Comença la sessió. Bon dia. [[Pausa.]] A petició del Govern, i com els grups parlamentaris ja en són coneixedors, s'ha demanat l'alteració de l'ordre del dia de manera que avui se substancien, en primer lloc, el Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2016 i després, el Projecte de llei de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic; i que demà, dijous, se substanciïn les preguntes orals al Govern i al president de la Generalitat i, finalment, tingui lloc el debat i votació sobre la validació del Decret llei 2/2016. Per aquest motiu demano a la cambra la conformitat amb el que estableix l'article 81.3 del Reglament. Es pot acordar aquesta proposta d'alteració de l'ordre del dia per assentiment? [[Pausa.]] D'acord, doncs. Abans de continuar, els recordo la delegació de vot que, d'acord amb l'article 93 del Reglament, va fer la diputada Àngels Martínez, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, en el portaveu del seu grup parlamentari, el senyor Joan Coscubiela. [[Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per al 2016 (esmenes a la totalitat)]] [[200-00006/11]] Obrim aquest Ple amb el debat i votació de les esmenes a la totalitat del Projecte de llei de pressupostos de la Generalitat de Catalunya per a l'any 2016. El debat i votació de les esmenes a la totalitat se substanciarà d'acord amb allò que estableix l'article 129 del Reglament del Parlament. L'ordre de defensa de les esmenes és de major a menor, per un temps màxim de trenta minuts per a cada grup parlamentari. En primer lloc, per a la presentació del projecte de llei, té la paraula el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bon dia, senyora presidenta. Bon dia, diputats, diputades, president del Govern, consellers i conselleres. Iniciem aquest debat sobre pressupostos sabent que probablement els pressupostos no tiraran endavant perquè les esmenes a la totalitat així ho impediran. Tot i així, també és evident que aquesta és una oportunitat, si no per convèncer els diferents grups que permetin la tramitació pressupostària, segur que sí que és una bona oportunitat per adreçar-se a la ciutadania, per adreçar-se al conjunt dels ciutadans i per adreçar-se també, permetin-m'ho, a molts dels votants d'alguns dels grups que avui no en permetran la tramitació, que estem segurs que comparteixen amb la proposta del Govern..., les bondats d'aquesta proposta. Inicio la meva exposició fent algunes reflexions al voltant de la situació general, de la situació econòmica, de la situació macroeconòmica, que és fonamental per ajudar a entendre quina és la realitat de la proposta pressupostària que avui portem a aquest Parlament. Atenent, també, a una reflexió que ens sembla que és absolutament apropiada i és que, al final, els pressupostos, especialment en aquest cas, especialment en el cas d'aquesta proposta pressupostària, que és una proposta en molts sentits, expansiva... –recordeu que la proposta inclou un increment de la dotació pressupostària per departaments del 5,3 per cent i, per tant, és un creixement molt més important que, per exemple, el creixement del PIB–, doncs, davant d'uns pressupostos expansius en aquestes magnituds, els primers pressupostos expansius, els primers pressupostos realment expansius, els primers pressupostos realment molt expansius des de fa molts anys, des dels anys de la crisi més profunda, doncs, aquesta proposta pressupostària, aquests pressupostos expansius, són mèrit fonamentalment, de l'esforç de la nostra societat, de l'esforç de la nostra economia, de l'esforç dels nostres treballadors, de les nostres empreses, del conjunt dels ciutadans d'aquest país. Perquè, al final, els pressupostos són en gran mesura..., especialment per allò que fa al total disponible, són el resultat de l'esforç fiscal, dels impostos que paguen el conjunt dels nostres ciutadans en tot el sistema impositiu. Des de l'IVA fins a l'IRPF, de l'impost de societats fins a especials, etcètera; dels impostos que ens són propis, dels que tenim cedits o dels que no són propis ni tenim cedits en aquests moments. Per tant, els pressupostos són la disponibilitat pressupostària, l'increment de la disponibilitat pressupostària, aquests 1.100 milions de més en la disponibilitat pressupostària que avui podríem aprovar, són el resultat de l'esforç del conjunt dels nostres ciutadans. I per tant, és evident que qui n'ha de ser el receptor dels beneficis que se'n deriven, d'aquest esforç, expressat en aquests 1.100 milions de més, 873 milions dels quals, destinats al conjunt de les polítiques socials..., els receptors, els beneficiaris d'aquest pressupost, d'aquesta expansió pressupostària, han de ser necessàriament, són, en aquesta proposta, els mateixos ciutadans, que són l'origen d'aquests recursos. Precisament per això, els pressupostos s'aboquen en la ciutadania, s'aboquen sobre dos grans conceptes, sobre dues grans potes, sobre dos grans àmbits: un, el de les polítiques socials, aquests 873 milions de més, destinats a polítiques socials, i també tot l'àmbit destinat a l'impuls del creixement de l'economia, a l'impuls de la continuïtat del creixement de l'economia, perquè l'objectiu de qualsevol parlament i de qualsevol govern, almenys des del nostre punt de vista, de qualsevol govern responsable és i ha de ser necessàriament, no només plantejar uns bons pressupostos per l'exercici en curs, sinó fer tot allò que estigui a la seva disposició per assegurar que els pressupostos futurs també continuaran sent uns bons pressupostos. I atès que la disponibilitat pressupostària futura depèn en enorme mesura del comportament de la nostra economia, també és molt important que, al costat d'unes partides socials molt rellevants..., de fet, d'aquest increment de la disponibilitat pressupostària, d'aquest increment de més de 1.100 milions en la disponibilitat pressupostària –que és evident que si avui aquests pressupostos no es poden tramitar i continuem amb pròrroga, no tindrem a la disposició dels nostres conciutadans–, el 78,5 per cent d'aquest increment va destinat a aquestes polítiques socials, i això eleva el total del pressupost destinat a polítiques socials al 73,6 per cent. Per tant, un doble objectiu: resoldre les mancances, resoldre els problemes, resoldre els patiments que pateixen els ciutadans en termes socials, especialment aquells que estan en una situació de major vulnerabilitat, aquells que estan en una situació de major patiment; però també assegurar que hi ha continuïtat en el procés de creixement econòmic per assegurar que la recaptació futura, per assegurar que les disponibilitats fiscals futures continuaran alimentant uns bons pressupostos que continuaran garantint uns serveis socials que siguin els millors possibles pels nostres ciutadans. Per això, per això ens adrecem també, fonamentalment avui, permeti'm que sigui així, a la ciutadania, per fer-los un reconeixement d'aquest esforç que han fet en aquest temps, però també per fer-los un reconeixement de l'esforç que aquests pressupostos els volien retornar. Deia, per tant –i em sembla que és lògic que sigui així, enllaçat amb el que acabo de dir–, que les primeres reflexions són reflexions al voltant del quadre del context econòmic general, del context macroeconòmic del nostre país. En part, perquè expliquen les disponibilitats pressupostàries que avui podem tramitar o també perquè són l'esperança d'uns bons pressupostos de cara al futur. L'economia catalana, com vostès coneixen, va créixer l'any passat, l'any 2015, un 3,4 per cent. És més del doble que la mitjana de la zona euro i és més que el doble que la mitjana de la Unió Europea. Per tant, és més que el doble que la mitjana del nostre entorn econòmic. És, doncs, un creixement rellevant, és un creixement robust. Un creixement robust que té algunes de les seves explicacions fonamentals en una certa recuperació del consum domèstic, del consum familiar, fonamentalment gràcies al procés de desendeutament de les economies familiars i del desendeutament de les nostres empreses. I, malauradament, encara no prou, fruït dels increments en la renda per càpita i en els ingressos mitjans de la nostra població, que sabeu que continua essent un dels reptes pendents i dels reptes que, sens dubte, qualsevol Govern –aquest, evidentment, al capdavant–, doncs, voldria encarar. Per tant, en què es fonamenta aquest creixement? Primer element, la recuperació del consum familiar, fruit d'aquest procés de desendeutament, i sobretot –sobretot–, fruit del sector exterior. La nostra és, afortunadament, una economia oberta; afortunadament, una economia molt oberta. I aquesta economia oberta mostra les seves fortaleses, mostra els millors símptomes, per exemple, en el fet que, des de fa uns quants anys, exercici rere exercici, batem el rècord d'exportacions i, per tant, mai havíem exportat tant com en aquests anys de crisi; mai havíem exportat tant com l'any 2015; mai haurem exportat tant com quan s'acabi l'any 2016. El mateix bon comportament en aquest sector exterior el veiem en el cas del turisme, o el veiem, per exemple, en el cas de la inversió estrangera. L'any passat, també rècord històric en inversió estrangera, més de 5.000 milions en inversió estrangera. I, en termes generals, europeus, fins i tot extracomunitaris, quarta economia en recepció d'inversió estrangera, rere les àrees metropolitanes de Londres, de Moscou i del conjunt d'Escòcia. La quarta va ser Catalunya. I pel que fa al turisme, no només bones dades respecte al 2015, sinó també bones dades, igual que en les exportacions, respecte al primer trimestre del 2016, i bones dades avançades respecte al comportament d'aquest estiu i, per tant, del comportament del segon i, fonamentalment, del tercer trimestre. De fet, aquests pressupostos es fonamenten en el convenciment que el creixement de l'economia continuarà sent un creixement robust. I la previsió és una previsió que ens sembla realista, entenent que el realisme és la màxima expressió de l'ambició, perquè no hi ha res més ambiciós que intentar ser tan realista com sigui possible. I, per tant, la previsió de creixement és una previsió del 2,9 per cent. És una previsió que ens sembla assolible, no només tenint en compte el comportament de l'economia en l'exercici anterior –creixement del 3,4–, sinó també que el creixement del primer trimestre ha sigut del 0,8 i, per tant, ens col·loca en un interanual del 3,7, sinó també atenent –per tant, 3,7 són vuit dècimes més que el 2,9 previst per al final de l'exercici– que, habitualment –habitualment–, el segon i el tercer trimestre sempre es comporten millor que el primer, i per tant, malgrat les incerteses que inevitablement existeixen en els horitzons quan són llunyans i, per tant, les incerteses que es puguin derivar del quart trimestre, és evident que un objectiu del 2,9 ens sembla realista. Si el superéssim –si el superéssim–, tant de bo sigui així..., si el superem és evident que això comportarà més recursos, més capacitat també en les nostres disponibilitats pressupostàries de cara al futur. Aquí, una reflexió que em sembla especialment rellevant, no en termes percentuals, sinó en termes absoluts. I també és bo encarar els debats de caràcter econòmic i els debats de caràcter pressupostari amb xifres absolutes, després ho farem amb partides concretes del pressupost, ara ho fem també amb algunes reflexions al voltant del comportament global de la nostra economia. Deia que les xifres absolutes són extraordinàriament significatives en aquests moments. I en poso un exemple que em sembla especialment pedagògic, especialment clar. Durant alguns anys, durant massa anys, malauradament, ens hem acostumat a dir i ens hem acostumat a sentir –perquè així era– que el producte interior brut de Catalunya era de 200.000 milions d'euros. Afortunadament, el comportament de l'any 15, el comportament de l'any 16 i les nostres previsions respecte al comportament de l'any 17 ens situaran a finals d'aquest any en un producte interior brut de 223.000 milions d'euros, i a final de l'any que ve en un producte interior brut de 232.000 milions d'euros. No són xifres trivials, no és sobrer explicar-les i recordar-les, perquè un increment en termes absoluts del nostre producte interior brut de 32.000 milions d'euros implica també una major base impositiva de cara al futur, i, per tant, també una major capacitat de fer sostenibles els nostres serveis socials fonamentals. Sense el creixement de la nostra economia, sense un creixement robust i diversificat de la nostra economia, i en gran mesura robust perquè és diversificat, seria impossible tenir esperances certes sobre la sostenibilitat futura dels nostres serveis públics. I, afortunadament, el comportament de la nostra economia ens permet tenir aquesta esperança i aquest convenciment. Per tant, el creixement de l'economia es comporta, afortunadament, de forma positiva, i la nostra previsió és que continuï sent així en aquest exercici i en l'exercici del 2017, i que ens situï, per exemple –i aquí ara ho enllaço amb una reflexió de caràcter més social–, per primera vegada en molts anys, per sota del 15 per cent d'atur en temes d'Enquesta de població activa. Una xifra que continuarà estant molt allunyada d'allò que ben segur tots nosaltres voldríem i que continuarà sent, per tant, motiu del nostre esforç –estic segur que del nostre esforç col·lectiu–; però, en tot cas, molt millor de les xifres que hem experimentat en els darrers anys i amb una millora del comportament extraordinàriament positiva, malgrat el molt camí que quedi per recórrer. En aquest sentit, expressat en termes de PIB, m'agradaria, també, fer una reflexió: aquests dies hem sentit diverses vegades –i entenc que és certa, la reflexió, i, per tant, que la puc reproduir sense temor d'equivocar-me– que els representants econòmics del Govern espanyol afirmen que, aproximadament, un terç de tot el creixement de la zona euro és creixement de PIB espanyol. Si això és cert, i no tinc pas motius per dubtar-ne, també vostès m'acceptaran que, expressat en aquests termes, un 9 per cent del conjunt del creixement de tota la zona euro és creixement del PIB català. I atès que aquest creixement del nostre PIB en aquests moments, afortunadament, es tradueix en gran mesura..., hi ha una forta propensió a la reducció de l'atur, doncs, és una dada, sens dubte, positiva. És cert que el comportament... –i aquest és, evidentment, un repte que ens hauríem de conjurar a superar–, és cert que aquestes dades positives, des d'una perspectiva macroeconòmica, no es tradueixen de forma adequada en el benestar dels nostres ciutadans. Precisament perquè és cert que no es tradueixen d'una forma adequada en el benestar dels nostres ciutadans, aquesta proposta pressupostària és una proposta pressupostària que en enorme mesura concentra els seus esforços precisament a resoldre els problemes socials que tenen plantejats els nostres ciutadans en tants i tants àmbits. Precisament per això, d'aquest increment de la disponibilitat pressupostària, que en termes de disponibilitat per departaments representa un increment del 5,3 per cent, de tot aquest increment, el 78,5 per cent va destinat a aquestes polítiques socials. Perquè estem convençuts que la cohesió social del nostre país, que el comportament del nostre sistema educatiu, del nostre sistema sanitari, de les nostres prestacions socials, que aquesta cohesió social, que aquesta garantia al voltant de la justícia social i de la igualtat d'oportunitats, que els 500 milions de recursos que posem en l'àmbit de la recerca, de la innovació i de les universitats són, també, en el seu conjunt, garantia del benestar futur de la nostra societat. Per tant, un comportament positiu en termes globals de la nostra economia que no es tradueix adequadament en el benestar dels nostres ciutadans, i per això la proposta pressupostària es concentra en enorme mesura, precisament, a resoldre aquests problemes socials. Per què hi ha aquest gap? Per què hi ha aquesta diferència temporal i quantitativa entre el comportament de l'economia i l'esforç fiscal que fa el conjunt dels nostres ciutadans, de les nostres empreses, dels nostres treballadors i les disponibilitats pressupostàries en termes socials, en termes de polítiques socials? Vostès en són bons coneixedors, perquè hem tingut ocasió de debatre-ho àmpliament en aquesta cambra i és un debat, afortunadament... –n'estic convençut que «afortunadament–, és un debat també generalitzat en la nostra societat des de fa molts anys. Jo em limitaré en aquesta qüestió, que podria ser objecte, evidentment, d'un tractament llarguíssim i que ha merescut, sens dubte, moltes hores de debat en aquest Parlament i en el conjunt de la nostra societat..., em limitaré a recordar alguns elements al voltant dels quals estic convençut que existeix un enorme consens. I, de fet, intentaré expressar-ho de tal manera que aquest consens sigui màxim i, si pot ser unànime, millor. D'entrada perquè és evident que l'esforç fiscal que fan els ciutadans de Catalunya no repercuteix en benefici dels ciutadans de Catalunya de forma adequada, segur. En quins termes, entre molts altres? Per exemple, en una qüestió al voltant de la qual segur que no pot haver-hi discussió i és que, sistemàticament, les bestretes es calculen a la baixa. No pot haver-hi discussió sobre aquest fet perquè, efectivament, tots els anys, sense excepció, s'han calculat a la baixa. Podran discutir sobre per què s'han calculat a la baixa, sobre si s'ha fet a propòsit o no – una discussió apassionant–, però el que és inqüestionable és que, any rere any, sense excepció de cap mena, les bestretes han estat calculades a la baixa. No només això, sinó que la liquidació d'aquestes bestretes, en el marc del sistema actualment vigent, s'hauria de fer al cap de dos anys, i vostès saben que, en general, es fa al cap de dos anys i set mesos. És evident que això provoca un gap molt notable entre l'esforç fiscal dels ciutadans i la recepció que reben aquests ciutadans en forma d'impuls a l'economia i en forma, també, de serveis socials. En aquest sentit, en forma de parèntesi en el discurs –i no és la primera vegada que m'ho senten dir, em sembla que serà la tercera vegada que m'ho senten dir des d'aquest faristol–, en honor a la veritat, a la qual sempre i sense excepció sempre servim, aquest any és el primer any en què una part de la liquidació no s'ha produït al cap de dos anys i set mesos, sinó que una part de la liquidació s'ha produït al cap de dos anys i tres mesos. Millor, és millor. [[Veus de fons.]] Per tant, veig el senyor García Albiol que assenteix amb el cap, certament, està bé –està bé– explicar-ho, diguem-ne. Tot i així, el nostre argument fonamental continua sent absolutament vàlid –vàlid–: les bestretes es calculen sistemàticament a la baixa i es liquiden, en general, al cap de dos anys i set mesos. Això, per exemple, explica per què en aquest exercici 2016 hi ha una liquidació positiva de l'exercici 2014 per valor de 1.400 milions d'euros, que, sens dubte, ajuda a presentar uns pressupostos que són millors –sens dubte. Però exactament el mateix argument –exactament el mateix argument– serveix per explicar que les bestretes d'aquest any 2016 es continuen calculant a la baixa i, per tant, erosionen la possibilitat que aquest sigui un pressupost amb millors arguments –exactament el mateix argument. Sobre la distribució del sostre de dèficit, també n'hem tingut debats intensos i llargs i reiterats. I em sembla que aquí també hi ha un enorme consens: pràcticament tothom –excepte, em sembla, un sol dels agents que intervenen en aquests tipus de negociacions–, tots coincideixen que el sostre de dèficit és injust, és arbitrari –sens dubte és arbitrari, perquè l'arbitra un sol dels agents que hi intervenen, diguem-ne; per tant, segur que és arbitrari, per definició–, és injust –és injust–, perquè així ho diu tothom –tothom–, començant per l'Airef i continuant per la Llei d'estabilitat pressupostària i financera, que, com vostès saben, no es compleix en absolut per part del Govern espanyol. Per tant, aquests elements segur que no ajuden en res a disposar dels recursos que en aquests moments voldríem. I aquí una altra reflexió al voltant del sostre de dèficit, que vostès saben que nosaltres no compartim en absolut per aquests arguments que ara acabo d'exposar. He intentat ser breu, he intentat ser succint en aquest argumentari, perquè em sembla que l'hem tractat a bastament. Si fos necessari, encantat d'entrar-hi amb tants detalls com calgui en el posterior debat o en els posteriors debats parlamentaris que es produeixin, que, sens dubte, es produiran en aquest Parlament. Per tant, una reflexió, ara deia, sobre aquest sostre de dèficit que, com vostès saben, nosaltres no compartim, que és injust, que hi ha un enorme consens que és injust i és que, més enllà del nostre convenciment que és arbitrari i que és injust, també hi ha un altre convenciment que és clarament contraproduent. És clarament contraproduent perquè afebleix els fonaments, afebleix els motors del nostre creixement econòmic. Per tant, des d'un punt de vista molt pragmàtic, també afebleix la nostra capacitat de recaptació futura, i, per tant, afebleix la nostra disponibilitat pressupostària per afrontar els serveis bàsics dels nostres ciutadans. I després, una altra qüestió al voltant d'això, i és que ni el dèficit ni el deute són realitats trivials, no són trivials. El deute no és una dada econòmica trivial, en absolut. És una dada econòmica fonamental; és tan fonamental des del punt de vista econòmic que també és fonamental des del punt de vista polític. Ha esdevingut una dada tan immensa, tan gegantina, no per a la nostra economia en particular, sinó per al conjunt de les economies del nostre entorn, en molts casos molt per sobre –molt per sobre– en termes relatius que la nostra; ha esdevingut una dada econòmica tan fonamental, tan central, que ha esdevingut un element polític de primer ordre. El dèficit, doncs, i el deute que se'n deriva, no és menystenible en absolut –no és menystenible en absolut–, perquè, al final, representa consum present que no estarà disponible en forma de consum en el futur, perquè l'haurem gastat en el present, i, per tant, en el futur s'haurà de tornar. Per tant, és indubtable que el dèficit hauria de ser utilitzat, i és utilitzat en enorme mesura, i a nosaltres en gran part ens sembla que en mesura clarament insuficient per resoldre els problemes que tenim plantejats en el moment present a l'hora d'impulsar la nostra activitat econòmica i de garantir els nostres serveis socials, però també és evident –també és evident– que n'hem de fer una gestió al més responsable possible per evitar traspassar a les generacions futures un deute intergeneracional del qual elles no s'han beneficiaran, i, en canvi, en seran pagadores. I, per tant, em sembla que trivialitzar sobre el dèficit o el deute és un enorme error i una enorme irresponsabilitat insistint –insistint– que, des del nostre punt de vista, és evident que en aquest moment és una eina que s'utilitza de forma insuficient per fer front a moltes de les necessitats, no només socials, sinó també econòmiques; però que, en tot cas, la garantia de la bondat dels pressupostos presents i futurs també passa per una gestió responsable d'una realitat que en aquests moments, malauradament, encara no estem en disposició de modificar tan profundament com voldríem, malgrat que ens preparem per poder-ho fer. Feta aquesta reflexió, que també pot ser complementada en els torns de rèplica o en els debats futurs i que ens sembla que és absolutament fonamental, passo a explicar aquesta distribució, aquestes dues grans potes, aquests dos grans àmbits sobre els quals camina aquesta proposta pressupostària –camina en aquests moments, potser d'aquí a unes hores ja no–; una proposta pressupostària fonamentada en dos grans àmbits. Començo per l'àmbit menor, per l'àmbit de l'impuls a l'activitat econòmica, i acabaré amb l'àmbit major, que és el de les polítiques socials. Aquests pressupostos, per tal de garantir la continuïtat d'aquest creixement econòmic, per tal de garantir l'impuls de l'activitat econòmica i, per tant, per tal de garantir, també, la nostra recaptació futura i les nostres disponibilitats futures, preveu gairebé 500 milions d'euros en l'àmbit de la recerca, de la innovació, com a motors fonamentals de la nostra economia futura: 500 milions d'euros. Preveu també el desplegament dels programes dels nuclis d'innovació tecnològica, del foment de la cooperació tecnològica entre empreses i centres de recerca i la consolidació dels nous centres tecnològics integrats al Tecnio i d'Eurecat. Preveu tot el suport a l'emprenedoria, entre altres coses a través del desplegament del marc de l'estratègia RIS3CAT. Un increment –un increment– en la inversió del foment de l'ocupació de gairebé 100 milions d'euros, 98,7 milions d'euros. Preveu un increment –preveu un increment– dels recursos destinats al foment de l'ocupació de gairebé 100 milions d'euros. La continuïtat del paper de l'Institut Català de Finances que, com saben, s'ha reforçat profundament en els darrers temps, que forma part de l'associació de la banca pública europea, que forma part del consell de direcció de la banca pública europea i que ha obtingut les cèdules bancàries necessàries per actuar com un banc, amb l'única excepció de la captació de dipòsits particulars. Una entitat, doncs, un banc promocional, un banc destinat al foment de l'activitat productiva que està jugant un paper molt rellevant, cada vegada més rellevant, i que estem convençuts que el pot continuar jugant en el futur si les circumstàncies així ho permeten. També en el foment del sector turístic, amb el desplegament de vint-i-quatre marques i segells de productes, i la consolidació, també, de la plataforma de comercialització de l'Experience Catalunya, amb 118 milions d'euros. La promoció del comerç i també la promoció de l'agricultura, en aquest cas amb un increment... –si així s'acabessin aprovant aquests pressupostos, a finals de juliol–, amb un increment, també, de 170 milions d'euros en l'impuls de les activitats agràries, de la distribució agrària, etcètera. Passo ara a explicar les dades fonamentals en àmbits de caràcter social. Els recordo, com els he explicat fa un moment, que l'increment de la disponibilitat pressupostària departamental, és a dir, el conjunt dels departaments, és d'un 5,3 per cent. Per evitar qualsevol dubte, molt per sobre –molt per sobre– del creixement expressat en termes PIB. Un increment que es concentra –dèiem fa un moment i em sembla que és bo recordar-ho tantes vegades com calgui i tantes vegades com sigui possible– en un 78,5 per cent en polítiques socials que aporten al conjunt del pressupost un 73,6 per cent en polítiques socials, que vol dir fonamentalment salut, educació, afers socials, etcètera. I poso alguns exemples, alguns d'aquests vinculats al pla de xoc que estava compromès i que en gran mesura és evident que està lligat a la disponibilitat pressupostària. És bo tenir present –és bo tenir present– que la diferència entre un nou pressupost i una pròrroga pot ser una diferència menor en el cas que el nou pressupost proposat, i potser aprovat, s'assembli molt al pressupost anterior. Aprovar un pressupost que s'assembla molt a l'anterior o prorrogar l'anterior pot ser una diferència de caràcter menor, però és evident que si el que està en joc és l'aprovació d'un pressupost fortament expansiu en aquests àmbits, l'alternativa de mantenir-se en pròrroga té conseqüències extremadament severes per a l'impuls de l'activitat econòmica i, sobretot, extremadament greus en la garantia dels serveis socials. No són uns pressuposts que s'assemblin als pressupostos anteriors; posen sobre la taula 1.100 milions més d'euros, dels quals 873 milions en àmbits socials, dels quals ara en posaré algun exemple i, per tant, la seva no-aprovació té conseqüències gravíssimes sobre la disponibilitat d'aquests recursos en forma de serveis socials. Poso alguns dels exemples que estaven previstos, que estan previstos en aquests pressupostos. Increment de la dotació per a beques menjador que permetrà arribar fins als 22.430 ajuts per valor de 12 milions d'euros; convocatòria de beques menjador de zero a tres anys, llars d'infants públiques que beneficien 7.600 infants més, per valor de 10.000 milions d'euros; contractació de personal docent per a centres de màxima complexitat, 142 dotacions, per valor d'1,7 milions d'euros. Els recordo que la prorroga dóna un marge de maniobra en temes de personal igual a zero. I ho repeteixo, perquè interpreto el seu silenci com una mostra d'interès per aquesta dada que acabo d'exposar: els recordo que la pròrroga implica un marge de maniobra en l'àmbit de personal de zero. Continuo. Reducció d'un 50 per cent del temps mitjà en les llistes d'espera de primera visita a especialista i proves diagnòstiques, per valor de 96 milions d'euros; reducció del 10 per cent de les llistes d'espera quirúrgiques; reobertura i recuperació dels horaris dels CAP i CUAP per valor d'1,2 milions d'euros; increment de la renda mínima d'inserció per valor de 35,5 milions d'euros; renda mínima d'inserció, subvencions a la inserció per a mil persones més, a part dels que hem dit anteriorment, 34,5; increment de places residencials d'atenció a la gent gran i a persones amb discapacitat, 37 milions més; emergència habitacional i política de prevenció i desnonament per causa econòmica i social, 10 milions més; pla d'acció comunitària als barris amb risc d'exclusió social per impulsar nous projectes transversals que reforcin la cohesió social, 10 milions més; garantir subministraments bàsics de persones que tinguin reconeguda la condició de vulnerabilitat econòmica i en situació de pobresa energètica, 10 milions més. I tot això només és una part vinculada al pla de xoc, que té un valor estimat d'uns 285 milions d'euros, però recordin que el conjunt de les propostes socials ens porten a 873 milions d'euros. És evident que la pròrroga dificulta de forma molt severa la possibilitat de destinar aquest estalvi, aquest estalvi en interessos –en interessos– destinats al pagament del servei del deute, una reducció, aproximadament, del 50 per cent, d'uns 850 milions, que els puguem destinar a aquestes polítiques socials. I per tant, qui en pagarà les conseqüències són els ciutadans, són els usuaris d'aquests serveis socials. No en pagarà les conseqüències aquest Parlament, en termes abstractes i impersonals, en pagaran les conseqüències els usuaris d'aquests serveis socials. Uns pressupostos que, com dèiem, no només estan destinats a garantir els serveis socials i la millora dels serveis socials i de les dotacions en l'àmbit present, sinó que estan destinats també a garantir, d'una banda, l'impuls de l'activitat econòmica per permetre que la nostra economia continuï creixent en els termes relatius i en els termes també absoluts als quals m'he referit anteriorment, sinó també en la disposició d'eines per fer efectiu i per maximitzar l'obtenció de recursos fruit d'aquest creixement econòmic i, per tant, en aquest sentit, el desplegament de l'agència tributària. Perquè, si hem de combatre el frau fiscal, haurem de tenir les eines necessàries per poder-lo combatre; si l'hem de combatre haurem de tenir la responsabilitat sobre les figures impositives, perquè si no la tenim i nosaltres no som qui en fa el cobrament, qui en gestiona i qui en té el coneixement, com podrem combatre allò del qual no tenim informació senzillament perquè aquests impostos no són impostos que nosaltres puguem gestionar? I per tant, el desplegament d'aquesta agència tributària amb l'objectiu de maximitzar la qualitat del coneixement que tenim, de la gestió que tenim, atenent que en aquests moments gestionem el 5 per cent de l'esforç fiscal dels nostres ciutadans –el 5 per cent, el 5 per cent– i, per tant, és evident que si en volem ser responsables, d'un percentatge superior, tant si aquest percentatge superior és del 6 per cent com del cent per cent, en tots els casos el que és evident és que hem d'assumir les responsabilitats i ens hem de dotar de les eines necessàries per poder-ho fer, especialment si aquesta dotació es pot fer encara estalviant recursos. O, per exemple, en l'àmbit de desplegament de la nostra projecció exterior, fonamental des de tots els punts de vista, fonamental des del punt de vista, òbviament, polític, cultural, econòmic, etcètera, entre altres coses perquè aquells que s'ho vulguin mirar des de la vessant més pragmàtica i més immediata i més numèrica, és bo de recordar que aquest país té unes exportacions per valor de 64.000 milions d'euros i, per tant, tot allò que fem en aquest sentit és, segur, positiu, i no hi ha diners que rendeixin més que els diners que posem en aquesta projecció, que ens permet obtenir un retorn d'aquesta magnitud absolutament extraordinària. I més enllà d'això, evidentment, amb tota l'ambició política que ens correspon i que els ciutadans de Catalunya ens legitimin, com entrenem que ens van legitimar en els eleccions del 27 de setembre. Alguna reflexió afegida. És evident que no poder tramitar i, per tant, potser aprovar aquests pressupostos ens privarà de moltes d'aquestes eines, d'aquests instruments i d'aquests recursos que acabo d'explicar i que m'agradarà de tenir ocasió de tornar-los a explicar quan vostès me'n donin ocasió en el torn de rèplica que pertoqui. És evident que si no es tramiten i, per tant, finalment no s'aproven, tindrem menys eines i menys recursos. També és evident que el nostre deure, la nostra responsabilitat és actuar sempre, precisament, amb el màxim de responsabilitat possible, intentant gestionar la realitat que tinguem al davant, realitat que, en bona mesura, nosaltres intentem canviar i que, en bona mesura, nosaltres, el Govern, en aquest cas, no té òbviament eines suficients per canviar ell sol, perquè és evident que no hi ha una majoria absoluta parlamentària del grup parlamentari que compon aquest Govern –és evident. Però també és evident que tenim tota la voluntat i tenim tot el sentit de la responsabilitat per gestionar contextos per complexos que siguin; de fet, ens hem enfrontat a contextos extraordinàriament difícils, molt més difícils que no pas aquest, per difícil que aquest pugui ser o pugui semblar en aquest moment i, per tant, estem convençuts que som perfectament capaços de sortir-nos-en. I sí –i sí–, molts de nosaltres coincidim, jo estic segur que és així, que coincidim, i, si no, deixeu-m'ho expressar en termes hipotètics. I sí, és evident que molts de nosaltres coincidiríem –almenys, en el temps, hem coincidit en el passat– a afirmar que és bo que les institucions tinguin les eines necessàries per fer front al seus compromisos, a les seves polítiques, als seus plans d'acció governamental; les institucions, del tipus que siguin, l'Ajuntament de Barcelona, tantes i tantes ciutats i pobles del nostre país, tantes institucions en tants moments de la nostra història recent i més remota, i, en conseqüència, molts hem actuat per afavorir que es disposi d'aquestes eines i es disposi d'aquests instruments, potser també estaria bé que aquesta reflexió ens la féssim nostra avui. Perquè, hi insisteixo, és evident que a aprovar uns pressupostos que són molt diferents en el total pressupostari, d'acord, jo puc, sense cap problema, entendre –entendre– que hi hagin diferències legítimes al voltant de si hauria de ser una mica més o una mica menys o, fins i tot, si hauria de ser dues miques diferents. Però, probablement –probablement–, aquells que s'oposin a la tramitació parlamentària ho faran amb arguments clarament contraposats. Alguns, perquè creuen que hauria de ser una mica més així, i els altres perquè creuen que hauria de ser una mica més aixà. I tota diferència és legítima –tota diferència és legítima–, però és evident que si no es tramita i no es poden negociar en tràmit parlamentari, el resultat final serà que no és que no siguin una mica més així o una mica més aixà, és que estaran molt allunyats d'allò que suposadament argumenta que no se'n accepti la tramitació. El resultat serà que estarem en un escenari molt més allunyat d'aquell escenari que serveix per argumentar que no se'n accepta la tramitació. I, per tant, des del meu punt de vista i des del punt de vista del Govern –i entenc perfectament que, potser, vostès no el compartiran o diran que no el comparteixen–, però, és evident que és molt millor encarar-ne la tramitació i encarar-ne la possible negociació que no pas, amb arguments clarament contraposats dels uns als altres i dels més enllà, tots ells legítims, se n'impedeixi la tramitació. Perquè ens situarà en un escenari molt més allunyat d'aquell que suposadament justifica que avui no se'n permeti, si és que finalment no se'n permet, la tramitació. [[Aplaudiments perllongats.]] I, finalment, escolti'm, tot el nostre compromís a afrontar les dificultats. És evident que no hem vingut aquí per fer només coses que resultin senzilles, potser no hem vingut aquí per fer-ne cap, de senzilla. Tots érem perfectament conscients, quan vam assumir la responsabilitat de formar aquest Govern, de formar aquestes majories parlamentàries, que els escenaris serien complicats, sens dubte, perquè la realitat que ens envolta és complicada i perquè la realitat quotidiana de molts dels nostres conciutadans és extremadament complicada. I, per tant, exigeix de tots nosaltres el màxim compromís. I que ningú dubti –que ningú ho dubti– que aquest compromís hi és i hi serà. Moltes gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Moltes gràcies, vicepresident. Primera esmena a la totalitat, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a defensar-la, té la paraula el senyor Antonio Espinosa.
Gracias, señora presidenta. Señor vicepresidente, vicepresidentes, señoras y señores diputados y ciudadanos que nos acompañan en la tribuna, como saben, el Grupo Parlamentario de Ciudadanos ha presentado una enmienda a la totalidad que naturalmente no solo vamos a mantener, sino que vamos a defender. Permítanme, de todas formas, que inicie esta intervención con una contextualización temporal y política del proyecto de presupuestos que nos han traído desde el Gobierno. Desde el punto de vista temporal, resulta evidente que a partir de 2012 los gobiernos de la Generalitat han retrasado una y otra vez, año tras año, la presentación de los presupuestos. Y eso no ha sido por casualidad, no ha sido porque sí. Tiene su explicación en el hecho de que tras abrazar Convergencia la ideología independentista, la inestabilidad política ha ido aumentando y ha ido dividiendo la cámara y la sociedad, también. Esta división limita, limita al Gobierno en sus posibilidades de pacto y de acuerdo, y limita al Gobierno a pactar solo con independentistas, y eso, naturalmente e irremediablemente, se traduce en que cada vez tienen mayor dificultad para aprobar los presupuestos, hasta tal punto que parece que estamos abocados a que los del 2016 sean una definitiva prórroga de los del 2015. Desde el 2012 los gobiernos de la Generalitat se han instalado en una ficción llamada «proceso soberanista e independentista; una ficción que ha permitido a los gobiernos del señor Mas, con la complicidad de Esquerra, hacer unos recortes de 6.000 millones que han empeorado y dañado el bienestar de los catalanes. Eso sí, siempre trasladando, de ello, la responsabilidad a la pérfida España, ¿eh?, a la opresora España, y ocultando la pésima gestión de los gobiernos de la Generalitat. Pero ese sacrificio que hemos tenido durante cinco años, ¿sirve para algo? En absoluto. Al mismo tiempo –al mismo tiempo–, durante los mismos años la deuda de la Generalitat ha aumentado de 35.000 a 72.000. Nos encontramos, por tanto, que, a día de hoy, tenemos el honor de que la Comunidad Autónoma de Cataluña sea la más endeudada de España y que los catalanes estemos en el pódium de los ciudadanos más endeudados de España. No hace falta saber mucha economía para poder concluir que la gestión de un gobierno que recorta servicios, a la vez que aumenta nuestras deudas, es mala; permítanme la expresión: «Es mala de solemnidad. En el actual Gobierno del señor Puigdemont y del señor Junqueras quieren seguir con la comedia, con la representación teatral que encubra su mala gestión. Por eso llevan días rezando y encomendándose a las CUP, para seguir alimentando la farsa. Pero, como todos sabemos, los rezos al diablo –y permítanme, es solo una metáfora, es una alegoría, no..., ¿eh?– no suelen dar buenos resultados, no suelen tener buenos efectos. Pero, bien, toda comedia, señorías, llega a su fin, y hoy estamos asistiendo a uno de los últimos actos de una representación teatral que ya dura demasiado tiempo, que desgraciadamente ya es exagerada, que empieza a aburrir e incluso a cansar, a los ciudadanos. Hoy asistimos a la incapacidad del Gobierno, del grupo parlamentario que los apoya, también, para encontrar alianzas y acuerdos con otros grupos de la cámara, y es que, lo decía antes: «El independentismo, lejos de ser la redentora liberación que algunos venden, se está mostrando como el corsé que nos asfixia, como muchos de nosotros ya anticipábamos. La ideología independentista, lejos de posibilitar el acuerdo y el pacto para que Cataluña salga de la crisis, para que recupere la senda del crecimiento económico y del bienestar, supone una losa. Sí, una clara losa, un claro obstáculo para conseguir consensos en el Parlament y en la sociedad catalana, y está poniendo Cataluña a los pies de los caballos. Bien, está poniendo Cataluña en manos de la CUP y su estrategia: una estrategia de desobediencia y confrontación continua, una estrategia que solo traería retrocesos y perjuicios al pueblo de Cataluña, a la sociedad catalana. Menos mal –menos mal– que nuestros compañeros de las CUP son coherentes. Señorías, resulta curioso y un punto escandaloso que el Gobierno de la Generalitat considere que el modelo de financiación está agotado cuando el mismo representa el 83 por ciento de los ingresos para Cataluña, y cuando, según dicen los propios presupuestos, los ingresos no financieros crecen, sobre todo, como consecuencia del aumento de los 1.407 millones de euros correspondientes a la liquidación del año 2014. Permítanme mencionar aquí unas..., referirme a las palabras del vicepresidente y conseller de Economía anterior, dice, ha dicho, que los anticipos son siempre, año tras año, calculados a la baja. Bien, pues tengo que corregirle, porque precisamente, si leemos precisamente los anticipos de los presupuestos, ingresos por anticipos, vemos que tenemos que estar devolviendo –tenemos que estar devolviendo– 124 millones de euros en este ejercicio –están presupuestados para este ejercicio– precisamente por los excesos de liquidación que hubo para..., en relación con los años 2008 y 2009. Por tanto, «siempre, siempre, no, ¿eh? Bien, voy…, también quiero referirme a las palabras del señor Junqueras que dice: «No, solo podemos gestionar el 5 por ciento de nuestros tributos, de nuestros impuestos. Otra falsedad –otra falsedad. Mire, nosotros recaudamos el 5 por ciento de los impuestos, unos tributos cedidos y propios, eso son 3.300 millones, pero gestionamos –gestionamos– 17.200 millones más, que nos vienen del IVA, del IRPF, del impuesto de sociedades y demás. Por tanto, gestionamos mucho más y gestionamos mal, señor Junqueras. Sigamos: señorías, decía yo que resulta curioso y un punto escandaloso que se nos diga que la situación económica está mejorando, pero que no se refleja en las finanzas de la Generalitat. Y resulta escandaloso porque, a la vez, se nos dice que el Gobierno renuncia al sistema de financiación, a la modificación del sistema de financiación. En lugar de que el Gobierno de la Generalitat ponga sus esfuerzos en negociar un nuevo modelo e implantarlo para mejorar la financiación, se nos dice que el modelo de financiación está agotado. Bien. En lugar de buscar apoyos y complicidades con otras comunidades autónomas para cambiarlo, se practica una incomprensible dejación por parte del Gobierno y una de sus principales funciones: mejorar el actual sistema de financiación; mejorar, precisamente, de tal manera que las contribuciones sean mucho más proporcionales a la capacidad fiscal de las personas y se reciba proporcionalmente a las necesidades de la población. Ese es el camino, negociar en esa dirección, negociar en esa…, buscando esa equidad del conjunto del sistema, no de un beneficio particular. Parece que ustedes han renunciado a esto y dice que han pasado pantalla, que el objetivo, ahora, es la independencia, la separación de España, y la salida de Europa. Pues, bueno –esto no lo dicen pero es que es el corolario lógico. Nos parece sorprendente que nos digan que conseguir un nuevo acuerdo de financiación es más difícil, es imposible y, en cambio, crean posible crear un nuevo estado fuera de España y fuera de la Unión Europea. Es realmente sorprendente. Quieren conseguir, señorías –quieren algunos conseguir–, desconectarse del resto de los españoles, pero lo que han conseguido es desconectarse de la realidad. Yo así lo veo, así lo vemos en Ciudadanos. Nadie con conocimientos de escalada se propone escalar un ocho mil, si no es capaz de escalar un dos mil, es evidente. Mire, en Ciudadanos queremos modificar el sistema de financiación. Pensamos que hay margen para ello, pero para…, y, precisamente, lo hacemos para que los españoles –ya sean catalanes, ya sean andaluces, ya sean gallegos– contribuyan según su capacidad fiscal y reciban según sus necesidades. Así debemos hacerlo y así es como Cataluña y otras comunidades tendrán más dinero, más recursos para aplicarlos donde hace falta: en educación, en sanidad, en políticas sociales, en justicia y en dinamizar nuestra economía y crear empleo. Y lo haremos –y lo haremos, porque cada día tendremos más capacidad para ello– con el apoyo o sin el apoyo del Gobierno de la Generalitat. Esperamos, al menos, no tenerlos en contra. Naturalmente estos presupuestos no podían salir de la fábrica del independentismo sin hacer referencia al déficit fiscal de Cataluña y adoleciendo de los tópicos y engaños que caracterizan al independentismo. El señor Junqueras sigue confundiendo, mejor dicho, sigue –¿me lo permiten?– hasta cierto punto engañando a los catalanes con las cifras de déficit fiscal que se establecen en los presupuestos y que, otra vez, estamos en los, ya cansinos, 15.000, 16.000 millones. [[Remor de veus.]] Por favor, por favor les pido que hagan un ejercicio de honestidad intelectual y ofrezcan los datos, los datos calculados por los diferentes sistemas de cálculo. El exconseller de Economía ya lo hizo y pudo mostrarnos cómo el déficit de Cataluña resultó ser, en el 2015, del 1,6 por ciento del PIB catalán. Nada de 16.000 millones, nada del 8,5 del PIB, sino, insisto, el 1,6 por ciento del PIB, y naturalmente calculado por el método de carga/beneficio, el más lógico, el más sensato, salvo que uno quiera, lógicamente, victimizarse. Si lo de ustedes fuera ignorancia les recomendaría el libro Las cuentas y los cuentos, de Josep Borrell. Pero es que a estas alturas pienso que lo de ustedes es más grave, me temo que es mala fe. Pero Ciudadanos no hemos presentado una enmienda a la totalidad para estos presupuestos ni nos oponemos a ellos únicamente porque están al servicio del independentismo, no. Hemos presentado enmienda a la totalidad porque son unos malos presupuestos para los catalanes. Naturalmente, en Ciudadanos compartimos su voluntad de... Naturalmente en Ciudadanos no compartimos su voluntad de malgastar, de dilapidar dineros y recursos en la construcción de una imposible república catalana. Nosotros preferimos construir escuelas y hospitales, y combatir la pobreza y las desigualdades. Miren, en Ciudadanos, a diferencia de lo que ustedes pretenden creando una república catalana que reduzca el perímetro... [[veus de fons]] , sí, sí, escúchenme bien: ustedes lo que pretenden es reducir el perímetro de la justicia y de la distributiva y de la solidaridad. Eso es lo que pretenden ustedes. Y excluir de ese perímetro al resto de españoles. Sí, sí, decir: «Allá se las apañen –allá se las apañen. Nosotros, por aquí; ustedes, allá se las apañen. El perímetro de solidaridad y de justicia, ¿eh?, nos lo cargamos. Pues, miren, frente a eso, Ciudadanos no está por esa labor. Ciudadanos lo que quiere es ampliar ese perímetro a toda Europa –a toda Europa. Queremos construir un espacio, el europeo, como mínimo, de justicia, igualdad y libertad más grande, no más pequeño. A estas alturas, después de lo que llevo dicho, supongo que no les es muy difícil comprender que nosotros no queremos que se malgaste ni un euro en programas cuyo objetivo es vender el proceso separatista en el exterior. Y, lógicamente, no estamos de acuerdo con que la partida de exteriores, en el tema de venderse el proyecto separatista, experimente un incremento del 50 por ciento en estos presupuestos, y, además, ya se haya quintuplicado desde el año 2012. Señorías, el malgasto es tan evidente que hasta han tenido que cambiar el indicador que mide la eficiencia del programa. Sí, sí…, han tenido que sustituir el número de visitas de los miembros del Gobierno con representantes de órganos institucionales de la Unión Europea. Es decir, han tenido que cambiar eso, porque, como no los recibe nadie, el programa sería un fracaso, sería un estrepitoso fracaso. Naturalmente, eso es una prueba del lamentable y evidente despilfarro que ustedes practican. Tampoco compartimos el presupuesto de 12,6 millones destinados a una agencia tributaria al servicio del independentismo. Queremos una agencia tributaria al servicio de los contribuyentes, al servicio de una mejor recaudación, al servicio de una recaudación más eficaz que combata el fraude fiscal. Nosotros podríamos estar de acuerdo con una agencia tributaria redimensionada, en eso podríamos estar de acuerdo. Pero, lógicamente, para convertir más eficazmente el fraude fiscal, pero ustedes en realidad no quieren eso. Lo que pretenden es suplantar la agencia estatal y crear una de sus llamadas «estructuras de estado. Están ustedes dispuestos a hacerlo incluso sacrificando eficacia. Y eso seguramente pasará –seguramente pasará– si retiran de forma precipitada e inadecuada la gestión y la liquidación de los tributos a las actuales oficinas liquidadoras dependientes de los registros de la propiedad. Miren, nosotros apostamos por una estrecha colaboración y coordinación con la agencia estatal y de esta –y de esta– con el resto de los estados, especialmente, lógicamente, los de la Unión Europea. Esa es la única forma eficaz de combatir el fraude fiscal; un fraude de miles y miles de millones que, además de ser injusto, impide que se destinen esos dineros a mejorar la vida de millones y millones de personas. Por tanto, no se trata de sustituir una agencia por otra, sino de coordinar agencias y esfuerzos, y recaudar más. Mire, la exposición que ha hecho el señor Junqueras parecía que no se hubiera enterado de que la lucha contra el fraude fiscal y los paraísos fiscales es transnacional –transnacional. El hecho de que dotemos un poquito a la Agencia Tributaria no va a ser más eficaz en la lucha contra el fraude; no lo va a ser si no está perfectamente coordinada, y ya debería estarlo, ¿eh? –ya debería estarlo– con la agencia española y con las del resto de Europa. Bien. Pero nosotros entendemos que queremos recaudar más, efectivamente. Por eso ponemos el acento donde creemos que hay que hacerlo: en las bases fiscales, no en los tipos. Por eso ponemos el acento en el empleo, porque consideramos que el principal problema fiscal de Cataluña y de España es el empleo. Si en España y en Cataluña tuviéramos la tasa de paro en niveles equivalentes al resto de Europa..., mire, resulta..., es decir, ya saben ustedes, en torno al 10 por ciento, el resultado sería que tendríamos un superávit estructural continuado; es decir, no tendríamos que preocuparnos de la recaudación, no tendríamos que preocuparnos de subir tipos, no tendríamos que preocuparnos… Pues bien, señorías, continuemos con el análisis presupuestario. ¿Qué nos dice este presupuesto sobre medios de comunicación públicos de Cataluña? Pues que seguimos con la televisión más cara de España, que seguimos con los sueldos medios más altos de todas las televisiones de España. Nosotros, créanme, estamos de acuerdo en que los trabajadores recuperen sus derechos, pero resulta que se produce una subida de las remuneraciones del 7,63 en la Corporación Catalana de Mitjans Audiovisuales. Eso en la entidad pública, porque en la Corporación Catalana de Mitjans Audiovisuals, SA, es del 10,87. Y sabemos ciertamente que responde a una actualización de salarios previamente congelados, pero permítanme decirles que otros trabajadores públicos ven cómo este presupuesto no recoge ni un euro, ¿eh?, para la devolución de la paga extra del 2012. Supongo que las diferencias de trato se deben a la voluntad de primar la pluralidad informativa, ¿verdad? Seguramente va por ahí la recompensa. Aunque, sinceramente, comprenderán que si se es un poco malpensado –solo un poco, ¿eh?, no mucho, solo un poco, ¿eh?– tendremos..., hay sobradas razones para sospechar que igual se están pagando los servicios prestados al independentismo. Pero les decía que no nos oponíamos a estos presupuestos solo por aspectos independentistas, por los aspectos independentistas que contienen, también lo hacemos porque son unos malos presupuestos. [[Pausa.]] Unos presupuestos que no devolverán la esperanza a la inmensa mayoría de los 660.000 parados catalanes y especialmente a los 94.000 menores de veinticinco años, o a los 101.000 mayores de cincuenta y cinco, según la última Encuesta de población activa. Son unos presupuestos que tampoco van a devolver la ilusión y la esperanza a la inmensa mayoría del millón y medio de personas en riesgo de exclusión social, ni a los 110.000 niños que en Cataluña padecen privaciones materiales severas. Desde el punto de vista social, los presupuestos podemos calificarlos como muy insuficientes. Ciertamente han puesto fin a los recortes y suponen un ligero avance, se lo reconocemos; pero, después de años y años de recortes, incrementar el gasto social es que se convierte en una exigencia, en una exigencia inaplazable para cualquier gobierno con un mínimo de sensibilidad social. Pero, con todo, déjenme –déjenme– que les diga que las cuantías en gasto social están muy alejadas de las cuantías del 2010. Y llamativo resulta que en estos presupuestos, en educación y sanidad, ¿eh?, el presupuesto crezca por debajo de la media que lo hace en el conjunto de los departamentos. Y sobre todo teniendo en cuenta que desde el 2010 el presupuesto de sanidad se ha recortado y recortado y recortado, lo mismo que el de educación o el de protección social. Naturalmente, cuando le oímos… –hoy no lo ha pronunciado, porque, claro [[l'orador riu]] …, pero el día que los presentó en el Parlamento sí que los pronunció–, dijo: «Hombre, estamos ante los presupuestos más sociales de la historia. Parafraseando al ministro Montoro, pues, la verdad es que nos viene a la cabeza lo que le dijo su compañero de partido al mismo Montoro, que le dijo: «Vayan a constárselo a los que están dando vueltas por los contenedores, a la gente que ya no cobra nada, porque ha perdido el trabajo, ha perdido el paro, lo ha perdido todo. Pues, vayan –vayan, vayan–, ¿eh?, señor Junqueras. Desgraciadamente, señor Junqueras, de esas personas hay muchas en el resto de España, pero también son muchas en Cataluña, y usted debería haber sido más prudente, debería haber sido mucho más prudente. Resulta curioso que habiendo tantas necesidades sociales por cubrir, en el presupuesto que debatimos no haya importantes medidas de ahorro y racionalización de las administraciones, empresas públicas o entes públicos; pues, no, no lo hay. ¿Saben ustedes cuántos entes públicos dependientes de la Generalitat se suprimirían según estos presupuestos? Uno. Sí, sí, han oído bien: uno; debe ser para que no se diga. Miren, los políticos tenemos..., y esto es una reflexión que quiero compartir con ustedes. Los políticos tenemos la obligación de hacer algo que está absolutamente en nuestras manos, que depende exclusivamente de nosotros: hacer una administración y un sector público más eficiente, y no por capricho, precisamente para garantizar su calidad y continuidad. Debemos trabajar para establecer una administración y un sector público que garantice la prestación de los mejores servicios pero al menor coste posible. Debemos eliminar burocracia, eliminar duplicidades administrativas. Debemos hacer, por tanto, una administración más ágil y flexible. Solo un sector público eficiente y musculado quitará las razones a quienes pretenden desmantelarlo, y entre los que pretenden desmantelarlo no está Ciudadanos. Los políticos tenemos la obligación de realizar una auténtica auditoría integral de las actividades de las administraciones autonómicas, a nivel económico, orgánico y funcional, precisamente para fusionar o eliminar entes públicos inoperantes. ¿Por qué –por qué– no establecer que los congresos de administración de todas las empresas públicas sean de como máximo cinco miembros? ¿Por qué no cerrar todos aquellos consejos asesores y esos observatorios que no se hayan reunido más de dos veces al año en los últimos cinco años? ¿Hay mejor prueba de que no sirven para nada que esa? ¿Qué necesidad tenemos de cinco niveles de administración? ¿Qué necesidad tenemos de tantos entes públicos? Ninguna. Elimine..., eliminemos las diputaciones y los consells comarcals, y suprimamos los entes públicos inútiles. Diputados y diputadas, deberíamos poner manos a la obra, porque, si lo hacemos, la ciudadanía nos lo va a agradecer y habremos dado ejemplo de hacer lo que está en nuestras manos y es necesario hacer. Por otra parte, los políticos tenemos la responsabilidad de restituir la calidad de las instituciones catalanas y la acción del Gobierno, que ciertamente se han deteriorado considerablemente, y así lo refleja el suspenso que nos otorga en estos y en otros aspectos el índice europeo de progreso social. [[Veus de fons.]] Sí, señorías, es un índice elaborado por la Comisión Europea, y nos suspenden, nos suspenden claramente en muchos aspectos. Pero no estamos en el buen camino para esa recuperación del prestigio. Permítanme decirles que para recuperar el prestigio de las instituciones y de la acción de gobierno, en nada contribuye el vodevil al que nos someten cada año para aprobar los presupuestos. Pero sigamos con el análisis de los presupuestos, ahora desde el punto de vista de la economía y el empleo. Aquí, también suspenden, pero el Gobierno no nos habla «de brotes verdes; ha pasado directamente a hablarnos «de árboles floridos. Debe ser porque nos traen los presupuestos en primavera; debe ser por eso, porque no por otra causa. La realidad es que son unos presupuestos frágiles, pero él, el señor conseller, nos ha hablado de..., y los propios presupuestos lo establecen, nos hablan de un crecimiento robusto –robusto–, un crecimiento continuado y robusto. Y nada más alejado de la realidad: es frágil y con los pies de barro. Miren, las mejoras macroeconómicas, que son observables, y que se lo reconocemos, se deben fundamentalmente a la devaluación interna que hemos sufrido ajustando, incluso en algunos casos de forma dolorosa, muy fuerte y muy dolorosa, en los salarios, que hemos sufrido los catalanes en forma de salarios. Se deben también a una favorable coyuntura internacional: tenemos tipos del Banco Central Europeo bajísimos, la prima de riesgo muy controlada, hemos asistido a una depreciación del euro y a precios de carburantes especialmente bajos. Naturalmente, eso ha favorecido una situación macroeconómica mejor que la que teníamos, pero es que ni una sola de esas mediadas se debe al trabajo ni a la acción del Gobierno de la Generalitat. No debiera el Gobierno pretender ponerse medidas que no le corresponden, y sobre todo debería tener más cautela, más precaución y más respeto por los ciudadanos, y evitar exagerar la bonanza de la situación macroeconómica, precisamente porque esta aun no llega a los ciudadanos que más lo necesitan. Si en el futuro quieren ponerse mérito, pues hagan los cambios estructurales que necesita Cataluña, y disminuyan..., por ejemplo, contribuyan a mejorar la brecha que mantiene en temas de empleo y productividad con las economías más avanzadas. Para que Cataluña tenga un crecimiento robusto y sostenible hemos de ser capaces de producir cada vez más bienes y servicios nuevos y con más valor añadido; hemos de mejorar la forma de producirlos y distribuirlos; hemos de introducir cambios en los factores que intervienen en la producción y cambios en la organización y gestión de las empresas. Nada de esto –nada de esto–, nada de medidas relacionadas con esto, encontramos en los presupuestos. Nada. Nos dice que estamos en una situación con unas exportaciones grandes. Es verdad –es verdad– que tenemos unas grandes exportaciones, pero, mire, que las cosas no van bien, la primera alerta nos la da el hecho de que el PIB vaya a crecer en el 2006 menos que en el 2005. Ya es una primera muestra de alerta. Y la segunda, señor conseller, va a venir de las manos del descenso –no querido por mí, pero probablemente ya se lo vaticino– de las propias exportaciones. Unas exportaciones que nos permiten, es verdad, haber equilibrado bastante la balanza de pagos, pero debo de decirle que esa balanza de pagos está equilibrada, precisamente se equilibra, justamente, por la relaciones comerciales que mantenemos, por los intercambios comerciales que mantenemos con el resto de España. No tanto por las exportaciones propiamente a otros países como las –llamémosles así– exportaciones al resto de España. Bien, pues... Tiene, por tanto, Cataluña delante de sí un margen de mejora, pero que depende del mejorar el capital humano y la calidad institucional. Y ambos –ambos– también vuelven a suspender según el índice europeo de progreso social. Después de oír al vicepresidente y conseller de Economía, seguramente piensen ustedes que estos presupuestos apuestan decididamente por mejorar el capital humano, la calidad de las instituciones, el apoyo a la industria, a los emprendedores y por facilitar crédito a autónomos y a pymes. Bien, si los han leído a fondo, saben que eso no es cierto, y si no se lo voy a decir yo. Permítanme decirles que estos presupuestos en alguna medida van en la dirección opuesta, y les voy a poner varios ejemplos. El apoyo a la industria se disminuye en 4 millones, un 11 por ciento menos. El apoyo a la emprendimiento y al fomento empresarial disminuye 9 millones –9.200.000–, un 19,51 por ciento. Los créditos destinados al fomento económico y pymes suponen un descenso de 102 millones, un 19,74 por ciento. Y eso, quiera que no, contradice la imagen idílica que ha dado usted del Instituto Catalán de Finanzas como banco al servicio del fomento de la economía y las pymes. En definitiva, resumiendo. El Grupo de Ciudadanos ha presentado una enmienda a la totalidad…
Senyor Espinosa, se li ha acabat el temps.
Permítame concluir, señora presidenta. Concluyo: el Grupo de Ciudadanos ha presentado una enmienda a la totalidad, primero, porque en absoluto compartimos el proyecto político de ruptura y separación del resto de España en el que descansan; segundo, no son los presupuestos que Cataluña y los catalanes necesitan para favorecer la igualdad de oportunidades, combatir la pobreza y las desigualdades y tener un crecimiento de la economía y del empleo que favorezca la prosperidad y el bienestar de los catalanes. Y acabo, señorías, acabo con un deseo: cuánto deseamos y anhelamos en Ciudadanos que el Gobierno catalán se dedique a gobernar, a administrar, a gestionar en Cataluña todas las herramientas y competencias que gracias al autogobierno tiene. No sabe cuánto anhelamos que el Gobierno de la Generalitat se olvide y deje de lado el continuo espectáculo y la continua gesticulación que ofrecen, últimamente, junto a sus compañeros y aliados de viaje. Un viaje, señor Lluís Llach, que no lleva a Ítaca, es un viaje que no nos lleva a ninguna parte. Gracias, muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Segona esmena a la totalitat, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a defensar-la, té la paraula la senyora Alícia Romero.
Gràcies, presidenta. Bon dia, president, consellers, conselleres. Doncs, bé, avui el Govern de la Generalitat, a través del seu vicepresident, ens ha presentat la proposta de pressupostos per al 2016. I la veritat és que, sincerament, i després de l'anunci que va fer ahir a la nit la CUP –la seva negativa, doncs, a aquests pressupostos–, se'ns fa estrany analitzar uns pressupostos que no seran, uns pressupostos que podríem dir «nonats, no?, que sembla d'entrada que no s'aprovaran, però també hem de dir que en aquest Parlament se'ns sorprèn tantes vegades, que fins que no hi hagi la votació nosaltres serem prudents. De moment, avui, a les onze i vint, sembla que vostès no els aprovaran. La veritat és que ens ha sorprès una mica la intervenció del vicepresident, que hagi ignorat això, ha ignorat bastant això. S'ha centrat molt en el pressupost, i a nosaltres ens sembla, doncs, que justament aquest element, doncs, és el més important probablement del que avui es podria dir. En tot cas, senyor Junqueras, la seva responsabilitat és presentar avui uns pressupostos, i la seva irresponsabilitat és presentar-los sense tenir-ne garantida l'aprovació. A nosaltres, això ens sembla d'una irresponsabilitat molt important, i, per tant, doncs, com nosaltres no compartim aquests pressupostos, no compartim el seu model de país, ni el present ni el que volen plantejar en un futur, doncs, nosaltres mantenim l'esmena a la totalitat i la voldrem explicar. És la nostra responsabilitat i, per tant, aquesta és la nostra intervenció. Miri, ja els vàrem dir el dia que van presentar els pressupostos al Parlament que aquests pressupostos eren continuistes. Són uns pressupostos continuistes als que ja ens va presentar i va aprovar el Govern Mas amb el conseller Mas-Colell. Mantenen un model ideològic igual, conservador, de dretes, tant pel que fa a la política fiscal, molt poc valenta amb els rics, tant pel que fa, doncs, als recursos insuficients en polítiques socials, i, evidentment, amb una falta clara de lideratge pel que fa, doncs, a l'impuls de l'activitat econòmica. Són uns pressupostos resignats, també els ho vam dir, molt poc ambiciosos, malgrat el seu full de ruta, doncs, no són ambiciosos ni tan sols amb això. A nosaltres, probablement això, doncs, ja ens va bé, però ni tan sols amb això ho són. I són desobedients. Són desobedients amb el Parlament. Probablement alguns estarien més contents si fossin desobedients amb el Tribunal Constitucional o amb l'Estat, però realment no, el que són és desobedients amb el Parlament. I hem anat veient com vostès, en aquests pressupostos que també ens presenten, doncs, desobeeixen algunes mocions, alguns punts aprovats, com per exemple el tancament de les línies de P3, que aquí es va aprovar que no es tancarien i vostès han tancat; o que incorporaríem els recursos, per exemple, per a les escoles bressol, i no els incorporen en aquest pressupost. Seguim tenint una partida de zero euros, la mateixa partida que van eliminar el conseller Mas-Colell i el president Mas. Per tant, uns pressupostos continuistes, resignats, desobedients, però, per nosaltres el més greu és que són uns pressupostos irresponsables. Irresponsables, senyor Junqueras, perquè vostè porta aquí uns pressupostos que no sap si aprovarà. De moment sembla que no els aprovarem. Vostè porta aquí uns pressupostos sense saber si tindrà el recolzament clar del seu soci, en aquest cas la CUP. Sembla que de moment no el tindrà. Però és que vostè els va presentar..., i això li ho han dit des d'ahir a la nit, que vostè va presentar uns pressupostos sense tenir-ne garantit el seu suport. No els va treballar prou. Probablement, el que hauria d'haver fet era no presentar-los, si no en tenia garantit el seu suport, perquè avui aquí estem vivint, doncs, un cert teatre que realment fa molt mal no només al seu Govern, sinó també, doncs, a Catalunya. I vostè, a més a més, porta uns pressupostos que, més enllà de no tenir el suport de la CUP..., és que vostè tampoc ha generat cap pont amb cap altre grup parlamentari. Miri, jo no puc parlar per la resta, però a nosaltres no ens ha trucat, amb nosaltres no s'ha assegut, amb nosaltres no ha intentat tenir cap finestra per intentar, doncs, acordar uns pressupostos. I, miri, la consellera Munté..., l'escoltava aquest matí a la SER a una pregunta molt insistent de la periodista, de la Pepa Bueno, que li deia si més enllà de la CUP pensaven escoltar altres grups, i ella insistia que avui volien escoltar els arguments de la CUP. Jo espero que també ens escoltin a nosaltres, per saber quins són els nostres arguments, perquè, evidentment, aquí hi ha altres grups, a la cambra, malgrat que no se'ns espera. Ja ho va dir el vicepresident: «Aquells que no comparteixen el full de ruta, no els esperem. Doncs, encantats, nosaltres aquí estem, amb la nostra obligació d'explicar per què presentem una esmena a la totalitat. En tot cas, ens sembla irresponsable que sense tenir garantida l'aprovació d'uns pressupostos, el recolzament del seu soci, vostès els portin avui aquí. I també em sorprèn que alguns es sorprenguin que la CUP no doni suport a aquests pressupostos, perquè, escoltin, des que ha començat la legislatura en portem unes quantes, de votacions perdudes pel Govern, unes quantes votacions perdudes per part de Junts pel Sí. La CUP en molts casos no els ha donat suport i han perdut la votació, i en posaré alguns exemples: l'eliminació de les línies de P3, que deia abans; garantir el transport sanitari urgent perquè no s'usi per a trasllats de mútues privades o a centres sanitaris privats; la reducció dels alts càrrecs de confiança del Govern, o la revisió dels criteris per atorgat subvencions a mitjans de comunicació. Aquests quatre punts, per exemple, vostès els han perdut perquè la CUP va votar amb l'oposició. És a dir, que tampoc és la primera vegada, aquesta, segurament, que ens trobarem en què la CUP, doncs, no els dóna recolzament. Ja és, doncs, segurament, un element normalitzat en aquest Parlament. Està clar, per tant, que vostès, Junts pel Sí i la CUP, no comparteixen projecte polític, em sembla que això és bastant evident. Però el que nosaltres no teníem tan clar, i crec que en aquesta escenificació que s'està fent aquests dies queda prou evident, és que tampoc comparteixen estratègia política. Miri, la CUP els ha demanat que desobeeixin Montoro amb el dèficit, que no compleixin la Llei d'estabilitat pressupostària, que incorporin en el pressupost aquells impostos anul·lats o suspesos pel Tribunal Constitucional, i el vicepresident ha dit –i a nosaltres ens sembla bé– que això no ho farà, que seran i que aquests són, diu ell –ho ha dit en reiterades vegades–, uns pressupostos rigorosos i seriosos, i, per tant, que no incorporarà això que diu la CUP. I a nosaltres, doncs, clar, se'ns fa difícil com casar això. Probablement, aquest és un dels motius pels quals la CUP, doncs, avui, probablement, confirmi aquest anunci negatiu a aquests pressupostos de Junts pel Sí, a aquests pressupostos del Govern. Per tant, no comparteixen tampoc estratègia política. Però és que dins de Junts pel Sí, entre Convergència i Esquerra vostès tampoc comparteixen del tot el projecte polític, i ho hem vist també en les picabaralles que hem tingut abans del pressupost, abans de presentar-lo, per exemple amb el debat de l'IRPF, en què algun grup, doncs, voldria apujar els impostos als que més tenen i algun altre grup del Govern, doncs, no voldria això, no? Però, a més a més, ho hem vist també en algunes votacions en aquest Parlament, hem vist votacions en què Junts pel Sí s'ha trencat. I aquí també mostren vostès la seva diferència de projecte polític. Per exemple, van votar diferent la derogació de la reforma laboral, o l'eliminació del concert a escoles que segreguen per sexe, o, com deia, en el debat de l'IRPF que vostès han fet fora de la cambra parlamentària. Per tant, sembla que, en fi, les dificultats no només són amb la CUP, és que les dificultats també les tenen dins de casa seva. Per tant, clar, es fa difícil, en fi, que aquests pressupostos puguin veure la llum, perquè la situació és una mica complexa. La veritat és que, davant d'aquesta situació d'incertesa contínua en la qual viu aquest país, pendent d'assemblees territorials, de rodes de premsa i converses a tres, a mi se'm fa inevitable recordar com alguns acusaven el tripartit de Dragon Khan. Jo, després d'això, en fi, m'agradaria que poguéssim posar-li tots un nom a la situació d'avui, però allò..., Déu meu, quanta estabilitat i com l'enyorem, aquell tripartit i aquella situació que molts anomenaven «Dragon Khan. [[Alguns aplaudiments.]] En fi, per acabar aquesta primera part introductòria, vull repetir la seva irresponsabilitat de portar aquí uns pressupostos que no podrà aprovar ni amb el seu soci, ni amb ningú altre perquè no ha aixecat el telèfon per tenir cap diàleg obert amb cap altre grup parlamentari, amb el nostre segur que no. I llavors ve la meva pregunta, senyor Junqueras, que és: vostè, segur que vol aprovar aquests pressupostos? Segur que vostè té aquest interès? Perquè semblava evident que la CUP podria dir que no, veient una mica, doncs, la seva trajectòria, no?, i, com deia el diputat que m'ha precedit, la seva coherència. Jo no sé si és que vostès ja han començat la campanya per al 26 de juny o per a les properes eleccions catalanes, que sembla que seran molt aviat; però crec que hauríem de ser, entre tots, una mica més seriosos i pensar que els pressupostos, la Llei de pressupostos, és la llei més important que aprova un Parlament i és la llei que hauria de donar respostes a tantes necessitats i tants anhels que té aquest país, que no només són nacionals. Inicio la segona part de la meva intervenció. Per què són uns pressupostos? A què han de respondre uns pressupostos? Escolti, nosaltres creiem que han de respondre, bàsicament, a dos aspectes: un, l'àmbit més social, no? És a dir, haurien de respondre a problemes clars que té el país: de desigualtat, d'atur, de cohesió social, de pèrdua de cohesió social, d'una certa pèrdua de qualitat dels serveis públics... S'ha parlat també abans, en la intervenció anterior, sobre la reforma a l'Administració, que hauria d'ajudar també a millorar això; però és cert que amb les retallades es fa difícil que pugui casar qualitat amb menys pressupost; però, en tot cas, el que cal és que aquest pressupost doni resposta a aquestes necessitats socials, a aquests elements socials que, per nosaltres, i no només per nosaltres, sinó també per moltes entitats, doncs, demanen una resposta ràpida i urgent del Govern. Però, a més, creiem que aquests pressupostos també haurien d'estar donant resposta a un nou impuls a l'activitat econòmica. És a dir, hi hauria d'haver polítiques proactives pel que fa a la reactivació econòmica, i nosaltres, sincerament, no ho veiem. Després hi entraré, m'hi referiré i posaré algun detall. En tot cas, hauria de respondre a això i és cert que també ens trobem en un marc pressupostari que dificulta algunes coses, nosaltres tampoc volem fugir d'estudi, sabem que no és fàcil –i veig ara el secretari d'Economia, aquí, escoltant-nos, i entenc que les seves dificultats deu haver tingut, i moltes, per fer aquest pressupost. Però nosaltres creiem que es podria fer un altre pressupost també. És veritat que creix el PIB, i això és una bona noticia perquè, entre d'altres coses, podrem tenir més ingressos per l'augment, doncs, de recaptació dels impostos, però aquesta, probablement, sigui l'única bona noticia que tenim pel que fa al marc pressupostari, perquè l'objectiu de dèficit és molt ajustat, un 0,7, l'Airef diu un 1, però un 0,7 és molt ajustat. Sap, vostè senyor Junqueras, perquè ho hem dit en aquí, més d'una vegada, que estem al seu costat i estàvem també al costat del conseller Mas-Colell per recolzar-lo en la negociació d'un objectiu de dèficit més flexible, més ajustat a la realitat, perquè, evidentment, doncs, l'Estat en aquí doncs, acaba emportant-se una millora pel que fa, doncs, al seu esforç fiscal, i, per tant, en aquí, ens tindrà. Però també li haig de dir que l'any 2015, l'objectiu de dèficit era del 0,7 i vam acabar fent-lo del 2,7. És a dir, és que hi va haver una desviació molt important. Parlem de molts milions d'euros^. I això, doncs, probablement, tingui a veure també amb una mala gestió i ser poc rigorós amb els pressupostos. Recordem que el 2015, nosaltres ja ho vam denunciar, s'incorporaven 2.300 milions d'euros que havien de venir d'una negociació amb l'Estat que no es va fer, aquests diners no van arribar i això, doncs, va provocar que el dèficit augmentés. El deute segueix creixent a un ritme del cent per cent, és a dir que, clar, això, al final, és un llast que té el nostre pressupost, i, per tant, doncs, aquest és un element important. La nostra qualificació del deute és cada dia pitjor –i ara fa uns dies, doncs, Moody's ja la decretava com un bo porqueria–, i l'atur, malgrat que millora, molt poc, segueix sent molt important: 470.000 persones a l'atur. I, a més a més, els llocs de treball que es creen, precaris. Avui, al costat, doncs, de la notícia del trencament de l'acord de la CUP, hi havia una article a La Vanguardia que parlava sobre el drama de l'atur juvenil. I dius: «És clar, és que no aprovar uns pressupostos o no ser conscients de la situació en què estem ens porta que no puguem resoldre problemes com aquest, tant greus com l'atur juvenil, no?, per exemple. Bé. Ens deia el vicepresident Junqueras, amb aquest marc pressupostari, que havien plantejat o que ens presentaven els pressupostos més socials de la història. Nosaltres no podem compartir aquesta frase, bàsicament, perquè vostè la contradiu sol; el 2014 va dir el mateix, va dir que els del 2014 també eren els més socials de la història. No sé si és que cada any vostè vol fer història, però el cas és que cada any anem dient el mateix. [[Veus de fons.]] Sí, cada dos anys deuen ser els més socials de la història. El que passa és que com que l'hemeroteca, les dades i els pressupostos estan publicats, doncs, un se'n va veure els del 2010 i veu com la suma de les partides socials a l'any 2010, l'últim Govern tripartit de què Esquerra Republicana formava part, doncs, sumaven, aquestes partides, 19.050 milions d'euros. Avui, en el pressupost del 2016, sumen 16.423. Això són uns quants milions menys, 2.627 milions d'euros menys. [[Veus de fons.]] Sí, sí, amb moltes més necessitats socials avui que al 2010. Escolti, els números no són arbitraris, els números són objectius. Sumem i restem, això ho sap fer tothom. El 2010 eren més alts. Però, escolti, és que no ho diu el PSC, que formava part d'aquest tripartit, és que, sorprenentment per nosaltres, la CUP va fer una roda de premsa en què va dir que «sorprendria molta gent si deien que els agradaria que la despesa social del 2016 fos la mateixa que la del tripartit. Per tant, ja no ho diu el PSC, ho diu la CUP, que sembla que per vostès té més legitimitat. Per tant, nosaltres no compartim aquesta afirmació que són «els més socials de la història, i ara entraré en alguns detalls. Alguns exemples: Programa d'atenció a les persones amb discapacitat, hi dediquen vostès menys diners el 2016 que el 2015. Poc? Sí, bé, passem de 5 milions a 4,4 milions d'euros. Però, escolti'm, això no és «els més socials de la història. La renda mínima: el Govern va comprometre's a posar 70 milions d'euros per a la renda mínima garantida i vostès n'han posat 23,5; més enllà que són desobedients amb el que fins i tot vostès prometen, resulta que han posat menys del que necessita el país. Una dada..., podríem dir-ne «divertida per no dir una altra cosa, perquè és dramàtica: vostès diuen que augmenten 1.147 les places residencials, però d'aquestes només en són 140 per a gent gran, que és on hi ha realment la necessitat important d'aquest país. És a dir, de 1.147 n'hi han 140 per a la gent gran. Però saben quina és la necessitat de places de residència per a la gent gran a Catalunya? És de 17.567 i vostès l'augmenten en 140. Aquestes són les dades, no estan maquillades, eh? –aquestes són les dades. Escolti'm, hi ha una mitjana de tres anys d'espera per anar a una residència pública. La privada és una altra cosa, però no tothom té diners per pagar la privada, consellera, i, per tant, vostès el que fan és això. I això, doncs, deixa molt lluny la frase d'«els més socials de la història. En igualtat, aquest tema, que és un tema que a nosaltres ens preocupa molt i que hi hem fet molt d'èmfasi..., home, vostès hi dediquen, potser la quantitat és ridícula, però 100.000 euros menys que l'any 2015, en polítiques d'igualtat, just quan hem de desenvolupar una llei d'igualtat, que vam aprovar en aquest Parlament fa molt pocs mesos. Bé, doncs, no ho sé..., els més socials de la història? Despesa en salut. Ara situo el conseller Comín. 2010, despesa per capita en salut: el 2010, 1.297; 2015, 1.120; 2016, 1.153. És veritat, hem augmentat 33 euros per capita la despesa en salut, però això no és la més social de la història perquè el 2010 era molt més alta. Per tant, també siguem rigorosos quan fem afirmacions per no confondre, diguéssim, el personal. Escolti, parlaven també de polítiques actives d'ocupació; és a dir, les partides actives d'ocupació augmenten perquè creixen els recursos de l'Estat, però hi ha una falta d'ambició increïble en l'aposta que fa la Generalitat per les polítiques actives d'ocupació, quan realment l'esforç que s'hauria de fer és molt gran, com deia amb un atur juvenil molt –molt–, diguéssim, esvalotat, però, sobretot, doncs, amb una situació dramàtica per a molta gent que ja porta més de dos anys en una situació d'atur. I mentre, doncs, ens sorprèn que vostès redueixin la partida de personal del SOC; però, en canvi, augmentin la partida de serveis externs a empreses que han de desenvolupar tasques del Servei d'Ocupació de Catalunya. I la veritat és que a mi m'agradaria interpel·lar directament els diputats d'Esquerra Republicana, perquè, és clar, aquest és el model que vostès defensen, privatitzar el Servei d'Ocupació de Catalunya? Quan ens sembla que una de les línies que sempre han defensat aquí..., recordo, doncs, el diputat Amorós parlant sobre aquest tema..., quan el que s'hauria és de reforçar el servei públic per donar, doncs, atenció a tantes persones que ho estan passant malament i que, a més a més, es faci sota un prisma públic i no privat, en què només atenguem aquells que realment podrem col·locar. No, aquí el que hauria de reforçar és justament el servei públic, que és el que no es fa. Ho he dit abans, però ho repeteixo: zero euros per a escoles bressol. La part que li pertoca la Generalitat segueix a zero, senyor Junqueras. [[Veus de fons.]] Sí, sí, em diu que no, però és així. I això que hi ha un compromís votat en aquest Parlament amb relació a això. Per tant, nosaltres no veiem per enlloc, doncs, aquest pressupost més social, aquestes polítiques socials que vostè diu que surten reforçades en aquest pressupost. I, bé, si parlem de reactivació econòmica, doncs, encara menys. A nosaltres, ens sembla que no hi ha cap projecte que marqui un lideratge clar de l'Administració pel que fa, doncs, a la política econòmica. En política industrial vostès redueixen l'aportació, és a dir, de 36 milions, que era poc, el 2015, en dediquen 34; i, a més a més, en aquest Parlament també vostès van perdre, però es va aprovar, un punt en què deia que «s'incorporaria una partida pressupostària per desenvolupar el Pla nacional per a la indústria, que s'ha de portar a terme. Tampoc l'hem vista, aquesta partida, i això és una cosa que s'ha aprovat en aquí, malgrat que vostès la van perdre –aquí la CUP també va votar amb l'oposició. En polítiques de recerca, desenvolupament i innovació, augmenten breument..., ai, breument, molt subtilment la partida, és veritat, augmenta una mica; però, clar, estem molt lluny del que dedicaven l'any 2010. I jo, en aquí, és que forçosament m'haig d'aturar, i ens hem d'aturar, per dir-los quin model, vostès, econòmic volen per al país; un model low cost? Un model en el qual competim només per la baixada de salaris? Un model econòmic neoliberal? Quin és aquest model? Perquè, escolti'm, ja ho entenc, la reforma laboral la va aprovar Convergència, que és un dels formants de Junt pel Sí, però la veritat és que a nosaltres ens preocupa molt això. Si no fem una aposta clara per la innovació, pel coneixement, per com acostem la universitat al món de l'empresa, la universitat..., el coneixement de la universitat per transferir-lo... [[Veus de fons.]] Sí, senyor Junqueras, no hi han apostes clares, no; hi han –hi han– augments molt subtils en aquestes partides. I això, per nosaltres, no és un canvi de model, no és un lideratge clar de canvi de model. I si parlem d'energia, ja ni li ho explico, perquè les partides relatives a l'Institut Català de l'Energia baixen, van reduint-se des de ja fa alguns anys. No observem cap política energètica nova, valenta, on podríem estar sent capdavanters, com ho hem sigut en molts altres camps. Nosaltres anem a remolc de l'Estat, que justament no és cap model ni cap exemple d'una nova política energètica. I podria dir el mateix a nivell mediambiental, on en els darrers cinc anys s'ha retallat un 60 per cent el pressupost; o en agricultura, que també des del 2010 portem unes retallades del 26 per cent incorporades. Per tant, clar, molt sovint escoltem aquest Govern que fa compareixences, que els consellers compareixen per dir la importància del sector alimentari o la importància de les polítiques mediambientals i energètiques, però, després, quan toca realment demostrar on són les seves prioritats, doncs, no veiem el negre sobre blanc en els pressupostos. I ja, per últim, per tancar l'apartat de les despeses: inversió. Han reduït vostès la inversió, a Catalunya, un 30 per cent. Des de ja fa uns quants anys que la cosa va baixant, però és que aquesta és més baixa que la de l'any 2015. Tampoc veiem cap inversió significativa, cap inversió que posi les condicions per un model de desenvolupament econòmic diferent, amb un valor afegit. Això tampoc ho veiem. Hi han alguns pedaços: la C-17, la C-58, que no sabem si al final acabaran resolent els problemes de mobilitat que comporten; però, en tot cas, cap projecte valent i ambicions de país pel que fa a inversió. Per tant, senyor Junqueras, és que a nosaltres ens sembla poc honest fer aquesta afirmació sobre els pressupostos més socials de la història; no han entrat massa en l'àmbit econòmic, perquè, evidentment, doncs, és tan feble el pressupost, doncs, que entenc que vostès no hi dediquin massa temps. Però, ho repeteixo, tampoc som els únics que diem això, eh? La CUP ahir deia, en la seva roda de premsa, que eren uns pressupostos que ni revertien les retallades..., i, a més a més, que mantenien l'«austericidi; per tant, em sembla que això ho hem vist tots menys vostè, senyor Junqueras. Ja entenc que ens ha d'explicar una altra pel·lícula, però al final els números són els que són i donen lloc a poca arbitrarietat. Però, per acabar aquest apartat de despesa, a mi m'agradaria dir-li una cosa: vostès insisteix que tenim 1.100 milions d'euros més per gastar; que, d'aquests, 850 o 870 són per a despesa social..., però nosaltres, quan ens hem posat a analitzar el pressupost, el del 2015, l'inicial, és veritat, amb relació a l'inicial hi han 1.100 milions d'euros més, però, quan analitzem el liquidat del 2015, és a dir, què s'ha gastat realment la Generalitat de Catalunya el 2015, aquí és on ens emportem la sorpresa. Perquè vostès, l'any 2015, es van gastar més de 2.000 milions d'euros de més del que plantegen per aquest any. És a dir, les xifres serien les següents: pressupost inicial del 2015, 32.000 milions; pressupost executat, liquidat, 35.000; proposta de pressupost per al 2016, 33.000. Per tant, nosaltres el que li preguntem, senyor Junqueras, és, no aquests 870 milions d'euros a què els dedica i com els ha buscat, sinó d'on ha retallat aquests 2.000 milions d'euros, perquè, si vostè tanca el pressupost del 2015 amb 2.000 milions d'euros més del que ens proposa el 2016, és que ha retallat 2.000 milions d'euros, i ens agradaria que avui ens pogués respondre aquí: d'on els retalla. Perquè vostè vol gastar el 2016 menys del que ha gastat el 2015. [[Alguns aplaudiments.]] I això és una dada objectiva extreta dels documents que penja a la seva web. D'on ha retallat, senyor Junqueras? I miri: costa molt, eh?, analitzar les seves dades, perquè, és clar, no es ho posen fàcil, ja els ho dic. Però els en donaré una: per fer-li memòria a vostè sobre d'on retallen o d'on retalla amb relació al 2015. Miri: despesa farmacèutica, senyor Comín. Any 2015: s'han gastat 1.367 milions d'euros en despesa farmacèutica –1.367. Sap quant posen a la partida de l'any 2016, de despesa farmacèutica? Doncs, miri, 988 milions d'euros. És a dir –és a dir–, 379 milions d'euros menys. I la nostra pregunta és –i la nostra pregunta és–: com està retallant, expliqui'm què farà. No pagarem tota la despesa farmacèutica?, farem més dèficit? –farem més dèficit? Això és el que ens agradaria saber a nosaltres [[veus de fons]] ...
Senyor Comín, senyor Comín...
...perquè el 2015 es va fer un 2,7 per cent de dèficit, que són uns 5.000 milions d'euros més, hi ha una part de major despesa i una part de menys ingressos que va aconseguir –ja els ho hem dit–, però ens agradaria saber què passarà en aquest 2016. És que vostè ja, d'alguna manera, està reconeixent que farà més dèficit, malgrat que ha dit que vol uns pressupostos rigorosos? O és que, senzillament, vostè no pagarà tota la despesa farmacèutica? I per tant, està retallant i ens agradaria que ho reconegués. Només voldríem que fos sincer amb nosaltres, o sincer amb vostè mateix, i ens digués exactament això. I pel que fa als ingressos, doncs, voldria dir-li una parell de coses. La primera és que l'hem de felicitar, perquè és veritat que no hi han ingressos ficticis en aquest pressupost, i en els anteriors pressupostos n'hi havien i per això augmentava molt el dèficit. Per tant, en aquest sentit, felicitar-los. També felicitar-los perquè part d'aquests ingressos vénen i estan garantits perquè hi ha hagut un diàleg, una negociació i un pacte amb l'Estat, un pacte amb el senyor Montoro. I nosaltres, d'això, ens felicitem perquè és el que segurament hauria d'haver-hi per part de qualsevol govern; no és que a mi m'agradi pactar amb el senyor Montoro, és que vostè és institució i vostè ha de defensar els interessos dels catalans, i si això significa asseure's en el despatx del senyor Montoro a demanar el que és just per a Catalunya –només faltaria!–, doncs, ho ha de fer. I escolti'm, riu, senyor Junqueras, però és que hem passat uns quants anys en què això no passava, eh? Hem passat uns quants anys en què això no passava, en què el president de la Generalitat, ni el conseller d'Economia, no anava a demanar el que era just per als catalans i el que els catalans tenien pendent de rebre. Per tant, escolti'm, l'hem de felicitar: vostè ho ha fet. Molt bé. Vostè, aquesta vegada, segurament en un any de ruptura, en un any de desconnexió, l'any, doncs, que calia posar les bases per a la independència s'ha connectat amb Montoro, no? Ha estat més a prop de Montoro. Nosaltres ens felicitem perquè això és bo per als catalans. Deia també vostè el 2014 que eren els darrers pressupostos autonòmics. Bé, ja en van tres des que ho va dir, eh? –2014, 2015 i, si aquests els aprova, 2016, eh?–; és a dir, els darreres pressupostos autonòmics; doncs, bé, ja en portem tres. En tot cas, sobre els ingressos: sistema de finançament autonòmic, que vostè n'ha parlat, esgotat, insuficient, amb això també sap que estem al seu costat, probablement no compartim el full de ruta, perquè vostre voldria trencar i nosaltres voldríem, segurament, un nou acord, federal, sobre finançament, però, en tot cas, dir-li que, si no n'hi ha un de nou és perquè també l'anterior Govern, a què vostè donava suport, no es va asseure a parlar. I recordo, del 2012, el senyor Mas anant a veure el senyor Rajoy dient-li «pacte fiscal sí, pacte fiscal no; el senyor Rajoy li va dir que no i mai més en van parlar. És a dir que és veritat que el senyor Rajoy, doncs, no es va tornar a asseure, però nosaltres tampoc. I l'obligació d'un govern és asseure's i intentar dialogar pel bé dels seus ciutadans, i creiem que, això, vostè no ho ha fet. Política fiscal: no han estat valents amb els més rics, no estan demanant un esforç a aquells qui més tenen, cap modificació en l'impost de successions, en l'impost de donacions, i això ens sorprèn molt perquè Esquerra Republicana, quan era sòcia de Govern però no estava dins del Govern, deia que havia aconseguit una petita reforma en l'impost de successions perquè, doncs, no podia més. Home, ara seria el moment de demostrar que vostè és un partit d'esquerres i que vostè sí que vol demanar més esforç als ciutadans que més tenen, i no ho hem vist. No hem vist a la política fiscal, doncs, aquest marge que creiem que sí tenim en alguns impostos que nosaltres gestionem. I tampoc, per exemple, hem vist una anàlisi dels beneficis fiscals que ens hagi portat a eliminar els que són regressius. És veritat que són 10.000 milions d'euros, la suma dels beneficis fiscals, dels que nosaltres tenim competències són mil i escaig, però, escolti'm, aquí potser podríem analitzar alguna cosa. De fet, una altra votació que vostès van perdre és aquesta. La CUP va votar amb l'oposició i es va guanyar, en aquest Parlament, que el Govern analitzaria els beneficis fiscals, que depenien de la Generalitat, i eliminaria els regressius; tampoc ho hem fet. Tampoc hem complert aquest punt que marcava, doncs, el Parlament. I podíem seguir amb frau fiscal, o amb el frau laboral, al qual nosaltres tampoc veiem aquí, doncs, una aposta molt clara. Per tant, senyor Junqueras, en l'àmbit dels ingressos: molt poc valents, molt poc ambiciosos, no planten cara als més rics, als que més tenen, i seguim demanant esforços –com sempre– a les classes mitjanes i treballadores. Mantenim l'esmena a la totalitat perquè no pot ser d'una altra manera; vostès presenten uns pressupostos –li dic– continuistes, resignats, desobedients amb aquest Parlament; no són els més socials de la història i em sembla que ho hem argumentat prou bé, no plantegen cap repte de futur per impulsar l'economia, marquen un full de ruta que nosaltres no compartim; sembla que no el comparteix ningú, perquè ningú no els votarà, aquests pressupostos, per tant, vostès haurien de fer alguna reflexió al respecte i, per tant, doncs, la nostra esmena a la totalitat es manté. Ara bé, nosaltres els demanaríem que fessin alguna reflexió. Ja els vam dir el 27 de setembre, que potser havien llegit malament el resultat, no hi ha una majoria parlamentària clara que doni estabilitat al Govern, ho hem vist en petites votacions, però ho estem veient avui amb la llei més important que aprova aquest Parlament. Miri, la realitat és molt tossuda i em sembla que..., no és que ens alegrem nosaltres del que passi, malgrat el que diguin alguns opinadors, ara no ens alegrem del que està passant avui, però la realitat és molt tossuda i al final ens donaran la raó a alguns que dèiem que no estaven llegint bé el resultat el 27 de setembre. Per tant, reflexionin sobre això. I a més a més, no li ho diem només nosaltres: en un article, Miquel Roca ho deia fa uns dies també, o sigui que vostès haurien de reflexionar sobre el seu full de ruta, sobre els seus acompanyats de viatge i sobre on volien anar. Potser les velocitats són diferents i això pot passar greus conseqüències al país. Acabo, presidenta, amb una frase: vostès presenten uns pressupostos que no plantegen un lideratge al país, que no impulsen teixit econòmic, que no estimulen nous sectors, amb una insuficiència clara social; uns pressupostos autonòmics d'un conseller que va dir ja fa dos anys que no faria ni aprovaria uns pressupostos autonòmics; uns pressupostos de dretes, del passat, lluny, molt lluny de la desconnexió d'Espanya, però també, per desgracia, molt lluny de la desconnexió dels catalans i catalanes que segueixen patint i segueixen patint molt. Senyor Junqueras, no demani responsabilitat a qui no la té, demani-se-la a vostè, que és el responsable a portar uns pressupostos avui aquí i ,sobretot, d'aprovar-los i poder-los posar en marxa. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Tercera esmena a la totalitat, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per defensar-la, té la paraula el senyor Joan Coscubiela.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor vicepresident, vull començar la nostra intervenció reconeixent-li que fer uns pressupostos en aquestes circumstàncies no és una tasca fàcil. Sobretot no ho és, molt menys, si es volen presentar uns pressupostos continuistes amb les polítiques, emmarcats dins d'un full de ruta suposadament rupturista. Reconegui'm, a canvi, que la gestió que han fet vostès –vostè i el senyor Puigdemont– d'aquests pressupostos ha estat d'una gran temeritat política. Presentar-se al Parlament sense tenir garantits els vots necessaris per a la seva aprovació, amb diferències notables dins del Govern en un tema clau en política pressupostària, com és la política fiscal; havent-se negat a parlar reiteradament amb els grups que li hem ofert, diverses vegades, parlar dels pressupostos i, a sobre, fer-ho en el centre d'un debat electoral, enmig d'un debat electoral, d'un procés electoral, ha estat d'una total i absoluta temeritat política. Ens pot explicar, senyor vicepresident, quines són les raons que l'han portat a vostè a rebutjar de manera sistemàtica els plantejaments que li hem fet des de Catalunya Sí que es Pot de parlar d'aquests pressupostos? Per què no ha volgut parlar amb nosaltres, malgrat els oferiments que li hem fet? Per què ha tractat la nostra proposta amb paternalisme, quan no amb certs graus de prepotència política? S'ho troba, ara s'ho troba, però, com diu vostè: «Això qui ho acaben pagant són els ciutadans, i això ho hem d'intentar evitar. Vostè ens presenta uns pressupostos absolutament continuistes. De totes maneres, és coherent –és coherent– amb el que vénen fent cada dia, coherent amb el continuisme de mantenir els concerts amb les escoles d'elit que segreguen per sexe; coherent amb el veto a tramitar, a discutir la iniciativa legislativa popular d'educació; coherent amb el continuisme de no enterrar el projecte Barcelona World i mantenir-lo artificialment; coherent amb no revertir les polítiques de privatització de serveis bàsics, i no li dic res, per exemple, d'Aigües Ter Llobregat. En definitiva, no ens ha estranyat que vostè presentés uns pressupostos continuistes, el que ens ha estranyat és que vostè pensi que pot passar-se, vostè i el seu Govern, tota la legislatura enganyant tothom, dient una cosa i fent la contrària, aprovant resolucions i després fent exactament el contrari. Sembla que no, que aquesta ambivalència, aquest doble llenguatge se li està acabant. Fins i tot per a un artista polític –i ho dic amb el sentit més noble de la paraula– del fingiment, per a algú que ha estat capaç de presentar-se durant tota l'anterior legislatura com sent el cap de l'oposició mentre era el primer suport del Govern Mas, fins i tot per a vostè, el líder del fingiment polític, això d'ara és massa. Perquè, la veritat, retre homenatge simultani i sotmetiment al senyor Montoro i a les polítiques d'estabilitat pressupostària de la troica al mateix moment que promet als seus socis desobediència, insubmissió i desconnexió, fins i tot per a vostè, això és massa. Li ho vam dir la primera vegada que vam discutir amb vostè d'aquest tema, i vostè amb aquest somriure que utilitza quan no vol entrar en les coses, doncs, no en va fer cas. Doncs, bé, ara s'ho troba. Aquest desdoblament de personalitat en termes polítics ha estat massa, fins i tot per a vostès. I per molt que ara intentin tirar pilotes fora, el que avui es posa de manifest és que el full de ruta del Govern –fixi-s'hi bé, «del Govern, ho limito aquí–, aquest full de ruta està fent aigua per tots els costats. No és qualsevol cosa que un govern d'una legislatura excepcional no sigui capaç d'aprovar ni els primers pressupostos –com sembla que passarà– quan no han passat ni cinc mesos de la seva constitució. Déu n'hi do l'excepcional que és aquesta legislatura. El que passa és que no sé si vostès estaven pensant en aquest tipus d'excepció. Vostè pot continuar fent veure com que no passa res en termes polítics, però la veritat és que el que ha passat avui, el que pot passar avui, és significatiu i molt gros. Li vaig a fer un altre reconeixement: és cert que aquests pressupostos són menys irreals i menys ficticis que els del 2015 –no costava gaire, sincerament–, però continuen sent tramposos, i algunes de les trampes ja han estat desemmascarades. Tramposos en els números i en la seva presentació política. I per si fos poc, vostè, quan s'ha sentit contrariat –el Govern–, no se li ha ocorregut una altra cosa que sortir en la defensa política dels seus pressupostos utilitzant mentides i intentant intimidar emocionalment la ciutadania i els grups que li han presentat esmenes a la totalitat, fent-los responsables de la seva temeritat política presentant en aquestes condicions aquests pressupostos. Trampes, amenaces, mentides per intentar tapar la seva imprudència temerària de presentar-se avui així. De fet, és com estan, s'han presentat com el rei nu. De fet, és com està aquest Govern, és nu completament amb relació al full de ruta que diu que està aplicant. Jo li reconec que la dificultat d'aquests pressupostos té molt a veure amb la situació econòmica que hem viscut, amb la profunditat de les retallades socials fetes en els darrers anys –que alguna cosa vostè hi haurà contribuït, donant suport al Govern anterior– i amb les condicions de finançament deficient i injust que pateix Catalunya. Però no sols..., deixi'm que li recordi algunes de les responsabilitats importants del seu Govern: d'un costat, la negativa a encarar la reforma d'alguns impostos sobre els quals Catalunya té competències que ningú discuteix i que ens podrien permetre augmentar de manera significativa les polítiques socials. En paraules del senyor Puigdemont, «els catalans ja paguen molt, així, en genèric –l'única societat que no té classes socials. I resulta que avui trobem un informe de Fedea, que no és precisament un centre think tank de bolxevics, que ens diu que a Espanya i també a Catalunya el 20 per cent de la població amb menys ingressos suporta la mateixa pressió fiscal real que el percentatge del 20 per cent dels espanyols –dels catalans, també– amb més ingressos. No se n'adonen, que vostès, amb aquest plantejament, no estan defensant Catalunya, sinó que estan defensant els interessos només d'unes elits econòmiques que són les que durant molt de temps les han estat alimentant? Aquest és el problema; el problema és que vostès tenen responsabilitat a no voler millorar els ingressos de la Generalitat, com també tenen responsabilitat en l'acceptació disciplinada dels objectius d'estabilitat pressupostària i del sotmetiment del dèficit públic. Vostès, sincerament..., és que, clar, és que no pot ser, vostès no poden continuar amb aquest doble llenguatge, aquesta doble moral. Fixi's vostè què porten fent durant tota la legislatura: declaracions rupturistes mentre fan polítiques continuistes; resolucions de desobediència mentre practiquen polítiques de submissió. Això algun dia hauria de saltar pels aires. I avui és el començament d'aquesta voladura, no interessada, però, en qualsevol cas, que vostès han provocat. Aquests pressupostos no són ni rupturistes ni són els més socials de la història; són continuistes es miri per on es miri, per qualsevol espai. Són pressupostos disciplinats amb la teologia de l'austeritat, disciplinats amb la llei d'estabilitat europea, espanyola i catalana, i al mateix temps –ja li ho han dit– molt desobedients amb el Parlament, molt desobedients, perquè gran part de les resolucions aprovades per aquest Parlament no tenen cabuda en els seus números. Amb les declaracions, sí. Però les paraules se les emporta el vent, i en matèria pressupostària el que compta són els números, i no els pressupostats sinó els executats, que en això vostès també són uns artistes. Miri, senyor Junqueras, vostè no se n'ha adonat. No sé qui li ha redactat la part ideològica d'aquests pressupostos, però faci-s'ho mirar, perquè són tan disciplinats amb la lògica de l'estabilitat pressupostària que utilitza la troica que fins i tot utilitzen el seu propi llenguatge. A les retallades en despesa social en aquest pressupost vostès ho anomenen «consolidació fiscal. Home, almenys podien haver dissimulat una mica a l'hora d'assumir la ideologia de la gent que ens ha portat a aquest drama. Presentar-nos aquests pressupostos com els més socials de la història és insultar la ciutadania, i vostè ho sap. De veritat, no es posa vermell quan diu aquestes coses, senyor vicepresident? Perquè vostè sap que la despesa social del 2016 –calculada– està molt per sota –molt per sota–, un 13,5 per cent menys que la del 2010, tant si es calcula en termes de pressupostos inicials com si es calcula en termes de l'execució pressupostària del 2010. Però és més, és que la despesa social d'aquests pressupostos en termes per capita, per habitant, és de 2.329 euros. Sap quin nivell és això? És el nivell de la despesa per capita social del 2004 en termes nominals. Després d'això vostè pot dir que aquests són els pressupostos més socials de la història quan a més han de fer front a una situació de profund increment de la desigualtat i la pobresa? Miri, nosaltres som conscients –i li ho hem dit, i li ho hem dit moltes vegades i vostè no ens ha volgut escoltar– de la dificultat d'abordar aquesta situació. Això no és fàcil, quadrar els pressupostos aquests, no és gens fàcil, i que hi han responsabilitats claríssimament fora del Govern català, hi han responsabilitats clarament en les polítiques del Govern espanyol, hi han responsabilitats clarament en les polítiques europees. Per cert, vostè pot..., vostè, personalment, i el partit, pot dir que amb això vostè no hi té res a veure, però, clar, és que vostè és el vicepresident d'un govern que les ha votat totes, i amb entusiasme, eh? A l'hemeroteca té el teu antecessor, el senyor Mas, abraçant entusiàsticament les polítiques rigoroses d'austeritat de la troica. No es poden queixar a Catalunya de les conseqüències del que vostès voten a Espanya i a Europa. Però la pregunta, la pregunta que els faig, i la hi faig a vostè, vicepresident, i la hi faig al seu president, és per què continuen negant-se vostès a augmentar els recursos fiscals propis de la Generalitat? Per què no accepten les nostres propostes de millorar el tram català de l'IRPF, d'abordar el tema de l'impost de successions i donacions, d'abordar el tema del patrimoni? Per què no aborden mesures concretes perquè aquests 2.000 milions d'euros que el conseller Comín i la consellera Bassa han reconegut que està pagant en aquests moments el sistema nacional de salut i que haurien d'anar a càrrec de les mútues privades..., no apareix per cap costat en el pressupost? Per què vostès es neguen a abordar aquesta qüestió? Clar, es neguen a abordar-ho, i després surt el seu secretari d'Economia i diu: «Si la CUP cedeix, estem disposats a abordar el tema de l'impost de successions i donacions. Punyetes, haver-s'ho pensat una miqueta abans. Ens van votar vostès en contra, junt amb el PP, d'admetre-ho a tràmit. No van ni acceptar la discussió de tot això. Aquest és el problema de fons. Vostès tenen una política... –jo ja li ho vaig dir, eh?, perdoni'm que sigui tan clar–; vostè ha posat les declaracions però la política l'ha posat Convergència Democràtica de Catalunya. I així estem. Les polítiques de sempre porten als resultats de sempre. Des d'una altra perspectiva, per aquests pressupostos, vostès poden fer totes les operacions de màrqueting que vulguin, fins i tot d'intoxicació mediàtica, pressió brutal, pressings a tothom, però s'ha de tenir molta capacitat d'autoengany per creure's que aquests són els pressupostos que ens porten a la desconnexió, molta capacitat d'autoengany. La ciutadania ja no està disposada a tanta cosa. Fins ara els ha funcionat aquesta estratègia, però ja no, ha saltat pels aires. Des de la primera paraula del preàmbul fins la darrera xifra dels pressupostos, aquests tenen una lògica de l'autonomisme total. I vostè podrà dir: «És que no podíem fer una altra cosa. Doncs, digui-ho, però no digui una cosa i exactament la contrària, perquè, al final, aquest desdoblament de la personalitat política és el que està saltant pels aires. Són uns pressupostos continuistes, sense ruptura, sense inflexió, ni tan sols sense discontinuïtat suau; són continuisme pur i vostè ho sap. Des d'aquest punt de vista, aquesta bipolaritat política només té una explicació: el Govern català ha pensat que podia tirar-se tota la legislatura rendint pleitesía a dos senyors; ho rectifico: un senyor i una senyora, rendint pleitesía econòmica al senyor Montoro i rendint pleitesía política a la CUP. I, clar, això no s'aguanta. És que..., és que tothom, qualsevol persona mínimament sensata sap que això pot aguantar en un relat curt, dos dies, dues setmanes, dos mesos, però tota una legislatura no. I vostès continuen insistint amb aquesta estratègia. Vostè podia haver-se presentat en aquest Parlament dient: «Escolti, aquests són els únics pressupostos possibles, no poden ser d'una altra manera. Que, de fet, una mica és el que ha vingut a dir avui. Ens podia haver explicat que quan un govern té un deute públic de 74.000 milions d'euros, sumant-ho tot, dels quals 40.000 i escaig ho són amb l'Estat espanyol, no pot fer moltes virguerías. Ens podia haver dit això, perfectament. De fet, és el que ens han dit a la comissió del deute; amb la boqueta petita és el que ens han vingut a dir, en la comissió del deute, a tots els grups. I, de ben segur, alguns l'haurien criticat per aquesta explicació, i altres li haurien aplaudit el seu realisme. Però, clar, vostè és que ha decidit continuar amb aquesta situació de política ficció en què està instal·lat el seu Govern i vostès pretenen que estigui instal·lada tota la política catalana. Ha optat per presentar-se amb uns pressupostos disciplinats amb les polítiques d'estabilitat d'«austericidi de la troica i intentar-los presentar en el marc d'una estratègia política de desobediència, insubmissió i desconnexió. En definitiva, vostè ens ven aigua seca. I, no ho sé, potser hi ha algun físic que em digui que això és possible, i possiblement sí, jo sóc de lletres, però, de veritat, en termes polítics, això és absolutament inviable. I cada vegada ho tenen més difícil; per dir una cosa i fer exactament la contrària. Porten, vostès, Junts pel Sí, votant i aprovant setmana rere setmana tot tipus de mocions i resolucions, comprometent-se a tot tipus de desobediència i desconnexió, que després incompleixen; porten vuit mesos aprovant unes coses i fent exactament les contràries. Cal tenir molta, molta capacitat d'autoengany per creure's que d'aquest debat podien sortir uns pressupostos, ja no dic rupturistes, sinó discontinus amb les polítiques de retallades d'aquests anys, que fessin política social ambiciosa. I molt menys..., cal tenir molta capacitat d'autoengany per pensar que d'aquests pressupostos i d'aquest debat podien sortir uns números, uns comptes pressupostaris que ens situessin en l'avantsala de la desconnexió. El Govern... –i això és el més greu, i crec que això vostè no ho ha mesurat bé, i possiblement estem aquí, en aquesta situació, entre altres coses per això–, el Govern ha volgut salvar la seva temeritat política situant moltes mentides en el debat públic i situant intimidacions, amenaces i intimidacions, de manera emocional, als que defensem les esmenes a la totalitat, i especialment a algun grup parlamentari. I no, no els ha funcionat. I no els ha funcionat perquè la veritat és una altra. I vostès saben que estan abordant aquesta afirmació que si hi han pressupostos la situació serà radicalment diferent que si no n'hi han, l'estan abordant des d'una doble mentida. Primer, senyor Junqueras, vostè sap que els ingressos seran els mateixos amb pressupostos o no, eh?, des d'aquesta perspectiva. I vostè sap que les despeses que no s'han fet ja no es faran. Quan aquests pressupostos s'aprovin, en el millor dels casos, hauran passat set mesos, quedaran cinc mesos per davant. Almenys que no ens continuïn vostès continuant amb les trampes pressupostàries que han fet els seus antecessors. Vostès saben perfectament –vostès saben perfectament– que els problemes de les beques menjador que no s'han donat, les línies de P3 que s'han tancat, els centres d'urgència d'atenció primària que s'han deixat sense donar servei les vint-i-quatre hores, els milers de places concertades de residències assistides que estan tancats mentre les llistes d'espera no paren de créixer, això no té solució amb els seus pressupostos; no la té en termes globals, malgrat que vostè ens ha fet avui un reguitzell de petites coses que no resolen el problema apuntant-nos-el com un gran mèrit. Vostè sap que podia haver fet les coses d'una altra manera, diferent. Catalunya Sí que es Pot, clar que vol uns pressupostos, però no aquests. I vostès no ens podien sotmetre, amb un contracte d'adhesió: «O firmes això o no hi ha res, i, a més a més, et fem responsable a tu que no hi hagin pressupostos. No han volgut vostès parlar ni un sol segon. És que ni aquí, ni a peu; ni a peu s'han volgut parar a parlar dels pressupostos. Vostès estan molt més preocupats per protegir una petita part dels contribuents, per això no volen abordar les responsabilitats fiscals que tenen, que són de vostè i de ningú més. Miri, li faig un plantejament: si al Govern, de veritat –de veritat, de veritat–, el preocupa la situació social de les persones amb què quedin, bé, nosaltres estem disposats una altra vegada a continuar parlant. Miri, el primer que hem de fer: aprovar d'una vegada per totes la renda garantida de ciutadania. D'on surten els recursos? Ja li ho hem dit: a partir d'aquestes tres reformes que volem plantejar. Sí, seria a partir de l'1 de gener del 2017, sí, d'acord; no seria ara, però seria molt més important resoldre aquests temes no conjunturalment per uns mesos sinó estratègicament. Per què? Perquè totes les polítiques assistencials que s'estan fent estan fent aigües, són pedaços, i el que necessitem és una estratègia per abordar el problema de la desigualtat i la pobresa. I aquesta estratègia es diu «renda garantida de ciutadania, i vostès van dient que sí –i especialment vostè durant fa molt de temps–, però resulta que a l'hora de la veritat el més calent, a l'aigüera; van dilatant aquesta situació. Vostès avui han intentat una altra vegada amagar que el que està en joc no és només els interessos de la gent –clar que sí–; el que està en joc avui aquí és la permanència del seu Govern, avui és la situació que hi ha. Per molt que vostès facin veure que això no és així. Vostès són un govern amb un full de ruta que fa aigües per tots els costats. Hi insisteixo, el que fa aigües és el full de ruta del Govern –no ho generalitzo–, el seu, aquest, ambivalent, de desdoblament de la personalitat, de dir una cosa i fer exactament la contrària. Això no aguanta. I vostès han de fer un pensament com a govern. Aquests pressupostos no són només falsos políticament, són també ficticis econòmicament i socialment. El Govern ha menyspreat el que significa debatre uns pressupostos el mes de juny de l'any en què s'estan aprovant. Hi han determinades trampes que es poden fer quan el pressupost es discuteix el mes d'octubre de l'any anterior. No es té la liquidació, i per tant un pot fer coses com les que acaba de denunciar la companya i amiga Alícia Romero, clar, pot fer-ho, però, a hores d'ara, no, perquè nosaltres tenim l'execució de la liquidació del 2015, i tenim l'estat d'execució del 2016 fins al mes de març, i sabem que tot el que ens ha dit vostè no s'aguanta, que moltes de les seves previsions que està fent són fum. Per exemple, en matèria d'ingressos. Vostè planteja una previsió d'ingressos amb l'impost sobre transmissions patrimonials i actes jurídics documentats del 24,7, un creixement, quasi res. Què diu l'execució del 2016? Sí, sí; però què diu l'execució del primer trimestre del 2016? Que no arriben ni als nivells del 2015. D'on aconseguiran vostès, amb la resta que queda d'any, pujar a un creixement del 24.7? Sí, sí, fent de trilers, sortint, així, els números, per aquí, al costat... Els pressupostos fan això. I el mateix passa amb l'impost de successions i donacions. Miri, jo li dic que crec que tenen vostès sobrevalorats els ingressos en prop de 430 milions d'euros; crec que els tenen sobrevalorats, en ingressos. Em puc equivocar, i si és així li ho reconeixeré. Però el mateix passa en matèria de despesa. El pressupost del 2016, per exemple, en sanitat, diuen vostès que puja 316 milions, diuen que puja, vostès. Sí, sí, però vostès s'obliden de dir que el pressupost inicial és 8.650, el del 2015, i que vàrem tancar l'any 2015 amb una despesa liquidada de 10.250; és a dir, 1.600 milions menys. I quan li ho estaven dient, sento una veu aquí, sortint de la ultratomba, que diu: «El mateix que feia el tripartit. Sí, el mateix que feia el tripartit que recolzava el senyor Comín. Potser el gafe és vostè. I llavors, potser, des d'aquest punt de vista, millor que no estigui en cap govern, perquè aleshores... Ens porta mala sort, m'entén? Ens porta mala sort des d'aquest punt de vista. Aquests pressupostos continuen castigant els ajuntaments. I vostès ho saben, des d'aquest punt de vista. S'augmenten els recursos però no són suficients per recuperar tot allò que deuen als ajuntaments. I els més socials de la història. Miri, el més social de la història és fer polítiques de creació d'ocupació, i estic segur que en això vostè i jo estem absolutament d'acord. I què diuen aquests pressupostos? Doncs, que la inversió pública cau en picat; sembla que no havia caigut prou des de l'any 2010 fins ara i a sobre vostès la fan caure aquest any un 14,4 per cent. Es pot algú imaginar com, fent caure la inversió pública, es pot reactivar l'economia des de la responsabilitat del sector públic? I, a més a més, el desequilibri territorial d'aquesta inversió, i sectorial, és per fer-s'ho mirar. Per exemple, ens pot explicar vostè, per exemple, aquesta obsessió de menysprear la indústria, per exemple en el tema de les inversions? Nosaltres no menyspreem el turisme! Però una Catalunya sense una indústria forta no serà Catalunya, serà una altra cosa. I vostès en temes d'indústria redueixen el pressupost en un 11 per cent; en programes de suport financer a les pimes, el retallen una altra vegada. Parlen de dissenyar un nou model energètic sostenible per a Catalunya, però després redueixen els recursos en un 1,2 per cent. I així tot. Paraules, per un costat; números, diners i fets, per un altre. Però, clar, és que aquesta escassa inversió en favor de la indústria també és coherent amb vostès, és coherent amb la inhibició del Govern català amb relació als processos de desinversió que s'estan produint en aquest moment: Valeo, Delphi, Innovit, Covestro, General Elèctrica; ahir la gent de General Elèctrica els estava dient: «Però on està el Govern? Sota quina pedra està amagat el Govern que no és capaç d'intervenir en un procés de desindustrialització d'una empresa puntera, que ha estat puntera, feta per la mateixa gent? La gent, els tècnics, els millors tècnics d'aquest país han construït una cosa i vostès estan permetent ara..., perquè, clar, com que vostès van considerar oportú que les empreses decidissin unilateralment, senyor Puigdemont..., decidissin unilateralment si tancaven o no tancaven les instal·lacions, d'aquella reforma laboral votada per vostè, tenen aquestes conseqüències. [[Veus de fons.]] Vostè no, el seu partit. Clar, bé; clar, si vostè no té res a veure amb Convergència, aleshores jo ja me'n vaig d'aquí, eh? Bé. I la bona notícia que ens dóna vostè en matèria d'ocupació és la pujada molt significativa, de veritat, amb relació als recursos en matèria de foment de l'ocupació. Se li hauria de dir a vostè que això no és una decisió del Govern, sinó que és una decisió que deriva de la Conferència Sectorial d'Ocupació i dels fons socials europeus, fonamentalment des d'aquest punt de vista. Des del punt de vista de protecció social, aquests pressupostos no serveixen per abordar la situació que hi ha en aquest moment. No hi han..., si ho ha dit abans. Escolti, en dependència, vostè ens ha dit abans..., no sé quantes places noves poden crear vostès amb el diferencial aquest. Vostè sap que en els quatre primers pesos de l'any la llista d'espera en dependència ha pujat en 8.481 persones? Vostè sap que en aquests moments hi han milers de places disponibles que no s'estan utilitzant, perquè la gent no té diners per pagar-se-la privadament, però és que no arriba ni a poder pagar el sistema confiscatori de preus públics que vostès han imposat i que no modifiquen amb aquests pressupostos? Miri, la llista de coses en termes antisocials d'aquests pressupostos és molt llarga. No em dóna temps, després, si cal, l'ampliaré. Per exemple, ens poden explicar per què continuen congelant des del 2010 l'indicador de rendes de suficiència de Catalunya? Vostès plantegen que el Govern espanyol apugi el salari mínim. Es queixen. I en allò que és responsabilitat seva el mantenen congelat –congelat– en 669 euros des del 2010; un indicador que serveix per mesurar l'accés a prestacions socials i serveix per mesurar la quantia d'aquestes prestacions socials. També és culpa de l'Estat espanyol, això? És responsabilitat seva. Tan impossible era abordar aquesta situació? Des d'aquesta perspectiva, doncs, ja li insisteixo que aquests pressupostos no s'aguanten per cap costat. Tampoc en els temes mediambientals. Els pressupostos són absolutament continuistes en temes mediambientals. Es produeix una caiguda important pel que fa a la conservació del medi natural i a la biodiversitat; es produeix una caiguda important en prevenció i control ambiental amb relació al 2010; no serveix per complir els compromisos del Govern pel que fa al Pla de qualitat de l'aire; millora una miqueta el programa de l'ACA, però, en el conjunt de la política de l'aigua, vostès hi dediquen la meitat que hi havia el 2010, i això és absolutament insuficient per abordar el compliment del Pla de sanejament de l'aigua. No està aquí el conseller Rull, però evidentment que aquesta és una de les conseqüències de no tenir un departament de medi ambient que defensi els interessos del medi ambient davant d'altres plantejaments més agressius per part del Govern. Aquestes són les conseqüències. Des de la perspectiva de gènere, s'ha fixat vostè, senyor vicepresident, que no ens ha parlat de res d'això? Aquests pressupostos suposen una reducció significativa de les partides de l'Institut Català de la Dona. Aquests pressupostos no aborden el tema de la violència de gènere. Aquí ens omplim la boca de declaracions tot el sant dia, però, després, a l'hora d'habilitar pressupostos, no hi ha manera de... Vostès sembla que estiguin disposats a demostrar-nos que aquest no és un país per a dones, ni per a dones ni per a nens, i per això no dediquen suficients esforços a aquests dos col·lectius. Acabo, senyor vicepresident, perquè insisteixo que la llista és absolutament llarga. Vostès no han abordat la racionalització de la despesa, retallades que es podien haver fet, retallades que fins ara s'han fet amb motoserra. Vostès tenien l'oportunitat d'aplicar el bisturí del microcirurgià. No ho han fet. Vostès continuen subvencionant mitjans de comunicació privats, els seus cortesans mediàtics, mentre abaixen el pressupost de la Corporació Catalana de Radiotelevisió. Vostès no han abordat el tema dels beneficis fiscals: 1.200 milions dels beneficis fiscals que es donen a Catalunya a determinats sectors són responsabilitat només de la Generalitat de Catalunya, i no ho aborden. I vostès ens aborden el tema de l'expansió internacional. Miri, nosaltres estem d'acord –d'acord– amb la presència internacional de Catalunya, molt d'acord, per moltes raons, però no en qualsevol cosa. L'altre dia, el senyor Romeva ens deia que si no votàvem aquests pressupostos, doncs, no tindríem delegacions en alguns llocs, i entre aquestes delegacions hi havia les del Vaticà. La veritat és que ens va donar un bon motiu, un altre més, per no votar-los. De veritat vostè creu que necessitem una delegació al Vaticà en comptes de fer unes altres coses? Acabo. Aquestes són algunes de les moltes raons que ens han portat a Catalunya Sí que es Pot a presentar l'esmena a la totalitat i a demanar-li al Govern que es retiri, que es posi a pensar, que faci els deures i prengui consciència de la situació que hi ha. Nosaltres no podem votar uns pressupostos que suposaria avalar unes polítiques que no compartim, entre altres coses perquè aprovant-li aquests pressupostos –i aquesta és la trampa que molt em temo que vostè ens tenia preparada– voldria dir aprovar els pressupostos de tota la legislatura, perquè un cop aprovats es podrien prorrogar durant tot l'any 2016. Ara la situació és que molt probablement no tindrem pressupostos i tenim un govern que està a l'UVI, que només sobreviu amb vida assistida. Senyor Puigdemont, vostè és un president que, per sobreviure políticament, necessita estar endollat a dos sistemes assistits artificials: per un costat, està endollat econòmicament a un cor artificial que li bombeja sang, que és el FLA, que gestiona el senyor Montoro; per un altre costat, té respiració assistida amb un pulmó artificial que es diu la CUP. I, clar, les dues coses alhora li provoquen a vostè un trastorn intern políticament que no és capaç de suportar. Fins quan pensen vostès que poden aguantar així? Fins quan? Vostès pensen que això dura molt de temps? Fins quan pensen que poden aguantar un país amb un govern en coma polític, fruit del desdoblament de personalitat en què han instal·lat el seu full de ruta? Miri, jo no sóc ningú..., nosaltres no som ningú per donar consells a vostès, però crec –crec– que si hi ha algun mestre per aquí –no sé si hi és la senyora Rigau– els diria allò: «Miri, sap què? Ara vagin al racó de pensar i estiguin una estoneta pensant el que ha passat –el que ha passat. [[Veus de fons.]] Potser així... –potser així... [[remor de veus]] , he dit la senyora Rigau, eh?, no una altra mestra–, potser així –potser així–, quan hagin sortit d'aquest estat de xoc en què ara es troben, potser podran entendre que cal recompondre la situació amb un altre full de ruta, que passa inexorablement per al dret a decidir a través del referèndum. Si vostès pensen, si quan surtin de l'estat de xoc tenen capacitat de pensar i d'entendre el que ha passat, després de les eleccions del 26 de juny, que espero que per a tots siguin una gran oportunitat, sàpiguen que nosaltres estarem, com sempre, amb voluntat de reconduir aquesta situació i reconstruir un altre full de ruta per a aquest país; un altre full de ruta que sigui rupturista, però no des de la negació de la realitat; un full de ruta que reconegui el dret a decidir en referèndum; un full de ruta d'unes polítiques socials i ambientals. Dels pressupostos del 2017 i del referèndum, estarem disposats a parlar si vostès, després del 26 de juny, recapaciten una mica. Clar que abans, potser, abans de tot això, caldrà donar-li la veu a la ciutadania, perquè sigui la ciutadania qui, amb el seu vot, ens tregui del cul-de-sac a què vostès ens han portat i del qual no saben com sortir-ne. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Coscubiela. Quarta esmena a la totalitat, presentada pel Grup Parlamentari Popular de Catalunya. Per a defensar-la, té la paraula el senyor Enric Millo. [[Pausa.]]
Gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, hi ha una faula africana que diu que hi havia un escorpí passejant a la vora d'un riu i volia travessar a l'altre costat, i li demana a una granota: «Que em portaries, fins a l'altre costat del riu? I ella diu: «No, que et penses que sóc estúpida? Que em picaries, em mataries i ens enfonsaríem. Diu: «No, jo tampoc sóc estúpida, si fes això, ens enfonsaríem tots dos, no ho faré pas. La convenç i la porta a l'altre costat, però, a mitja travessa, l'escorpí pica la granota i s'enfonsen, i quan s'enfonsaven la granota li diu: «Què has fet? Diu: «No ho he pogut evitar, és la meva naturalesa. [[Alguns aplaudiments.]] Em recorda molt el que avui sembla que inevitablement passarà. Jo tampoc he pogut evitar fer referència a aquesta faula, deu ser la meva naturalesa, però si alguna cosa la veus tan clara, no pots evitar de fer-hi referència. Poques vegades un debat pressupostari ha generat tanta expectativa com el d'avui. Recordo debats en què pràcticament ni els mitjans de comunicació parlaven, i passaven com si aquí no hagués passat re, no? Però aquí hi ha un debat, avui, que genera expectativa, precisament, perquè es produeix, com dic, aquesta faula que acabo d'explicar. Per què presentem nosaltres una esmena a la totalitat en aquest pressupost? Bàsicament per set motius –set motius–: aquest és un pressupost que arriba tard i malament, sense el suport necessari per tirar endavant. És un pressupost que aprofita el vent a favor del Govern d'Espanya, però no hi aporta cap esforç, al contrari del que defensa el senyor conseller. Són els pressupostos del procés. Vostès voldrien que fossin del procés, però no ho són, i no són tampoc els de la recuperació econòmica. Pretenen consolidar estructures d'Estat, és el que vostè sembla que volen, però que no els ho deixen fer, i el que passa és que genera dèficit social. Sacrifica l'estabilitat institucional per intentar acontentar els antisistema. Posa la mà a la butxaca dels catalans i practica l'autèntic espoli fiscal, i no serveix ni per a la recuperació econòmica ni per crear ocupació. Aquests són els set motius pels quals presentem una esmena a la totalitat, però vull desenvolupar-ho una mica. Deixin-me abans fer unes consideracions prèvies de caràcter general. Primera, l'entorn econòmic. I vostè, senyor Junqueras, ho tenia molt fàcil: té el vent de cara, o millor dit, «de cua, no?, que diuen els avions, a favor. Enrere ha quedat el pressupost de crisi que va haver de liderar el conseller Mas-Colell, encara ho recordem, no ho va tenir gens fàcil, és just reconèixer-ho avui, és de justícia. Però vostè té un quadre macroeconòmic que el seu predecessor ja hauria volgut tenir per a ell. Vostè té un quadre molt diferent. I vostè ho reconeix en la mateixa exposició de motius, no?: «Creixement robust de l'economia, creació neta de llocs de treball i reducció de l'atur. Fantàstic. Recorda com estava Catalunya fa cinc anys? I com està actualment? No els vull pas avorrir, eh?, però hi han alguns números que m'agrada recordar. Només unes dades que permetin il·lustrar com està canviant la situació. El número d'aturats allistat a la nostra comunitat, aquí, a Catalunya, es va reduir en 16.000 persones el mes passat, i hem aconseguit que 107.000 catalans i catalanes hagin trobat una feina en el darrer any. A nivell nacional, hem baixat de la barrera psicològica dels 4 milions d'aturats per primera vegada des de l'any 2004. L'any 2015 l'economia catalana va créixer un 3,4 per cent, un augment que ens torna a taxes de creixement que no registràvem des de l'any 2007. De fet, la millora de la nostra economia es pot veure en una millora progressiva durant tot l'any 2015, des d'un 2,8 per cent el primer trimestre fins al 3,9 del tercer trimestre. Les rebaixes d'impostos al tram estatal de l'IRPF han permès que els catalans puguin estalviar més de 300 milions d'euros en el tram estatal de l'impost. Fixi's el cercle virtuós, conseller: reformes polítiques, creixement econòmic, creació d'ocupació i rebaixa dels impostos a les classes mitjanes treballadores i a les pimes. Exactament el contrari del que vostès defensen. Vostès pretenen gastar més i després que el cicle vagi al revés fins que generi més atur. Aquest és el marc macroeconòmic que s'ha trobat, el millor marc en ocupació des del 2010, i el millor marc en creixement econòmic des del 2007 –això és el que s'ha trobat. Però, fixi's, senyor Junqueras, que, de tot això que he desgranat ara mateix, de les noticies positives que poden donar als catalans, que podem donar entre tots avui als catalans i que són positives, la influència del Govern de la Generalitat ha estat ben petita. El Govern de la Generalitat ha tingut molt poca responsabilitat en aquest mèrit. De fet, jo diria que pràcticament cap. És més, realment el que vostès, des del Govern rupturista, han fet és intentar posar tots els pals a les rodes que han pogut a la recuperació. Tot això té un responsable, aquesta millora a l'economia, si avui Catalunya creix més, més catalans estan treballant i les famílies catalanes paguen menys IRPF, és perquè hi ha un govern lleial amb els catalans, un govern que compleix amb els seus compromisos, un govern que fa les coses bé; aquest és el Govern del Partit Popular, el Govern del president Rajoy, encara que no els agradi –encara que no els agradi. [[Veus de fons.]] Un govern que ha fet reformes, mentre vostès feien contrareformes; que ha reduït impostos, mentre vostès els apujaven; que ha garantit l'estabilitat, mentre vostès jugaven i segueixen jugant, encara avui, amb aquest pressupost, a la desestabilització permanent. Un govern del president Rajoy que ha estat més lleial amb els catalans que vostès mateixos, que el president Puigdemont, que tots els seus conselleres i que tots els diputats que suporten avui aquest Govern. És més, un govern que ha estat més lleial al mateix Govern de la Generalitat, en benefici dels catalans, que els seus propis socis de la CUP. Si no, digui'm, senyor Junqueras, una sola reforma –una sola reforma– que hagi pres el seu Govern a favor de la recuperació econòmica –i li pot fer la mateixa pregunta qualsevol català que ens estigui escoltant–; trobarà molta dificultat a explicar una sola reforma –una sola reforma. Hi han altres elements d'aquest entorn que també condicionen aquest pressupost. Els que jo anomeno els «mantres independentistes, no?; aquests mantres que ens repeteixen cada dia sense cansament, que es basen en una reiteració –com dic– d'una mentida mil vegades repetida: «La culpa la té Madrid, la culpa la té Espanya..., sigui de dia, sigui de nit: «La culpa la té Madrid. Sempre amb aquest mantra, no? I les deficiències no s'expliquen d'aquesta manera. El presumpte dèficit fiscal amb l'Administració de l'Estat que vostès xifren en 15.000 milions d'euros i a l'entorn del 7,5 per cent del PIB podria perfectament ser de 3.000 milions i situar-se a l'1,6 del PIB, depèn de com es calculi, vostès fan trampa quan ho calculen. La dada és rellevant, perquè estem cansats de sentir que amb la independència ens estalviaríem aquest dèficit fiscal i lligaríem els gossos amb llonganisses. El sistema de finançament..., l'altra, no?: és dolent i cal reformar-lo. És clar, que sí! N'hem parlat més d'una vegada en aquest hemicicle. Miri, a nosaltres ens hi trobarà –ja li ho he dit– en l'objectiu de millorar el sistema de fiançament, però no en el discurs d'atribuir la reducció dels ingressos al mateix sistema –que, per cert, el van fer vostès. La davallada d'ingressos de la Generalitat s'ha produït en la recaptació dels impostos propis i cedits, fonamentalment; que ha passat de 5.500 milions el 2007, a 2.600 milions el 2013. Vostè ho sap: la culpa, per tant, de la reducció d'ingressos, no és ni d'Espanya, ni del sistema de finançament, és de la crisi. I això cal dir-ho, perquè si no ho expliquem, estem dient mentides. Tercer element: el problema del deute públic i el dèficit. Vostè n'ha parlat fa..., en la seva intervenció n'ha parlat, i semblava que havia descobert la importància del deute i del..., fa temps que li ho diem, això, no? Fa temps, no? A nosaltres també ens preocupa, i molt, el deute públic, en tota la seva amplitud. Però cal tenir en compte els següents aspectes: primer, que el deute té el seu origen en els successius dèficits i és precisament per això que insistim en la necessitat de controlar els dèficits, a diferència del que prediquen vostès, que han convertit una cosa negativa en positiva, i quan no els deixen fer dèficit, es queixen perquè no els deixen fer dèficit. És el món al revés. La dinàmica –segon– de dèficits va començar amb el tripartit, per tant, vostès, amics d'Esquerra Republicana de Catalunya, tenen una responsabilitat importantíssima sobre el deute que avui arrosseguem. Poca gent recorda ja que abans de l'any 2007 els dèficits anuals es situaven al voltant dels 400, 500 milions d'euros. I en el pressupost del 2008 vam passar de 470 milions d'euros de dèficit a 5.200 milions d'euros de dèficit. Un petit increment del 1.000 per cent, més del 1.000 per cent; un lleuger increment, no? A partir d'allà comencem a acumular aquests dèficits que cada any han anat en aquesta línia. Els sistemes de finançament estructurat també ens preocupen. Vostè no n'ha parlat, avui. N'havíem de parlar, però no hem pogut tenir temps. Aquest any s'enduen 1.070 milions d'euros, i aquí el tripartit, i per tant Esquerra Republicana, també tenen una responsabilitat important, que vostè no n'ha parlat. I per últim: cal llevar mites. En el supòsit –que no compartim– que deixem de pagar el deute, que alguns ara prediquen que el que haurien de fer és deixar de pagar el deute. Escolti, no paguem el deute i ja està, no? Doncs, no resoldríem res, tampoc ho arreglaríem, això. I cal explicar-ho, els catalans tenen dret a saber-ho. Perquè continuaríem necessitant préstecs per fer front a les despeses previstes. És a dir, el Govern segueix gastant més del que té, i, per tant, el problema segueix sent el mateix. I quart element: el miratge enganyós de la despesa social. Vostè ens ha volgut fer creure que aquest pressupost és la gran panacea de la despesa social. I no és cert. Tant si s'ho miren del dret com si s'ho miren del revés, en aquests pressupostos la despesa social no incrementa el seu pes relatiu, sinó que el redueix. El contrari, exactament, del que vostè explica. Segons els comptes del Govern, si treuen el transport públic, que l'any passat no hi era, veuran la diferència. Si miren el pes dels programes socials amb relació a la resta de programes, excloses despeses finalistes i financeres, veuran quina és la diferència, i si comparem amb relació al pressupost del 2015, executat, la previsió de despesa social del 2016 és molt inferior. Cinquè element: una política fiscal equivocada, que és la que vostès defensen. Abaixar impostos, que és el que defensa el Partit Popular, que ens hem quedat ja sols en aquesta cambra fent-ho, no és un caprici ideològic. És una necessitat per reforçar la recuperació econòmica, però el més preocupant de tot plegat és que el conseller d'Economia i Hisenda sembla no saber ben bé què és el que vol fer. Primer va sortir públicament dient que volia apujar l'IRPF, després el president el va rectificar; encara després el conseller afirma que farà el que li mani el Parlament... És a dir que: felicitats. Deu ser l'únic conseller d'Economia i Hisenda que no sap exactament què ha de fer amb els impostos, no? No té un criteri definit sobre la política fiscal a seguir, i seria necessari. Bé, passo al segon capítol d'aquesta intervenció: anem al pressupost. L'entorn, el context que condiciona aquest pressupost l'acabo d'explicar. Demostraré que no és cert el que vostè ens ha volgut fer creure. Ens vol fer passar bou per bèstia grossa i no és el mateix; són coses diferents. Primer, els ingressos d'aquest pressupost vénen condicionats per alguns fets importants que val la pena tenir presents: un estalvi de 850 milions d'euros en els interessos del deute. Avui s'hi ha referit, però molt lleugerament i, en qualsevol cas, no ha fet la més mínima referència a quin és l'origen d'això. Molt senzill, gràcies al maleït FLA, oi? –el maleït FLA–, aquell Fons de liquiditat autonòmic, que pagàvem el 0 per cent l'any passat, que aquest any paguem el 0,8 i que, per tant, doncs, suposa..., l'any passat un estalvi de 1.500 milions d'euros i aquest 2016, doncs –vostè ja ho ha dit també abans–, 863 milions. És a dir, mirin, el 2011 el deute era de 37.500 milions d'euros, de la Generalitat, i ens costava 1.400 d'interessos. Avui el deute és de 76.600 i ens costa 863. Ara, el conseller va tenir la barra de dir que el Govern feia un gran esforç per reduir els interessos del deute. Home, no; deurà ser el Govern d'Espanya que gràcies a la seva credibilitat aconsegueix el finançament barat i li permet donar a les comunitats autònomes al 0 per cent. Aquesta és la realitat; es pot explicar com es vulgui, però aquesta és la realitat. Ja sé que molesta, eh?, però és que la veritat, de tant en tant, convé dir-la. Segon element: l'objectiu del dèficit, que inicialment estava fixat en un 0,3 per cent, però gràcies a la negociació del Govern d'Espanya amb la Comissió Europea ha pogut passat al 0,7 per cent. I això, a vostè, el permet disposar de la poc menyspreable xifra de 850 milions d'euros més del que pensava fins al mes d'abril, quan vostè demanava arribar a l'1,07 per cent de dèficit. Tot i que això és igual perquè, en definitiva, si li donen l'1 o el 0 i mig o l'1 i mig, vostè no el compleix i, per tant, és igual, no? Vostè sabia que el 2015 l'objectiu era el 0,7 i va fer el 2,7. Tercer element: els efectes de la recuperació de l'economia. Per cert, aquella que vostè volia aturar, se'n recorda? Eh? Va amenaçar un dia que aturaria l'economia catalana. Doncs, bé, li permet, aquesta recuperació econòmica –no pas gràcies al Govern de la Generalitat–, recuperar o disposar, millor dit, de 1.968 milions addicionals, fruit de la liquidació del model de finançament de l'exercici 2014, que vostè n'ha parlat, i de les majors aportacions durant el 2016, la bestreta corresponent. Per cert, no és veritat allò que ha dit abans que les bestretes sempre es calculen per sota. El 2008 i el 2009 la bestreta va ser positiva a favor de la Generalitat, eh? I en el pressupost d'aquest any vostè hi ha posat 124 milions d'euros a pagar d'allò que li ha de tornar a l'Estat i no li torna, sinó que li ajorna en deu anys. No, és que val la pena dir les coses pel seu nom, eh? Quart element: entre major recaptació i increments de taxes i impostos propis i cedits, disposa vostè de 525 milions d'euros addicionals. I això és a causa d'un millor comportament de l'economia, però també a un major esforç fiscal que faran els catalans, i això també cal dir-ho. I no és veritat que no paguin més; sí, també pagaran més. Aquest és el marc que el permet a vostè disposar de 3.343 milions d'euros addicionals al seu antecessor. Ja li hauria agradat al senyor Mas-Colell –ja li hauria agradat. Vostè té això. I com els distribueixen?, que aquí ve la pregunta. Com distribueixen aquest increment disponible d'ingressos? Doncs, miri, grosso modo: 2.200 milions per tapar el forat que li va deixar, precisament, [[l'orador riu]] el senyor Mas-Colell amb aquells ingressos inflats que vostè no ha fet, també s'ha de reconèixer, però ha de tapar aquell forat. 2.200 per tapar el forat i els 1.100 restants, a majors despeses –els 1.100 milions que vostè diu que tenim–, molt bé. I aquest és el principal motiu pel qual nosaltres també presentem aquesta esmena a la totalitat, perquè l'objectiu d'aquest pressupost, l'objectiu real que amaga, no són les persones; no és dedicar aquests 1.100 milions d'euros addicionals a millorar la qualitat de vida de les persones, dels catalans, que és el que faria el Govern del Partit Popular a Catalunya si pogués. No. L'objectiu és el procés d'independència i mirar d'acontentar la CUP, aquest és l'objectiu. He parlat de la situació que condiciona els ingressos, i per què vostè pot afrontar un pressupost millor que el del seu antecessor. Ara vull parlar de les polítiques erràtiques de la despesa i els errors i les trampes que hi han en aquest pressupost, que en justifiquen també, òbviament, la nostra posició política. Primer. És el pressupost de les estructures d'estat. Vostès ho han dit així. De fet, en el pressupost s'hi veu una mica. No sé si els haurà servit de gaire cosa, perquè això m'imagino que era per acontentar la CUP, o és perquè vostès senzillament s'ho creuen –ho intenten. Vostès viuen en un món paral·lel, un món que no és de veritat; és una autèntica desconnexió amb el món real, el que vostès tenen; no una desconnexió amb Espanya; vostès han desconnectat del món real. Els deia al principi que els seus pressupostos, com el seu Govern, no són els pressupostos que necessitem els catalans. Són els pressupostos que necessita el procés. Vostès han fet un pressupost a la mesura del procés, no a la mesura dels catalans. No confonguin una cosa amb l'altra, que són coses molt diferents. Aquest, senyor Junqueras, és el pressupost que necessita la desconnexió, la divisió, l'enfrontament; no és el pressupost de l'ocupació, del creixement econòmic, de la recuperació. És el pressupost que consolida les estructures d'estat. Almenys, vostès ho pretenen. No podem compartir aquest objectiu, no és el de les persones. Han convertit l'oficina d'afers suspesos..., perdó, d'Afers Exteriors, no? L'han convertida en l'agència de viatges més cara de la història: 50,9 milions d'euros perquè el conseller Romeva vagi voltant pel món explicant històries i vagi creant ambaixadetes de cartró pedra per fer videoconferències de gabinets de crisi. Home, això és llançar els diners –50,9 milions d'euros. Continuem amb el desplegament d'estructures d'estat absolutament inútils. Ara volen una administració tributària pròpia amb un pressupost de prop de 50 milions, és a dir, cinc vegades més del que es destina a la pobresa energètica. I després vindrà a dir que no poden lluitar contra la pobresa energètica perquè l'Estat no els deixa tenir els instruments necessaris per fer-ho. Però amb aquests 50 milions resolen el problema de la pobresa energètica. Ara, és un tema de prioritats: vostès prefereixen gastar els diners en altres coses. Tercer element. Vostès es tornen a convertir en l'elit política millor pagada d'Espanya. Home, també és una prioritat, això, per vostès, però no és la dels catalans. Es tornen a apujar els sous als consellers i als alts càrrecs. Recuperen les dues pagues extres mentre que els funcionaris de la Generalitat continuen sense percebre la del 2012 i encara no saben quan recuperaran la del 2013 i la del 2014. Per cert, que els diputats d'aquesta cambra tampoc la recuperen. Però el Govern sí, li sembla que sí. Al final tenien raó –al final tenien raó–, han aconseguit el Govern dels millors, el que passa és que faltava acabar la frase: és el Govern dels millors pagats de tot Espanya; aquesta és la realitat. [[Remor de veus i alguns aplaudiments.]] I un darrer element, un altre element, encara. La televisió pública catalana, la televisió de tots els independentistes continua sent la joia de la corona i la televisió més cara de tot Espanya, amb un finançament que supera els de la televisió andalusa i la del País Basc juntes. No necessitem més estructures d'estat, senyores i senyors diputats –no necessitem més estructures d'estat–, el que necessitem són més estructures socials, més reformes econòmiques i més reducció dels impostos; és això el que necessitem, no el que vostès plantegen en el seu pressupost. Punt segon. He parlat de les estructures. El pressupost aquest és el del dèficit social, no és el del dèficit fiscal. Hi ha un engany en aquest pressupost. Senyor Junqueras, el seu procés, el seu Govern comporta un dèficit social que paguem entre tots els catalans. Miri, quan vostè va presentar aquest pressupost, qualificat com «el millor de la història en matèria social, vostè ens va parlar d'un increment de 874 milions de despesa social. Però tenia trampa, el que no ens ha explicat és quina és la situació real de la despesa social de la Generalitat; això no ens ho ha explicat. Per poder-la veure, haurem d'analitzar-la en comparació a la resta d'anys i en comparació, també, a la resta de comunitats autònomes, que convé fer-ho, això. Perquè quan convé, bé que ens comparem; ara, quan no convé, aleshores no. Enguany, entre els programes de protecció social, promoció social, salut i educació tindrem una inversió total de 16.155 milions d'euros. És molt o poc, això? Depèn. Si ho comparem amb altres anys veurem que aquests 16.155 són molt inferiors als 18.425 de l'any 2010 –quan Convergència va arribar al Govern, per cert. Vostès no han prioritzat les polítiques socials, i això significa que no hem recuperat el nivell d'inversió d'abans. Ni el nivell absolut ni tampoc per capita, que algú podria dir: «No, però per capita. No, si el 2010 la despesa social era de 2.469 euros per català, avui és de 2.184 euros, quasi tres-cents euros menys. Per tant, anem enrere. Però si la comparativa la fem de la resta de comunitats autònomes –les comparacions ja sé que són odioses i, en aquest cas, ho és molt–, som la tretzena comunitat autònoma en despesa social. La tretzena de disset comunitats autònomes. Es recorden d'allò que som la segona comunitat en pressupost per habitant? Sí? Doncs, en despesa social per habitant, no. Aquest és el pressupost que vostès ens plantegen. És a dir, tenim capacitat per invertir? Sí. En política social? Sí. Ho fa, aquest pressupost? No. Aquesta és la veritat. Tercer element, el menysteniment de l'educació. Aquí alguns s'omplen la boca de la importància de l'ensenyament. Creix el pressupost perquè creix el conjunt del pressupost, però no perquè hi veiem cap prioritat, sinó que continuarem molt per sota de la mitjana en despesa per alumne respecte a la majoria de les comunitats, també. I el que és pitjor, es continua donant una resposta insuficient a la necessitat de substituir barracots a les escoles. És més, passarem de curs i passarem de tenir 996 barracots el curs anterior a 1.011 el curs vinent. On ha quedat el compromís d'eliminar els barracots? Ja se n'han oblidat. Un altre element, l'abandonament de la sanitat. Mirin, un punt important el trobem en el departament que presumptament més creix del pressupost –veig que ha marxat el conseller, que s'ho ha vist a venir. D'entrada, dir-li que valorem positivament l'increment del pressupost en matèria de salut, però és insuficient i, a més, no és creïble. La desviació de l'exercici passat, bàsicament al CatSalut, va ser de 1.850 milions d'euros, però l'increment del pressupost es de poc més de 300, aquesta és la realitat. És a dir, dels 302 milions que s'incrementa el pressupost del departament, 271 van directament a polítiques sanitàries del CatSalut, dels quals 156 van a les polítiques més importants. Però i la resta, fins a 271 milions? On van? Us ho heu mirat, això? Segur que els altres grups ho han investigat, també. Una petita part, 4,7 milions, van a l'Administració, però la partida més important és de 97,9 milions d'euros. Sabeu on van? No se sap, és la partida fantasma del pressupost de Salut. Estava ben amagada, però l'hem trobada: «Despeses diverses. Aquest import és aproximadament el mateix que el previst en el pla de xoc dels 96 milions per reduir les llistes d'espera, pactat amb la CUP, que no saben, segurament, què fer-ne, perquè si sabessin què fer-ne ho explicarien amb les partides, i dir: «Farem això, farem això, farem això per lluitar contra les llistes d'espera. Però no ho fan, segurament, perquè no ho saben. No ho han concretat. Home, el que haurien pogut fer amb aquesta partida és posar-hi com a títol «Lliure disposició de la CUP. Seria més honest i més transparent. Què els diem, als 926.000 catalans que estan en aquests moments en llistes d'espera? Que no saben què fer? Que hem posat una partida de gastos varios a veure què en fem? No els dóna ni tan sols una mica de vergonya?. Cinquè element, la retallada de les inversions. No n'ha parlat, el conseller, d'això. El passat mes de febrer es va inaugurar el tram de la línia 9 cap a l'aeroport de Barcelona, i mentre el president es queixava, com sempre, de les escasses inversions de l'Estat –no fos cas–, el conseller Rull s'omplia la boca afirmant que farien un esforç per posar en servei el nombre màxim d'estacions del ramal de la Zona Franca. Ja veiem que aquest esforç que anunciava el conseller deu haver quedat en un bluf, perquè el pressupost no hi destina res. Almenys, no ho hem sabut trobar. O està tan amagat que no es veu, o senzillament no hi destina res. I si és diferent, doncs, ja ens ho explicaran. És més, les inversions, en aquest pressupost, es redueixen de 1.200 milions a 950 milions amb relació al 2015, i així, ni metro, ni escoles, ni hospitals, ni res. Ni tampoc el nostre vot a favor, òbviament. Només creixen les ambaixadetes i les oficines de l'agència tributària catalana. En resum, aquest no és el pressupost que nosaltres faríem; aquest no és el pressupost que tindrien els catalans amb un govern a Catalunya del Partit Popular, perquè no és el que necessiten els catalans. No és el Govern dels catalans, és el Govern de Junts pel Sí, dels seus somnis, i havia de ser també el de la CUP, però sembla que finalment no ho serà. Aquests potser són els pressupostos que necessiten, com dic, vostès per als seus equilibris interns. No sabem si també són els que interessen als seus socis, però el que sabem segur és que aquests no són els pressupostos que necessiten els catalans, perquè els catalans no necessiten més pressupostos que consolidin el dèficit social que patim. Necessitem un govern que trenqui les estructures d'Estat i prioritzi les estructures socials. Aquest és el que necessitem. Perquè els catalans no necessitem més pressupostos que consolidin l'espoli fiscal de la Generalitat. Necessitem una reforma fiscal que permeti consolidar la recuperació econòmica i la creació d'ocupació; ja n'hi ha prou de posar la mà a la butxaca dels catalans. Però, sobretot, el que no ens mereixem els catalans és un govern que viu en la inestabilitat permanent, en l'enfrontament diari, un govern que no sap què vol per a ell mateix, i el que és pitjor, senyor Junqueras, que no sap el que vol ni per a Catalunya ni per als catalans, perquè es fa acompanyar per la pitjor companyia, si el que vol és estabilitat. La CUP no li donarà mai estabilitat a un govern, ni al seu ni a cap. És lògic, és coherent, tractant-se d'un partit antisistema no se'l pot ni criticar, que, òbviament, no farà res per consolidar el sistema; en tot cas, en voldrà un altre o que no n'hi hagi cap, però no li donin la culpa de la situació a la CUP, com s'ha desprès del seu discurs d'avui. La culpa no la tenen les diputades de la CUP, la culpa la tenen vostès, els diputats i diputades de Convergència i d'Esquerra, que només volen anar acompanyats de la CUP. Nosaltres, com molts de vostès feien abans i ho han deixat de fer, creiem en una Catalunya convivencial, unida. Unida també a la resta d'Espanya. Una Catalunya de valors, valors com el que representen les famílies més que no pas les tribus.; famílies que han estat cabdals en temperar els efectes de la crisi, de la qual encara no hem sortit del tot, però que estem en el camí de sortir. Valors com ara el respecte a la diversitat i a la pluralitat, que vostès han abandonat. Valors com la tradicional empenta emprenedora que ha caracteritzat sempre la societat catalana al llarg de la història. Valors fins ara tan poc discutits com el dret a la propietat i que els seus companys de viatge ara volen posar en crisi. Conclusió –i acabo–, conseller: no vegin en el nostre posicionament un no perquè no; no sé si és un no tranquil, però sí que li puc dir que és un no sincer i argumentat. I vegin també un oferiment. Al Partit Popular estem convençuts que no és bo pels catalans que el Govern depengui dels més extremistes i indecisos de la cambra, i això ho pensa molta més gent a Catalunya. Per això els estenem la mà, per començar, si volen, a parlar dels pressupostos del 2017. Per aquesta manera d'evitar el bloqueig que pateixen per part dels seus socis de la CUP i que Catalunya no mereix. Els he de dir una cosa, avui pot semblar que tot està perdut; alguns ja estan inclús parlant de possibles eleccions anticipades; segurament vostès no ho faran i intentaran tirar endavant amb un pressupost prorrogat. Que de fet, vostè, encara que ho hagi pintat de manera molt tràgica, sap que amb un pressupost prorrogat pot fer moltes coses. Fins i tot pot portar a la cambra propostes de modificació del pressupost. I si necessita els nostres vots per resoldre els problemes de personal, pot comptar amb ells, eh? És a dir, que no vingui dient que hi ha coses que si tenim un pressupost prorrogat no es poden resoldre. Sí que es poden resoldre. Algunes, evidentment, seran més difícils de resoldre, però vostè pot comptar amb aquesta cambra si el que vol és atendre les necessitats dels catalans i aquí ens hi trobarà. Per a altres guerres, no, ja li dic que no. Quan el Partit Popular ha governat a Espanya, als catalans els ha anat millor. Quan el Partit Popular ha estat decisiu a Catalunya, els impostos han baixat i els catalans hi ha sortit guanyant. [[Veus de fons.]] Sí, sí, a algú això li pot sonar estrany, perquè no forma part del relat oficial, no? I sap per què? Perquè comptar amb el Partit Popular és comptar amb sinònim de compromís i de lleialtat, cosa que altres no fan, perquè som sinònim d'estabilitat i de garantia de futur, i ho està demostrant el Govern d'Espanya. Jo els dic –i amb això acabo–: posin punt final a aquest procés sense sentit, aquest procés de divisió, de trencament, de separació. Posin punt final, públicament, a aquest procés. Posin punt final a aquesta cursa que no porta enlloc, i l'endemà podem seure a taula per parlar, per parlar de coses que potser ens uneixen, per parlar de com resoldre els autèntics problemes que tenen els catalans en lloc de perdre el temps parlant dels problemes entre els partits que únicament pensen a trencar, a separar i a dividir. És així, no facin com la granota i deixin de confiar en l'escorpí. Moltes gràcies, senyora presidenta, senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Millo. Cinquena esmena a la totalitat, presentada pel Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per defensar-la, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant.
Bon dia. Al senyor Millo li preguntaria si recorda també la faula de la granota sorda, que potser s'avindria més amb alguna realitat que vostè coneix millor. Avui, per la CUP - Crida Constituent no abordem un simple debat de pressupostos. Hem vingut dient, des del primer dia, que els números acompanyen les polítiques. Les matemàtiques potser algú considera que són neutres, però l'economia mai és neutra. I no ens enganyem ni volem enganyar ningú: avui nosaltres no estem contentes, avui la CUP - Crida Constituent hauria volgut fer una altra cosa, però cal que tinguem present, també, que nosaltres no ens vam presentar a les eleccions amb Junts pel Sí. Així, doncs, és important tenir clar que la CUP - Crida Constituent i Junts pel Sí representem dos projectes polítics diferents i que tenim una cosa en comú, important i cabdal, com és la voluntat d'avançar cap a la independència. Però, entre altres coses, allò que diferencia o ens diferencia de Junts pel Sí és que els plantejaments de política social i econòmica que defensem són sovint radicalment oposats als que planteja Junts pel Sí. Però avui també volem recordar a alguns i recordar-nos a totes que tenim un pla de treball compartit, que tenim la declaració del 9 de novembre, malgrat que algú continuï negant-la. Que tenim la ruptura amb l'Estat espanyol com a objectiu comú i aquí estem, convençudes que la llei més important –i aquesta sí, serà la llei més important– que aquest Parlament ha d'aprovar i aprovarà aquesta legislatura, serà la Llei de transitorietat jurídica. Aquesta és la llei important i cabdal que ens marca el camí d'aquesta legislatura. I parlant clar i entrant una mica en matèria pressupostària, aquests pressupostos són millors que els anteriors? Sí, però són manifestament insuficients per pal·liar alguns dels problemes que podríem afrontar des d'ara mateix, i alhora insuficients per ampliar –al nostre entendre– el suport independentista. Simplement, són uns pressupostos que accepten el marc del FLA, que ni qüestionen la intervenció dels comptes per part de l'Estat espanyol, ni qüestionen la priorització el deute. I és per això que avui mantenim l'esmena a la totalitat, perquè els marcs amb els quals estan fets aquests pressupostos segueixen supeditats a Montoro i a la troica, perquè els marcs d'aquests pressupostos segueixen sense posar al centre l'obediència al Parlament de Catalunya i, per tant, la desobediència a totes aquelles institucions que van en contra de la voluntat del poble de Catalunya. I és més, avui hem de tornar a insistir que el procés de reestructuració del capitalisme instaurat els darrers anys està dissenyant societats on l'emergència social es cronifica i es converteix en una realitat de misèria per a milions de persones a casa nostra. L'austeritat com a recepta per a la sortida de la crisi està sent una molt mala notícia per al conjunt de les classes populars, que veuen com se'ls retallen els drets socials i es precaritzen les condicions de treball i de vida. Davant d'aquesta realitat, els instruments de política econòmica amb què compten avui les institucions públiques –la Generalitat també– esdevenen part del problema més que elements que permetin fer front a la realitat social que estem vivint. En un model de capitalisme que assegura els seus beneficis a base d'incrementar la pobresa i la desigualtat de forma geomètrica, disposem, en els millors dels casos, d'instruments de política econòmica que permeten fer-hi front en una proporció aritmètica. Proporció geomètrica versus proporció aritmètica; evidentment, els números no surten. Com a resultat, tenim que cada any que passa, la realitat social empitjora, malgrat alguns discursos més aviat triomfalistes, i que els recursos que tenim per fer-hi front són més migrats en termes relatius i no gaire superiors en termes absoluts. Així, la política pública, avui, s'ha convertit en la política de la gestió de la misèria, i deixa, cada cop, majories creixents de la població a la intempèrie, en el fons, a les mans de la caritat. Així, mentre les diferents formacions polítiques, totes o la gran majoria d'aquesta cambra, també les que estan al Govern ara, es resignen a esdevenir les gestores de la misèria, nosaltres, des de la CUP - Crida Constituent, en sintonia amb el crit que al llarg dels anys ha emergit de molts racons indignats i rebels de la nostra societat, entenem que ha arribat el moment de dir prou, que ha arribat el moment d'exigir tots aquells canvis que siguin necessaris i al nivell que faci falta per començar a bastir una societat on els drets de les persones estiguin per davant dels drets i els interessos dels bancs, dels especuladors i dels corruptes. I ho creiem, i aquí entenem que podem trobar i que trobarem ponts amb molta més gent; ho creiem per raons de justícia social i de dignitat col·lectiva, perquè en algun moment és necessari aturar la sagnia, en algun moment cal dir prou al rescat dels poderosos, que, lluny de pagar les conseqüències del desgavell que durant anys s'ha ocasionat, han aconseguit coresponsabilitzar-ne els més febles. Nosaltres creiem, de veritat –i ho diem amb total sinceritat i convicció–, que estem vivint un moment històric i que aquesta és una legislatura extraordinària. En un moment de canvis tan importants com aquest, nosaltres creiem que tenim davant una responsabilitat fonamental: o som capaces de donar sortida a tots els anhels de regeneració política i social, de transparència i respecte a tot allò públic, tal com exigeix la ciutadania, o haurem de patir les conseqüències que es derivin de la frustració que moltes persones viuran l'incompliment de les expectatives que tenen posades en aquestes promeses de canvi. Aquestes conseqüències –fruit del desencís i la frustració, també, i ho hem de tenir en compte– poden prendre forma del monstre de l'extrema dreta, tal com estem veient a molts països del nostre entorn i vivim amb molta preocupació el que passa en molts països europeus. Després de les eleccions del 27 de setembre s'obria al nostre país un període extraordinari: un 48 per cent de la ciutadania era i és el sòcol de partida que ens permet començar a recórrer el trajecte cap a la nova república catalana. Com dèiem abans, amb la declaració del 9 de novembre, s'assenyalava i s'assenyala clarament el camí a transitar durant aquests divuit mesos, amb un objectiu molt clar: aconseguir sumar al conjunt de l'independentisme totes aquelles persones que per diverses raons encara no n'estaven totalment convençudes. Així, doncs, des de la CUP - Crida Constituent, per cobrir amb èxit l'empresa que s'iniciava el 27 de setembre, teníem i tenim clar que durant aquests divuit mesos cal donar senyals clars i inequívocs que seran les polítiques socials, la participació i la democràcia, així com la fermesa en el compromís adquirit davant una majoria àmplia de ciutadans, l'aliment que ha de fer nodrir, fins al dia del seu naixement, aquesta filla col·lectiva que es convertirà o que tindrà forma de societat republicana. I és evident, els pressupostos esdevenen per nosaltres un moment important del trajecte, un moment clau de la legislatura on, a través del que representa aquest instrument de política econòmica, és possible donar credibilitat o no al relat del que estem construint. Els pressupostos poden ser una concreció clara de quina és la qualitat social, redistributiva i de coherència amb la fermesa envers la independència. O ben al contrari, donar un clar senyal de continuisme, del seguiment de l'austeritat i d'impotència davant les imposicions del Govern central. Des d'aquesta perspectiva, hem de reconèixer que des de la CUP - Crida Constituent estem decebudes, tant pel que ha suposat el recorregut o el camí recorregut fins ara amb els pressupostos com per al resultat final que avui debatem en aquest Ple. Els pressupostos que avui ens presenta el Govern, per nosaltres, són insatisfactoris a nivell social: es converteixen en l'obediència de les polítiques públiques als interessos dels poderosos; constaten la impotència d'aquestes polítiques per lluitar contra la pobresa, la precarietat i la desigualtat, i suposen també una acceptació de la cronificació de la pobresa i la desigualtat com a elements estructurals de la nostra societat. I sí, existeix un pla de xoc valorat en 285 milions d'euros. Què són 285 milions d'euros davant de 5.300 milions d'euros de retallades des del 2010? No podem parlar dels pressupostos més socials de la història en el marc d'una de les societats més desiguals d'Europa i no tenir cap voluntat de millorar la progressivitat de la política fiscal fent partícips els més poderosos del sosteniment d'allò públic. En tot aquest procés s'ha negat o s'ha ajornat un debat que per nosaltres és central: el debat sobre fiscalitat i model econòmic. En aquest sentit, una vegada més s'han tapat vergonyes, amb una actitud poruga davant l'Estat i mesella de l'austeritat no hem abordat o no hem entomat un debat fonamental per por. El que no val és avantposar el debat de quin model de país volem a estratègies electoralistes i el que acaba no sent admissible és fer trampes i escudar-nos en la postergació de debats o en la por a abordar certs debats. Una cosa està clara: tot el temps que emprem i que utilitzem a especular i a no donar la cara davant la ciutadania per resoldre els temes centrals és un temps preciós que perdem per a la construcció de la república. Durant tots aquests mesos hem estat clars i transparents, o això hem volgut ser. Per reduir la desigualtat i per aconseguir més recursos, per fer política social, cal una reforma de l'IRPF i de l'impost de successions i patrimoni; impostos, per altra banda, sobre els quals l'autonomia té moltes competències per convertir-los en una eina de lluita contra la desigualtat, en una eina per complementar i aprofundir en uns pressupostos que volien ser eminentment expansius. I ens preguntem: de veritat és possible parlar de la construcció d'un nou país sense saber què pensem realment totes les forces polítiques aquí al Parlament o totes les forces polítiques dins de l'independentisme? De veritat aquest debat l'hem de posposar tenint en compte la realitat social que es pateix? Per nosaltres, aquests pressupostos han d'emetre un senyal molt clar de fermesa, de decisió; han de mostrar al conjunt de la ciutadania i davant la resta d'institucions estatals i europees que el procés d'independència va de debò. Però, davant d'això, ens trobem uns pressupostos que claudiquen davant Montoro. En una economia catalana que ja està intervinguda pel Govern central –i en això compartim la diagnosi, la crítica, la denúncia–, l'acceptació del 0,7 del topall de dèficit públic és acceptar una vexació política. Amb la Llei d'estabilitat en mà, la Llei d'estabilitat espanyola, podríem assolir un dèficit major, fins i tot amb l'Airef, com molt bé ha dit el vicepresident abans; fins i tot l'Airef que ens habilita a tenir un nivell de dèficit superior al 0,7. Però nosaltres acceptem el 0,7. I, per tant, nosaltres el que fem acceptant el 0,7 és acceptar la derrota davant l'autoritarisme de l'Estat espanyol i aquí és on nosaltres, la CUP - Crida Constituent, no ho podem acceptar. Nosaltres creiem que els pressupostos són, i poden ser i han de ser, un moment oportú per explicar-nos, per mostrar amb fets i no paraules, ni gestos, quina és la nostra aposta de país i de com avançar per assolir-lo. Un moment formidable..., que els passos cap a la independència són irreversibles i que justament l'exercici del nostre dret a decidir passa per no admetre el xantatge d'haver de fer front a la realitat social de la nostra societat amb uns recursos castrats per l'austeritat. Per nosaltres, el que cal expressar amb els pressupostos és que la societat catalana no està disposada a veure patir més, ni de gana ni de fred ni de manca d'habitatge ni d'escola, ningú. I aquest és el motiu per no acceptar avui uns pressupostos imposats que, justament, condemna la societat catalana a tots aquests patiments i només ens ofereixen les engrunes per fer-hi front. Entenem que els darrers dies i les darreres setmanes hem avançat en punts de trobada, hem avançat en línies a bastir, hem avançat amb propostes polítiques per respondre als pressupostos, i és per això que ahir dèiem que no s'acaba res per nosaltres, per nosaltres continua... Nosaltres creiem que avui tenim l'oportunitat d'aprendre de les darreres setmanes, i, com hem dit sempre, posar les bases per treballar per la ruptura i pel procés constituent, per treballar avançant en un marc compartit de com entenem els pressupostos prerepublicans, postautonòmics o els pressupostos que ens han de portar a la ruptura. Si ens entenem en el marc que han de definir aquests pressupostos, avançarem col·lectivament i conjuntament. Si utilitzem la intel·ligència col·lectiva tindrem a tocar allò que ens vam marcar en la declaració del 9 de novembre. I aquí, nosaltres també volíem recordar el 10 de gener –aquí. Nosaltres dèiem: «Ens trobaran en tot allò que tingui a veure amb la construcció de la república. Ahir, la Mesa d'aquest Parlament acceptava a tràmit la Llei de l'Agència Catalana de Protecció Social, una carcassa d'una eina que ens ha de servir per construir la seguretat social de la república catalana. I aquí ens hi hem trobat, ens hi trobem i ens hi trobarem. Utilitzem els pressupostos com a eina política; utilitzem els pressupostos com allò que ens ha d'acostar a la república; utilitzem els pressupostos no com a via de continuar polítiques dels darrers anys, sinó per assentar realment les bases de la nova societat que construïm, per assentar realment les bases d'aquest procés de confrontació també amb l'Estat demofòbic. I a partir d'aquí continuarem avançant. Només per acabar, recordar, i que tothom recordi, declaracions que s'han fet, afirmacions que s'han fet. Avui no es trenca cap acord polític. [[Remor de veus.]] Avui un acord polític muta. Avui recordem declaracions a mitjans de comunicació, on algú va dir: «Els pressupostos no estan assegurats, i si anem a pròrroga es poden fer coses. Treballem per construir els pressupostos del 2017, que són els pressupostos de la ruptura, els que ens uneixen i els que assenten les bases de la república catalana. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Diputats, diputades, moltes gràcies a totes i a tots. Suspenem la sessió fins a les tres de la tarda.
Es reprèn la sessió. Molt bona tarda. A continuació, per a posicionar-se sobre les esmenes a la totalitat, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Junts pel Sí, el senyor Roger Torrent.
Gràcies, presidenta. Consellers, consellera, diputats, diputades, començo pel final de la meva intervenció, i de fet per la conclusió. Bàsicament, per evitar malentesos en aquesta cambra, però sobretot per evitar malentesos fora d'aquesta cambra, a la gent que ens escolta. Començo dient que avui no abandonem cap camí –avui no abandonem cap camí; avui no renunciem a res; avui no deixem d'avançar; avui, més que mai, estem compromesos a seguir caminant per fer realitat el mandat democràtic del 27 de setembre, que és un tresor al voltant del qual mai dimitirem. Avui, per tant, no deixem de caminar. Perquè tenim un compromís amb la ciutadania i un acord d'estabilitat parlamentària en aquest Parlament. I nosaltres intentem ser coherents amb el que diem i amb el que fem. Per tant, nosaltres complim els nostres compromisos, els nostres acords. Ara bé, seria ingenu, i fins i tot temerari, que no reconeguéssim avui que l'esmena a la totalitat, les esmenes a la totalitat, són un entrebanc important en aquest trajecte. Molt important. Són un obstacle molt important en el trajecte que ens vam encomanar iniciar aquesta legislatura. Són un obstacle no només per a tota la gent que esperava que aprovéssim aquests pressupostos, sinó també per al full de ruta, per a l'execució d'aquest full de ruta. Per tant, avui, de la mateixa manera que amb contundència diem que seguim caminant, també hem de dir que l'acord penja d'un fil. Seguim caminant, però l'acord penja d'un fil. Tanmateix, ni ens cansem ni ens rendim, ni abandonarem. Perquè estem compromesos amb el treball en aquesta legislatura, específicament amb els pressupostos, però sobretot estem compromesos amb el mandat democràtic que ens va atorgar la ciutadania de Catalunya el 27 de setembre. Per tant, tenim un objectiu, en aquesta legislatura. Hem vingut a encaminar el país cap a l'estat propi, cap a la proclamació de la república. I això és el que farem. Això és el que farem perquè ens hi hem compromès amb la ciutadania d'aquest país. En política, és bàsica, la confiança. Ho saben perfectament. I més per bastir canvis de gran calat, de gran profunditat. I atès que vivim una legislatura excepcional, també la confiança ha de ser excepcional. I la confiança vol dir lleialtat, i la lleialtat vol dir rigor, rigor cap a un mateix i rigor amb relació als altres. I avui, ahir a la nit i avui aquest matí, hem sentit afirmacions que no responen a aquest rigor, que són directament falsedats. Hem sentit a dir que no hi han hagut prou reunions per parlar d'aquests pressupostos, com si hi hagués desídia per part del Govern per aprovar-los. En absolut. S'han fet totes les reunions i totes les trobades que han calgut i més. També s'ha dit que s'havien plantejat aquests pressupostos directament a la cambra sense haver-los acordat abans. I, de fet, s'havia plantejat i s'havia acordat amb el Grup de la CUP que precisament la modificació dels pressupostos, l'enriquiment dels pressupostos, es faria per via de les esmenes. Per tant, després d'aquest debat a la totalitat. Així s'havia acordat amb el grup que avui manté l'esmena a la totalitat, amb el Grup de la CUP. Per tant, hi ha manca de rigor, algunes falsedats que hem sentit entre ahir i avui, però que en tot cas són simplement de funcionament, simplement de metodologia, i l'important avui és que ens centrem en el contingut dels pressupostos. Nosaltres entenem els pressupostos no només com una eina de gestió quotidiana, una eina de gestió de l'Administració de la Generalitat. També és això, però no només és això. Uns pressupostos, evidentment, són per fer política. Uns pressupostos, per tant, han de contribuir a canviar la realitat immediata en què s'insereixen, però també han de ser palanca de canvi, han de tenir vocació de transformació. A vegades amb un recorregut limitat. A vegades, certament, amb un recorregut petit. Però, en tot cas, els pressupostos han de ser palanca de canvi i han de demostrar voluntat transformadora. I això és el que ha plantejat el Govern amb aquests pressupostos, i això és, d'alguna manera, el que encomanàvem al Grup de Junts pel Sí i el que ens encomanaven a nosaltres els ciutadans de Catalunya. Per tant, aquests pressupostos s'han fet en un marc en el qual hi havien dues premisses bàsiques a l'inici. La primera, havien de ser uns pressupostos que oferissin eines per ajudar la gent, especialment aquells més vulnerables. Però alhora, també, una eina per preparar aquest país cap al procés de transició, cap a la república. Aquestes eren les dues premisses, els dos objectius amb els quals el Govern i Junts pel Sí encaràvem l'elaboració d'aquests pressupostos. És a dir, fer front de manera urgent a les necessitats socials de bona part de la població, però alhora, també, seguir desplegant, seguir desenvolupant, el full de ruta que ens hem marcat una clara majoria social i parlamentària d'aquest país. I és amb relació a aquests objectius, a aquestes premisses inicials, que hauríem de fer la valoració d'aquests pressupostos, independentment d'altres consideracions, independentment d'altres debats, independentment d'altres qüestions. Si hem de valorar aquests pressupostos, si hem d'analitzar aquests pressupostos, hem de fer-ho amb aquestes premisses. I nosaltres ho fem així, i intentem que aquests pressupostos ens responguin bàsicament tres preguntes. La primera: són uns pressupostos que milloren la dignitat de la gent que pateix del país? Segona pregunta: són uns pressupostos que contribueixen a enfortir les classes mitjanes d'aquest país? I tercera i última pregunta: són uns pressupostos que preparen el país per assumir un estat propi? Sí, sí i sí. Radicalment sí a totes tres preguntes. Aquests pressupostos responen afirmativament aquestes tres preguntes, que a nosaltres ens sembla que sintetitzen allò que havia de cercar aquest projecte que avui debatem. I no ho diem, evidentment, com a preguntes retòriques. Perquè si una gràcia tenen els pressupostos és que es poden contrastar. Si una gràcia tenen els pressupostos és que no demanen actes de fe. Simplement, el que demanen és que es contrastin xifres, que es mirin les partides, que es vegi si, efectivament, darrere els discursos hi han recursos, si darrere les proclames hi han partides efectives que fan evidents i fan palpables aquestes proclames. No demanem, per tant, actes de fe. El que demanàvem era una anàlisi exhaustiva dels números. I el que ens diuen aquestes xifres és que es destina un 74,6 per cent de tot el pressupost a despesa social. Més que mai. Percentualment, més que mai. I també ens diuen, aquets pressupostos, que els 1.113 milions d'euros d'increment amb relació al 2015..., d'aquests 1.113 milions d'euros, un 78,5 per cent, és a dir, 874 milions d'euros, es destinen a polítiques socials. A complir el pla de xoc, certament. Però a anar més enllà. Un pla de xoc que estava valorat en 280 milions d'euros. Doncs parlem de 874 milions d'euros en partides socials. Com es distribueixen? 316 milions d'euros a sanitat, 252 milions d'euros a ensenyament i 173 milions d'euros, nous, a treball i afers socials. Els tres pilars..., si hi sumem la cultura serien els quatre pilars d'un estat del benestar, de l'estat del benestar que aquests pressupostos contribuïen a reforçar. Per tant, són uns pressupostos eminentment socials, els més socials amb relació als darrers pressupostos dels últims anys. Però ens atrevim a dir que els més socials amb relació a tots els pressupostos que s'han discutit en aquesta cambra. Certament, hi ha qui ho analitza en xifres absolutes i, per tant, s'escapa d'analitzar els pressupostos en funció dels contextos en els quals són inserits, contextos socioeconòmics. Si revisem relativament, i per tant percentualment, aquests són els pressupostos més socials. I són els pressupostos més socials no perquè ho diguin les xifres, no perquè ho diguin els números, sinó perquè aquests números i aquestes xifres tenen, al capdavall, noms i cognoms. Volen dir programes concrets, iniciatives específiques. Volen dir, finalment, ajuda als homes i les dones, a les famílies, d'aquest país. I entre d'altres hi ha, per exemple, reduir les llistes d'espera a la sanitat pública, tant les quirúrgiques com les normals, les habituals; vol dir més professors; vol dir reobrir CAP a les nits; vol dir més renda mínima d'inserció. Vol dir un seguit de coses, un paquet de mesures, que van al moll de l'os de les necessitats urgents i socials del país. Per tant, no parlem d'intencions. Avui parlem de fets, de fets que ens porta el Govern i que ens posa sobre la taula, de fets que han de contribuir perquè les famílies d'aquest país que encara no noten la millora de les xifres macroeconòmiques, la millora de l'economia, puguin rebre part d'aquest creixement. De fet, aquest és un dels objectius, és el gran repte que ens hem plantejat també aquesta legislatura el Grup de Junts pel Sí: fer que aquest gap, aquesta diferència entre les xifres macroeconòmiques i allò que ens diuen i vivim els serveis socials dels municipis, s'escurci. És a dir que escurcem les desigualtats, és a dir que fortifiquem els pilars, com dèiem abans, del benestar. Ajuden?, dèiem. I aquesta era la segona pregunta que ens havíem de plantejar entorn d'aquests pressupostos, si ajuden o no ajuden les classes mitjanes d'aquest país. I, certament, hem de dir que sí. Primer, perquè contribueixen a consolidar aquesta millora econòmica, i això vol dir, evidentment, riquesa i llocs de treball, la millor manera d'ajudar les classes mitjanes d'aquest país, però també perquè es planteja el reforçament de les eines que utilitzen aquestes famílies des d'un punt de vista social. I ajudar les classes baixes i mitjanes d'aquest país té a veure amb parlar de despesa, certament. Però també té a veure amb parlar d'ingressos. I és veritat, d'altra banda, i s'ha dit aquest matí, que aquests pressupostos..., de fet, ja s'havia dit i s'havia assegurat per part del vicepresident, que no contindrien una proposta de política fiscal. Perquè, evidentment, quan parlem d'ingressos hem de parlar de política fiscal. Però no és menys cert que a nosaltres, a Junts pel Sí, ens obliga un programa electoral que diu que es plantejarà una reducció, una millora, d'alguns impostos sobre les classes mitjanes i baixes d'aquest país. I no és menys cert tampoc que aquest era un compromís que havíem adquirit amb el Grup de la CUP i que havíem adquirit en aquest Parlament. Un compromís de parlar, efectivament, d'estructura fiscal; un compromís que, evidentment, després d'aquest debat no podrem materialitzar. No podrem parlar no ja de política fiscal, no podrem parlar de despesa, no podrem parlar de les polítiques socials que contemplava aquesta despesa. Són uns pressupostos, dèiem com a tercer element d'anàlisi dels comptes, que ens apropen cap a la transició nacional? Són uns pressupostos que porten el país cap a l'assoliment d'un estat propi i de la república? I dèiem que la resposta era evidentment que sí, que radicalment que sí, perquè són uns pressupostos que, entre d'altres, per exemple, contemplen recursos per a l'Agència Tributària de Catalunya, imprescindible, no només per recaptar tots els impostos que generen els ciutadans de Catalunya, sinó també per poder lluitar, per exemple, contra el frau fiscal. Per tant, qui vulgui lluitar contra el frau fiscal està cometent un acte d'incoherència oposant-se que es pugui reforçar l'Agència Tributària de Catalunya. Segon element que reforça aquesta idea que aquests pressupostos són uns pressupostos de transició nacional: s'enforteix la política exterior. Aquest matí s'ha menystingut i s'ha fet una mica de burla respecte a la política exterior. Doncs, bé, simplement cal agafar les dades de les exportacions i les inversions estrangeres a Catalunya i comparar-les amb la inversió en exteriors. I hom, sense voluntat i sense biaix polític, veurà que és barat amb relació a allò que ens comporta tota la inversió que fem en política exterior. Doncs, bé, la reforcem; reforcem també la política exterior amb aquests pressupostos. I reforcem també el procés constituent amb el qual ens hem compromès: complim el full de ruta, complim la declaració del 9-N. I nosaltres també en voldríem uns, de pressupostos lliures de Montoro; lliures de Montoro i lliures de qualsevol ministre d'Hisenda espanyol. Però què ens acosta més a uns pressupostos lliures de Montoro? Els que avui debatem o la pròrroga dels del 2015? Què ens allunya més de la tutela arbitrària i injusta del Ministeri d'Hisenda, dels ministres d'Hisenda de torn? Els pressupostos que avui presentava el Govern o la pròrroga pressupostària? És evident. Acabo –acabo– amb el principi, ja que començava amb el final. Avui vostès diuen «no als pressupostos. Podem matisar-ho, podem veure com es planteja, però avui diuen «no als pressupostos. I diuen «no a 874 milions d'euros d'inversió social. Tots aquests grups... –i ara parlo especialment amb aquells amb qui compartim sensibilitat social–, tots aquells grups, com Catalunya Sí que es Pot i el PSC, que ja riuen, perquè suposo que intueixen el que diré, que després de les comissions dia sí, dia també demanen pressupostos expansius, demanen inversió, demanen accions del Govern, a partir d'avui, abans de fer-ho pensin el que estaran votant avui. [[Aplaudiments.]] I pensin que, efectivament, estan evitant que puguem invertir 874 milions d'euros en polítiques socials. [[Remor de veus.]] És la seva responsabilitat. [[Persisteix la remor de veus.]] Avui diuen que no als pressupostos...
Si us plau...
...i ho diuen de la pitjor manera, avortant-los en el debat a la totalitat. I ara un missatge per als companys de la CUP: ho fan vostès traint-se a vostès mateixos –traint-se a vostès mateixos. [[Remor de veus.]] S'han cansat de dir des d'aquest faristol que aquest Parlament no pot coartar cap debat democràtic. Doncs, què fan avui? Què estan fent avui? Avui estan coartant el debat d'uns pressupostos amb els quals hi havia el compromís de treballar-los a fons a la via de les esmenes, però això no podrà ser –això no podrà ser– perquè avui vostès estan limitant..., no limitant, eliminant el debat parlamentari d'aquests pressupostos. Jo entenc que la responsabilitat pesa –la responsabilitat pesa– i no és còmoda i a vegades genera problemes, però la responsabilitat...
Senyor Torrent...
Acabo, vint segons...
S'ha passat molt.
...la responsabilitat política, com la sobirania, s'exerceix, i s'exerceix sense por. La responsabilitat s'exerceix sense por. I la seva responsabilitat serà explicar per què no recolzen uns pressupostos socials, els més socials i els més sobirans que haurà vist aquest Parlament. Moltes gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
A continuació, per a respondre les intervencions dels grups parlamentaris, té la paraula el senyor Oriol Junqueras, vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda.
Bona tarda a tothom; gràcies, senyora presidenta. Consellers i conselleres del Govern, diputats i diputades del Parlament i el públic que ens segueix en directe i a través de totes les versions possibles de mitjans, faig ús del meu torn de rèplica, fonamentalment, en termes generals, que em sembla que són útils amb referència a les intervencions del conjunt dels grups i, potser, amb alguns exemples que ajudin a il·lustrar-los i que els facin més fàcilment comprensibles, i, en tot cas, que siguin demostratius de la nostra posició. Començo... –més enllà d'algunes consideracions genèriques d'algun grup–, començo per algunes reflexions al voltant de la primera de les intervencions, en aquest cas, del Grup de Ciudadanos, quan deia que la falta de consens és fruit de l'independentisme. Deu ser per això que el Partit Popular, Ciudadanos i el PSOE han sigut incapaços de posar-se d'acord en aquesta passada legislatura, que, per cert, ha sigut curta, no sabem com seran la resta de legislatures, però aquesta passada, en el cas del Congrés espanyol, ha sigut molt curta. Potser perquè són partits independentistes i, si ho són, segurament, ho són amb tota la legitimitat del món, perquè representa que són independentistes espanyols, i és ben normal que sigui així, eh? De la mateixa manera que nosaltres ho som amb relació al nostre país. Vostè intentava, entenc, corregir-me al voltant de la liquidació positiva dels anys 2008 i 2009. Entenguem-nos: totes les bestretes es calculen a la baixa per part del Govern del PP, sistemàticament, any rere any, ho torno a repetir, sense cap mena de mania. Per tant, torno a dir exactament el que dic: tots els anys del Govern del PP les bestretes s'han calculat sistemàticament a la baixa, sense cap excepció. I si –i si–, per part del Govern del PSOE, l'any 2008 i l'any 2009 es van calcular a l'alça no va ser pas per fer-nos cap favor –perquè, de fet, tot el conjunt de les administracions, aquells diners de més d'aquelles bestretes, bé que els estem tornant–, sinó que es van calcular a l'alça, precisament, per justificar un dèficit, en aquell moment importantíssim, perquè afrontaven l'entrada de la crisi i buscaven solucions que, per cert, no van acabar de funcionar, però van voler assumir aquell risc, aquell dèficit, etcètera, i, per tant, van calcular els ingressos molt a l'alça per poder justificar el dèficit que estaven generant i que, si no, d'altra banda, no el podien justificar de cap manera. Per tant, escolti, el que he dit és ben clar, és ben evident, i, en tot cas, jo mateix, si vostè m'ho permet, en tinc experiència com a alcalde, perquè ens vam trobar retornant l'any 2011 i l'any 2012, o exigint-nos, per part del Govern espanyol, el retorn d'aquelles bestretes positives de l'any 2008 i de l'any 2009, mal calculades. Per tant, en som perfectament conscients. Vostè també ens feia una referència al fet que voldrien gastar més en escoles i hospitals; nosaltres, també. I, de fet, per això destinem 873 milions de més en aquestes polítiques socials. Sí, és clar, en general, tots els grups diuen: «Escolti, vostè el que ha de fer és reduir el dèficit, ben, ben petit –ben petit–, el dèficit, i el deute anar-lo reduint molt, molt i, si pot ser, molt de pressa. Sobretot, no apugin la pressió fiscal de cap manera; això sí, gastin molt més. I tot a l'hora, ho sento, però no pot ser. Impossible. I no és una qüestió que el Govern sigui independentista, que no ho sigui, que sigui el Govern de Catalunya o que no ho sigui; senzillament, és que és impossible fer-ho enlloc del món. Ja està. És impossible, simultàniament, fer totes aquestes coses alhora. I..., vaja, no hi ha cap precedent, que jo conegui, per part d'un govern del partit, de Ciutadans, cap ni un, que hagi tingut un percentatge de despesa social del 73,6 per cent ni un increment del 78,5 per cent en partides socials de l'increment pressupostari, cap ni un. Si hi és, escolti, encantat d'escoltar-lo. Deia que votaran en contra dels pressupostos perquè estan en contra dels 12 milions destinats a l'Agència Tributària i dels diners destinats al desplegament de la política exterior i alguna..., una part, he entès, dels recursos posats a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals. Tot plegat quant suma? 60, 70, 80 milions? I per 60, 70 o 80 milions que vostè no hi acaba d'estar d'acord llençarem per la borda 1.100 milions de més? Ens deia que «más Europa. Escolti, és molt legítim, només faltaria, i nosaltres evidentment donem la benvinguda a l'europeisme a un partit que es va presentar a les eleccions europees de la mà de Libertas i, per tant, de l'extrema dreta. [[Veus de fons.]] Però, escolti, no necessitem cap lliçó d'europeisme [[alguns aplaudiments]] , perquè, de fet, d'europeistes, nosaltres..., escolti, és un fet, no? Si no és cert –si no és cert–, vostès em corregiran i, si és cert, doncs, és cert, ja està. [[Rialles.]] No passa res. Cadascú es presenta amb qui vol. [[Remor de veus.]] En aquest cas, hi han..., i em sembla que hi han suficients testimonis i l'hemeroteca és ben clara en aquest sentit –i l'hemeroteca és ben clara... [[Persisteix la remor de veus.]] Escolti, no és un diàleg, que, si volen...
Si us plau, si us plau...
Si volen tindran tots els debats que vulguin cara a cara...
Respectin el torn de paraula.
...en el format que vostès vulguin, però aquest és un debat parlamentari i estaria bé que la seva actitud fos tan respectuosa com ho ha estat la meva sempre –sempre. Per tant, europeisme, del tot –del tot, del tot. De fet, qui més que nosaltres ha defensat sempre una política monetària única i que precisament per sustentar-la necessitem un tresor únic, i que per sustentar un tresor únic necessitem un sistema fiscal, si no únic, almenys amb elements importants que el facin comú al conjunt de les economies i al conjunt dels estats que conformen la Unió Europea. Per tant, aquest convenciment del tot, absolut, total..., de fet, el secretari d'Exteriors d'aquest Govern és el secretari general d'una formació política europea, i molts de nosaltres en tenim experiència, hem sigut diputats al Parlament Europeu, etcètera. Per tant, escolti, totalment d'acord que ens cal més Europa i molta més. Vostè ens demanava més ocupació. Totalment d'acord. De fet, si hi ha algú que no en vulgui més, ja ens ho farà saber, diguem-ne, eh? Per tant, la qüestió és: quants recursos estem posant en aquests pressupostos de més en les polítiques d'ocupació? Doncs, gairebé 100: 98 milions d'euros més en polítiques d'ocupació. Vostè deia: «Ni un euro para recuperar la paga extra dels funcionaris. No és cert, ho hem explicat manta vegades i sempre és un plaer tenir l'oportunitat de tornar-ho a explicar. De fet, hi ha una ampliació del Fons de contingència, precisament, per fer front a una partida que en aquests moments en termes absoluts no sabem exactament quina serà, perquè estem en un procés de negociació d'aquests tres exercicis pels quals es retorna la paga extra dels funcionaris. Per tant, sí que hi és. Després, vostè ens deia: «El que han de fer és reduir administracions, nivells d'Administració. Miri, nosaltres n'hi ha una que la voldríem suprimir sencera, que és la de l'Estat espanyol. [[Alguns aplaudiments.]] Segona –segona, segona–, vostès com a partit en aquella època encara no hi eren, però la sisena llei aprovada per aquest Parlament, si no m'equivoco, va ser una llei que el que demanava era la supressió de les diputacions. I ara els posaré a prova a tots vostès, a veure si algú m'ajuda. Saben per què aquella sisena llei que..., aprovada en aquest Parlament l'any 80, la sisena llei de la història del Parlament recuperat... –perquè, de fet, el Parlament venia de molt més lluny–, saben per què aquella sisena llei que demanava la supressió de les diputacions no es va poder aplicar? Qui ho va impedir? [[Pausa.]] Sí, el Tribunal Constitucional. [[Remor de veus.]] Per tant, escolti, hi han tradicions que vénen de lluny. Entenc que algunes és bo de conservar-les, i per això el tradicionalisme ha tingut un cert èxit, però d'altres que potser podríem anar renovant. Vostè ens deia, també, i ens ho deia el senyor Millo, amb un to sempre més proper, per dir-ho d'alguna manera, ens deien: «És que tot això que vostès diuen que hi ha una millora de l'economia, tot això és fruit del context internacional. Doncs, escolti, si tot això és fruit del context internacional, com és que nosaltres creixem més del doble que la mitjana de la zona euro? I llavors algú deia: «No, bé, és que és fruit del context internacional, però dels molts mèrits també que acumula el Govern del Partit Popular. Doncs, escolti, llavors expliqui'ns perquè creixem molt més que la majoria de la mitjana de l'Estat. Per tant, no serà tot fruit del context internacional, alguna cosa hi tindrà a veure aquesta societat i hi tindrà a veure aquesta economia, i hi tindran a veure les institucions, i hi tindran..., no?, alguna cosa... Perquè, si no, com s'explica la diferència? Si les condicions són iguals per a tothom, el comportament diferencial alguna explicació ha de tenir. I en aquesta explicació, sens dubte, el paper de les institucions, escolti, potser serà molt modest i potser nosaltres hauríem de ser especialment modestos, i si vostè ho deia en aquest sentit, jo li ho agraeixo especialment, i, per tant, ara fins i tot em sabria greu recrear-m'hi excessivament, però algun –algun– paper hi tindran aquestes institucions. [[Remor de veus.]] De la mateixa manera...
Si us plau. Silenci.
D'acord; vostè creu que és molt petit.
Silenci.
Però ja hem acceptat que algun sí. Jo estic content, perquè ja saben que..., ja saben que sempre estic molt predisposat a buscar els punts que tenim en comú, tots plegats, eh? Per tant, escolti, per poc que em reconegui que tinc raó, jo ho valoro en molt. I ens deien, també, que cal millorar el capital humà. Totalment d'acord. Jo, em sembla..., si hi algú que pensa que el que hem de fer és empitjorar-lo, també ens ho farà saber, i segurament generarà una certa sorpresa a la sala i entre el conjunt de l'audiència. Per això 500 milions, o gairebé 500 milions, posats en el paquet d'universitats, innovació, recerca, etcètera; per això els recursos abocats als temes de formació; per això la creació d'aquests centres de recerca integrats que el que procuren és buscar una relació creixent entre els nostres centres de recerca i la nostra economia productiva. I, si no, com s'entendria que entre els programes finançats per l'ECR, l'European Research Council, tinguem en aquests moments..., per darrera de Suïssa i d'Holanda, siguem el tercer país d'Europa –em refereixo a Catalunya– en volum absolut d'ajudes. Doncs, escolti, alguna cosa estem fent bé en aquest àmbit. I precisament el que volen aquests pressupostos és abocar-hi encara més recursos. Els companys..., en aquest cas la companya diputada Alícia Romero, feia referència –també després ho feia el company Joan Coscubiela– que els sembla insuficient el sostre de dèficit del 0,7 per cent, i deien: «I els fem costat. D'acord. Jo celebro que els sembli insuficient, i estic molt content que ens fem costat els uns als altres, diguem-ne, eh?, i jo també els faig costat. Ara, un cop ens hàgim fet molt costat –ja ens ho hem dit moltes vegades, que ens fem costat en aquesta qüestió–, el resultat és: escolti, els recursos els tenim o no els tenim? I ja està. Perquè l'acompanyament emocional pot ser molt important, però, a part de l'acompanyament emocional, alguna cosa més? –alguna cosa més? Els diners, els recursos, els podem mobilitzar, sí o no? I els podem mobilitzar sense generar falses expectatives que després no puguem complir? I la resposta és: malauradament, no –malauradament, no. I malauradament no perquè ens sembla que en aquest moment hauríem de ser capaços de mobilitzar-ho i reiterar simultàniament que el compromís a l'hora d'afrontar el repte que representa el dèficit i el deute és absolutament importantíssim. Tot alhora. Difícil? Sí. Molt difícil? Molt. Però importantíssim. Precisament per la qüestió que el deute intergeneracional que deixarem als que vénen darrere nostre és molt difícilment assumible, i que estem prenent decisions per a gent, per a persones, per a ciutadans que malauradament en aquests moments no estan en condicions de prendre decisions, però que, en canvi, n'hauran d'assumir les conseqüències i ho hauran de pagar. I en aquest sentit, acceptin-me l'exemple, que els podrà semblar una mica millor o una mica pitjor, però és un exemple d'una claredat extrema. Hi han economies europees, hi han estats europeus que en aquests moments estan fent emissions de deute a cent anys –a cent anys–, i que, per tant, és l'equivalent a dir que els néts dels néts d'alguns dels diputats d'aquesta cambra estaran pagant les decisions que s'han pres en un temps molt anterior. Ostres, no és una dada trivial. Jo ja sé que tampoc no és una dada trivial, i per això ho repetim insistentment, que hem d'utilitzar aquests marges que tenim en l'àmbit del dèficit, no com una cosa... El senyor Millo deia: «Això, que és negatiu, vostès ho han convertit en positiu. És que no és ni negatiu ni positiu, depèn de l'ús que en fem, però en situacions de molt patiment és evident que n'hem d'intentar fer un ús sense caure en l'excés contrari, que és pensar que és irrellevant. I aquí, una reflexió per al conjunt dels grups. Fixin-se que avui probablement aquests pressupostos no s'admetran a tràmit i no es debatran. I no es debatran perquè uns consideren que són excessivament independentistes, rupturistes, trencadors de tot, i uns altres consideren que potser no ho són prou, d'independentistes i de rupturistes i de trencadors. I uns els votaran en contra o votaran en contra de la tramitació perquè consideren que són excessivament socials, i els altres, perquè ho són massa poc; els uns perquè creuen que hauríem d'apujar tots els impostos haguts i per haver, i uns altres perquè creuen que hauríem de fer exactament el contrari i abaixar-los tots i no deixar-ne cap tal com està. Escoltin, Déu nos en guard que vostès s'haguessin de posar d'acord. Que d'acord que posar-se d'acord sembla que és molt difícil, aquí i a molts altres llocs, jo ja ho entenc, però, vaja, no vull ni imaginar què passaria si vostès s'han de posar d'acord amb les premisses que estan exigint en aquests moments a aquests pressupostos i a aquest Govern, que són totalment contradictòries les unes amb les altres. Ens deia la companya Alícia Romero..., perquè això ha sigut una dissertació que anava associada a la intervenció de l'Alícia, per una banda ens deia: «El dèficit és massa poc i..., però per l'altra d'alguna manera he interpretat que ens renyava perquè el deute continua creixent. O una cosa o l'altra. Perquè, és clar, si hem de fer més dèficit, clar, el deute creixerà més, i si no volem que creixi n'haurem de fer una mica menys, perquè, de fet, el deute és el resultat dels dèficits acumulats. I ja està. Ens deien també: «Ens agradaria que el pressupost social fos en termes absoluts com el del 2010 –i també ens ho deia el company Joan Coscubiela. Sí –sí, sí. I a mi també. I si en lloc del 2010 ho fossin una mica més, també –també. I és probable que si ens ho preguntessin a tots i només haguéssim de decidir això i res més, tots, hi hauria un cert consens. Escolti, miri, no com els del 2010, els del 2010 i, miri, un 10 per cent més. Sí? Ara, la qüestió és: estem com el 2010? El 2010, quants anys portàvem de crisi i quants anys en portem ara? El 2010, quin deute gestionàvem, quin deute gestionem ara? El 2010, d'on veníem i on estem ara? No és comparable –no és comparable. Jo ja ho entenc que a tots ens agradarien moltes coses, però acceptin-me que les dades econòmiques, entre elles, no són, malauradament, aïllades, que són totes interdependents, que qualsevol decisió que prens sobre el dèficit té conseqüències sobre el deute. És inevitable. Ho sento molt. Però és així, i prou que ens pesa des d'un punt de vista emocional, però en tot cas la realitat és aquesta, diguem-ne. Després, feia també un seguit de reflexions. Per exemple, ens deia: «Zero euros per a escoles bressol. No és cert, hi ha una partida, jo l'he explicada, en el pressupost. Vostè ens deia: «I redueixen la inversió. Depèn de com se la miri. Clar, si vostè em diu: «Redueixen la inversió en finançaments estructurats. Sí, però és que els finançaments estructurats, que han existit fins l'any passat, fins al pressupost de l'any passat, són els que ens estan asfixiant les nostres capacitats presents. És que els interessos que paguem per aquells finançaments estructurats limiten les nostres capacitats actuals de dedicar aquests recursos a d'altres àmbits. Clar, i algú altre diria: «És que no els haurien d'haver fet mai. D'acord, si no els haguéssim fet mai, no hauríem tingut la capacitat d'estirar l'economia. Per tant, ens diuen: «Sí, vostès estirin l'economia, facin més inversió, però sobretot no s'endeutin gens. Una altra vegada no pot ser. I, per tant, ens ha semblat que la responsabilitat ens portava a invertir en funció de les possibilitats que tenim, i, per tant, no assumir més compromisos per sobre de la capacitat que tenim, perquè aquests compromisos que assumiríem per sobre, i que en d'altres moments hem assumit i que potser en d'altres moments era bo que els assumíssim, ara són senzillament molt difícilment assumibles pels costos que representen. I insisteixo a tornar explicar el que hem explicat en moltes ocasions. No hi han decisions econòmiques, no és que invertir més sigui bo o dolent, depèn; depèn dels costos d'aquesta inversió; depèn de quins nivells globals d'inversió tenim; depèn de quines són les prioritats en l'àmbit social; depèn de moltes coses. No podem agafar cada una d'aquestes dades aïllades i dir: «No, no; és que nosaltres el que volem és una despesa social com la del 2010. Ara, això sí, el deute com el del 2006. El dèficit? Com el del 1981. I... No, és que no funciona així –no funciona així. Ens deia: «No, recursos per a la renda mínima... Ho torno a explicar. Hi han els 35,5 milions en prestacions, els 34,5 en inserció, en renda mínima d'inserció; per tant, el paquet és justament el doble, diguem-ne, eh?, són dues partides diferents. Després, 2.000 milions menys respecte el liquidat. Bé... –això va així més en genèric, eh?, ja, una altra vegada. Escolteu una cosa: liquidat amb liquidat, pressupostat amb pressupostat; no es comparen pressupostats amb liquidats, es comparen pressupostats amb pressupostats i liquidats amb liquidats. I... [[Veus de fons.]] I... [[Veus de fons.]] I deixi'm, i ja ho veurà...
Si us plau...
Jo espero convèncer-los. Si no ho aconsegueixo, escolti, segur que en part serà perquè jo no m'explico prou bé. Si l'any passat hi havien aquests 2.200 milions més és perquè afloraven despeses d'anys anteriors que no eren de l'any passat. No és que l'any passat haguéssim gastat 1.700 milions més en salut, perquè, si els haguéssim gastat, vostè ho hauria notat. O és que creuen que passen desapercebuts 1.700 milions més en temes de salut? [[Veus de fons.]] Són despeses aflorades d'anys anteriors, algunes de les quals, per exemple, de despeses vinculades a llei de barris, compromeses i mai pressupostades pel conseller d'algun partit aquí present. [[Aplaudiments.]] I, per tant, si són recursos... [[Remor de veus.]]
Si us plau, respectin el torn de paraules.
Jo celebro que vostès s'animin amb les meves intervencions, diguem-ne, i que..., la senyora Esperanza García fins i tot fa gestos que interpreto com de gran celebració. [[Rialles.]] D'acord. Jo ho celebro molt, diguem-ne. Però, escolti, són despeses aflorades. Ara vostès ho poden celebrar, poc o molt, poden riure o poden cridar, poden aplaudir, o no, però són despeses aflorades, no són despeses realitzades en l'exercici 2015. Posin-s'hi com vulguin. Ja està. Per tant, riguin, aplaudeixin, gesticulin, però són despeses aflorades d'exercicis anteriors, no són de l'any passat. Per tant, no em compari el nivell de liquidació de l'any passat amb els pressupostos d'aquest any, per moltes raons. Primer, perquè no es compara liquidació amb pressupostos, senyor Coscubiela. I, segon, perquè si són despeses aflorades d'exercicis anteriors, a què ve aquesta comparació? És com quan els companys... –ara, al revés, diguem-ne, eh?, m'aparto del micro perquè el senyor Coscubiela sempre mereix una atenció més propera, diguem-ne, eh?; al revés, ara al revés. El senyor Millo ens renya per les desviacions de dèficit de l'any passat. El mateix: una part d'aquestes desviacions són one-off d'exercicis anteriors, d'inversions publicoprivades que no són recurrents, i, per tant, no me les posin aquí al mig com si fossin una dada recurrent de la despesa; igual que vostè, no em citi aquests 2.200 milions, perquè no és veritat, perquè no són de l'exercici anterior, són afloraments d'altres exercicis. Molt bé. Seguim. I al mateix temps no me'n vull estar gens, perquè ja que les felicitacions no han sigut gaire habituals ni gaire generoses per part seva, almenys a mi no m'ho han semblat, potser vostès creuen que fins i tot han sigut excessives, deixi'm agrair que diversos grups hagin reconegut, hagin explicat, diguem-ne, que són uns pressupostos rigorosos [[veus de fons]] , que són uns pressupostos sense ingressos ficticis i que per tant... Ara ja m'ho està matisant. No, és que la seva generositat dura..., dura molt poquet, senyor Coscubiela. [[Rialles.]] Abans, fa un moment, em felicitava més que no pas ara. Escolti una cosa, aquests pressupostos efectivament intenten ser rigorosos, intenten que totes les partides d'ingressos siguin partides efectivament realitzables; eviten les partides subjectes a negociació política, perquè ens sembla que en aquestes partides no tenim garanties que després les puguem fer servir i en aquest moment ens sembla que és important. Jo no vull prejutjar què passarà en el futur, ni què farem tots plegats el dia que ens trobarem en la necessitat de fer-ho, i potser un dia us hi trobareu vosaltres, en aquesta o en qualsevol altra institució; per tant, no, no vull fer un judici general. Però sí que en aquests moments en què tenim l'oportunitat de fer-ho així, em sembla que és important fer-ho així per no generar expectatives que després no siguin realitzables i que, per tant, qui ho acabi pagant siguin les entitats que fan, per exemple, una feina social i que estan subjectes a una subvenció i que són les últimes a rebre, a cobrar, precisament perquè hi ha una reforma constitucional impulsada per dos grups aquí presents, en aquest cas el Grup Socialista i el Grup del PP, que va posar en sisè lloc, i últim, les subvencions que van destinades a les entitats que fan aquestes funcions socials; i als ajuntaments, per cert. Per tant, precisament –precisament– per no generar expectatives que després no es puguin complir, intentem –intentem–, sí, aportar-hi aquest rigor. I aquest rigor ens sembla que és una mostra precisament de coratge, i que és una mostra d'ambició, perquè seria molt més fàcil fer veure que tindrem uns ingressos que no tindrem –seria molt més fàcil. I vostès dirien: «Veu, quants ingressos de més? I potser estarien contents, i potser ens felicitarien, perquè avui ens renyen perquè potser troben que no són suficients; però si ho fessin, encara que això ens valgués el seu aplaudiment en el dia d'avui..., no es mereix que hi hagin entitats i ciutadans que es generin unes expectatives que després no puguin complir, no s'ho mereix. El senyor Coscubiela –potser, ara m'ho tornarà a matisar i ara ja no m'atreveixo a dir que ens ha felicitat per alguna cosa, però tot i així m'arrisco–, també ens ha dit que no és fàcil fer pressupostos en aquest context. És cert, no és fàcil. I si vostè s'hi trobés jo li faria el mateix reconeixement com a mínim, diguem-ne. Ens diu que són continuistes. Escolti, podríem entrar en un debat sobre si són una mica continuistes o una miqueta continuistes, però en tot cas la pròrroga és segur –segur– molt més continuista, segur. I el que passarà avui aquí és, probablement, que continuarem amb pròrroga; per tant, si la mesura de la qualitat està en què siguin poc continuistes, tramitem el debat, perquè si no el tramitem, la pròrroga és molt més continuista. [[Alguns aplaudiments.]] De fet, és tan continuista... [[Pausa.]] De fet, és tan continuista que és idèntica [[rialles]] ; ja no és una qüestió de discussió adverbial –no, no, una mica, dues miques o tres–, no, no, és idèntica. Vostè ens renyava... Bé, després, al costat d'això, que ens ha felicitat en alguns aspectes, llavors, m'ha dit –jo no sé si ho he interpretat bé, però m'ho he apuntat, eh?–, em sembla que ha vingut a dir –si no és així, ho rectificaré immediatament, eh?– que jo he mentit, he fet trampes i he amenaçat. Jo? Jo he amenaçat algú de vostès? [[Veus de fons.]] Ui, ui, ui. Ja, ja. Escolti una cosa, miri –jo ja sé que a vostè potser això no li interessa gens; i potser sí, a vostè, però a la resta de la cambra no, però no me'n puc estar–: jo, abans de ser diputat i estar aquí, de conseller i etcètera, he sigut professor a la universitat, o m'he guanyat la vida explicant coses en els mitjans de comunicació. No tinc res més –res més– que la meva credibilitat. Per tant, li asseguro que no menteixo mai –mai. [[Alguns aplaudiments.]] I després..., que espero que hagi quedat clar, el concepte «mai és clar, eh?, no, no..., és mai. Desprès he entès que em renyava, per exemple, pel tema dels beneficis fiscals. Pensi que una part molt rellevant d'això són deduccions al lloguer. Després, el PP ens ha... –intervencions totes molt llargues i contundents, diguem-ne, eh?–, el PP ens parlava d'aquest context macroeconòmic, etcètera. Entenc que ja he respost anteriorment aquesta qüestió. Ens reconeixia el tema de la importància del dèficit. D'alguna manera, venia a dir: «A veure si vostès, del Govern de Catalunya, ho entenen d'una vegada, que el dèficit és important. Escolti, els campions del dèficit en les economies europees són vostès, eh? El Govern que fa més dèficit a tota la Unió Europea són vostès. Per tant, escolti, jo sempre agraeixo totes les lliçons perquè sempre penso, i estic convençut, i avui també ha estat així, que aprenc de totes les intervencions i de tothom que se m'adreça, segur que sí, però aquesta lliçó... I al mateix temps, li torno a dir el mateix, jo li reconec i li explico i vull reivindicar-ho aquí que és evident que no és una dada irrellevant i que li hem de donar tota la importància que mereix, que és molta, i de l'altra, també li reconec l'enorme dificultat en la qual es troben moltes economies i la necessitat de fer servir aquest instrument, precisament, per alleugerir aquest patiment i per donar oxigen a l'activitat i al creixement econòmic. I, llavors, permeti'm, al voltant d'això, una reflexió que crec que és molt important: fixi's que la clau d'això és la comparació..., o una de les claus possibles d'això és la comparació entre el comportament del dèficit, la senda del déficit, i el comportament de l'economia. I precisament si algun aspecte té bo, en aquest sentit, l'economia catalana –en aquest sentit que vostè deia, eh?, en té molts d'altres–, en aquest sentit que vostè deia, és que precisament l'any passat va créixer un 3,4, amb un dèficit que, descomptats els one-off que vostè no vol descomptar, va estar a l'1,95. Per tant, la diferència, en termes reals de creixement, és molt important, justament el contrari del que malauradament..., i no me n'alegro en absolut, perquè a mi m'agradaria que justament fos al contrari per al conjunt de les economies del nostre entorn, i si pogués ser per al conjunt de les economies mundials, el cas del Govern que vostès gestionen va ser exactament el contrari: el ritme del creixement del dèficit va ser monstruosament més ràpid que no pas el ritme del creixement del PIB. Per tant, en termes reals, accepti'm que vostès es van situar en un creixement real negatiu respecte al dèficit que generen. Vostè diu que els 1.100 milions estan destinats al conflicte, els 1.100 milions de més... Jo crec que no m'he equivocat quan l'he escoltat, eh?, crec que no m'he equivocat, i si no, escolti, ho repassarem i per això hi han actes, afortunadament, i mitjans de comunicació, que segur que ens ajudaran a contrastar-ho. No, són 1.100 milions més posats al servei de l'economia i de la societat; 873 més posats al servei de la salut, de l'ensenyament, dels serveis socials, i la resta posats al servei del creixement de la nostra economia, en temes d'agricultura, d'indústria, gràcies al... [[Veus de fons.]] Sí, ja sé que és més fàcil fer-ne ironia i conyeta, però, «hosti, no és objecte de fer-ne ironia i conyeta, perquè ens hi juguem molt, perquè tothom s'hi juga molt. I, per tant, quan vostès intervenen jo també podria fer ironia i conyeta, perquè, poc o molt –menys que vostès, segur–, jo també en ser fer, però no en faig. I, per tant, jo crec que seria bo que tampoc no en fessin vostès –crec. [[Veus de fons.]] Sí, també va per vostè, senyor Coscubiela, també. [[Veus de fons.]] No, quan vostès parlen, no. Quan vostè ha parlat jo estava callat, vostè no pot dir el mateix ara. Després ens deia que som la tretzena comunitat en despesa social i que havíem gastat la despesa del... [[veus de fons]] , perdó, ens ho deia el senyor Millo. [[Veus de fons.]] Sí, però escolti, senyor Millor, si nosaltres destinem més percentatge del nostre pressupost a polítiques socials que ningú i malgrat tot el per capita és inferior, on està el problema? On està el problema? I no és que ho diguem nosaltres, és que ho diuen els estudis de la fundació del Bilbao Vizcaya, es que ho diu tothom, el problema està en una infradotació brutal de la nostra societat, de les nostres institucions i de la nostra economia. Tothom. I en aquesta cambra, excepte vostè, ho diu tothom. I si el tema del dèficit és important –que ho és, i ho és molt, molt– i, escolti, vostè i jo, en això..., vostè em renya, a mi, però, escolti, qui té l'amenaça d'una multa de 2.000 milions d'euros, ostres, és el Govern espanyol i –hi insisteixo– no ho dic amb cap alegria –amb cap alegria–, perquè és un problema per a tothom. I a qui se li exigeix que retalli els pressupostos aprovats el 2015 per al 2016 és al Govern espanyol, i no amb quanties petites, potser amb 8.000 milions d'euros. I el mateix se li demana respecte als pressupostos del 17. I, per tant, no és una qüestió de posar-nos el dit a l'ull els uns als altres, etcètera; no, perquè els mals són uns mals generalitzats –generalitzats. I tots som conscients que 8.000 milions més 2.000, i si no arribessin aquests 2.000, molt millor, però 8.000 milions són molts diners. I si per a l'any que ve passa exactament el mateix i s'ha d'aplicar el conjunt d'aquestes retallades a un sol exercici, perquè en aquest estan en funcions, «hosti, tothom –tothom– s'ha de fer càrrec que és una situació extremadament difícil. I, per tant, aquesta temptació, que jo ja sé que, potser, és difícil de vèncer, de posar-se el dit a l'ull els uns als altres i de fer-se retrets i de vostè més i de l'altre més...; la qüestió és molt greu –molt greu. I, en aquest sentit també, senyor Millo, estava temptat de començar la resposta que li adreçava a vostè, explicant-li, precisament, una faula africana. Una faula africana que diu que hi havia un escorpí a la vora d'un riu que el volia travessar i va cridar a una granota, i li va dir: «Granota, que m'ajudaràs a travessar el riu? I, llavors, la granota li va dir: «No, perquè tu ets un escorpí i probablement em picaràs. I l'escorpí li va dir: «No, no, perquè ens afonaríem els dos alhora. I, per tant, no ho faré. I la granota va acceptar. Potser no l'hi va quedar altre remei; potser no és que acceptés, potser la hi van obligar. Potser, l'escorpí la hi va obligar –no sabem aquest detall de la història, el podem arribar a sospitar. I, llavors, l'escorpí es va enfilar al llom de la granota i la granota va travessar el riu i quan estaven al mig del riu, l'escorpí la va picar. I la granota incrèdula va dir: «Però, però, què has fet, escorpí? I l'escorpí li va dir: «Oh! És que és la meva natura. I aquell escorpí era el Govern del PP. [[Remor de veus i aplaudiments.]] Sí, sí. [[Remor de veus.]] Sí, sí. No; no, no...
Si us plau, si us plau, respectin el torn de paraules, eh? Si us plau.
Senyor García Albiol –senyor García Albiol–, no, no se'm... [[Persisteix la remor de veus.]] No, senyor García Albiol, esperi un moment –un moment–, no l'ajudeu, els altres; calma. Senyor García Albiol, escolti, la capacitat... –bé, de fet, anava adreçat al senyor Millo, però com que vostè ha fet gestos molt prominents...–, escolti, la capacitat d'endeutament del conjunt de l'economia espanyola –i, això, segur que ens hauríem de posar d'acord al voltant d'això, ja sé que, a vegades, costa més del que tocaria– es fonamenta en la capacitat de creixement del PIB, perquè és el PIB el que avala la capacitat d'endeutament. Escolti, reconegui'm que és que una part d'aquest creixement és, evidentment, creixement del PIB català, per aquell argument que dèiem al matí, i, precisament per això, el que haurien de fer és no estrangular el creixement d'aquesta economia i, malauradament, vostès i d'altres, durant molt de temps, ho han fet i ho han fet molt més enllà del que era convenient i molt més enllà de les seves possibilitats reals, diguem-ne, no? I, d'això, en paguem tots, malauradament, les conseqüències. Finalment, en aquest cas, als companys de la CUP –i m'hi adreço també amb aquesta terminologia de «companys perquè ho he fet amb tothom, em sembla–, jo puc entendre les discrepàncies, òbviament, diguem-ne, i les tenim amb tots els grups i que, potser, voldríem una mica més d'aquí, una mica més d'allà, una mica menys d'aquí o una mica menys d'allà. Però la qüestió és: aquests són uns pressupostos que són molt millors? La resposta és, indubtablement, sí –indubtablement, sí. De converses –i altres grups ens n'han fet retret– amb la CUP n'hem tingut moltes, si no ho interpreto malament, i si fos així, també ho rectificaria, com m'he compromès a fer-ho amb tota la resta de grups, vostès han explicat que fins a setze rondes de reunions sobre aquesta qüestió. N'hem fet moltes. Quan els vam recordar que això entrava a govern, s'aprovaria a govern i que aniria a tràmit parlamentari, ens van dir que preferien esmenar-ho en tràmit parlamentari. Per tant, escolti, la qüestió és: són millors? Objectivament, sí, evidentment, sí i, per tant, em sembla que val la pena –em sembla que val la pena– acceptar-ne la tramitació. Em sembla que val la pena poder-los discutir i potser poder-los discutir molt, i potser poder-los discutir molt a fons, però, en tot cas, ens sembla que val la pena poder-los discutir en qualsevol dels àmbits, en qualsevol d'ells, en despeses o en més ingressos. No fer-ho és perdre una gran oportunitat i els costos són molt rellevants –molt rellevants–, perquè té costos no només sobre la qüestió dels pressupostos, que en ella mateixa és importantíssima, perquè és evident que és una llei molt important en l'acció de qualsevol govern, però entre d'altres coses també, perquè entenc –i si no és així, segur que em corregiran– que vostès, per exemple, van votar el Pla d'acció de govern i aquest Pla d'acció de govern va lligat a uns determinats pressupostos, perquè, si no, és molt difícil tirar endavant un pla d'acció de govern si no tens els pressupostos necessaris per tirar-lo endavant i, per tant, entenguin que des de la nostra posició no només és molt difícil d'entendre, sinó que estic convençut que és un gravíssim error que té conseqüències molt greus en el debat d'avui i que probablement tindrà conseqüències també en molts altres àmbits. I el que a nosaltres ens agradaria és que precisament els compromisos que tenim estiguessin garantits i que tiressin endavant. I aquesta és una reflexió per a tothom sobre la qual, també, com totes les altres, poden estar més o menys d'acord, però, escolti, tots vostès, eh?, diguem-ne, i tothom que ens escolta. Nosaltres tenim un compromís, un compromís que és el compromís del resultat de les eleccions del 27 de setembre i de la conformació d'una majoria parlamentària que entenem que estava i que hauria d'estar compromesa amb la independència. El compromís d'un projecte, d'un procés de portar el nostre país fins a les portes de donar-li la possibilitat de ser un nou país independent, de tenir la possibilitat de ser una nova república; fins a les portes d'unes eleccions constituents, aquest és el nostre compromís. D'aquest compromís, molts de nosaltres, potser també molts de vostès, potser la totalitat de vostès, potser no en dimitirem mai. Jo segur que mai en dimitiré, i estic convençut que molts de nosaltres no en dimitirem mai. No és, per tant, una qüestió de principis, només, per molt importants que siguin els principis, que ho són, i molt, i del tot. I no és només una qüestió de principis perquè entenc que en els principis hi estem tots d'acord. És una qüestió també de com fem possible que el dia a dia sigui compatible, coherent i consistent amb aquests objectius, i en aquest dia a dia poden haver-hi moltes discrepàncies, però també és veritat que és molt millor disposar d'aquests recursos precisament per garantir la cohesió social del nostre país. Precisament perquè sobre aquesta cohesió social, sobre el convenciment que en aquesta cohesió social trobem la legitimitat de tots els projectes que nosaltres representem, que estem embrancats, alguns de nosaltres des de fa molts anys, potser de tota la vida, en aquest projecte, i que allò que ens legitima és que estimem la gent i que en cada un dels nostres gestos estimem la gent, i que procurem que la gent estigui millor, i que és evident que podem tenir discrepàncies sobre quin és exactament l'escenari que garanteix que la gent estigui millor en el futur, però també és evident que hi han moltes decisions que són peremptòries i que s'han de prendre en el present, i que són urgents en el present, i que ningú –jo crec–, gairebé ningú, jo almenys no, no entén que es sacrifiquin en bé d'algun ideal per noble que sigui. Perquè els ideals sempre es legitimen i es justifiquen en les decisions que prenem cada dia. I jo..., deixeu-me acabar amb una reflexió kantiana, diguem-ne. Deia Kant en la Crítica de la raó pràctica... La Crítica de la raó pràctica, en contra del que el títol del llibre pogués portar a pensar, no és pas una reflexió sobre les ciències naturals, sinó que és una reflexió sobre la moral, mentre que, en canvi, la Crítica de la raó pura és una reflexió sobre les ciències. La Crítica de la raó pràctica, una reflexió sobre la moral, conté alguna frase que em sembla que és oportuna sempre, jo crec que avui també: «Comportem-nos –comportem-nos– «tots plegats com si cadascuna de les nostres accions quotidianes hagués de servir de norma universal a la resta de la humanitat. Els ben asseguro que, encara que alguns de vostès potser no s'ho creuen o no s'ho volen creure o prefereixen fer veure que no s'ho creuen, jo sempre he actuat així i sempre actuaré així. Moltes gràcies. [[Aplaudiments perllongats.]]
Moltes gràcies, vicepresident, moltes gràcies. [[Veus de fons.]] Ara obrirem un torn de rèplica. El vicepresident ha estat parlant uns quaranta-sis minuts, per tant, donarem vuit minuts a cada grup; sis per vuit, quaranta-vuit, d'acord? Començarem pel grup majoritari de l'oposició, que és Ciutadans, i per tant, té la paraula el senyor Antonio Espinosa.
Gracias, señora presidenta. Mire, señor Junqueras, pues es verdad que los partidos de ámbito nacional han fracasado, pero no es menos cierto el fracaso de ustedes hoy. Y no es comparable –y no es comparable– porque usted mismo no lo ha aclarado, usted… Las razones del no pacto de los partidos estatales o nacionales son unas y las razones del no pacto aquí son otras, entre ellas la independencia; si lo dijo usted ayer o antes de ayer, dijo: «No quiero pactar con nadie que no sean los independentistas de la CUP. Por tanto, querer decir que, bueno, allí tampoco hay pacto, sí, claro, pero las razones son distintas y usted debería de saberlo. Bueno, lo sabe. Sigue diciendo que las bestretes, las liquidaciones se hacen «a la baixa, pero usted mismo en su argumento dice que en el 2008 y 2009 se calcularon al alza, lo ha dicho textualmente así: «Se calcularon los ingresos al alza. Luego, naturalmente, se está contradiciendo, si es que es de cajón, si es que es de primero de lógica, vamos, es que no hay otra, ¿no? Nos recrimina que nosotros sostenemos que es posible mayor gasto social sin subir los impuestos, bien, y que eso no haya manera de que si no se suben los impuestos se pueda aumentar el gasto social, pues no es verdad. Mire, si quiere, nos reunimos después y yo le comento la cantidad de desgravaciones y bonificaciones que hay que se podrían quitar y con eso ampliamos las bases, las bases imponibles, ¿sabe? Y entonces también le puedo decir que, si realmente colabora la agencia tributaria catalana con la agencia tributaria española y con la agencia…, vamos a recuperar, después de las…, si además hacemos una buena inversión ahí, muchísimo fraude fiscal. Nos comentan los que entienden que por cada euro invertido se pueden, incluso, recuperar nueve; fíjese si tenemos margen para recuperar, para luego, después, destinar a políticas sociales. Bien, y luego hay un tema, si mejoramos el empleo, si mejoramos la economía, no me cabe duda de que también conseguimos mejores sueldos, nuestras empresas pagarán más impuestos de sociedades y, por tanto, también recaudaremos más. No habremos tenido que subir los impuestos y, sin embargo, obtendremos mayor recaudación. Nos decía usted: «Mire, hombre, es que en materia de políticas sociales… Si ya le hemos reconocido que hay un cierto avance, pero es que cuando se llevan tantos años por recortar, pues la verdad es que no puede ser menos que ver como ciertamente pírrico el avance que en ese tema nos propone, ¿eh? Por tanto, le reconocemos que hay un avance, pero, hombre, no nos lo venda como un gran éxito. Es verdad que nuestro proyecto político y el de ustedes es, pues, antagónico; antagónico en muchos temas; fundamentalmente en el perímetro, como le decía yo, en el perímetro de la comunidad política, en el perímetro de la solidaridad y de la justicia distributiva. Y claro, eso tiene mucho que ver, tiene mucha enjundia, ¿saben ustedes? –tiene mucha enjundia–; tiene mucha enjundia para defender los intereses de más personas –de más personas– y no de menos; tiene un efecto de cierto egoísmo, el suyo, pienso yo, ¿no? Pero, mire, nos decía: «Es que lo que ustedes pretenden que nos ahorremos es poco. Mire, en exteriores 80 millones son ocho veces lo que la Generalitat ingresó por el impuesto de los pisos vacíos para adquirir vivienda destinada a alquiler social. Bien, pues, fíjense, nosotros lo tenemos claro, 80 millones a políticas sociales, ni un euro para política exterior, no para política exterior [[aplaudiments]] ..., no para política exterior que favorezca el crecimiento de las empresas, sino política exterior para favorecer la independencia. Mire, nos decía: «Hombre, es que... Hay otro tema, que usted nos decía hace un momento: «Es que yo no engaño. Hombre, pues, yo no sé si usted engaña o hace afirmaciones falaces, llámele como quiera, pero lo cierto es que ustedes en apoyar a la industria han disminuido los recursos. O sea, no, sí, hombre, sí, si quiere le enseño el programa, le puedo enseñar el programa, ¿eh? El programa concreto donde se dice «Apoyo a la industria y la disminución que supone de aproximadamente un 11 por ciento. Disminuyen el crédito a los autónomos, ya me explicarán cómo se combina eso con, precisamente, la creación de empleo. Y como le decía esta mañana, disminuyen el crédito a las empresas, pero esta mañana no le he dicho algo que le voy a decir ahora: resulta que ustedes también invierten 300 millones menos en infraestructuras ferroviarias, qué curioso. Bueno, en fin, seguimos, seguramente eso también es contribuir al progreso. Bien, vamos a ver, señor Junqueras, rectificar es de sabios. Si ustedes no se plantean rectificar es que de sabios me parece que tienen poco, sinceramente, es así, no lo puedo expresar de otra manera. Mire, el 27-S se demostró que su proyecto político no tenía la mayoría social, ustedes se empecinaron en llevarlo adelante, en llevar la aventura hacia adelante y buscar unas complicidades, unos extraños compañeros en las CUP para poder seguir diciendo que el proyecto tenía mayoría parlamentaria. Hace ya días que sabemos que esa mayoría es ficticia, que no existe, pero es que hoy creo que se ha producido la voladura de esa mayoría, vamos. Si siguen ustedes pensando que aquí hay mayoría parlamentaria, pues, en fin, eso, ya..., allá ustedes, ¿no?, y sus ganas de ponerse vendas en los ojos. Pero, mire, si algo está dejando claro, por tanto, esta sesión parlamentaria es que el acuerdo de legislatura ha saltado por los aires; que no tienen mayoría social, y eso ya lo demostraron en las urnas el 27-S; que no tienen mayoría parlamentaria, y eso se está demostrando hoy. Entonces, ante esa situación, realmente se abre una posibilidad de reflexionar, yo les invito a que reflexionen, caramba, no sigan ustedes empecinados, porque, si no, acabaré por tenerle que llamar «el empecinado, sabe, le tendré que calificar de «el señor Junqueras, el empecinado. Hágalo, rectifique, sean inteligentes y no sigan por un camino de fracasos –no sigan por un camino de fracasos– del que, en el fondo, solo serán responsables ustedes, incluso mucho más que las CUP, serán mucho más responsables que las CUP. Y, desde luego, habrá muchísimos, muchísimos perjudicados, todos los catalanes. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, president, consellers, diputats, diputades. Sincerament, vicepresident, no sé massa què ens ha vingut a dir avui en la rèplica, és a dir, no sé massa què ha vingut a fer aquí avui en la seva rèplica, perquè algú, hom, tots podríem pensar que després del no de la CUP intentaria cercar altres suports. Però no ens ha semblat que vostè estigués cercant suports, sinó adhesió; adhesió a un pressupost que vostè podrà entendre que no ens agradi –no ens agradi–, perquè, com vostè diu, «més cap aquí, menys cap allà. I, per tant, en tot cas, hauria estat bé o estaria bé negociar-lo. No ens han trucat; no ens han trucat en cap moment. Perquè vostè ja ha dit, als mitjans de comunicació, i ho ha dit en diverses ocasions, que no se'ns espera, que almenys a nosaltres no se'ns espera perquè no compartíem un full de ruta. Per tant, tampoc sé massa què ha vingut avui a dir-nos aquí, sobretot contrastat amb el que deia el senyor Torrent, que ha vingut a demanar-nos el suport a aquests pressupostos perquè de no fer-ho seria una irresponsabilitat. Escolti'm, no miri als grups parlamentaris amb què no s'han posat en contacte –i, si vol, escolti'm, els puc passar el meu telèfon–, però és que vostès no han volgut parlar amb nosaltres perquè no ens esperaven, perquè no buscaven el nostre acord. Per tant, a mi em sembla que és massa hipòcrita venir aquí ara a dir a l'últim moment, a l'últim segon, «votin els pressupostos, quan no ens volen ni se'ns espera. [[Veus de fons.]] Sí, sí..., vostè i el senyor Torrent, que representa, doncs, el grup que dóna suport al Govern, no? Per tant, sincerament li dic que no acabo d'entendre, finalment, la seva intervenció: què ens ha vingut a demanar i què ens ha vingut a dir. Això sí, les meravelles del pressupost, que, com es pot imaginar, no compartim; algunes coses, sí. Vostè fa una mica de conyeta amb això, que..., em sap greu: «Clar, estan d'acord amb el dèficit, emocionalment... No ho sé... Bé, emocionalment no, escolti'm, nosaltres ja hem dit: «Escoltin, tot el nostre suport quan anem a Madrid per recolzar les propostes que es facin des de Catalunya. No ho sé..., vostè creu que amb això hem de fer conyeta? Doncs, em sap greu. Nosaltres intentem no ser ingenus, entre altres coses perquè vostè sap molt bé que el PSC ha governat i governa a moltes institucions de Catalunya i, per tant, sap la responsabilitat que s'ha de tenir a l'hora de governar, i sap que és difícil confegir uns pressupostos, i jo ja li ho he dit aquest matí, ja he dit que aquí hi ha una dificultat que nosaltres, doncs, entenem perfectament. Ara bé, home, no ens digui ingenus, en el sentit que nosaltres creiem que per la part dels ingressos hi ha marge –hi ha marge– per aconseguir-ne més. El que passa és que vostès no han volgut... –perquè no s'han posat d'acord dins de Junts pel Sí, i ja, evidentment, ja no parlo de posar-se d'acord amb la CUP–, no han volgut fer front, no han volgut posar-se davant dels més rics, no han volgut demanar un esforç a aquells que més tenen, modificant l'impost de successions o de patrimoni o analitzant els beneficis fiscals i eliminant els més regressius. No han volgut fer això. Doncs, aquí hi ha un marge. De quant?, 500, 800, 1.000? Doncs, miri, vostè està dient que 1.100 milions són molts, doncs, imagini's sumar-ne 1.000 més. Doncs, nosaltres creiem que vostès no han fet prou esforç. Nosaltres no ho compartim, això, no ho podem compartir de cap manera. I jo crec que vostè sap que amb això tenim una part de raó quan demanem més esforços, i vostès no han fet aquest gest. Ja ho entenc que és difícil posar-se d'acord quan no es comparteixen ideològicament alguns aspectes en política fiscal dins del mateix Govern; però, en tot cas, nosaltres ho hem de dir. I ha parlat vostè del frau fiscal. I aquí em vull centrar un moment, perquè diu que els nous pressupostos plantegen un augment de personal a l'Agència Tributària de Catalunya. Jo, sincerament, a vegades a vostès no els entenc, perquè fa molt poc es va votar en aquest Parlament, amb el vot contrari de Junts pel Sí, presentar en dos mesos un pla de lluita contra el frau fiscal. Llavors, no ho acabo d'entendre, sobretot tenint en compte que, més enllà que vostès diguin, no fan. I, si analitzem les darreres dades de la liquidació de l'Agència Tributària de Catalunya, cada vegada ingressem menys per lluita contra el frau. I ara, és veritat, incorporarem gent. A veure quanta –a veure quanta–, perquè ens costa molt incorporar gent. I li diré una altra cosa: el senyor Salvador ha anunciat, no sé si massa en públic, que volen incorporar la gestió que fan les oficines liquidadores de l'agència tributària. Per a això necessitarem recursos. Tant de bo que les persones que contractem no siguin per fer la feina que fan les oficines liquidadores. Dediquem-les a lluitar contra el frau fiscal i a poc a poc ja incorporarem aquesta feina que fan les oficines liquidadores. Però probablement sigui molt més urgent lluitar contra el frau. I nosaltres creiem que vostès, més enllà de dir-ho, no acaben de mostrar en el pressupost aquesta voluntat i aquesta intenció. I ja no vull dir del frau laboral, que en tenim totes les competències –que ens les va traspassar Zapatero que, a vegades, ens costa recordar-nos d'ell, però ens les va traspassar–, amb els recursos, i no estem lluitant contra el frau laboral. Hi han altres comunitats autònomes que sense les competències i els recursos ho estan fent conjuntament amb l'Estat. Doncs, home, aquí hi ha camí per córrer, perquè hi ha molta precarietat i perquè evidentment regularitzar, no només fiscalment, sinó laboralment, contractes irregulars, doncs, porta al fet que també l'Administració tingui més ingressos. Per tant, en la línia dels ingressos creiem que hi havia..., que hi ha encara molt camí per córrer que vostès, doncs, no han recorregut. I, per tant, un cert postureig, ens sembla, alguns dels comentaris que ha fet sobre la nostra posició amb relació al pressupost. I escolti, vostè ha dit: «Jo no dic mentides i «no m'agrada dir mentides. I, evidentment, nosaltres no hem dit en cap moment que les digui, però ha reconegut aquí, ara quan vostè ha sortit, que no són els pressupostos més socials, que tant de bo pogués anar a la xifra del 2010, o més endarrere, ha dit, fins i tot. I, després, li ho recordo, vostè va dir que no aprovaria uns pressupostos autonòmics i estem ja en els tercers, i aquest, doncs, liderat per vostè, no? Per tant, no diu mentides; però, escolti'm, no acaben de complir moltes de les seves promeses o moltes de les coses que ens explica. Miri, sincerament, a nosaltres el que ens ha semblat avui, aquí, aquesta teatralització el que ens ha semblat és un fi de cicle. Un fi de cicle d'un full de ruta que vostès van plantejar, després d'una mala lectura del 27 de setembre. No hi ha la majoria parlamentària de la qual vostès parlen per seguir endavant. I està molt clar, no només avui aquí, amb la votació del pressupost, sinó que està molt clar en moltes de les votacions que es fan en aquest Parlament. Sincerament, creiem que s'ho haurien de replantejar. Ja sé que no ens esperen, però probablement haurien de replantejar el full de ruta, i també aquells companys de viatge que estan fent que Catalunya no pugui avançar. Jo, sincerament, senyor Junqueras, li demanaria responsabilitat a aquells amb què vostè es va casar, que són la CUP, no a la resta de grups parlamentaris amb els quals ni tan sols ha volgut dialogar sobre els pressupostos. El responsable de portar els pressupostos és vostè i l'irresponsable de portar-los sense garantir-ne l'aprovació és també seva, no dels grups que estem a l'oposició i que fem la feina que ens toca i, sobretot, no agafem el telèfon si no se'ns truca. Per tant, que cadascú assumeixi la seva responsabilitat; nosaltres ja farem la nostra. Però, sincerament, els diem: «Reflexionin sobre el seu full de ruta, sobre en quina situació queda el Govern, sobre què passarà després d'aquest fi de cicle que sembla palès que avui aquí estem observant, i, per tant, doncs, també, quin futur li espera a aquest país, i sobretot quin futur els espera als catalans i a les catalanes amb la situació, doncs, que vostès els han deixat. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Joan Coscubiela, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor vicepresident, jo acabava la meva primera intervenció aquest matí dient-li que el Govern havia de fer una pensada sobre el que està passant. I li he dit que no cal que ho fes ara, perquè entenia que vostès estan en estat de xoc. I, de fet, la intervenció de vostè i la intervenció del portaveu de Junts pel Sí ha vingut a confirmar això. Continuen estant en una bombolla, s'hi senten a gust, entre altres coses perquè sortir de la bombolla suposa reconèixer el que abans ja li hem dit: que vostès han construït, vostès com a govern, un full de ruta que està en un cul-de-sac i que no saben com sortir-se'n. El que passa és que..., bé, molt em temo que a partir d'ara el que passarà és una cosa molt típica del pujolisme, ja li ho he dit alguna vegada: a menys política, més jocs florals. I avui vostè ha començat aquests jocs florals amb la seva segona intervenció. Bé. Esperem que vingui el 26 de juny, els resultats, que vostès donin una mica de pausa, reflexionin en fred..., i a veure si són capaços de saber llegir el que està passant en aquests moments al Govern i a la política catalana. Amb això que no sé si..., bé, conyeta, conyeta, no, vostè ridiculitza, eh? Sí, ho fa amb aquesta gràcia que té, però ridiculitza; i, llavors, diu: «Vostès han plantejat esmenes que uns diuen una cosa i els altres la contrària, i tots voten el mateix. Perdoni, això és el que passa moltes vegades amb el debat de pressupostos i vostè ha participat moltes vegades com a agent amb aquest mateix paper. Però el que passa és que és evident que vostè sabia que hi han models diferents de societat amb els pressupostos que els plantegem, i la seva responsabilitat era buscar vots per aconseguir el màxim comú denominador. I no els ha buscat, més bé els ha rebutjat. Vostè m'ha rebutjat a mi, personalment..., i al president del nostre grup, moltes vegades, la possibilitat de parlar. Fins i tot, algunes vegades amb certa prepotència política, ja li ho he dit abans. Vostè pensava que ho tenia tot lligat i ara resulta que no. El responsable d'això és vostè. No ens doni les culpes a nosaltres, que li hem ofert dues-centes mil vegades –i el Grup Socialista li ho acaba de dir, també, jo ho he vist– la possibilitat de parlar. Bé, amb això estem. Llavors, ens diu: «No, miri, posin-se d'acord vostès amb el PP. Miri, no; no, gràcies. De fet, qui es posa d'acord amb el PP de manera normal ha estat, tota la vida, Convergència Democràtica de Catalunya: reforma laboral, política fiscal, que l'han fet des de Catalunya, encara que votada a Madrid; el tema important de la Llei d'estabilitat pressupostària, que ara en paguem les conseqüències, votada pel partit dels presidents, eh? I vostè diu: «Ah, jo no, que sóc d'Esquerra. Però sembla que quan dos van junts al año uno cojea o ranquea. M'entens? Perquè és que després resulta que vostè ve aquí i Junts pel Sí està votant en política social amb el PP constantment. Ens han negat debatre la iniciativa legislativa popular de la reforma de la llei educativa. Van votar fa dos dies en contra de la reforma de l'impost de successions i donacions. Vostès, en política social, han configurat un altre eix de la política catalana. I vostè sabrà per què, vostè posa les declaracions i la política la fa Convergència Democràtica, però a nosaltres no ens doni la culpa d'això; és una responsabilitat seva. I deixem dir-li, amb total respecte personal, però amb una forta crítica política que jo, si vostè em diu que mai ha mentit, jo m'ho crec, no?, em sembla una afirmació una mica judeocristiana, però, bé..., està bé, en seu parlamentària no sé a que ve, però... Però si vostè no ha mentit, deixi'm que li digui que, com a conseller d'Economia, és molt indocumentat. I vaig a justificar això: ens acaba de dir, fa un moment, que allò dels beneficis fiscals... –ens els ha tirat així, com si...–, diu: «El senyor Coscubiela hauria de saber que els beneficis fiscals la majoria són per a l'habitatge. Doncs, no, no..., una part, no. Miri, és que vostè, conseller d'Economia, hauria de saber que dels 1.200 milions, 1.202 milions de beneficis fiscals que depenen de normativa de la Generalitat, d'habitatge només en són 26, i que la majoria d'aquests... –perdó, pàgina 58 de la Memòria de beneficis fiscals, si vol s'ho mira i, si no, el repto a sortir fora d'aquí amb els periodistes a veure-ho–, i que de la majoria dels 1.202 beneficis fiscals, 979 corresponen a l'impost de successions i donacions. Aquest que vostès no han volgut modificar. Ho sento, en política no sé què és pitjor, si dir mentides o ser un indocumentat, des d'aquest punt de vista. Les dues coses són molt perilloses per a un país. Deixi'm dir-li una altra cosa, senyor Junqueras, vicepresident, amb tot el respecte: «Jo no el renyo, nosaltres no el renyem perquè vostè no hagi posat ingressos ficticis; al contrari, li hem dit moltes vegades que les persones no viuen de gestos i els governs tampoc. Nosaltres l'hem renyat, políticament, que vostè no accepti utilitzar les potencialitats fiscals que té Catalunya per abordar una millora dels ingressos, ja no només amb la reforma dels impostos importants. Miri, ara que estan vostès junts, em poden contestar, un dels dos, el senyor Comín o vostè, per què no hi ha ni una sola mesura, ni un sol plantejament per veure com es recupera una part dels 2.000 milions que vostès han reconegut que haurien de pagar les mútues i que està pagant el sistema nacional de salut? Jo ja sé que això no es recupera de cop. Ja sé que és molt difícil, que això no són accidents de tràfic, però no hi ha una sola mesura, i, si no, que se'ns expliqui des d'aquest punt de vista. Sobre l'agència tributaria: a veure, vostè ha estat tota l'estona utilitzant la típica tècnica de la fal·làcia de l'home de palla. Vostè s'inventa les nostres intervencions, no la meva, la de la resta de grups, perquè així les pot combatre millor; però, clar, és que ens imputa coses que no hem dit. Miri, de l'agència tributària, nosaltres en som uns ferms partidaris, no d'ara, des de sempre, eh? Digui-li-ho al portaveu de Junts pel Sí. Però som uns ferms partidaris d'una agència tributària que actuï amb cooperació també amb l'Agència Tributària espanyola. Per què? Perquè siguem espanyolistes recalcitrants? Doncs, no; senzillament, perquè en matèria fiscal, la cooperació és la millor manera d'aconseguir acabar amb el frau fiscal, i mentre hi hagi una diversitat de competències, això és clau. I això és el que diu l'Estatut d'autonomia de Catalunya. Però qui és el responsable que, en aquests moments, l'Agència Tributària de Catalunya estigui en precari? Vostè ho ha dit. «Està en precari, tenim un nivell de desenvolupament que és inferior al de Múrcia, va arribar a dir un dia. Clar, això, alguna responsabilitat tindrà, senyor Puigdemont, no? I vostè no recolzava el partit que parlava de sobirania, sobirania, sobirania, i tenia l'agència tributària morta de fàstic, sense desenvolupar-la? Si vostè ho planteja, nosaltres hi estarem d'acord, però, si us plau, no ens vingui amb aquestes fal·làcies constants. I ho torna a plantejar una altra vegada, insisteix que aquests pressupostos són els més socials de la història. Miri, digui'm un mecanisme, un sistema, el que vostès vulguin, per analitzar-lo, i jo li dic..., li desmunto absolutament això. Primera, quan parlem de despesa social, estem parlant de persones, eh?: Quanta despesa social s'utilitza per a cada persona és el millor sistema per mesurar-ho. I ja li he dit que en aquests moments tenim el nivell de despesa social per capita de l'any 2004, en termes nominals. [[Veus de fons.]] Hi ha més gent, clar; hi ha més necessitats, clar. Aleshores, com pot dir vostè que són els pressupostos més socials? En què ho nota la gent? [[Veus de fons.]] Recordi que ha dit...
Si us plau...
...que vostè no interromp mai, això deu ser més veritat que allò que diu que no diu mai mentides, espero. [[Alguns aplaudiments.]] Deixi'm que li ho digui. Una altra cosa: els pressupostos inicials i els pressupostos liquidats. És veritat, quan els pressupostos es fan el mes d'octubre, l'única possibilitat de comparar-los és amb els pressupostos inicials. Però quan els pressupostos es fan el mes de juny-juliol, hi ha un altre mecanisme per saber si els pressupostos són reals o són ficticis. I els seus són menys ficticis, però continuen sent irreals. I com es pot saber, això? Doncs, comparant el que vostè diu que passarà amb el que està passant, i ja han passat sis mesos! I jo li dic que vostès tenen supervalorats els ingressos per impostos propis. Els hi tenen, i li ho he quantificat. Per què? Perquè l'execució del primer trimestre diu que no arriben. I així podríem situar una cosa darrere l'altra, permanentment. Totes i cadascuna de les seves afirmacions... –totes no, perdó, ho matiso–, moltes de les afirmacions que vostè ha dit, si tinguéssim una mica de temps, tindríem oportunitat de desmuntar-les-hi, perquè dir coses, llançar consignes és molt fàcil; però, quan darrere de les consignes, els números no segueixen, i, sobretot, els números ho desmenteixen, alhora, és molt complicat sostenir-ho. Clar que quan un té la división acorazada Ítaca, eh? –a Madrid es diu Brunete, aquí es diu Ítaca; és aquesta divisió cuirassada mediàtica que repeteix sistemàticament tot el que el Govern vol–, és molt fàcil des d'aquest punt de vista plantejar el que vostè fa. Però, bé, acabo, senyor vicepresident. Miri, jo, a diferència de la companya Alícia Romero, jo sé, jo sí que sé –i ella, també–, a què ha vingut vostè aquí a la segona intervenció. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Vostè ja dóna els pressupostos per perduts, i aleshores ha vingut a posar àrnica al seu grup. Com? Donant-los una satisfacció al cos, arrencant quatre aplaudiments. Això ho he vist fer jo a uns altres llocs també. I per això avui vostè, amb la seva intervenció, no ha tingut cap mena de voluntat de construir una situació de futur, ni tan sols de bastir ponts, sinó senzillament de curar les ferides que, sens dubte, la situació d'avui deixa en el seu grup i en el seu Govern. És normal, és legítim; potser tots ho hauríem fet igual, però això dura el que dura. Els recomano que d'aquí al dia 26 de juny agafin aire, respirin profundament...
Senyor Coscubiela, s'ha exhaurit el temps.
...vegin els resultats, els valorin i facin un pensament. Ja ho saben; si vostès consideren que un altre full de ruta és possible, com nosaltres ho considerem, amb el referèndum en el centre i amb les polítiques socials en primer lloc, sempre –sempre– estarem disposats a construir amb vostè..., bé, vostè i el que representa, no com a vicepresident, sinó que ja sap vostè què li estic dient, eh? En parlem. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, té la paraula el senyor Enric Millo, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. President, membres del Govern, senyores i senyors diputats... La granota i l'escorpí. [[Rialles.]] És clar, abans, quan jo he fet la referència a la faula de la granota i l'escorpí, tothom m'ha entès. Fixi's si m'ha entès tothom perfectament que fins i tot la diputada de la CUP, quan ha vingut aquí, m'ha preguntat si jo coneixia la de la granota sorda, que no la conec. Però tothom ha entès que es referia a vostès, la granota sorda. I ningú havia entès res més. I, en canvi, vostè, quan ha començat a repetir la faula, que jo pensava: «Mira que és amable, no?; repeteix altra vegada la faula que jo he explicat fil per randa, no?, exactament igual, s'ha hagut d'esforçar molt després per donar-hi la volta i donar-hi un sentit que ningú havia entès, amb relació a l'escorpí i la granota. Això deu ser per la quantitat de gripaus que s'ha hagut d'empassar vostè per conviure amb l'escorpí; tants gripaus que s'ha empassat li fan fer coses com aquesta. Aquesta és la realitat, no? Però, clar, vostè avui ha dit aquí algunes coses que jo les vull matisar, abans de fer unes consideracions de caràcter general en aquests minuts que tenim, no? Amb relació..., i, a més a més, amb cordialitat, perquè vostè ha fet referència a qüestions concretes que jo he explicat, no? Amb relació al tema del deute intergeneracional, vostè ha vingut aquí ha fer valdre, quan jo li he criticat el tema del dèficit i el deute, el deute intergeneracional. Home, vostè diu: «No és una cosa trivial, no és una dada trivial. No, i tant que no –i tant que no. Però si vostès, quan estaven en el tripartit, que de vegades quan parlen de coses del Govern del tripartit sembla que vostès no hi eren, com si fos una cosa externa, no?, vostès, en el 2009, el Govern del tripartit, van signar operacions diferides que s'acaben de pagar l'any 2108. Se m'ha entès bé, no?: 2108. Això sap qui ho va signar? El Govern del tripartit, del qual vostès formaven part. Aleshores, clar, quan ve aquí a parlar d'aquest tema del deute intergeneracional, home, sí, però faci una mica el mea culpa, perquè els principals responsables són precisament vostès. O quan parla que el dèficit no és positiu ni negatiu, depèn de l'ús que se'n fa. Doncs, miri, amb aquesta afirmació tan concreta i tan teòrica fins i tot jo podria estar-hi d'acord –fins i tot jo podria estar-hi d'acord. Ara bé, precisament per això, la crítica està en l'ús que se'n fa, i l'ús que se'n fa és perniciós, és perjudicial; no se'n fa un ús que tingui a veure amb les necessitats, amb els interessos dels catalans. I un altre tema a què vostè ha fet referència, perquè jo li he esmentat en el meu discurs i vostè no n'havia dit res al començament, no?: finançaments estructurats que paguem ara, qui els va comprometre? O sigui, qui s'ha dedicat a fer operacions de finançaments estructurats? No ha estat precisament el Govern recent, abans de Junts pel Sí, va ser el tripartit. Caram!, Esquerra Republicana formava part d'aquest tripartit, que signava operacions a pagar el 2108 i, a més a més, comprometia les finances del Govern de la Generalitat per a anys futurs a base d'operacions que se'n diuen «finançaments estructurats, que vol dir, doncs, bé, operacions d'aquestes que sembla que paguis un lloguer i que cada any t'obligues a pagar una quantitat, no? Després vostè també m'ha parlat de la pròrroga de pressupostos i ha vingut a dir que la pròrroga de pressupostos aquesta, doncs, clar, és dolenta, no?, perquè és una pròrroga que ens perjudica, no? I jo em faig la següent pregunta: home, no deu ser tan dolenta, aquesta pròrroga, perquè és la pròrroga d'un pressupost, el del 2015, que vostè a votar. Vostè va votar el pressupost del 2015, sí o no? Sí, no? Per tant, devia ser un pressupost molt bo, no, aquest del 2015? Per tant, si finalment vostè, amb un pressupost que era bo, perquè vostè el va votar, i, a més a més, amb uns ingressos addicionals que li vénen per tot allò que hem explicat aquest dematí resulta que té més capacitat d'atendre certes necessitats, doncs, no deu ser tan i tan dolent, no? I una altra qüestió. Vostè m'ha acusat que jo havia dit que els 1.100 milions d'euros addicionals van tots exclusivament al procés. Jo no ho he dit, això. I em remeto a l'acta, no?, al diari de sessions. Però una part important, sí. I aquesta part important de diners que vostès dediquen no només al procés, a les..., bé, en fi, al procés, les ambaixades, les estructures d'estat, a aquestes coses, doncs, nosaltres entenem que són diners que haurien d'estar dedicats a atendre les necessitats socials que tenen les catalanes i els catalans. Llavors, una qüestió que també crida l'atenció. Vostè, ho ha dit amb un to «carinyós, quasi ha semblat..., hi ha hagut un moment que semblava que plorava, quasi, no? Diu: «Home –diu–, «clar, és que, fixa't, al Govern de l'Estat ara potser li posen una multa; potser li posen una multa, perquè, és clar, amb el dèficit i tal. Bé, però és que, clar, és que l'Estat respon pel dèficit de totes les comunitats autònomes, eh? [[Remor de veus.]] Oh, i tant! Inclosa la seva, la que genera el seu Govern! I tant! I, a més a més, aquella que es deriva de les despeses aquelles que difícilment s'hi pot fer cap mena de tisorada, i vostè sap a què em refereixo; em refereixo a les prestacions d'atur, em refereixo a les pensions. Oi que aquestes despeses no les cobreix la Generalitat? No, no les cobreix, no. Per tant, aquell que les paga òbviament ha de tenir un marge que li permeti afrontar-les. I una qüestió, en aquestes prèvies, no? Vostè ha dit solemnement aquí, i, a més a més, al seu grup això ha arrencat un gran aplaudiment, que vostè no menteix mai. I jo m'ho crec. Ara, segurament hi va haver un dia en què vostè va patinar, i jo li demano que ens ho expliqui, no? El mes de novembre del 2013 –ho publicava La Vanguardia– deia: «Junqueras amenaza con parar la economía catalana una semana para presionar a España. Jo li pregunto: deia la veritat aquell dia o no? [[Veus de fons.]] No? Deia la veritat o no? Perquè, si deia la veritat, aleshores hem d'estar tots una mica preocupats, perquè resulta que el vicepresident i conseller d'Economia estaria disposat a aturar l'economia catalana per pressionar Espanya, i això jo crec que és altament preocupant. Això sí que és greu, no?, i una irresponsabilitat. I si no és veritat, mmmm!, voldria dir que no va dir la veritat i que, per tant, hi va haver algun dia que vostè no va estar del tot sincer, no? Bé, en qualsevol cas, deixo la pregunta. I per acabar aquest minut i mig que em queda, unes consideracions sobre el que ha estat, en general, la seva resposta, no? Primera, jo crec que el que tenim aquí davant és un govern que no acaba de donar la cara, no?; és un govern que, fins i tot avui, no ha volgut contestar els portaveus un a un. Jo li he de dir que la impossibilitat de fer un debat un a un i que ens obliga, doncs, ara a corre-cuita a dedicar aquí uns minuts a fer una resposta així, una mica de perdigonada, doncs, home, és una falta de respecte no només als portaveus o als grups parlamentaris, sinó, en definitiva, al mateix Parlament, no? I això, doncs, venint, a més a més, d'un govern que en aquests moments..., d'un grup parlamentari que dóna suport a aquest Govern, que està dividit, fragmentat, un govern que no té majoria per aprovar el pressupost, doncs, és especialment greu, no? D'aquí la meva segona consideració: vostès segueixen vivint en aquesta realitat que és virtual, que no és la que realment afecta la vida dels catalans, i en aquesta realitat virtual vostès continuen instal·lats, però espero que aviat s'adonin que aquesta no és la millor solució per a Catalunya. Catalunya, com dic, es troba avui en una aturada. No tenim pressupostos tramitats, no som capaços d'acabar, segurament, la legislatura en temps i forma. Oficialment vostès fan legislatures últimament de divuit mesos, vint-i-quatre mesos i, a més a més, depenen d'un grup parlamentari que ja veuen que és de poc refiar. No sé si estan segrestats, com diuen alguns, o senzillament el que tenen és síndrome d'Estocolm, no?, però, en qualsevol cas, aquesta és la realitat. I avui, en canvi, el que li hauríem agraït, i amb això ja acabo, senyora presidenta, és que ens parlés, doncs, d'aquests mil barracons que jo li comentava abans, no?, que continuem tenint a Catalunya, de la línia 9 del metro, del tancament de línies de P3, de la manca de recolzament a les escoles bressol, una mica de tot allò que vostè no ens n'ha volgut parlar i que, doncs, nosaltres considerem que és més important. Per tant, la nostra esmena, senyor Junqueras, és una esmena a la totalitat, però és una esmena triple: és una esmena al pressupost, a la totalitat; és una esmena al Govern, a la totalitat, i és una esmena al procés. Per això considerem que una oposició forta i responsable a l'espectacle, al vodevil que ens estan portant és necessària, perquè només des d'una oposició forta podrem construir una Catalunya forta. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Gràcies, senyor Millo. A continuació, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Moltes gràcies, presidenta. Bona tarda. Primer de tot, alguns aclariments. Quan es parla de si nosaltres acceptem o no acceptem debats a la totalitat, llegim la web del Parlament i diu: «A la tarda, un cop acabat el debat, el Ple farà la votació conjunta de totes les esmenes. Si les esmenes s'aproven, el projecte quedarà rebutjat, cosa que no ha passat mai. Si les esmenes es rebutgen, el projecte continuarà la tramitació, i ja es tindran per fixades la previsió d'ingressos i la despesa global màxima que resulti del projecte presentat, i la distribució d'aquestes seccions. Evidentment, a nosaltres no ens agrada presentar una esmena a la totalitat, perquè sempre hem defensat la possibilitat i la necessitat d'entrar a debat, però quan la previsió d'ingressos i la despesa global creiem que no s'adequa al que hauria de respondre, o s'hauria de respondre, a la legislatura [[remor de veus]] , quan hem posat sobre la taula la necessitat de desobeir topalls de dèficit, per tant, d'augmentar ingressos i d'augmentar despeses, entenem que aquesta és la via. Poden compartir-ho o no. Més enllà d'això, i sense ànim d'entrar en un debat de retrets rere retrets, el que sí que volíem fer..., la reflexió, nosaltres, avui i ara, era que és evident que avui hi ha un desacord, però que estem convençudes que quan analitzem el procés que vam començar el 2010 i arribem, en aquesta anàlisi, a la data d'avui, ens adonarem que han existit i existeixen diferències, però que no és una catàstrofe, que mentrestant hi ha qui posa totes les expectatives en el 26 de juny, perquè tampoc se li escapa a ningú que demà a la nit comença una campanya electoral. Hi ha qui posa les expectatives en el 26 de juny i hi ha qui parla que el 26 de juny el miracle es produirà i el dret a decidir apareixerà. Nosaltres estem convençudes que ni que guanyi el Partit Popular ni que guanyi el Partit Socialista ni que guanyés, fins i tot, Ciutadans ni que guanyés Podemos, el dret a decidir apareixerà, i que, per tant, el full de ruta de la unilateralitat continua plenament vigent, i és el full de ruta que ens marquem i que ens hem de marcar. I és evident, també, que, ens agradi més o menys, la gent ens obliga a trobar acords –acords que avui encara no hem trobat, però que no renunciem a trobar– per establir o per construir la república i perquè el 2017 sigui realment l'any de la desconnexió i, per tant, puguem aprovar, també abans que acabi aquest any, la llei de transitorietat jurídica. I per no allargar-nos més, només ens agradaria acabar intentant posar una mica d'optimisme malgrat les dificultats en què estem ara i entenem que hi estem. Només ensopeguen els que estan avançant, o dit d'una altra manera, l'única manera de no ensopegar és no moure's d'on s'està. Ensopegar, per tant, és un boníssim senyal, senyal que les coses es mouen; senyal que et dirigeixes a algun lloc. Avui assumim també des de la CUP - Crida Constituent que, per a molta gent, estem ensopegant, però estem convençudes que estem ensopegant perquè ens movem, que ens continuarem movent i que, per tant, ara toca tornar-se a aixecar i continuar treballant. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Reguant. A continuació, té la paraula el senyor Roger Torrent, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Fixin-se que durant tot el dia d'avui s'ha produït una escena interpretada amb major o menor fortuna –amb això ja no m'hi poso–, que constitueix a, d'una banda, minimitzar els efectes d'una pròrroga pressupostària, com si no passés res, i acte seguit dir que això té un calat polític brutal. És a dir, d'una banda, dir: «Escolta'm, no passa res si prorroguem els pressupostos, però, de l'altra, dir: «Escolta'm, aquí hi han d'haver conseqüències polítiques, si no s'aproven els pressupostos, si hi ha pròrroga pressupostària. I ,acte seguit, ens diuen alguns grups: «Abandonin els procés, abandonin tot això que han engegat, tornin –com ho diuen?– «a la senda del seny. Jo no sé si no ha quedat prou clar amb l'exposició que hem fet tant el vicepresident com el nostre grup: nosaltres no abandonem, ni dimitirem del mandat democràtic del 27 de setembre [[aplaudiments]] , l'exercirem fins a les darreres conseqüències. S'han afrontat tots els grups –és lògic, d'altra banda– a aquests pressupostos amb els seus propis prejudicis polítics, prejudicis partidistes. De fet, hi insisteixo, és lògic, normal, fins i tot és saludable, no?, que tots des de la nostra òptica ideològica, des del nostre punt de vista ideològic, ens afrontem, ens encarem als pressupostos que avui presenta el Govern de la Generalitat en aquest Parlament. De fet, nosaltres, ho dèiem abans, també creiem en la força dels pressupostos com a eina de transformació social, com a eina per canviar realitats, per tant, és important evidentment que ens els mirem des d'una òptica política, des d'una òptica ideològica i fins i tot des d'una òptica legítimament partidista. El problema és quan aquesta òptica partidista fa que no puguem veure la realitat, és tan gruixuda i tan esbiaixada que fa que no puguem veure la realitat. El senyor Coscubiela i la senyora Romero, en els seves intervencions inicials, però també ara fa una estona insistien a desgranar els elements pels quals consideren que avui han de presentar una esmena a la totalitat en aquests pressupostos i, per tant, plantejaven quines són les qüestions concretes que no els agradaven d'aquests pressupostos. El problema és que aquesta anàlisi no ha estat una anàlisi sincera, ha estat una anàlisi marcada per aquesta òptica excessivament partidista, [[remor de veus]] perquè, senyora Romero, quin dia van anunciar vostès que presentaven esmenes a la totalitat dels pressupostos? El 24 de maig. Quin dia es presentaven els pressupostos en aquest Parlament, el 24 de maig. Van tenir temps, segur, d'analitzar els pressupostos amb el detall amb què avui s'han expressat? Segur? [[Aplaudiments.]] Senyora Romero, parlava vostè també d'irresponsabilitat i deia que jo ho havia comentat en la meva intervenció, de responsabilitat o d'irresponsabilitat. Nosaltres no jutgem la responsabilitat de tots els grups, en tot cas, podem apel·lar al que ens sembla que és una actitud responsable. Finalment, però, qui jutjarà si els seus actes són responsables o irresponsables serà la ciutadania, no nosaltres, evidentment. Ara, nosaltres sí que podem apel·lar al que ens sembla és una actitud responsable. I sobretot el que podem fer és apel·lar a una actitud que ens sembla coherent i denunciar quan hi han actituds incoherents. Doncs, bé, vostès ho han fet durant tot el que portem de legislatura, i veurem si s'atreveixen a fer-ho a partir d'ara, quan comentin en qualsevol comissió o en aquest Ple mateix que volen uns pressupostos expansius i parlin, per exemple, de llistes d'espera a la sanitat, de zero a tres anys, parlin d'escoles, parlin de mestres, parlin de tot allò que estava esperant la ciutadania de Catalunya amb relació a aquests pressupostos, recordin el que han votat avui, recordin qui ha presentat l'esmena a la totalitat i, per tant, ha evitat que poguéssim parlar dels pressupostos. [[Remor de veus.]]
Si us plau.
Ens deien també que..., venien a dir que el Govern ha tingut una actitud temerària de presentar els pressupostos, sense un acord previ, en aquesta cambra. Jo no sé si temerària; en tot cas, confiada. Perquè precisament el Govern en el que confiava –i Junts pel Sí en el que confiàvem– és que es complirien els acords i, per tant, que es presentaven uns pressupostos aquí que comptaven amb una majoria parlamentària perquè així ho dictava un acord d'estabilitat parlamentària. En això és en el que confiàvem. Ens volen dir ingenus? Doncs, digui'ns ingenus. Ara, no ens diguin temeraris. Perquè confiar que s'acordin i que es compleixin els acords, en tot cas, pot ser una mica naïf, però no temerari. [[Veus de fons.]] En tot cas, la companya Reguant, la diputada Reguant... –i amb tot l'afecte, evidentment–, ens ha sobtat una mica aquesta vena reglamentista sobrevinguda, eh?, que els ha vingut de cop. Evidentment, també l'analitzem, nosaltres, el Reglament del Parlament, i, de fet, ens hi sotmetem, com no podria ser d'altra manera. Ara, en el seu cas, no casa massa aquesta apel·lació al Reglament del Parlament amb allò que vam acordar, que és que vostès preferien enriquir els pressupostos en el període d'esmenes, és a dir, un cop superat el debat d'avui. Per tant, o apel·lem al Reglament o apel·lem a la paraula donada, i l'acord justament era que vostès preferien que es presentessin aquests pressupostos i que després, via esmenes, i en el tràmit parlamentari, ajudarien a enriquir-los, ajudarien a arribar a un acord. En tot cas, ens ha sobtat aquesta vena reglamentista. I també ens ha sobtat aquesta apel·lació, aquesta referència a les eleccions del 26 de juny. Escolti'm, a nosaltres el que passi a les eleccions del 26 de juny ens importa molt poc amb relació a aquests pressupostos, ens importa molt poc amb relació al que fem a aquesta cambra. De fet, podíem haver anul·lat l'activitat parlamentària, com s'havia fet en altres ocasions per la campanya electoral, i tant vostès com nosaltres hem estat d'acord que això no fos així. Per què? Justament perquè es veiés claríssimament que l'agenda, els tempos i les dinàmiques d'aquest Parlament de Catalunya no tenen absolutament res a veure amb les eleccions del 26 de juny. [[Aplaudiments.]] Acabo. Són els pressupostos, en definitiva, que es mereix l'esforç fiscal que fan els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya, i les empreses d'aquest país? No, no encara. Encara no són els pressupostos que ens mereixem socialment, encara no són els pressupostos que ens podríem permetre en funció dels impostos que paguem. I, de fet, per això caminem, justament caminem perquè algun dia –i això només passarà quan tinguem un estat propi– de tots els impostos que recaptem de l'esforç fiscal que fan els catalans i les catalanes, en pugui disposar aquest Parlament de Catalunya, el Govern de la Generalitat. Mentrestant, però, és a dir, demà, d'aquí a unes hores, la setmana que ve, hi han necessitats peremptòries, hi ha emergències socials que hem de cobrir, i es cobreixen millor amb uns pressupostos aprovats que amb la pròrroga dels pressupostos del 2015. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Torrent. Senyor Turull, per què em demana la paraula?
Sí; moltes gràcies, presidenta. Demanaríem la paraula perquè, atesa l'exposició de tots els grups, el resultat que es preveu i, evidentment, que això té a veure amb el punt següent, demanaríem que –i és facultat de la presidenta–, abans de la votació dels pressupostos, suspenguéssim el Ple per un espai de mitja hora.
D'acord. Reprendrem el Ple, exactament d'aquí a trenta minuts [[veus de fons]] , trenta minuts.
Es reprèn la sessió. Acabat el debat, d'acord amb l'article 129, lletra e, del Reglament, totes les esmenes a la totalitat presentades s'han de votar conjuntament. Si el Ple acorda el retorn del projecte de llei, aquest es té per rebutjat. Altrament, es tenen per fixades la previsió d'ingressos i la despesa global màxima que resulti del projecte presentat, i la distribució d'aquestes per seccions. Per tant, ara cridem a votació. [[Veus de fons.]] Cridarem a votació per votar totes les esmenes conjuntament. [[Pausa.]] Iniciem la votació de totes les esmenes conjuntament. Comença la votació. Les esmenes han estat aprovades per 72 vots a favor, 62 en contra i cap abstenció. [[El president de la Generalitat demana per parlar.]] Senyor president.
Voldria fer ús de la paraula.
D'acord. Sigui conscient que obrim torn. [[Pausa.]]
Senyora presidenta, senyor vicepresident, consellers i conselleres, diputats i diputades, senyores i senyors, els que estan aquí, els que ens segueixen a través dels mitjans de comunicació, he demanat la paraula fent ús, òbviament, de la prerrogativa que té el Govern per intervenir en qualsevol moment del Ple, conscient que obre torn, perquè crec que com a president de la Generalitat, atès el resultat de la votació i, per tant, ateses les circumstàncies polítiques que es dibuixen a partir d'ara, crec que és el moment en què jo doni algunes explicacions i els proposi un seguit de reflexions i de decisions. La situació ho demana. Molta gent que ens està mirant, que ens està seguint en aquestes darreres hores, amb aquella inquietud de moments decisius, amb angoixa, amb preocupació, no amb molta alegria, segurament, ni tan sols en els camps contraris al que és el projecte cap a la independència de Catalunya, crec que mereixen un missatge del president de la Generalitat en aquests moments, i algunes consideracions, i algunes decisions. En aquests moments, avui, pràcticament cinc mesos després del debat d'investidura, les condicions que van donar peu a l'inici de la legislatura han canviat profundament, i jo em sento obligat a comparèixer davant la cambra, que és com s'han de fer les coses, a anunciar-los de quina manera jo mateix i el Govern que presideixo assumim les conseqüències d'aquest canvi que no estava previst i que no estava esperat, però que, en qualsevol cas, és un canvi important de les condicions inicials. Quines eren les condicions? I permetin-me que els faci un petit recordatori del que potser alguns han oblidat, però de la qual cosa només han passat cinc mesos escassos. Aquest Parlament va iniciar la legislatura amb dues sessions d'investidura fallides, com vostès recorden. El candidat del grup parlamentari de la majoria del Parlament, el Grup Parlamentari de Junts pel Sí, l'aleshores president Artur Mas, va assumir una gran responsabilitat quan va renunciar a continuar sent el candidat i a fer un pas al costat, en un gest inèdit, inèdit també a la política espanyola, en un gest noble, d'ambició generosa i de país. I això li ho ha reconegut tothom. En un gest, també, imprescindible perquè la legislatura de la desconnexió, aquesta legislatura, la legislatura de la desconnexió, la que ha de preparar Catalunya per esdevenir un estat independent, pogués començar a caminar i no s'entorpís amb qualsevol obstacle, i perquè ho fes, sobretot, sense entrebancs. I això va representar un gran sacrifici, un gran sacrifici de Junts pel Sí, que va renunciar al seu cartell. Un gran sacrifici, en particular, també, per a la família política a la qual jo pertanyo, Convergència Democràtica. En aquella ocasió, el Parlament venia dibuixat –i ve dibuixat– per la decisió de les urnes i del mandat del poble de Catalunya, setanta-dos diputats a favor de la independència. I per això calia fer sacrificis, i alguns els vam fer més que d'altres, perquè enteníem que calia respectar l'encàrrec dels ciutadans que volien –i volen– que construïm un estat independent. Per això es va arribar a un acord de darrera hora. Un acord de cinc punts el primer dels quals diu, literalment, el següent: «A efectes de garantir l'estabilitat parlamentària i enfortir l'acció del Govern durant aquesta legislatura, la CUP - Crida Constituent es compromet a: 1. No votar, en cap cas, en el mateix sentit que els grups parlamentaris contraris al procés i/o el dret a decidir quan estigui en risc l'esmentada estabilitat. Amb aquest acord a la mà, al qual tornaré d'aquí a una estona, l'aleshores president i tots els qui vam participar en l'acord arribem al convenciment que sí, la legislatura tenia via lliure. Aquell dia el recordo bé. Jo crec que vostès també el recorden bé. Recordo les paraules precises d'aquells dies i recordo el sentiment contradictori, que potser també és dóna avui, de tristesa, d'una banda, i alhora de desig de mantenir la il·lusió, de l'altra. Per això vaig acceptar una responsabilitat incòmoda però necessària, i vaig prometre que no escatimaria esforços, que hi deixaria la pell i que ho faria bé, que intentaria fer-ho bé. Entenia i entenc que tanta gent il·lusionada, tanta gent que ha treballat sense esperar cap recompensa i només que una mica de gratitud, es mereixia, justament, la gratitud dels qui som els seus representants, dels qui ens hem presentat i els hem demanat el vot i els hem demanat la confiança per ser els seus representants. Esperaven, tota aquesta gent, i continuen esperant que, com a mínim, atès que no n'esperen cap recompensa, els tractem amb un punt de gratitud. Per respectar els votants i el desig d'independència, Junts pel Sí, seixanta-dos diputats, va acceptar que es retirés el seu candidat, que és una decisió –ho repeteixo– d'una enorme transcendència. Ho va acceptar perquè obteníem la garantia d'estabilitat del futur Govern que havia de preparar les estructures d'Estat i el procés de desconnexió amb l'Estat espanyol. La garantia que donava per escrit un grup de deu diputats. Bé, avui constatem amb tristesa i decepció, o almenys jo constato amb tristesa i decepció, que un grup que guanya les eleccions amb 1,6 milions de vots i seixanta-dos diputats pot retirar el seu candidat a la presidència en ares de mantenir la il·lusió viva i fer possible el full de ruta i, en canvi, un grup de deu diputats, una mica més de 300.000 vots, no pot retirar una esmena a la totalitat, tot i tenir signat un acord d'estabilitat. No hi ha ni proporció, no hi ha ni lògica i no hi ha ni lleialtat. [[Pausa.]] En aquestes condicions no es pot continuar –en aquestes condicions–; es pot continuar i s'ha de continuar, però en aquestes no. No anem enlloc amb unes bases tan volàtils. Sense estabilitat garantida no podem governar. Aquest Govern queda en mans o bé dels qui ens exigeixen, i avui ja ho hem sentit, canviar el full de ruta cap a la independència, cosa a la qual jo no penso renunciar, o bé en mans dels qui ens exigeixen que fem la independència només a la seva manera, amb la seva metodologia, amb la seva estratègia, encara que això contradigui el model de societat de la majoria i la manera de fer les coses que vol la majoria. Constato, per tant, que el Govern que jo presideixo ha perdut la majoria necessària per poder treballar i complir el Pla de govern que, aprofito per recordar-ho, va ser aprovat el mateix dia que la meva investidura, i que és el Pla de govern que inspira, fil per randa, els pressupostos. No té sentit aprovar un pla de govern i després no aprovar els pressupostos que compleixen aquest Pla de govern. El Govern que presideixo, per tant, sense pressupost propi, se suposa que s'ha de confrontar amb l'Estat amb un pressupost prorrogat, que és com anar a caçar elefants amb una escopeta de balins. A més, se suposa que hauríem de passar l'examen del debat de política general sense poder comprometre absolutament res, ni defensar amb compromisos pressupostaris concrets les nostres voluntats polítiques. No tenim pressupost –ara ho sabem–; no tenim majoria parlamentària que ens estava garantida a través d'un acord signat; no tenim confiança, per tant, amb qui incompleix un acord rebut amb il·lusió i esperança per tots els nostres votants –els nostres, els dels dos grups parlamentaris que vam arribar a aquell acord. I, per tant, tenim dret a preguntar-nos quina garantia tenim, quina garantia tinc jo, com a president, que compliran futurs acords. Ens diuen: «No són possibles els del 2016, però segur que ho seran els del 2017. Ah, sí? En base a quin acord? Signarem un acord que després també mutarà, com tots els acords, que hem vist que tenen vida pròpia? Quina garantia tenim a partir d'ara que signar una cosa ens garanteix aquella estabilitat imprescindible per complir amb el desig de la bona gent que ens ha votat? Jo confiava en vostès i els he defensat fins al final. Molta gent –molta gent– confiava en vostès –molta. Vostès han decebut les esperances de milions de persones mobilitzades tots aquests anys sense el més mínim..., que no tenien cap càlcul, ni cap altra pretensió, ni cap altre interès que la Catalunya que som tots, la Catalunya que vol progressar i construir i que es dóna la mà sense preguntar què pensa o què parla el del costat, la Catalunya aquesta, fos un estat independent. I goso dir també que entre les seves mateixes files de votants avui hi ha gent que no ho passa bé; m'atreviria a dir, fins i tot, que en la seva mateixa estructura política avui hi ha gent que no ho passa bé, i jo no me n'alegro gens. I a aquestes persones els vull adreçar un missatge final d'esperança. Jo avui reitero el compromís solemne, aquí al Parlament de Catalunya, de fidelitat al Parlament i al poble de Catalunya; el compromís de portar el país a les portes de la independència; el compromís de fer-ho bé; el compromís de comptar amb tothom i de preservar i prioritzar, com s'ha vist en el pressupost que ha presentat el vicepresident, les persones per davant dels partits i de les ideologies. Avui, tanmateix, tots aquests compromisos, per ser possibles, i als quals jo no he renunciat..., avui requereixen unes noves condicions. Senyores i senyors diputats, en una democràcia madura, quan un govern perd la majoria, s'entén i s'accepta sovint que ja no pot continuar governant amb les condicions necessàries per desenvolupar el seu projecte polític. Fins i tot hi ha sistemes polítics en què aquesta circumstància comporta el cessament immediat del Govern i la convocatòria d'eleccions, i potser en el procés constituent d'un nou país aquests tipus de garanties les hem de deixar per escrit, i ens hem de comprometre a un exercici del poder i del parlamentarisme molt més obert, molt més responsable del que hem heretat, fruit d'una cultura política de la Transició, que de cultura política en tenia molt, però de cultura democràtica, ni que sigui pel poc temps que tenia, no en tenia gens. Per això el nostre model no va tan enllà. Però jo no puc continuar governant com si disposés de la mateixa majoria que em va investir. Ho reconec i ho dic aquí. I ho dic clar: les coses han canviat i jo no tinc cap interès a allargar innecessàriament i injustificadament el mandat. En primer lloc, per conviccions democràtiques, i en segon lloc, perquè jo vull fer la independència. Jo no vull continuar administrant les rampoines d'una pròrroga d'un pressupost elaborat i aprovat per un govern i un Parlament que no tenia el mandat de la independència com té aquest d'aquí. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] El nostre model, el que tenim ara, atorga al president la facultat de convocar eleccions, però d'aquesta capacitat jo no en disposo encara fins entrat el mes d'agost, com segurament tots vostès coneixen. També és cert que la convocatòria d'eleccions de manera anticipada en mans d'un president –i aquesta és una facultat que el nostre sistema preveu, ens agradi o no– pot aixecar, i segurament amb raó, tota mena de suspicàcies sobre la seva veritable intencionalitat: el moment triat, les condicions, etcètera. Per això ja els anuncio que passat el mes d'agost i amb la represa del nou curs parlamentari em sotmetré a una qüestió de confiança perquè sigui el Parlament que em va escollir, el Parlament que va aprovar el meu programa de govern, el que tingui la potestat d'aclarir en quines condicions i amb quines majories es pot assolir el full de ruta cap a l'estat català independent, o si desencadena el procés per convocar noves eleccions que determinin en mans de qui els nostres ciutadans confiaran la construcció del futur de Catalunya. Catalunya mereix més; de fet, Catalunya ho mereix tot. Junts pel Sí hem demostrat que som constructors, perquè vam néixer amb esperit constructiu i vam néixer amb un sí sota el braç. Ningú no ens prendrà aquest compromís. Als catalans que en aquestes hores assisteixen amb preocupació al bloqueig dels pressupostos i a les seves conseqüències, als catalans que hagin votat qualsevol de les opcions independentistes que es presentaven a les eleccions del 27 de setembre, que veuen com aquest primer Govern independentista no pot aprovar els seus primers i, de moment, únics pressupostos, jo els vull adreçar un missatge de confiança i d'esperança. I els vull dir que no estem disposats a qualsevol cosa, a qualsevol preu per continuar al Govern, ni estem disposats tampoc a renunciar al nostre full de ruta, que és la ruta cap al futur i cap a la llibertat de Catalunya. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Si els grups volen intervenir... [[Miquel Iceta i Llorens demana per parlar.]] Senyor Iceta? No..., és que em demana la paraula o vol intervenir? [[Veus de fons.]] No, és que, primer, en tot cas, seria el Grup de Ciutadans. [[Veus de fons.]] Senyor De Páramo..., ha estat trenta minuts, el president ha estat trenta minuts parlant, per tant..., perdó, m'he equivocat, quinze minuts parlant –quinze. [[Veus de fons.]] Quinze minuts parlant, per tant, són tres minuts. En tot cas, tindria la paraula, en primer lloc, la senyora Inés Arrimadas. Tres minuts.
Gracias, señora presidenta. Señor presidente, crónica de una muerte anunciada. No calia arribar tan lluny per saber el que passaria avui, d'aquí a tres mesos, d'aquí a un any. Jo crec que vostè sabia perfectament que mai no havia tingut un pacte d'estabilitat amb la CUP. Un pacte, no ho sé, però estabilitat –estabilitat–, vostès no n'han tingut mai en aquests mesos de Parlament. I ho hem vist totes les vegades, cada Ple, en totes les votacions. I el problema d'avui no és no tenir pressupostos, això pot passar; no tenir majoria per aprovar a la primera uns pressupostos pot passar en democràcia, és un signe d'un govern feble, però pot passar. El problema que tenim avui és que no tenim un govern; no tenim un govern que pensi en els catalans, que faci política realista. Està tot el dia fent escenificacions, teatres i no es fa política de veritat. El problema d'avui, hi insisteixo, no és no tenir pressupostos, és no tenir govern; no tenir un govern que defensi els interessos dels catalans allà on els ha de defensar, perquè vostès hi han renunciat. Un president de la Generalitat que no parla com el president d'una comunitat autònoma que vol ser millor, sinó que parla com el president d'un país que vol tenir un estat propi, però no pensa en la gent. I això, per nosaltres, no és solucionar la vida dels catalans. Nosaltres avui no tenim pressupostos i no és per culpa de les CUP, és per culpa del Govern, que va confiar en un partit antisistema, en un partit que jo sé perfectament que vostès no hi han confiat mai. Vostès avui s'han fet els sorpresos, però jo crec que avui s'ha vist que vostès no havien confiat mai en la paraula de la CUP. Perquè, què passa, que vostès no sabien com pren les decisions la CUP? Vostès no sabien que la CUP és un partit assembleari? Vostès no sabien que la CUP era un partit antisistema? Han arribat fins aquí i no s'havien adonat de quin era el soci que havien triat? L'única cosa que li diem és que des que es va apostar per la independència l'any 2010 l'única cosa que hem aconseguit els catalans és que les decisions més rellevants de Catalunya es prenguin a una assemblea de la CUP, i això no és una bona notícia per als catalans. Nosaltres volem un govern de la Generalitat que pensi en els catalans, que defensi els interessos dels catalans, aquí i a Madrid; que vulgui connectar més i millor Catalunya amb la resta d'Espanya. L'aposta del senyor Mas del 2010 s'ha vist avui que ha fracassat. Jo només li demano que no faci perdre més temps a Catalunya, perquè tenim molta feina per davant i vostès, sincerament..., avui s'ha demostrat que no estan a l'altura de les circumstàncies. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Arrimadas. A continuació, té la paraula el senyor Miquel Iceta, del Grup Parlamentari Socialista.
Moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, vull felicitar-lo. Jo aquest matí donava voltes amb la direcció del meu grup parlamentari sobre quins haurien de ser els efectes en l'eventualitat d'una derrota del Govern en un tràmit tan essencial com els pressupostos. I havíem arribat a la conclusió que el que correspondria, si es produïa aquesta avinentesa, era demanar-li al president que es sotmetés a una qüestió de confiança. Per tant, vull felicitar-lo i assenyalar aquesta coincidència que, a més, si hi han curiosos, doncs, es pot documentar, perquè la meva intervenció estava escrita. Ara em permetrà que porti una setmana enrere aquest debat. Jo li vaig fer una pregunta, i acabava de la següent manera: «Creu vostè, senyor president, que el seu Govern té la cohesió i el suport parlamentari suficients per tirar endavant la seva gestió amb l'estabilitat i la solvència necessàries? La resposta és: «No. És «no i avui ha quedat certificada per una votació. De totes maneres, president, no voldria només assenyalar coincidències, perquè hi ha una discrepància de fons que mantenim i que jo crec que caldrà esvair si volem fer alguna cosa plegats; si és que la volem fer. President, del 27 de setembre no en surt un mandat ciutadà per a la independència. És el nostre criteri, és el nostre pensament, ens fa l'efecte que els números estan per a qui els vulgui veure. Altra cosa és que vostè digui, amb tota raó, que el seu programa electoral, i també el del seu soci triat llavors, plantejaven aquest camí, i que en la mesura en què tenien una majoria parlamentària àmplia podien intentar acostar-s'hi. Però el mandat per a la independència, president, no hi era. Des del nostre punt de vista, el seu full de ruta és il·lusori; no hi ha un camí unilateral, ni legal ni a la independència, ni al referèndum. Portar els pressupostos al Parlament sense acordar-los és un error i efectivament vostès no poden seguir governant com si re. Jo crec que la ciutadania de Catalunya mereix més sinceritat, més realisme, més estabilitat i més eficàcia. Des d'aquest punt de vista, la qüestió de confiança que vostè presentarà al tornar de vacances i el que hagi passat també, ens agradi o no, ho compartim o no, a les eleccions generals del proper 26 de juny, obriran una nova etapa política. Si és per l'estabilitat, si és pel bon govern, si és per un nou pacte amb la resta d'Espanya, si és per una política, amb permís del vicepresident, encara més social, sempre podrà comptar amb nosaltres; per dividir, per trencar, per separar, no. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. Moltes gràcies, senyor Iceta. A continuació, té la paraula el senyor Lluís Rabell, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Moltes gràcies, presidenta. Bé, president, primer dir-li que valorem –valorem– seriosament el gest i la intervenció que vostè acaba de fer prenent acta d'una situació política rellevant, i és la manca d'una majoria suficient per tirar endavant la llei més important d'una legislatura, que són els pressupostos. Tanmateix, el que li voldríem dir és que la seva reflexió, al nostre parer, queda encara curta i no acaba d'assumir que el problema no és tant el de la lleialtat o deslleialtat d'un soci, sinó el mateix full de ruta. Nosaltres ho vam dir des del principi, des de l'endemà del 27 de setembre, que s'havien plantejat unes eleccions en termes plebiscitaris i s'havia comminat la ciutadania catalana a dir «sí o «no, i la ciutadania va dir: «Sí, però no. És a dir, no va sortir un mandat democràtic clar i net per la independència. Va sortir una majoria parlamentària en escons de partits favorables a la independència. Però això no resol el problema, i aquest problema és latent. I s'han obstinat en un full de ruta, que semblen encara voler mantenir, que ha tingut una característica que ha dut a aquesta situació. I és que s'ha volgut, d'alguna manera, en nom de l'objectiu de la independència, comprimir les contradiccions i la problemàtica social d'aquest país. I hem arribat a uns pressupostos inviables, i hem arribat a un debat en què dins de la mateixa majoria no es posaven d'acord en la política fiscal i tributària, i hem arribat a uns pressupostos en què les diferents perspectives sobre les realitats socials han fet impossible adoptar els pressupostos. I un full de ruta que tampoc funciona des del punt de vista de la desconnexió. Ho hem vist aquestes setmanes, o aquests mesos: combinació de proclames abrandades i decidides de desconnexió amb pràctiques realistes obligades per la realitat de la situació. Nosaltres no demanem a ningú, no li demanava a vostè ni a ningú, que renunciï a l'objectiu de la independència, que es perfectament legítim i democràtic. Nosaltres el que diem és que és impossible, per al qui vulgui la independència, arribar a aquest objectiu sense passar per la construcció d'una àmplia majoria social pel dret a decidir i per l'exercici d'un referèndum. I en aquest sentit, nosaltres... Aquest matí s'ha parlat, i aquesta tarda també, amb una certa displicència del que passarà el 26 de juny, com si això no anés amb nosaltres, quan tothom està pendent del que passarà el 26 de juny, eh?, començant per la majoria que dóna suport al Govern. Nosaltres no especulem sobre el que passarà o el que no passarà. Entenem que per sortir d'aquest atzucac cal construir una majoria social, cal lluitar pel dret a decidir i cal també construir complicitats amb la gent d'arreu de l'Estat que comparteix els nostres anhels de progrés social i les nostres perspectives democràtiques. I això per nosaltres no és una especulació. Va haver-hi desenes de diputats, el 20 de desembre, pel dret a decidir que van arribar al Congrés dels Diputats, i estic convençut que n'hi haurà molts més que hi arribaran el 26 de juny, i esperem, i treballem, en tot cas activament, perquè siguin suficients com per decantar i generar un espai polític favorable a les aspiracions democràtiques de Catalunya. En aquest escenari treballem i en aquest escenari discutirem, efectivament, en tornar de vacances, i probablement trobarem altres camins més fructífers que els que s'han pres fins ara. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, senyor Rabell. Té la paraula el senyor Xavier García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Senyora presidenta... Senyor president, en les seves paraules hem pogut veure clarament indignació i sorpresa. Però jo li haig de dir que des del Partit Popular aquesta sorpresa no l'hem tingut. Vostès van decidir buscar uns companys de viatge que són uns antisistema i que era previsible que acabessin provocant el que avui ha succeït aquí en el Parlament. Per què? Perquè dins dels seus gens porten la intransigència. I aquesta intransigència és la que ha provocat segurament una de les legislatures, una de les majories, més curtes de la història d'aquest Parlament de Catalunya. Vostè ha fet referència a la seva intervenció que estàvem en una legislatura històrica. I és cert. És històrica, senyor president. I és històrica perquè mai en una legislatura el Parlament havia rebut una resolució judicial on s'assenyalés que es vulneraven els drets dels diputats del Partit Popular de Catalunya, o de qualsevol altre diputat, i també és històrica perquè per primer cop els primers pressupostos, els primers o els últims, els tomben els seus mateixos companys de viatge. I vostè, a part de vindre a renyar amb la seva intervenció la CUP, aquí ha vingut a buscar, i li ho haig de dir, el xou mediàtic. I nosaltres, li ho explicaré, no hi participarem. A mi em sembla legítim..., i si vostè avui no ho hagués explicat, nosaltres li hauríem demanat demà que es presentés una qüestió de confiança. Em sembla que encerta. El que sí que ens sembla que és un xou, senyor president, és que aquesta moció de confiança la presenti dintre de quatre mesos. Què espera? Passar l'Onze de Setembre del 2016 per caldejar l'ambient el dia de la diada i tindre pressió per als de la CUP? Si vostè vol presentar una moció de confiança, que és el que ha de fer, presenti-la la setmana que ve. I si perd convoqui eleccions per al mes de setembre. Però no esperi que aquí haguem d'estar quatre mesos més perdent la legislatura, perquè els catalans ja fa molts mesos que perdem el temps amb debats estèrils i sense cap tipus de govern. Per tant, des del Partit Popular de Catalunya, senyor president, li diem que endavant amb la moció de confiança, però la setmana que ve o l'altra. L'altre aspecte que li voldria assenyalar és que ens ha semblat lamentable alguna de les expressions que ha utilitzat. Dir que aquesta legislatura per vostè era per confrontar, que aquesta legislatura, aquests pressupostos, eren per confrontar-se amb l'Estat espanyol, ho ha dit i m'ho he apuntat, a mi em sembla que és un discurs molt poc optimista i molt poc responsable, i més en uns moments de debilitat. Perquè només té dues opcions: o convocar de nou els catalans, que serà la quarta vegada en sis anys, o intentar reconèixer que l'aventura que van iniciar ara ja fa algun temps s'ha acabat i no té més recorregut. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Joan Garriga, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Honorable president, després de les seves paraules els fets han agafat una rellevància molt més important de la que nosaltres ens havíem imaginat o pensàvem. És cert. [[Remor de veus.]] No, que ningú s'ofengui perquè diguem la veritat del que pensem. Que ningú s'ofengui, si us plau, que ningú s'ofengui pel que diem. Ens sentim responsables, coresponsables, d'aquests fets, però no culpables –però no culpables. [[Alguns aplaudiments.]] I és des de la coresponsabilitat en els fets, i també en el procés, i en els compromisos adquirits, que li voldríem dir que nosaltres aquest compromís l'hem tingut, el tenim i el tindrem sempre. En podeu estar convençut. Acceptem el repte de la qüestió de confiança, i l'abordarem amb responsabilitat, amb llums i taquígraf, que és com correspon agafar aquests reptes. Creiem que els ponts cap a la independència no s'han trencat, i pensem travessar-los conjuntament amb totes aquelles forces polítiques que tenen com a horitzó no només la independència, sinó l'horitzó social i polític d'aquest país. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Jordi Turull, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Molt honorable president, fa sis mesos un president de la Generalitat, confiant en el valor de la paraula donada i signada, va fer un gran sacrifici polític i va fer un pas al costat. Avui tenim un president que, veient com les gasten aquells que no donen cap valor a la paraula donada i signada, fa un pas endavant, i fa un pas endavant per dignitat, perquè abans una derrota parlamentària que una rendició. [[Alguns aplaudiments.]] Una rendició davant d'aquells que són incapaços d'assumir els seus compromisos. Nosaltres volem donar un missatge de tranquil·litat als ciutadans. Junts pel Sí es va constituir, es va presentar i està aquí per construir un estat per a Catalunya, i Junts pel Sí continuarà aquí per construir un estat per a Catalunya. Ho farem acompanyats o ho farem sols, però nosaltres sí que no fallarem a les il·lusions del poble de Catalunya, que fa quatre anys que s'ha mobilitzat. [[Aplaudiments.]] El que han fet avui, senyors de la CUP, és molt greu. És molt greu per al procés i és molt greu per al mentrestant. Per a tota aquella gent, que potser vostès van molt grassos o molt sobrats..., però que amb aquests pressupostos tenien unes millores, que potser per vostès són poc, i s'hauran d'aguantar, i s'hauran d'aguantar per culpa que aquests pressupostos no es podran tramitar. I és molt greu per al procés. Per què? Perquè vostès van signar un compromís. Vostès van donar la paraula. Quantes estones ens vam passar, i en poden donar fe el conseller Rull, el conseller Romeva, la Marta Rovira, jo mateix, amb alguns de vostès aquella nit del 8 de gener repassant què era «estabilitat parlamentària? Quantes hores ens hi vam passar, nosaltres? O amb la Marta Rovira, quan els preguntàvem: «Com volen negociar els pressupostos? I ens van dir: «No, no, el Govern que els aprovi, ja els negociarem. «–Ei!, que demà van els pressupostos al Govern. –Tranquils, que hi vagin. Ens poden aguantar la mirada? A mi segurament me la poden aguantar, a mi me la poden aguantar. El que no sé..., si podran aguantar la mirada a tota aquella gent que amb tants sacrificis fa quatre anys que es mobilitza, que tenen una il·lusió i que tenen un somni. [[Aplaudiments.]] A ells no sé si els podran aguantar la mirada. Com deia aquell, és molt senzill apel·lar a la valentia des d'una distància segura. «Facin això, facin allò, que es mullin els Mossos, que es mullin els lletrats, que es mullin aquells; facin això, siguin valents. Aquí qui ha demostrat valentia és aquest Govern, que no ha fallat en res del que s'havia compromès. Nosaltres, en aquest moment, som on ens vam comprometre que seríem. Nosaltres no hem fallat i nosaltres no fallarem. I, per acabar, i lamento haver estat tan explícit: president, en el debat d'investidura vas dir, i ens vas apel·lar a tots..., i ens vas dir allò..., amb moltes diferències, però de la il·lusió dels setanta-dos diputats, ens vas dir allò de: «Deixeu l'orgull i agafeu la dignitat. Avui alguns han triat l'orgull. Junts pel Sí sempre triarà la dignitat. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. D'acord amb el que disposa l'article 125 del Reglament, el Govern ens ha demanat la retirada del Projecte de llei de mesures fiscals, administratives, financeres i del sector públic. Diputats, diputades, moltes gràcies. S'aixeca la sessió fins demà matí a les deu.