que no passa absolutament res..., suposo que està cansat de sentir-me, no li ho retrauré...; però, en qualsevol cas, creiem profundament en el mètode parlamentari, i, per tant –i amb això acabo, perquè, hi insisteixo, crec que el debat profund es va produir l'altre dia–, estarem a disposició de la resta de grups parlamentaris –ho estem de les cooperatives, estem fent constantment reunions– per millorar el text. I, per tant, aquesta disposició es posa aquí damunt de la taula i aquest oferiment a la resta de grups parlamentaris i, evidentment, a les cooperatives. Gràcies.
Moltes gràcies, senyor Fernández. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Vehí, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bé, ja ho vam dir el passat Ple del 8 de juny, des de la CUP veiem en positiu que es tramiti com a projecte de llei, entenem que el sector necessita un instrument que garanteixi els dipòsits en cas de dificultat de la liquidació de la secció de crèdit, però també el mateix 8 de juny vam apuntar una sèrie de contradiccions que ens semblava que hauríem de resoldre; algunes ja han sortit i d'altres no. La primera evidència és que cal un debat a fons amb tota la gent del sector, el conseller ho ha reconegut, i entenem que la ponència de llei pot ser una oportunitat per a això. En segon lloc, la retroactivitat de cinc anys en l'aplicació de recursos al fons ens sembla una contradicció, perquè precisament castiga aquella gent que ha gestionat adequadament la cooperativa. En tercer lloc, nosaltres posem en dubte que la fórmula per garantir la rendibilitat hagi de ser una cooperativa de segon grau. I volem llançar un parell de preguntes –ja ho vam dir al passat Ple–: On es posaran els recursos? En productes financers? Entenem que aquests estan subjectes a la variabilitat del mercat i que, per tant, posen en risc els dipòsits; és bastant de calaix i més venint de la crisi financera de la qual venim. En aquest sentit, creiem que cal impedir la bancarització de les seccions de crèdit –és una cosa que també s'ha repetit en aquesta cambra– i que cal aclarir quin ha sigut el grau de responsabilitat de l'Administració en tota aquesta situació, no? I entenem –i ja per acabar– que les cooperatives de crèdit són herència d'una pràctica del comú, de l'assumpció col·lectiva del risc per garantir la supervivència de la comunitat, i, que, per tant, cal posar un bastió que les protegeixi de les urpes del mercat, que precisament fa del risc una responsabilitat individual que col·lectivitza el fracàs i la crisi. Per tant, hi participarem i ho farem en aquesta clau. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Vehí. A continuació, té la paraula la senyora Violant Cervera, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Vicepresident, abans d'iniciar la meva intervenció, doncs, voldria fer una prèvia. Junts pel Sí i el Govern apostem per les seccions de crèdit i pel món cooperatiu agrari. I és per aquest motiu que avui ens trobem en aquest debat a la totalitat, debat a la totalitat que ve del passat debat d'ara fa un mes, quan parlàvem, doncs, del Decret llei de les seccions de crèdit. Tot i que voldria reiterar el contingut a la nostra intervenció d'ara fa un mes, volem deixar constància que el nostre grup parlamentari volem poder fer a fons aquest debat de les seccions agràries, i per això sol·licitarem també la compareixença del sector, per poder fer aquest debat en profunditat. I, per això, també anunciem que farem algunes esmenes al mateix projecte de llei, esmenes que el que volen és possibilitar que persones expertes i independents, doncs, formin part de les delegacions dels consells rectors, de les associacions de les seccions de crèdit o de les societats cooperatives; o esmenes que també el que volen és detallar els criteris pels quals les cooperatives podran rebre el suport financer a fer el fons. Aquestos són només dos exemples de la clara voluntat del nostre grup parlamentari de poder arribar a un acord, no només amb la resta de grups, sinó també amb la resta del sector. No obstant, volem reiterar el nostre ple suport al Fons cooperatiu de suport a les seccions de crèdit, perquè aquest és un fons important si volem la supervivència del sector, un fons que ha de permetre que quan una cooperativa o una secció de crèdit arribi a una situació de crisi financera, aquesta situació no tingui risc de contagi amb altres seccions de crèdit. I, a més a més, perquè volem donar fiabilitat als diners que aquests impositors tinguin en aquestes seccions de crèdit. I aquest és el motiu que ens mou i pel qual volem que aquest decret llei, aquest projecte de llei tiri endavant i, a més a més, ho faci amb el màxim consens possible. Perquè el que volem és que aquests diners –que com tots vostès saben no estan subjectes als fons de cobertura i de garanties de les diferents entitats financeres– dels nostres ciutadans i dels nostres impositors, per tant, estiguin garantits. I aquesta és la nostra voluntat i per la qual treballarem i treballarem a fons. Entenem des de Junts pel Sí, i també entenem des del Govern, que el problema no és el què sinó que, en qualsevol cas, el problema és el com. I estem disposats a intentar a arribar als acords necessaris per poder tenir aquest com segur entre les cooperatives i també els diferents grups parlamentaris. No obstant, el que sí que els demanaria que, tot i aquest consens i aquesta participació que nosaltres també demanem, aquest debat sigui àgil –sigui àgil– i puguem acabar aquest projecte de llei al més aviat possible, perquè és important; és important, de poder-lo fer. I un comentari només al senyor Ordeig, el DAR, el Departament d'Agricultura, està dintre de la comissió de seguiment sobre aquestes seccions de crèdit. Per tant, el Departament d'Economia i el Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació també formen part d'aquestes negociacions. Moltíssimes gràcies; bon debat i esperem que el projecte de llei aviat tingui la seva vida. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyora Cervera. Acabat el debat, i atès que no hi ha esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. [[Proposició de llei de l'aprofitament de l'excedent alimentari (debat de totalitat)]] [[202-00017/11]] El novè punt de l'ordre del dia és: debat de totalitat sobre la Proposició de llei de l'aprofitament de l'excedent alimentari. D'acord amb l'article 114.2 del Reglament, presenta la iniciativa, en nom del Grup Parlamentari Socialista, el senyor Raúl Moreno.
Bé; gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, consellers, conselleres –que en aquests moment no són aquí, però em consta que són a l'edifici–, també voldria saludar en primer lloc..., agrair la presència de les persones i entitats que ens acompanyen en aquests moments, el senyor Lluís Tomàs i Filomeno Souto, que són regidors a l'Ajuntament de Martorell, que fa molt poques setmanes han presentat una moció amb relació a aquest tema. I en tant que s'ha avançat una mica l'ordre del dia respecte a l'horari previst, de seguida s'incorporaran també el senyor Paco Muñoz, Montse Argemí i Virgínia Ferrer-Vidal, de la Plataforma «Aprofitem els aliments, i el senyor Carles Ribera i Farràs, del Consell d'Empreses Distribuïdores d'Alimentació a Catalunya. Com a mínim els volia saludar, tot i que s'incorporin més endavant. El Grup Parlamentari Socialista porta al Ple una proposició de llei sobre l'aprofitament de l'excedent alimentari. Aquesta llei ens ha de permetre posar a sobre de la taula, analitzar i cercar solucions compartides i eficaces per part de tots els sectors que participen de la cadena alimentària i també, evidentment, la pròpia Administració pública de Catalunya, amb tres objectius fonamentals: introduir un canvi en el comportament i actitud en el conjunt de la societat per tal de recuperar el valor dels aliments; concebre les restes alimentàries com un recurs, lluitant contra el malbaratament i posant l'accent en les diverses iniciatives socials i solidàries que avui dia ja es porten a terme al conjunt del país, i reduir els residus com a mecanisme per reduir també l'actual petjada ecològica. Permetin-me, senyores i senyors diputats, que els faci una breu aproximació a la situació actual del malbaratament alimentari, tant del que succeeix a Espanya com també del que succeeix a Catalunya. Les dades més recents sobre aquest tema, a nivell espanyol, es van fer públiques el passat 28 de juny, pel Ministeri d'Agricultura, mitjançant el primer debat multisectorial sobre malbaratament alimentari d'Espanya, organitzat per l'Organització de Consumidors i Usuaris. Les dades són preocupants: entre un 30 i un 50 per cent dels aliments comestibles acaben a les escombraries. Segons la Comissió Europea, Espanya és el setè país que més menjar malbarata, després del Regne Unit, Alemanya, Holanda, França, Polònia i Itàlia. A Espanya, segons dades del ministeri, es malbaraten 7,7 milions de tones d'aliments cada any. A Catalunya, segons les dades elaborades per l'Agència Catalana de Residus de Catalunya i la Universitat Autònoma de Barcelona, se'n malbaraten més de 262.000 tones l'any, és a dir, que cada català malbarata més de trenta-cinc quilos l'any. Tant les dades d'àmbit espanyol com català coincideixen a advertir que són les famílies les que més malbaraten, i en el cas de Catalunya són el 58 per cent; el 16 per cent, els supermercats; el 12 per cent, l'hostaleria; el 9 per cent, el comerç de detall; un 4 per cent, les empreses de càtering, i un 1 per cent, els mercats municipals. Per tant, som les famílies les principals responsables d'aquesta situació. L'OCU a més indica que el 80 per cent del que llencem són aliments tal com els vam comprar al supermercat, i el 20 per cent són restes d'aliments processats. Com deia abans existeixen també implicacions econòmiques i mediambientals darrere del malbaratament. En termes econòmics, el malbaratament representaria uns cent dotze euros l'any per habitant, és a dir, uns 841 milions d'euros anuals a Catalunya. I des del punt de vista mediambiental, una dada exemplificadora: tots els aliments malbaratats en un any correspondrien al 20 per cent de la superfície agrària de Catalunya. I acabo amb una dada a nivell internacional facilitada per la FAO: amb la meitat de les pèrdues alimentàries actuals es podria alimentar tota la població que passa gana al món. El Grup Parlamentari Socialista considera que aquest un tema on tenim molt a fer com a país. A més de les implicacions econòmiques i ambientals, hi trobem la implicació social. La societat de consum en la qual vivim crea paradoxes com la que avui portem en aquest Ple. Per una part, una part de la nostra societat viu amb dificultats per accedir a les necessitats bàsiques, persones amb dificultats per menjar tots els dies, i, per l'altra, una part de la societat, que li sobra menjar i el llença. Com sempre, la societat civil va per davant de les institucions, però encara estem a temps, com a país, de seguir l'exemple d'altres països europeus, com França, que al febrer va aprovar una llei explícita contra el malbaratament alimentari, part de la qual inspira el text que presenta el meu grup, però també experiències portades a terme al Regne Unit o d'altres països europeus. Amb relació a la legislació espanyola, no ens consta cap llei de les característiques de la que estem proposant al Parlament. Hi han algunes referències a la Llei 12/2013, amb mesures per a la millora de la cadena alimentària, o codis de bones pràctiques publicats pel mateix ministeri. Però amb aquesta proposició de llei volem encoratjar tots els diputats i diputades dels grups parlamentaris del Parlament, i tots i cadascun dels actors que participen en tota la cadena alimentària, en la seva globalitat. Hem d'implicar, com deia, tots els agents socials: en primer lloc, l'Administració; els productors, la indústria agroalimentària, els distribuïdors, els restauradors, entitats socials, espigoladors, gestors de residus i, evidentment, també, les famílies, a fer una llei que pugui ser referent per a altres territoris i que redueixi en un futur el malbaratament actual. Catalunya està en condicions de poder fer-ho, i ho hem de fer bé. La proposició de llei que avui defensem no va en contra de ningú, tot el contrari. El mateix tràmit legislatiu ens ha de permetre seure, parlar i acordar, a tots els actors implicats; ens ha de servir per detectar i reproduir, si cal, les moltíssimes bones pràctiques que ja s'apliquen al territori per part de tots ells. El món local en coneix també algunes d'elles. En els darrers anys, els ajuntaments han portat a terme acords amb entitats socials, serveis socials, supermercats o la mateixa xarxa d'hostaleria dels municipis per tal de garantir el menjar a les famílies que ho necessitaven de forma directa o a través dels bancs d'aliments o dels menjadors socials. També la mateixa Generalitat ha treballat en aquest tema, des de l'Agència Catalana de Seguretat Alimentària i des de l'Agència de Residus de Catalunya, fent sensibilització, difusió i coordinació de projectes. Bones pràctiques, ben encaminades, que necessiten d'un marc general i d'una aposta de país, que és el que volem fer amb aquesta llei. Una proposició que, a més, ha de ser respectuosa amb la diversitat territorial, i on les accions a portar a terme han de ser contundents i a la vegada flexibles i adaptables a totes les realitats existents a Catalunya, i amb els projectes que ja s'estan duent a terme avui dia. A continuació entraré a desgranar alguns dels aspectes més destacats de la proposició. Insisteixo que tot és discutible i millorable, però la feina serà més fàcil si partim d'un text base, on posem negre sobre blanc algunes de les propostes. Pel que fa als productors, la proposició de llei contempla el desenvolupament d'iniciatives encaminades a la reducció de residus, especialment dels orgànics, a més de contemplar, en les estratègies de responsabilitat social corporativa de les empreses, accions encaminades a reduir el malbaratament alimentari. El sector de la distribució –mercats, hipermercats i supermercats– haurà de fer esforços per tal de capacitar els seus treballadors i treballadores perquè actuïn de forma activa en la reducció del malbaratament, a més d'intentar reduir encara més –i ens consta que ja es fa, en reunions prèvies mantingudes amb els grups i els seus representants– la generació de residus alimentaris caducats o amb data de consum preferent i de producte fresc. Per altra banda, es contempla també la necessitat d'informar els consumidors sobre hàbits de consum més responsables, fent més transparent la informació sobre l'ús dels aliments i dels residus. I, respecte als hotels i l'àmbit de la restauració, aquesta llei proposa facilitar al consumidor el fet d'endur-se a casa els aliments emplatats mitjançant envasos de tipus carmanyola, un fet cada vegada més comú al gremi de la restauració. N'hi ha molts que ja ho fan, però cal que aquesta sigui una pràctica extensiva a tots els restauradors perquè ens ajudarà a dues coses: primer, a reduir el malbaratament, i, en segon lloc, a prendre consciència que podem exigir-ho, com a consumidors, i a deixar de banda la vergonya que existeix per part d'alguns consumidors de demanar-ho. La proposició de llei... –i ara sí, aprofito ja per saludar els senyors Paco Muñoz i Montse Argemí, que acaben d'arribar a aquest plenari, de la Plataforma «Aprofitem els aliments–, la proposició de llei planteja reduir la quantitat de menjar procedent de les restes de racions emplatades i del que no pot ser reutilitzat en cuina, i, a més, de promoure el consum de productes de temporada, i, per altra banda, de millorar la segregació de la fracció orgànica d'aquella que encara es pot aprofitar. Les entitats socials són cabdals, també, en aquesta llei; contemplem que tinguin dret a rebre aliments procedents de la donació per portar a terme la seva tasca d'atenció als col·lectius més desafavorits. Caldrà, però, que rebin informació i assessorament per part de les administracions públiques, fer una bona conservació dels aliments i no distribuir aliments que no compleixin la normativa de seguretat alimentària. Però l'aprofitament dels excedents alimentaris és també una oportunitat per enfortir les iniciatives d'economia social i col·laborativa. Hem de ser capaços d'establir un nou marc de gestió dels recursos alimentaris i els residus, incentivant l'ús, l'adquisició i el consum responsable dels aliments a Catalunya. I finalment caldrà que els consumidors adoptin hàbits de compra i consum més sostenibles, mitjançant la informació per part de tots els actors implicats sobre el malbaratament, amb l'objectiu d'introduir canvis en els seus hàbits de consum. L'estudi publicat pel ministeri apunta algunes de les raons per les quals les famílies malbaraten més aliments. La falta de sensibilitat, un mal empaquetat, la confusió amb les dades de caducitat i de consum preferent, la tendència a un major consum o la cada vegada més difícil possibilitat de comprar a granel són només algunes d'elles, i caldrà cercar solucions durant el tràmit legislatiu. També caldrà plantejar la possibilitat de generar una marca que pugui identificar aquells establiments compromesos amb l'aprofitament de l'excedent alimentari. En tots els casos, en tots els sectors s'haurà de prioritzar la prevenció contra el malbaratament, la reutilització dels excedents tant per a donacions com per fer compost per a l'agricultura o per al reaprofitament energètic o per a qualsevol altre mecanisme de transformació o de reutilització dels aliments. L'Administració pública necessita també implicar-se en la reducció del malbaratament. Haurà de donar exemple del seu compromís i a la vegada donar cobertura legal, normativa, reglamentària i econòmica als aspectes que reculli la llei. El Grup Parlamentari Socialista en proposa alguns, com la necessitat d'un pla de lluita contra el malbaratament alimentari, una necessitat que tots els partits polítics vam votar a favor al passat Ple de pobresa. El pla ens ha de permetre comptar amb una planificació general de les accions de col·laboració amb els subjectes implicats i de participació d'entitats i col·lectius socials que treballin en l'àmbit de l'alimentació; que inclogui mesures de coordinació i intercanvi d'experiències tant de les administracions com d'iniciativa privada i social, mesures de suport econòmic, material i tècnic, actuacions formatives i de recerca destinades a millorar l'aprofitament alimentari, així com a promoure la sensibilització social. Però, més enllà de reduir el malbaratament, la proposició de llei ha d'incloure altres aspectes clau per aconseguir l'èxit de la iniciativa. Ens cal més educació en aquest tema, i per això proposem incloure dins els plans educatius un programa de conscienciació, d'informació i educació sobre el malbaratament d'aliments, a més de promoure campanyes de sensibilització dirigides als consumidors, per tal de recuperar el valor del menjar i concebre les restes alimentàries com un recurs. També hem de fomentar la recerca i innovació en l'àmbit de l'alimentació. Cal destinar més recursos econòmics a la tasca universitària i d'organismes d'estudi de recerca tecnològica alimentària, mitjançant l'establiment de convenis de col·laboració, i, per altra banda, la millora de la regeneració de residus en matèria orgànica. Aquests són alguns dels aspectes que considerem més destacables d'aquesta proposició de llei. Possiblement no hi són tots, però creiem que és un bon punt de partida per treballar des del diàleg, cercant l'acord amb tots els agents implicats. Una llei que ens beneficiarà a tots i a totes, que compta amb un ampli recolzament de bona part de la població, preocupada per la redistribució i l'aprofitament d'allò que produïm. Des del Grup Parlamentari Socialista creiem que Catalunya necessita i està en condicions de donar un pas endavant i ser pionera a Espanya a portar a terme una llei que redueixi l'excedent alimentari, mitjançant la implicació de tots els sectors de la cadena alimentària. És una oportunitat per posar en valor les bones pràctiques que ja fan empreses, espigoladors i entitats socials a Catalunya, i de cercar també estratègies conjuntes que acabin amb la contrarietat que suposa que cada català malbarati més de 35 quilos l'any i que a la vegada els col·lectius vulnerables tinguin dificultats per satisfer les seves necessitats tan bàsiques com l'alimentació. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Moreno. A continuació, atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, procedirem al torn d'intervencions de la resta de grups parlamentaris, perquè fixin el seu posicionament. En primer lloc, té la paraula la senyora Noemí de la Calle, del Grup Parlamentari Ciutadans.
Gracias, presidenta. Quería empezar saludando a las entidades que hoy nos acompañan, la Plataforma «Aprofitem els aliments, y también quería agradecer al grupo parlamentario que ha presentado esta proposición de ley que haya traído este debate a esta cámara parlamentaria, pues tengo que reconocer que trabajar este tema ha sido muy interesante y enriquecedor. He podido ampliar mis conocimientos sobre una problemática que abarca varios ámbitos: el ético-social, el ambiental y el económico, un problema en el que todos podemos formar parte de la solución. Y además es que me lo he pasado francamente bien conociendo iniciativas particulares para intentar combatir el problema del despilfarro de los excedentes alimentarios, como es el caso de la Nevera Solidaria, de Álvaro Saiz, en Vitoria, o iniciativas provenientes de entidades sociales como «Tu basura vale un huevo, de Ecologistas en Acción, en Sevilla. Como ya se ha dicho, el despilfarro alimentario tiene un impacto ambiental, económico y social, y se produce en todos los eslabones del ciclo alimentario. Y desde nuestro grupo parlamentario compartimos la necesidad de abordar este debate. Por esto no hemos presentado una enmienda a la totalidad. Lo que no compartimos es la forma en la que se ha hecho. Es una proposición de ley llena de contradicciones. Por un lado, habla de unos principios rectores, como la solidaridad, altruismo, generosidad, cooperación, y por otro, de derechos y deberes. Y ¿esto qué supone? Los derechos, la posibilidad de que a quien se los concede, que los pueda ejercer, y los deberes, la exigencia por parte de la Administración, o de a quien le corresponda, de que se hagan las cosas como establece la ley. Por ejemplo, en el artículo 8 se establece el derecho de los consumidores a recibir información por parte de los comercios sobre el problema del despilfarro de los alimentos, con el objetivo de poder introducir cambios en sus hábitos de consumo para prevenirlo. ¿Vamos a sancionar al pequeño Colmado Pepe por no recomendarnos comprar media docena de huevos en vez de una docena entera, bajo el principio rector de solidaridad, altruismo, generosidad y cooperación? Otro ejemplo. Según el artículo 10, se establece el derecho de las entidades de acción social a recibir alimentos procedentes de la donación. Si un actor tiene un derecho, otro actor tiene una obligación; hacer algo por obligación no es solidario, la exigencia no es altruista, la obligación no es generosidad. Si el principio rector es la solidaridad, aquí hay un fallo de concepto. Tú no puedes exigir la solidaridad, la puedes fomentar. Es una proposición de ley superficial, porque no profundiza, hay una falta de concreción. Me ha recordado mucho aquella última época del zapaterismo, en la que todo eran eslóganes pero no había concreción, como la Ley de economía sostenible: «La economía tendrá que ser sostenible, y el capitalismo no tendrá que someter a arduos trabajos a los trabajadores y tendrá que cuidar de los desempleados. Una ley con buenas intenciones pero sin una medida concreta, es decir, mucho ruido y pocas nueces, o lo que es vender la moto solo con el carenado, como es el caso de esta proposición de ley. Pero las grandes declaraciones programáticas se dejan en general para las constituciones, para los estatutos, para los tratados internacionales, para la ONU, delegando en los poderes públicos el conseguir esos objetivos con medidas. Le voy a poner un ejemplo. En el artículo 5.c dice que es un derecho de las entidades de diversos sectores «rebre incentius fiscals per les accions realitzades a favor de la donació d'aliments a les entitats d'acció social, els quals es determinaran per reglament. Esto es muy naíf, porque los incentivos fiscales se tienen que recoger por ley. Ustedes dicen que se determinarán por reglamento, pero es que los incentivos fiscales tienen que ir por ley. Si ustedes querían medidas para promocionar esos incentivos fiscales, las tendrían que haber concretado aquí, en la ley. Eso sí que es otorgar un auténtico derecho, detallar los derechos y las condiciones por las cuales se tendrá acceso a ellos. Eso sí lo hubieran agradecido los operadores implicados, como el Banco de Alimentos; no decir que se tiene un derecho o una obligación. Y aquí llego a la parte más rocambolesca, y tengo que hacer una confesión. Y es que, remitiéndome al histórico de esta proposición de ley, al poco de registrarla el Partido Socialista leí en un medio de comunicación que el Gobierno estaba preparando un proyecto de ley sobre el despilfarro alimentario. Yo pensé: «Ya está el Gobierno otra vez inspirándose en la oposición, anunciando como iniciativas propias algo que desde la oposición se lleva reclamando desde hace meses. Como con los tiempos parlamentarios juegan con ventaja... Porque no nos engañemos: es desde esta oposición desde donde se están impulsando iniciativas que luego toma el Govern, al menos en temas sociales. Retomando. Tras esto me refugié en el consuelo de los tontos, pensando que no éramos los únicos a los que nos pasaba esto. Pero ayer me llevé la sorpresa de que no. Porque me dio por releer el resumen del informe que hizo la Agencia de Residuos de Cataluña, a instancia del Departament de Territori i Sostenibilitat, y me quedé «ojiplática cuando me di cuenta de que el articulado de esta proposición de ley está calcado de los objetivos que recomienda ese informe, palabra por palabra, coma por coma. El copiador copiado. Para una cosa decente que hace el Gobierno motu proprio sin la existencia de la oposición detrás, van y se la copian; que ojo, que tampoco lo critico, porque como parte de la oposición le agradezco al Partido Socialista que le dé de beber a Junts pel Sí de su propia medicina. Pero el caso es que, tras esta revelación, entendí por qué esta ley era tan naíf: porque se habían dedicado a copiar los objetivos de ese informe, pero no a poner medidas concretas para conseguir esos objetivos. En cualquier caso, estamos totalmente de acuerdo con la finalidad de la norma, nuestro grupo parlamentario está concienciado con el problema, afrontaremos la fase de ponencia con ilusión, dotándola de contenido con nuestras enmiendas, que lo que buscarán es esa concreción que hemos encontrado a faltar, y abordando el tema con la profundidad que se merece. Como, por ejemplo, concertando medidas de transparencia o abordando el tema de la fiscalidad de una forma precisa, como incentivando las donaciones a los bancos de alimentos, especificando de qué forma. El despilfarro alimentario se hace especialmente lacerante en un contexto donde el aumento de la pobreza y la desigualdad hacen peligrar la cobertura de necesidades básicas, como el derecho a la alimentación suficiente y saludable entre los colectivos más vulnerables. Ahora bien, esta ley, si bien es oportuna, no puede servir para ocultar o maquillar el problema que hay de fondo, que es la desigualdad, que haya gente que dependa de las sobras para comer mientras otra parte de la sociedad tira la comida. Lo que verdaderamente se necesita son herramientas redistributivas que aseguren que nadie dependa de las sobras para poder comer. Esta ley tiene un componente ético de consumo responsable, sin duda, pero no se puede plantear como un mecanismo para asegurar las necesidades básicas de la alimentación de los ciudadanos, y eso es algo que está latente en todo el articulado de la ley. Solo hay que ver las permanentes apelaciones a las entidades de acción social, de voluntariado, caritativas y de atención a los colectivos desfavorecidos. La desigualdad no se puede combatir a través de imponer la beneficencia; por eso es importante dejar claro que esta ley no está orientada a paliar la desigualdad. Tenemos que ser valientes y reconocer que estamos ante una situación compleja, que no estamos siendo capaces, como sociedad, de generar la ocupación suficiente para todas las personas que la están buscando. Y mientras esta situación no se regularice, como mínimo, hemos de ofrecer una solución a los ciudadanos y darles una base de subsistencia. Y esa base de subsistencia no pasa por dar sobras, sino por crear verdaderas herramientas redistributivas, eficaces y dignas, que aseguren que nadie se queda en la cuneta. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyora De la Calle. A continuació té la paraula la senyora Marta Ribas, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Saludar també la Plataforma «Aprofitem els aliments, que, per cert, els he fet arribar tard jo, disculpi el diputat socialista, perquè estàvem reunits just abans. Agrair-los que ens presentin aquesta proposició de llei des del Partit Socialista, perquè realment el debat de la llei pot ser interessant i crec que ens pot portar a tots plegats a fer algun exercici interessant, com a parlament també, de regulació en aquest sentit. S'ha dit, però no està de més que tots ho anem recordant. De què estem parlant? D'un fenomen, el malbaratament alimentari, característic de les nostres societats, característic de les societats desenvolupades d'arreu del món, característic d'un sistema determinat, d'uns sistemes de producció, de logística de la distribució, de condicionants normatius que cada any ocasionen que hi hagi malbaratament alimentari. Per tant, sí, el sistema productiu és ineficient i genera malbaratament. Un terç dels aliments produïts al món es perden o es descarten; a Catalunya –ja s'ha dit–, uns trenta-cinc quilos per habitant per any. I, com bé m'explicaven fa un moment els companys de la Plataforma «Aprofitem els aliments, aquesta dada és només una part, perquè aquí no hi ha sumat ni el que es malbarata des de les cadenes de distribució o des de la producció agrícola, des de la producció ramadera, des de la pesca, etcètera. Per tant, és molt més que aquests trenta-cinc quilos per habitant, per any, el que a Catalunya estem llençant d'aliments, cada any. Per tant, malbaratament alimentari, un fenomen que, és normal, ens xoca a tots i totes pel contrast en l'increment, en aquests últims anys especialment, de ciutadania que es veuen abocats a la pobresa alimentària. Però no ens quedem aquí, si us plau. El malbaratament és una qüestió molt més de fons que no només aquest element, molt xocant, molt «frapant i ètic, de societat que passa gana i malbaratament d'aliments. El malbaratament d'aliments és un tema a tractar no només des de la vessant de justícia social, sinó especialment des d'una índole més sistèmica, més ètica, més d'aplicar totes aquelles fórmules i mesures que siguin necessàries per reintroduir en el cicle del consum els productes que poden ser aprofitats com a aliment i per evitar que esdevinguin el que fins ara només poden esdevenir, que és residu. Els aboquem a ser residu quan en realitat encara poden ser productes aprofitats. Per tant, no només és un element de justícia social. És un element d'eficiència, tant econòmica com ecològica, i de replantejament del mateix sistema. Per nosaltres, l'objectiu principal d'una llei com la que farem entre totes i tots és reduir el malbaratament, reduir l'excedent. Ens hi insten no només els nostres ideals polítics, sinó que ens insten a fer-ho així la FAO, l'ONU, el Parlament Europeu, com per exemple en la resolució del 2012, que abans del 2025 ens insta a tots els països europeus a reduir a la meitat aquest excedent o malbaratament alimentari. Per tant, com els deia, és un planteig que hem de fer per eficiència ecològica. Perquè els efectes ambientals del malbaratament es palesen en reducció de terres fèrtils disponibles, en pèrdua de diversitat biològica, en, també, pèrdues d'aigua potable i d'energia i en la contribució en l'emissió de gasos d'efecte hivernacle. I tot això, tot i que és menys visible, no ho hem de perdre de vista. A Catalunya, 262.000 tones de residus estalviables, segons les dades de l'Agència de Residus de Catalunya. Això vol dir 234.000 hectàrees de sòl productiu, en equivalència; això vol dir un 20 per cent de la superfície agrària útil de Catalunya destinada a productes que no s'utilitzen i es malbaraten. Això és una petjada ecològica insostenible per a un país com Catalunya, almenys al nostre parer. Això ho hem de tractar, en aquesta llei. Dèiem: també ho hem de tractar des de la vessant d'eficiència econòmica. Perquè la pèrdua dels aliments afebleix l'economia en global. Fa menys competitives les mateixes empreses, que donen per fet i per assumit, i per normal, que perdin una part dels seus productes; encareix la despesa de les llars, i obliga els poders públics a destinar uns recursos molt importants a gestionar excedents com a residus, quan en realitat són productes encara aprofitables. A Catalunya es calcula que evitant el malbaratament alimentari podríem estalviar una despesa de 841 milions d'euros. Mirin, fixin-s'hi: tot allò que s'havia d'incrementar en el pressupost de la Generalitat de Catalunya per a aquest any. Vuit-cents quaranta-un milions d'euros que llencem amb malbaratament alimentari. I, evidentment, també ho hem de tractar des de la vessant de la justícia social. Perquè el dret a l'alimentació és un dret universal, humà, i, per tant, obligatori per a totes les administracions públiques de garantir-lo. I saber que amb els aliments malbaratats a Catalunya es podrien alimentar mig milió de persones doncs, evidentment, no ens deixa tranquils ni per dormir, diguem-ne. A ningú. Però això és una actuació a favor de la justícia social que hem de plantejar a partir d'aquesta llei com una de les vies d'actuar per a l'objectiu principal que ha de tenir aquesta llei, que és la reducció del malbaratament dels aliments. Per tant, sí, coincidim que és interessant que puguem fer aquesta llei, coincidim que cal posar solució a aquest fenomen, tenim tots aquests mandats que els deia. I a més tenim un mandat de la mateixa ciutadania, que s'ha autoorganitzat. La societat civil ja fa iniciatives de reducció del malbaratament d'aliments; les empreses també fan bones pràctiques en alguns casos, i especialment les administracions locals fan molt bones pràctiques, en molts casos. Ja existeixen plataformes d'aprofitament d'aliments, com la que avui ens acompanya en aquest Ple; ja existeixen accions d'administracions supralocals, com l'Àrea Metropolitana de Barcelona, coordinades per objectius concrets, avaluables..., de reduir un 2 per cent la fracció orgànica en un mandat; ja existeixen estudis de recerca concrets..., que es fan, i, a més, que tenen finançament públic; ja existeixen experiències concretes en menjadors escolars, en mercats municipals, en comerços, en empreses de restauració; ja existeix la recollida d'aliments de particulars; ja existeix, per exemple, l'experiència de la meva comarca, el Vallès Occidental, en la restauració d'emportar-te en una carmanyola de cartró el que et queda en el plat, com a particular; ja existeixen campanyes de conscienciació de la ciutadania i de canvis d'hàbits com els que existeixen a la web de l'Ajuntament de Barcelona, que els últims anys s'ha fet córrer. Per tant, l'altruisme ja existeix, i s'autoorganitza. La llei no ha de servir per fer més altruisme. La llei ha de servir per anar més enllà, la llei ha de servir per impulsar accions d'aquest tipus, com bé diu la proposta dels socialistes, de sensibilització, de recerca, d'incentius de bones pràctiques, per regular-les..., elements, en alguns casos, que no apareixen del tot a la llei i que segur que en el debat podrem afegir, de plantejos i aspectes de seguretat alimentària i de com la mateixa regulació existent és suficient o no per a les pràctiques que podríem fer d'aprofitament alimentari, de seguretat jurídica per a les experiències existents, d'evitar males praxis... I, evidentment, la llei ha de servir per anar més enllà. I, per tant, sí, per obligar. Per obligar a uns mínims certs sectors. Per obligar via sancions o via incentius de bones pràctiques de reducció. Per obligar també a la transparència de tots plegats en les dades del malbaratament alimentari, perquè també puguem ser conscients de què és el que existeix perquè hi pugui haver recerca, però, evidentment, perquè hi pugui haver conscienciació i informació de la ciutadania. La proposta del PSC em sembla una bona base per treballar tot això. Estem disposades a millorar-la i a complementar-la, i a sumar una mica més de valentia de fons a aquesta bona voluntat que hi ha en la proposta socialista perquè no només anem a un aprofitament social caritatiu dels aliments, sinó que anem a l'objectiu principal que tenim com a mandat, que és reduir, al llarg de tot el cicle alimentari, des del camp fins a la taula del consumidor, el malbaratament alimentari. Per tant, en aquest sentit per nosaltres serà fonamental –i amb això acabo– actuar en els dos àmbits principals: a recuperar el valor de l'aliment, conèixer la importància econòmica, social i ambiental que implica l'obtenció d'un aliment, i a prendre consciència que les restes alimentàries són un recurs, capgirant, per tant, la consideració única que s'ha fet fins ara d'aquestes restes alimentàries com un residu orgànic, que l'únic que se'n pot fer és gestionar-ho com a residu i portar-ho a l'abocador. Per tant, recuperar valor, prendre consciencia que això és un recurs, reduir. I, evidentment, enmig de tot plegat, també podem fer feina social. Però l'objectiu, no l'oblidem, és acabar amb aquesta barbaritat que com a societat hem assumit com a normal, que és el malbaratament alimentari. Gràcies.
Moltes gràcies, senyora Ribas. A continuació, té la paraula el senyor Fernando Sánchez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Moltes gràcies, presidenta. Honorable consellera..., en primer lloc vull agrair molt sincerament al Grup Socialista i al Raúl Moreno que hagin portat aquesta proposició de llei. És un tema que a algú li pot semblar accessori, li pot semblar un tema secundari. I no ho és en absolut. I no ho és per la temàtica que toca i no ho és perquè també toca tecles bastant substancials del model productiu, del model social, del model econòmic, un model que tenim que, evidentment, té ineficiències. Ara, jo vull recordar que el model que tenim avui dia el problema que té és que crea excessos. Alguns deuran dir: «Ara et parlarà de Veneçuela. No, jo no parlo mai de Veneçuela, perquè parla per si mateixa. Però... [[Remor de veus.]] No. Però durant molts segles –durant molts segles– hem tingut manca d'aliments –manca d'aliments. I, per tant, home!, el model no funciona del tot malament. Ara, sí que ens planteja alguns reptes ètics, alguns reptes tècnics, molt importants. Al frontispici de la política moderna, de la història política moderna, hi havia aquell trident de la Revolució Francesa de «llibertat, igualtat, fraternitat. Durant els segles, diguem que s'han desenvolupat ideològicament dos d'aquests conceptes, especialment: la llibertat, que ha assumit com a bandera el centredreta, i la igualtat, que han assumit les esquerres. I n'ha sortit com a síntesi aquest estat social de dret liberal que tenim, que funciona prou bé. Però ha quedat una pota curta –una pota curta–, i a mi em sembla que aquesta llei ve també a cobrir una mica, com altres qüestions, aquesta pota curta que ens havia quedat fins ara, i és aquest tercer punt del trident, que és la fraternitat. Més enllà de la lògica de l'interès estricte, més enllà de la lògica estricta de la justícia, també. Alguns deien: «Això no és exactament justícia social. No, efectivament. No és justícia social, això. I, per tant, hem de començar per la justícia social. Però, bé, mentre no avança del tot, o no arriba sempre a tot arreu, hi ha un altre punt d'aquest trident que potser podem desenvolupar. I a mi em sembla, aquest principi, el de fraternitat, que comença a trobar, aquests darrers anys, un itinerari, o una expressió institucional i estructural. Ho ha fet sobretot a través del tercer sector, avui representat aquí. I jo vull donar les gràcies, i saludar, les entitats que estan aquí presents pel que fan, i pels estudis que han fet, i perquè, com deia el diputat socialista, han anat, com sempre, per davant del poder polític, han estat primeres, ens han avançat, i això..., els pares intel·lectuals són elles, no? Doncs aquest tercer sector, d'alguna manera, el que fa és cristal·litzar aquest tercer principi polític. Aquest sector que actua des de la llibertat i la iniciativa privada, perquè no és un sector que vingui de les instruccions públiques, però que al mateix temps té com a finalitat la justícia i la igualtat. I des de la consciència –perquè, si no, no m'explico per què es fa– de la fraternitat. Per tant, celebrem que aquesta llei contribueixi a crear un marc institucional amarat del principi de solidaritat, i del principi, també, ecològic. I nosaltres comprem aquest principi ecològic. És clar! Si és que s'han tornat tots uns conservadors i uns contrarevolucionaris! Escolti'm: què és l'ecologia si no la gran defensa de l'statu quo? Sí o no? Hi està d'acord? Conservacionisme. Nosaltres, efectivament, més enllà..., és a dir, és que a vegades no té cap sentit, perquè els que es defineixen com a conservadors no són ecologistes. Doncs escolti'm: l'ecologisme és, al cap i a la fi, conservacionisme pur i dur. Però és important, i això va en línia de potenciar-lo i de protegir millor l'ambient, no? Jo voldria fer alguns matisos al text. No seré tan dur com la diputada de Ciutadans, però alguns matisos. Perquè a mi m'agrada, el text. Penso que es pot treballar a partir del text. Ho han dit tots els diputats, que podem fer un debat molt interessant... Sobretot, hem d'escoltar, hem d'aprendre de les entitats, de la gent que en sap. Però jo tinc alguns matisos. En primer lloc, em sembla –home, venint dels socialistes– una llei excessivament intervencionista. Escolti'm, el principi del bon govern és: un marc de directrius, d'actuació, un marc clar, simple, i després deixar al poder executiu que ho desenvolupi. Perquè això també et dóna un marc institucional, al final, més estable, que no depèn de cada govern. Si volem regular què pot fer l'entitat fins a l'última coma o què han de fer els supermercats fins a l'última coma, això deixa poc marge a l'acció del poder executiu. Hi ha una altra qüestió que no acabo de veure, i és..., a veure com ho diria. Jo no sé si deuen estar d'acord amb mi, però creem una mena de democràcia estamental, o foral, en què en cada nova llei que creem blindem una mena d'estament o de gremi que depèn d'aquella llei; un estament, un gremi, que depèn d'aquella llei, que té uns drets especials, que... Escolti'm, a mi em sembla que el que han de fer les lleis és potenciar les actuacions, donar el marc d'actuació, però no començar a crear també privilegis d'uns sobre els altres. Per tant, el que hem de fer és afavorir l'actuació de les entitats, és posar-nos al servei de les entitats. Ara, no començar a crear nous drets de nous agents. Després, hem de tenir present la complexitat de la temàtica. Clar, un pot dir: «Cada any es llencen set centes tones... –o, bé, el que sigui, un 7 per cent de les tones que siguin– «i, per tant, això podria servir per alimentar tantes persones. Home, això és així i no és exactament així. Les coses són una miqueta més complicades, com potser vostès poden comprendre. És a dir, si hi ha excés és perquè hi ha una demanda de producció, i aquesta demanda comporta un cert sobrant. I si carreguem el sistema de producció, al final, bé, això pot tenir conseqüències negatives. I hem de tenir també cura a no posar tantes condicions als operadors. És a dir: «Vostès hauran de fer això, això, això, i els supermercats, això, i els petits “colmats”, això, i tal..., que, al final, justament, aquesta llei acabi provocant més mal en aquest sentit de lluitar contra la pobresa del que volia reparar. És a dir, si al final acaben tancant les botigues i acaben tancant els supermercats perquè han de fer un munt de coses, doncs, és clar, al final haurem de donar solidaritat a més gent. Hem de tenir present, també, que la logística i la..., o sigui, que el punt clau és la logística i la distribució, i la gent que ha estat a les alcaldies ho sap, no? És a dir, a vegades tu tens sobrants, tu tens sobrants alimentaris que t'agradaria distribuir, però com ho fas per distribuir-los? És a dir, aquí el que ens falla és la logística, el que ens falla és la forma de distribució. Però, en qualsevol cas, aquests són matisos expressats una mica ara, però en el fons és una llei molt oportuna, amb unes dades que la sustenten i són absolutament eloqüents. No es pot fer una correlació simplista, no?, però, és clar, que el 7 per cent dels aliments catalans es malbaratin, que això pogués donar de menjar a mig milió de persones és que a un l'impacta. És a dir, són aquestes imatges televisives, no?, que a vegades veiem dels camions tirant les fruites que sobren, i a un sempre, doncs, li provoquen un impacte. I això ve a suplir aquesta situació. I és una gran oportunitat per donar un salt endavant, com vostè deia, per lluitar contra la pobresa, per tenir una societat amb un entorn més sostenible i més justa. I per tant, nosaltres, com a Partit Popular, estem aquí amb la voluntat i sobretot la disposició d'aprendre, és a dir, no en sabem suficientment i, per tant, el que volem és escoltar les entitats, les empreses, les universitats, posar-nos a disposició dels que fa tants anys que treballen en aquesta qüestió i, per tant, fer una llei equilibrada i útil que serveixi realment per a allò que dèiem al principi, per fer més efectiu i per anar institucionalitzant el principi de fraternitat. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, senyor Sánchez. A continuació, té la paraula la senyora Gabriela Serra, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bona tarda. Gràcies, presidenta, gràcies. Bé, doncs, nosaltres també estem satisfets que aquesta llei arribi al Parlament i que es pugui discutir –has fet una bona presentació, Raúl, t'ho agraïm. Per què? Perquè, de fet, el fet que entre el 30 i el 50 per cent dels aliments del món es malbaratin no és només un escàndol social i ecològic, és un crim, un crim polític, també, no? Per què? Perquè aquest fet, juntament amb la fam i amb la malnutrició, és la prova més palpable de quelcom que encara no hem mencionat, i és el rotund i esfèric fracàs del sistema agroalimentari mundial. I possiblement això és el que trobem a faltar en la proposta, dintre del conjunt de llei que plantegeu, i és que ens trobem que ens plantegeu una llei que l'haurem de discutir, que hi entrarem, perquè l'hem de discutir, però que només aborda una part del problema quan parla del concepte del malbaratament, no? Què vull dir amb això? Vull dir que jo penso que comencem bé quan diem que s'entén per malbaratament d'aliments «l'acció de desaprofitar nutrients per al consum humà, tot i tenir encara valor com a recurs nutritiu. Fins aquí estaríem molt d'acord, però ja al segon paràgraf és quan comencem a tenir algun dubte, eh?, quan diu –o un desacord– que «s'entén per malbaratament d'aliments les restes d'aliments preparats o cuinats menjables, el menjar en bon estat envasat o no que hom pot trobar dins dels circuits de recollida selectiva de la fracció orgànica de residus municipals i la recollida de la fracció o resta que generen les llars, la restauració i la distribució al detall. És a dir que, d'aquestes 750.000 tones que calculem que tenim de malbaratament a Catalunya, la llei pretén entomar només el treball amb 260.000 tones. I creiem que és un reduccionisme que té diversos efectes. En primer lloc, perquè si mirem el problema del malbaratament –hauria d'haver-me entrenat a dir «malbaratament, malbaratament; descompti'm dos segons– només centrant-lo en el punt de vista d'on es diposita, llavors ens trobem que el major dipositari d'aquest malbaratament són les llars, quan entenem que les llars és una part molt petita i és la baula de la cadena alimentària més petita i la que té menys culpa dintre de tot aquest procés de malbaratament d'aliments. Per què? Perquè nosaltres creiem que, en tot cas, s'ha de buscar la solució en les fases inicials, no en les fases finals, en les fases inicials del procés, que, a més a més de ser més realista, té dos avantatges: d'una banda, que la fase de producció i transformació, abans d'iniciar-se la distribució, els aliments estan més aglutinants i, per tant, les mesures poden ser més econòmiques i més eficaces per tal d'entomar-les. Si esperem després a la fase de postdistribució per enfrontar el problema del rebuig els esforços es dilueixen més. I d'altra banda, si calculem que no només amb base al volum d'aliments malbaratats sinó també tenint en compte els materials i l'energia aplicada a la cadena alimentària, veuríem que actuant en les fases inicials tenim molt més estalvi i tenim, per tant, un recorregut molt més clar que no dintre del procés final. Per tant, començar pel malbaratament que es genera en la producció, i aclarint quins són els mecanismes que determinen el què, el com i el quan es produeix i, per tant, quins són els que generen aquest excedent alimentari. Per què? Perquè l'actual model alimentari es caracteritza per la industrialització de l'agricultura, la producció monocultiu o poc diversificada, l'estabulació animal, el transport a llargues distàncies, els subsidis públics i el control comercial a través de mercats globals dominats per unes poques multinacionals. Un model que, a més a més, ha estat acusat de recolzar-se en una forta inversió de pressupostos públics i que combina la desregulació dels mercats i la seva desprotecció davant del mercat globals amb incentius als increments de producció individual que desplaça a productors no subsidiats. Podríem dir que el sistema productiu que tenim és un problema estructural en si mateix. Regularment comprovem, a més, com aquesta combinació de desregulació i foment dels increments individuals de producció porta els pagesos –ho ha dit abans molt gràficament en Fernando– a regalar la fruita o a llençar la llet que surt. Jo no voldria, però voldria portar a col·lació les grans mobilitzacions que hi han hagut a nivell d'Estat espanyol per part de la COAG i a nivell de Catalunya per part de la Unió de Pagesos, precisament reivindicant la regulació del mercat per no haver de fer això, tant uns amb llet i uns amb la fruita dolça. Per què? Perquè aquests camperols, aquests pagesos estan demanant que es decideixi el què, el quan i el com produir en funció de mantenir una vida digna dels petits productors, regulant els mercats i recuperant una sobirania, ja que parlem de tantes sobiranies en aquest moment, doncs, una sobirania sobre l'alimentació que avui tenen segrestades, no qualsevol, sinó les multinacionals i les distribucions alimentàries fruits de polítiques neoliberals galopants i ben consolidades. I per què? Perquè fins a un terç dels fons dels programes operatius amb què Europa subvenciona les organitzacions de productors de fruita i d'hortalisses es dedica a retirar del mercat quantitats de la seva producció per evitar una caiguda dels preus. Abans, quan la companya de Catalunya Sí que es Pot ens deia que ens insta la Unió Europea, ens insta la FAO..., no ens insta, perquè tenim, precisament, el gran eufemisme que «retirar s'ha d'entendre com la destrucció de part de les collites abans que madurin, el seu abandó simplement en el camp. I això amb un agreujant, amb un agreujant claríssim, i és que és una contradicció flagrant si tenim en compte que amb base en les seves polítiques productivistes la Unió Europea pot acabar subvencionant la destrucció d'aliments del quals prèviament ha subsidiat la producció. Per tant, el problema no és només la llar, no és només la restauració, no és només..., és molt més gran, és estructural. Per altra banda, les grans cadenes de distribució i els supermercats s'han convertit en la baula de la cadena que controla tot el procés agroalimentari. Actualment, a l'Estat espanyol, quatre de cada cinc compres d'aliments es realitzen en supermercats, i el nombre de cadenes és, a més a més, petitíssim: cinc. Cinc grans empreses controlen el 55 per cent de les vendes d'aliments a l'Estat espanyol. I un de cada quatre aliments adquirits s'ha realitzat en una sola cadena: Carrefour. Parlem del malbaratament alimentari no fruit del que es llença, sinó fruit del que ni tan sols arriba al mercat, del que ni tan sols es comercialitza, del que ni tan sols s'introdueix, no? I quins són els mecanismes pels quals els supermercats obliguen a generar aquestes excedents als productes que quedaran fora absolutament dels mercats? Doncs, els requeriments sobre la qualitat del producte. Quan parlem de qualitat no parlem d'efectes nutrients d'aquestes aliments, no parlem del gust d'aquests aliments; parlem que siguin macos, que siguin fàcils de pelar, que no tinguin llavors, que s'adeqüin a unes normes estètiques que requereix el mercat, i, per tant, es sobrevalora una contaminació orgànica i es minimitza una contaminació química. Per què? Perquè tots aquests requisits passen a estandarditzar un tipus de producció que obliga l'agricultor a aplicar un paquet tecnològic utilitzant contaminant i perjudicant, fins i tot, la capacitat nutrient dels aliments. No obstant aquestes normes, una part substancial de la producció no arriba a complir les exigències de qualitat imposades pels distribuïdors i, per tant, són aliments que queden relegats i queden fora de la seva utilització i del seu aprofitament. Per altra banda, la capacitat dels grans distribuïdors de les cadenes agroalimentàries no són tan sols imposar les normes de qualitat i de control que desbarata una gran quantitat de tones d'aliments, sinó que també actua com a jutge, la qual cosa té una altra gran perversió; i és que això fa que, com que és jutge i part, pugui carregar als agricultors o pagesos la seva incapacitat de gestionar o la seva pròpia incapacitat de poder planificar correctament. Què vull dir amb això? Vull dir que, per exemple, si el requeriment del volum inicialment demanat a un productor, en un determinat moment el subministrador pensa que està per sobre de la seva possibilitat de vendre o són més rigorosos amb el control, simplement permeten i rebutgen aquests excedents produïts pels camperols, prèviament acordats. Pocs proveïdors s'atreviran a denunciar aquestes pràctiques, atès que el control del mercat és profund i és gran. I aquest poder generat per les grans distribuïdores minoristes ja ha estat retret; ha estat retret a casa nostra..., a l'Estat espanyol, perdó, a l'Estat espanyol, precisament, amb un estudi important del 2009 del Tribunal Basc de Defensa de la Competència, que depèn del Govern basc i que fonamenta un informe gairebé de tres-centes pàgines denunciant que tres cadenes de supermercats, Eroski, Carrefour i Mercadona, funcionen com monopolis a l'Estat espanyol i que això els permet exigir als seus proveïdors pagar menys i condicions absolutament desproporcionades. Per altra banda, aquest model agroalimentari que tenim no només ens resta aliments, no només impedeix i fa perdre esforços humans, esforç de la terra i matèries primeres, sinó que té forts impactes ambientals: contamina els aqüífers per ús de productes químics, malbarata l'aigua, malbarata l'energia... Hem de tenir en compte, quan un sent aquestes concrecions, s'espanta, eh?, s'estima que aquesta agricultura intensiva de monocultiu utilitza entre sis i set vegades més d'energia per unitat d'aliment que el que poden fer els camperols més tradicionals i el tipus de producció més tradicional. No només això, sinó que ens trobem que una gran part d'aquests aliments també es desaprofiten en el seu procés de transport i de transformació d'aliments. Per què? Perquè aquest mercat absolutament basat en el productivisme i en el gran enriquiment de les grans multinacionals de l'alimentació traslladen els aliments a moltíssims quilòmetres, a moltíssimes distàncies, i això fa que les pèrdues en el transport siguin tremendament grans. No només això, sinó també en els processos de transformació dels aliments. Acabo. No, no... [[Veus de fons.]] Sí, perquè ja veig que estic fora de temps. Per acabar, dir simplement una idea que és bàsica: no podem combatre la pobresa amb les restes dels aliments. No, és mentida, això, no podrem combatre mai la pobresa. La pobresa i, per tant, la gana, la falta de bona nutrició, la combatrem amb altres mesures; les combatrem pensant en una renda bàsica, la suspendrem pensant en tenir beques menjador, la superarem fent que tota aquella gent que avui passen per una situació delicada, una situació de pobresa, una situació de mancança puguin mantenir la seva dignitat anant a comprar aquells aliments que creguin convenient on ho creguin convenient i menjar-los en les condicions que creguin més acceptables. Hem de canviar el model de producció agropecuària d'aquest país i esperem que, en el camí a la república, aquesta llei que vosaltres ens plantegeu, la puguem treballar bé i sigui un pas fins que no arribem a poder modificar el nostre sistema productiu. Gràcies.
Gràcies, senyora Serra. A continuació, té la paraula la senyora Anna Figueras, del Grup Parlamentari Junts pel Sí. [[Veus de fons.]] Ai, perdó, sí, sí. Perdó, té la paraula la senyora Dolors Rovirola.
Gràcies, presidenta. Consellera, senyor Antoni Díaz, director general d'Alimentació, Qualitat i Indústries Alimentàries, membres de la plataforma i regidors que ens seguiu des del públic, bona tarda a tothom. Per començar la meva intervenció voldria recordar unes dades que va obtenir la FAO en un estudi a nivell mundial entre el 2010 i el 2011, que van cridar molt l'atenció a més de resultar molt esgarrifoses i impactants. Segons aquest estudi, cada any, 1.300 milions de tones de menjar, o sigui, un terç de la producció mundial es perd o es malbarata. Aquest fet té conseqüències a nivell social i també mediambiental, i, a més, escandalitza que mentre això passa bona part de la població mundial passa gana. Europa llença 89 milions de tones anuals, equivalents a 179 quilos per persona/any. I a Catalunya, què passa a Catalunya? Segons han dit aquí abans també, a Catalunya malbaratem trenta-cinc quilos persona/any. I com ho fem, els catalans? Doncs, quasi un 60 per cent des de les mateixes llars catalanes, un 16 per cent des dels supermercats, un 12 per cent des de la restauració, i d'altres. Aquesta diagnosi en aquest moment va donar lloc a la publicació d'una guia que va publicar el Govern de la Generalitat que es diu Un consum més responsable dels aliments. Aquestes pèrdues en global poden ser conseqüència de moltes i diverses mancances, però la principal que considerem és la manca de consciència. El menjar es llença perquè falta poc perquè caduqui, perquè les fruites i verdures es descarten per motius estètics, perquè es planifiquen malament les compres, no s'aprofiten les restes com ho feien abans les nostres mares o les nostres àvies. Per tant, cadascú de nosaltres és molt responsable d'aquest malbaratament, i s'han de buscar solucions per al seu aprofitament. El nostre grup, de Junts pel Sí, ja va introduir propostes al Ple monogràfic d'emergència social i reactivació econòmica, i el Govern ja està treballant en les mesures que es van aprovar en la Resolució 17/XI, i creiem que la primera actuació que s'ha de tenir és la de prevenir. I el text de la llei que avui ens presenta el Partit Socialista parla molt de drets i de deures dels consumidors, restauradors, grans superfícies, etcètera, però no parla de mesures de prevenció. Nosaltres pensem que això és prioritari, i, a més a més, també prioritzem actuar en tota la cadena alimentària des de la producció –o sigui, el sector primari– fins al consumidor final. I també prioritzem la promoció de l'aprofitament dels excedents alimentaris a totes les baules de la cadena alimentària. De fet, el Govern, com he dit abans, ja fa temps que treballa per prevenir el malbaratament i reduir el desaprofitament de menjar. El juliol de 2012 es va constituir la taula d'excedents alimentaris per millorar i potenciar els serveis de distribució d'aliments amb les principals entitats que gestionen els bancs d'aliments i altres agents del món alimentari. I això dóna resultats; això ja s'ha vist que dóna resultats amb un increment de donacions d'aliments provinents del comerç als bancs dels aliments que d'altra manera s'haurien malbaratat o s'haurien llançat; és el mateix. A part, es duen a terme altres mesures a nivell de productivitat per evitar l'excedent de producte. Per tant, aquesta llei hauria de tenir en compte també dues vessants: primera, la social, com aprofitar l'excedent; segona, la mediambiental, com reduïm l'impacte dels residus que generen els aliments. Pel nostre Govern, doncs, és una prioritat estratègica per la seva rellevància social, econòmica i mediambiental. En aquests moments també està en marxa la comissió de treball per al no-malbaratament alimentari..., únic treball interdepartamental en què intervenen cinc departaments del Govern de la Generalitat liderats pel Departament d'Agricultura juntament amb la Direcció General d'Alimentació, la Direcció General d'Agricultura i Ramaderia, l'Agència de Salut Pública, l'Agència de Residus de Catalunya, el Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, i l'Agència Catalana del Consum. Aquesta comissió ha mantingut ja una reunió el 15 de juny i demà passat, 15 de juliol, ja tindrà la segona. Anem, doncs, a parlar d'aquesta proposició de llei que ens proposa el Partit Socialista, una llei que trobem que és una declaració plena de bones intencions, com han dit també altres grups parlamentaris, però no aporten mesures correctores; només ens parla de drets i deures, però no tracta mesures per al fons de la qüestió, com serien: de quina manera es lluitarà per fer front al malbaratament a part dels drets i deures?, on són les mesures, per exemple, a adoptar per a qui ho faci malament? Junts pel Sí treballarem esmenes, per introduir-les a la llei, juntament amb el sector, per millorar-la i per situar Catalunya com a regió capdavantera de la Unió Europea en la lluita contra el malbaratament alimentari, tenint en compte els treballs que es facin també a nivell europeu sobre aquest tema. La llei que avui proposa el Partit Socialista no obliga els agents de la cadena alimentària a instaurar mesures d'autocontrol per prevenir el malbaratament ni garantir l'aprofitament dels excedents. No estableix cap sistema de control del compliment de la llei, ni cap incentiu per a la reducció del malbaratament; no contempla tots els actors de la cadena alimentària; no imposa cap mesura coercitiva per als que malbaratin aliments de manera injustificada. Les línies prioritàries que orientaran les nostres esmenes i aportacions seran, primer, prevenció de forma proactiva del malbaratament alimentari al llarg de tota la cadena alimentària, i, segon, la promoció de l'aprofitament dels excedents alimentaris a totes les baules de la cadena. I com ho farem? Ho farem tenint en compte els resultats dels treballs que es facin a nivell europeu sobre el tema introduint a les agendes de la PAC i l'EIP les mesures contra el malbaratament, sense que suposi cap cost per als pagesos, conscienciant les escoles de la importància de no llençar aliments, i la valorització dels productes per fer biomassa o pinsos. I ho farem amb la participació de tots els actors de la cadena alimentària i també amb tots els actors polítics per –és el nostre desig– poder arribar a un text consensuat d'aquesta llei per a tothom. Gràcies, presidenta, diputats, diputades.
Moltes gràcies, senyora Rovirola. Acabat el debat, i atès que ni ha esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. [[Raúl Moreno Montaña demana per parlar.]] Senyor Moreno.
Presidenta, li demanaria trenta segons per al·lusions.
Endavant.
Gràcies, presidenta. En general, agrair el to de totes les intervencions, perquè va en la línia del que nosaltres volíem, i és obrir el debat, un debat que creiem que s'ha de fer, i, per tant, les posicions, gairebé totes, suposo que seran assumibles. Dues coses, només. La diputada de Ciutadans Noemí de la Calle, que deia que la solidaritat no es pot exigir. El nostre sistema tributari, el nostre sistema d'impostos és un sistema solidari, i, per tant, sí que es pot exigir. I dues coses. Nosaltres basem la part expositiva d'aquesta llei i part del contingut en gairebé l'únic informe que hi ha de l'agència catalana d'alimentació i també de l'Agència Catalana de Residus. Per tant, nosaltres basem les lleis en informes que existeixen, no en allò que ens sembla que poden posar –per tant, és normal–, i també el manifest, per cert, de la plataforma «Aprofitem els aliments. I acabo una altra cosa. Alguns dels diputats parlen de com ho farem complir. En parlarem. Però aquesta llei no neix amb un esperit sancionador; aquesta llei neix per conscienciar el conjunt de la societat que el malbaratament és un problema. No acabarem amb això amb multes, no ho acabarem amb multes. No tenim règim sancionador en aquesta llei. I, per tant, com deia abans, en l'exposició, és una llei que ens beneficiarà a tots, que no va en contra de ningú, i, per tant, tothom pot estar..., tots els membres, totes les persones que formen part de la cadena alimentària poden estar tranquils, que, amb consens i amb col·laboració, trobarem els mecanismes per fer del malbaratament alimentari un fet d'història en aquest país. Gràcies. [[Noemí de la Calle Sifré demana per parlar.]]
Senyora De la Calle.
Per al·lusions.
I s'ha acabat, eh?
Sí, sí...
Ara no es tornin a...
No. [[Pausa.]] Señor Raúl Moreno, yo creo que usted confunde solidaridad e igualdad. La solidaridad no se exige; la igualdad, sí.
Com hem dit, aquesta iniciativa, atès que no hi ha esmenes a la totalitat, continuarà la seva tramitació. Moltes gràcies a totes i a tots. I es suspèn la sessió fins demà al matí a les nou.