Diputats, diputades, bon dia. [[Pausa.]] Vagin seient als seus respectius escons... [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el transport sanitari i els serveis d'emergències]] [[302-00096/12]] Reprenem la sessió amb el punt vintè de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el transport sanitari i els serveis d'emergències, presentada pel Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per exposar aquesta moció té la paraula el diputat senyor Vidal Aragonès.
Bon dia. En primer lloc, volíem reconèixer i agrair als i les que han estat l'origen de la present moció, que és el col·lectiu Tècnics en Lluita. Amb aquesta moció, nosaltres hem volgut acompanyar les lluites que estan desenvolupant diferents col·lectius de treballadors i treballadores del Servei d'Emergències i dels serveis sanitaris. Però hem volgut també fer altres exercicis. El primer, el de radiografiar el que és el sector en el dia d'avui i, el segon, el de posar alternatives. Primer, en aquesta radiografia, hem volgut aproximar-nos i manifestar –perquè quedi molt clar– tot el nostre suport als treballadors i les treballadores del transport sanitari en la tasca que duen a terme –i del Servei d'Emergències també–, perquè són, al final, els i les que sustenten el sistema de transport sanitari i d'emergències. Però reconèixer, d'una manera molt contundent, que l'actual model de gestió és un absolut fracàs. I aquesta caracterització de fracàs, nosaltres la fem després d'analitzar les dades del mateix departament. Dades del departament que ens diuen: increment d'un 78 per cent de les reclamacions d'usuaris, manca de coordinació entre unitats centrals i territori, empitjorament del sistema d'assistència, envelliment de la flota de vehicles i mala gestió de les rutes programades. Si, a això, a la vegada també hi afegim el reconeixement que fa el Departament de Salut sobre les penalitats imposades a les empreses adjudicatàries, tindríem simplement, per un període que va des del final del 2015 fins al final de 2018, de vuitanta-vuit penalitats derivades de seixanta-set expedients, per un valor –i ho volem repetir– d'1.073.264 euros, més d'un milió d'euros de penalitats i el que això arriba a significar de grau d'incompliments. Davant d'això, nosaltres hem fet proposta de màxims i de mínims; o propostes per a un altre model de gestió, i propostes dins de l'actual model de gestió. Primera alternativa: preparar, des d'ara, el procés d'internalització de la gestió del transport sanitari de Catalunya. I diem també que fins que no es faci efectiu aquest procés d'internalització, d'altres mesures que després explicarem. Això sí, també expressem que aquest, el procediment d'internalització, es pot fer efectiu ja, si tenim uns informes que ens diguin que els incompliments que fan algunes adjudicatàries són suficientment greus com per extingir el contracte i no haver d'indemnitzar-los ni amb un cèntim. No volem enganyar ningú, des de la CUP - Crida Constituent, el nostre model és el públic, de gestió pública. I ens resultaria incomprensible que, des d'un departament governat per Esquerra Republicana, no s'optés, amb la major brevetat possible, per internalitzar un servei que gestionat de manera privada fa aigües. Però també volem que fins que arribi aquest exercici d'internalització efectiva del servei hi hagi unes millors garanties de control i seguiment de les contractes, i hi hagi unes millors condicions de treball no únicament per al subcontractat, sinó també per aquest grup reduït de treballadors i treballadores que formen part també del servei, i que tenen contractació directa a través del SEM. Què estem proposant? Doncs, control del servei per avaluar cada sis mesos el compliment del contingut de plecs de les condicions laborals, dels temps màxims, dels codis mèdics o d'una cosa tan senzilla com venir a explicar i a justificar, quan en un servei no urgent, com un transport no urgent, l'espera és de més de dues hores. I, per una altra banda també, que, fins que la internalització no es faci efectiva, els plecs de condicions han d'incloure qüestions que ens semblarien tan senzilles, tan simples i tan assumibles com que a igual feina es cobri igual salari. I, per tant, que no tinguem, a través de la subcontractació, realitats per les quals hi ha treballadors i treballadores que fan la mateixa feina i cobren un 40 per cent menys. També, fins i tot, que hi hagi com a referència el conveni col·lectiu del sector, i que cap treballador o treballadora pugui cobrar menys que allò que estableix el conveni col·lectiu del sector i que, per iguals funcions, puguin cobrar el que estableix el conveni col·lectiu del SEM. Limitar la contractació temporal únicament als supòsits de temporalitat. No és possible que, amb la gestió, o a través de la gestió d'un servei públic s'estigui donant tota una sèrie de supòsits de contractació temporal, en uns casos, fraudulents, i en alguns altres, legals, però no necessaris. I també limitar la subcontractació de la mateixa subcontracta al mínim legal, que això no es converteixi, moltes vegades, en una cadena inacabable de subcontractació. En definitiva, garantir els plecs de condicions, condicions laborals dignes i condicions laborals estables. Una qüestió de mínims. I per últim, hem volgut també, a través d'una transacció amb el grup dels comuns i amb el Grup de Ciutadans, que els treballadors i les treballadores del SEM –els contractats directament pel SEM– incorporin ja en les seves retribucions els increments que es van aprovar en el Decret 3/2019. Als grups de govern els volem fer un trasllat: vostès, amb aquesta votació d'aquesta moció no estan únicament votant per un transport sanitari, sinó que estan votant per mantenir un model de gestió fracassat, o per apostar per un model de gestió públic. I haurien de fer una altra reflexió si en la realitat que significa [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –i vaig acabant, president– l'actual gestió privada, vostès la mantenen, això significaria o ja haurien d'explicar que avantposen, per una banda, els negocis d'unes concretes empreses, i que no aposten per un servei públic de qualitat, eficient i amb condicions laborals dignes.
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades té la paraula en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Assumpta Escarp.
Gràcies, president. Diputats, diputades, en primer lloc, saludar i manifestar la solidaritat del Grup Socialistes i Units per Avançar amb els i les professionals i els treballadors i treballadores tant del Servei d'Emergències Mèdiques com del transport sanitari, que avui ens han volgut acompanyar i manifestar també aquí, i així, la seva preocupació per la situació en la que viuen ambdós col·lectius. Feia el diputat Aragonés, en la presentació de la moció, una radiografia de la situació. Jo, en aquesta radiografia, hi afegiria potser una part de la història, no? Que aquesta història comença l'any 2015 amb aquell Govern dels millors, que amb el Boi Ruiz al capdavant de la conselleria de Salut, treia un concurs –quasi a les portes d'unes eleccions– que ha estat..., bé, un concurs de més de 2.000 milions d'euros en els deu anys i que, d'alguna manera, des del primer moment s'ha vist que no només era el millor model, sinó que, a més, ha estat un fracàs de model i de gestió. Fracàs, jo crec que des del primer moment s'ha vist, i ho vam veure aquí durant l'any 2016, perquè vam veure multitud de mocions, preguntes al Govern, i també propostes de resolució en la mateixa Comissió de Salut, que plantejaven les queixes a territoris, pels incompliments de les normatives establertes, pel mal estat de les bases, pel maltractament als professionals, per l'incompliment del temps de resposta màxima. I aquí, a l'abril del 2016, es va aprovar en aquest Ple una àmplia moció on intentava abordar els problemes del transport sanitari i buscar una resposta. Una moció que també va ser avalada, en aquell moment, pel grup que donava suport al Govern i el conseller Comín. Però que, a l'hora de la veritat, els incompliments van ser d'una manera sistemàtica. I, per tant, no es van complir cap d'aquests acords que avui, en aquesta moció, tornem a reclamar que es compleixin. Al final, un pensa que és que al Parlament se li fa cas de tant en tant, i quan no convé, doncs no convé. Però, normalment, no convé quan afecta els ciutadans i ciutadanes d'aquest país, o afecta molts treballadors d'aquest país. Per tant, l'única cosa que es va fer va ser un informe de l'Aquas que, realment, recomanava una sèrie de canvis que, en el seu moment, tampoc s'han portat a terme. Mentrestant, tenim, diguéssim, continuant amb aquesta radiografia –i crec que ho ha fet molt bé el diputat Aragonès–, uns treballadors i treballadores del transport sanitari al límit, tant pel que fa a les condicions laborals, com per la impossibilitat de prestar un servei de qualitat. Un model que no funciona, necessitats no cobertes, expedients oberts a les empreses concessionàries que tampoc sabem si són o no causa d'extinció del contracte. Uns i unes professionals del Servei d'Emergències Mèdiques, el SEM, que com ells diuen, arriben els primers i cobren els últims, que estan fent una vaga de dos dies, i que estan al límit. En aquest sentit, s'han incorporat a aquesta moció les esmenes per garantir els seus drets retributius i els seus drets de negociació col·lectiva, que creiem que ha estat un encert i que, per tant, hi donarem suport. Perquè als i les treballadores del SEM no els reconeixen ni l'increment retributiu aprovat per a la resta de treballadors públics, ni aconsegueixen tancar un conveni. I, mentrestant, la situació és que hi ha dies que ens manquen més de la meitat dels professionals o no es poden cobrir el cent per cent de les unitats. En aquest sentit, donarem, doncs, suport a la moció i als textos transaccionals a què s'ha arribat, d'aquesta moció sobre el transport sanitari, per poder ajustar el model establert l'any 2015 i avançar cap a un model de gestió de titularitat i provisió pública. Hem presentat una esmena, en el sentit d'obrir el debat, d'esperar que s'acabi la concessió. No ha estat admesa i, en aquest sentit, ens abstindrem en aquest punt, el punt número 3. Però més, jo crec..., no perquè no estiguem d'acord en el fons de la qüestió, que anem cap a un model de gestió i titularitat i provisió pública, sinó que –en tot cas– és que creiem que s'han d'acabar primer les concessions. Donarem suport perquè es realitzin i siguin lliurats els expedients sancionadors, que la consellera va esbossar en la resposta a la interpel·lació, per disposar de tota la informació i actuar en conseqüència. També donarem suport per garantir les condicions laborals –com no pot ser d'una altra manera– dels treballadors dels dos col·lectius, com he dit abans. I, en definitiva, esperem que aquesta moció tingui més èxit que la del 2016 i que siguem capaços de superar els greus perjudicis que en aquest moment estem generant als usuaris, als pacients i als i les professionals que arriben sempre els primers, i que esperem que ho continuïn fent. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la diputada senyora Gemma Espigares.
Gràcies, president. Començo, com han fet els que m'han precedit, saludant les persones que avui ens acompanyen o que ens segueixen, amb qui, a més a més, hem pogut estar parlant. Perquè avui fem dos coses: avui parlem de detalls concrets de les problemàtiques que té el transport sanitari en aquest país, però també parlem de model. I crec que és important que posem les bases sobre cap a quin model hem anat treballant els últims anys. Òbviament, aquelles deficiències que hi ha –que n'hi ha–, i que les hem de poder millorar, però també totes les fortaleses que té el sistema, i que també són molt importants. El Sistema d'Emergències Mèdiques, el SEM, crec que convindrem que és un sistema, és un pilar d'aquest sistema sanitari que tenim; no només pel que coneixem segurament més tots, que són aquestes ambulàncies grogues, majoritàriament, que van pel carrer i que arriben quan hi ha un accident, quan hi ha un problema, sinó també totes les ambulàncies que fan el transport programat. I també tota la gent que hi ha a les centrals de coordinació, atenent aquests telèfons, atenent el 061 i donant consells sanitaris. Perquè, per nosaltres, tota la part de prevenció també és molt important. Per tant, un sistema que ens aporta també equitat, perquè la isòcrona per atendre, per exemple, un infart, és la mateixa a Lleida que a Barcelona. I això sabeu que no passa amb totes les especialitats del món de la salut. I un sistema que té els professionals –avui s'ha dit– amb una situació complicada i que també hem d'abordar. Uns professionals que posen el sistema al servei de la gent vint-i-quatre hores al dia, set dies a la setmana. I que, a més a més, ho fan amb més de dos milions d'alertes cada any i que, per tant, no és menor. Un sistema que també està en constant millora, i en constatem algunes coses: uns protocols com el Codi ictus, el Codi IAM, el Codi politrauma, que són referents a nivell internacional, que estan basats en evidència científica i que milloren, any rere any. Uns projectes internacionals, com el POCTEFA, un programa europeu fet amb Espanya, amb França, amb Andorra i també amb part de les universitats d'aquí. Una aplicació que ens geolocalitza i que envia dades constantment, i això no és menor: que cada ambulància vagi amb una tauleta vol dir que en el moment que estàs atenent les víctimes tens tot l'historial, i, per tant, això també és una millora que hem constatat. Una assistència especialitzada, per exemple, un metge que està in situ, o una infermera que està in situ i necessita un altre, per exemple, pediatre especialitzat i que via telèfon l'assisteix. I un sistema en constant adaptació. La memòria de la Central de Resultats de l'Aquas –que a més a més una de les esmenes va en la línia de que es torni a fer, perquè ens aporta moltes dades– diu que el 45 per cent de les incidències es resolen via trucada telefònica. Per tant, tenim un sistema que resol via telefònica, i que només –només– el 16 per cent de les incidències necessiten un recurs amb suport vital avançat, per tant, amb metge i/o amb infermera al territori. Per tant, no ho puc compartir, diputat Vidal, quan diu que el model és un fracàs. El model s'ha constatat que funciona; el model salva vides, que és el més important. I a més a més demanaré, president, la lectura del punt 4.b, perquè em sembla un error molt important i un atac contra una professió, en aquest cas el col·lectiu infermer, quan es diu que es vol retornar al model anterior, quan hi ha ambulàncies amb tècnic i infermera que estan resolent. Per tant, no es pot, a la Comissió de Salut, dir que les infermeres han de progressar, que han de tenir oportunitats, i alhora dir que són un fracàs i que necessiten anar acompanyades d'un metge per curar. I, finalment, conscients de la situació laboral que viuen els treballadors, el Govern no pot substituir la negociació col·lectiva –i això ho saben–, però sí que pot fer de facilitador i pot fer, com a mínim, dues coses –dues coses. La primera, auditar –i ho va dir molt bé la consellera Vergés l'altre dia–; l'objectiu no és penalitzar les adjudicatàries –no ho és–, l'objectiu és que funcionin bé. Crec que això ho entén tothom. Però tot i així hem passat de 180.000 euros de multes a 1 milió de multes. Per tant, un govern que està fiscalitzant què és el que no funciona. I un govern que té tota la intenció de modificar les clàusules en els propers plecs. I, en aquest sentit, votarem a favor de gran part de propostes que es feien, per afegir les clàusules ambientals i socials. Per tant, amb el pla estratègic damunt la taula que ha de resoldre algunes coses, amb els grups focals, amb treballadors i associacions per acabar-ho de resoldre, i amb l'alta satisfacció –123 reclamacions a l'any, menys del 0,01 i menys que qualsevol altra comunitat autònoma–, model que funciona, model que salva vides i alta satisfacció. Per tant, posem-nos en allò que no funciona, però no degradem allò que sí que estem fent bé. Gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, i en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Lluís Guinó.
President, president, consellers, diputats, diputades, deixin-me començar, com han fet els anteriors compareixents, donant la benvinguda a les persones que es troben avui entre nosaltres. De fet, aquesta hauria de ser una activitat habitual, que és que tots aquells sectors de la societat que tinguin alguna inquietud o alguna problemàtica que els preocupi tinguin la possibilitat, precisament, de treballar conjuntament amb els grups parlamentaris per intentar arribar a solucions i que puguin participar activament en aquestes solucions. Per altra banda, em volia concentrar en el que afecta especialment els treballadors, més enllà del model. No entraré en el que és la valoració estricta ni conceptual del model, em volia concentrar en aquells aspectes que afecten més directament els treballadors, que aquesta moció precisament en destaca uns quants aspectes, i nosaltres els volem subratllar. Hi ha una qüestió que té a veure amb que totes aquestes qüestions que afecten el SEM fan necessària una revisió crítica pròpiament del sistema i del funcionament, i a més a més s'ha de fer la revisió crítica amb la participació activa dels actors de l'activitat, i especialment dels treballadors, per una banda, i dels usuaris, per l'altra. Llavors, hem de crear mecanismes de participació, en aquest debat que s'ha d'obrir, i, per tant, hi ha, d'alguna manera, definits diferents espais. Un és el mateix pla estratègic, que ha de permetre, amb la participació, hi insisteixo, de treballadors i d'usuaris i de la mateixa Administració, fer propostes de millora per al futur, sense oblidar que es tracta d'un servei públic i que, a més a més, com a conseqüència d'altres mocions que ha aprovat aquest mateix Parlament, s'ha de plantejar com a servei públic, a més a més des d'un àmbit de gestió estrictament pública, que aquesta és una de les modificacions, segurament, que s'han de portar a terme en el període que ve a partir d'ara. Sobretot, però, no oblidar-nos mai de que s'ha de fer un debat profund, i es pot fer en el grup pròpiament estratègic, però també es pot fer a través de diferents comissions, fins i tot en comissions territorialitzades que ja s'estan portant a terme –algunes a Girona: comissions de rutes. I un dels aspectes que m'ha cridat més l'atenció en l'estudi, en la preparació i en entrar a fons en la qüestió que ataca precisament aquesta moció –i per això agraeixo a la CUP que l'hagi iniciat– és que aquest és un servei que ha de ser especialment curós i ha de tenir en compte, precisament, les característiques territorials del nostre territori. El nostre territori és divers i, per tant, segurament no es poden fer..., aplicar criteris genèrics ni criteris generals, sinó que s'ha de tenir molt en compte l'estructura territorial del nostre país. I aquest és un aspecte a què volem donar nosaltres, com a Junts per Catalunya, una especial transcendència. Deia també que, com que afecta també els treballadors, i de forma molt directa..., tot el que té a veure amb les qüestions estrictament laborals: volem que s'apliqui el conveni; volem que es paguin les hores que s'han de pagar; no volem..., o no defensem contractacions de caire precari; volem que hi hagi estabilitat professional, i a més a més estem d'acord amb una esmena presentada per altres grups parlamentaris que hi hagi, precisament, l'aplicació directa del que són els increments salarials que s'han fet a l'Administració pública, precisament del Decret llei 3/2019; per tant, hi estem d'acord també, que aquesta és una millora. I, pel que fa pròpiament als plecs de contractacions, certament, en totes les qüestions de polítiques públiques, en tots els àmbits, s'ha fet un esforç, els darrers anys, per intentar que els plecs siguin més justos; siguin, des d'una perspectiva social, més potents, i fins i tot, des d'un punt de vista ambiental, també tinguin les seves característiques i, d'alguna manera, que siguin més exigents amb les empreses adjudicatàries. I, en això, hi ha diferents punts d'aquesta moció, que també els votarem a favor, que exigeixen més igualtat, que exigeixen més compromís per part de les adjudicatàries, i més respecte, precisament, als drets laborals dels treballadors. I aquest és un altre aspecte a què nosaltres també donarem suport, i que creiem que és bàsic i fonamental que així sigui. I; en darrer terme, una qüestió que té efecte a tots els àmbits de l'Administració pública: cal ser més transparents, cal ser..., o cal donar l'oportunitat a les auditories, siguin externes o siguin internes; s'ha de treballar i s'ha de desenvolupar la tasca administrativa i la tasca pròpiament del servei, però han d'estar en constant revisió crítica, aquesta tasca i aquest servei, perquè, certament, sense una revisió crítica del sistema ni de les polítiques públiques és impossible aplicar criteris de millora. Per tant, convidem també els usuaris i convidem també els treballadors a que facin i participin activament en el que és la revisió crítica del model. En definitiva, acabarà havent-hi una moció que tindrà el suport majoritari de tots els grups parlamentaris. Agraeixo a la CUP que hagi fet aquesta proposta, s'agraeixen també totes les esmenes presentades. I crec que hem aconseguit o aconseguirem un consens entre tots els grups parlamentaris [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] que no s'ha de quedar precisament aquí al Parlament, sinó que el que és interessant d'aquestes mocions és que tinguin una translació directa en la gestió diària del Govern i que satisfacin les inquietuds...
Diputat...
...dels treballadors i, bàsicament i fonamentalment, dels usuaris del servei. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula la diputada, senyora Marta Ribas.
Bon dia, president. Consellers, diputats i diputades, i especialment al públic assistent representant del sector, tant del transport sanitari com també del SEM... Estem parlant en aquesta moció del concurs públic més important segurament dels darrers anys a Catalunya, no només per volum econòmic d'aquest concurs, sinó també per la polèmica i problemàtica del sector, del servei i del mateix concurs en si i de com s'ha gestionat posteriorment. Hi havia dubtes raonables des de l'inici del planteig que va fer el conseller Boi Ruiz, del nou model, de com això podia afectar diferencialment segons quins territoris; de com podia afectar la lògica prèvia d'unificació de qualitat del servei a tot el país; dels indicadors com, per exemple, les isòcrones, i de com podia afectar també el paper dels professionals sanitaris que treballen en aquest sector, en aquest servei. Tots aquells dubtes i temors que hi havia inicialment abans de fer aquell concurs, i mentre s'estava preparant, la veritat és que es van materialitzar i han continuat fent-se realitat durant aquests anys. Hi ha hagut problemes i retards. Hi va haver problemes i retards en el desplegament, però hi ha hagut problemes de retallades de condicions laborals, d'acomiadaments, de problemes entre els papers dels professionals dins d'aquest sector; de deficiències tècniques amb vehicles, amb materials, amb bases on es treballen; d'incompliments en temes de salut laboral, i sobretot d'insuficiència i empitjorament del servei també per a la ciutadania, amb irregularitat territorial i, per tant, amb trencament de la lògica de qualitat del servei que s'ha de rebre, visquis on visquis de Catalunya. Això quant a transport sanitari urgent. Si parlem de transport sanitari no urgent és un absolut desastre: hores i hores d'espera per a la ciutadania; trajectes llarguíssims per un transport d'anada de l'hospital a casa o de casa a l'hospital. Bé, ho hem estat denunciant en moltíssimes ocasions al Parlament de Catalunya, ho han estat denunciant especialment els treballadors i treballadores d'aquest sector i també els usuaris. I ho va constatar l'informe de l'Aquas del 2016, que aquest sistema, que aquest model no funcionava i deia moltes coses aquell informe. Però, permetin-me fer incidència especialment en el punt a què han fet referència la diputada d'Esquerra Republicana, del que parlarem avui en aquesta..., i votarem en aquesta moció, el punt 4.b d'aquesta moció. L'informe de l'Aquas del 2016 deia que en l'amplíssima majoria dels casos, un 97 per cent, quan intervé un DIR no ho fa sol i es mobilitzen entre un 30 i un 40 per cent més de dispositius que en el model anterior. D'això és del que està parlant el punt 4.b de la moció. Tornem al model més eficient de serveis activats que hi havia anteriorment, perquè la demostració d'aquests anys és que aquest sistema actual, que aquest model que es va posar en aquest concurs, no està sent eficient. Mirin, nosaltres creiem que ni el 2016, a partir d'aquell informe de l'Aquas, ni a posteriori, amb els governs posteriors ja amb Esquerra Republicana portant aquest departament i aquestes responsabilitats, no s'han fet les correccions suficients a tot allò que ja es va detectar d'errors en el model. Per tant, sí, creiem convenient i adient aquesta moció de la CUP i farem suport a tots els punts, perquè, igual que ja ho hem fet anteriorment, creiem que realment la demostració d'anys i panys ens fa pensar que potser haurem de plantejar rigorosament i seriosament que aquest servei és dels que hauríem de fer l'esforç d'internalitzar en la seva gestió. I el que diu el punt de la moció de la CUP al respecte és que ho fem quan acabin les concessions, si és que no s'ha fet abans. I el «si és que no s'ha fet abans entenc que vol dir, per altres punts de la mateixa moció, que el Govern exerceixi el control de com estan gestionant aquestes empreses i que, per tant, si no ho estan fent bé, se'ls pugui retirar la concessió amb totes les raons del món i legals. Hem incorporat dues esmenes. Una perquè es repeteixi aquell informe de l'Aquas amb els mateixos criteris del 2016; l'altra, per parlar de la problemàtica del personal del SEM, que és que qui està gestionant i canalitzant tota aquesta gent que espera i desespera pels problemes del transport sanitari. Ho està fent amb retallades de condicions laborals, amb menys personal, per tant, no?, amb menys condicions. I ens reclamen aquesta setmana, amb dos dies de vaga..., li reclamen al Govern que es posin solucions a aquest tema. I, per tant, l'altra esmena és una, crec jo de justícia, que evidentment sembla que serà aprovada, que és que se'ls apliqui com a mínim allò que aquest Parlament ha aprovat, que és el decret llei que millora les condicions, l'increment salarial per a tots els treballadors públics, i que es faci independentment de la negociació que estan fent d'un conveni col·lectiu. Consellera, president, traslladin als responsables del SEM que ho compleixen, perquè si ens porten aquest tema avui aquí [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , si han fet dos dies de vaga és perquè el que no estava passant aquests darrers dies és que en la negociació se'ls garantís...
Diputada...
...que se'ls tractarà com a la resta del personal públic de l'Administració de Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Jorge Soler.
Bé; moltes gràcies, president. President Torra, consellera, conseller, diputades i diputats, en primer lloc, jo vull començar donant les gràcies per aquesta moció. Jo crec que és molt important que puguem debatre un tema que és evident que ha de ser una de les prioritats, és essencial dintre del sistema sanitari. Per tant, el meu agraïment al poder tenir aquest debat. Fer-ho i escoltar els treballadors, haver seguit la vaga, m'ha fet recordar aquella sensació, pràcticament jo crec que és indescriptible, doncs, de gratitud quan arriben els companys del SEM, quan un els ha trucat o quan els ha trucat el company, perquè us necessitem. I, per tant, doncs, des d'aquí dir-vos que aquest sentiment de gratitud que tenim els companys, els treballadors sanitaris quan arribeu, doncs el teniu ara també quan us representem aquí políticament. Per tant, doncs, moltes gràcies per la vostra feina. Perquè, de fet, recordava que d'això anava la meva primera moció, quan vaig entrar en aquest Parlament, en la legislatura passada; hi havia problemes, ara els ha descrit molt bé la diputada, hi havia informes, hi havia moltes queixes al sistema sanitari, en concret al transport sanitari, i això vam fer, vam situar, en aquella legislatura, al començament, doncs, situant el focus en el tema del transport. Semblava que aquelles polítiques servirien per fer grans canvis, però els grans canvis, desgraciadament, solament van servir per destituir un gerent, però, després, cap canvi més va arribar. Per això, potser, em va sorprendre ahir, quan a la meva pregunta, a la sessió de control, jo preguntava per tot això, exactament, quins compromisos s'arribarien amb els treballadors del SEM, doncs, bé, com sempre, ja comença a ser anava a dir «cansí, pràcticament és l'habitual, no?, una resposta en la qual no es dona cap resposta no al que jo dic, que, en el fons, això importa ben poc, sinó és que jo traslladava el que vosaltres m'havíeu explicat i ens havíeu explicat en aquest Parlament com a treballadors i com a representants sindicals; per tant, doncs, em sorprèn aquesta negativa. Per això, aprofitant que avui tenim el molt honorable president, doncs, m'he quedat content de saber que us l'heu trobat i que ell us ha dit que tindrà, ara sí, el compromís perquè us escoltin. Una pena que, durant tota una vaga, en la qual reclameu, no?, doncs, una reunió..., crec que tampoc era demanar massa, ja no dic dir-vos «sí, que és el que segurament és el més legítim, però, bé, entenc que és el Govern i ha de tenir les seves formes; ara, seure a escoltar-vos i mirar a la cara, crec que era el més just. Desitjo que, avui, ja que us l'heu trobat..., gràcies per estar aquí. Ahir crec que..., potser, se'm va escapar, perquè em vaig ficar, potser, emotiu, eh?, però us vaig dir «àngels. Disculpeu-me, però sincerament és el que pensem els que treballem, en el meu cas, en una consulta abans d'entrar en política, quan arribeu. Per tant, gràcies, gràcies per la vostra feina. Crec que és evident, se'm nota, al meu parlar i en la meva mirada, la meva admiració pel vostre col·lectiu; sempre ha estat immensa. Crec que aquestos temes s'han de prioritzar, no tant com –crec que us ho vaig dir a la reunió– per l'increment salarial, és legítim, i, per tant, doncs, poc més a dir del que ja han dit els companys, hi ha un acord i s'ha de complir, i als treballadors se'ls ha de pagar. Però, com ahir vaig explicar, per totes les qüestions preocupants, territorials, de mancances, que crec que hi esteu absolutament d'acord. Hem ficat esmenes, diputat, concretament, pel to que habitualment intento mantenir..., doncs on vosaltres dèieu «el model és un fracàs, jo preferiria dir «és un model que cal millorar; és evident que hi ha moltes coses que estan malament, soc el primer que intento des d'aquí dir-ho i recriminar-ho, però crec que potser el redactat és una mica, bé, més subtil, una mica més lleuger. En tot cas, allà on volíem afegir «allà on s'ha demostrat que el model no ha funcionat, i em consta que això no ens ho ha acceptat; ens hagués agradat molt revisar-ho. I agrair especialment la transacció on hem arribat. Vostè sap que nosaltres vam demanar, com tantes vegades fem a la comissió, la compareixença de la consellera, del personal, dels directius del SEM. Acostumen a tombar-nos aquestes peticions perquè no volen que nosaltres els ho diguem. Per tant, que en una moció puguem dir i garantir que vindran, m'agrada especialment. Per tant, president del Parlament, president Torra, consellera, conseller, diputades i diputats..., però molt especialment treballadors del SEM, treballadors del transport sanitari, ens importeu, agraïm i reconeixem la vostra feina, n'estem orgullosos, sou els primers en arribar i la nostra societat us ha d'estar molt agraïda. Des de Ciutadans creiem que, per garantir un sistema sanitari públic d'igualtat per tots els catalans, podeu comptar amb nosaltres. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Disculpes, també, per la distracció. President de la Generalitat, consellera, conseller, diputades, diputats, treballadors del Servei d'Emergències, vagi per davant... Aquesta moció..., el que origina aquesta moció és el conflicte laboral entorn dels treballadors del Servei d'Emergències Mèdiques. Per tant, vagi per endavant també el nostre suport a aquesta situació que estan vivint, i, per tant, l'alè suficient i necessari perquè puguin arribar a un acord que pugui ser satisfactori pels treballadors i, després, també, en definitiva, també satisfactori pel servei del qual estem parlant en aquest moment. S'aprofita el conflicte laboral per parlar de model i per fer-ho en dos àmbits diferents, no? Un primer és amb relació al model, si ha de ser públic o privat. Així com en altres ocasions nosaltres expressem els nostres dubtes i ens remetem a que s'estudiï el suficient per saber si un determinat servei públic s'ha de prestar amb mitjans estrictament públics o es pot fer a través d'una col·laboració publicoprivada, en aquest cas, nosaltres tenim clar que la col·laboració publicoprivada és el mecanisme útil i el mecanisme eficaç per dur a terme aquest servei. Per tant, votarem en contra de totes aquelles propostes de la moció que demanen anar a un model estrictament públic. Amb relació al model de servei d'emergències mèdiques implantat, és una constant de tota aquesta legislatura les crítiques, les queixes, les mocions, les propostes de resolució amb relació a les moltes disfuncions que està patint aquest servei. Per tant, creiem que el Govern el que ha de fer és actuar en aquest sentit, el que ha de fer és corregir totes aquestes disfuncions, i aquesta ha de ser la solució; la solució no pot ser dir: «Ho tanco tot i torno al model anterior. Per acabar, el model de col·laboració –tornant al començament– publicoprivada exigeix fonamentalment dues coses per al Govern o per a l'Administració: primer, un plec de condicions acurat –i, en aquest sentit, posar en valor la Llei de contractes de serveis a les persones, que ja recollirà moltes de les condicions que es demanen en aquesta moció, que és el lloc a on s'han de recollir–, i, en segon lloc, per part del Govern, hi ha d'haver un control, un control molt acurat de que efectivament totes aquelles condicions que es van posar en la licitació s'estan complint i s'estan complint correctament. I, per tant, si hi han incompliments, també s'han d'aplicar les penalitats, no perquè ho digui el Parlament, sinó perquè ho analitza el Govern i arriba a aquesta conclusió. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del subgrup proposant, i per posicionar-se sobre les esmenes, té la paraula de nou el diputat senyor Vidal Aragonés.
Primer, agrair al Grup Socialistes i a la senyora Escarp especialment tant el reconeixement de que el model és fracassat com les esmenes fetes; una d'aquestes, a més, incorporada. Amb relació al Grup Republicà, i ho volem dir amb el màxim respecte, primer de tot, nosaltres no volem enfrontar treballadors i treballadores i no estem fent cap crítica als infermers o a les infermeres, cap ni una. I voldrem que es llegeixi expressament el punt del qual s'ha demanat la seva lectura perquè es veurà que el que estem demanant expressament és la tornada al model. També sobre... I, per cert, un 20 per cent fracassat, ha reconegut directament a aquesta part, quan no va acompanyada, pel mateix Grup Republicà. A banda, quan se'ns diu que no volen interferir en la negociació col·lectiva, sobre dos qüestions diferents. La primera, sobre el tema del salari mínim. Els hem de recordar, mirin, amb una voluntat de servei públic de la CUP, que ja fa més de tres anys, 17 de novembre del 2015, que el Tribunal de Justícia de la Unió Europea va establir mitjançant sentència que és possible establir salaris mínims. I, per tant, vostès traslladin als seus serveis jurídics el que és una legalitat ja reconeguda fa anys. Però li hem de traslladar una altra cosa altra cosa al Grup Republicà: quan fa tres anys acompanyava una campanya d'«Anem a mil als ajuntaments, que establia un salari mínim de mil euros, que ho estava fent també vulnerant la negociació col·lectiva? Per tant, no es pot anar als ajuntaments a demanar un salari mínim a les contractes i, després, venir aquí al Parlament i dir que això no és legal. Revisin, això sí, també les seves dades, perquè el que aquest grup ha fet en la interpel·lació i ha fet en la moció és utilitzar les dades del departament; no ha utilitzat cap altra dada, sinó les pròpies del departament, i, per tant, la radiografia del fracàs ve determinada per les mateixes dades. Junts per Cat ens diu que volen, volen, volen i volen, però recordin que vostès són govern, i, per tant, poden garantir sous dignes, estabilitat laboral i el descans mínim. I, per últim, volem agrair d'una manera molt especial al Grup de Catalunya en Comú la incorporació que ha fet a través de dues esmenes, una, la de l'Aquas, que l'hem incorporat literal, i la segona, que hem volgut que els treballadors i les treballadores contractats directament [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] pel SEM poguessin ja tenir en la seva propera nòmina, la de juny, l'increment que estableix el Decret 3/2019. Hem canviat el redactat simplement perquè avui no vinguessin aquí des del Govern...
Diputat...
...a dir-nos que estàvem interferint en la negociació col·lectiva, i, per tant, buscar un mecanisme on hi ha un acompte laboral, ja ho cobren i, al final, s'ha d'incorporar. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. S'ha sol·licitat la lectura del punt 4.b, abans de la seva votació. Hi ha alguna petició de votació separada? [[Pausa.]] Sí, senyora Caula.
Votació separada del punt 2, per un altre costat el 3, i el 4.b també a part.
Cada un d'aquestes per separat, eh? [[Pausa.]] Sí. Senyora Granados, digui'm.
El 3 i el 7.
Molt bé. Alguna petició més? [[Pausa.]] Sí, senyor Rodríguez.
2, 3, per un costat; 4, 7, 8, 10 i 11, per un altre.
Sí, senyora Bravo.
El 4.b, creo que ya estaba pedido, pero... Por separado.
Sí. D'acord. El senyor Rodríguez m'ha dit 4, 7, 10 i 11, eh? [[Veus de fons.]] I el 8, perdó. [[Pausa.]] Molt bé. Passem a la votació, doncs. Comencem votant el punt número 2 –punt número 2. Comença la votació. El punt número 2 queda rebutjat per 29 vots a favor, 62 en contra i 35 abstencions. Passem ara a votar el punt número 3. Comença la votació. El punt número 3 ha estat aprovat per 12 vots a favor, 4 en contra i 110 abstencions. Passem ara a votar el punt 4.a –4.a. Comença la votació. El punt 4.a ha estat aprovat per 123 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. I ara passem a votar el 4.b. Abans, però, procedirem a la seva lectura. Per tant, demano al secretari Pérez que faci lectura del punt 4.b.
«4.b. Garantir el transport sanitari urgent amb el model anterior; és a dir, equip multidisciplinari i USVA.
Passem a la votació d'aquest punt. Comença la votació. El punt 4.b ha estat rebutjat per 29 vots a favor, 59 en contra i 38 abstencions. Votem ara el punt 7 –el punt 7. Comença la votació. El punt setè ha estat aprovat per 104 vots a favor, cap en contra i 19 abstencions. I votem ara el punt 8. Comença la votació. El punt vuitè ha estat aprovat per 123 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Votem ara el punt desè. Comença la votació. El punt desè ha estat aprovat per 123 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. Votem ara el punt onzè. Comença la votació. El punt onzè ha estat aprovat per 123 vots a favor, cap en contra i 3 abstencions. I votem ara la resta de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat aprovada per unanimitat; és a dir, 126 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Paraules de comiat de diversos diputats]] Passem al següent punt de l'ordre del dia. En aquest punt els faig avinent que, atesa la petició formulada per diferents grups parlamentaris, obrirem un breu torn d'intervencions, en aquest punt, amb motiu de l'elecció de diversos membres d'aquesta cambra, que han estat elegits en les passades eleccions i que han sol·licitat poder fer una intervenció de comiat d'aquesta cambra com històricament s'havia fet en altres ocasions. I en aquest cas, en primer lloc, intervindrà, per un espai màxim de cinc minuts, el diputat senyor Gerard Gómez del Moral.
Gràcies, president. President, vicepresident, conselleres, consellers, diputades, diputats, aquesta és la meva darrera intervenció des d'aquí, des del Parlament de Catalunya, i acomiadar-se, diguéssim, mai és senzill, mai és fàcil, i sempre hi ha moltes emocions a flor de pell, i més quan, ho he de dir, no?, companys del nostre partit avui no hi són, representen llaços grocs, bé perquè siguin presos, bé perquè siguin a l'exili o bé perquè hagin hagut de renunciar per la repressió. Però, a més a més, no només jo m'acomiado avui, del meu grup parlamentari, sinó que també ho fa l'Oriol Junqueras. I en aquest sentit jo us vull també llegir unes notes que m'ha fet arribar per poder-les llegir avui aquí en el Ple. «President, president del Parlament, conselleres, consellers, diputades, diputats, avui m'adreço a tots i totes vosaltres per acomiadar-me. En pocs dies renunciaré a la meva acta de diputat del Parlament de Catalunya. Ho faig trist i esperançat a la vegada; esperançat, perquè estic absolutament convençut que guanyarem, que aconseguirem la llibertat d'aquest país i ens tornarem a trobar en aquest hemicicle, però també trist per haver de deixar aquesta cambra que tant m'estimo. Us faig arribar aquestes paraules des de la presó de Soto del Real, des d'on escric, però ho faig amb el cor i l'esperit en aquest hemicicle. Ho faig des de la soledat d'una cel·la, recordant les estones de soledat prèvies a l'inici de les sessions on aprofitava la calma i la història que pesa en les parets d'aquest edifici per acabar d'escriure i pensar les meves intervencions. Us enyoro avui i us trobaré a faltar demà; també aquests passadissos, els racons, les escales, el faristol, les preguntes parlamentàries, les interpel·lacions i les discussions, els uixers, les trobades informals amb els periodistes, les vostres cares, les vostres mirades. Avui tanco una etapa que va començar el 2012 com a diputat d'aquest Parlament, la seu de la sobirania del poble de Catalunya, i on hem viscut alguns dels moments més importants de les nostres vides i de la història recent del país. La tanco sabent que no ens aturarem i no ens rendirem encara que ens amenacin o ens empresonin. Si algú creia que desistiríem o renunciaríem és que no ens coneixen. Vull seguir defensant la democràcia i la llibertat a tot arreu, i precisament per això avui faig aquest pas. Tornaré i ens retrobarem, perquè guanyarem, perquè és aquí on s'han de discutir i dirimir els conflictes polítics, escoltant i parlant amb tothom, com sempre hem fet, i perquè la democràcia, la justícia i la llibertat sempre guanyen. Una abraçada, companys i companyes. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] Aquestes són les paraules de l'Oriol Junqueras, un referent, i jo, per tant, avui, en aquesta gratitud, jo només puc tenir gratitud per haver tingut aquesta oportunitat històrica de compartir aquestes dues legislatures, malgrat que són poc més de tres anys, al costat de gent tan immensa com la que he tingut l'oportunitat de compartir i d'haver après a espatlles de gegants. La veritat és que en el Parlament s'hi viuen moments de tots colors: alegries, penes, plors, rialles, corredisses, nervis, abraçades i també moments durs. I jo vull recordar també el 23 de març, que per mi va ser el dia més dur que he viscut en aquest Parlament, quan, després del primer debat d'investidura del company i amic Jordi Turull, ens abraçàvem en el grup parlamentari i tots ploràvem, perquè sabíem que no ens tornaríem a abraçar probablement perquè l'endemà, com va passar, entrarien a la presó. I ho recordo com el dia més dur que he viscut en aquest hemicicle i en aquesta casa, perquè, des d'aleshores, encara no ens hem pogut tornar a abraçar en llibertat ni hem pogut tornar a parlar ni ens hem pogut tornar a trobar totes i tots plegats. I hi ha tantíssima gent amb qui estic content de compartir, doncs, tots aquests anys al Parlament que no la vull citar, per no esgotar el temps, però sou tots, sou tots, de tots els grups, i els podria citar tots, de tots els grups, amb qui hem compartit esgrima parlamentària, però també bons moments, somriures, també discussions, també bronques. I crec que això és el que ha de quedar sempre: l'empatia, la paraula, el debat, des de les posicions ideològiques de cadascú, per descomptat, des de la nostra fermesa en les conviccions, per descomptat, però sempre la paraula i sempre l'agraïment que jo tindré a aquesta cambra per tot el que he pogut aprendre. Com deia Machado, todo pasa y todo queda, y lo nuestro es pasar. Per tant, nosaltres avui passem, ens acomiadem. Ha sigut un plaer servir aquest país al costat de tots vostès. Jo m'emporto un gran record. I com deia també l'amic i company Lluís Llach, que tinguem sort, que tinguem sort tots plegats, perquè de la nostra sort també en depèn la sort del nostre país. Moltes gràcies a tots vostès. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Moltes gràcies, diputat. És el torn, ara, de la diputada senyora Laura Borràs. Quan vulgui.
President, president, consellers, diputats, vaig arribar a aquesta casa de la paraula que fins avui m'ha estat casa després que el president Puigdemont em demanés de ser a les llistes del 21 de desembre. Vaig dir-li que sí –temeràriament, suposo–, que si volia li tancava la llista, i vaig aparèixer de número cinc. Aquell número em feia entrar en política i em feia sortir de la zona de confort, de la meva feina a la Institució de les Lletres Catalanes; em feia passar a ser diputada d'aquesta cambra, membre de la war room, i quasi sense temps de pair la nova situació, de gener a maig, vaig ser nomenada consellera de Cultura del Govern pel president Torra, el més gran honor professional que he tingut –nou mesos, de juny a març. Però com que sabem que abril és el més cruel de tots els mesos, una nova petició del president Puigdemont em feia encetar el camí que ara em porta cap a Madrid. Si fins llavors tot eren honors i privilegis –ser diputada d'aquesta cambra, ser membre del Govern del meu país–, ara s'obre davant meu el camí del deure, del deure personal de continuar treballant amb generositat, lleialtat i fidelitat per fer de Catalunya un país normal. Com ens deia el conseller Rull el dia abans de la constitució d'aquesta cambra, realment entrar a l'hemicicle i seure a un escó per al qual t'han votat impressiona molt. Tenir a les mans allò més preuat, la confiança i la il·lusió de gent que se t'acosta per dir que creu en tu, que t'han votat, és una responsabilitat enorme. Jo he mirat d'assumir-la amb dedicació i competència, i fent-ho hi he descobert amics i adversaris, companys i rivals. Però avui vull donar les gràcies a totes les persones de les quals i amb les quals he pogut aprendre, més enllà de les diferències ideològiques. M'enduc un bon ram de relacions personals amb companys de diversos grups, també del personal del Parlament, dels despatxos, de la cafeteria, els uixers, que sempre m'han tractat tan bé. I en els companys de Junts per Catalunya, amics molts –perquè el que hem viscut en aquest quasi any i mig ha estat molt intens, com ara deia el Gerard, d'un altíssim voltatge emocional, segurament irreversible i que ens ha marcat indeleblement–, en els companys de Junts per Catalunya, hi he trobat persones amb qui quasi segur tindré per sempre un lligam molt especial, que neix del compromís i també de les vivències compartides. Són les llums que m'enduc d'aquest Parlament. Però també hi ha hagut ombres: els intents fallits d'investidura, les detencions, els empresonaments... Potser no ho hem repetit prou o potser ho hem repetit massa, però no ens podem permetre oblidar ni un sol moment que quan la repressió pren la forma de causa general contra les idees, contra la dissidència, contra la llibertat d'expressió i de manifestació, les víctimes de l'onada repressiva no són només les persones, poques o moltes, obligades a respondre davant dels aparells de l'Estat: la víctima principal és la societat en el seu conjunt, que vol dir tots i cadascun dels ciutadans que la conformen, fins i tot aquells que s'alineen amb el bàndol repressiu o que simplement callen i miren cap a una altra banda, confiant estar a recer de l'autoritarisme. Perquè els drets civils i polítics no són mai drets si són parcials. «Mai cap país pot mercadejar la qualitat de la seva llibertat, deia Xirinacs. «I la llibertat és dignitat, hi afegia el president Macià, que també deia: «Catalunya complirà els seus deures costi el que costi. I crec humilment que tenim un deure, tots els diputats d'aquesta cambra, amb els nostres companys que són a la presó i a l'exili. Marxo amb aquesta recança, que és tanmateix un esperó per continuar endavant. Marxo, però, en companyia de Jordi Sànchez, dels consellers Rull i Turull, que no han pogut ser diputats plens d'aquest Parlament en aquesta legislatura. Marxo amb ells, i segurament traureu els llaços grocs que ens els fan tristament presents, però no els oblideu. Jo seguiré treballant per ells i amb ells. Acabo, però, amb paraules del meu molt estimat i també molt honorable president Torra. L'any 2012, parlant amb Pere Cardús, li preguntava sobre la independència dels Estats Units, i ell responia que va ser tota una generació, amb el suport del poble americà, la que va tirar endavant la independència. A nosaltres ens passarà igual. La independència no és un objectiu de partit, sinó de país. Aquest és l'immens desafiament que té Catalunya: trobar líders que conformin equips compromesos amb el procés d'alliberament nacional i que siguin capaços de treballar junts. I no només en l'àmbit de la política, sinó també de l'economia, la cultura, el dret, la ciència o l'art. La clau és compartir projectes i valors. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Si ho aconseguim –ja acabo, president–, si es posa Catalunya per davant de tot, el nostre Parlament tindrà l'honor més gran de la seva vida: proclamar al món, democràticament, pacíficament, la nostra llibertat. Jo espero poder tornar per veure-ho, espero poder tornar per viure-ho, espero poder tornar per fer-ho amb tots vosaltres. Moltes gràcies. [[Aplaudiments forts i perllongats.]]
Moltes gràcies, diputada. És el torn de la diputada senyora Inés Arrimadas. Quan vulgui.
Gracias, señor presidente. La primera vez que vine a Barcelona, de visita, yo era todavía una niña. Muchas personas del resto de España hemos venido a Cataluña muchas veces a vivir un sueño. Hemos sentido admiración por esta tierra abierta, cosmopolita, moderna, y por esta gran ciudad que ha sido la nueva casa de muchas personas. [[L'oradora s'emociona.]] Ostras... Después de esa visita he venido muchas veces, y a nadie le sorprendió años después, de los que me conocían de pequeña, que después viniera a trabajar, a vivir, y que incluso me acabara casando con un catalán, que precisamente conocí en este mismo hemiciclo. Yo, como mucha otra gente, he sido catalana de elección, como muchos otros catalanes no nacidos en Cataluña. Y nunca pensé estar en política. Cuando yo trabajaba en la empresa privada no me podía imaginar que yo iba a acabar en el hemiciclo del Parlamento o en ninguna otra institución. Pero la defensa de la libertad, de la igualdad, de la democracia, de la justicia social me trajo aquí en el año 2012, y este ha sido un inmenso honor. Ser diputada en el Parlamento de Cataluña ha sido un honor que se vio superado después por ser líder de la oposición, y aún más por ser, junto con mi equipo, ganadores de las elecciones del 2017. Han pasado muchas cosas en estos seis años, centenares de propuestas, de iniciativas; muchísimos debates, comisiones, plenos, visitas al territorio, reuniones. Quiero agradecer a todos, a todos los diputados y diputadas de todos los grupos parlamentarios que han compartido conmigo de una u otra forma esta etapa, y a todos ustedes, a todos, les deseo lo mejor en lo personal. En lo político, ya veremos, pero en lo personal les deseo lo mejor. Quiero dar las gracias también a las personas que no se ven en el Parlamento, a todos los periodistas, a los letrados, a los ujieres, a los mossos, al personal de mantenimiento, de limpieza, al personal del comedor, personal técnico, administrativo. Sin todas estas personas, nosotros, los diputados y diputadas, no podríamos hacer nuestra labor. Por tanto, quiero hacer un agradecimiento extensivo a todos ellos, por el buen trato que hemos recibido siempre en estos años. ¿Y qué decir de mi equipo? Nosotros no somos un grupo parlamentario, somos un equipo, un equipo de personas valientes, honradas, trabajadoras, que luchan cada día por la libertad, por la democracia y por tener una Cataluña para todos los catalanes. Quiero daros las gracias a todos los que estáis aquí y a los que están en los despachos. Ha sido un auténtico honor ser la presidenta del mejor grupo parlamentario –estoy convencida– que ha tenido este Parlamento. Y también, por supuesto, Carlos, Lorena, muchísimas gracias por asumir este reto. Dejo el grupo en muy buenas manos. Yo solo digo que algunos se alegraron mucho cuando se fue Albert al Congreso y después vino lo que vino. Vosotros vais, sin duda, a seguir defendiendo el trabajo que se ha hecho en el Parlamento. Yo, de estos años, me llevo momentos que no olvidaré nunca y amistades que tendré para siempre. Pero este Parlamento refleja lo que vive la sociedad catalana, y este Parlamento refleja la confrontación social y la división social que ha generado el nacionalismo. El procés ha hecho mucho daño a Cataluña, y eso se ha visto reflejado en sus representantes legítimos que estamos aquí en el Parlamento, y aquí hemos vivido las etapas más negras de la historia democrática de Cataluña, cuando una minoría de personas en Cataluña quisieron pasar por una mayoría de ciudadanos catalanes. Hemos estado aquí al pie del cañón, compañeros, soportando, aguantando, liderando, siendo la voz de millones de catalanes, pero esta Cataluña y este país eran mucho más fuertes de lo que algunos se creían. El procés seguirá haciendo daño, pero seguiremos teniendo la voz de los catalanes aquí para defendernos. Y yo voy al Congreso de los Diputados para formar la alternativa al próximo Gobierno, porque Ciudadanos, que muchos creían que iba a desaparecer después de tener tres diputados, gobernará Cataluña y gobernará España, y vamos a formar una alternativa para que ese sueño que muchos de nosotros teníamos cuando vinimos a Cataluña por primera vez, se vuelva a cumplir. Y hoy les voy a enseñar el último cartelito, señor Torra. ¿Me deja usted que me despida? Porque, claro, yo me he levantado esta mañana y me he encontrado esto en la puerta de mi casa. [[L'oradora mostra una foto.]] Ese lazo amarillo que ustedes utilizan y ponen en todas partes, nos lo encontramos muchas veces en nuestros domicilios privados los que luchamos por la libertad y por la democracia. Como esto no solo me pasa a mí, sino que les pasa a centenares de miles de personas en Cataluña, igual que he hecho con el conjunto de mis compañeros en el Parlamento, seguiremos defendiéndoles. Porque el nacionalismo, compañeros, siempre ha sido muy difícil de enfrentarse a él, siempre ha sido muy duro luchar contra el nacionalismo; pero os prometo que esta vez también volverá a valer la pena. Y quiero decir a todas las personas que están en su casa tristes y preocupadas, sufriendo al nacionalismo, que no están solos, que nos tendrán fuertes aquí, en el Parlamento, y en el Congreso de los Diputados. Muchas gracias a todos. [[Aplaudiments.]]
Em permeto desitjar-los tota la sort en la nova etapa als diputats i diputades que avui ens deixen. Seguim amb l'ordre del dia. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'europeisme]] [[302-00097/12]] El següent punt és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'europeisme, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Susana Beltrán.
Gràcies. Començar després dels acomiadaments no és gens fàcil, tornar una altra vegada a la vida ordinària del Parlament, però sí que és bonic després dels acomiadaments parlar d'europeisme, parlar d'Europa, parlar d'una Europa reformada, d'una Europa millorada, d'una Europa basada en valors, que és una Europa que segurament molts dels que estan aquí a l'hemicicle volen. Però també és veritat que no hi ha res més antieuropeista que saltar-se les lleis. Aquí, com també en altres llocs, ho hem de dir, saltar-se les lleis, i això sobretot ho fan els partits separatistes. No només ho van fer el 6 i 7 de setembre de 2017, sinó que encara, en la mesura que no renuncien a la via unilateral, segueixen saltant-se un dels valors principals de la Unió Europea, que és el respecte a l'estat de dret. Però és que ho segueixen fent, i m'agradaria també contestar un tuit en seu parlamentària del conseller Bosch, que a resultes d'aquesta moció ens diu: «Que sàpiguen –els de Ciutadans– «que no pararem d'explicar la realitat de Catalunya al món. Bé, no és explicar la realitat de Catalunya al món. El que es fa amb l'acció separatista, el que es fa amb les relacions a la Unió Europea és propaganda separatista, és ideologia partidista. Per no respectar, no es respecta ni la Llei catalana d'acció exterior i de relacions amb la Unió Europea, on es diu clarament que no hi pot haver discriminació per raons o per conviccions polítiques. És evident que el que vostès expliquen arreu del món no respecta i discrimina les opinions d'aquesta banda de l'hemicicle. Per tant, vostès segueixen sent molt antieuropeistes no respectant l'estat de dret i no renunciant a la via unilateral, que crec que això també és molt important. A nosaltres ens agrada bastir ponts. A vosaltres, grups separatistes, us agrada posar murs. Quan alguns diputats d'aquesta cambra deien: «És que hi ha d'haver un mur entre Catalunya i Espanya, és posar un mur entre catalans, és posar un mur entre ciutadans europeus. Quan Puigdemont diu: «La Unió Europea és un club de països decadents, nosaltres no hi estem d'acord. Nosaltres creiem que la Unió Europea és un horitzó de llibertat i d'esperança, que hi hem de treballar, que ens hi hem d'involucrar, en seu parlamentària, aquí al Parlament de Catalunya, però també en les institucions europees. Ens agradaria moltíssim que algun dia Catalunya es miri al mirall i vegi el millor reflex d'Europa. En tenim moltíssimes ganes. Aquest moment encara no ha arribat, companys, no ha arribat; però sí que m'agradaria –jo espero que arribi, i crec que arribarà–, que algun dia Catalunya es mirarà al mirall i veurà el millor reflex d'Europa i comptarà també amb totes aquestes visions i totes aquestes opinions que també estan en aquest cantó de l'hemicicle. Volem també que des d'aquesta seu parlamentària es celebri i donin suport al 9 de maig com a dia festiu, per poder reivindicar, per poder fer accions comunes arreu d'Europa, i els demanaria el vot afirmatiu en aquest sentit. I no em puc imaginar un projecte més revolucionari, més suggeridor, més atractiu a nivell internacional que el projecte europeu, que contempla els drets de ciutadania europea. Aprofito aquí també per desitjar als candidats europeus, a Matías Alonso, que jo espero que estigui aviat a les institucions europees, que doni veu, que doni la nostra veu a Europa, i aprofito també... [[Aplaudiments.]] I aprofito també per desitjar als diputats i les diputades d'aquesta cambra, doncs, bon Dia d'Europa. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, i per posicionar-se sobre les esmenes, té la paraula la diputada Esther Niubó.
Bon dia. Gràcies, president. Diputades i diputats, en primer lloc deixin-me que comenci felicitant tothom pel Dia d'Europa, recordant que la Unió Europea ha dotat..., ens ha proporcionat el període de temps més llarg de pau, de prosperitat, de democràcia, però encara és cert que hem de continuar avançant, que necessitem avançar cap a una Europa més social, que abordi amb determinació les desigualtats, la pobresa –especialment, la pobresa infantil–; una Europa més democràtica, més compromesa amb els seus mateixos valors fundacionals, de solidaritat, de respecte dels drets humans, i que, per tant, estigui a l'alçada de reptes com són la demanda d'asil de persones que senzillament fugen de la fam, fugen de la guerra o fugen dels conflictes. Per tant, ens falta molt per avançar cap aquesta Europa més social i federal que voldríem. I voldríem que aquest dia, efectivament, fos..., el 9 de maig fos declarat un dia festiu, un dia que es celebri al conjunt de la Unió Europea, a les escoles, als instituts, a les places, que es permeti d'aquesta manera contribuir al sentiment de pertinença, de ciutadania europea, i evidentment visibilitzar les accions cíviques del moviment europeista, federalista europeu. I de passada també, doncs, reforçar programes educatius que han estat d'èxit d'intercanvi, com el programa Erasmus, el Servei Voluntari Europeu, o plantejar altres propostes com, per exemple, incorporar als currículums educatius coneixements de la història i del funcionament de la Unió Europea. Especialment, en un moment en què pugen molt els partits d'extrema dreta, que combaten precisament els valors europeistes, hem de fer el que puguem per defensar-los i per preservar-los. I en aquesta moció, doncs, és veritat que porta el títol d'europeisme, però no hem trobat aquestes propostes. És veritat que és un text que parla poc d'Europa, és poc positiu, i una mica reactiu a la mala gestió que ha fet el Govern en matèria d'acció exterior i, en efecte, doncs, és un fet que constatem. Lamentem que no se'ns hagi acceptat cap esmena, ho lamentem, perquè pensem que les esmenes milloraven molt el text, però, malauradament, doncs, no hi ha hagut voluntat d'acceptar-les ni de negociar. Però ara sí, centrant-me en la moció, és evident que el Govern de la Generalitat, com qualsevol altre govern d'un estat membre o d'un govern regional, en la terminologia europea, ha de complir i respectar els valors recollits en l'article 2 del Tractat de la Unió: llibertat, democràcia, estat de dret, respecte als drets humans, i altres. Però, dit això, sí que em sembla bastant absurda la referència que es fa a que la ideologia separatista..., que diu que no està per sobre de les lleis ni pot violentar les normes. I és evident, l'estat de dret és la millor garantia que ni aquesta ni cap altra ideologia ni ningú està per sobre la llei, que tothom és igual davant la llei, i, a més a més, que també tothom mereix un judici just. I, d'altra banda, en el punt 3, insten el Govern a respectar l'article 4 de la Unió, que estableix, efectivament, que la Unió respectarà la identitat nacional dels estats membres, però aquest article, quan continua, diu, i ho subratllo, «també respectarà allò referent a l'autonomia local i regional, i això Ciutadans, doncs, s'ho deixa, ho obvia. I, clar, no és d'estranyar, quan el que proposen per abordar el conflicte polític a Catalunya és un 155 permanent, que, en aquests moments, doncs, seria inconstitucional. Pel que fa als instruments i recursos públics destinats a l'acció exterior, compartim que no poden ser malgastats per promoure una ideologia partidista que només comparteix una part de la societat catalana o per fer propaganda contra Espanya, com ha passat en els últims anys, i, per tant, doncs, en aquest punt votarem a favor que aquests recursos de l'acció exterior es destinin al que diu l'Estatut d'autonomia que s'han de destinar, que és a promoure els interessos del conjunt del país, del conjunt de catalans, i no només d'una part; per tant, interessos econòmics, comercials, culturals o de projecció exterior. I, d'altra banda, també ens sembla oportú instar el Govern a presentar un pla d'acció exterior. Entenem que és important conèixer les prioritats i els objectius del Govern en aquest àmbit tan rellevant, especialment en un moment en què la Unió Europea té molts reptes per endavant: les perspectives financeres, el Brexit. I en aquests casos, doncs, trobem a faltar una posició ben treballada per part del Govern i a més a més que pugui ser compartida per les forces d'aquest Parlament. I, per tant, també ens sembla molt important insistir en la importància que sigui el Govern el que participi en la formació de la posició d'Espanya davant de la Unió Europea, en defensa dels legítims interessos de Catalunya i en el marc de les seves competències, com ho havia fet el Govern d'entesa i com no hem vist fer mai als governs independentistes. I, pel que fa a la publicació de l'agenda dels delegats del Govern a l'exterior, ens sembla que sí que s'hauria de fer d'acord amb la Llei de transparència i d'accés a la informació pública, però realment dubtem si això implica, doncs, publicar totes les trucades, tots els correus electrònics. I per això ens abstindrem en aquest punt. Ara bé, sí que compartim la denúncia d'opacitat, la falta de transparència del Departament d'Acció Exterior, que no ha donat resposta a moltíssimes sol·licituds de grups d'aquesta cambra, la manca de rendiment de comptes de molts alts càrrecs d'aquest Govern sobre l'exercici d'aquestes funcions. I per tot això, doncs, votarem a favor de la reprovació del conseller Bosch, amb el benentès que és el màxim responsable del departament, que ha protagonitzat uns mesos negres de manca de transparència, i esperant que en prengui nota i que es reorienti des d'avui mateix l'orientació del Govern en aquest sentit. I, per tant, demanarem votació separada dels punts 2, 3 i 8, que sí que podríem votar conjuntament. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Marc Parés.
Bé, bon dia. Diputats, diputades, consellers, avui, 9 de maig, recordem la Declaració de Schuman i, per tant, els fonaments que ens van portar a construir aquest projecte, el projecte europeu, que és el major projecte d'integració política mundial; per cert, un projecte que es produeix en clau confederal. A les portes d'una campanya electoral, entenem que avui això ens hauria de portar a parlar d'Europa, del futur que volem per Europa. Però no, la seva moció no parla d'Europa més enllà del títol, no tracta cap tema de fons. L'europeisme, com tants altres temes que vostès utilitzen, el fan servir per atiar el conflicte a Catalunya. I aquí a nosaltres no ens hi trobarà, perquè nosaltres estem en la via del diàleg. Vostès, com sempre, proposen més confrontació i zero capacitats per trobar solucions. I, si us plau, no donin lliçons de no discriminació per raó de conviccions polítiques quan en aquest país tenim persones empresonades per les seves conviccions polítiques. Al punt 2, vostès ja comencen a parlar de la ideologia separatista. I al punt següent indiquen o diuen, no?, que cal respectar la identitat nacional inherent a les estructures fonamentals polítiques i constitucionals dels estats membres. Per tant, aquesta associació entre estat i nació. Sap com es diu, això? Sap com es diu, aquesta indissociable associació entre estat i nació? Quina és, aquesta ideologia? Es diu nacionalisme; que això és el que vostès són: nacionalistes. Però sap quin és el problema? Que el seu nacionalisme xoca amb la realitat, perquè, els agradi o no, Espanya és plurinacional, i aquesta és la realitat. Miri, és cert que Catalunya no és el que projecta aquest Govern de la Generalitat, que sovint oblida la meitat de la població; que la Catalunya real és diversa i és plural, i que això no ho projecta l'acció exterior d'aquest Govern. Ara bé, també és cert que l'Espanya que vostès projecten en aquesta moció tampoc és l'Espanya real, perquè Espanya, els agradi o no, és una nació de nacions, un país de països, i així ho reconeixien els pares de la Constitució. Per tant, facin el favor, vostès i els seus col·legues del PP i de Vox, de deixar de tergiversar la realitat i reconeguin que Catalunya és el que és: una nació. Una nació que per nosaltres ha de tenir veu, i volem que tingui veu a Europa en tot allò que afecta les qüestions catalanes. I per això, en aquest sentit, proposàvem una esmena del punt 7, perquè es reconegués el que nosaltres entenem que s'ha de produir a través d'un acord de bilateralitat entre Catalunya i l'Estat. Perquè nosaltres bevem de la tradició del federalisme pluralista, del federalisme de Pi i Margall, del catalanisme popular, i creiem que la sobirania és divisible i es pot compartir. El futur d'Europa no passa per estar anquilosats en els estats nació, en unes estructures del segle XVII, sinó que, en ple segle XXI, el futur passa per articular sobiranies entre diferents escales i nivells de govern. Miri, s'escriu «crisi econòmica i financera, però es llegeix «pobresa, atur, desigualtat, desnonament. S'escriu «canvi climàtic, però es llegeix «contaminació atmosfèrica, malalties respiratòries, risc d'inundacions, risc d'incendis. Són només alguns exemples de problemes de naturalesa global amb conseqüències clarament locals. Calen noves respostes davant aquests problemes. I per nosaltres aquestes noves respostes passen per més municipalisme i per més europeisme. I això vol dir per nosaltres guanyar democràcia. I això és apropar la sobirania a la ciutadania perquè siguem els ciutadans i ciutadanes els que efectivament puguem decidir, però al mateix temps ser capaços de compartir aquesta sobirania a nivell europeu i a nivell del conjunt de l'Estat per guanyar drets i per situar, per fer que Europa posi les persones al centre i doni solucions a problemes que són de naturalesa global. Nosaltres apostem per recuperar Europa, aquesta Europa que era un somni, un somni de benestar, un somni d'igualtat, un somni de solidaritat, i que, en canvi, el Govern de la gran coalició ha convertit en una Europa en la qual no ens reconeixem. Cal recuperar una Europa que rescati les persones, una Europa que salvi el clima, una Europa feminista, una Europa amb més drets i amb més democràcia, una Europa que sigui pont i no que sigui mur, perquè el mur, el mur que hem construït, està al Mediterrani. I per acabar. Nosaltres som crítics amb l'acció del Govern, amb l'acció exterior. I li diem, conseller, que el seu departament també és el Departament de Transparència, i, per tant, si us plau, li demanem que intenti predicar amb l'exemple i que hi sortirem guanyant tots, vostè el primer. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, i per fixar la seva posició, té la paraula el diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president. Mirin, nosaltres diem sí amb contundència i radicalitat a la transparència, evidentment, i, per tant, exigim i demanem que la Llei de transparència es compleixi amb rigor. Ara, el que no farem és col·laborar amb la repressió i amb l'atac permanent a la política exterior del Govern de la Generalitat que vostès practiquen sistemàticament fent de delegació de la fiscalia en aquest hemicicle. Mirin, nosaltres el que no farem és col·laborar amb la seva tasca repressiva a través de la seva acció parlamentària. I, vista la trajectòria i l'experiència que tenim de la seva intervenció en aquest Parlament, només podem interpretar la seva moció d'aquesta manera. Mirin, nosaltres el Departament d'Acció Exterior del senyor Bosch l'esmenem per molts motius: per la seva insuficiència, perquè no creiem que estigui desenvolupant una diplomàcia pública realment efectiva per tal d'avançar en la creació de les condicions internacionals que ens facilitin l'exercici efectiu del dret a l'autodeterminació; li recriminem moltes coses, per exemple, que no exerceixi un control realment efectiu i eficaç i intensiu de la intervenció exterior de les empreses directament o indirectament catalanes en matèria de drets humans, de drets socials o de drets ambientals; li recriminem que el seu departament no avanci de forma decidida i clara cap a l'aplicació del 0,7 per cent del pressupost de la Generalitat en matèria de cooperació, que val a dir que indiscutiblement la cooperació al desenvolupament, la solidaritat internacional, és indiscutiblement la millor diplomàcia pública que es pot dur a terme, és aquella que ens projecta a l'exterior mitjançant la solidaritat i mitjançant la cooperació i l'assumpció de responsabilitats en matèria global. Tot això l'hi recriminem però en el que no podem participar és en una més de les seves operacions repressives contra l'acció exterior catalana. Escoltin –i per acabar–, a Europa vostès segueixen insistint en defensar una Europa, una Unió Europea que avui és un exemple de caiguda lliure de la democràcia a nivell internacional; una Europa que rescata bancs i que abandona persones; una Europa que es defineix i es construeix a si mateixa com un mur i una frontera d'exclusió i que deixa fora i que deixa en la mort i en la intempèrie milers i milers i milers de persones que hi acudien per cercar refugi; una Europa que no és inclusiva, que és d'exclusió; una Europa on creix l'extrema dreta; una Europa amb una intervenció militar exterior fracassada i nefasta, anem des de la Iugoslàvia fins a la Líbia, no? [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] En definitiva, nosaltres considerem que estem davant d'una Europa que el que fa és no reconèixer sinó atacar els drets col·lectius...
Diputat...
...dels pobles. Aquest no és el nostre projecte europeu. El que hem de construir és una altra Europa. I, per tant, no col·laborarem amb el seu projecte.
Diputat, gràcies. Seguidament, i en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Dia d'Europa, bon dia d'Europa, avui; eleccions europees d'aquí a poc més de quinze dies a Espanya però també a tots els països de la Unió Europea. Enteníem i entenem apropiada una moció sobre Europa, però l'esperàvem positiva, més en ressaltar els valors del que és Europa i del que representa Europa. Però, després de donar-li algun tomb a la moció que ha presentat el Grup de Ciutadans, la veiem també apropiada, perquè, sí, Europa neix en un determinat moment en què els diferents països europeus s'esbatussen entre ells i neix com una voluntat de col·laboració entre els estats, de cooperació, de solidaritat, de lleialtat entre els estats i per aconseguir precisament la pau a Europa. I crec que la Unió Europea més o menys ho està aconseguint. I són precisament aquests valors que van fer créixer Europa els que es posen de manifest en aquesta moció, que precisament el que pretén i el que fa és denunciar totes aquelles accions que es fan des del Govern de la Generalitat, que sota l'etiqueta falsa de l'europeisme el que fa és anar contra els valors i contra els principis del que és l'europeisme. L'europeisme és solidaritat, l'europeisme és cooperació i col·laboració entre els estats, l'europeisme és lleialtat amb la ciutadania, l'europeisme és lleialtat entre les institucions. I tot això és el que no fa el Govern de la Generalitat i això és el que es denuncia en aquesta moció. Sense cap mena de dubte l'antídot més eficaç contra els nacionalismes és Europa. Per tant, donarem suport a aquesta moció i específicament hi donarem suport en el punt que reprova el conseller d'Acció Exterior i Transparència –que sembla una paradoxa, perquè si hi ha alguna cosa més oculta en aquest Govern precisament és en el departament que gestiona la transparència amb relació a l'acció exterior, segurament per les accions inconfessables–, en la reprovació del conseller per totes aquestes circumstàncies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Ruben Wagensberg.
Gràcies, president. Consellers, diputats, diputades, bé, Ciutadans ens presenta avui una moció sobre l'europeisme, però en el fons, com moltes altres mocions que ens presenta Ciutadans, tracta del mateix: d'instrumentalitzar Europa o el que sigui per deslegitimar tant com poden les institucions catalanes i tensar la societat. No teniu cap escrúpol a l'hora d'apropiar-vos i de pervertir el projecte europeu –que, val a dir-ho, prou es perverteix solet– per defensar el vostre programa sectari i ultranacionalista. Els hi dic d'entrada, els motius que exposen per reprovar el conseller Bosch són tan insultants i tan poc justificats, que pràcticament ni paga la pena entrar a discutir amb vostès. El conseller Bosch només ha complert amb el mandat d'aquest Govern, i suposo que això és el que els molesta, seguir el camí de la recuperació de les institucions catalanes, aquelles que vostès van voler extingir amb el 155. Aquelles delegacions que a vostès i al Partit Popular els semblen tan malament quan les obre Catalunya, però no els semblen pas tan malament quan ho fa una altra comunitat, i, fins i tot, a més, poden estar dirigides per un català, sempre que es digui Enric Millo, és clar. A veure, en aquesta moció demanen el compliment de l'article 2 del Tractat de la Unió Europea. Hi estem totalment d'acord, és clar que estem totalment compromesos amb els valors de l'article 2. De fet, en aquest en concret no tindríem cap mena d'esmena. Però és curiós que en el redactat de la moció del vostre grup, de Ciutadans, hagueu decidit obviar aquells punts que fan referència al respecte del dret a les minories, al pluralisme, a la no discriminació, a la tolerància, a la justícia, a la solidaritat i a la igualtat entre homes i dones. Aquests punts del redactat han desaparegut, s'han esfumat, de la vostra moció. La ideologia separatista, com diu la proposta, que és una expressió falsa que vostès miren d'encunyar sempre, perquè no, no és ni cap ideologia ni vol separar res, el que fa en tot cas aquest moviment, el moviment independentista, és reconèixer l'existència d'un conflicte polític amb relació a l'encaix entre Catalunya i Espanya. I, precisament en base als principis de llibertat, de democràcia, de drets humans i de pluralisme, el que pretén és treballar per tal que els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya, tots i totes, independentment de la seva ideologia i del seu posicionament sobre la qüestió nacional, puguin expressar lliurement i democràticament la seva voluntat. Mentre l'independentisme busca donar veu a tothom, vostès pretenen silenciar, reprimir i empresonar aquells i aquelles que no pensen com vostès. Ciutadans també hauria de llegir millor l'article 4 del tractat, perquè potser llavors veuria que en el fragment que vostès recullen en aquesta moció no es dirigeix ni pretén crear obligacions o imposar normes de conducta a actors com la Generalitat de Catalunya, sinó que ho fa pensant en assegurar el respecte de les institucions europees envers els estats membre. De fet, l'article comença dient: «La Unió Europea respectarà... Crec que en aquest punt s'han embolicat una miqueta. A més, no ho sé, potser ha estat el subconscient, que els traeix, però és que ometen el fragment relatiu al respecte a l'autonomia local i regional. La moció demana més transparència. Molt bé, en això també estem totalment d'acord, la Generalitat ha de publicar, per exemple –com demanen–, la seva agenda oficial, que és el que fa. El que no diu la llei és que s'hagin de publicar les trucades de telèfon o cada correu electrònic enviat, com vostès demanen a la seva moció. Per tant, deixin d'inventar-se punts, per poder fer mocions. I també una altra cosa a què ens tenen acostumats és a fer aquestes mocions tan llargues que barregen moltíssimes coses, entre les quals avui ens demanen no nomenar persones imputades. Ho fan, és clar, referint-se a la causa de l'1 l'octubre, perquè el que vostès fan és una mena de judici polític anticipat. On està la presumpció d'innocència? No hi ha cap càrrec polític, no n'hi ha cap ni un, amb sentència ferma. Meritxell Serret, a l'Europa que tant defenseu, és una dona que viu en plena llibertat. I miri si és lliure que ahir mateix va rebre la targeta censal per poder anar a votar a Bèlgica. No veiem que us importin tant les imputacions del partit més corrupte d'Europa, el Partit Popular, amb qui governeu a Andalusia i amb qui espereu governar a tot arreu, amb el suport de l'extrema dreta. Miri, votarem en contra, perquè vostès volen una Europa que serveixi per limitar l'acció dels seus rivals polítics. Nosaltres, en canvi, apostem per una Europa dels pobles i de la gent, una Europa que sigui una comunitat de drets compartits, una Europa que sigui un contrapoder democràtic a la globalització econòmica, una Europa on el lliure moviment no sigui només per a uns privilegiats o per a les mercaderies, una Europa que no mira cap a una altra banda davant dels abusos estatals als drets civils i polítics, una Europa que sigui garantia de drets i de llibertats. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Francesc de Dalmases.
Gràcies, president. Diputades i diputats, personal de la casa, Laura Borràs, que encara no has marxat i ja t'enyorem. Sí, bon Dia d'Europa a tots. I ja que parlem d'Europa, potser seria bo començar amb una cita del que podria ser la millor idea d'Europa, que va escriure George Steiner, i que deia: «Europa, sens dubte, morirà si no lluita per les seves llengües, les seves tradicions i les seves autonomies socials. I vull començar per aquí, perquè Europa, afortunadament, és molt més que un mercat o molt més que un club d'estats. Europa, l'Europa que volem, és la determinació col·lectiva sorgida després de la Segona Guerra Mundial per dir prou a les detencions, prou a les presons, prou als exilis, prou a la persecució ideològica. L'Europa, l'Europa que volem, és l'Europa que aposta per la democràcia, pels drets civils i pels drets polítics. A La idea d'Europa, Steiner explica que Europa són els cafès a les places de tot el continent on la gent discuteix, crida, s'enfada, comparteix idees, contraposa idees, i, finalment, es dona la mà i se'n va a casa a dormir al seu llit, amb la seva família, a Siracusa, a Sant Petersburg, a Marsella, a Vic, a Glasgow, a Timișoara, a Tromsø, a Tessalònica o a Istanbul. La idea d'Europa és la idea de la democràcia, l'Europa dels parlaments sobirans, seu de la sobirania popular, seu de la sobirania nacional, plens de diputats i diputades, de legisladors i legisladores, l'obligació dels quals és precisament adequar el marc normatiu a allò que les persones reclamen a les urnes. La idea d'Europa és aquella en què les famílies agafen un tren per viatjar, per conèixer, per estudiar, perquè ja hauria de ser passat que s'enfilin a un tren per anar a un centre de reclusió o per ser expulsats, perquè és una vergonya imaginar en ple segle XXI que pares, mares, fills i filles agafin un tren per anar a visitar un pres polític o un exiliat en ple segle XXI. Europa, l'Europa que volem, és aquell continent on cada nació dedica una part del seu esforç a conèixer i reconèixer i dialogar amb la resta de nacions europees, convençuts que cada poble, cada llengua i cada accent són imprescindibles per ser. I si això ho fa Catalunya, a vostès els molesta. Miri, ja que parlem molt de creus de Sant Jordi, els recomano molt que llegeixin la teoria de l'ecolingüística, de la Carme Junyent, que serà guardonada aquest any. Explica que cada llengua en perill és un perill per a totes les llengües i les empobreix. El mateix que ens repetia en aquest mateix Parlament la premi Nobel de la pau, Jody Williams, quan en el marc de la Comissió sobre Drets Civils i Polítics, on per cert no assistiu –drets civils i polítics, i no hi assistiu–, doncs deia aquesta Nobel de la pau: «Quan als vostres presos polítics els conculquen un dret humà essencial, també m'ho fan a mi, perquè els drets humans són universals. Per això ens trobareu sempre davant vostre defensant aquesta idea d'Europa, la dels principis democràtics essencials, arreu on tinguem veu, en aquest Parlament, en el Congrés espanyol, al Parlament Europeu. No ho podrem fer en el Parlament andalús, on estem veient la pitjor cara d'Europa, la idea més negra d'Europa, la de llistes de perseguits, la dels delators, els que persegueixen aquells que defensen els drets de les dones i els drets humans, amb el seu vistiplau, per cert. Vostès, que no es cansen de fer el ridícul davant d'Europa i del món amb manifestacions no autoritzades a Waterloo, que acaben amb multa, avui es presenten amb un text on parlen de dignitat, llibertat i democràcia. Vostès. Vostès que són molt valents per recórrer 1.385 quilòmetres fins a Bèlgica, però que són incapaços de caminar deu metres més, travessar una porta oberta, i dialogar i parlar amb el president legítim de Catalunya. Vostès que han fet el ridícul volent impedir que el president Puigdemont, el conseller Comín i la consellera Ponsatí siguin candidats al Parlament Europeu, perquè saben que si concorren a les urnes, guanyarem, perquè les urnes, un cop més, els molesten. He començat parlant de Steiner i acabo també amb una cita seva: «Allò que no s'anomena, no existeix. Per això no volen que parlem de l'autèntic perill per a Europa, per a la bellíssima idea d'Europa, els que blanquegeu la ultradreta, els que voleu guanyar als jutjats el que no guanyeu ni guanyareu a les urnes, els que empresoneu i envieu a l'exili el vostre adversari polític. Però tenim una molt mala notícia per a vosaltres, derrotarem tantes vegades com calgui els antidemòcrates, el feixisme, els feixistes, i els que els empareu i els que hi pacteu, defensarem Europa contra els que la voleu antiga, en blanc i negre, i amb fronteres altíssimes. Amb paraules del president Puigdemont: «A Europa i a Catalunya persistirem i guanyarem. Us emplaço a comptar-nos el vespre del 26 de maig, perquè parlarem de municipis d'Europa i ho farem amb les urnes. Urnes i Europa, juguem a casa, ja ho sabeu. Guanyarem, i sense veure-ho vosaltres, guanyareu vosaltres. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula de nou la diputada senyora Susana Beltrán.
Gràcies. Imagino, diputats, que coincidiran amb mi que Catalunya també és Europa. Nosaltres defensem tot el Tractat de la Unió Europea i, per tant, tot l'article 2, tot l'article 4, tot l'article 2, que parla de valors i del respecte de l'estat de dret, però també parla del respecte dels drets humans a totes les persones. I, precisament, a la Universitat Autònoma de Barcelona, doncs, als estudiants de S'ha Acabat!, no se'ls van respectar els drets més fonamentals com són la llibertat d'expressió o el dret d'associació. I això està passant aquí a Catalunya i està passant aquí a Europa. I, per tant, nosaltres veiem que aquí a Catalunya hem de millorar moltíssim per fer una Europa molt més propera a tota la ciutadania, també a la ciutadania europea que està aquí a Catalunya. La transparència, a què vostès també han fet referència, nosaltres creiem que és molt important, perquè la transparència és una manera d'atansar les institucions europees a la ciutadania, a la ciutadania europea. I per a aquest Govern de la Generalitat, la transparència no és precisament la marca d'aquest Govern, sinó que és l'opacitat. I l'opacitat també és una manera de posar murs entre les institucions i la ciutadania europea. Som federalistes europeus, abracem l'autonomia regional i local, i la farem forta també a Europa. I abans d'acabar, president, m'agradaria que es llegís en veu alta el punt número 1, que és l'informe Pagaza, que demana que el Dia d'Europa sigui un dia festiu, i que va ser propugnat per una de les nostres candidates al Parlament Europeu, per l'eurodiputada Maite Pagaza. Aprofito una altra vegada per reiterar un bon Dia d'Europa a tothom. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. [[Susanna Segovia Sánchez demana per parlar.]] Digui'm, senyora Segovia.
Per demanar votació separada, que es poden votar en bloc. Per una banda, l'1, 6, 7 i 10, i, per una altra, el 8 i el 12. [[Anna Caula i Paretas demana per parlar.]]
Digui, digui.
El punt 1, votar-lo per separat.
El punt 1, molt bé. [[Eva Granados Galiano demana per parlar.]] Sí, senyora Granados, digui.
Es podrien votar conjuntament el 2, 3, 8 i 9.
Se m'ha demanat el 8 a part, per tant, podríem fer 2, 3, 9, i el 8 per una altra banda. [[Veus de fons.]] I llavors el 12, sí, sí, sí; ara deia del bloc que em comentava la senyora Granados. Votarem, per tant, primer el punt primer. Abans, però, s'ha demanat lectura d'aquest punt. Per tant, pregaré a la secretària quarta, la senyora Delgado, que faci lectura d'aquest punt.
Gràcies, president. «Punt 1. El Parlament de Catalunya dona suport a la iniciativa del Parlament Europeu, informe Pagaza, de ciudadanía europea, de 12 de febrer de 2019, que demana que el 9 de maig, Dia d'Europa, sigui festiu i se celebri a tota la Unió Europea a fi de donar visibilitat de manera comuna als moviments i activitats cíviques en favor del que ens uneix.
Molt bé, passem a la votació d'aquest punt, el punt número 1. Comença la votació. Aquest punt primer ha estat aprovat per 65 vots a favor, 4 en contra i 60 abstencions. Passem ara a votar els punts 2, 3 i 9 –2, 3 i 9. Comença la votació. Els punts 2, 3 i 9 han estat rebutjats per 41 vots a favor, 73 en contra i 15 abstencions. Votem ara els punts 6, 7 i 10 –6, 7 i 10. Comença la votació. Els punts 6, 7 i 10 han estat aprovats per 65 vots a favor, 64 en contra i cap abstenció. Passem ara a votar el punt vuitè, el punt 8. Comença la votació. El punt vuitè ha estat rebutjat per 40 vots a favor, 63 en contra i 25 abstencions. I passem ara a votar el punt dotzè, punt 12. Comença la votació. El punt dotzè ha quedat rebutjat per 57 vots a favor, 64 en contra i 8 abstencions. I ara, si no ens hem deixat cap punt a votar separadament, votem la resta dels punts de la moció. Comença la votació. La resta de la moció ha estat rebutjada per 57 vots a favor, 72 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la regulació dels arrendaments urbans en el dret civil de Catalunya]] [[302-00099/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació sobre la regulació dels arrendaments urbans en el dret civil de Catalunya, presentada pel Grup Republicà. Per exposar-la té la paraula té el diputat senyor Jordi Orobitg. [[Pausa llarga.]]
Moltes gràcies, senyor president. Consellera de Justícia, consellera de Salut, conseller d'Exteriors, diputades, diputats, en aquest cas abordem una moció subsegüent a la interpel·lació que al seu dia ja vam formular en matèria d'habitatge. Com vam exposar en aquell moment, existeix una situació real en l'àmbit de la nostra societat, doncs, de dissincronia pel que respecta a la situació del mercat de l'habitatge, sobretot pel que fa a l'àmbit dels lloguers. Termes com «assetjament immobiliari, «infrahabitatge, «emergència habitacional, «habitatges d'ús turístic, plataformes com Airbnb, Booking, «fons voltors, «gentrificació, és un llenguatge que habitualment anem escoltant, doncs, en els nostres mitjans i que en definitiva no fa més que recollir una realitat social, que és aquella que aquesta cambra legislativa en exercici de les seves funcions ha de mirar d'arranjar. Jo també en porto de cartellets, no són tan mediàtics com els de la senyora Arrimadas, que gairebé li costen la vida a un periodista abans, però en aquest cas jo crec que obeeixen més a les preocupacions dels nostres ciutadans. Podem contrastar que en els darrers cinc anys, segons les fonts de l'Incasòl recollides pel Departament de Justícia, l'increment dels preus del lloguer a la ciutat de Barcelona..., s'han incrementat un 38 per cent, el que en un habitatge de setanta-dos metres quadrats es tradueix en 267 euros més al mes. Creiem que és la nostra obligació, en aquest cas des del nostre grup parlamentari, i evidentment interpel·lant..., i en aquell cas amb una moció aprovada per aquest Parlament, que en aquest cas el Govern posi les mesures necessàries i adients per resoldre aquesta situació. De fet, ja la consellera de Justícia al seu dia quan va comparèixer davant d'aquest Parlament per exposar quin era el seu programa de govern va fer una menció explícita a la voluntat del departament de fer una regulació dels arrendaments urbans. I creiem que és imprescindible fer-ho. Per què creiem que és imprescindible fer-ho? Perquè l'històric de la regulació que ve fent l'Estat espanyol –per tant, la Llei 29/1994, la reforma posterior de l'any 2013 i el reial decret que recentment s'ha aprovat i s'ha convalidat en aquest cas al Congrés dels Diputats–, en cap cas dona resposta a moltes de les situacions que es plantegen i que precisament originen aquestes queixes, o a aquests termes; hi insisteixo: emergència habitacional, increments desmesurats o desorbitats del preu del lloguer. En aquest cas el que es pretén, i crec que és la nostra responsabilitat, d'acord amb l'Estatut de Catalunya, és que exercim un àmbit competencial que ens és propi, com és el del dret civil català, que en aquest cas l'article 129 de l'Estatut d'autonomia estableix de forma específica la competència exclusiva de la Generalitat de Catalunya en àmbit de dret civil –és cert que també en la mateixa regulació avui existent comptem ja amb figures relatives a arrendaments, eh?, que venen a ser regulats per aquest instrument de regulació–; doncs que evidentment abordem, en aquest cas, des del departament, mitjançant les iniciatives legislatives que siguin adients, les mesures per arranjar aquesta problemàtica. I quines mesures han de ser? De fet ja les han anunciat i nosaltres les recollim; doncs en aquest cas establir un termini de vigència dels contractes d'arrendament més llargs que els que a dia d'avui existeixen i que per tant no donen garanties d'estabilitat als nostres ciutadans i a les seves famílies; també establir, en aquest cas, una limitació de les garanties que s'exigeixen en el moment de la concertació d'aquests contractes d'arrendament; que els terminis de preavisos, en aquest cas, que entre les parts han d'existir, si és la seva voluntat no perllongar aquesta relació contractual, hagin de ser més amples, i, en definitiva, una sèrie de mesures que no només interpel·len en aquest cas el Departament de Justícia, sinó que interpel·len el Govern en ple. I en aquest cas..., i probablement ja en parlarem amb posterioritat, però hem tingut un punt de consens important amb les formacions polítiques que promouen, fonamentalment des de l'esquerra, però també des de la socialdemocràcia, doncs, el fet de que totes les administracions públiques es sentin interpel·lades per entre tots plegats trobar mesures adients per donar resposta a –aquesta, sí– una situació d'emergència en el nostre àmbit social. Creiem, per tant, que aquesta moció que s'ha portat en aquest cas pel nostre grup parlamentari i les aportacions i enriquiments que entre tots hem sigut capaços de bastir donaran resposta a aquesta necessitat i que ho faran mitjançant un marc regulador, en aquest cas, propi de la Generalitat de Catalunya, des del Govern, amb les competències que li són pròpies, tant en l'àmbit de Justícia com també en el de Territori, pel que fa a regulació de preus, però també, hi insisteixo, pels ajuntaments i els diferents ens locals..., doncs, també facultar-los o, en qualsevol cas, donar-los eines perquè des dels seus àmbits competencials donin aquestes solucions als nostres ciutadans. A posteriori ja farem la valoració de les esmenes dels diferents grups. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Rosa Maria Ibarra.
Gràcies, president. Conselleres, senyores diputades, senyors diputats, estem en període electoral, no sé si se n'havien adonat, però, si no ho han fet, llegint aquesta moció i escoltant la interpel·lació que la va precedir se'n poden fer el càrrec. No em diran que no és certament estrany que el Grup Republicà, que dona recolzament al Govern, interpel·li la consellera de Justícia d'aquest Govern i finalment la insti a legislar sobre arrendaments urbans. I no seria menys estrany, si no fos perquè estem en període electoral, que sigui des de la conselleria de Justícia des d'on es vulgui regular els arrendaments urbans, que formen part de l'àmbit l'habitatge, i, per tant, seria més lògic que qui liderés aquesta legislació fos la conselleria que té competències en habitatge. Però, és clar, estem enmig de processos electorals i aquí cadascú ha de marcar perfil, i l'habitatge és un àmbit molt sensible i els socis d'aquest Govern no poden deixar passar l'oportunitat de parlar d'habitatge, encara que sigui en una moció com la que es presenta, que, si em permeten l'expressió, sembla més adient per fer bullir l'olla que una altra cosa. Passem al fons de la moció. Vostès proposen en aquesta moció un sol punt, que veiem que han ampliat per l'acceptació d'algunes esmenes, que insta el Govern a impulsar una regulació pròpia en arrendaments urbans que superi, diuen, les limitacions de la legislació estatal vigent. Però no ens donen cap detall de com volen que es faci aquesta legislació i com pensen que es pot fer des de la modificació del Codi civil català. I aquí hem de fer algunes reflexions. Ens diuen que es pretén superar les limitacions de la legislació estatal vigent; per tant, si es legisla en termes diferents, que entrin en contradicció amb la legislació estatal, tindrem un problema de constitucionalitat. Saben que nosaltres sempre hem estat favorables al desenvolupament del dret civil català, com un dret viu, i amb aquesta voluntat hem participat i participem en les modificacions dels llibres del Codi civil. Però, fent una anàlisi constitucional i estatutària, que ara evidentment no puc fer per raons de temps, veiem clarament que no podem legislar en matèria d'arrendaments urbans. I és que l'Estat té la competència exclusiva en la regulació dels arrendaments urbans; ho ha fet en la Llei 29/94, modificada posteriorment pel reial decret. Per tant, des del Parlament no podem aprovar una norma que entri en contradicció amb la regulació estatal establerta en la LAU. I no ho diem nosaltres, ho diuen els lletrats del Parlament, quan en el marc de les al·legacions de la Llei 4/2016 deien que aquesta llei, que s'encarregava el Govern, es plantejava en l'àmbit del foment, ja que no pretenia regular el contracte d'arrendament, sinó facilitar l'accés a la «vivenda amb la modalitat de lloguer, i, per això, la seva petició no excedia de l'àmbit competencial de la Generalitat de Catalunya. [[Veus de fons.]] Sí, consellera; això ho deien els lletrats del Parlament. Per tant, es reconeixia que la regulació dels contractes de lloguer quedava fora de la competència de la Generalitat. D'aquí, la nostra esmena, que el que buscava era coordinar l'acció del Govern de la Generalitat amb el Govern d'Espanya i buscar les mesures legislatives pertinents que permetessin precisament limitar l'escalada de preus de lloguer. El Grup Republicà no ens ha acceptat l'esmena, més pendents de buscar possibles recursos de constitucionalitat i de marcar perfil respecte als socis de Govern que no pas de buscar solucions efectives i aplicables en l‘àmbit de l'habitatge. La legislació estatal actual ha fet un gran pas en matèria d'arrendaments urbans per revertir la situació creada per la regulació dels governs del PP. El Reial decret llei 7/2019 ha suposat un increment important dels terminis dels contractes de lloguer i una limitació de les garanties que han de dipositar els arrendataris, només per posar dos exemples. Soluciona tots els problemes de l'habitatge, aquest reial decret llei? No; evidentment, no. Per tant, s'haurà de seguir treballant en aquesta línia. I seria bo que en aquest treball tots hi contribuíssim. I em consta que el conseller Calvet, que al cap i a la fi és qui té responsabilitats en l'àmbit de l'habitatge, ho ha fet. De fet, el nostre grup parlamentari també ho ha fet amb les reunions que hem tingut amb el conseller Calvet i amb el treball conjunt que hem tingut, per avançar en aquest camí de la millora en l'habitatge, conscients de les limitacions, conscients de la problemàtica que en l'habitatge existeix. Mirin, és una autèntica llàstima que no tinguin la voluntat de buscar solucions a un problema tan greu com el de l'habitatge i que utilitzin aquest tema simplement per marcar perfil en aquest procés electoral que ens ve. A nosaltres en això no ens hi trobaran; a nosaltres ens trobaran en buscar solucions i en treballar conjuntament per solucionar els problemes de l'habitatge. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula ara la diputada senyora Susanna Segovia.
Gràcies, president. Bon dia. Ahir es va repetir una vegada i una altra que les mocions del món local eren electoralistes; aquesta deu ser que no ho és. Ho és; és evident que ho és. I ahir es va dir que era legítim fer-ho, i és absolutament legítim també fer-ho amb aquest tema avui; el que no és, probablement, és real. Ahir Junts per Catalunya va votar en contra de la possibilitat de limitar els lloguers, de demanar al Govern de l'Estat que els limiti, que és on ara mateix es pot fer; amb la majoria que hi ha, es pot fer, es podrà fer. S'hauria pogut fer en l'anterior mandat del Govern de Pedro Sánchez si no s'haguessin convocat unes eleccions per un bloqueig als pressupostos i haguéssim tingut temps de negociar-ho bé. Finalment es va fer el decret que es va fer, que és insuficient, i que s'ha de seguir treballant, perquè s'ha de poder fer la limitació dels lloguers a partir de la reforma de la LAU. Ara hi ha una majoria al Congrés que hauria de poder-ho fer: hi ha una majoria on Unidas Podemos - En Comú Podem té un pes; hi ha una majoria on el Partit Socialista té un pes i, si vol, ho pot fer, i hi ha un grup significatiu d'Esquerra Republicana de Catalunya i també un grup de Junts per Catalunya. Llavors la pregunta és què faran quan aquest tema es tracti a Madrid. Esquerra ahir es va abstenir, Junts per Catalunya hi va votar en contra. Per tant, quan aquest tema es tracti al lloc on ara mateix es pot fer la regulació de lloguers i limitar la pujada de preus de lloguers, què faran els seus grups allà? Aquesta és una mica la pregunta que va més enllà del fum que suposa aquesta moció. Vostès ara plantegen una possibilitat, dintre del marc del Codi civil, de regular unilateralment els lloguers des de Catalunya, una competència que en principi, ara, sembla que sí que tenim. La pregunta és per què la tenim ara i per què no l'hem tingut abans? La pregunta és per què, fins ara, no s'ha plantejat aquesta possibilitat, si, realment, l'emergència de lloguers ve de fa molt de temps? Si realment creuen que calia allargar els lloguers, per què ens hem esperat que s'hagi de fer una reforma a Madrid, si es podia fer des d'aquí? Si realment creuen que s'han de limitar els augments de preus de lloguer, per què ens hem hagut d'esperar a quinze dies de les eleccions municipals, el dia que comença la campanya municipal, per anunciar una possibilitat, que, a més, entenc que s'està encara estudiant, perquè no hem vist cap paper, ni cap dictamen, ni cap argument jurídic, ni legal, que justifiqui que això es pot fer? És només una idea, és només fum. O sigui, ens agradaria tenir més detalls de com es pot fer això ara, que no s'ha pogut fer fins ara. Exactament, com s'està treballant el tema del Codi civil? Quina és la proposta concreta que estan fent? Ningú no sap com ho pensen fer, només que ho volen fer. Una altra vegada, els unicorns. Avui, hem sentit parlar la senyora Artadi, parlant d'aquesta moció que s'aprovarà, però, evidentment, després, a la intervenció, no ha pogut evitar dir que què ha de fer el Govern, limitant les pujades de preus, que el Govern no pot dir als privats quant han de cobrar per uns lloguers. Això és limitar l'augment de preus de lloguer. Dir als fons privats inversors, no al petit particular, als fons privats i als inversors que no poden especular amb l'habitatge. Això que Artadi ja ha dit que no es pot fer. Curiosament, també el PDECAT a Madrid, un grup que ens ha dit que votarà a favor de la nostra esmena perquè està completament d'acord en limitar els lloguers i limitar les fiances..., el PDECAT a Madrid ha votat a favor del desnonament exprés, a les golden visa, a que les Socimis quedin exemptes d'impostos, a la reforma de la LAU es van abstenir, però, ara, avui, sembla que votaran que sí. A mi m'agradaria molt poder veure la cara del conseller Calvet ara mateix o quan es voti aquesta moció, perquè ell ha dit del dret i del revés que està en contra de limitar la pujada de preus i de regular els preus de lloguer i m'agradaria saber quina cara deu estar posant ara. Això és Junts per Cat. Però Junts per Cat s'ha hagut d'empassar avui el que pensa de veritat per votar electoralment una moció d'Esquerra Republicana, perquè Junts per Cat, no ens n'oblidem, és el soci d'Esquerra Republicana. Però, vaja, ens posem positives, o sigui, creiem que realment es podrà fer, creiem que hem avançat acceptant que Junts per Catalunya votarà a favor de la limitació de lloguers. Pot ser una moció que sigui fum, nosaltres estarem al costat de totes les possibilitats que hi hagi. Si això es concreta de veritat, ens hi trobaran; ara, esperem que es concreti de veritat en allò que s'està dient i que aprovarà aquest Parlament, perquè ja ho vam veure amb el decret d'habitatge, una cosa és el que diuen, una cosa són les paraules, una cosa és el relat i una altra cosa és el que després presenten com a política concreta; perquè el decret d'habitatge fallit i frustrat del conseller Calvet i del Govern d'Esquerra Republicana i Junts per Catalunya no garantia el dret a l'habitatge i el que feia era liberalitzar els preus. Avui votem una cosa, després veurem que fan. Avui votem que volem fer-ho, després veurem si es pot fer. Però avui han portat el processisme al mercat i a la regulació dels lloguers. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Sergio Sanz.
Gràcies, president. Conselleres, diputats, diputades... Esta moción da a entender que el problema del incremento del precio de los alquileres en Cataluña se solucionaría regulando los arrendamientos a nivel autonómico. ¿Es eso cierto? No. Pero a Esquerra Republicana le da igual. Todo lo redirige hacia su objetivo de convertir en extranjeros a nuestros conciudadanos del resto de España. ¿Cómo lo hace? Sembrando la discordia y buscando el conflicto. Evidentemente, los diputados de Esquerra Republicana saben que la legislación civil es competencia exclusiva del Estado. Lo que permite la Constitución es conservar o modificar el derecho civil foral o especial allí donde existe, pero no ampliarlo para regular otras materias. Y lo saben porque así se ha expresado también el Tribunal Constitucional. La vivienda en esta moción es el pretexto que utilizan para crear un nuevo conflicto competencial con el que seguir alimentando su victimismo. Ese es su fin último. Pero yo quiero aprovechar para contarles algunas cosas sobre las políticas de vivienda. La primera es que la legislación en España es homologable a la regulación que existe en otros países de nuestro entorno europeo. No es este el problema; el problema es la inversión. En Francia, Alemania o Países Bajos, se destina entre el 2 y el 3 por ciento del producto interior bruto a las políticas de vivienda. En España, cuya inversión corresponde a las comunidades autónomas, está por debajo del 1 por ciento. Hace unas semanas, hubo un debate sobre vivienda en la sede del Colegio de Arquitectos. Todos los expertos estaban de acuerdo en que es necesario ampliar el parque público de vivienda de forma decidida. En Francia, por ejemplo, supone el 17 por ciento sobre el parque total de vivienda; en nuestra región, no llega al 2 por ciento. Este sí que es un elemento diferenciador con los países de nuestro entorno y no la legislación de los alquileres. Pero comparémonos con otras comunidades autónomas. Fijémonos en la media de inversión de las seis comunidades autónomas que han crecido en población en la última década, que son Andalucía, Cataluña, Madrid, Murcia, Navarra y el País Vasco. Según datos macro, la inversión media de estas comunidades autónomas se sitúa en torno al 1,15 por ciento sobre el total del presupuesto de las comunidades autónomas. ¿Saben qué posición ocupa, aquí, Cataluña? La última. Estamos invirtiendo alrededor del 0,63 por ciento del presupuesto total en políticas de vivienda. La siguiente comunidad que invierte menos invierte el 1 por ciento, es decir, estamos prácticamente en la mitad de la media y, desde luego, bastante por debajo de Madrid, que es la que más invierte, con un 1,53. Debería darles vergüenza hablar de vivienda con estos datos. Pero ¿saben en qué se traducen estas cifras? En que Cataluña es la comunidad autónoma con más desahucios y en que también estamos a la cola en parque de vivienda pública. Andalucía gestiona 80.000 viviendas públicas, la Comunidad de Madrid, que tiene menos población que Cataluña, gestiona 18.000, superando las 15.000 de las que dispone la Generalitat. ¿Quieren otro dato? ¿Saben cuál es, según el Observatorio de la Vivienda del Ministerio de Fomento, la única comunidad autónoma donde el precio de la vivienda ya supera el precio de los tiempos de la burbuja? Cataluña. ¿Saben qué indican todos estos datos? Que la Generalitat ha gestionado la vivienda peor que el resto de comunidades autónomas. Ha gestionado peor, porque las políticas de vivienda no han sido una prioridad política para ningún gobierno de la década procesista, una década en la que hemos visto como el presupuesto destinado a políticas de vivienda se reducía en dos tercios, mientras que iban creciendo los chiringuitos de propaganda separatista en el exterior. Y hoy traen una moción con la que quizá pretenden excusarse por los malos resultados que presentan y, ya puestos, aprovechan para sembrar un próximo conflicto competencial con el que, nuevamente, pretenden alimentar el victimismo. Pero, a pesar de esto, hemos presentado enmiendas a la moción de Esquerra Republicana, porque, desde Ciudadanos, pensamos que esta moción no es más que un pretexto separatista que se puede convertir en una propuesta real para solucionar los problemas de la vivienda. Lamentablemente, no las han aceptado, porque han preferido transaccionar con otro grupo que también necesita justificar los malos resultados en materia de vivienda, en su caso, en el Ayuntamiento de Barcelona. Desde Ciutadans, hemos propuesto otra vez triplicar el presupuesto y ampliar el parque público de vivienda. O utilizar el índice de referencia para crear incentivos a la contención de precios del alquiler, pero la sedicente Esquerra Republicana, nuevamente, lo rechaza. Seguiremos insistiendo con nuestras propuestas de vivienda y, desde luego, Ciutadans seguirá señalando cualquier intento de tomarle el pelo a la ciudadanía por parte del Govern. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent.
Bé, en aquest país, ens trobem amb dues realitats. Per una banda, l'augment desproporcionat dels preus del lloguer, un augment també dels preus de compra d'habitatge i, per l'altra banda, uns sous que encara no han recuperat els nivells de l'any 2000 i un 1 per cent de la població que captura el 50 per cent del total de la riquesa d'aquest país, 2 desnonaments a l'hora i nosaltres que destinem, de mitjana, un 50,5 per cent dels nostres minsos salaris a pagar el nostre habitatge. Per tant, aquesta realitat és amb la realitat que ha de lidiar aquest Govern. La veritat és que les polítiques d'habitatge que ha emprès aquest Govern han posat sempre en el centre el valor de canvi..., al valor d'ús de l'habitatge. Això què vol dir? Que han posat sempre al centre aquesta manera d'especular amb un dret bàsic i no pas, al centre, la necessitat d'aquest dret per part de la gent, per poder tenir una vida digna. Per tant, què veiem? El que veiem és que ara ens porten una proposta que parla de regular els preus del lloguer. Aquesta proposta comporta necessàriament desbordar, per una banda, els límits i les imposicions de l'ordenament jurídic i, per l'altra, desbordar els lobbys financers. A nosaltres, això ja ens assembla bé, ens assembla perfecte. Però el que ens assemblaria cínic i hipòcrita és que això s'estigui fent amb finalitats electorals i no pas per ser aplicat veritablement. Esperarem un any, dos anys, a veure si això s'acaba convertint en una realitat. Amb aquell mateix poder, vam defensar el dret a l'autodeterminació, desbordant els límits legals i desbordant els lobbys. Esperem que, amb això, també tinguem el mateix ímpetu i que ens organitzem de la mateixa manera. Fa molt poc, els ajuntaments de Ripollet, de Cerdanyola i de Sabadell, amb una cinquantena d'entitats, es presentaven davant de les portes d'aquest Parlament per reclamar el desplegament efectiu de la Llei 24/2015; això no ha estat així. Per altra banda, s'ha presentat un decret llei sense el consens de les entitats per part del Govern. Esperem que, realment, puguem utilitzar la conjunció de la desobediència civil i institucional per defensar un dret tan essencial com és el dret a l'habitatge.
Diputada... Gràcies. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula la diputada Esperanza García.
Gràcies, president. Ho faré des de l'escó, si és possible. Bé, avui, ens porten vostès aquesta moció sobre habitatge i «vivenda social i ho fan en un marc, evidentment, d'inici de campanya electoral de municipals i això, és el que inhabilita, pràcticament, gran part del contingut d'aquesta moció, no només pels termes en què es planteja, sinó, fins i tot, per criteris d'oportunisme polític. Vostès ens plantegen una moció on plantegen superar i entrar un altre cop en un conflicte competencial amb el Tribunal Constitucional, per tal d'amagar les carències d'aquest Govern i, fins i tot, dels passats, des del 2007, en polítiques d'habitatge social. Mirin, vostès, fins i tot incompleixen les seves pròpies promeses, que passaven per incrementar la «vivenda i l'habitatge social i, fins i tot, ampliar l'oferta fins a 2.800 «vivendes noves. No han millorat el sistema de mediació entre propietaris i particulars; no han fet polítiques a mitjà i llarg termini sobre habitatge social i, ara, vostès ens venen aquí, just abans d'unes eleccions municipals, plantejant una moció que només és un pretext per tenir un altre conflicte al Tribunal Constitucional; dir que això és culpa d'aquest tribunal, que és culpa del Partit Popular de quan estava al Govern, és culpa d'Espanya i que, per això, els catalans, malauradament, aquells que tenen dificultats i precarietat econòmica, no tenen dret i accés a la «vivenda, no? I nosaltres no els acompanyarem. No els acompanyarem perquè, ho sento moltíssim, és absolutament hipòcrita, des del punt de vista polític, presentar aquesta moció. I poso només un exemple: fa només uns mesos, al novembre, vostès, des del mateix Govern de la Generalitat, van decidir que reduïen un terç les ajudes al Consorci de l'Habitatge de Barcelona. Ho van fer. I uns mesos després, ara, ens presenten una moció on es queixen i on parlen de que és la mateixa LAU la que els coarta la llibertat de fer polítiques d'habitatge social. No és cert: tenen una llei del 2007 que encara no han desenvolupat, que ha estat aprovada aquí, que té estris i instruments. Ni tan sols han creat, en aquests anys, el fons de solidaritat que marcava aquesta llei. Facin la feina de planificació...
Diputada...
...a mitjà i llarg termini i no posin excuses com aquesta moció.
Gràcies. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Eusebi Campdepadrós.
Moltes gràcies, president. Senyores i senyors diputats, conselleres, bon dia a tothom. A veure, en el nostre cas, Junts per Catalunya coincidim amb el diagnòstic del problema plantejat per aquesta moció, en la necessitat d'abordar-lo i, efectivament, de tenir una regulació pròpia del contracte d'arrendament en l'àmbit del nostre dret civil. Efectivament, el problema de l'augment dels preus del lloguer i el que això suposa d'exclusió habitacional, doncs, d'una part important de la població per qüestió de renda és quelcom que ens preocupa a tots. Hem de dir amb tota claredat, a diferència del que ha exposat el Grup Socialistes d'una forma més civilitzada, i del Grup de Ciutadans d'una forma directament inconstitucional, que aquest Parlament té una competència exclusiva en conservar, modificar i desenvolupar el dret civil català, que és en l'àmbit que s'emmarca aquesta proposta legislativa de contracte d'arrendament que estem parlant. Per tant, si realment defensen l'autogovern, haurien de ser els primers en recolzar aquest desenvolupament legislatiu. Hem de fer, però, algunes observacions que cal tenir en compte. Estem d'acord que cal articular mesures que contribueixin a generar una tendència de contenció dels preus de les rendes de lloguer, que han anat augmentant de forma especialment important a Barcelona i l'àrea metropolitana. Els dubtes són raonables pel que fa a la limitació per llei dels preus del lloguer, i som partidaris d'instruments, que s'han anat desenvolupant fins ara, dels índexs de referència, que ens haurien d'inspirar per articular mesures d'estimulació i aplicació, per exemple, de naturalesa fiscal, amb exempcions d'impostos, o bé taxes relacionades amb habitatges. Mirarem de vetllar perquè en la tramitació legislativa de mesures sobre aquest àmbit se superin aquests dubtes i problemes que inicialment hi veiem. Aquest és un tema clau que hem d'enfocar bé, precisament per a la seva eficàcia..., les mesures que es pretenen. Creiem que aquestes mesures no haurien de passar per una limitació rígida del preu a què es pot posar un lloguer, per unes raons que ara exposarem. La majoria d'habitatges que es posen en lloguer són propietat de persones físiques i no pas d'empreses. Per tant, hem de tenir en compte la realitat del parc d'habitatges que està a lloguer. Ho posa de manifest el fet que entre l'any 90 i l'any 2015 hi va haver un canvi dràstic de règim de la propietat a Barcelona. La propietat vertical suposava més del 53 per cent dels habitatges l'any 90, mentre que el 2015 només suposava un 30 per cent. En canvi, la propietat horitzontal ha passat de suposar poc més del 40 l'any 1999 a Barcelona, a reunir més del 70 per cent l'any 2015. Per tant, les darreres dades de què disposem indiquen que l'any 2018 la propietat horitzontal subministra al mercat el 74 per cent dels habitatges contractats, i la vertical només el 26 per cent restant. Això posa de manifest una realitat, que és que la majoria d'immobles que poden entrar al mercat de lloguer són propietat de persones físiques, i, per tant, que en la seva decisió de posar a lloguer habitatge pesen molts altres factors diferents de la rendibilitat, que òbviament cerquen els que s'hi dediquen per activitat empresarial. Per tant, el risc d'especulació amb els preus del lloguer per cercar rendibilitats és menor del que es pensa, tenint en compte que la persona física posa l'habitatge a lloguer per obtenir-ne no pas una rendibilitat de tipus empresarial, sinó un complement de renda per destinar a diferents despeses, ja sigui en molts casos el complement de les pensions de persones en què aquell habitatge que està llogat és fruit de l'estalvi de tota la vida, o bé ajudar al pagament de la hipoteca de l'habitatge habitual. Per tant, estem en un mercat fonamentalment de particular a particular, i, per tant, l'hem de tenir en compte a l'hora d'abordar aquesta regulació. El principal problema que existeix a Catalunya és la diferència entre el volum de l'oferta i el volum de la demanda. I, per tant, aquesta manca d'oferta de lloguer té unes raons històriques que són sobradament conegudes i que comencen per l'aposta ferma dels governs franquistes per potenciar la propietat en lloc del lloguer. Per tant, cal apostar per mesures que estimulin que els propietaris posin els habitatges a lloguer. I, per tant, limitar de forma rígida els preus no sembla la millor idea, tenint en compte la realitat del parc que així hem abordat. Actualment, els habitatges de lloguer suposen un 21 per cent a l'Estat, mentre que els de propietat són el 78 per cent. Per tant, aquesta és una realitat que no es pot obviar. Fixin-se que allà on s'han posat mesures en aquest sentit, s'han fet estudis comparatius d'experiències de limitació rígida de lloguer, que s'han fet a França i Alemanya, a París i a Berlín concretament, doncs, allí el parc d'habitatge és diferent, atès que els habitatges de lloguer..., nivells d'habitatges de lloguer superiors al 35 per cent en el cas de França, i 48 per cent en el cas d'Alemanya. I que fins i tot les limitacions rígides de lloguer han arribat a suposar una desincentivació de l'oferta i fins i tot una submersió d'aquesta oferta. Per últim, simplement...
Diputat...
...amb relació a l'esmena proposada per Ciudadanos, que ha estat lògicament rebutjada: sempre demanant un increment de pressupost, però sempre mantenint l'escanyament del dèficit fiscal al país. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Finalment, i per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula de nou el diputat Jordi Orobitg.
Sí; moltes gràcies, senyor president. Bé, nosaltres sabem que tenim les competències i no hi renunciarem mai. Ni aquest Parlament ni el Govern de la Generalitat són una gestoria, com sembla que vulgui donar a entendre el senyor Sergio Sanz. Pel que respecta al PSC, doncs, novament molt decebuts, senyora Ibarra. Jo crec que vostès han de decidir què volen ser. Si volen ser el PSC de Pasqual Maragall, eh?, que va reivindicar la competència exclusiva i plena d'aquest Parlament a la regulació del dret civil, o vostès volen ser la delegació del PSOE a Catalunya, que ha sigut el PSC amb el senyor Montilla. Jo crec que vostès han de decidir el que volen fer. Pel que respecta als comuns, home, satisfet de la transacció, no dels termes amb els quals s'ha expressat. Dir que aquesta és una proposta electoralista... Escolti, la consellera, quan va comparèixer davant d'aquest Parlament, el primer que va fer és dir-nos que volia incidir en aquesta regulació. Estem parlant de fa gairebé un any. Quin és el problema?, que hi han polítics que compleixen amb les seves paraules? Perdoni, el problema... [[Veus de fons.]] No, no... Clar, és que, escolti, aquí estem tots per fer política. Vostès poden portar mocions del món local; els altres, que si de l'europeisme –el context: unes eleccions municipals i europees– i nosaltres no podem portar mocions, conseqüents amb una compareixença de la consellera del Govern, que diu que pretén legislar en un àmbit que afecta tots els ciutadans d'aquest país. Doncs, perdoni, nosaltres fem política com la fan vostès, i hi tenim tot el dret. I, en aquest cas, reivindiquem lògicament que, en aquest cas, existeixi com a mínim en l'àmbit del Departament de Justícia de la Generalitat de Catalunya, doncs, una consellera que ja ens diu i ja ens dona coneixement ara mateix de que pretén dur a terme les iniciatives legislatives necessàries per fer aquesta regulació. I aquesta regulació, hi insisteixo, dins del marc competencial de la Generalitat de Catalunya al que mai renunciarem i que, com vostès saben, tampoc renunciarem a intentar tenir les competències plenes no només en aquest sinó en tots els àmbits. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. Hi ha alguna petició de votació separada? [[Pausa.]] No? Es pot votar el conjunt de la moció? [[Pausa.]] Bé, passem a la votació, doncs, d'aquesta moció. Comença la votació. La Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la regulació dels arrendaments urbans en el dret civil de Catalunya ha estat aprovada per 70 vots a favor, 56 en contra i cap abstenció. [[Proposició de llei de modificació de la Llei 21/2001, del 28 de desembre, de mesures fiscals i administratives (debat de totalitat)]] [[202-00041/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat a la totalitat sobre la Proposició de llei de modificació de la Llei 21/2001, de 28 de desembre, de mesures fiscals i administratives. Abans de començar... [[Remor de veus.]] Si us plau, els demano que si han de sortir de l'hemicicle ho facin en silenci. Gràcies. Els faig avinent que, d'acord amb l'acord de la Junta de Portaveus, aquest debat a la totalitat es farà conjuntament amb el debat a la totalitat sobre la Proposició de llei de mesures fiscals amb relació a l'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats presentades pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya i que figura com a punt sisè de l'ordre del dia. En primer lloc, d'acord amb l'article 116.2 del Reglament, intervindrà el Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem per presentar la primera iniciativa legislativa d'aquest debat i a continuació intervindrà el Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya per presentar la segona iniciativa. Per tant, quan vulgui, té la paraula el diputat senyor David Cid.
Diputats, diputades... Gràcies, president. Saben que el nostre grup, durant aquests darrers mesos, ha intentat situar un debat important en aquest Parlament de Catalunya, que és el debat sobre la fiscalitat. És un debat que a vegades tenim la sensació que en aquesta cambra fa mandra, eh? Ens agrada discutir molt de política de símbols, però ens agrada discutir poc del dia a dia de la gent. I aquest, el debat sobre la fiscalitat, té molt a veure, en aquest cas, amb el dia a dia de la gent, perquè al final del que discutim és sobre desigualtats, sobre la distribució de la riquesa i, en definitiva, sobre els recursos que disposa la Generalitat per fer polítiques socials, per fer polítiques ambientals i per fer polítiques també a favor de la igualtat entre homes i dones. Avui presentem la primera proposició de llei que hem registrat des del nostre grup parlamentari i ho fem clarament amb la voluntat de que els recursos que nosaltres plantegem, aquests recursos que són, en definitiva, recursos que en aquests moments formen part dels beneficis de la banca i de la gran banca a nivell català i a nivell estatal, passin a formar part, en aquest cas, dels recursos públics. I, per tant, que contribueixin, com deia, a la distribució de la riquesa i, per tant, també a la lluita contra la desigualtat. Nosaltres el que plantegem, bàsicament, és que avui l'impost que es paga..., l'impost d'actes jurídics documentats, que es paga, en aquest cas, en les escriptures de préstec amb garantia hipotecària, que és de l'1,5 per cent, passi a ser del 2 per cent. Sobretot atès que arran –i vull recordar-ho també– d'una demanda que va presentar un ajuntament, en aquest cas, l'Ajuntament de Ribes, sobre si aquest impost l'havien de pagar els clients de les entitats financeres o l'havien de pagar les mateixes entitats financeres, és a dir, la banca, va suscitar una polèmica, jo diria, en el Tribunal Suprem, que a més jo crec que va servir també per posar en entredit la mateixa credibilitat del Tribunal Suprem, i a quins interessos responia aquest Tribunal Suprem, però, que va provocar finalment que el Govern de l'Estat es veiés en aquest cas forçat a modificar la legislació i, per tant, deixar clar que aquest impost el pagaven les entitats financeres. Nosaltres el que plantegem clarament, com deia, és augmentar mig punt aquest impost i que, per tant, suposi un augment de la recaptació de la Generalitat de 80 milions d'euros anuals, 77 i mig i escaig per al fons, en aquest cas, del mateix Departament d'Economia. I nosaltres ho fem perquè creiem, com dia abans, que és possible redistribuir la riquesa i hem de reduir la desigualtat a Catalunya, que jo vull recordar que fruit, en aquest cas també, de les polítiques concretes que està fent el Govern de la Generalitat, del Govern de Torra i Aragonès, segueix creixent a Catalunya, malgrat que, teòricament, estem en una etapa de recuperació econòmica. Els bancs, la gran banca, ens deuen a tot el conjunt de ciutadans i ciutadanes 64.000 milions d'euros del rescat bancari; 64.000 milions d'euros que les administracions públiques i, especialment, en aquest cas, l'Estat, va donar a la banca per evitar que aquestes entitats bancàries entressin en fallida. I en aquest cas també, vull destacar-ho, les entitats bancàries, en el primer semestre de l'any 2018, van guanyar més de 8.600 milions d'euros en beneficis. I també aquestes mateixes entitats bancàries, aquests tres primers mesos de l'any 2019, han ingressat 1.821 milions d'euros més en beneficis, malgrat que hi ha una reforma de la comptabilitat bancària que segurament fa que aquests beneficis no apareguin de manera tan onerosa com apareixien en anteriors exercicis. Però insisteixo en això: aquests primers tres mesos, els sis principals bancs a nivell de l'Estat espanyol han ingressat 1.821 milions d'euros. I, en definitiva, nosaltres creiem que el que estem plantejant, que és aquest augment només de mig punt d'aquest impost, com dèiem al principi, de l'impost d'actes jurídics documentats, pel que fa específicament als préstecs amb garantia hipotecària, suposa uns recursos molt importants, en aquest cas, per a les arques de la Generalitat. Algú podria pensar que 80 milions d'euros són pocs recursos, però –segur que..., estic convençut que amb el conseller d'Economia en això hi estarem d'acord– en la situació en què es troba a nivell financer la Generalitat són molt importants per donar resposta, en aquest cas, a polítiques concretes. Poso només dos exemples. Amb aquests 80 milions d'euros més de què podríem disposar, per exemple, de cara a l'any 2020, podríem donar resposta a dues de les principals demandes que ha fet el nostre grup. Per exemple, que la Generalitat tornés d'una vegada per totes a finançar el cent per cent de les escoles bressol, que són, amb la diferència que teníem en aquest cas amb el Govern, pràcticament al voltant de..., no?, ells decidien posar 20 milions d'euros a la proposta de pressupostos i nosaltres en reclamàvem 75. I a més a més seria possible, per exemple, donar resposta també en aquest cas a una de les demandes que avui hi ha al carrer, que són, per exemple, els milers d'estudiants que s'estan manifestant perquè volen una rebaixa de les taxes universitàries i, de fet, han posat en marxa una ILP per donar compliment al que aquest Parlament ha aprovat de manera reiterada, que és una rebaixa del 30 per cent de les taxes universitàries i que no tinguem les taxes universitàries més altes de l'Estat. Per tant, aquests 80 milions d'euros que nosaltres volem posar damunt de la taula, que nosaltres volem contribuir, en aquest cas, a que formin part del pressupost de la Generalitat, podrien servir, en definitiva, per a polítiques educatives, podrien servir, en definitiva, per a polítiques socials, i que nosaltres creiem que són clau. I el debat de la fiscalitat i el debat de la redistribució de la riquesa, crec que és fonamental, un dels debats que tenim pendents a Catalunya i que també tenim pendents a nivell de l'Estat. Ho dic perquè moltes vegades es parla, no?, de que és un debat antic, eh? Jo crec que forma, en aquest cas, part dels debats que s'estan produint arreu de la Unió Europea i que s'estan produint també en el conjunt dels països a nivell internacional. L'exemple més clar també el tenim a Estats Units, per exemple, amb el que està plantejant Alexandria Ocasio i l'impost sobre la riquesa que planteja Alexandria Ocasio –i després m'hi referiré, quant a la proposta, en aquest cas, del Partit Popular. I, com deia, nosaltres hem plantejat diferents iniciatives en el tema de fiscalitat; aquesta d'avui només és la primera, però tenim altres debats pendents. I un dels debats pendents que també tenim a Catalunya és sobre el tema de l'IRPF, i també tenim un debat pendent sobre successions, sobre l'impost de successions. Ho dic també perquè aquests dies és sorprenent veure com s'escandalitzen, en aquest cas, la dreta catalana i la dreta espanyola, com s'escandalitzen Ciutadans i el Partit Popular, quan es planteja el que jo diria que és una qüestió de mínims, que és que les rendes que ingressen més de 130.000 euros a nivell anual contribueixin una mica més per fer possibles polítiques socials. I, clar, jo..., també em sorprenen amb alguns dels arguments que s'estan fent servir en aquests moments. És a dir, també els hi dic en plata: no pateixin, o sigui, si segurament cap de vostès cobra més de 130.000 euros, si no és que tenen una feina més enllà del Parlament de Catalunya; però, clar, que es digui en aquests moments que una persona que ingressa 130.000 euros a nivell anual és una renda mitjana o és una classe popular..., jo no sé en quin país viuen, jo no sé en quin món viuen, però vostès, en definitiva –ja els hi he dit diverses vegades i els hi dic específicament als senyors del Partit Popular i a Ciutadans–, són els partits de les rendes altes i vostès són els partits, en aquest cas, també, dels interessos financers, de l'IBEX 35 i de la gran banca. Perquè jo no sé com poden justificar el que em justifiquen vostès, com estan en contra en aquest cas d'augmentar els impostos a aquells que cobren més de 130.000 euros o estan en contra, per exemple –o hi han estat en contra, perquè finalment no s'han atrevit a presentar una esmena a la totalitat a la nostra llei–, que la banca contribueixi amb 80 milions d'euros més anuals en els pressupostos de la Generalitat. I, per tant, també, jo ja sé que el seu model és el d'Andalusia, que és el que vostès han fet, que diuen que no tenen un acord amb Vox, però sí que tenen un acord amb Vox... Vostès governen, per exemple, els senyors de Ciutadans, a Andalusia amb Vox, vostès governen en aquest cas, també, el PP, i la primera cosa que van fer és eliminar l'impost de successions per a aquelles herències superiors a 1 milió d'euros. Suposo que també la classe mitjana són les herències d'1 milió d'euros. I, per tant, jo ja els hi vaig dir una vegada: vostès són el partit de les rendes altes, vostès són el partit, en aquest cas, també dels rendistes, vostès són el partit de les grans herències, i també vam descobrir que vostès eren el partit dels holandesos, perquè defensaven Uber, que vostès defensaven..., Uber, que bàsicament tributa els seus ingressos en paradisos fiscals. I aprofito també –perquè només tinc un torn d'intervenció– per posicionar-me en aquest cas sobre la proposta que presenta el Partit Popular sobre l'impost de patrimoni. Miri, jo crec que en definitiva vostès..., aquest projecte de llei forma part del que en definitiva també aquests dies es parla, de l'unicorn fiscal. És a dir, vostès sempre diuen que, a més rebaixa d'impostos, major recaptació. Jo ho sento, però en els darrers deu anys a Catalunya i a Espanya això no ha passat mai –mai. És a dir, sempre que s'han reduït impostos, i especialment a les classes més altes, sempre s'ha reduït la recaptació. La prova més evident és que quan vostès van haver, per exemple, en aquest cas, de quadrar, sota demanda de la Unió Europea, d'un procediment de dèficit excessiu..., el senyor Montoro va deixar de fer la que teòricament era la seva política fiscal, en definitiva, la de rebaixa d'impostos massiva, i el que va fer va ser..., fins i tot, va haver d'augmentar l'IRPF, és a dir, en contra, teòricament, dels seus postulats lliberals. I en aquest cas vostès plantegen una proposta de llei que va en definitiva també en contra del signe dels temps. Vostès diuen: «No, és que l'impost de patrimoni és un impost que hauria de desaparèixer. No, miri, el que va passar és que el senyor Zapatero el que va fer és: els va comprar el seu mantra, va eliminar l'impost de patrimoni i el que va fer és que el van haver de tornar a recuperar, perquè s'havia desplomat, en aquest cas, la recaptació de l'Estat. I vostès diuen en aquest projecte de llei coses que no són certes. És a dir, per exemple, en el tram autonòmic, Catalunya no és la comunitat autònoma que té en aquest cas el tipus màxim més alt de la resta de l'Estat. Hi han altres comunitats autònomes que tenen..., i fins i tot Catalunya tindria marge per augmentar la seva capacitat normativa i augmentar en el seu tram, en aquest cas, l'impost de patrimoni. Nosaltres en aquests moments encara no ho estem plantejant, però és que vostès el que plantegen, en definitiva, és el contrari: vostès tornen a reclamar que es redueixi el màxim exempt. I jo els hi dic: això va en contra del signe dels temps. Els debats que s'estan produint a nivell internacional van en sentit contrari, fins i tot davant de la situació de desigualtat i de lluita contra el canvi climàtic que tenim arreu del món. Per exemple –i hi feia referència abans–, la senyora Ocasio està plantejant a nivell d'Estats Units..., hi ha un gran debat sobre la necessitat de generar més recursos públics per lluitar contra el Green New Deal, i la senyora Ocasio, per exemple, el que ha plantejat a Estats Units no deixa de ser una espècie d'impost de patrimoni sobre les fortunes que tenen més de 10 milions d'euros a nivell d'Estats Units, que volen que paguin un 70 per cent en impostos. Per tant, miri, si ja els hi dic jo: si són més moderats, fins i tot, en aquest cas, que els demòcrates americans! I jo estic plenament d'acord amb el que planteja la senyora Ocasio. I, de fet, crec que en definitiva la política fiscal haurà d'anar cap aquí, perquè si volem fer front a emergències climàtiques com la que tenim en aquests moments, més enllà de declaracions buides de contingut o més enllà de lleis que aprova, en aquest cas, el Govern de la Generalitat que no serveixen per a res, necessitarem recursos per fer una transició ecològica justa. I nosaltres, per exemple, en aquest cas, a nivell de l'Estat també estem plantejant un nou impost verd que gravi amb un 3 per cent els patrimonis superiors a 1 milió d'euros. I crec que la tendència anirà cap aquí, perquè és que, si no, no tindrem recursos, en definitiva, per fer front al canvi climàtic. I jo també acabo amb això. Miri, no es pot estar a missa i repicant, és a dir, no funciona. És a dir, jo no entenc com es poden reclamar, per exemple –perquè vostès també ho fan– més polítiques socials, més recursos per a educació pública, més recursos per a sanitat pública, més recursos per a les universitats i, a la vegada, que tota la seva política fiscal sigui bàsicament, en aquest cas, la reducció d'impostos. Això no funciona. És a dir, jo ja sé que vostès són fans de la corba de Laffer, que vostès el que expliquen és: a menor pressió fiscal, a major reducció d'impostos, més recaptació. Això no ha funcionat i no ha funcionat mai. És a dir, cada vegada que hi ha hagut una rebaixa fiscal, i especialment al que vostès defensen, que és als grans patrimonis, a les grans herències i, en aquest cas, també a les grans rendes, sempre –sempre, sempre– s'ha reduït la recaptació fiscal. I això ha passat a Catalunya. I l'exemple més clar és, per exemple, també, la seva reforma de l'impost de successions. Vostès van pactar una reforma de l'impost de successions que, jo diria, bàsicament desmuntava l'impost de successions de Catalunya, amb el senyor Mas. I es va desplomar, en aquest cas, pràcticament la recaptació de l'impost de successions. És veritat que després tímidament es va corregir per part del posterior Govern, en aquest cas d'Esquerra Republicana i Convergència i Unió. Per tant, o sigui, jo crec que les proves empíriques ens demostren que la seva política fiscal, per més que diguin que funciona, no funciona, i la prova més evident és que, quan vostès han necessitat recursos..., torno al que li deia: és a dir, com explica, si no, que el senyor Montoro teòricament apliqués una política fiscal que anava en contra dels seus postulats ideològics? El senyor Montoro és que no només va apujar en aquest cas també, per exemple, l'impost d'IRPF; és que, com diuen vostès, com deia el senyor Rajoy, van apujar l'IVA a las chuches, o sigui, van desmuntar també, per exemple, una política com la que hi havia amb l'IVA i van apujar massivament l'impost sobre consum. Per tant, en definitiva, nosaltres donarem suport a les esmenes a la totalitat que s'han presentat, en aquest cas, per part dels grups en contra de la Proposició de la modificació de l'impost sobre patrimoni i, evidentment, reclamem que tiri endavant la nostra proposta d'impost sobre la banca. Creiem que és just i necessari, en aquest cas, augmentar la tributació que paguen les grans entitats bancàries a Catalunya, sobretot per aconseguir més recursos per lluitar contra la desigualtat, per reduir la pobresa i per impulsar polítiques socials, educatives i sanitàries a Catalunya, que falta ens fa, com estem veient aquests dies amb totes les mobilitzacions que tenim, de bombers, mestres i, en definitiva, de tots els col·lectius socials, que reclamen un govern que faci polítiques socials. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Cid. [[Proposició de llei de mesures fiscals amb relació a l'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats (debat de totalitat)]] [[202-00051/12]] A continuació té la paraula el diputat Santi Rodríguez, per un temps de... deu minuts, senyor Rodríguez? [[Pausa.]] D'acord.
Gràcies, president. Conseller, senyores i senyors diputats, començaré la meva intervenció d'una forma poc usual; i ho faig per cortesia, senyor Cid, i ho ressalto, vicepresident: estic al·ludint directament al senyor Cid. I ho faig perquè vostè tingui l'oportunitat de demanar un torn per al·lusions quan acabem el debat, preferiblement, per donar-li temps a que es llegeixi la proposta de llei que hem presentat. Perquè, fixi's, no va de l'impost sobre el patrimoni, va de l'impost de transmissions patrimonials, que no té absolutament res a veure amb l'impost sobre el patrimoni [[aplaudiments]] , que és sobre el que vostè s'acaba de posicionar. Per tant, consideri-ho una cortesia. Mentre continuem el debat, vostè té temps de llegir-se la nostra proposició de llei i posicionar-se seriosament al respecte d'aquesta. Jo vull començar fent tres consideracions, tres consideracions amb relació a les dues proposicions de llei, que la de Podem nosaltres sí que ens l'hem llegida, eh? Tres consideracions. Primera, els impostos no són neutres –els impostos no són neutres–, els impostos tenen interrelació amb molts altres aspectes, tenen interrelació amb l'activitat econòmica i tenen interrelació també amb els ingressos de les administracions, en molts sentits; però també tenen efectes sobre els preus, sobre els preus de les coses i, com més apugem els impostos a uns determinats productes, els consumidors acabaran pagant més per aquells productes, perquè les empreses el que acostumen a fer és traslladar els costos als preus, perquè, si no, no serien empreses, serien ONGs, i les ONGs, doncs, no estan en aquesta situació. Però també els impostos, en la mesura que s'acaben traslladant als preus, també tenen un efecte sobre les decisions de consum de les persones. I generalment, a mesura que s'incrementen els preus, es redueix el consum d'aquell producte que ha pujat de preu, amb algunes excepcions, però jo crec que tampoc no és el cas d'una classe de microeconomia ara, en aquest moment, no? Però això en general és d'aquesta manera. Segona consideració: el mercat de l'habitatge. Estem vivint un temps en què la situació del mercat de l'habitatge..., uns quants anys en els que la venda d'habitatge ha disminuït molt, es recupera molt a poc a poc, segurament fruit de totes les conseqüències de la situació de crisi que hem travessat a partir dels anys 2007-2008, i el que s'ha incrementat d'una forma molt notable –i ho sabem i ho constatem perquè és un tema que recurrentment en parlem al Parlament– és la demanda d'habitatge de lloguer. I això ha provocat que el preu del lloguer s'hagi incrementat d'una manera molt important. Hi ha qui aposta per intentar intervenir sobre els preus. Nosaltres creiem que el mecanisme més adequat no és tant intervenir sobre els preus, no és gens intervenir sobre els preus, sinó prendre decisions d'abast econòmic que facilitin precisament l'accés a l'habitatge i que facin que els preus baixin. És a dir, si adoptem mesures que el que fan és encarir les hipoteques o encarir l'habitatge de compra, doncs això segurament expulsarà consumidors de la compra cap al lloguer i, per tant, continuaran «apretant a l'alça els preus dels lloguers. Si, en canvi, adoptem mesures que el que permetin és reduir els costos de la compra, segurament això permetrà desplaçar consumidors demandants de lloguers cap a la compra, no? I, per tant, com els deia abans, els impostos no són neutres; en funció de com juguem amb els impostos podrem fer un tipus de polítiques o podrem fer un altre tipus de polítiques. Tercera consideració. Hem dit, hem tingut ja alguna interpel·lació en aquest mateix Ple amb relació a la competitivitat de l'economia catalana, i concretament hem parlat en diverses ocasions sobre la competitivitat fiscal de Catalunya. I ho hem fet fruit de diferents estudis que s'han anat publicant amb relació a que Catalunya és la comunitat espanyola menys competitiva des del punt de vista fiscal, és a dir, la que té els impostos més elevats, i hi ha algun altre informe –Consejo General de Economistas espanyols, que cada any publica el panorama de la fiscalitat en el conjunt de les comunitats– en el que, en la majoria, Catalunya som els primers en aquest sentit, som els que tenim la fiscalitat més elevada, som els que tenim més impostos propis i som els que tenim els tipus impositius d'aquells impostos en què tenim capacitat normativa a nivells més elevats. I, per tant, com que creiem que això no és positiu per a l'economia catalana, no és positiu per a la societat catalana, el que intentem també és corregir aquesta situació. Jo puc entendre que, per alguns grups d'aquesta cambra, la seva principal preocupació siguin els bancs; puc entendre que, per alguns grups d'aquesta cambra, la principal preocupació siguin els ingressos de la Generalitat. Escoltin, per nosaltres la principal preocupació és el conjunt de la societat –és el conjunt de la societat. I aquí no hi han elements que van aïllats els uns dels altres, perquè els ingressos de la Generalitat provenen dels impostos que paga el conjunt de la societat; el problema de l'habitatge, el pateix el conjunt de la societat. Per tant, nosaltres volem centrar les proposicions de llei fiscals no pensant en els bancs o no pensant només en els ingressos de la Generalitat, sinó pensant en el conjunt de la societat i pensant com afecten aquestes modificacions dels impostos en el comportament i en l'actitud del conjunt de la societat. I aquí venim a posicionar-nos amb relació a la..., a presentar la... I ara, senyor Cid, pot deixar de llegir i jo li explico en què consisteix la nostra proposta; després pot continuar amb la proposta, si vol, no? Nosaltres el que diem és: en l'impost de transmissions patrimonials, que és aquell impost que grava els habitatges que no són nous, que estan gravats amb l'IVA, tenim els tipus impositius més alts de tota Espanya. Amb caràcter general, el 10 per cent. Vam incloure l'11 per cent en el cas de béns immobles valorats en més d'1 milió d'euros. És dels més alts de tota Espanya. I nosaltres el que diem és: «Escoltin, retornem a un nivell normal, retornem a un nivell mitjà. I el nivell mitjà de totes les comunitats està en el 8 per cent. I aquesta és la proposta primera que els fem: passar del 10-11 per cent al 8 per cent. Però després hi han casos particulars –casos particulars. Quan són «vivendes de protecció, estan gravades al 7 per cent; doncs demanem reduir-ho al 6 per cent. Quan són habitatges habituals per a famílies nombroses, per a menors de trenta-dos anys o per persones amb discapacitat, habitatge habitual, també demanem reduir-lo del 5 per cent al 4 per cent. I a més a més hi afegim un altre aspecte, perquè la llei, que té el seu origen en l'any 2001, fixa un topall de renda, que en el 2001 era un topall de renda de trenta mil euros –2001. Però és que estem al 2019, i el topall de renda no ha variat –el topall de renda no ha variat. Per tant, significa que, any que passa, expulsem ciutadans que es poden acollir a aquests tipus reduïts de la possibilitat d'acollir-s'hi. I per això també modifiquem aquest topall de renda, per actualitzar-ho, és a dir..., i posar-lo en 45.000 euros, com a màxim, per poder acollir-se a aquests tipus reduïts. Aquesta és la proposta que nosaltres posem damunt de la taula. No estem parlant de rendes de més de 130.000, o de menys, o de no sé què o de no... La diferència entre vostès i nosaltres està molt clara: vostès volen apujar els impostos a tothom, a les rendes baixes ja ho han fet, perquè a Catalunya som els espanyols que paguem més impost sobre la renda, els contribuents de menys de trenta mil euros, que són el 80 per cent dels contribuents, som els que paguem més de tota Espanya per la decisió d'aquest mateix Parlament, i quan nosaltres presentem propostes per reduir l'impost als contribuents que tenen menys rendes vostès ho voten en contra. Bé, doncs són dos filosofies: vostès volen apujar els impostos a tothom, nosaltres volem abaixar els impostos a tothom, i sobretot –sobretot– a les rendes baixes, el 80 per cent de la població. I em posiciono amb relació a la proposta de Podem sobre l'impost d'actes jurídics documentats, que els tractem conjuntament, perquè no és el mateix impost, són variants: l'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats és un mateix cos, i dintre d'aquest cos té aquestes variants. I vostès el que ens proposen és: sota el fal·laç argument de dir «com aquest impost ara el paguen els bancs, doncs els hi apugem; els crèdits hipotecaris, de l'1 i mig al 2 per cent. Bé; però és que, des que aquest impost el paguen els bancs, ja s'ha vist que la conseqüència primera és que el preu de les hipoteques ha pujat. I això és bo? Per als consumidors, no –per als consumidors, no–, perquè es compleix el que jo li deia al principi: els impostos no són neutres i les empreses el que fan és traslladar els costos als preus. I, per tant, és fal·laç que, si incrementem l'impost, ho pagaran els bancs. No, si incrementem l'impost, ho pagaran els que comprin l'habitatge, i els posarem més difícil encara que comprin l'habitatge. Per tant, nosaltres no estem d'acord amb la proposta que vostès fan. Ara bé, fixi's, nosaltres no els hem presentat esmena a la totalitat. Sap per què? Perquè volem que es debati. Però ja l'hi avanço: presentarem una esmena. No per reduir l'impost, no; per suprimir-lo, per suprimir l'impost d'actes jurídics documentats en el cas de préstecs hipotecaris. És així de simple: per suprimir-lo. Per què? Jo crec que ja li he donat prous arguments de per què ho considerem. Però és que, a més a més, fixin-se que plou sobre mullat –plou sobre mullat–, perquè amb el Decret llei 6/2018 que va portar el Govern el que ja vam fer..., si volen, amb ingenuïtat, eh?; aleshores ens vam creure això de que, bé, «ara ho pagaran els bancs, això. I el que van fer va ser suprimir els tipus reduïts en els casos d'habitatges protegits i en els casos d'habitatge habitual per als menors de trenta-tres anys i persones amb discapacitat, es van suprimir aquells tipus, i el tipus impositiu va passar del 0,1 a l'1,5 en un cas i del 0,5 a l'1,5 en un cas; és a dir, en els dos casos es va apujar aquest impost. Que, hi insisteixo, com ha quedat demostrat uns mesos després, aquest increment d'impostos ha acabat repercutint en el preu de les hipoteques i, per tant, ho paga el conjunt de ciutadans que prenen la decisió d'adquirir un habitatge. Per tant, he defensat la nostra Proposició de llei sobre l'impost de transmissions patrimonials; ens hem posicionat sobre la proposta de Podem en aquest sentit, en el sentit de la discrepància respecte del que proposen, però amb l'oportunitat de poder suprimir aquest impost per acabar amb les discussions amb relació a si això suposa increment o no increment de les hipoteques. Gràcies, senyor president, senyores i senyors diputats.
Gràcies, senyor Rodríguez. A continuació, per presentar l'esmena a la totalitat presentada pel Grup Socialistes, té la paraula la senyora Alícia Romero.
Bon dia a tothom. Conseller, vicepresident, bé, doncs amb aquestes dues proposicions de llei que se'ns presenten avui, es mostren dos models fiscals contraposats: un és un model, una política fiscal, un model fiscal que vol ser més just i progressiu, i un altre, que pretén ser regressiu, que privilegia els impostos indirectes sobre els directes, és a dir, el que paguem tots per igual, tinguem més o tinguem menys, i per tant que està, d'alguna manera, perjudicant sempre les famílies o les persones més vulnerables. Com vostès, doncs, ja es poden imaginar, nosaltres compartim el primer model. Portem també molt temps en aquest Parlament portant propostes de fiscalitat per reformar el model català i que sigui més just i progressiu, que pagui qui més té, qui més hereta, qui més contamina; però la veritat és que no ens en sortim i no hi ha manera que, quan es porta una proposta en aquesta línia, el Govern i els grups que donen suport al Govern, doncs, recolzin les nostres propostes. En tot cas, avui tenim dues propostes ben diferenciades. S'ha dit també moltes vegades en aquest Parlament que la pressió fiscal a Catalunya –també, d'alguna manera, ho ha dit el senyor Rodríguez– és alta i que aquí paguem més impostos que enlloc. I quan un es compara amb Europa..., perquè jo entenc que ens volem comparar amb Europa. Jo sempre em vull comparar amb aquell que està millor que jo, que dedica més inversió a educació, a medi ambient..., no em vull comparar amb aquell que està pitjor; si no, mai avançarem. Doncs m'agradaria pensar que ens volem comparar amb Europa. I si ens comparem amb Europa, doncs un veu que la pressió fiscal espanyola està a la cua dels països europeus i que se situa al voltant del 32 per cent, entre sis i vuit punts per sota de la mitjana europea; per tant, pressió fiscal bastant per sota de la mitjana europea. I si ens comparem, per exemple, amb l'economia submergida i el frau fiscal, que és un dels nostres greus problemes que tenim, doncs estem entre el segon i el tercer lloc en el rànquing; per sobre, eh? Mentre en un estem per sota, en la nostra pressió fiscal, resulta que en l'economia submergida i en el frau estem en la franja alta. I, per tant, en aquests moments el que passa en aquest país és que paguem menys impostos que a Europa, tenim més defraudadors que a Europa i tenim més economia submergida que a Europa. I, per tant, el que caldria, amb aquestes dades i aquesta petita anàlisi que podem fer, vostès poden dir-ne «simplista, és revisar el model fiscal de l'Estat, que jo crec que aquí no ens toca i, per tant, hi ha un congrés dels diputats que està a punt de constituir-se i ho farà, i de fet qui va guanyar les eleccions ara fa tan sols uns dies ja porta en el seu programa electoral un plantejament de reforma de fiscalitat. I aquí també caldria fer aquest plantejament, i no ens en sortim, els grups que evidentment, doncs, en aquests moments encara no tenim la majoria parlamentària per fer aquest tomb. Hi ha una clara discriminació tant a l'Estat..., però també es reflecteix aquí, d'una fiscalitat que suporten encara més les rendes del treball per sobre de les rendes del capital. I aquesta és una realitat molt clara, i, per tant, són els sacrificats els treballadors, com sempre. Durant la crisi..., n'hem viscut moltes, de crisis, però a la darrera a qui més se'ls han demanat esforços ha estat als treballadors. I li vull recordar al senyor Rodríguez que quan el senyor Rajoy va arribar al Govern de l'Estat, la primera vegada, diguéssim, després del Govern Zapatero, el primer que va fer és apujar l'IRPF –el primer que va fer–, va apujar l'IRPF a les classes mitjanes i treballadores, i el que va fer és apujar l'IVA, un impost indirecte, que paguem tots igual, en guanyem cent cinquanta o en guanyem vint mil. Per tant, clar, venir aquí a dir-nos segons quines coses, quan vostès el primer que van fer en un moment de crisi, on s'hauria de reforçar l'estat del benestar, l'educació, la sanitat, les pensions, és justament al contrari, abaixar els impostos i, a més a més, carregar la pressió fiscal en aquells que més dificultats estan passant..., doncs no sé si és massa el model que voldríem pel país. Evidentment, no és el meu model i crec que no és el model que volem per a un país avançat i modern i europeu, ara que estem a prop d'unes eleccions europees i que tots ens omplim la boca de tanta Europa, no? Doncs potser la podíem mirar des d'aquest punt de vista. Nosaltres volem un país que reforci l'estat del benestar, i per reforçar-lo necessitem més recursos. Vostè deia, senyor Rodríguez, li deia al senyor David Cid: «Vostè vol més ingressos per a la Generalitat, com si això fos dolent. Nosaltres com a mínim volem més recursos. Hi ha altres grups polítics que se'ls han posat a la butxaca, els recursos. Nosaltres volem més recursos per reforçar l'educació, per reforçar la sanitat, per fer infraestructures; per això els volem, els recursos. I volem mantenir un estat del benestar que s'ha afeblit en part per culpa del Partit Popular, que governant a l'Estat ha fet retallades indignants –indignants–, que han perjudicat clarament la classe treballadora i que obliguen en molts casos –no a la classe treballadora, que no pot; a les classes benestants, que s'ho poden permetre–, doncs a tenir unes pensions privades, educació privada, sanitat privada. Aquest no és el nostre model; nosaltres volem garantir la igualtat d'oportunitats a tothom. Sembla que no és el model que vostès persegueixen. Perquè abaixant impostos i recaptant menys i tenint menys ingressos, ja m'explicarà vostè com es pot mantenir un estat del benestar, que el que hauríem de fer és reforçar-lo. Doncs, senyor Rodríguez, la seva proposta va aquí; va en aquesta línia en el sentit del que plantegen sempre, no?, que és aquesta baixada d'impostos perquè sí. També li haig de dir una cosa –molt descontextualitzat–: clar, portar aquesta proposta avui aquí jo crec que és populista, en part, perquè, clar, vostè diu: «Home, clar, abaixar l'impost de transmissions patrimonials a les persones més vulnerables, als joves, als discapacitats..., home, això vostè no ho pot votar en contra. Home, si m'ho porta aquí, descontextualitzat, això, només... Però és que així no es fan les coses. I necessitem un debat general, global, sobre la fiscalitat. I, per tant, en un debat global nosaltres no podem recolzar això. Sobretot perquè vostè utilitza algun argument que realment ens costa compartir, no? Diu vostè: «Escolti'm...; o jo li pregunto, no?: «Quan vostès arriben al Govern de l'Estat i fan aquesta rebaixa de l'IRPF... –ai–, «i fan aquest augment de l'IRPF, aquest augment de l'IVA –jo els hi pregunto–, «per què no van fer un augment de l'impost de societats? O per què no ve vostè aquí a proposar-nos el restabliment de l'impost sobre el patrimoni per a les grans fortunes? És que també podia haver fet aquesta proposta. En canvi, no la fa, perquè vostè està defensant, no a tots els ciutadans, com ens ha dit ara aquí fa uns moments; vostè ve a defensar una part dels ciutadans, aquells que en una millor posició econòmica estan –i ja no li dic els poderosos, que després hi entraré. Però en part és això el que vostè fa. Llavors no digui «a tots els ciutadans; a tots els ciutadans no és veritat, perquè, si no, vostès estarien recolzant i apostant..., invertint en educació i invertint en sanitat, i, en canvi, ens venen aquí amb una proposta populista de rebaixa d'impostos d'una manera aïllada que creiem que no ens aporta res, al contrari, ens permet generar menys ingressos per mantenir aquesta situació. I en l'exposició de motius diu vostè, com argument per fer aquesta proposta de baixar l'impost de transmissions patrimonials, que, clar, el preu de l'habitatge està molt alt. Home, que m'ho digui vostè, senyor Rodríguez, que l'any 1998 el senyor Aznar, eh?, gran president de l'Estat, va aprovar una llei del sòl per liberalitzar-lo, urbanitzant gairebé tots els terrenys haguts i per haver; que, segons les dades –i no nostres, eh?, dades del Ministeri de Foment d'aquell moment–, l'any 2001 el valor mitjà de les taxacions dels terrenys urbans es va incrementar un 157,58 per cent, en aquells tres anys successius a l'any 98 va augmentar el preu de l'habitatge un 53 per cent! Home, que vostè ens vingui aquí a dir: «Oh, és que el preu de l'habitatge és molt car! Home, doncs en part va començar l'any 98, quan vostès aproven una llei del sòl que el liberalitza i que genera uns augments dels preus de l'habitatge brutals, com estan dient aquestes dades. I ull, que el senyor Casado en aquesta campanya electoral –que no li ha anat massa bé, per cert– ha explicat que li agradaria tornar a aquella proposta de liberalització del sòl i que, escolta, als terrenys urbans el que s'ha de fer és provocar habitatge perquè així a les zones rurals hi hagi gent, com si aquesta fos la solució perquè als pobles amb més dificultats perquè la gent s'hi quedi a viure..., la solució fos fer habitatge. Per tant, senyor Rodríguez, ull. Realment, si vostès es preocupen tant per la gent i es preocupen perquè la gent més vulnerable pugui comprar habitatges, li faig algunes propostes: que recolzi al Congrés dels Diputats l'augment del salari mínim interprofessional, l'augment de les pensions, més habitatge social –això és el que haurien de fer, més habitatge social, si volem que les persones vulnerables puguin accedir a un habitatge–, eliminar o no haver aprovat aquella reforma laboral que va generar treballadors pobres. O sigui, moltes propostes, moltíssimes, n'hi ha, perquè la gent pugui accedir a un habitatge digne, però no abaixar un impost concret aquí, aïllat, per explicar que vostès es preocupen tantíssim i tantíssim de la gent. També li haig de dir una cosa, que jo m'he llegit molt bé la seva proposta: vostè abaixa els tipus, però, escolti'm, per què el tipus general el baixa del deu al vuit i en canvi en l'habitatge protegit només el baixa del set al sis? És a dir, el general el baixa dos punts i protegit només un. Home, jo crec que qui pot accedir a l'habitatge protegit és la gent amb més dificultats; potser el podríem abaixar una mica més, aquest impost, perquè són les persones i les famílies més vulnerables, i en canvi vostè baixa dos punts en el normal, diguéssim, en el general, i, en canvi, baixa només un punt en l'habitatge protegit. Ja m'ho explicarà. També em sorprèn que... Nosaltres hem presentat esmena a la totalitat, evidentment, en aquesta proposta de modificació de l'impost de transmissions patrimonials; ja li he dit, estem en contra d'això aïllat d'un debat més profund. També ens sorprèn que el Grup d'Esquerra Republicana i Junts per Catalunya l'hagin presentat, perquè no volen fer aquí una reforma fiscal a Catalunya. La veritat és que no ens ajuden a fer aquesta reforma perquè pagui més qui més té, qui més hereta, qui més contamina. No veiem, senyor Aragonès, una reforma amb IRPF, tampoc amb successions. De moment, els impostos verds tampoc apareixen. I, per tant, ens agradarà escoltar els seus grups exactament què expliquen per dir que han presentat aquesta esmena a la totalitat, perquè vostès voten moltes més vegades amb el Partit Popular i Ciutadans, que estava enervat escoltant el senyor Cid, que no pas amb el Grup Socialistes o amb el grup dels comuns, és a dir que, a veure, estic expectant per escoltar les seves explicacions. Sobre la proposta dels comuns. Estem d'acord, evidentment; no hem presentat l'esmena a la totalitat. Mirin, també fa gràcia escoltar alguns diputats defensar els bancs. Els bans són necessaris, evidentment, però, clar, aquesta defensa tan aferrissada dels bancs a nosaltres ens sorprèn. És veritat que al novembre va passar el que va passar amb el Tribunal Suprem; Pedro Sánchez va prendre la iniciativa de que es modifiqués la Llei hipotecària; està a punt de que entri en vigor la nova llei amb la que totes les despeses hipotecàries passen a fer-se'n càrrec des dels bancs, excepte la taxació i una segona còpia de les escriptures; en general, els bancs, és veritat. I, en això, la proposta que fan els comuns és dir: «Bé, doncs l'impost que han de pagar els bancs, en comptes de ser de l'1,5, que sigui sobre el 2. És un augment bastant raonable. Escolti'm, fa molt poc temps fam insuflar 60.000 milions d'euros als bancs, 60.000 milions d'euros, necessaris, no diem que no, però el Banc d'Espanya deia al novembre del 2018 que, d'aquests, 43.000 milions d'euros els donava per perduts. Hem recolzat els bancs, hem ajudat els bancs, per què no els hi podíem demanar als bancs, en les seves polítiques de responsabilitat social, per exemple, que no augmentin les hipoteques pel fet de que hi hagi aquest canvi en la reforma hipotecària? És que jo escolto tot el dia els bancs que fan fundacions, que recolzen moltes bones causes, és veritat, l'RSO, etcètera. Doncs el millor que podrien fer també per fer responsabilitat social és quan es canvia una llei hipotecària i els toca pagar les despeses hipotecàries, que al final és un producte seu pel que es beneficien moltíssim, que no és que es regalin les hipoteques, vaja, dic jo..., doncs el mínim que podrien fer és mantenir –mantenir– els preus que tenien. Per tant, senyor Rodríguez, jo a vostè també li suggereixo que, en comptes de venir aquí a dir: «Home, pobres bancs, els apugem els impostos..., jo li diria: «Per què no seuen vostès amb els bancs i els diuen: "Home, després d'aquesta reforma de la Llei hipotecària, per què no mantenen vostès els preus de les hipoteques i fan un esforç com han fet tantes famílies durant tot aquest temps de la crisi?" A qui nosaltres hem ajudat, als bancs... I, per tant, crec que no estaria de més que els bancs no fessin augments en les hipoteques i retornessin a la societat allò que els hem donat, que són molts i molts diners. Necessaris? No dic que no, però crec que això també estaria bé i entraria dins de la seva responsabilitat social corporativa. Miri, a més, és que no ens fa..., vaja, a mi no em fa pena, i al meu grup parlamentari, tampoc. L'any 2018 CaixaBank ha tingut el major benefici de la seva història –el major benefici de la seva història– i Banc Santander ha tingut un augment del 18 per cent en els seus beneficis: 7.800 milions d'euros; suma el que ha guanyat el Banc Santander en aquest 2018, suma, el que tota la banca va guanyar el 2013. És a dir que els beneficis estan augmentant absolutament. No ens sembla que exigir-los que paguin un 0,5 més en l'impost d'actes jurídics documentats sigui un crim; tot el contrari, crec que, per responsabilitat social i per retorn a la societat d'allò que tots els hem donat, ho haurien de fer. I, miri, per posar una altra dada contraposada, eh? Estem dient 7.800 milions d'euros; 16.600 milions d'euros ha guanyat la banca l'any 2018 en beneficis. Sap quina és la renda disponible per habitatge? 31.411. Sap quina és la renda disponible a Catalunya per persona? 12.712. Jo crec que els podem demanar una mica més d'esforços als bancs i no carregar-ho sempre tot en els ciutadans, que pateixen molt, no només els impostos que el Partit Popular ens ha anat apujant, sinó que patim la degradació dels serveis públics amb les retallades que ha fet el Partit Popular al Govern de l'Estat i també, per desgràcia, que ha fet el Govern de Convergència i Unió, recolzat per Esquerra Republicana, també, a Catalunya. Per tant, una esmena a la totalitat absoluta al model del Partit Popular i a la seva proposta i tot el suport a la proposta que fan els comuns perquè qui més té, qui més guanya, qui més es beneficia faci una mica més d'esforç en benefici de tothom. Això és responsabilitat social corporativa. Moltes gràcies.
Gràcies, senyora diputada. Tot seguit, per presentar l'esmena a la totalitat presentada conjuntament pels grups de Junts per Catalunya i Esquerra, té la paraula, pel Grup Republicà, el senyor Lluís Salvadó.
Gràcies, president. Vicepresident... Bé, avui afrontem un debat de dos proposicions de llei sobre un mateix impost, com bé ha recordat el senyor Rodríguez, sobre l'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats. I, per un costat, tenim una proposició del Partit Popular que planteja de forma obsessiva la reducció dels ingressos del Govern de la Generalitat de Catalunya i, per altra banda, una proposta dels comuns plantejant un increment d'impostos. En termes generals, quan parlem d'economia el Grup Republicà intentem posicionar-mos en un espai intermedi entre els diversos extrems, i ens agrada propiciar i participar de polítiques i d'espais que propicien al màxim els consensos i especialment en una matèria tan sensible com és la matèria fiscal; una matèria on l'electoralisme és molt poc recomanable i els ciutadans habitualment agraeixen una certa estabilitat i molt de rigor. Tot i això, en el debat que mantenim avui la nostra posició –i mal que li pesi a la senyora Romero– és molt més propera, pràcticament idèntica, a la del grup dels comuns, com hem contrastat en aquesta cambra, encara que algú no sume gaire bé, en moltíssimes ocasions. I per contra contrastem una distància enorme amb el model fiscal que ens ha plantejat el Partit Popular, una distància tan enorme..., amb aquells que plantegen d'una forma reiterada la voluntat d'asfixiar la capacitat financera del Govern de Catalunya. En aquest cas, malauradament, l'espai fiscal..., l'espai central del nostre país es troba a anys llum d'aquestes propostes en matèria fiscal que ens fa el Partit Popular, que són, com bé s'ha dit, unes propostes estrictament adreçades a una minoria de la societat i frontalment nefastes per al gruix de les classes mitjanes i populars del nostre país. Començo valorant una mica, molt ràpidament, la proposta feta pel grup dels comuns, recordant que el vicepresident del Govern, el senyor Aragonès, el 27 de febrer aquí en aquest mateix Ple del Parlament de Catalunya, i ho cito textualment, va dir que proposaríem..., «proposem elevar mig punt el tipus general aplicable a l'impost d'actes jurídics documentats sobre els préstecs hipotecaris que en aquests moments paguen les entitats financeres, passant de l'1,5 per cent actual al 2 per cent. Per tant, aquesta és una proposta que ja s'està ultimant per part del Govern, i de ben segur que la seva tramitació parlamentària es podrà acumular amb la proposició de llei que avui beneirem en aquesta sessió plenària, ja que són absolutament coincidents. És una mesura que és absolutament coherent i continuadora del reial decret que en el seu moment va aprovar el Govern de l'Estat i del decret llei que va aprovar el Govern de Catalunya i que vam convalidar en aquest Parlament a finals de l'any passat. Com bé s'ha dit, aquest increment de mig punt de l'IAJD permetrà incrementar la recaptació del Govern de la Generalitat en 748 milions d'euros, diners que, com sempre ens diu el vicepresident Junqueras, estaran molt millor destinats a les escoles i els hospitals públics que a incrementar els astronòmics beneficis del sistema financer espanyol, dels bancs espanyols; recursos que també estaran molt millor destinats a impulsar polítiques públiques d'habitatge que a afavorir el mercat hipotecari. Sobre la proposició de llei del Partit Popular..., no entraré a valorar-ne els detalls, però sí que faré algunes reflexions de caràcter general que em sembla que defineixen molt clarament la nostra posició i que també posen èmfasi en la manca de rigor econòmic en termes generals de lo que és la política fiscal que ens proposa el Partit Popular. Es planteja avui rebaixar els impostos sobre la compravenda dels habitatges i d'alguna manera es torna a aquella filosofia..., no amb la mateixa intensitat, però es torna a aquella filosofia de la dècada passada en la que, quan el mercat immobiliari estava en allò que se'n deia «la bombolla immobiliària, el Govern de l'Estat mantenia beneficis fiscals importantíssims en la compra de l'habitatge i, a més a més, aplicaven uns tipus sobre l'ITP molt baixos. I, per contra, anys després, quan el mercat de l'habitatge va caure en picat, se va desplomar, el Govern de l'Estat retira els beneficis fiscals de la compravenda de l'habitatge i s'incrementen els tipus per a la compravenda. És a dir que, quan el mercat estava escalfat, s'escalfava més a través de polítiques fiscals que incentivaven la compravenda d'habitatge i, quan el mercat es va desplomar, va acabar morint i el vam acabar tots plegats rematant-lo amb un increment d'impostos, i em sembla que, en estos moments, quan el preu de l'habitatge està pujant, el que planteja el Partit Popular és tornar a aquelles velles polítiques. I una segona reflexió sobre la proposta que fa el Partit Popular..., i em sembla que, per rigor pressupostari, és bo valorar tot el conjunt de les propostes en matèria fiscal de forma agregada. I faré una mica de repàs d'algunes de les propostes que hi han en tràmit parlamentari avui, presentades pel Partit Popular, perquè em sembla que és tan frívol i irresponsable aquell que planteja nivells de despesa que no es poden assumir en el món real, com aquell que pretén desatendre les necessitats bàsiques de la ciutadania. I no és de rebut que per un costat se limite el Govern de la Generalitat a no poder generar dèficit i que, al mateix temps, tinguen caducat durant anys i panys el sistema de finançament, i que, per altra banda, ens proposen mesures fiscals de reducció dels ingressos que van en sentit absolutament en contra. Avui proposen la caiguda de 314 milions d'euros dels ingressos de la Generalitat, però en una altra proposició que hi ha en tràmit plantegen carregar-se la majoria d'impostos propis i plantegen eliminar 120 milions més d'ingressos de la Generalitat. I, per cert, en algun apunt de la seva exposició de motius deixen anar algunes perles d'absoluta complicitat amb els grans defraudadors, pròpies dels qui es van dedicar en el seu moment a amnistiar aquells que tenien les seues fortunes als paradisos fiscals. I tenen també una tercera proposició de llei en la que proposen una reducció del tipus de l'IRPF en l'escala autonòmica, que cau en 800 milions d'euros. Tot agregat, 1.220 milions d'euros menys d'ingressos per a la Generalitat, que si, per altre costat, comptem amb les reduccions del sostre de dèficit, que de l'any passat a l'any que ve se reduirà..., o es plantejaria la reducció d'un 0,4, al final estem parlant de 2.150 milions d'euros. Ja ens dirà, senyor Rodríguez, quins hospitals públics vol tancar, quines escoles vol tancar o quines universitats vol tancar. I, això sí, quan governen a Madrid, IRPF cap amunt, l'IVA cap amunt i la caixa de les pensions cap avall. Miri, nosaltres ens quedem a l'espai central, a l'espai de les classes populars i mitjanes, a l'espai del rigor i la responsabilitat pressupostària, a l'espai d'aquella fiscalitat que actua per a regular els mercats, per a reduir les externalitats negatives en els àmbits ambientals, socials i de la salut, en aquell espai que intenta també demanar majors esforços als que més tenen o als que més poden, per reduir les desigualtats, i en aquell espai que pretén perseguir la lluita contra el frau, eh?, fiscal. En definitiva, en l'espai de les polítiques fiscals justes, del rigor pressupostari i dels serveis públics dignes per a tothom. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn de la diputada Teresa Pallarès, pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Moltes gràcies, president. Bon dia, vicepresident Aragonès, diputats, diputades. A l'avantprojecte de pressupostos que vostè ja va portar el passat mes de febrer mantenia i segueix mantenint que el rigor en les finances és el que ens pot garantir el benestar i fer front als reptes de futur. Parlem del Govern d'un país –malgrat alguns comentaris de grups parlamentaris– que aposta per treballar per uns serveis públics de qualitat, on la prosperitat sigui compartida i sostenible, i per garantir la redistribució i la cohesió social. En definitiva, treballem per la dignitat, la democràcia i l'enfortiment de les nostres institucions. Però només amb una estratègia fiscal sòlida podem garantir aquest estat del benestar. Amb tot, la reforma de la política fiscal que es pogués dur a terme en aquesta cambra té un impacte recaptatori limitat i una capacitat normativa també limitada, cenyida als tributs propis i, en alguns aspectes, als tributs cedits. Està clar, limitat també el model de finançament al que estem sotmesos. Per tant, creiem des del nostre grup..., prenem en consideració molt seriosament les dues proposicions de llei que avui es presenten en aquesta cambra. En primer lloc parlarem sobre l'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats. Com vostès saben, el reglament que el regula es va aprovar per reial decret llei l'any 95 i establia en el seu article 68 que el subjecte passiu era el prestatari dels actes jurídics documentats. Aquest precepte ha estat motiu darrerament de diferents sentències del Tribunal Suprem, aquest Tribunal Suprem que tenim cada dia a totes les nostres cases, als nostres televisors, que està protagonitzant aquest judici farsa als nostres companys i companyes. Tot plegat, totes aquestes sentències del Suprem van generar un escenari d'inseguretat sobre qui havia de ser el contribuent de l'impost, si el prestador o el prestatari. Aquesta situació va fer que el Govern Sánchez aprovés el Reial decret 17/2018, del passat 8 de novembre, per tal de modificar l'article 29 del text refós de la llei, en el que s'establia que en les escriptures de préstec amb garantia hipotecària és el prestamista el subjecte passiu de l'impost, és a dir, les entitats bancàries, com ja han dit els que m'han precedit. D'altra banda, el Govern de la Generalitat, en el seu exercici de capacitat normativa en matèria de tributs, que es recull a la Llei 21/2001, del 28 de desembre..., hi havia, com també hi ha fet referència el senyor Rodríguez, una sèrie de reduccions al tipus impositiu en el moment en què qui pagava era el prestatari. És obvi que aquesta finalitat ha quedat desvirtuada en el moment que el contribuent de l'impost és l'entitat prestamista. És per això que el Decret llei 6/2018, de 13 de novembre, neix amb la intenció d'establir la supressió d'aquests diferents tipus reduïts. Tenint en compte doncs, ara, senyor Cid, que passem al tipus general, per part del nostre grup evidentment donem suport que tingui un tràmit parlamentari la seva proposta de passar del tipus actual de l'1,5 al 2, és a dir, un increment del 33,3 per cent del tipus, tenint en compte que, segons les dades de recaptació de l'exercici 2017, suposa un impacte de 78,4 milions d'euros. Estem parlant d'una quantitat no gens menyspreable, la qual hem de tenir en compte, sobretot en tot el supòsit del canvi normatiu que això ha tingut aquests darrers temps. També li voldria dir que m'hauria agradat que això hagués pogut ajudar i ara ja estaria segurament aplicant-se si haguessin donat suport..., o haguéssim continuat amb les negociacions en els pressupostos presentats pel Departament d'Economia, perquè d'això saben que se'n va parlar, sobretot perquè era un moment en el qual hi havia tot aquest canvi normatiu damunt la taula. Però, escolti, ara estem on estem, seguim parlant, seguim parlant de propostes, jo crec que n'hem de seguir parlant en aquest tràmit parlamentari que tindrem. I segurament és el moment de fer esment de la necessitat de garantir que aquest increment no acabi repercutint, com deia el senyor Rodríguez, de forma directa sobre el ciutadà i estudiar mesures de control, suposo que des de Consum, que garanteixin els drets dels consumidors damunt d'aquests productes financers. Pel que fa a la proposició de llei presentada pel Subgrup Parlamentari Popular, ja s'ha explicat, l'impost de transmissions patrimonials redueix el tipus de gravamen –s'ha dit, no m'hi estendré– el tipus general del 10 al 8, els habitatges de protecció oficial, això sí, un punt menys, o sigui, del 7 actual al 6, i el tipus reduït, com també s'ha explicat, i a més a més elevant el topall de renda fins als 45.000 euros, quan ara són 30.000. Miri, senyor Rodríguez, la resposta queda molt clara amb l'impacte econòmic de les mesures, estrictament d'aquestes que vostès proposen, segons la simulació que ha efectuat l'Agència Tributària de Catalunya a partir de les bases dels contribuents d'ITP i actes jurídics documentats de l'any 18, que suposa 313,77 milions d'euros. Jo no he de donar lliçons a ningú, però entengui que això són molts diners per saber després com ho podem compensar. I amb tot el respecte pel que cadascú proposi, la ideologia que tinguin, aquí s'hi ha fet referència, però des de la meva humil opinió hi ha una incoherència important per part del Partit Popular, que proposa rebaixes fiscals sense propostes que millorin el caràcter redistributiu ni contribueixin a una major equitat, més aviat a l'inrevés. En anys del Govern Rajoy el PP havia restringit encara més la capacitat fiscal de Catalunya amb recursos constants al Tribunal Constitucional a les noves figures impositives, com per exemple l'impost sobre dipòsits a entitats bancàries, impost de nuclears, i podríem seguir. És, per tant, una demagògia demanar ara, precisament ara, una rebaixa fiscal quan per l'altra banda el Govern de l'Estat ha impedit aprofundir en el marc tributari propi i tampoc no ha volgut cedir en la capacitat normativa i de gestió dels principals impostos estatals, IRPF, societats o l'IVA, que encara hem d'anar perseguint aquesta rebaixa en cultura o en productes de primera necessitat. A més a més, com vostès saben, tenim un objectiu de dèficit rigorós, que, per cert, s'ha complert els dos darrers anys. Ho feia el ministre Montoro, ha continuat la ministra Montero, de manera unilateral i certament injusta, tal com ho entenem des del nostre grup. Per la qual cosa, l'aprovació de les mesures que vostès proposen complicaria encara molt més l'assoliment d'aquest objectiu. És per això que justifiquem presentar la nostra esmena a la totalitat. Mirin, acabo agraint, de totes formes, que es facin propostes en la línia dels pressupostos. Tant de bo algun dia puguin generar unes negociacions en positiu i puguem aprovar junts els pressupostos que es mereixen tots els catalans i catalanes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. Ara, per un torn en contra de les esmenes presentades a la proposició de llei del Subgrup del Partit Popular, té la paraula el senyor diputat Santi Rodríguez.
Gràcies, vicepresident. Senyores i senyors diputats, he de començar..., jo no ho he fet –jo no ho he fet–, però si la senyora Romero diu que en l'ADN del Partit Popular..., estigui en el convenciment absolut que la rebaixa d'impostos és la via i és el camí, jo li hauré de recordar tres xifres –li recordaré tres xifres– de novembre del 2011. Se'n recorda? Novembre del 2011, quan Zapatero va deixar la Moncloa: 5.273.000 eren els aturats que va deixar Zapatero al desembre del 2011; 103.000 milions d'euros –103.000 milions d'euros–, dèficit –dèficit–, i 450, 450 era la prima de risc del deute al desembre del 2011. Sap quin era el debat? Ho sap perfectament, eh?, quin era el debat en aquell moment: si l'economia espanyola havia de ser rescatada per la Unió Europea o no. Se'n recorda? Afortunadament, d'aquestes xifres i d'aquella situació, ens n'hem oblidat. Afortunadament. Sí, sí, afortunadament tot allò va quedar enrere. Els aturats han baixat ja –són molts encara i s'ha de corregir, s'ha de canviar– a poc més de 3 milions, el dèficit ha baixat també d'una forma extraordinàriament important, la prima de risc està en els cent punts bàsics. És a dir, això ha canviat molt, però afortunadament va canviar perquè els espanyols van fer fora el senyor Zapatero i hi van posar el senyor Rajoy, clar. I en aquell moment d'imminent rescat de l'economia espanyola per part de la troica –aquells que tant anomenen «la troica, sembla que vostès volguessin que vinguessin els de la troica encara més–, fruit d'aquelles decisions es va poder corregir aquella situació. Però aquesta no era la voluntat del Partit Popular i la prova és que quan la situació econòmica s'ha capgirat i s'han començat a generar llocs de treball, i s'han generat ja més de 2 milions de llocs de treball... Li ho recordo perquè potser algun dia hem de tornar a parlar de les xifres del 2018 i com les deixa el senyor Pedro Sánchez, no? Però afortunadament aquella situació s'ha corregit i s'han pogut abaixar els impostos, i s'han abaixat els impostos. I no ha suposat menys recaptació, senyor Cid, ha suposat més activitat econòmica, ha significat més llocs de treball, ha significat més consum i ha significat recaptar més. Abaixant els impostos s'ha recaptat més. Doncs aquesta és la clau –aquesta és la clau. I la senyora Romero em diu: «Escolti'm, i per què als habitatges protegits només els abaixen del 7 al 6? Dic: «Bé, potser el Partit Socialista allà on governa fa altres coses. I m'ha donat temps de repassar-ho. Miri, Andalusia, 8 per cent; Aragó, 8; Balears, 8; sí, Astúries, 3 per cent –sí, Astúries, 3 per cent. I els més baixos, Castella - La Mancha, 6 per cent; Extremadura, 4 per cent, perquè suposo que els deurien deixar el Partit Popular quan varen governar i vostès encara no ho han canviat. Ara, si aquest és el problema, escolti'm, si aquest és el problema, cap ni un. Ja hi estem disposats. No hi ha cap problema. Retiri l'esmena a la totalitat, ho debatem, que és lo que vostè vol, tenir un debat sobre fiscalitat. Ho debatem. I si el problema de tot és que només abaixem del 7 al 6 l'impost de transmissions patrimonials de l'habitatge protegit i s'ha d'abaixar més, fem-ho, cap problema, disposats a parlar-ne. Per això presentem una proposició de llei. Ara, estic convençut de que el problema no és aquest. El problema l'ha esmentat vostè només arribar al faristol, i crec que les altres intervencions van en el mateix sentit; és cert, hi han dos models –és cert, hi han dos models–: el regressiu i el progressiu. Ara, per mi, el regressiu és aquell model que apuja els impostos, destrueix l'economia i destrueix llocs de treball. Aquest és el model regressiu. I, en canvi, el model progressiu és aquell que permet que creixi l'economia, que es creïn llocs de treball i que la recaptació de les administracions creixi. Aquesta és la diferència. Els dos models és: aquells que només pensen com afecten els impostos als ingressos de l'Administració, aquells que només pensen que el benestar només es pot generar des de l'Administració, i l'altre model és aquells que pensem que és la societat la que genera el benestar, que són els ciutadans els que generen el benestar, que la creació de llocs de treball és benestar. En definitiva, aquells que consideren que s'han d'apujar els impostos i aquells que considerem que els impostos es poden i s'han d'abaixar. Gràcies, president.
Gràcies, senyor Rodríguez. Ara a continuació intervindrà la resta de grups que encara no han intervingut per expressar el seu posicionament. En primer lloc, pel Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat José María Cano.
Gracias, presidente. Vicepresidente, público, muy buenos días a todos. Hoy debatimos –y acaloradamente, por lo que he visto– dos temas que afectan al coste que soporta una familia a la hora de comprar una vivienda. La que presenta el Partido Popular, que afecta al impuesto de transmisiones patrimoniales, que es una propuesta de reducción de tipos... En el caso del Partido Popular, lo más sorprendente es que es un partido político que solo propone reducciones de impuestos cuando no gobierna; solo los presenta allí donde tiene la certeza de que esas propuestas no van a tirar, no van a prosperar. En cambio, cuando gobiernan, se dedican a todo lo contrario: se dedican a subir impuestos, asfixiando a las familias y a los autónomos. Por lo tanto, entiendo que esta propuesta es de cara a la galería, y no se la creen ni ustedes mismos, señores del Partido Popular, y a pesar de ello nosotros estamos abiertos a debatir. La otra propuesta es de los comunes, de Podemos. Esta va, como siempre, en la línea de subir masivamente los impuestos. Quieren subir el impuesto que grava las hipotecas; quieren, por tanto, en definitiva, encarecer el precio de la vivienda. Señora Romero, usted nos comparaba con Europa. La realidad es que España tiene los impuestos más altos sobre la firma de hipoteca de toda Europa. Y hay países, como Alemania, como el Reino Unido o como Holanda, donde ni tan siquiera existe, este tributo. Y, al ser un tributo cedido a las comunidades autónomas, existen diferentes tipos impositivos en función de la comunidad autónoma en la que nos encontremos. Y, como todos sabemos, cuando se trata de impuestos, en nuestra comunidad autónoma, en Cataluña, aquí nos llevamos la medalla de oro, y se sitúa junto con las comunidades autónomas que tienen un gravamen más alto. En Cataluña tenemos un tipo impositivo general de actos jurídicos documentados del 1,5 por ciento mientras que, en la Rioja, por poner un ejemplo, el tipo es del 1 por ciento. Y así pasa con todos los impuestos, incluido el IRPF, donde Cataluña es la comunidad autónoma donde más IRPF paga la clase media y trabajadora, y yo no los he oído nunca quejarse. Y así lo están sufriendo ahora mismo los ciudadanos que tienen que hacer la declaración de la renta. La cruda realidad es que Cataluña se sitúa en el pódium a la hora de cobrar los impuestos a los ciudadanos. Y ustedes, señores de Podemos, a pesar de esta realidad que les he descrito, quieren subir todavía más los impuestos. Y nos dicen que hay que subirlos porque ahora los pagadores del impuesto serán los ricos, según ustedes, serán los bancos. Pero yo entiendo que esa excusa en realidad no se la creen ni ustedes mismos, porque lo que dicen, lo que están intentando es colar otra subida de impuestos más. Y es que, en realidad, señores de Podemos, a la hora de subir impuestos a ustedes les da exactamente igual quién lo tenga que pagar, el objetivo es subirlo. Lo suyo es crujir a los ciudadanos, como en Aragón –en Aragón–, una comunidad autónoma en la que ustedes, señores de Podemos, subieron este impuesto un 50 por ciento, cuando quienes lo sufrían no eran precisamente los bancos, como ahora argumentan, eran los clientes, y no tienen ningún escrúpulo a la hora de dar un sablazo a las familias aragonesas que firman una hipoteca. Y aquí, como en Aragón, la medida que nos proponen hoy supondría encarecimiento de la vivienda, supone subir los gastos de las hipotecas. Y nos intentan convencer que, en su mundo económico de fantasía, este impuesto no afectará al coste de las hipotecas. Yo creo que nos consideran unos ingenuos. Y es que, en su mundo económico de fantasía, los costes que afrontan los bancos no afectan a los precios de sus productos y servicios, en este caso, de las hipotecas. Pero, miren, el IBI que paga la sucursal, también lo paga el banco; el impuesto de actividades económicas, también lo paga el banco. Pero ¿qué hace el banco cuando le suben alguno de estos impuestos? Por lo visto, en su mundo económico de fantasía, al banco le suben los costes y no hace absolutamente nada. Pero todos sabemos que eso no es verdad, porque lo que realmente hace el banco es subirle los gastos a la familia que necesita una hipoteca para comprar su vivienda. Y a esa familia, debido a esta ocurrencia, a su ocurrencia, la hipoteca le sale más cara, y, por lo tanto, la vivienda le sale más cara. Y sus decisiones tributarias las acaban pagando los de siempre: la clase media y trabajadora. Miren esta gráfica. En diciembre de 2016, el Tribunal de Justicia de la Unión Europea falla a favor de la devolución de la cláusula suelo; una medida mucho más potente que la que se intenta aprobar aquí. Esta gráfica nos muestra que el interés medio que había antes de eliminar la cláusula era del 2,4 por ciento; han pasado dos años y el interés medio sigue estando entre el 2,3 y el 2,4 por ciento. Es decir, en la economía real, al contrario de lo que pasa en su mundo de economía de fantasía, el banco ha trasladado los efectos a las familias. Y los cálculos de rentabilidad que hace la entidad financiera incluirán su genial idea. A eso, en el mundo real, los bancos lo llaman «revisar su oferta hipotecaria. Y los clientes verán como les suben el diferencial sobre el euríbor, o verán como les suben las comisiones, o verán las dos cosas, tengan la renta que tengan. Bueno, no será así: aquellos clientes que tengan más rentas y más ahorro tendrán unas condiciones mejores que aquellos que tengan menos renta y menos ahorro. Por lo tanto, al final, quien acaba pagando el coste de la subida de impuestos es la familia que necesita una hipoteca para comprar su vivienda. Y, esos ciudadanos, coincidirán conmigo que normalmente no son los más ricos. Y obviar esta situación es engañar a la ciudadanía para subir los impuestos. Y, por lo tanto, su propuesta de incrementar el tipo impositivo equivale a sablear a las familias que tienen que recurrir a una hipoteca para comprar su vivienda. Y además es un incentivo perverso para un govern como este, porque preferirá que los precios de la vivienda sean cada vez más altos porque así recaudarán cada vez más. Y la recaudación tendría que quedar en un segundo plano. Este impuesto tiene..., frente a un mismo número de compraventas de viviendas, tendría que ser cada vez, tendría que tener cada vez menos recaudación, porque eso significaría que la vivienda cada vez tiene unos precios más bajos y cada vez es más asequible. Y eso es precisamente lo que necesitamos, viviendas a precios más asequibles. Por lo tanto, esa mayor recaudación que ustedes tanto predican encarecerá la vivienda. Por otra parte, nosotros no vamos a dar apoyo a su pretensión de subir los impuestos para gastar más sin ningún tipo de control. Siempre se lo recuerdo desde este atril, no se trata de gastar más y más sin límites, no se trata de freír a impuestos a los catalanes; se trata de invertir de una manera responsable, de hacer un buen uso de los recursos que tenemos; se trata evidentemente de eliminar los chiringuitos políticos; se trata de eliminar las duplicidades y la grasa administrativa; se trata de reformar la Administración catalana que tiene ya cuarenta años de telarañas; se trata de que estos señores obsesionados por el procés no malgasten el dinero de todos; se trata de que no lo utilicen para enfrentarnos hablando mal de España, de que no lo destinen a sus embajadas, a sus supuestos observadores bien pagados, a los lobbies extranjeros; se trata de que no se dilapide el dinero de los catalanes en esa máquina de propaganda que se dedica a faltar al respeto a la mayoría real de los catalanes que se llama TV3. Y de todo eso, que son prescindibles, ustedes no dicen nunca absolutamente nada. Solo nos proponen blanquear todas estas situaciones diciéndonos que hay que subir masivamente los impuestos a las familias. Y se dedican a presentar propuestas como hoy. Y es que en la casa de los comunes lo que manda son los eslóganes no la realidad de las familias. Usted..., señor Cid, cuando me describía las políticas de Ciudadanos, en mi cabeza solo veía un líder con un gran chalet y una gran piscina. Y la señora Romero, cuando hablaba también de descripción de la política, solo veía un líder en un Falcon paseándose por todo el mundo. [[Remor de veus.]] Lo que nos dicen es que se puede crear riqueza derrochando dinero, lo que nos dicen es que se puede crear riqueza derrochando el dinero público. Y todos sabemos que eso no es así. No se trata de gastar más; se trata de invertir mejor, se trata de no malgastar los recursos, se trata de realizar las reformas estructurales necesarias, se trata de impulsar la economía, no de machacarla. Y, señores de los comunes, ustedes no tienen propuestas de impulso económico, propuestas económicas que nos permitirían acabar con el trabajo precario, que nos permitirían financiar mejor nuestro estado del bienestar, para que nadie se quede a un lado, para que nuestros ciudadanos estén protegidos cuando más lo necesiten, para mejorar la protección social... Y ustedes lo único que proponen es subir todos los impuestos; impuestos que acaban soportando los de siempre. Y es que, cuando pensábamos que no podía haber nada peor en la economía catalana que un gobierno separatista, un govern que expulsa a miles de empresas, un govern que levanta un muro contra las inversiones, que expulsa la inversión extranjera, cuando realmente pensábamos que habíamos tocado fondo, llega algo aun todavía peor para la economía catalana, un gobierno separatista con las políticas económicas y fiscales de Podemos. Y ¿saben quién lo padece? Pues, en definitiva, siempre lo padecen los mismos: las familias catalanas. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. I, finalment, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent.
Bé, bon dia. Les exposicions del Santi, del PP, sempre m'inspiren com a confrontació ideològica. Avui ens ha fet una classe d'economia, i és que ell ens parla des d'una perspectiva neoclàssica; una perspectiva que entén l'habitatge com una mercaderia que respon a les lleis de la competència perfecta. Per què estan caracteritzades, aquestes lleis? Doncs perquè el número de consumidors i productors és molt nombrós, i això passa en el mercat de l'habitatge, i a més a més l'habitatge és una mercaderia que és homogènia, el preu està donat i tant consumidors com productors disposen de la informació perfecta. I és en base a aquest mantra que parla el Partir Popular, i altres grups d'aquesta cambra. Però és que resulta que la lògica interna del mercat com a mecanisme essencial de provisió de l'habitatge és incompatible amb una visió de l'habitatge com una eina de satisfacció de les necessitats humanes. I per nosaltres l'habitatge no és un bé de mercat sinó que és una eina de satisfacció de les necessitats humanes. Aquesta contradicció entre la lògica interna del mercat i la satisfacció de les necessitats humanes es veu claríssimament, ho veiem en dades, en dades molt clares: dos desnonaments l'hora, Catalunya encapçala el rànquing de desnonaments, destinem el 50 per cent dels nostres sous a aquest habitatge, el preu del lloguer és absolutament desorbitat i descontrolat i fa que la gent no puguem accedir a un dret tan necessari per poder gaudir d'una vida digna, i així veiem aquestes notícies constants de fer fora famílies senceres de casa seva i que es queden al carrer. D'això se'n diu capitalisme. Per tant, nosaltres entenem que és aquesta contradicció irresoluble la que justifica la intervenció de l'Estat. I quin ha de ser el paper de l'Estat i de les institucions respecte a la cobertura d'aquest dret? Doncs l'Estat ha de ser un regulador que estableixi les condicions de provisió de l'habitatge, comptant evidentment amb tots els actors socials, i, per tant, també ha de ser un actor que reguli l'acumulació de capital, sobretot amb relació a béns com l'habitatge, que no és un Mercedes. I, per tant, el sistema de provisió residencial ha de posar al centre les necessitats de la comunitat. Què fa ara l'Estat capitalista?, com intervé l'Estat en la cobertura del dret a l'habitatge? Doncs del que fa és d'agent actiu per a la mercantilització de béns públics i, per tant, facilita la cerca o la creació de nous mercats per a l'acumulació, i en el cas de l'habitatge té com a essència que el seu sistema de provisió es regula per aquesta entelèquia del mercat perfecte. Nosaltres no creiem en aquesta entelèquia del mercat perfecte. Com creiem que s'ha d'actuar? Doncs precisament com hem fet sempre en la conquesta de drets: desbordant límits legals, per una banda, desbordant aquests instruments d'assegurament del capitalisme dels que ara parlaré, en el poc temps que em queda, i per altra banda, desbordant els lobbys de poder. Com es fa, això? Mitjançant contrapoders socials. Què són «els contrapoders socials? Els contrapoders socials són, per exemple, la PAH, el Sindicat de Llogaters, aquestes persones que dia a dia desborden aquests límits per intentar garantir el dret de l'habitatge, més enllà de l'entelèquia del mercat i més enllà d'aquesta cobertura insuficient que fan les institucions. Com ho veiem? Quins són aquests instruments d'assegurament? Ho vèiem amb la sentència del Tribunal Suprem: un dia diu una cosa, un altre dia en diu una altra... Per què? Perquè, quan truquen els lobbys dels mercats financers, aquests són els que manen. I això és una estafa absolutament generalitzada. L'AJD i l'ITP els haurien d'haver pagat els bancs de forma retroactiva. I això és un segon rescat bancari. Després de 60.000 milions d'euros, després de condonar 40.000 milions d'euros a la banca, veiem que retroactivament no tenen cap responsabilitat, els bancs, ni per l'AJD ni per l'ITP. I ara, que se'ls dona la responsabilitat, què fan? Doncs apujar els tipus de les hipoteques, perquè d'aquesta manera contraresten aquesta penalització que, segons ells, és una penalització que els ha donat l'Estat i que han concordat, que han acordat entre els actors. Per què? Perquè al final aquestes institucions el que són és un instrument d'assegurament del capitalisme. I sí, votarem a favor d'aquesta proposta de Catalunya en Comú, però...
Diputada...
...en realitat és una mesura pal·liativa que no transforma la realitat i que no va a l'arrel del problema i que només ataca els símptomes, i no la malaltia.
Diputada... Gràcies.
Sí, gràcies.
Moltes gràcies, diputada. Acabat el debat, cridarem a votació. [[David Cid Colomer demana per parlar.]] Digui'm, senyor Cid.
Demano la paraula per al·lusions directes del senyor Rodríguez i del senyor Cano.
Trenta segons.
Té raó el senyor Rodríguez, que per parlar d'economia cal llegir, però també cal saber comptar, i el senyor Rodríguez avui ha proposat una rebaixa fiscal del pressupost de la Generalitat de més de 500 milions d'euros: més de 300 amb la seva proposta, i també més de 200 milions de pèrdua de recaptació amb l'eliminació, en aquest cas, de l'impost d'actes jurídics documentats sobre transmissions hipotecàries. I, senyor Cano, miri, a mi, quan parlo de fiscalitat i em ve al cap Ciutadans, sap què em ve al cap? El chiringuito financer de la seva cap de llista a l'Ajuntament de Madrid...
Senyor Cid...
...que tenia una societat patrimonial amb més de 200 milions d'euros oculta per pagar menys impostos, en aquest cas...
...ha acabat el temps.
...pel que fa a... [[El president retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Gràcies. Acabat el debat, dèiem, i atès que en la primera proposició de llei debatuda no hi han hagut esmenes a la totalitat, és a dir, a la Proposició de llei de modificació de la Llei 21/2001, de 28 de desembre, de mesures fiscals i administratives, presentada en aquest cas pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, aquesta iniciativa continua la seva tramitació. I, per altra banda, procedirem a la votació –en aquest cas sí– conjunta de les esmenes a la totalitat de retorn a la Proposició de llei de mesures fiscals amb relació a l'impost de transmissions patrimonials i actes jurídics documentats, presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Votarem primerament les dues esmenes a la totalitat, presentades de forma conjunta. Passem, doncs, a la votació de les dues esmenes a la totalitat de forma conjunta. [[Pausa.]] Passem a la votació. Comença la votació. Les dues esmenes a la totalitat han estat aprovades amb 87 vots a favor, 40 en contra i cap abstenció. Atès aquests resultats, doncs, aquesta iniciativa legislativa queda rebutjada. [[Proposició de llei de ports i de transport en aigües marítimes i continentals (debat de totalitat)]] [[202-00055/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat de totalitat sobre la Proposició de llei de ports i de transport en aigües marítimes i continentals. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament i atès que aquesta iniciativa ha estat presentada conjuntament pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari Republicà, en primer lloc intervindran aquests dos grups parlamentaris proposants per presentar aquesta iniciativa legislativa. En primer lloc, per tant, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Marc Sanglas.
Gràcies, president. Consellers, president, vicepresident, deixin-me que faci una prèvia abans de la presentació d'aquesta proposició de llei que els presentem, de la Llei de ports. Ens trobem amb una anomalia política; m'agradaria recordar que aquesta proposició de llei, el text inicial d'aquesta proposició de llei va ser presentat en aquesta cambra parlamentària el 22 de desembre del 2016 pel qui llavors era el conseller de Territori i amic, Josep Rull. Ara mateix és un pres polític, igualment que vuit altres persones, alguns membres d'aquesta cambra, que estan segrestades per l'Administració espanyola. En Josep Rull porta ara mateix 444 nits en presó provisional, igual que la Dolors Bassa, en Raül Romeva i en Jordi Turull; 569 nits, en porten Jordi Cuixart i Jordi Sànchez; 552 nits, Oriol Junqueras i Quim Forn, i 412 nits, la presidenta Carme Forcadell. Una presó provisional que vulnera els principis més elementals del dret internacional i del mateix ordenament jurídic espanyol, que preveu la presó provisional com un mecanisme excepcional de privació de llibertat, i entenem que en l'actual cas, en el procés que s'està seguint al Tribunal Suprem, a Madrid, no es dona cap de les condicions, per la qual cosa l'únic mecanisme o l'única situació que permet que aquestes persones segueixin en presó provisional és una voluntat de venjança per part del Govern de l'Estat. Ens ratifiquem més en aquesta percepció que hi ha de persecució quan persones vinculades a l'1 d'octubre segueixen sent perseguides amb relació a l'1 d'octubre; trencament de la unitat de la causa judicial, processaments parcials, persones que desconeixem quina és la seva situació processal i petició de fiances milionàries al Tribunal Suprem i al Jutjat número 13 de Barcelona pels mateixos fets. Per tant, és evident que ens trobem amb una clara vulneració dels drets a la defensa de totes aquestes persones. No cal tampoc o, en tot cas, no voldríem deixar d'esmentar també la vulneració del dret a manifestació o de la llibertat d'expressió, en perseguir pallassos, tuitaires o cantants, tot un enfilall de vulneracions que ens situen més a prop de la Turquia d'Erdoğan que de les democràcies europees. I sí, portem aquest text en forma de proposició de llei, un text que ja havia estat aprovat en ponència, en ponència parlamentària, i que només faltava la seva aprovació pel Ple d'aquesta cambra. I allò no va ser possible perquè, després de l'1 d'octubre, algú va decidir que s'havia de fer caure el pes contra les institucions d'aquest país: un atac..., una destitució contra el Govern de la Generalitat i, a partir d'aquí, convocar unes eleccions, perquè veien la victòria segura. Però, ai las!, la realitat és tossuda i aquest país tossudament es va alçar per guanyar unes eleccions, per evitar que les instruccions que arribaven de Madrid es poguessin posar en pràctica. I aquí estem, aquí estem intentant redreçar les maleses que va provocar l'article 155 en la seva màxima aplicació i, en l'àmbit legislatiu, intentant també portar endavant alguns projectes legislatius que van quedar encallats. Creiem que seguim estant en una situació d'excepcionalitat, i, per tant, volem seguir denunciant en cada intervenció que puguem –i enteníem que aquesta era un clar cas d'aquests– que hi ha gent a les presons que veuen vulnerats i restringits els seus drets a la participació política. Ja després de fer aquesta petita introducció, voldríem entrar en el que seria l'objecte més concret del debat i, en tot cas, voldríem fer nostres algunes paraules també que es van fer en la intervenció del conseller Rull, en el sentit de que ens trobem amb una llei actual de l'any 98, una llei que passats aquests vint anys calia actualitzar, calia donar una novetat o calia actualitzar donant joc a la realitat existent. En aquell moment la Llei de ports, una llei innovadora, va tenir com objecte bàsicament la regulació sobre tot el que feia relació a la construcció de ports esportius. En aquest context la realitat ha canviat, i ha canviat molt; no estem en una època de desenvolupament de ports esportius, sinó que en tot cas amb el que ens trobem en aquests moments és amb la necessitat de gestionar aquests ports esportius. I, per tant, aquesta és la voluntat, aquesta era la voluntat del projecte de llei i aquesta és la voluntat que nosaltres portem a través d'aquesta proposició de llei que entenem que ha de ser i ha de seguir el seu curs parlamentari. Creiem que la realitat pel que fa als usos de les embarcacions i al model de tinença d'aquestes embarcacions ha canviat i, per tant, la mateixa regulació regulació dels ports esportius ha de canviar, però ha de fer compatible l'activitat dels usos pesquers, esportius, comercials i industrials. És en aquest moment en el que ens trobem. Creiem també, a més a més, que aquesta llei forma part d'un trident normatiu que, conjuntament amb la Llei del litoral i el Pla director dels sòls no sostenibles en l'àmbit de la costa, ha de permetre tenir una regulació completa per regular aquests 780 quilòmetres de costa que tenim al país. Una costa que, com hem pogut veure en diverses ocasions, és fràgil, subjecta i sotmesa als efectes del canvi climàtic, i, per tant, des d'aquest punt de vista el que entenem és que qualsevol acció normativa ha de tendir també a la protecció i a la mitigació del canvi climàtic. Creiem, doncs, que aquest és un text que, en l'àmbit concret del que és la gestió dels mateixos ports esportius i de les mateixes instal·lacions nàutiques, és el que ha de fer: regular en l'àmbit que li correspon i posar el seu granet de sorra a evitar aquests impactes. Creiem..., i això és el que regula també aquesta proposició de llei: és un pla de ports, un pla sectorial que reguli concretament tota l'adequació d'aquests ports, en quines qüestions ha d'entrar. I després un element innovador d'aquest projecte de llei, que entenem també força interessant, que és l'element dels plans urbanístics portuaris, una eina que ha de permetre, conjuntament amb els ajuntaments –i no podem oblidar la importància de la participació dels ajuntaments en l'àmbit, diguem-ne, dels ports–..., és importantíssim que aquests plans urbanístics el que facin sigui poder permetre, poder obrir també aquestes ports a les realitats socials de cadascun dels municipis. La capacitat d'interacció, la necessitat d'interacció d'aquests ports conjuntament amb les seves ciutats..., s'han de fer. Durant molts anys, molts d'aquests ports han estat tancats a la realitat, han estat tancats a les seves realitats socials, i, per tant, entenem que amb aquestes noves projeccions ho han de fer possible. Creiem –i això és el que presenta aquest projecte de llei–..., Catalunya disposa en aquests moments de quaranta-set ports més dos ports d'interès general, però que ha de ser i cal tenir una visió coordinada per aprofitar les diferents sinergies. Creiem que aquesta és la manera de tenir una visió del país en el seu conjunt; no ens val només regular uns ports, sinó que tots aquells ports que d'una manera o altra tenen afectació sobre el país, creiem que s'han de regular i s'han de poder regular a través d'aquesta llei. Per tant, la Generalitat ha de tenir aquelles competències de planificació, ordenació i de control i d'inspecció de les activitats que es desenvolupin en aquests ports. La institució o l'empresa Ports de la Generalitat ha de gestionar aquestes infraestructures a partir de la col·laboració publicoprivada. Entenem que en molts casos podrà fer-se a través de la gestió purament pública, però entenem que aquesta col·laboració publicoprivada també ha de poder ser interessant en segons quins casos. Creiem que en la diversitat d'aquests quaranta-set ports hi han diferents realitats, diferents realitats socials, i, per tant, també hem de tenir la capacitat, la llei ha de tenir la capacitat d'adoptar i estructurar-se respecte a aquesta situació. Creiem, doncs, que aquest projecte de llei permet aquest foment de la col·laboració publicoprivada, que creiem que és interessant, com tantes altres coses ha fet aquest país amb aquesta col·laboració. Pretén també aquest projecte de llei regular el transport marítim per tal de garantir la seguretat dels usuaris; també establir les categories de ports esportius, com apuntava el conseller Rull en la seva exposició, calia o cal, diguem-ne, establir un seguit d'estrelles per a aquests ports; tenir diferents ports en diferents categories en funció dels serveis que puguin prestar, en funció de les necessitats i dels serveis que puguin donar. I, en definitiva, respecte al document aprovat per la ponència en el seu moment, s'hi han introduït alguns mecanismes, alguns canvis, hi hem incorporat alguns canvis deguts a la Llei de contractes de l'Estat, a la Llei 9/2017. També hi hem incorporat algunes previsions previstes a la Llei de canvi climàtic, la Llei 16/2017 i, per tant, el que hem fet és incorporar en aquell text, amb la bona feina que es va fer en aquella ponència, incorporar algunes modificacions que hi ha hagut des d'aquell moment i fins ara i, per tant, des d'aquest punt de vista, creiem que és un text molt més complet. Hem parlat amb la resta de grups parlamentaris, creiem que estem en disposició d'amortitzar alguns dels terminis que hi ha en la tramitació parlamentària. Creiem, per exemple, que l'àmbit, diguem-ne, del que són les compareixences les podríem evitar atès que aquesta feina ja està feta i, en tot cas, entrar directament en el debat d'aquells punts que van quedar sotmesos a la consideració d'aquesta cambra parlamentària, per tant, esperem que aquesta llei vegi la seva llum o tingui una tramitació ràpida que ens permeti veure la llum en aquesta cambra parlamentària ben aviat. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Ferran Roquer.
Gràcies. Gràcies, president. Conseller, secretari de Mobilitat, gerent de Ports, gent del món dels ports, amic Xavier Ribera, bé, veuran que els vinc a presentar la mateixa llei que els ha presentat el senyor Sanglas fa un moment –estrany seria, si no, que no fos així. També –també– a l'hora d'anar a preparar aquesta intervenció he anat a mirar la intervenció que havia fet el conseller Rull en aquest mateix Parlament i encara em va fer reflexionar més sobre la injustícia que estan patint els nostres companys que estan avui injustament a la presó. Bé, aquesta proposició de llei està basada en una llei que es va tramitar la legislatura passada i que se'n van fer compareixences, es va constituir la ponència, es van presentar esmenes a l'articulat, es va aprovar un informe en comissió i, amb l'aplicació de l'article 155 sobre les institucions catalanes, no es va poder aprovar. Es tracta, doncs, d'enriquir un text que ja havia estat capaç de generar consensos i espero que en continuï generant. Catalunya té molta zona costanera, té set-cents vuitanta quilòmetres de costa. En aquests set-cents vuitanta quilòmetres de costa hi ha quaranta-set ports. Aquesta proposició de llei té com un dels seus objectius principals posar les infraestructures portuàries al servei de la promoció econòmica, de les activitats que es fan en un port. Ho deia el diputat Sanglas avui: aquests ports es van construir, es van donar les concessions en virtut de la Llei 5 de 1998, de 17 d'abril, de ports de Catalunya. I aquesta llei tenia com a objectiu la construcció de nous ports i millorar el nivell de les infraestructures que existien. I el mateix conseller Rull va dir, en el moment que va presentar aquesta llei: «La llei del 98 incentiva la construcció de noves infraestructures, el maquinari, feia referència ell, que es diria, en termes anglosaxons, el hardware. Per tant, ha servit, aquesta llei, per dotar d'infraestructures portuàries el país. Segurament l'evolució que tindrà el país no serà de no crear gaires més infraestructures. Per tant, aquesta llei, la llei que els presentem avui, aquesta proposició de llei pretén fer avançar, millorar la gestió d'aquests ports. El sistema de ports de Catalunya actualment és financerament autosuficient, és a dir, no s'hi destinen recursos dels catalans –no s'hi destinen recursos fiscals. Però els ports són capaços per ells sols de generar activitat econòmica sense tenir cost d'oportunitat en les polítiques socials, en les polítiques de benestar, de sanitat o d'ensenyament. En els últims sis anys s'han generat més de 100 milions d'inversió publicoprivada i, segons l'estudi d'impacte econòmic i social del sistema portuari del 2017, la facturació del sistema portuari són 1.164 milions d'euros, 3,2 milions d'euros diaris, i genera 10.214 llocs de treball. Aquest sistema, però, té uns quants reptes: finalitzen moltes concessions, l'amenaça del canvi climàtic sobre el front marítim, un canvi generacional en els usuaris dels ports, un canvi de concepció en els drets de propietat i en els drets d'utilització dels béns, la necessitat d'obrir els ports a les ciutats, d'eliminar barreres, d'interrelacionar amb la ciutat que acull els ports. Un canvi de paradigma –ho dèiem abans–: no necessitem construir ports, necessitem gestionar millor els ports que tenim, i necessitem donar seguretat a les col·laboracions publicoprivades. A Catalunya, gran part dels gestors privats són clubs nàutics, usuaris agrupats en gestors professionals que donen valor afegit a la gestió portuària, capaços d'administrar els diversos usos i activitats que passen als ports, que n'hi passen moltes, passen activitats nàutiques, esportives, culturals, turístiques, passen creuers, passen lloguers de vaixells, passen restauració, oci, pesca, indústria, multitud d'activitats. Que és un bon model, aquest, creiem nosaltres, però la mateixa llei, aquesta proposició de llei que els presentem, també permet una possible gestió directa per part de la mateixa Generalitat articulada mitjançant Ports de la Generalitat, un exemple de l'excel·lència de les empreses públiques en la gestió d'infraestructures, al nostre entendre. La llei permet un model català de col·laboració entre sectors, un model tan català..., el model tan català de l'associacionisme de les persones. I aquestes relacions necessiten un marc clar, fórmules de concessió que facin prevaldre l'expertesa en la gestió, que incentivin la inversió; ports, ho dèiem, oberts als municipis, règims concessionals clars, que permetin gestionar i invertir i fer obra pública, i també que tinguin terminis que permetin l'amortització de les instal·lacions i de les inversions que s'hi fan. El model de la Llei de ports que presentem ha d'estar obert a la ciutat i a la ciutadania i hi ha d'haver activitats..., la llei ha de permetre que hi hagi activitats contínuament, hivern i estiu: socials, culturals, de tota mena. Ara bé, aquesta integració necessita instruments urbanístics polítics potents que la regulin. Es crea la figura del pla director urbanístic portuari, que és una norma que ha de néixer necessàriament del consens entre els agents. De fet, sense aquest consens no tindria sentit. I, de fet, els ajuntaments haurien de ser qui haurien de tenir-ne el lideratge. A més d'estar oberts a les ciutats, han de ser motor d'activitat econòmica, de tot tipus d'indústria relacionada amb el mar i l'activitat que s'hi desenvolupa, tant als espais de mar com en els espais de terra que sovint estan infrautilitzats. Ha de ser, per tant..., ha de permetre crear activitat i ocupació. Al mateix temps que generi activitat i ocupació, al meu entendre, al nostre entendre, s'ha d'ocupar de la nàutica popular, dels 32.988 amarradors disponibles a Catalunya, dos terços, el 66 per cent, són amarradors d'eslores inferiors a vuit metres; el 25 per cent són amarradors d'eslores entre vuit i dotze metres, i només el 9 per cent són amarradors d'eslores superiors a dotze metres. Per tant, es tracta d'un sistema que ha de vetllar per la nàutica popular, pel foment de la navegació a vela en col·laboració amb les entitats representants del sector. Un país que té els quilòmetres de costa que té Catalunya, necessàriament, ha de promocionar les activitats marítimes a través de les escoles. Els ports nàutics han de ser capaços de protagonitzar un procés d'obertura similar al que en el seu moment van tenir, per exemple, els esports d'esquí. Aquesta proposició de llei ho permet. El futur model de ports de Catalunya ha d'estar amatent als canvis que poden succeir en la fisonomia del litoral, ha de permetre als gestors dels ports adaptar-se als canvis que hi puguin haver i anticipar-s'hi, si pot ser. La proposició també parla de la sostenibilitat ambiental de les infraestructures portuàries. Es regulen aspectes com el dragatge, el transvasament de sorres, els abocaments i els tractaments de residus, o la prevenció de la contaminació atmosfèrica i acústica. Preveu un sistema de qualificació dels serveis i de les condicions dels ports similar a les que hi ha en el món de l'hostaleria mitjançant l'aplicació d'estrelles, eh? També estableix un nou sistema de governança. El Departament de Territori i Sostenibilitat regula, planifica, ordena, garanteix l'interès públic i la seguretat jurídica, mentre que l'empresa Ports de la Generalitat gestiona de manera àgil les inversions i les relacions entre Administració i els gestors. I la llei li atorga un paper encara més protagonista en projectar les seves funcions respecte a tots els ports –tots els ports– que integren el sistema portuari de Catalunya. Totes aquestes raons exposades justificarien per si mateixes la tramitació urgent de la llei, però cal afegir que aquesta esdevé pràcticament imprescindible si tenim en compte que en els dos anys transcorreguts des de la tramitació del projecte altres comunitats del nostre entorn pròxim i europeu han vist evolucionar les seves normatives en una línia similar a la que els proposem en aquesta proposició de llei. Els nostres ports no poden perdre competitivitat, han de poder recuperar aquest temps. El país necessita aquestes inversions que vindran un cop consolidat el marc jurídic, sense oblidar que, de les concessions que tenim donades, catorze ports finalitzen el seu termini de vigència en els propers anys. En definitiva, el sistema portuari de Catalunya, els seus gestors, els usuaris que estimen i gaudeixen del mar, les empreses del sector nàutic i esportiu, els territoris costaners que necessiten aquest motor d'activitat econòmica, tots ells esperen que la llei s'aprovi al més aviat possible. No els podem fallar. Fem-ho bé, fem-ho ràpid. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, i atès que no s'han presentat esmenes a la totalitat, intervindran la resta de grups per posicionar-se. I en primer lloc té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Marina Bravo.
Gracias, president. Diputados, diputadas, consellers, ya se ha dicho aquí, esta ley viene de lejos. Hace casi tres años, en 2016, el Govern de un señor que se sentaba ahí y hoy está fugado de la justicia tras haber dado un golpe a la democracia..., aquel Govern traía aquí este Proyecto de ley de puertos y de transporte en aguas continentales. Y la traía presumiendo, sin ningún pudor, de que era una ley pensada como estructura d'estat. Lo decían abiertamente en todos los medios de comunicación: que no era una ley para una comunidad autónoma, que era una ley para todo un estado..., una aberración tanto en concepto como en contenido, aunque nada diferente a lo que nos tenían acostumbrados entonces y a lo que nos siguen teniendo acostumbrados todavía hoy. Decían eso y decían cosas peores, porque en diciembre de 2016 los señores que se sentaban aquí se creían con derecho a hacer lo que les diera la gana, incluso al margen de la legalidad. En 2016 los señores que se sentaban aquí ya tenían planeado, y nos lo vendían como la cosa más normal del mundo, pisotear los derechos de la mayoría de los catalanes como luego hicieron. Tenían muy claro que no iban a hacer ningún caso a las advertencias de los tribunales, que fueron muchas, y pensaban que podían cargarse de un plumazo todo el ordenamiento jurídico con total impunidad. Por eso hablaban tan alegremente. Y encima creían que podían salir indemnes. Se creyeron que por sentarse aquí, pues, tenían un carnet de inmunidad y es por lo que hicieron después, por pisotear nuestros derechos, los derechos de la mayoría de los catalanes, por lo que hoy se sientan delante de los tribunales; no por sus ideas, señores, sino por sus actos ilegales, que ideas pueden tener las que quieran siempre que respeten la legalidad. Bueno, y si en Cataluña no estuviéramos inmersos en este procés que lo engulle todo, el sentido común, la convivencia, las oportunidades, hace tiempo que tendríamos una ley de puertos. Cataluña tiene más de setecientos quilómetros de costa si la recorremos en todos sus recovecos, casi ochocientos. La actividad náutica, la actividad pesquera de su litoral es de gran importancia. La norma que tenemos hoy en vigor es la primera que se redactó, de 1998, se ha dicho aquí, es la primera que tuvimos en esta materia, y han pasado muchas cosas desde finales de los años noventa en este sector. En Cataluña es verdad que parece que lo único que ha pasado es que se ha perdido todo el sentido común, el sentido de la responsabilidad y el sentido de la realidad. Pero fuera de este Govern el mundo avanza, y en muchos casos avanza incluso a pesar de este Govern: ha habido nuevas directivas europeas, ha habido cambios en la legislación estatal, que abren nuevas oportunidades, y ha dado muchas vueltas la coyuntura económica, y el sector también ha evolucionado. Así que o actualizamos la legislación ya o vamos a perder aún más oportunidades. Necesitamos una nueva ley, pero no nos sirve cualquier ley, no sirve una ley que juegue a esconder la realidad, y mucho menos vale dejar artículos que se pueden interpretar de una manera o de otra en función de si se leen con gafas amarillas o con gafas transparentes. Tenemos que conseguir las mejores leyes posibles, leyes realistas, leyes claras, las que necesitan los ciudadanos, las empresas, las administraciones para ejercer su función, para tener claro cuáles son sus derechos y cuáles son sus obligaciones, que no dependa de quien la lea. Porque cuando tengan que aplicarse estas leyes yo no sé dónde estaré, pero ya he sido ciudadana, he sido trabajadora de una empresa privada, he sido trabajadora de la Administración, y de una administración de infraestructuras precisamente, que trabaja con leyes como estas, y desde todos esos sitios he podido ver el daño que puede llegar a hacer un artículo mal redactado o un artículo que no deja claro cuáles son las circunstancias y cuál es la forma de aplicación, un artículo como algunos de los que pretenden que contenga esta ley. Ya existen, de hecho, en la legislación muchos artículos en leyes que tienen este problema –en la catalana, en la estatal...–, artículos poco claros. Eso es verdad, a veces se dan situaciones que no están bien resueltas, y dan muchos problemas, se lo aseguro. Pero esos casos se dan porque nadie los tuvo en cuenta al redactar la ley, porque a quienes la redactaban se les escapó algo o porque se dan circunstancias nuevas que era imposible contemplar en aquel momento. Eso puede pasar. Pero lo que no se puede admitir es que esa ambigüedad sea encima intencionada. El proyecto de ley de 2016, antes de pasar por la ponencia, el que se trajo aquí por aquel Govern, aquel proyecto era el rey de la ambigüedad intencionada. La ponencia fue muy dura, fue muy dura para mí y creo que fue dura para cualquiera que esperara que de ahí saliera una buena ley. Ver cómo se prefería un redactado confuso o malo, por anteponer cuestiones absurdas como no nombrar las leyes estatales, que no se vieran por allí, o no decir que los puertos de Tarragona y Barcelona son de interés general del Estado, por no decirlo, elegir un texto peor, les aseguro que desespera a cualquier persona cabal. Por suerte se trabajó en ello y se consiguió llegar a algo un pelín más razonable. Por eso, y porque realmente creemos en la necesidad de esta ley, esta vez no hemos presentado enmienda a la totalidad, aunque, por desgracia, el texto que se presenta hoy en día todavía tiene la sombra del procés y le falta ese espíritu de querer ser la mejor ley posible. Siguen jugando al engaño en muchos de sus puntos; son los mismos y siguen pensando en lo mismo. Y dentro de un tiempo en Cataluña tendremos que seguir aplicando estas leyes, tendremos que aplicar estas leyes que son tramposas y engañosas y que no sé a quién pretenden engañar, pero sí que sé a quién perjudica, que es a todos los catalanes. Siguen jugando a la ambigüedad y siguen jugando al oscurantismo. Les pongo un ejemplo que lo entenderá cualquiera: estamos hablando de puertos, los puertos son puntos de entrada de personas y de mercancías; pues no se hace ni una mención de las funciones de resguardo fiscal o de extranjería, en las que no queda más que imaginar, pues, que todo el mundo conoce la distribución de competencias existente y que se aplicará; pero eso nos lo tenemos que imaginar. O el artículo 31, que define el dominio público portuario, y la verdad es que desanima leerlo, con lo importante que es que quede bien definido. No voy a entrar en detalles técnicos, pero ahí mezcla las superficies de agua y los terrenos con los bienes y derechos de titularidad de la Administración portuaria, todo ello, de nuevo, sin aclarar qué es lo que pasa con el dominio público marítimo terrestre. ¿Y eso a quién creen que hace daño? ¿Creen que me hace daño a mí? ¿Creen que le hace daño a la oposición? ¿Al Ministerio de Fomento? Pues no. Les digo yo a quién hace daño, y es a todos los catalanes. No quiero ni pensar en el pobre funcionario que tenga que conceder o no una autorización en base a esta ley o en la empresa que quiera solicitarla y no sepa a qué atenerse. Queremos tener una nueva ley de puertos, y queremos tenerla cuanto antes; en esto creo que sí que estamos todos de acuerdo. Por nuestra parte, haremos todo lo posible para que así sea, renunciaremos a algunos trámites, como se ha dicho, pero no vamos a renunciar a registrar enmiendas que puedan arreglar alguno de sus delirios. Si quieren defender la desconexión, pueden hacerlo; hagan gestos, hagan manifestaciones, hagan lo que quieran dentro del derecho. Pero, por favor, les pedimos que sean responsables y que se olviden del procés por una ponencia y que de ella salga la mejor ley que podamos ofrecer. Ya sé que no lo harán por nosotros, pero háganlo, por favor, por todos los catalanes. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units, té la paraula el diputat senyor Jordi Terrades.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, s'ha mencionat abans: set-cents quilòmetres de costa, quaranta-set ports, tenim activitat pesquera, nàutica..., podríem seguir parlant també del litoral. És la segona ocasió en què portem la Llei de ports que són competència de la Generalitat a un debat de totalitat; ja es va fer el desembre de l'any 2016. Jo pensava que avui veníem a parlar de ports, i, per tant, no faré cap referència a la resta d'intervencions col·laterals, eh?, a què tant el diputat Sanglas, com el diputat Roquer, com la diputada Bravo han fet referència. Temptat, n'estic; però no ho faré, eh? Tornem a manifestar que la llei vigent, de l'any 1998, després de vint anys quedava obsoleta, segueix obsoleta avui, i que, per tant, calia abordar la seva modificació, la seva reforma. La llei que avui els grups que donen suport al Govern tornen a presentar presenta moltes similituds amb la que en el seu dia ja va presentar el conseller Rull, però incorpora, s'ha dit, dues coses: una, tot el treball en ponència que ja es va fer via esmenes, o pràcticament totes, eh? –alguna cosa hem trobat a faltar–, i incorpora també algunes modificacions, que després els hi parlaré. Malgrat això, queda algun serrell, des del nostre punt de vista, que pot acabar –espero que no– distanciant la posició del Grup Parlamentari Socialistes amb aquest projecte de llei. Al final de tot hi tornaré, eh?, parlaré al final d'aquestes qüestions. Aquesta llei –ho manifestava el desembre del 2016, quan vaig fer també la defensa de la nostra posició, del Grup Parlamentari Socialistes, respecte a la tramitació de la llei–, des del nostre punt de vista, és una llei que té una configuració molt tècnica, no?; de fet, és una adaptació de la normativa estatal, té moltes similituds amb la llei estatal que regula el funcionament dels ports a nivell del conjunt d'Espanya. Un dels punts de fricció que vam tenir en el debat de l'anterior llei en ponència, en la seva tramitació, bàsicament versava sobre com es plantejaven les renovacions i la prolongació de les concessions o allargament de les concessions i dels títols habilitants –en parlava abans el diputat Roquer, no?–, quines condicions havien de tenir per abordar aquests títols concessionals. Es va obrir un debat sobre si la millora de les infraestructures portuàries per part dels concessionaris i gestors implicava necessàriament i automàticament l'allargament d'aquests períodes concessionals i per quant temps, eh? Aquest debat es va produir en ponència parlamentària, es va arribar a un cert punt de consens. Ara bé, s'han introduït ara algunes variacions respecte al text acordat en l'anterior ponència, que ja els anunciem que voldrem tornar a estudiar amb detall, eh? I, per tant, els estic anunciant que no està exempt de presentació d'alguna esmena en aquesta nova manera d'enfocar aquestes qüestions, per tornar a centrar, des del nostre punt de vista, el debat. Tornem a reiterar que Catalunya, que té quaranta-set ports, des de la posició del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar..., fa innecessari que n'hi hagin més; creiem que són suficients, eh? Fins i tot m'atreviria a dir que des de la nostra posició l'ampliació dels actuals tampoc és convenient. O està molt justificada o, d'entrada, nosaltres no ho acabem de veure. Dues o tres raons per fixar aquesta posició, eh? Una, la proliferació que hem tingut a les darreres dècades de ports a Catalunya, per la seva posició geogràfica, per la dinàmica dels corrents marins, que, conjugat amb els embats dels temporals que tenim sovint i que cada cop jo crec que tindrem amb més assiduïtat, fa que cada any tinguem problemes en un gruix cada vegada més considerable de platges. La mateixa urbanització del territori del país no només afecta les platges, sinó les zones urbanes de moltes ciutats: pèrdua de sorres, pressió posterior per recuperar-les, recursos econòmics considerables. Una altra raó són els efectes del canvi climàtic i l'adaptació que necessàriament hem de fer en aquest fenomen, que requerirà inversions importants en termes pressupostaris per tal de protegir també els ports que tenim a Catalunya. Tenim en tramitació..., i això ho porto, eh?, perquè tenim en tramitació una altra llei, que és la Llei del litoral, que ja ha començat a treballar, que ja han començat a venir compareixents, experts, i de la lectura d'ambdues lleis, que incideixen sobre una mateixa realitat, sobre un mateix espai, sembla que. tot i que han estat beneïdes a la mateixa conselleria, hagin estat fetes amb visions diferents i amb interessos diferents. L'una no parla amb l'altra, eh? Hi ha una visió..., sembla que són dues lleis que no es miren, quan seria necessari que això passés. Alguns experts ja han apuntat en seu parlamentària que cal estudiar de manera més efectiva la interactuació entre ports i platges i passejos marítims, no?, i regular-ho millor, tant en una llei que ja està en tràmit com en aquesta, que començarà la seva tramitació parlamentària. Fins i tot algunes persones han apuntat que seria convenient retirar-les ambdues i tornar a reformular una visió de conjunt, eh? Conseller, no se'm posi nerviós; no és la posició que manté el Grup Parlamentari Socialistes. Si hagués estat aquesta, haguéssim presentat una esmena a la totalitat, cosa que no li hem fet. El que li estem dient és que en la tramitació parlamentària de les dues lleis probablement haurem d'aconseguir que conjuguin millor els seus articulats, que no hi hagin dues mirades sobre aquesta realitat territorial, que en tinguem una i que tant l'una com l'altra incorporin amb més claredat les necessitats d'adaptació al canvi climàtic. Els deia que segueix havent-hi una part de l'articulat que no la veiem clara, que de fet no la compartim. Ja vam introduir alguna matisació, que no va ser recollida, en l'anterior llei. I és el que afecta els altres dos grans ports: el port de Barcelona, el port de Tarragona, els ports d'interès general. Nosaltres entenem que aquesta llei juga amb una redacció ambigua en l'articulat, i som dels que considerem que una llei no pot entrar en una nebulosa, del «no però sí, del «sí però no, eh? Nosaltres tenim competència en quaranta-set ports que són competència de la Generalitat de Catalunya, que no és poc –que no és poc–, i en tenim dos d'interès general, dos d'interès general en què l'Administració de la Generalitat, en què el Govern de la Generalitat fa la proposta de nomenament dels seus presidents, en aquest cas la presidenta del port de Barcelona i el president del port de Tarragona, però que segueixen sent, avui per avui, competència de l'Administració general de l'Estat. I els dic això perquè ja els anuncio que presentarem en dos articles d'aquesta llei esmenes, perquè quedi clar què és competència de cadascú, per no entrar en aquesta nebulosa d'interpretació de la llei que després ens porti a camins, jo crec, no desitjats per part de..., suposo que del Govern, que és molt suposar, però sobretot del Grup Parlamentari Socialistes, que no vol entrar en aquests recursos, que creiem que no s'haurien de produir en aquesta llei. Aquestes són les prevencions que tenim. I esperem que en el tràmit parlamentari puguem arribar, igual que hi vam arribar en l'anterior tramitació, a posicions de consens respecte a les polítiques concessionals.
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, senyor president. N'heu fet esment diferents diputats d'aquesta cambra, aquesta llei va decaure la legislatura passada amb l'aplicació del 155 i la convocatòria d'eleccions, i va decaure després ja d'haver avançat molt en el procés legislatiu. Creiem que el procés d'esmenes, l'acceptació d'esmenes va enriquir el text, va fer d'aquest projecte de llei un projecte millor. I, per tant, voldria començar agraint la feina als diputats i diputades que van intervenir en la ponència de llei: per descomptat, la feina de l'exconseller Rull, que va iniciar aquest projecte de llei i que avui es troba en presó preventiva i en un judici sumaríssim; a l'exdiputada Hortènsia Grau, per part del meu grup parlamentari, i a la resta de diputats, que per diverses raons ja no formen part d'aquest Parlament, com el senyor Villagrasa, el senyor Saladié o la senyora Lloveras, i, per descomptat, també als diputats Terrades i a la senyora Bravo, que seguiu formant part d'aquest Parlament. Crec que tot el procés d'esmenes va millorar significativament el text en alguns elements que per nosaltres eren clau. I, per tant, vagi per davant el nostre agraïment. Partim d'una situació jo crec que de greuge: tenim actualment una llei de ports molt antiga, que té pràcticament ja vint-i-un anys, i a més hi ha lleis que envelleixen millor que altres, i aquesta jo crec que és una de les lleis que pitjor envelleixen, perquè en aquests vint anys han emergit molts reptes, ha canviat molt la nostra societat, ha canviat el nostre teixit productiu i també han canviat els objectius de benestar que s'ha de marcar el Govern. Jo citaré alguns dels reptes nous que tenim sobre la taula. Tenim un boom del creuerisme, que podem tenir opinions diverses, però que tensa el nostre model turístic, tensa el nostre model portuari, genera també externalitats negatives a les nostres ciutats. Tenim noves directives europees en matèria de pesca comuna; nous objectius en matèria de sostenibilitat ambiental i en matèria de contaminació; nous plantejaments urbanístics de les ciutats costaneres, que ja no es tanquen, que ja no es giren d'esquena als ports, sinó que intenten integrar els ports en el mateix teixit urbanístic de la ciutat i fer-los un espai també propi de les ciutats i de trobada i de dinamisme municipal, i un sistema portuari que segurament està sobredimensionat en el nostre país. I, per tant, creiem que és bàsic canviar l'eina legislativa amb la que hem construït aquest sistema portuari; ja no estem en un moment en què calgui plantejar un creixement de les infraestructures portuàries, sinó que el principal objectiu ha de ser gestionar-los a l'altura dels reptes que tenim com a país. Tenim, a més, sobre la taula un element que no teníem fa dos anys i mig quan es va discutir aquesta llei, que és un projecte d'ordenació del litoral. I aquí voldria fer un incís: crec que no hauríem d'intentar sempre començar la casa per la teulada; crec que la Llei d'ordenació del litoral hauria de ser una llei integral que ens permetés establir també objectius ambiciosos de conservació i que ens permetés definir clarament com volem adequar els diferents usos que tenim al llarg de tot el nostre litoral amb aquests objectius de conservació del litoral, que crec que hauríem de compartir a totes les forces polítiques a aquestes alçades, i, per tant, creiem que aquesta Llei d'ordenació del litoral hauria d'haver sigut la llei marc que després ens hagués permès abordar problemes específics com el sistema portuari a Catalunya, perquè, si no, tendim a trossejar els problemes en compartiments legislatius estancs, i impedeixen tenir una visió global sobre un bé comú com és el nostre litoral. I, dit tot això, voldríem remarcar alguns aspectes d'aquesta llei. Molts ja els vam discutir a ponència; en alguns no hi va haver acord en aquell moment i per nosaltres segueixen sent punts clau a discutir. El primer, en matèria de desenvolupament sostenible. Hi ha dos aspectes que són fonamentals aquí: la contaminació del nostre litoral i també l'impacte costaner que té el sistema de ports. Els ports tenen un impacte directe sobre la dinàmica de costes, sobre el litoral del Mediterrani, que, a més, és un litoral amb una alta biodiversitat, i tenim un port, pràcticament, de mitjana, cada setze quilòmetres de costa. I nosaltres el que vam proposar llavors i el que seguim proposant avui és que cal una avaluació integral de l'impacte ambiental del nostre sistema de ports. I estudiem també, si cal, si està sobredimensionat. Ho he dit abans: tenim un port per cada setze quilòmetres de costa. Estudiem l'impacte que té, estudiem si és eficient aquest sobredimensionament i estudiem la possibilitat d'incloure una moratòria durant vint o vint-i-cinc anys per a la construcció de noves infraestructures en el litoral. El segon punt, el de la reducció d'emissions. I aquí, amb una consideració específica: crec que hauríem de deixar d'apostar per sistemes impositius que són injustos i que són ineficaços per reduir les emissions: bonificar taxes i bonificar impostos a les empreses per reduir emissions no només no funciona, no només no és un incentiu real per reduir les emissions, sinó que, a més, desvirtua el principi de «qui contamina, paga i que, per tant, qui contamina té una responsabilitat pública davant la ciutadania, i és una falsa solució, no ha tingut una incidència real en les emissions. Plantegem objectius reals i ambiciosos de reduccions d'emissions i exigim per llei a tots els actors econòmics implicats que assumeixin les seves responsabilitats. Si fem amb la tributació verda el mateix que hem fet amb els fons privats de pensions, que és bonificar-los, passarà el mateix que ens ha passat amb el sistema de pensions: ni assegurarem la seva sostenibilitat, ni assegurarem efectes positius, ni assegurarem que el model, en el seu conjunt, sigui just. En resum: per nosaltres la fiscalitat i el règim sancionador de la llei, que són dos elements essencials, han d'empènyer tots els actors a assolir els objectius que ens fixem com a país; no bonificar ningú perquè tingui la voluntat de fer-ho o no bonificar algú perquè li surti més rentable fer-ho que no fer-ho, sinó que ens exigim tots assumir la responsabilitat que tenim amb la conservació del nostre litoral. I un tercer aspecte –i amb això ja acabo–, hem de construir un sistema de ports que aposti per la gestió pública i la gestió participada amb el conjunt de la societat. El litoral és un bé comú i, per tant, hauria de plantejar-se també com planifiquem anar desfent l'entrellat de concessions privades i com donem més protagonisme a la societat civil i als ajuntaments en la gestió portuària. En conclusió, estem contents de que aquesta llei torni al Parlament. Estem contents de que després de vint anys puguem celebrar que tornem a desplegar legislativament una nova llei de ports. I seguirem treballant perquè es plantegin objectius ambiciosos en matèria democràtica, de gestió democràtica de les nostres infraestructures, en matèria de desenvolupament sostenible i en matèria d'una fiscalitat i uns objectius de desenvolupament econòmic justos i democràtics. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Seguidament és el torn del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent. Té la paraula la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Bé, bon dia. Em sembla que estaran de sort, perquè la nostra intervenció és més curta per imperatiu. Tornem a debatre i a engegar el tràmit de la Llei de ports i transports marítims. En el seu moment, ja ho vam dir en la seva presentació, en el període d'esmenes, que nosaltres, malgrat que sí que és cert que es van introduir algunes qüestions interessants, no estàvem d'acord amb aquest plantejament i que enteníem que és una oportunitat perduda per realment exercir la sobirania i, per tant, de municipalitzar els ports. S'ha demostrat que el model portuari català és hereu del pujolisme i assentat en l'especulació turística que va tocar sostre el 2008, i ara és el mateix Govern que una vegada més el que intenta és reflotar-lo per mitjà d'un darrer moviment cap a la liberalització total del sector i amb una retallada dràstica de les garanties ambientals. El desenvolupament del sector portuari al principat de Catalunya és l'altre costat del mirall del tsunami urbanístic que va assolar el nostre litoral durant els darrers..., que ha assolat el litoral durant els darrers trenta anys. Les facilitats donades per la Generalitat amb l'objectiu d'atraure capitals per la construcció de ports i l'ampliació dels existents van permetre la proliferació descontrolada de dics, molls i molls al llarg de tot el litoral, esdevenint catalitzadors de les noves promocions urbanístiques que s'amuntegaven a la costa. Així la construcció de nous ports no era producte d'una planificació territorial segons les necessitats del país sinó en base als interessos econòmics dels sectors urbanístics. Per aquest motiu la Generalitat va optar per la fórmula de concessió en la construcció i explotació dels ports de nova edificació; concessions que, un cop finalitzades, han estat prorrogades en alguns casos fins al 2041. Altrament els ports directament gestionats per la Generalitat van patir un procés d'externalització de serveis fins a l'extrem que actualment la injecció de capital privat representa més del 70 per cent de les inversions previstes en el Pla de ports 2015-17, de més de 65 milions d'euros. A dia d'avui les conseqüències de la bombolla generada pel binomi port-urbanització són prou il·lustratives: ja s'ha dit, quaranta-set ports en el total del litoral català, un port cada disset quilòmetres de costa; més de 36.000 amarraments, i un ús mitjà per embarcació només de quatre dies l'any –només de quatre dies l'any; un sistema portuari sobredimensionat però que ha esdevingut peça clau en el model turístic nàutic de luxe i ostentació el qual ha arraconat altres usos tradicionals i populars del mar, dels ports i de la navegació. A més a més, un sector portuari que també ha esdevingut part activa de diverses trames de corrupció, com és el cas Pretòria amb el Port d'Empuriabrava o la concessió de la marina de luxe del Port Vell, que involucra l'empresa Salamanca Nine SL, amb seu a paradisos fiscals; Antoni Vives, exregidor de Convergència Democràtica de Catalunya, i Sixte Cambra, director del Port de Barcelona. Les expectatives de la patronal portuària d'aconseguir un nou marc legislatiu que els permeti reflotar el sector es materialitzen en aquest projecte de llei que ens presenten, que tornem, hi insisteixo, a iniciar el tràmit: un model portuari privatitzat directament o indirectament. El projecte de llei presentat pel Govern és senzillament una carta de desitjos del sector. Concretament, la llei destaca per cinc punts –seré breu. La proposta de redactat rebutja totalment la voluntat de gestionar tant el Port de Barcelona com el de Tarragona, de competència estatal, i, per tant, tenen un enfocament cent per cent de dependència respecte a l'Estat espanyol. Segon, es prioritza la gestió privada amb models de competitivitat comercial entre infraestructures portuàries, fomentant la liberalització del sector. Tercer, el redactat presenta un dèficit d'estratègia en reparació ambiental. Quart, en matèria de canvi climàtic, la llei no inclou l'elaboració d'inventaris anuals d'emissions de gasos d'efecte d'hivernacle, necessaris per establir objectius vinculants a la reducció d'aquests gasos, amb unes conseqüències per la salut brutals a casa nostra i a tot Europa, i d'aquesta contaminació atmosfèrica que és responsable de cinquanta mil morts prematures a Europa. Recuperar sobiranies; ho diem tot sovint, aquesta llei no està a l'expectativa d'aquesta necessitat imperiosa que tenim al nostre país: revertir el model de privatitzacions dels ports catalans articulant una resposta clara des del municipalisme que passi per la socialització de la seva gestió i la recuperació íntegra de les competències sobre els ports de Barcelona i Tarragona és el que ens agradaria estar llegint. De la gestió municipal, la gestió municipal ha de ser clau, la clau que garanteixi la protecció de l'entorn i els ecosistemes marins, així com el dret d'accés a viure al mar de les classes populars, perquè avui viure davant del mar esdevé un bé de luxe. Cuidar allò comú, recuperar sobiranies; aquesta llei és que no és que estigui a les beceroles, és que està molt lluny. Perquè, hi insistim, és una carta als Reis [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] feta realitat per part de vostès per donar resposta a les oligarquies...
Diputada...
...del sector nàutic. Moltes gràcies.
Gràcies. I finalment és el torn del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president; per posicionar-nos amb relació a aquesta, formalment, proposició de llei presentada pels grups d'Esquerra Republicana i de Junts per Catalunya. Dic «formalment perquè efectivament aquesta és una herència d'un projecte de llei que va aprovar el Govern, que va ser tramitat durant la legislatura anterior, que va passar les compareixences, va passar el treball d'esmenes, va passar fins i tot el dictamen per la comissió, i, efectivament, el finiment de la legislatura precipitat amb l'aplicació del 155 va impedir que es pogués acabar definitivament la tramitació d'aquesta llei. Per tant, nosaltres també ens afegim a les crítiques a tots aquells que van fer que algú es veiés obligat a aplicar el 155, i que, per tant, és això el que va impedir, és aquesta actitud..., van ser aquestes actituds les que van impedir que aquesta llei acabés veient la llum la legislatura passada. El nostre grup va presentar en aquesta llei cinquanta-dues esmenes, de les quals entre transaccionades i acceptades n'hi van haver tretze. Per tant, en tenim al calaix unes quantes que possiblement recuperarem i possiblement, després de fer una relectura del projecte de llei, doncs, en pugui aparèixer alguna més. No hi han discrepàncies substancials, hi ha la coincidència en la importància que els ports tenen per a la nostra societat, per al conjunt de la societat, però especialment també per als municipis, i tenen importància des del punt de vista de la generació de riquesa, de la generació d'ocupació, tenen importància des del punt de vista pesquer, des del punt de vista comercial, des del punt de vista industrial, també evidentment des del punt de vista turístic i des del punt de vista esportiu. Un element important, i que en aquesta llei, doncs, es concreta, és el fet de preveure aquests plans d'ordenació, els plans directors urbanístics, amb la participació dels ajuntaments. És cert, si em permeten la llicència, jo soc..., vaig ser... –vaig ser–, he estat durant uns quants anys regidor en un municipi amb port, un municipi que va ser subjecte de debat també, en el debat de totalitat en aquest mateix Parlament, a Vilanova i la Geltrú, i durant molts anys, inclús com a regidor, vaig tenir no la sensació sinó la convicció de que el terme municipal del nostre municipi acabava tot just allà on començava el port, i que el port era una altra ciutat, no? Afortunadament, aquest model està bastant superat, encara hi han elements que poden millorar en conjunt, per millorar la integració dels ports a les ciutats i als pobles de Catalunya. Els ports han de tenir i tenen una interrelació importantíssima amb els municipis, i, per tant, també és important que es prevegi la creació dels plans directors urbanístics amb la participació dels ajuntaments, perquè siguin precisament també els ajuntaments els que puguin dir què és el que volen que es pugui fer en els ports que estan en els seus termes municipals. Per tant, dit això, nosaltres no tenim cap inconvenient, i per això tampoc no s'ha presentat cap esmena a la totalitat en aquesta proposició de llei, perquè reiniciem la tramitació amb la revisió del treball que vàrem fer els diputats durant la legislatura anterior. Gràcies.
Gràcies, diputat. Acabat el debat, i atès que no hi han presentades esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa pot continuar amb la seva tramitació. [[Proposició de llei de modificació de la Llei 6/2008, del 13 de maig, del Consell Nacional de la Cultura i de les Arts (continuació)]] [[202-00047/12]] Passem, doncs, directament al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de la Proposició de llei de modificació de la Llei 6/2008, del 13 de maig, del Consell Nacional de la Cultura i de les Arts. D'acord amb l'article 138.3 del Reglament, finit el termini per presentar les esmenes, procedirem ara al debat de les esmenes a l'articulat presentades pels diferents grups parlamentaris. En primer lloc intervindran els grups parlamentaris esmenants, segons l'ordre d'entrada al registre, i posteriorment intervindran els dos grups, els dos subgrups, perdó, que no han presentat esmenes. Segons el que vam acordar a la Mesa del Parlament, aquest torn d'intervencions serà de cinc minuts per a cada grup parlamentari i conseqüentment dos i mig per als subgrups. En primer lloc, i per presentar les esmenes, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Rafel Bruguera.
Gràcies, president. Diputades i diputats, membres del plenari del Conca amb el seu president, que ens acompanyen, bon dia a tothom. Nosaltres hem presentat unes esmenes de caràcter tècnic, de fet, a suggeriment dels lletrats de la cambra, per acabar d'aclarir alguns conceptes, harmonitzar el text, i perquè tot plegat tingui coherència. Per tant, són unes esmenes de tipus tècnic, que crec que no desvirtuen en absolut el contingut final de la proposició de llei, ben al contrari, que li donen més sentit. I, per tant, passo també a posicionar-me respecte de les esmenes de la resta de grups parlamentaris. Pel que fa a les esmenes presentades per Junts per Catalunya i pel Grup Republicà, s'ha retirat una esmena, per tant aquesta quedarà retirada, i pel que fa a l'esmena a la disposició de modificació de la disposició transitòria, hem signat una transaccional, també una mica amb el mateix esperit d'harmonització i de coherència del conjunt del text, i també comentat amb els lletrats del Parlament, i potser fins i tot, després de les votacions, i quan, per tant, tinguem, doncs, ja el text aprovat, probablement també requerirà d'algun petit retoc lingüístic, alguna cosa també de tipus absolutament tècnic. Pel que fa al Grup Parlamentari de Catalunya En Comú Podem, votarem a favor sense cap mena de problema l'afegitó que fan a l'article 6 de la llei. I pel que fa a les esmenes presentades pel grup de Ciutadans, en fi, em sap greu discutir-me amb un empordanès, però he de dir que, en fi, les esmenes que planteja el senyor Amelló en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans són esmenes que el que van és a la supressió. És a dir, el que proposen és: suprimim-ho tot, per tant, que tot quedi com està, per tant, que tot quedi bloquejat, que el Conca continuï amb la situació de bloqueig que té actualment, i proposen –i ara ho comentaré–, en tot cas, una altra cosa absolutament diferent, no? Bé, jo el que diria al grup de Ciutadans és que digui la veritat –que digui la veritat– que digui que el seu projecte és que el Conca no existeixi, que no tingui cap mena de presència, que el seu model és un altre, que el seu model de política cultural i d'incentiu de les polítiques culturals al nostre país és un model de politització de la política, de direcció política, i no de cooperació i de col·laboració amb el sector de la cultura del nostre país. Bé, no passa res, però que es digui clarament, que no es busquin subterfugis, no? Perquè, miri, l'últim, eh?, l'últim informe, sense anar més lluny, que ens va arribar ahir, que el Conca el va presentar fa pocs dies: «Estudi de l'oferta educativa no formal en l'àmbit artístic de Catalunya. Bé, i aquí es parla, doncs, de la dansa, de la música, de l'art dramàtic, de les arts plàstiques, de les arts visuals, audiovisuals, del disseny, del circ, etcètera. Miri, escolti'm, em sembla que aquest és un document prou interessant i prou important i de prou calat com perquè, home, com a mínim –com a mínim– valorem la feina que fa el Conca. Potser insuficient, n'hauria de fer més, que n'hauria de fer d'altres; però com a mínim la que fa valorem-la positivament, i per tant no el bloquegem. I després, el que proposen és, bé, parlen que..., d'un concurs públic, i de persones de reconegut prestigi. En primer lloc, qui calibra que una persona és de reconegut prestigi d'alguna cosa? Però respecte del tema més important, que és el concurs públic. Sobre la base d'una pretesa transparència, vostès el que podrien..., la conclusió final a què es podria arribar és: bé, els set que tinguin millor nota. Per tant, poden ser tot homes, o tot dones, poden ser tots de Barcelona, poden ser, per exemple, tots del sector del cinema. Doncs miri, no, no. Ho sento molt. No és el nostre model. El nostre model és que el Conca estigui participat i format per persones diverses, plurals. Nosaltres hem fet la proposta –i acabo, president– de quatre persones, a les quals no els hem demanat ni què voten ni de quin partit són. I, això sí, hi hem acompanyat un currículum per demostrar que són persones prou capacitades per formar part del plenari del Conca.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà té la paraula la diputada senyora Jenn Díaz.
Gràcies, president. Molt bon dia a tothom. Senyor Duarte, senyora Gisbert. Bé, ahir la nostra intervenció havia de ser sobre la lectura única, però la vam fer sobre el Conca i sobre el fons de la modificació de la llei, i avui, que hauríem de defensar les esmenes, m'avanço a les intervencions perquè sospito que aniran sobre la renovació del plenari i els nomenaments, més que no pas de les esmenes. I bé, vagi per endavant que, és clar, que el nomenament haurà de ser divers, com ara deia el diputat Bruguera, haurà de ser plural, i professional, i respondre a les sensibilitats i a les particularitats dels sectors i també del territori, i per descomptat igualitari. Que la llista de la renovació del Conca passi pel Parlament no vol dir que els diputats i les diputades ens haguem begut l'enteniment. Haurà de ser una llista de consens, i, com ja dèiem ahir, com defensa el Grup Parlamentari Republicà, haurà de ser una llista que treballi per la cultura d'aquest país i no per convertir el plenari en l'enèsima trinxera ideològica, repetint esquemes i dinàmiques parlamentàries que intenten bloquejar el funcionament i el bé comú, que és el que ens ocupa. Ahir parlàvem de la necessitat de tenir un Conca fort, independent, que faci la seva feina amb total llibertat, que acompanyi amb propostes, informes i avaluacions la cultura d'aquest país. Jo també vinc amb unes propostes i uns informes, com el company Bruguera. Aquí tinc una sèrie de propostes per avançar, les tenim tots els portaveus de cultura, i aquestes propostes no les fan els polítics, aquestes propostes no les fan plenaris parcials o polititzats, no les fan persones desvinculades dels sectors, aquestes propostes no les fan persones alienes a la cultura. L'esmena que proposa Ciutadans ens sembla fora de lloc, però a aquestes alçades tampoc és que ens sorprenguin. Ciutadans copia i enganxa la mateixa premissa per a tot aquell espai que no pot controlar. Ens parlen de..., de vegades ens parlen de «neutralitat, i aquesta vegada d'«honorabilitat, i el que volen en realitat és anul·lar la dissidència, acotar les llibertats, condicionar-les a les seves idees. Demanen trajectòria, mínim d'anys d'experiències... Ens ofenen, ens ofenen profundament. Evidentment, que el plenari del Conca, que depèn d'una votació parlamentària, serà professional, tindrà experiència i no respondrà a criteris partidistes. Evidentment. Que haguem de renovar el Conca i ho fem en aquesta cambra no vol dir res més que això, que els diputats i les diputades hem d'actuar amb responsabilitat, i amb aquesta honorabilitat que Ciutadans demana als membres del Conca. L'hem de tenir en primera instància nosaltres mateixos. Només amb el nostre compromís ho farem, autoexigint-nos abans d'assenyalar. Ens han votat per a això. Les esmenes, com ja avançàvem ahir, són més aviat tècniques, per protegir, donar cobertura legal i estabilitat al plenari, perquè no es torni a repetir aquesta situació de bloqueig i desemparament dels membres del Conca, i amb aquesta voluntat, el Grup Parlamentari de Socialistes Units per Avançar, el Grup Parlamentari de Catalunya En Comú Podem, el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Republicà acordem un text que pretén respondre a l'esperit que volem per al Conca, i ho fem en positiu, proposant i no destruint. I m'agradaria fer una reflexió, que potser no té gaire a veure amb la modificació, o potser sí –i aprofito que em queda el temps necessari. Des d'ahir, tots els grups parlamentaris ens hem anat retraient que les mocions, les interpel·lacions i les preguntes es feien en clau electoral; d'habitatge, de governs locals, sempre ens acusem d'això. I no és menys cert que la setmana del 8 de març també la majoria de les iniciatives parlamentàries versaven sobre la dona. En canvi, amb aquesta modificació de la llei, que afecta la cultura, ningú ens acusa de fer un míting o d'haver començat la campanya electoral. Ningú és sospitós de fer campanya amb la cultura, i probablement és un dels problemes de les dinàmiques parlamentàries i del lloc que li reservem a la cultura. A mi m'agradaria poder acusar els socialistes d'electoralisme, perquè això voldria dir que la cultura de Catalunya és determinant i condiciona les campanyes, però malauradament no és així. Ningú parla d'electoralisme, malgrat que sigui amb la cultura i més cultura com farem societats més crítiques i democràtiques, i potser és això el que no els convé a algunes forces polítiques. Finalment, sobre les esmenes, votarem a favor de les autoesmenes tècniques, de les esmenes dels comuns, i votarem en contra de les esmenes de Ciutadans, perquè, hi insisteixo, l'honorabilitat l'hauríem d'acreditar els diputats i les diputades d'aquesta cambra, que, de vegades, potser no ens ho sembla. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Francesc Ten.
Gràcies, president. No ens pot acompanyar l'honorable consellera perquè és de viatge institucional a la Biennal de Venècia. Deixi'm saludar també el president del Conca, la membre del plenari, el senyor Francesc Vilaró, secretari general de Cultura, i a tots vostès, diputades i diputats. Ahir a la bústia rebia la carta d'invitació als Premis Nacionals de Cultura, que organitza el Conca, per al proper mes de juliol. I també rebíem, com ja ha esmentat el company Bruguera, aquest Informe sobre l'estudi de l'oferta educativa no formal, que de principi a final diu coses com ara: «Comprendre quin paper educatiu i quina magnitud té l'educació no formal en la nostra societat és un dels reptes més importants que haurien de considerar-se des de la perspectiva de diversitat de disciplines, en especial de les relacionades amb la cultura i amb l'educació. I el text acaba: «Posem punt final a aquest estudi, però amb uns punts suspensius ben visibles. Com hem dit anteriorment, el treball ha posat en evidència moltes qüestions. La més innegable és una existència extensa, un teixit molt atapeït, d'educació no formal artística, etcètera. Aquest és el Conca que volem, el que ens agrada, el dels Premis Nacionals de Cultura i el dels estudis d'observança, d'assessorament per als qui estem interessats en les polítiques culturals. És un Conca que volem en condicions i concentrat en les seves funcions i en la seva bona organització, i amb una llei, un articulat, que blindi situacions imprevistes, jo en deia ahir insòlites i irregulars. La modificació de llei i les esmenes, que espero que siguin acceptades, ens ajudaran, com els deia ahir, que tinguem un Conca en aquestes condicions i que el proper pas sigui, no gaire enllà, el de proposar la llista dels nous nomenaments dels membres del Conca. Per tant, fem endreça, sobretot amb aquesta nova llei, per avançar i també per reflexionar, que em sembla que entra dins el marc del que tractem avui, doncs, reflexionar sobre el mateix Conca si és el cas. Em toca pronunciar-me sobre les esmenes. Ja s'ha dit, amb el grup proposant i amb el Grup Republicà ens hem posat d'acord en una sèrie d'esmenes tècniques i terminològiques, hi hem posat endreça, que creiem que això facilitarà la consolidació del text i els seus efectes jurídics. Acceptem l'esmena de comuns, com un principi rector que està bé que sigui esmentat en la llei. M'agrada dir-ne «principi rector, més que «quotes; segurament és més adequat en el tipus de tramitació que fem avui, una tramitació que ja dèiem nosaltres que havia de ser de simplicitat de la formulació i adequada a la naturalesa del projecte. Del Grup de Ciutadans. Fan unes esmenes, doncs, justament, completament allunyades de la naturalesa del projecte i de la simplicitat de formulació, absolutament allunyades, i, per tant, no escau de fer una proposta de tramitació de modificació de llei per lectura única amb tot aquest canvi substancial en la llei. Ells parlen de concurs públic per a l'elecció dels membres –ja s'ha dit aquí, doncs, que és un sistema diferent– i parlen d'honorabilitat, quan tenim homes i dones a la presó carregats de raó, senyors meus. Però és que, a més, diria que no han entès massa res, em sembla, del Conca o de la política cultural, de la societat civil, de la participació i de les implicacions del món cultural en el món de la col·lectivitat, del bé públic, de la cosa pública, que no vol dir el Govern ni el Parlament pròpiament. Mirin, em sembla que estan vostès a la roda del hàmster, marejant-se i marejant-se, i fins que no baixin d'aquest gronxador les seves propostes, idees i projectes continuaran, doncs, sense quallar perquè..., perdonin, però sembla que estiguin fora d'òrbita d'aquesta manera. La societat civil, la política cultural, la col·lectivitat, el bé públic, el bé comú, en aquest país, des de fa molts anys, interactua amb el Govern des de la Junta de Museus. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula ara el diputat senyor Héctor Amelló.
Gracias, presidente. Bueno, en primer lugar, quiero agradecer el trabajo de los miembros del Conca durante todos estos años. Y ahora entraré ya en el fondo de la cuestión. Miren, señores del PSC, les voy a decir la verdad, como siempre hago, decir la verdad. Nosotros no queremos ni dedazos ni tampoco queremos pasteleos. Y lo que queremos es que los profesionales accedan a la función pública y accedan a estos puestos de representación a través del mérito y la capacidad. Y eso solo se puede conseguir a través de un concurso. [[Aplaudiments.]] Por otra parte, los partidos separatistas oyen el nombre de «concurso público y salen corriendo. Y es que no me sorprende. Cuarenta años de clientelismo y corrupción es lo que tienen, que lo que es normal, un concurso público para acceder a un puesto de representación pública, les produzca horror. Y eso es lo que les ha sucedido a ustedes aquí ahora, que quieren salir corriendo cuando oyen «un concurso público, porque así no pueden enchufar a sus amiguetes en puestos de representación que pagamos entre todos los catalanes. Y, miren, ayer les decía que este no es el debate que se merece el Conca. Y es que no lo es, este no es el debate que se merece el Conca. Lo que se debe debatir sobre el Consejo de Cultura y Arte es sobre el modelo, sobre el fondo, sobre las funciones, sobre cómo conseguir que el Conca cumpla las funciones que tiene encomendadas, y que lo haga con independencia porque ahora no lo puede hacer, y con verdadera devoción por la cultura y el arte. Y perdónenme por repetirlo, porque lo repetiré tantas veces como haga falta, el debate que necesitamos es sobre modelo y sobre funciones, y un debate de fondo. Esta modificación de ley que hoy nos propone el PSC no modifica absolutamente nada. Y a la vista de las enmiendas que los diferentes grupos han presentado sobre el pleno del Conca, pues lo que seguirá siendo es una agencia de colocación. Para hacer esta chapuza legal que están haciendo hoy y que se están cocinando, pues creemos que es mejor no hacer absolutamente nada, es mejor que no hagan nada. Si lo que quieren es seguir colocando a dedo a amigos en un organismo público a costa de los impuestos de todos los ciudadanos, para eso no necesitan modificar la ley, lo que necesitan es pastelear. Ya se lo dije ayer, pasteleen un poco, pasteleen un poco entre el PSC y los partidos separatistas, que el presidente presente la lista de amiguetes, voten, que tendrán mayoría, y ya habrán renovado el consejo. Y así nos ahorramos un debate sobre una modificación de ley que no aporta absolutamente nada. Miren, con este debate lo que parece que quieren ocultar es que el PSC y los partidos separatistas ya han llegado a un acuerdo sobre la renovación. Pero lo que pasa es que necesitan una excusa para hacerlo público. El sistema de elección de un órgano como el Consejo de Cultura y Arte no puede ser el dedazo. El Conca no puede ser un organismo politizado, vinculado a la elección del presidente. Los dedazos no garantizan la objetividad, ni garantizan la independencia, ni garantizan el rigor, ni generan la confianza con la que debería funcionar el Conca. Les repito lo mismo que ayer: no cuenten con nosotros para pastelear, y mucho menos para blanquear la ineficiente gestión de los partidos separatistas. Para eso ya les tenemos a ustedes, señores del PSC, y también tenemos a los comunes, que eso lo hacen muy bien, blanquear. Nosotros queremos eliminar los dedazos y también queremos eliminar los dedazos para elegir a los miembros del Conca. Lo que en Ciudadanos queremos es que el plenario sea elegido por concurso público –concurso público, no se vayan corriendo, concurso público–, a través de pruebas objetivas donde lo que prime sea el mérito y la capacidad, donde cualquier ciudadano de reconocido prestigio en el ámbito de la cultura y el arte tenga oportunidad de presentarse. Es lo que queremos que recoja esta ley, un concurso para elegir a los miembros del plenario. Pero es que, además de querer eliminar los dedazos, tan propios de la vieja política, también queremos poner fin a las puertas giratorias. Aquellas personas que formen parte del plenario del Conca, cuando finalice su mandato, no podrán aceptar ningún cargo vinculado a la Administración pública en los dos años siguientes a finalizar su mandato. Y, por último, todas las personas que formen parte del plenario del Conca deben acreditar una plena honorabilidad. Eso significa, entre otras cosas, que personas condenadas, inhabilitadas o suspendidas para ocupar un cargo o función pública no podrán formar parte del plenario durante el tiempo que dure la sanción. Mientras ustedes proponen una ley del Conca donde todos los nombramientos se realizan por dedazo, mientras ustedes quieren continuar manteniendo a sus amigos en el Conca, mientras quieren continuar con la politización del plenario del consejo, mientras ponen en riesgo la independencia del Conca, su objetividad y su rigor, nosotros les proponemos una elección de miembros por un concurso público, donde prime el mérito, la capacidad y el prestigio profesional de ciudadanos libremente presentados en igualdad de condiciones a un concurso público para ocupar un puesto de responsabilidad en un organismo público. Creo que hoy se evidencia la diferencia entre su modelo de dedazos y amiguetes y nuestro modelo de concurso público basado en el mérito y la capacidad, la diferencia entre su modelo de pasteleo y nuestro modelo de rigor y de objetividad, entre la vieja política y la nueva política, entre el pasado y el futuro. Muchas gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn de la diputada senyora Concepción Abellán.
Gràcies, senyor president. Diputados y diputadas..., y saludos a los miembros del consell del Conca. Tal y como ayer avanzamos en la intervención, creemos que la situación del Conca ha llegado a tal nivel de despropósito que no pondremos trabas a que se renueve cuanto antes el consell y así garantizar su funcionamiento. Por eso votaremos a favor de las enmiendas presentadas por el PSC y la enmienda que han transaccionado con Junts per Catalunya y con Esquerra. Diputados y diputadas de Ciutadans, aunque podríamos coincidir en las ventajas de los concursos públicos, nos parece como mínimo insólito que propongan que aquellos y aquellas que formen el consell no hayan tenido relación con el mundo de la cultura en los últimos cinco años. ¿Para formar parte de una entidad cultural quieren a alguien que no venga del mundo de la cultura pero con trayectoria y experiencia en la temática? Nos parece contradictorio y por eso no podemos, por lo tanto, apoyar la enmienda. Nos parece también una pena que no hayamos podido aprovechar la oportunidad para establecer las diferentes duraciones para los miembros del consell y garantizar así su continuidad al margen de los cambios políticos. Este era el espíritu del Conca y creemos que así debería de seguir siéndolo. Aun así, constatamos que el Govern ha confundido garantizar independencia política con dejar morir de inanición, y ha asistido tranquilamente des de la conselleria de Cultura a la desestructuración del consell des del 2011, esperando por lo bajo a que decayera por sí mismo. Pues, mire, no; se cambiará el consell, y, tal y como dijimos ayer, emplazaremos también a los demás grupos a recuperar el Conca con sus atribuciones y competencias. Y, si se aprueba nuestra enmienda, el consell se cambiará tal y como se preveía en el Conca original, con criterios de paridad, equilibrio territorial y generacional, como debería ser en todas las entidades públicas. Recuperaremos la cultura para los ciudadanos y ciudadanas de manera independiente a sus batallitas del procés, que por lo visto no les han dejado tiempo para anticiparse a esta situación y en los últimos dieciocho meses no han visto que el consell del Conca se iba a quedar vacío. Pero ustedes siguen diciendo que trabajan y priorizan la cultura. Recordemos lo que comenté ayer: 0,7 por ciento del presupuesto en lugar del 2 por ciento que les exigía el Parlament, y el consell del Conca, desierto. Pues si así tratan sus prioridades, me cuesta imaginar lo que hacen con lo secundario. El Conca nace de una demanda y una reclamación del sector cultural; debe renovar las políticas culturales, mejorarlas, ampliarlas y estabilizar el apoyo a la creación. Es una institución inspirada en el modelo anglosajón para mantener el fomento a la cultura y al margen del Govern. Y una de sus funciones es asesorarlos a ustedes en materia de política cultural. Y vuelvo a decir, ¿con todo esto, no se dieron cuenta de que se quedaba sin ningún miembro con mandato vigente? Me cuesta mucho decidir si ustedes creen o creyeron alguna vez en el Conca o si quieren que se extinga sin hacer ruido y les permita decidir unilateralmente en cultura también haciendo oídos sordos al sector cultural. Nosotros y nosotras creemos en el Conca y en la cultura como derecho social para todos los ciudadanos y ciudadanas. Por lo tanto, adelante ya con la renovación del consell y debatamos el modelo del Conca más adelante para recuperarlo para la ciudadanía. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, per posicionar-se, té la paraula, en primer lloc, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Bon dia, de nou. Seré breu. Ahir vam intentar plantejar..., nosaltres considerem, com hem manifestat en aquesta cambra, especialment en l'anterior legislatura, que sí, que, en aquest cas, en aquesta ocasió, estem d'acord amb Ciutadans: el Conca ha esdevingut un consell polititzat, i ho tornem a repetir, pel PSC i per Convergència i Unió, que, al llarg de la seva història, n'han triat els membres, i que, a més a més, ha consolidat una trajectòria de no tenir en compte els sectors de la cultura i de les arts, i que, a banda, entenem des del nostre punt de vista que té una especial preocupació o interès en aquella part de la cultura més mercantilitzada, excloent d'aquesta manera gran part dels moviments de cultura de base i populars. Nosaltres som conscients que aquest és un tràmit..., una mena de tràmit pedaç a un òrgan que està malalt i que necessita una reflexió i un debat profund que no s'ha tingut. De fet, revisàvem, amb relació a la legislatura passada, a l'onzena legislatura, algunes mocions, a proposta de la CUP o inclús a proposta del PSC, amb transaccions que havien fet, en què ens emplaçàvem a tenir debats reals sobre la funció del Conca. Nosaltres creiem que cal aprofundir en el debat sobre la planificació dels ensenyaments artístics, de tots, amb els professionals i les treballadores del sector, també que cal plantejar un tractament fiscal per la cultura propi i no estatal, i també, com ja s'ha dit, recuperar les competències del mateix Conca. Creiem que és un òrgan massa burocràtic, autoreferencial, amb massa informes i poca capacitat d'intervenció, poca autonomia real i massa endogàmia. Caldria més pressupost, més transparència, més interlocució amb el món de la cultura i més capacitat d'intervenció concreta. Però, bé, nosaltres facilitarem que aquest trami tiri endavant. Aprofito els últims segons de la intervenció, des del Subgrup Parlamentari de la CUP, per acomiadar les diputades i diputats que deixen el Parlament: l'exconsellera Laura Borràs, en Gerard Gómez, la senyora Inés Arrimadas i, potser, també, no?, el senyor Iceta. Els acomiadem, els agraïm la seva feina, però també els diem que ens preocupa lo buit que estan deixant aquest Parlament i la poca importància i priorització que li estan donant. Això és una qüestió que ens preocupa i amb la qual no estem d'acord.
Gràcies, diputada. I finalment, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Gràcies, president. Bé, per posicionar-nos sobre aquesta qüestió de manera molt ràpida, plantejaríem tres preguntes. La primera és: necessita el Conca una reforma profunda? Sí. Que podria afectar fins i tot el seu sistema d'elecció? També. No estem massa convençuts que el sistema de concurs fos el més apropiat, francament, per un organisme que al cap i a la fi ha d'assessorar, però, bé, tot es podria parlar; en qualsevol cas, requeriria un debat molt més profund que la iniciativa que avui estem debatent. Segona pregunta: s'ha desprestigiat, d'alguna manera, en els darrers governs? Doncs també; és una posició àmpliament compartida per les diferents formacions polítiques. I tercera qüestió: és veritat que el Partit dels Socialistes de Catalunya, en els darrers mesos, ens té una miqueta desconcertats als constitucionalistes amb les seves iniciatives? Doncs també. Però he de dir –he de dir– que, malgrat que m'he esforçat moltíssim en trobar en aquesta proposta en concret una genuflexió davant del separatisme, no l'he trobada, sincerament. És que estem parlant d'una qüestió tan tècnica, per omplir un buit legal que ens té en una situació de paràlisi, que francament no crec que el debat que avui s'ha posat damunt de la taula per part de determinats grups sigui l'adient pel que avui hem de votar. Per tant, votarem una sèrie de les esmenes favorablement, després unes altres que no, però en qualsevol cas compartim el gruix de la proposta que es fa arribar. Gràcies.
Gràcies, diputat. Hem cridat a votació. [[Héctor Amelló Montiu demana per parlar.]] Perdó. Sí; digui'm, senyor Amelló.
Por contradicciones.
Digui. Trenta segons.
Se ha dicho que nosotros no queríamos gente relacionada con la cultura; es falso. En nuestra enmienda de adición, en el 3.2, dice que nosotros lo que queremos es gente que disfrute de un reconocido prestigio en el ámbito de la cultura y de las artes, con más de quince años de trayectoria, y lo que no queremos es gente que durante los últimos cinco años haya estado vinculada a grupos de interés, esto es, a lobbies que puedan tener unos intereses espurios a la cultura. Por lo tanto, queríamos dejar claro esto. Y también queremos que se lea este punto, es decir, el 3.2, antes de la votación, para que quede claro cuál es nuestra enmienda.
M'hauria de dir a quina esmena correspon, si us plau.
Enmienda número 1, el punto 3.2.
Gràcies. [[Rafel Bruguera Batalla demana per parlar.]] Sí, senyor Bruguera; digui'm.
Senyor president, molt breument, per contradiccions.
Digui.
El Grup Parlamentari de Ciutadans no té cap problema en presentar una persona que, en nom seu, formi part del Memorial Democràtic, sense demanar concurs públic. En canvi, en el Conca, sí. La meva pregunta és: no serà que no troben ningú que accepti ser proposat per Ciutadans? Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Votarem les esmenes que correspondran article per article seguint l'ordenació i la numeració que apareix al dossier del Ple i que tenen tots vostès, i, en acabar, votarem l'esmena transaccional entre el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar i el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i Grup Parlamentari Republicà. I, finalment, votarem en una sola votació el conjunt de la iniciativa. Abans de... Digui'm, senyora Sànchez, per què em demana la paraula?
Per votació per separat del punt..., de l'esmena número 2.
No; votarem totes les esmenes per separat...
Ah, entesos. No l'he entès...
...i al final una votació...
La transacció...
...del conjunt, eh? [[Pausa.]] Per tant, votem..., votarem, com dèiem, les esmenes. Els faig avinent, en aquest sentit, que l'esmena número 5, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari Republicà, ha estat retirada. Passem, doncs, a les votacions. Començarem amb l'esmena número 1, de la qual s'ha demanat la lectura del punt 3.2, si no m'erro, de l'article 3.2. Demanaré al secretari Pérez que faci lectura del punt 3.2. I votarem l'esmena número 1 seguidament.
Sí; gràcies, president. Punt 3.2: «Gaudir d'un reconegut prestigi... [[Veus de fons.]] D'acord. Seria: «Les persones idònies per ser nomenades pel Parlament hauran de complir els requisits següents: 3.2, gaudir d'un reconegut prestigi en l'àmbit de la cultura i de les arts, amb més de quinze anys de trajectòria, i no hauran d'haver tingut cap mena de vinculació política o d'haver treballat per alguna entitat que pugui ser considerada grup d'interès en els cinc anys anteriors a presentar la seva candidatura. Quan els membres del Consell Nacional de la Cultura i de les Arts finalitzin el seu mandat no podran acceptar cap càrrec vinculat a l'Administració pública en els dos anys següents a la finalització del seu mandat.
Moltes gràcies. Passem ara a votar l'esmena número 1, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Comença la votació. Aquesta esmena ha estat rebutjada per 36 vots a favor, 86 en contra i 5 abstencions. I passem ara a votar l'esmena número 2, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, d'addició d'un nou article 1 bis, de modificació de l'apartat 2 de l'article 6 de la llei. Comença la votació de l'esmena número 2. Aquesta esmena ha estat aprovada per 122 vots a favor, 4 en contra i 1 abstenció. Votem ara l'esmena número 3, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, de supressió de l'article 2 de la proposició de llei. Comença la votació de l'esmena número 3. L'esmena número 3 ha estat rebutjada per 36 vots a favor, 87 en contra i 4 abstencions. Passem ara a votar l'esmena número 4, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, de modificació de l'article 2. Comença la votació. Aquesta esmena ha estat aprovada per 87 vots a favor, 36 en contra i 4 abstencions. Votem ara l'esmena número 6, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans, de supressió de la disposició transitòria de la proposició de llei. Comença la votació. L'esmena número 6 ha estat rebutjada per 36 vots a favor, 87 en contra i 4 abstencions. Les esmenes 7 i 8 han estat transaccionades i, per tant, les votarem al final. Passem, per tant, a votar l'esmena número 9, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari Republicà, d'addició d'una disposició derogatòria. Comença la votació. Aquesta esmena ha estat aprovada per 79 vots a favor, 8 en contra i 40 abstencions. Passem ara a votar l'esmena número 10, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, d'addició al segon paràgraf de l'exposició de motius. Comença la votació. Aquesta esmena ha estat aprovada per 90 vots a favor, 36 en contra i 1 abstenció. I passem ara a votar el punt número 11, presentat pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, de modificació del setè paràgraf de l'exposició de motius. Comença la votació. L'esmena número 11 ha estat aprovada per 87 vots a favor, 35 en contra i 5 abstencions. A continuació votem ara l'esmena transaccional entre l'esmena número 7, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, i l'esmena número 8, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya i el Grup Parlamentari Republicà, de modificació de la disposició transitòria. Comença la votació. Aquesta esmena ha estat aprovada per 87 vots a favor, 36 en contra i 4 abstencions. I finalment votem ara la resta del text de la proposició de llei i del conjunt de la iniciativa. Comença la votació. La resta del text de la proposició de llei ha estat aprovada per 86 vots a favor, 36 en contra, 4 abstencions i 1 diputat present que no ha votat. [[Aplaudiments.]] Suspenem la sessió fins a tres quarts de quatre de la tarda. Gràcies.
Bé, bona tarda. [[Interpel·lació al Govern sobre la precarietat laboral]] [[300-00125/12]] Reprenem la sessió amb el punt tretzè de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la precarietat laboral, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per exposar la interpel·lació, té la paraula la diputada Yolanda López. [[Pausa.]] Esperi un segon, senyora López, esperi un segon. És que estem esperant que hi hagi algun secretari de la Mesa per poder començar...
Vale..., yo pensaba que íbamos a ser solo el conseller y yo.
Sí..., un segon. [[Pausa.]] Té la paraula.
Moltes gràcies, vicepresident. El pasado 1 de mayo, el señor conseller de Treball decía que defender los derechos laborales es la mejor manera de hacer república. Señor conseller, deberíamos empezar a decir la verdad. Ustedes quieren hacernos creer que son defensores de los derechos laborales, pero lo cierto es que no hacen nada por defender los derechos laborales. Y esto no es que lo digamos nosotras, es que lo dicen los datos. Recientemente, la Cámara de Comercio de Barcelona sacaba un informe en el que decía que la economía catalana ha crecido más en el PIB que la media de la Unión Económica y Monetaria Europea, pero ha redistribuido menos la riqueza, ya que esto no se ha traducido en una mejora de bienestar de las personas. La productividad en Catalu..., para entendernos, pues se lo voy a mostrar en un gráfico [[L'orador mostra una gràfica a la cambra.]] La productividad de Cataluña crece, mientras que los salarios bajan, y aquí en medio podríamos poner: «Desigualdad. Además, el informe constata que existe un estancamiento en el poder adquisitivo de las familias, pese al crecimiento del PIB. Esta precarización laboral y el afloramiento de la figura del trabajador pobre que estamos sufriendo ya ha sido denunciada por diversos organismos como la OCDE o la Airef. Y yo creo que esto se lo deberían de empezar a replantear, deberían de comenzar a replantearse las siglas de su partido. Porque quizá dicen llamarse de izquierdas, señor conseller, y quizá la e se les ha caído de sus siglas y, a lo mejor, en las elecciones municipales y europeas, ustedes debían ser más sinceros y presentarse solo con la erre y con la ce, porque la realidad es que solo están favoreciendo a las rentas altas y a sus amigos que cenan caviar. Señores y señoras del Govern, en Cataluña ya hay cerca de 400.000 empleados que sufren riesgo de pobreza. La gente en Cataluña tiene cada vez mayores problemas para llegar a fin de mes. Y, lejos de estancarse, esta cifra no para de crecer: desde el 2013 hasta la fecha, la cifra ha subido en más de un 17 por ciento, haciendo que, actualmente, uno de cada diez trabajadores en Cataluña sea pobre. Un auténtico drama. Mientras ustedes continúan sin hacer nada, las cifras siguen creciendo y creciendo y creciendo, y, en los últimos años, estas son: el 76,5 por ciento de los y las trabajadoras catalanas a tiempo parcial ganaron menos de mil euros, el 50,9 por ciento de los asalariados o asalariadas con contrato temporal tuvo un salario inferior a 1.299 euros, el 71,2 por ciento de los menores de quince años tiene un salario bruto medio inferior a 1.229 euros, el empleo a tiempo parcial ha crecido más de un 10 por ciento y se ha reducido el mismo porcentaje en el empleo a tiempo completo. Los conflictos laborales no paran de aumentar: Nestlé, Codorniu, Vodafone, Nissan, Prysmian, Gallina Blanca, las Kellys... Actualmente, hay más de 518.000 personas que tienen una formación superior a la que demandan en sus puestos de trabajo. Alrededor de 125.000 familias monoparentales están en riesgo de pobreza, a causa del rostro femenino de la precarización laboral. La brecha salarial de género se mantiene cerca del 25 por ciento en Cataluña y, en el percentil de las rentas más bajas, llega hasta el 40 por ciento. Y la parcialización del empleo es un 15 por ciento mayor en las mujeres. Los accidentes laborales continúan en aumento en Cataluña. Concretamente, en la demarcación de Tarragona –mi demarcación–, se dan cada día veinticinco accidentes de trabajo. En tan solo un año, la siniestralidad creció en toda la zona, resaltando el Priorat, con más de un 14 por ciento, o el Baix Penedès, con más del 12 por ciento. Así lo recoge el informe de siniestralidad laboral en Cataluña, elaborado por la UGT. Durante el año pasado, los accidentes laborales dejaron ochenta y dos muertes en Cataluña, cuyos motivos, mayoritariamente, han sido por la situación de precariedad y la falta de prevención. Señores y señoras del Govern: la precariedad laboral mata, y enferma a los y las trabajadoras más que el tabaco. Los trabajadores precarios tienen entre dos y siete veces más posibilidades de sufrir depresión. En Cataluña, solo el coste de esta dolencia ya supone más de 736 millones de euros al año, si se incluyen los gastos sanitarios, la pérdida de horas de trabajo y la disminución de calidad de vida. Así lo presenta su propio Departament de Salut, de su Govern. Y esto lo dice en número..., y esto lo dicen los estudios que han documentado la relación entre el paro, la precariedad laboral y la mala salud. Es inaceptable que ustedes sigan sin hacer absolutamente nada y aún hay cifras mucho más duras, a cuenta de este mercado de trabajo precarizado, y es que siguen aumentando los hogares catalanes en los que no entran ingresos de carácter laboral. Un 48 por ciento en la última década. Aproximadamente, hay 190.000 catalanas que sufren paro de larga duración. Es decir, que llevan más de un año sin trabajo. El mercado de trabajo está precarizado, castiga y es incapaz de generar ocupación de calidad, sobre todo para aquellas personas mayores de cuarenta y cinco años, y estamos viendo el afloramiento de uso fraudulento de jóvenes becarios para puestos de trabajo en nuestras universidades. ¿Qué es lo que han hecho ustedes para evitar que universidades prestigiosas catalanas como la Pompeu Fabra o la Politècnica de Barcelona estén siendo investigadas por uso fraudulento de becarios para puestos de trabajo? ¿De verdad van a seguir haciéndonos creer que ustedes trabajan? ¿De verdad van a seguir riéndose de colectivos que sufren el drama de la precarización, como el de las Kellys? Este Govern ha provocado una primavera calenta; los usuarios y los trabajadores del sector público les están diciendo a gritos que Cataluña necesita un Govern que revierta los recortes, y ustedes no solo están consintiendo la precarización de la vida de los trabajadores, sino que también están degradando los servicios públicos.
Gràcies, senyora diputada. Per respondre la interpel·lació, té ara la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, senyor Chakir El Homrani.
Gràcies, vicepresident. Diputats i diputades, els diputats i diputades que han complert just després de dinar i han arribat a l'hora a aquest Ple... Miri, diputada, crec que, a vegades, més que interpel·lacions, fem monòlegs. Jo intentaré no fer un monòleg, eh? Intentaré respondre les seves preguntes. Sí que crec que, al seu inici, ha emmarcat clarament quin és l'objectiu d'aquesta interpel·lació: l'objectiu d'aquesta interpel·lació –vostè mateixa ho ha situat– ha sigut parlar i situar un marc abans d'unes eleccions, les municipals i europees. Fins i tot, vostè –fins i tot– ha anat a parlar sobre les sigles d'un partit que és en el que milito, en el que vostè no milita, i ha anat endreçant com ens hem de dir, com ens hem de deixar de dir, donant-nos lliçons del que és el nostre pensament o el que deixa de ser el nostre pensament... Al final, estem davant del que acostuma a ser, doncs, un exercici de cinisme parlamentari, però, bàsicament, pensat en una dinàmica de tenir el vídeo, de poder penjar el vídeo a Twitter, i no tant de poder proposar, poder veure com ho farem. [[Veus de fons.]] Diu: «Sí, sí, faci la cara que vulgui, però és que ho han fet. Perquè, és clar, fins i tot fem un exercici que –l'hi dic, i li dic de forma molt honesta, i crec que tots i totes ens ho hauríem de plantejar algun cop– és aquest exercici d'intentar simplificar tant les coses i de tractar els nostres conciutadans i conciutadanes com persones que no tenen criteri propi. I també l'hi dic, perquè crec que és preocupant, i crec que és molt preocupant quan parlem d'una xacra com és la precarietat laboral. Quan parlem d'un dels elements clau, per entendre'ns, de com ser ciutadans i ciutadanes de ple dret; un dels elements clau, per entendre'ns, sobre com ens emancipem i com podem tenir una vida digna. I l'hi dic des d'aquesta perspectiva. A partir d'aquí, vostè, durant la seva intervenció ha dit –he intentat comptar-ho–, crec que en sis ocasions, que no fem res, que no treballem, que no fem res... Com que és una interpel·lació, jo li explicaré el que fem. Ja està, amb tranquil·litat i bona lletra; ja està. Però sí que crec que la ciutadania d'aquest país, els nostres conciutadans i conciutadanes, els nostres veïns i veïnes, es mereixen bastant més respecte intel·lectual. I ho dic de forma molt molt clara. En l'àmbit de les relacions laborals, com treballem? Treballem en l'àmbit bàsicament de la concertació social. Som conscients que no tenim totes les eines. I jo sempre ho explico: no tenir totes les eines, no et fa i no et permet no utilitzar les eines que tens –no tenir totes les eines, no et fa ni et permet no utilitzar totes les eines que tens. Som conscients que no tenim la capacitat legislativa; la capacitat legislativa de la que vostè no ha parlat, és curiós, és molt curiós, ja que ha parlat del Primer de Maig, i fins i tot m'ha citat, entorn de les meves declaracions el Primer de Maig. Podria haver-me citat en totes les seves declaracions, però bé, suposo que allò no és prioritari per a vostès: res sobre les reformes laborals, i no té res a veure amb la situació del mercat laboral. Suposo que deu ser això. Per un altre costat, en aquesta concertació, el que treballem és bàsicament des de l'àmbit on podem tenir incidència en el marc normatiu. I quin àmbit? Doncs, treballant mà a mà, amb sindicats i patronals de cara a la negociació col·lectiva i a la concertació social. És una manera indirecta sobre la qual podem tenir aquest element d'influència. Altres àmbits que tractem, des d'aquesta: el foment de la cultura preventiva en matèria de seguretat i salut laboral. I vostè ha donat xifres, i és que les xifres són del Departament, no fa falta que me les recordi, vull dir, en som absolutament conscients de l'increment de les taxes d'accidentabilitat. Degut, també, a la recuperació de certs sectors; la recuperació del sector de la construcció, que sempre ha sigut un dels sectors on s'ha donat aquesta xacra de forma més directa. I, a partir d'aquí, el que anem més treballant –i ara l'hi explicaré– en una inspecció..., com treballem respecte a la xacra de l'accidentabilitat laboral i el que representa una de les coses que ens ha de fer mirar-nos al mirall d'una forma molt més clara, i fer-nos pensar què fem, que és que una persona pugui posar en perill la seva vida, per treballar. A partir d'aquí, sobre inspecció de treball li donaré unes quantes xifres. Més que res per allò de situar-ho, eh?, perquè podem dir: «No fem res, no fem res o podem dir..., o podem explicar el que fem. I a partir d'aquí, assumir que hi ha reptes que hem de continuar-los fent. El 2019, un dels elements clau en la inspecció de treball és el Pla de lluita contra el frau de la contractació temporal, que és un dels aspectes que denuncien molt poques persones, i que som conscients que és una de les problemàtiques més importants. Miri, li donaré un exemple: durant el 2018, s'han investigat 267 denúncies per irregularitats en la contractació –267 denúncies–; per contra, s'han investigat d'ofici directament per part de la inspecció 1.797 empreses, perquè som conscients que en molts casos no arriba la denúncia: 267 denúncies, 1.797 empreses, d'ofici. Crec que és important situar-ho. Per un altre costat, enguany, aquest 2019, tenim previst al voltant d'uns dos mil expedients d'inspecció en aquesta matèria, en el frau en la contractació temporal. Això ens ha permès –allò que no fem res, que no fem res de res–, en el 2018, transformar onze mil contractes temporals en indefinits. Per no fer res, no està malament, eh? Ah, això representa un increment del 25 per cent del que vam fer l'any 2017. Crec que també és interessant situar-ho. En la matèria de la lluita contra la sinistralitat laboral, la planificació per aquest 2017 té tres elements: els centres de treball amb menys de deu treballadors, un total de 2.478 actuacions previstes–; el sector de la construcció –ja l'hi situava, és un dels actors on aquesta xacra es dona més–, amb un total de 1.332 actuacions previstes, i per un altre costat els centres de treball on s'han produït accidents lleus, perquè també és una manera de comprovar si les condicions de treball d'aquests llocs on s'han donat aquests accidents lleus s'han corregit i evitar que després es puguin situar accidents greus o molt greus. També explicar-li que dels dos mil expedients d'inspecció entorn del frau de la contractació temporal, el que treballem ho treballem d'una manera sistemàtica, amb una eina que tenim, que compartim amb la Inspecció de Treball i de Seguretat Social, de l'Estat –sap que a Catalunya hi actuen dues inspeccions, suposo que ho sap. I aquesta eina, que és l'eina de Lucha contra el Fraude, el que ens permet és detectar les empreses amb contractes d'obra i servei determinat de quaranta-vuit mesos de durada. Hi ha empreses que han encadenat contractes temporals de més de vint-i-quatre mesos en els últims trenta mesos. Són sistemes... És a dir, hi han molt bons professionals a l'Administració que fan molt bona feina. Crec que de tant en tant..., està molt bé que critiquem els responsables polítics –i forma part de la nostra feina, acceptar la crítica–, però crec que de tant en tant hauríem de mesurar certes expressions que utilitzem amb bastanta lleugeresa. Altres aspectes. La lluita contra la discriminació laboral, i especialment en l'àmbit de la igualtat home-dona. També introduint altres aspectes: durant el 2018, s'han impartit per primer cop formacions específiques als inspectors i inspectores de treball sobre discriminacions al col·lectiu LGTBI en l'àmbit de les relacions laborals, per donar un exemple. A partir d'aquí, cap a on hem anat i què hem aconseguit fer? Doncs un increment de les actuacions en matèria de discriminació laboral, i especialment tenim previstos 595 expedients d'inspecció entorn de la integració laboral dels treballadors amb discapacitat o amb diverses capacitats, per garantir el compliment de la quota Lismi, i continuarem treballant entorn d'aquests àmbits. A partir d'aquí, jo l'hi situo: la complexitat és que, per molta inspecció que fiquis, si no hi ha un àmbit de regulació que permeti retornar la democràcia en el món del treball –és a dir, la igualtat a l'hora de la negociació entre les parts– que no sigui fomentadora de precarietat, doncs, tens limitacions. Però això..., continuarem utilitzant la inspecció, les polítiques actives d'ocupació. I podria explicar com estem centrant les polítiques actives d'ocupació bàsicament en els col·lectius més vulnerables, i estem parlant de dones, estem parlant de persones migrades. Tenim l'orgull de ser la primera Administració d'un govern territorial a Europa que ha fet plans d'ocupació per regularitzar la situació administrativa de persones que porten molts anys en aquest país i que estan en irregularitat administrativa. I ho diem amb orgull: som la primera Administració regional, a nivell europeu, que ho ha fet. I seguirem treballant entorn d'aquests àmbits. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I em deixo tota la part de formació professional, que en podríem haver discutit, perquè també és absolutament necessària a l'hora d'apoderar les persones davant del mercat laboral. Perquè això també ho tenim molt clar: l'única manera en la que podem apoderar...
Vagi acabant, conseller...
...les persones... –sí, acabo, president–, l'única manera en què podem apoderar les persones en un mercat laboral que canvia és amb una bona qualificació...
Se li ha acabat el temps, conseller.
...professional a l'esquena i la capacitat de requalificar-se al llarg de tota la seva vida. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació té de nou la paraula la diputada Yolanda López per a la rèplica.
Gràcies. Previsible; previsible, conseller, que me dijera lo de las reformas laborales; siempre me lo dice. Ya sé que las reformas laborales están haciendo muchísimo daño tanto en España como en Cataluña. Evidentemente, nosotros siempre estamos diciendo que hay que derogarlas; se lo decimos siempre al Partido Socialista. También sé perfectamente que hay una cooperación entre las fuerzas de seguridad del Estado en inspección de trabajo. Pero también sé..., más que nada porque me he informado, he tenido dos reuniones con la directora general de Inspección de Trabajo, y también sé por ella que necesita más inspectores de trabajo y que su Gobierno se los niega. Y, bueno, de la moción, la moción que vendrá después de esta interpelación..., ya habrá pasado el período electoral, veremos entonces también si no me responde que es por propaganda electoral. Mire, señor conseller, ni cuando les dan la faena hecha son capaces de ponerse a trabajar. La dejadez de este Govern en social es insólita, ni siquiera trabajan para poder en marcha las medidas que se instan en este Parlament, y se les han dado unas pocas y se le han dado unas poquitas herramientas, ¿eh? En esta legislatura le hemos dado herramientas muy buenas, como la creación del sello de calidad turística para aquellos hoteles que ejerzan buenas prácticas en materia de derechos laborales con sus trabajadores y trabajadoras, una propuesta que ayuda a frenar la situación de precariedad que sufre gran parte de los trabajadores y trabajadoras del sector de la hostelería, un sector muy importante para la economía en Cataluña. ¿Lo que ha hecho usted? Absolutamente nada. Es más, señor conseller, usted se está riendo y despreciando la lucha de las camareras de piso, de las Kellys; insistentemente le digo que esperamos que a ellas les pueda dar una respuesta más convincente que esta. Y aquí está su firma, ¿eh? Esta es la respuesta que usted me ha dado. ¿Y sabe cuál es? Que no piensa usted hacer, poner en marcha el sello de calidad turística simplemente porque no le da la gana, ¿vale? Se lo repito, piensa..., se les han dado herramientas; le volveremos a dar en una moción más herramientas, ¿para qué?, para paliar la precariedad laboral. Y no sé si alguna vez, pues, todo lo que se insta aquí lo piensa..., piensan hacerlo o piensan seguir con la inacción política. Yo de ustedes me lo replantearía, de usted me lo replantaría, porque de verdad que su conselleria no funciona. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula ara, per a la rèplica final, el conseller Chakir El Homrani.
Gràcies, vicepresident. Diputades, diputats..., diputada, sí, és previsible; és previsible que el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies de la Generalitat, un conseller que es diu Chakir El Homrani Lesfar, parli sobre les derogacions de les reformes laborals. És absolutament previsible. Si em coneix i si coneix una miqueta la meva trajectòria és absolutament previsible. El que segurament no és previsible és que un partit i una força política com la seva, un grup parlamentari com el seu, que hi han diversos partits, no parli sobre la reforma laboral en una primera interpel·lació sobre la precarietat laboral. L'autoritat laboral, i en aquest cas en l'àmbit de la inspecció, té una gran importància –no són forces de seguretat de l'Estat–, té una gran importància, es coordinen. I si vostè ha parlat amb un alt càrrec del departament com és la directora general d'Inspecció del Treball, un alt càrrec del departament i del Govern, que sap perfectament quina és la situació, li puc assegurar que no li dirà un alt càrrec del Govern que el Govern passa d'aquesta realitat. No passarà. Vostè ho ha dit; ho ha dit des d'aquest faristol. De tant en tant estaria bé que controléssim el que diem. Igual que de la mateixa manera que vostè, si em diu: «El que faig és exercir la meva obligació entorn del control del Govern..., que només faltaria..., que han de fer els grups parlamentaris, quan li responc entorn d'unes mesures aprovades per una moció que s'estan treballant en el marc del Consell de Relacions Laborals, i ara mateix no hi ha acord..., dius: «Doncs, en podem parlar. A partir d'aquí, jo el que sí que pregaria és: aquesta esgrima parlamentària en forma part, no passa res, no parla de res. I podem... Però hi ha un moment que, com vostè diu que jo m'estic rient a la cara de no sé qui, crec que falta una miqueta fins i tot al respecte, perquè vostè és que no sap ni les trajectòries personals ni el que signifiquen certs àmbits professionals, que segurament els he viscut de bastant més a prop que vostè. Amb la qual cosa, mesurem certs elements. A partir d'aquí –a partir d'aquí– jo continuaré explicant-li alguns elements, i alguns elements entorn d'alguns sectors que també sé que a vostè li preocupen molt. I un exemple de com podem actuar davant d'això. Un element: tot el treball que hem estat fent entorn de la indústria càrnica, que al final comencen a veure's els resultats. Podem constatar que, en un context de creixement de l'ocupació en el sector, en el darrer any, 32.443 persones treballadores, hem passat de 9.548 autònoms a tenir-ne 5.051, i, en canvi, hem passat de 22.696 persones en el règim general a tenir-ne 27.392. Jo crec que això és un exemple de que una estratègia que hem desenvolupat des de la inspecció de treball, amb l'esforç també de la Direcció General de Relacions Laborals, i de forma concertada, està tenint resposta. Per donar un exemple. Un altre exemple el veurem d'aquí un momentet, que tenim també una interpel·lació, que és el treball que hem fet amb l'acord sobre el treball de cures i a la llar de cara a visualitzar segurament el col·lectiu més invisible que pateix precarietat. I precarietat doble. Perquè l'economia submergida porta a una situació de precarietat entorn dels papers. I hi continuarem treballant. I hem de generar... I són reptes molt molt grans. I jo soc el primer que soc molt autocrític en molts aspectes, però en el que crec que hauríem de ser molt més curosos és a l'hora d'explicar la realitat com és, no ho toco amb la vareta i ho soluciono, perquè no és així –perquè no és així. Fins i tot quan em parla dels expedients de regulació..., no recorda que no hi ha autorització administrativa dels expedients de regulació. I això que estic molt orgullós del grandíssim treball que es fa de mediació en el departament, i funciona, i són molt bons professionals, molt bons treballadors i treballadores. I a partir d'aquí, continuarem treballant. Hi ha altres exemples, en l'economia social; mai en aquest país s'havia invertit el que s'ha invertit en economia social i en el foment del cooperativisme, sent l'any passat l'any que més s'ha generat, que més cooperatives s'han generat en la història d'aquest país: 210. I això –i això– és un gran exemple de que tenim molt clar quin és el nostre model i que el treballem. I que si vostè considera que ens hem de treure l'«Esquerra del nostre nom és la seva visió. Jo no els faré cap tipus de recomanació a vostès, perquè soc bastant respectuós amb la seva força política. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre el reconeixement del treball de cures i la regularització del sector]] [[300-00128/12]] Passam el catorzè punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre el reconeixement del treball de cures i la regularització del sector, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Té la paraula per exposar la interpel·lació la diputada Rut Ribas.
Gràcies, president. Bona tarda a tots i a totes. Primer de tot, doncs, donar la benvinguda a les entitats que avui ens acompanyen en aquesta interpel·lació. Bé, conseller, avui jo vull dur aquí la veu de totes les dones que porten molts anys de lluita i, malauradament, són silenciades. Elles, dia rere dia, treballen i batallen l'objectiu de promoure canvis legals per millorar les condicions de les treballadores del sector de la llar i la cura a les persones. Les treballadores de la llar són un col·lectiu especialment feminitzat i format en gran part per dones migrades, i aquest sector, malauradament, és caracteritzat per salaris baixos i, sovint, l'absència de contractes laborals. En els últims anys s'ha incrementat la feminització de la immigració; per tant, són moltes més dones que prenen la decisió de deixar les seves cases i marxar a la recerca d'un futur millor. Moltes d'elles prenen aquesta decisió per fugir de molts anys de pobresa, per poder trobar una feina i ajudar les seves famílies i, fins i tot, per fugir i escapar de situacions de violència. Quan arriben, l'oferta de feina més propera que troben és la de tenir cura de la llar o de les persones. Elles es dediquen a tenir cura d'infants, de gent gran, de persones dependents o de persones de diversitat funcional. Es dediquen a tenir cura de les persones quan elles, a les seves llars, als seus orígens, han hagut de deixar els seus fills i els seus familiars, i això mai ningú ho recorda. Igual que tampoc es recorda que passen el dia cuidant dels altres, però ningú les cuida a elles. Per això avui viuen ofegades dins la precarietat. Algunes d'elles són dones estrangeres en situació irregular, i això les porta sempre a no poder tenir un contracte laboral i a desconèixer els seus drets laborals i a patir un aïllament social. Dins d'aquest sector, també hem de denunciar l'economia submergida, a què també ens feia referència abans el conseller en la interpel·lació passada, acompanyat de la poca contractació regulada, salaris molt baixos, horaris laborals de vint-i-quatre hores, manca de protecció sanitària, d'atur i de jubilació. Hi ha dones treballadores de la llar i la cura a les persones que viuen per treballar; són internes dins les cases, i realitzen una jornada de treballa de semiesclavatge, sense oblidar que algunes d'elles han patit explotació laboral i sexual, i que no ho han denunciat per manca de coneixement dels seus drets laborals, socials i fins i tot humans. D'altra banda, no és un cas excepcional que a la majoria d'elles se'ls posi impediments per ser empadronades al domicili on treballen i resideixen, ja que són internes. Aquesta realitat va acompanyada de moltes discriminacions; la més destacada, el no poder realitzar el reagrupament familiar amb els seus fills i filles, ni tampoc l'arrelament social. També és una altra realitat que, tot i tenir els fills i filles aquí, no els és possible conviure amb ells, per normativa de les cases on són internes. Les anàlisis més recents del Centre d'Estudis i Recerca Sindical observen que les dones estrangeres presenten una pitjor situació laboral que els homes estrangers, amb una activitat i una ocupació més baixes, mentre que la seva taxa d'atur és superior a la dels homes. A més a més, cal remarcar també que les dones estrangeres pateixen una pitjor situació laboral que les dones de nacionalitat espanyola; per tant, estem davant d'una clara discriminació, per ser dona i migrada. Pel que fa a les tasques de la llar i la cura de les persones, les dades marquen que, per cada dona de nacionalitat espanyola que s'hi dedica, n'hi ha vuit de nacionalitat estrangera. En canvi, s'ha de tenir en compte que del total de l'ocupació femenina de dones estrangeres representa només el 12,4 per cent del total. Per tant, és una evidència que, del total de treballadores de la llar a Catalunya, més de la meitat són migrades. D'altra banda, i com ja he comentat anteriorment, també és una realitat la gran diferència entre el nombre d'afiliades a la seguretat social i el d'ocupades estrangeres en el treball de la llar i les cures. Els informes ens exposen que són més del 25 per cent les treballadores de la llar que estan sense contracte, vuit vegades superior al total de l'ocupació de les dones estrangeres. Tanmateix, el que cada cop és més habitual és el nou perfil comú que apareix dins del sector: dona, jove i migrada. És un 12 per cent de la població jove estrangera que es dedica a les tasques de la llar i la cura de les persones, i gairebé el cent per cent són noies. Per això cal posar en relleu que la gran majoria de les noies migrades que arriben a Catalunya solen treballar a la llar i en la cura. La joventut migrada ocupa majoritàriament llocs de treball de baixa qualificació, particularment si es compara amb llocs de treball dels joves amb nacionalitat espanyola. I, malauradament, el sector de les tasques a la llar i de cura avui en dia està considerat de baixa qualificació, i això cal revertir-ho. També hem d'afegir i reivindicar que les filles de famílies migrades que han nascut a Catalunya tenen l'etiqueta i reprodueixen els mateixos rols que les seves mares. De ben joves accedeixen al sector, i aquest fet va acompanyat d'un abandonament prematur dels estudis i, de retruc, el fracàs escolar, víctimes de l'estigma i l'estereotip, que se'ls obren molt poques portes i que decideixen dedicar-se al sector. Però si hi hagués una regulació moltes de les vulneracions que pateixen el col·lectiu ja no existirien, i aquest avui ha de ser el nostre objectiu. Durant molts anys, les treballadores s'han autoorganitzat per formar-se les unes a les altres i defensar els seus drets. S'han organitzat, s'han apoderat i no tenen cap intenció de retrocedir. Com manifesten elles, per diverses raons van prendre la decisió de travessar fronteres i buscar possibilitats que els brinda el món, però durant el camí han hagut de desafiar moltes de les situacions. És per això que han unit els potencials de cadascuna d'elles, han unit els seus esforços, creativitats i idees, per superar totes aquestes fites i entrebancs que es troben durant el camí. Però, com expliquen, molts dels entrebancs que es troben poden ser solucionats, sempre que es coneguin les eines. Però a dia d'avui moltes d'aquestes eines encara no són conegudes. És per això que cal posar de manifest que fa uns anys es crea la Taula en Defensa dels Drets de les Treballadores de la Llar, la Neteja i la Cura –en formaven part entitats com Libélulas, Mujeres Pa'lante, Mujeres Diversas i Sindillar, juntament amb els sindicats que també ens acompanyen i el Govern–, amb l'objectiu de treure a la llum la seva realitat i d'anar a l'una per acabar amb les discriminacions que habitualment pateix el sector, i així canalitzar les demandes i millorar-lo. Enfront de la realitat invisibilitzada i silenciada en què viuen la gran majoria de les treballadores de la llar i la cura, en aquest espiral a què ens aboca aquesta societat patriarcal i paternalista en la qual totes estem submergides, vull dur la veu de totes aquestes dones combatives que volen llançar el missatge de lluita per la inclusió social, educativa, formativa i laboral. Totes elles reclamen que s'eliminin totes les formes de discriminació, i concretament en aquest cas les laborals, que pateixen cada dia, com la normativa laboral i la seguretat social, i en especial l'exclusió a la prestació d'atur, jubilació, i l'acomiadament lliure. Un altre element important de discriminació i que té greus defectes és la salut de les treballadores. Per això és important acabar amb l'exclusió del sector a la Llei de prevenció de riscos laborals, i ara és l'hora també de reconèixer les malalties professionals que pateixen. Reclamen l'adopció del reconeixement d'experiències laborals del sector i mesures formatives que s'adaptin a les seves disponibilitats horàries. Demanen ser formades i informades i tenir accés a tot tipus d'informació relacionada amb els contractes, drets i deures, perquè així, quan algun cop els siguin vulnerats, elles ho identifiquin. I exigir tenir un protocol d'actuació dins del sector per combatre l'assetjament sexual que algunes d'elles pateixen en el seu lloc de treball. I, per concloure-ho tot, reclamen la valoració social de les tasques de la llar i la cura a les persones, una feina històricament atribuïda a les dones, vinculada a la reproducció social, de baixa qualificació i que pateix una situació de discriminació social però que ara ha arribat l'hora de dignificar-la. Altrament, demanen que s'insti el Govern de l'Estat a que ratifiqui el Conveni 189 de l'Organització Internacional del Treball, com ho han fet altres estats, per poder ampliar el dret de les treballadores i per poder regularitzar millor el sector. I també instar de nou el Govern de l'Estat a flexibilitzar els requisits d'accés i de manteniment a la regularitat administrativa, ja que l'actual Llei d'estrangeria vulnera els drets de les persones migrades, i en especial és còmplice d'una discriminació per raó de gènere, i les treballadores de la llar i la cura són les persones a les quals més els afecta clarament aquesta Llei d'estrangeria, aquestes vulneracions. Així doncs, conseller, sabem que aposta per la regularització del sector, combatre la precarietat laboral i dignificar-les. Per tant, ens agradaria saber quines són les mesures que proposa el Govern de la Generalitat respecte a les tasques de les treballadores de la llar i la cura de les persones. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre la interpel·lació té la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, el senyor Chakir El Homrani. Quan vulgui, conseller.
Gràcies, president. Conseller, diputades i diputats, en primer lloc vull fer no únicament un agraïment, sinó un reconeixement a totes les persones que treballen en les cures i en les llars en el nostre país; un reconeixement, i especialment un reconeixement a una gran majoria que són dones i a una gran majoria que són dones migrants que treballen en aquest àmbit. I aquest reconeixement el vull visualitzar especialment en totes les entitats que han participat del grup de treball que es va generar en el departament i que ens han empès, han sigut persistents fins a aconseguir tirar endavant i que s'aprovés, fa dos governs, l'acord de govern entorn del treball de cures i del treball a les llars, en el que marquem el full de ruta al respecte d'aquest. Un agraïment a Anem per Feina, a l'associació Kalipi, a Centro Boliviano Catalán, a Grupo Libélulas, a la cooperativa Més que Cures Poble-sec, a Diàlegs de Dona, a Emis, a la Fundació Apado, a Mujeres Migrantes Diversas, a Mujeres Pa'lante, a Poble-sec per a Tothom, a l'AMIC-UGT, a CITE - Comissions, a Sindillar, Sindihogar, a tothom que ha treballat i que ha empès per tirar endavant aquest acord. Un acord que ens marca un full de ruta. Un full de ruta que ens ha de permetre, en primer lloc, treure de la invisibilitat [[remor de veus]] ..., treure de la invisibilitat... [[pausa]] –gràcies; és que us sentia de fons, i era molt complicat concentrar-se–, treure de la invisibilitat un sector que massa sovint és molt invisible i situar clarament quins són els reptes. I soc absolutament conscient de que assolir tots els reptes que ens plantegem ens costarà, i que haurem de continuar treballant, i que no els assolirem al ritme que voldríem. Però és essencial que estigui ben clar quins són els objectius, i que ho fem ja, i que també visualitzem les tasques que hem fet. Perquè al final estem parlant d'un sector que, per desgràcia, és un sector que viu de l'economia submergida i que lliga amb un altre aspecte, que és: com que moltes són dones migrants, aquesta economia submergida acaba portant cap a una segona vulnerabilitat, que és el kafkià de la situació de les documentacions, de la regularització administrativa, on hi han condicions molt precàries, on hi ha una reduïda valoració social d'un àmbit clau, on hi ha una falta de seguiment sobre la qualitat dels serveis prestats a la llar, on es donen relacions de treball imprecises, on no es té reconeguda la seva relació laboral de forma legal, on els ocupadors no consideren les tasques en moltes ocasions com una feina. A partir d'aquí, hem treballat conjuntament, amb aquesta idea que des del departament sempre defensem, que segurament no sempre ens en sortim a l'hora de fer-ho bé, però si fiquem les persones al centre hem de situar les cures en el centre també, per, al final, tenir cura d'aquelles persones que tenen cura dels nostres familiars. Apostem de forma molt clara i molt directa per la regularització del treball de cures, una relació laboral que no hauria de tenir aquest caràcter especial, que hauria de tenir tots els drets, com sempre s'ha reivindicat. Fa massa temps que no es compleix el Conveni 189 de l'OIT a l'Estat espanyol. I fins que no es compleixi estem situant encara en una triple vulnerabilitat les persones, especialment les dones que hi treballen, perquè no tenen ni dret a la prestació per desocupació, ni tampoc una prestació de maternitat, ni tampoc una jubilació digna. I això el que ens acabarà generant és una societat en què aquelles persones que han curat i que fan les cures dels nostres éssers estimats, quan necessitin cures, estiguin en una situació d'absoluta vulnerabilitat. No pot ser. Cotitzacions, millores salarials, major autonomia de les persones treballadores; també això representa un major consum i una menor dependència dels serveis públics. I efectes directes sobre la possibilitat de regularitzar la situació dels papers. Per això, després d'una feina llarga, hem pogut tancar aquest acord de govern que inclou trenta-set mesures en els àmbits de les condicions laborals, de la formació contínua, de la salut dels treballadors i les treballadores d'aquest sector; que té una voluntat clara, que és treballar conjuntament, i treballar conjuntament..., i s'ha treballat conjuntament, a partir d'una plataforma reivindicativa, d'un pla de treball compartit entre les administracions, els sindicats i les patronals, i les mateixes associacions de treballadores de llar. I això ha tingut un resultat. I aquest resultat el vam poder visualitzar, i vull situar-ne els aspectes més importants. És una aposta, com els deia, per la visualització, i a la vegada per a la dignificació: protecció de la salut i la seguretat laboral d'aquestes persones; protecció contra les condicions de treball abusives –un element que encara està més invisibilitzat i que ens hauria de fer reflexionar–; prevenció i denúncia de les situacions de risc de violència masclista que pateixen gran part d'aquestes dones; impulsar canvis a nivell normatiu –ja els he situat–; l'aplicació..., la ratificació del Conveni 189 de l'OIT; l'equiparació de les condicions d'aquestes treballadores al Règim General de la Seguretat Social..., elements de justícia, elements que ningú amb dos dits de front pot discutir. Treballem per la regularització de la situació administrativa d'aquests treballadors i treballadores en situació irregular, facilitem la formació i la qualificació professional per a aquells treballadors i treballadores que no la tenen, també reconeixem la formació, perquè si ja la tenen..., perquè hi han moltes treballadores que tenen formació i que no la tenen reconeguda. Aquest acord s'adreça al conjunt de la societat per conscienciar-nos, tots plegats, que la dignificació de les condicions d'aquest treball és bona per a tothom. No hi vull entrar, però sí que situaré alguns aspectes clau de la proposta d'acord: facilitar l'accés a la informació veraç, tant a les persones que contracten com a les persones contractades, sobre els drets i deures que tenen i sobre les instàncies a les quals poden dirigir-se en cas de veure vulnerats aquests drets; millorar la informació i el coneixement de la dinàmica econòmica, laboral i social d'aquest sector laboral; impulsar mecanismes per incentivar la contractació formal i digna; millorar l'accés a l'oferta formativa; impulsar la realització de jornades i trobades; millorar la salut i la detecció de malalties professionals; millorar la protecció dels drets laborals; impulsar un pla de xoc de promoció professional a través de la formació i del reconeixement de l'experiència de les persones que treballen en la cura de les persones; eliminar els obstacles que impedeixen un accés igualitari a la resta del mercat laboral, perquè moltes vegades acaben sent reduïdes a aquest únic àmbit, i això no pot ser. Però a la vegada hem anat fent coses i hem anat fent coses també de la mà, també amb el seu impuls. Actuacions com han sigut: la creació d'un apartat a la web del departament, amb enllaços a informacions d'interès; l'elaboració de preguntes freqüents per als ocupadors i per als treballadors i les treballadores; models de contracte, perquè moltes vegades patien que no sabien quin model de contracte se'ls podia fer. Un element del qual estem molt orgullosos: la campanya de sensibilització a través del 012, falca de ràdio i anunci de televisió, visualitzant en els mitjans públics aquesta realitat; la posada en marxa del servei d'atenció telefònica i presencial especialitzada al 012; un element que citaré, però que també diré a la vegada que necessitem encara fer-lo més..., que són els cursos de català en dissabtes per a persones que treballen internes, que únicament tenen el dissabte, i, d'això, encara n'hem de fer més oferta; l'elaboració i edició del tríptic Si estic treballant sense autorització de residència i treball, puc denunciar-ho? per part de la Direcció General d'Inspecció de Treball; l'elaboració i edició del díptic Neteja segura per part de l'Institut Català de Seguretat i Salut Laboral; els cursos de formació als representants de les entitats sobre prevenció de riscos a càrrec de l'Institut Català de Seguretat i Salut Laboral. Crec que hem fet feina, crec que l'acord marca la línia, però especialment crec que tots i totes, i especialment des d'aquest Parlament i especialment amb les seves representants, hem de visualitzar i hem de tenir molt més..., molta més seguretat a l'hora de plantejar el que no pot ser una situació en el nostre país en el 2019. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Moltes gràcies. Un reconeixement a totes les dones que fan aquesta feina, un reconeixement a totes les dones migrades, i ho dic des del cor, perquè, com que ho he viscut a casa meva, amb ma mare, sé especialment que és importantíssim visualitzar aquesta realitat i donar-hi resposta. A les persones més vulnerables...
Conseller...
...se'ls ha de donar les respostes més importants. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la seguretat als pobles i les ciutats]] [[300-00131/12]] El següent punt és la interpel·lació al Govern sobre la seguretat als pobles i les ciutats, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Exposa la interpel·lació el diputat senyor Matías Alonso.
Moltes gràcies, president. Senyors i senyores diputats, conseller, bona tarda. Primer de tot vull fer un reconeixement explícit a la tasca que cada dia desenvolupen els membres de les forces i cossos de seguretat a Catalunya, la tasca policial dels membres del Cos de Mossos d'Esquadra, de les policies locals, dels membres de la Guàrdia Civil i del Cos Nacional de Policia, dels agents rurals i de les policies portuàries. Però també un reconeixement a la feina que en benefici de la seguretat de tots fan els bombers, els membres dels serveis d'emergència i protecció civil i també els operadors del centre de gestions de trucades d'urgència, el 112. Conseller, la seguretat és un valor i és un dret. És un servei essencial que han de prestar els poders públics. És la garantia i la salvaguarda de la pràctica dels drets fonamentals per als ciutadans. Com a servei essencial i valor irrenunciable que és, la seguretat demana consens. No ha de ser una qüestió de confrontació estèril en l'àmbit partidista. Amb les qüestions essencials i d'interès general no s'hi juga, això m'ho han sentit dir més d'una vegada. Com ha de ser aquest consens? Quina és la regla principal per mantenir aquest consens? Respecte escrupolós de les regles de joc. Quines són les regles de joc? El marc democràtic, constitucional i jo li diria que sense espai per a la matisació. Lamentablement, sovint a Catalunya, els darrers anys, això no ha estat així. Ho hem vist aquesta mateixa setmana amb la declaració del comandament de la Brimo, que havia de donar seguretat a la comissió judicial en l'escorcoll del 20 de setembre de 2017 a la Conselleria d'Economia. Ho ha fet davant la Sala Segona del Tribunal Suprem amb relació a l'acusat Jordi Sànchez. «Trapero s'ha tornat boig, això no és el que havíem acordat, diu que va dir l'expresident de l'ANC. Testimoni de la defensa, amb doble presumpció de veracitat, perquè és un agent dels Mossos d'Esquadra i perquè, a més, és un testimoni en un judici i, per tant, està obligat a dir la veritat. Convindrà amb mi, conseller, que això traspua la sensació que algunes persones pròximes al Govern de la Generalitat tenien el convenciment que els Mossos d'Esquadra eren una policia política. Sí, conseller, el Govern que presidia el guru de Waterloo, aquest home tan enginyós que va deixar la majoria dels membres del seu Govern al capdavant dels seus departaments però va fugir cap a Bèlgica; aquest cap de colla que rep habitualment la seva visita, la de vostè i la del Govern de què forma part en el palauet de què gaudeix, molt més còmode, de ben segur, que l'allotjament actual dels companys als quals va trair. De fet, encara ho sembla. L'actual Govern –i això és la seva responsabilitat– està emparant agents que incompleixen el règim disciplinari del cos i perseguint agents que fan bandera del seu compromís de defensa de l'ordenament democràtic vigent. Estan permetent, de forma reiterada, situacions inadmissibles, assimilables al mobbing per part d'alguns comandaments. Estan permetent l'insult i les amenaces a través de les xarxes socials per part d'alguns agents. Estan permetent la difusió de missatges partidistes a través d'internet per part de col·lectius d'agents de Mossos d'Esquadra adscrits al moviment separatista que volen imposar la seva voluntat per damunt de l'ordenament democràtic. I, alhora, estan perseguint agents de forma arbitrària i jo diria que barroera, com per exemple l'agent de la Brimo que va explicitar una realitat objectiva el 21 de desembre passat: «La república no existeix. Fa pocs dies, el seu director general de la Policia, al capdavant de la Divisió d'Afers Interns –la instrumentalitzada DAI– ha obert expedient disciplinari contra el president d'una associació professional legítimament constituïda en el si del Cos dels Mossos d'Esquadra per haver fet declaracions en un mitjà de comunicació vestint d'uniforme reglamentari. Conseller, vostès fan servir la seva capacitat governativa de forma intimidatòria i selectiva; de forma arbitrària i contrària a la legalitat vigent, perquè vostè mateix en el seu Departament d'Interior no ha ordenat la incoació de cap expedient disciplinari, per exemple, en el Cos de Bombers de la Generalitat, no ja per fer declaracions vestint l'uniforme i l'equipament reglamentari, tampoc per haver-se manifestat amb la uniformitat i l'equip reglamentari davant d'aquest Parlament o fent de fals servei d'ordre i protecció en manifestacions i «algarades al carrer, sempre amb el mateix caire de suport a la dèria separatista que volen imposar-nos a tots els catalans. Conseller, ja n'hi ha prou, això s'ha acabat. Avui mateix li anuncio que presentarem denúncia davant la fiscalia contra aquesta actitud intimidatòria i prepotent d'abús de posició i d'autoritat, que s'està produint de forma reiterada en el si del seu departament. I vostè sap prou bé que aquestes denúncies, les que nosaltres hem presentat contra les arbitrarietats comeses per part dels responsables del Govern, de vostè mateix, amb relació al servei de seguretat que li estan prestant al pròfug rebel instal·lat a Waterloo, tenen efecte, i acaben obrint-se diligències. Ja n'hi ha prou, conseller, deixin d'abusar de la seva facultat governativa. Li he dit diverses vegades i l'hi torno a repetir: vostè, en el desenvolupament de la seva facultat governativa, ha de ser absolutament neutral. Vostè i la resta de responsables polítics del seu departament han de mantenir la neutralitat política i institucional en la cadena jeràrquica del Cos de Mossos d'Esquadra, de conformitat amb les regles del joc, amb la Constitució, amb l'Estatut d'autonomia i amb totes les lleis aplicables en cada cas. Els Mossos d'Esquadra no poden treballar pendents del caprici i de l'arbitrarietat. L'hi torno a demanar, conseller: deixin de jugar a polititzar la policia, afecta greument la moral del cos, jerarquitzat, en que els seus components, quan cal, s'hi juguen fins i tot la vida i han de tenir plena confiança en els seus comandaments directes i en els responsables polítics dels qui depenen. Vostè ho sap, però li he de repetir: a hores d'ara, aquesta confiança està malauradament sota mínims. I la seva actitud permissiva amb uns, i intimidatòria amb els qui volen mantenir la fidelitat del cos a la defensa de l'ordenament democràtic és el principal factor de desconfiança. La seguretat ciutadana i la lluita contra la delinqüència s'aguanta avui a Catalunya només per la professionalitat i el compromís de la immensa majoria dels membres del Cos dels Mossos d'Esquadra, malgrat les dificultats derivades del seu mal govern. Conseller, els indicadors de seguretat no són positius, el nombre dels delictes a Catalunya està seguint una marcada tendència de creixement i és especialment preocupant pel que fa als delictes greus. Els delictes greus han crescut al conjunt d'Espanya entre 2017 i 2018, però també a Catalunya, i per damunt d'altres comunitats autònomes en percentatge, com per exemple la Comunitat de Madrid, i també significativament en proporció al nombre d'habitants d'aquestes comunitats autònomes. El mateix passa en l'àmbit municipal: el creixement és força significatiu si comparem les ciutats de Madrid i de Barcelona, en detriment de Barcelona, malauradament. Per tant, hi ha motius de preocupació. El nombre de delictes creix, la criminalitat creix, la capacitat de resposta no ha crescut en la proporció necessària, però és que la capacitat de resposta ha de créixer encara molt més. Li dic, conseller, que hi ha preocupació al carrer –vostè ho sap prou– entre col·lectius diversos. He d'esmentar-li especialment les dones; les dones que veuen com s'estan incrementant les agressions sexuals i els delictes contra la llibertat sexual. I fa pocs dies, encara no fa un mes, un individu incontrolat, extremadament violent, va agredir al bell mig de Barcelona una dona. Una terrible agressió que li va produir greus ferides i fins i tot una mutilació, una terrible violació i un atac ferotge que hauria d'haver-se evitat. Un episodi de descoordinació policial, segons que han denunciat des d'un sindicat de la Guàrdia Urbana de Barcelona. No entraré en el fons de la qüestió, potser només hagi estat un error procedimental, però, en qualsevol cas, sembla un episodi més de descoordinació policial i de manca d'informació interpolicial. I això, conseller, és la seva responsabilitat i la del director general de la Policia, del seu director general. Per tant, li demano que segueixin treballant en millorar el traspàs d'informació i aquesta coordinació interpolicial..., que finalment acaba generant problemes, i molt greus, al conjunt dels ciutadans. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch. [[Pausa.]]
Gràcies, president. Conseller, diputats, diputades..., diputat, li preguntava al president que potser m'havia equivocat, perquè m'ha semblat que la qüestió, la interpel·lació anava sobre la seguretat als nostres pobles i ciutats, i, vaja, a mi no m'ha semblat sentir –no sé si els que estan aquí en aquest hemicicle han sentit el mateix discurs que he sentit jo, però vaja– ni una proposta, ni una qüestió, re de re; això sí, parlar i malparlar dels altres, sí. Per tant, jo espero, en els cinc minuts que li queden després, aviam quines propostes me fa o quines són les qüestions que ha de tractar, no? Li vull demanar un favor –li vull demanar un favor. Miri, tracti la gent amb respecte, si us plau. A mi no em sentirà malparlar mai d'un company seu ni d'una companya seva. El president de la Generalitat, el molt honorable Carles Puigdemont, és president i té un títol, i es mereix un respecte. Vostè no el pot tractar com el guru de Waterloo i quedar-se tan ample. No ho pot fer, això, no ho pot fer [[aplaudiments]] , perquè, si no, dona peu a que jo comenci a maltractar i a malparlar de persones del seu grup parlamentari, i d'altres persones, eh?, i llavors vostè haurà de callar, perquè vostè haurà començat. Jo això no ho faré. I l'hi demano si us plau –l'hi demano si us plau. I li he demanat un favor: no tracti d'aquesta manera la gent, no malparli d'un president de la Generalitat de Catalunya; si us plau, no ho faci, i menys, en el Parlament de Catalunya. M'ha parlat de moltes coses. M'ha parlat del cap de la Brimo, eh?, que aquesta setmana l'hem sentit en el Tribunal Suprem... Sí, sí; però vostè només ha sentit una part o només ha volgut sentir una part, perquè a la següent pregunta de: «I què va passar després d'això?, aquest policia va dir: «No va passar res –no va passar res. Per tant, el comentari que pot fer vostè o que puc fer jo davant d'un agent de policia pot ser un determinat, la realitat pot ser una altra. L'únic que vostès falsegen la veritat, no l'expliquen tota. És com si només expliquen la primera part d'un partit, i la segona part no l'expliquen, no? L'han d'explicar tot, els noranta minuts d'un partit de futbol. M'ha parlat de que es maltracta o que es persegueix un agent de policia per dir: «La república no existeix. És fals, és rotundament fals; s'ha obert un expedient a un agent de policia per insultar un ciutadà. El va tractar d'idiota, li va dir idiota. I això es mereix..., i a més està gravat, és públic i notori, i es mereix un expedient, igual com el tindria si qualsevol agent de policia a vostè el tracta d'idiota. El mateix. Vostè, la persona que va rebre aquest insult o qualsevol ciutadà d'aquest país, perquè es mereix el respecte de la policia. I el codi ètic dels agents policials marca que han de tractar amb respecte la gent. I si un agent, per un calentón, per un mal moment, que ens pot passar a tots, tracta d'idiota un ciutadà, es mereix un expedient. Però és que també ho ha de fer un metge, també li ha de passar a un mestre, també li ha de passar a un administratiu, també li ha de passar a un secretari, o a un interventor, o a un enginyer que treballar per l'Administració pública, perquè els ciutadans se'ls ha de tractar amb respecte. I és per això que se li ha obert un expedient. Per tant, no menteixin aquí tampoc. Diu que s'ha de seguir l'ordenament i la legalitat. Totalment d'acord –totalment d'acord. Vostè mateix s'ho aplica, a la comissió que vostè presideix? Perquè a mi em sembla que a vegades no ho ha fet –em sembla que a vegades no ho ha fet. Per tant, allò de que tots hem de complir la llei però jo me la salto quan vull precisament de democràcia no és, és un altre camp, però el democràtic no és, perquè el de que tothom compleixi la llei menys jo no és un espai democràtic. En tot cas, és un altre règim. Perquè jo crec que el xarop un no només l'ha de repartir sinó que se l'ha de prendre ell primer. Ha parlat de polititzar la policia. I jo li dic: «No per molt mentir una mentida es transforma en veritat –no per molt mentir una mentida es transforma en veritat. A més a més, vostès fan una cosa que és, diguem-ne, lletja –lletja–, perquè diu: «La policia fa això, això, això, això, això, això, això, això..., està polititzada –està polititzada, està polititzada. Perquè vostè no fan, no fan, no fan, no fan, no fan, no fan... I jo li pregunto a vostè: «I vostè què fa? Què ha fet vostè? Perquè durant tots aquests anys que vostès tenen grup parlamentari aquí i a l'Estat espanyol, què ha fet per augmentar el número de mossos d'esquadra? Què ha fet? –què ha fet? [[Veus de fons.]] No, tindrà cinc minuts, no cal que em respongui ara. Jo he apuntat molt educadament tot el que vostè ha dit. Vostè pot fer el mateix tranquil·lament. I, si no ho vol fer, doncs no ho faci. Què ha fet vostè perquè tinguem més mossos al carrer? Què ha fet perquè tinguem més policia local? Què ha fet? –què ha fet? Perquè jo li puc dir que, amb sis mesos que porto al Govern, el que hem fet ha sigut una promoció de 750 persones, que feia més de sis anys que no se'n feia, que ha sigut una aposta de tot el Govern, perquè de tots els departaments hem aprofitat la taxa de reposició, i això vol dir que hem agafat places de jubilacions de tots els departaments, perquè la nostra prioritat era la seguretat. I hem creat 750 places de mosso d'esquadra i 250 de bombers. I, miri, ja els hi he ensenyat, però jo l'hi torno a ensenyar, perquè, com que a vegades n'hi ha que volen veure només la seva veritat des del seu prisma, la realitat és aquesta: tot el que són barres vermelles són promocions. [[El conseller mostra unes gràfiques a la cambra.]] A partir del 2013 no se'n fa cap fins al 2018. Aquests anys no hi ha hagut promocions de mossos d'esquadra. Aquest és el número que n'haurien de tenir, 18.267; en tenim 16.573. Estem molt per sota del número que marca la junta de seguretat. Què hem fet nosaltres? Amb mig any, eh? –amb mig any–; no arribava ni al mig any. Una primera promoció de 750 persones, i fent un esforç de tot el Govern. D'acord? Jo li puc dir això, que hem fet això, que estem intentant vetllar per arreglar i recuperar tota la situació que hem tingut amb els sindicats, que hem intentat donar la volta a la situació que tenim, per exemple, i ahir ho parlàvem amb el diputat Castillo, arran també d'una iniciativa –que vostès també haguessin pogut dir-hi la seva– respecte de, de cop i volta, quedar-nos sense policia local, a Espanya, però també a Catalunya, i especialment sagnant a Catalunya quan ens falten agents de Mossos. Miri, en vermell són els números de mossos que tenim. Des d'allà potser no ho pot apreciar, però veurà com hi ha una tendència a la baixa. De policies locals és molt estable: en els últims quatre anys, del 13 al 17, passem de 10.600 policies locals a 10.850 policies locals, més o menys, en quatre anys, en cinc; mossos d'esquadra, de 17.000 a 16.600. Per tant, hem baixat quatre-cents mossos d'esquadra, pel cap baix, i de policies locals n'hem augmentat uns dos-cents; els ajuntaments han anat fent policies locals. Però de cop i volta baixaran, perquè ara, d'un dia per l'altre, s'ha decidit –s'ha decidit– de que..., que no la discuteixo, eh?, la decisió; jo soc dels que defensa una jubilació anticipada dels cossos de seguretat i emergències, jo soc dels que la defensa, però no d'un dia per l'altre; d'una forma planejada, pensada, decidida i, sobretot, amb capacitat de donar la volta a la situació. Per tant, nosaltres, aquest Govern, amb el que portem, amb el poc temps que portem, li estem capgirant la situació; una situació adversa, complexa. Vostè és president d'una comissió, concretament de la Comissió d'Interior, i m'ha sentit explicar-ho, dir que la situació era difícil, però que la volíem afrontar, que li volíem donar la volta, que la volíem encarar i que estàvem segurs que ens en sortiríem. I això m'ho ha sentit dir. I li estem donant la volta. I em remeto als fets i no a les paraules. Per tant, sí que és cert que tenim menys agents del que ens correspon –menys agents del que ens correspon. Aquests agents estan fent hores i hores i hores i hores perquè aquest país sigui més segur. És cert que ens pugen les dades delinqüencials, és cert, però també ens estan pujant les dades de detencions, i sobretot també ens estan pujant les dades de detencions que jo en dic «de qualitat. Ens pugen un 85 per cent les detencions en el cas de robatoris a l'interior de domicili, que és un fet que preocupa molt i ens preocupa molt. I, a més a més, s'està realitzant, d'aquest 85 per cent, s'està arribant a un 104 per cent de detenció preventiva. Per tant, hi ha una càrrega de proves, de persones, de grups delinqüencials, que es dediquen a fer el robatori amb força a l'interior de domicili. Per tant, aquests pocs agents li estan donant la volta a la situació. Per tant, no em digui que estem polititzant la policia. En tot cas, aplaudim aquests agents que, tot i ser menys, li estan donant la volta a una situació molt adversa. I, en tot cas, conjurem-nos tots plegats per solucionar-ho. I jo espero amb moltes ganes veure quines propostes me fa o cap a on anirà la moció que vostè presentarà, per, si més no, poder col·laborar i fer una moció conjunta. Però, a base de retrets i de dir coses que no són certes, jo crec que no podrem construir mai res. Gràcies, president; gràcies, diputats. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Per a la rèplica, és el torn de nou del diputat. Quan vulgui.
Miri, conseller, també m'ho ha sentit a dir moltes vegades, la seguretat, la seguretat ciutadana, la seguretat dels nostres pobles i les nostres ciutats, és una competència exclusiva del Govern d'Espanya, que, en el cas de comunitats com la catalana, que disposa de policia autonòmica, doncs, està compartida. Per tant, fer referència a que no hi arribem vol dir que tenim un desplegament per damunt de les possibilitats numèriques de les que disposem, i que tampoc hem cridat a la porta o hem trucat a la porta que s'havia de trucar, que és la porta del Govern d'Espanya. Per tant, els Mossos no són l'única policia, tampoc és l'única policia desplegada aquí, però el que sí..., és que els ciutadans de Catalunya tenen el mateix dret que tots els ciutadans d'Espanya d'estar perfectament segurs a casa seva i als seus carrers. Ho hem dit moltes vegades i ho hem demanat reiteradament en aquest Parlament: cal millorar la coordinació entre les policies que desenvolupen la seva tasca policial a Catalunya, totes les policies i cossos i forces de seguretat; cal evitar la descoordinació, també, entre els diferents serveis de la Generalitat i amb els diferents serveis municipals. I això passa per quelcom més que les juntes de seguretat. No entraré en el joc de l'alcaldessa Colau. Si Barcelona està com està, si la seguretat ciutadana s'ha convertit en un problema greu i molt present als barris i als carrers de la ciutat, fins i tot en els més cèntrics, és també i sobretot per la mala gestió de la política de seguretat de l'ajuntament, la mala gestió de la seguretat del Govern municipal presidit per Ada Colau, començant pel menysteniment que fa de la Guàrdia Urbana, però les coses no poden seguir així. No podem assistir de forma continuada a episodis d'inseguretat com els viscuts massa sovint al metro de Barcelona. S'ha d'activar i executar el protocol LGTBI que eviti els episodis d'odi per discriminació sexual que s'estan repetint amb una freqüència creixent. Cal que els serveis socials de la Generalitat, en col·laboració amb els serveis socials municipals, no deixin descontrolats, desassistits i desprotegits els menors estrangers no acompanyats, els MENA, conseller. Cal que aquest col·lectiu vulnerable tingui una tutela efectiva. No és una qüestió estrictament policial. Però vostè forma part del Govern autonòmic de la Generalitat de Catalunya, i cal coordinar els serveis socials per tal d'evitar que algunes de les qüestions que afecten aquest col·lectiu vulnerable no acabin convertint-se en una qüestió policial. L'ocupació, conseller. Aquest segueix sent el greu problema per la convivència als pobles i sobretot a les ciutats. Aquests dies, a Ciutat Vella, hem tornat a veure un episodi que és molt indicatiu del que està passant amb l'ocupació. Els veïns i el propietari d'un habitatge reformat denuncien l'ocupació flagrant de l'habitatge. I hi van els Mossos i els expliquen que no cal que pateixin, que és una ocupació flagrant, dins de les primeres quaranta-vuit hores, i que els faran fora sense cap problema. No només no ha estat així, sinó que a hores d'ara tot està en mans d'un jutge. El problema de la convivència, amb gos perillós pel mig, encara hi és, i els veïns no saben ben bé fins quan. Totes les qüestions relacionades amb l'ocupació les ha de resoldre el jutge? Els Mossos no poden actuar davant d'una ocupació flagrant? L'hi he dit, conseller, l'hi torno a repetir: la seguretat és la garantia del lliure exercici dels drets fonamentals, com el dret de reunió, el dret de manifestació, els actes de campanya electoral o les conferències organitzades per associacions estudiantils en les instal·lacions universitàries. Ho hem dit en seu parlamentària i ho tornem a repetir: els campus universitaris, els recintes universitaris, no poden ser espais d'impunitat en què els intolerants, que practiquen un extremisme violent totalment assimilable al feixisme més fosc impedeixin el lliure exercici dels drets fonamentals. El Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, encara que el seu president, el senyor Torra, s'ho hagi pres a broma en la sessió de control d'aquesta sessió plenària, ha estat molt clar. S'han vulnerat drets fonamentals d'estudiants de la Universitat Autònoma de Barcelona. És responsabilitat de la rectora vetllar pels drets fonamentals dels seus alumnes; no ho ha fet. Però també és la seva responsabilitat, conseller, vetllar pels drets fonamentals del conjunt dels ciutadans de Catalunya; també és la seva responsabilitat no permetre cap espai d'impunitat per a la violència, la coacció i l'odi militant que practica un feixisme intolerant que vol imposar la seva voluntat al conjunt de la societat per damunt de l'ordenament democràtic. Prou impunitat. Parlant de violència: què va passar amb els hooligans del Liverpool la setmana passada? Com és que no hi havia un desplegament d'antiavalots dels Mossos al centre de la ciutat de Barcelona? Com és que els antiavalots a las seves ordres van arribar quan la Guàrdia Urbana de Barcelona havia controlat l'actuació violenta dels hooligans anglesos? Han quedat moltes qüestions pendents [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , només esmentar-li'n un parell: la necessitat que senten molts ciutadans d'autoorganitzar-se per tenir seguretat...
Diputat...
...i la poca efectivitat fins ara de la lluita contra la delinqüència organitzada, que dona lloc al fenomen del top manta. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per fer la rèplica, és el torn ara del conseller, de nou.
Gràcies, president. Diputats, diputades... Diputat, jo crec que se li ha vist el biaix només a la primera frase; jo he interpretat: «Vull més Guàrdia Civil i Policia Nacional i menys Mossos d'Esquadra. Ho ha dit clarament, eh?; ha dit que «escoltin, si no se'n surten, truquem a la Guàrdia Civil i a la Policia Nacional, no? O sigui, forma part d'una conxorxa en la qual l'Estat no ens deixa contractar més personal, vostès no fan res per ajudar a contractar més personal quan podrien fer-ho, d'acord?, més policia, i, per tant, doncs, com que és un cos que l'anem aprimant aprimant i fent-lo petit petit petit, així, «tard o d'hora, ens acabaran trucant a la Guàrdia Civil i a la Policia Nacional, perquè a nosaltres ens molesten, els Mossos d'Esquadra, no? Jo el que he llegit, el que he interpretat del que vostè ha dit, és això. Per tant, vostès tenen un problema –vostès tenen un problema. Si els molesta el Cos de Mossos d'Esquadra, un cos d'alta professionalitat, un cos creat, constituït..., i ara que estem celebrant els tres-cents anys, el cos policial més antic d'Europa, si a vostès els molesta, tenen un problema –tenen un problema. I potser han de fer política, però no la vinguin a fer aquí, l'han de fer en un altre lloc. Perquè si els molesten institucions de tanta qualitat, que és la segona institució més ben valorada pels catalans, si els molesta, escoltin, tenen un problema –tenen un problema–; vostès no llegeixen el que vol la societat: la societat està anant cap a un costat, té un respecte, a nivell internacional el Cos de Mossos d'Esquadra té un respecte brutal, i vostès l'únic que volen és empetitir-lo perquè acabin venint altres cossos i forces de seguretat de l'Estat espanyol perquè el Cos de Mossos es quedi en un espai residual. Doncs s'equivoquen; s'equivoquen perquè el Govern de la Generalitat lluitarem, lluitarem perquè aquest cos continuï sent el que és, donant-li totes les eines que puguem i dotant-lo del personal que puguem. Tot i les dificultats, tot i les complicacions que ens pugui posar vostè o el Govern de l'Estat espanyol, nosaltres hi serem, donarem la cara i capgirarem una situació d'alta complexitat, i que s'està tirant endavant i s'està solucionant, ho repeteixo una vegada més, gràcies a la professionalitat de tots i cadascun dels mossos d'esquadra, dels homes i de les dones que cada dia es vesteixen d'uniforme per vetllar per la protecció del patrimoni, de les persones i de la democràcia d'aquest país. M'ha citat l'alcaldessa de Barcelona. Jo crec que ja s'ha acabat el debat. Vull dir, quan va veure la carta que jo li vaig respondre –no sé si ha tingut l'oportunitat de llegir-la–..., i al veure tot el que..., ella parlava d'una manca de coordinació i manca de voluntat política, i, fins i tot, quan va veure tot el que s'està fent conjuntament, jo suposo que devia trucar a la seva gent de seguretat, de l'àmbit de seguretat de l'ajuntament, i li van dir: «Sí, sí, alcaldessa, és veritat, el que diu el conseller és veritat; treballem més coordinadament que mai. Potser el que has dit avui és una patinada, eh?, ho suposo. I per això s'ha acabat el debat. O potser era perquè una enquesta li havia sortit malament i li havia de sortir amb un altre biaix, eh? En tot cas, nosaltres, de la seguretat, no en fem política –no en fem, política–; fem polítiques de seguretat, però no en fem política, ni politiqueig, ni partidisme, ni molt menys, ni amb vostès ni amb l'alcaldessa Colau. Ha parlat dels delictes d'agressió sexual –un altre exemple–: «Què han fet vostès? Vol que li digui el que hem fet nosaltres, aquest Govern? Hem estirat tant com hem pogut el Codi penal..., que no depèn de nosaltres; vostès no poden votar el Codi penal, el vota l'Estat espanyol. Nosaltres l'hem estirat tant com hem pogut per tirar endavant un protocol de violències sexuals en espais d'oci, una eina que sí que podia fer el Govern, amb les eines que tenim nosaltres, que l'hem desenvolupat i ara tot just l'estem presentant. La vaig tirar endavant com a conseller a finals de juny. Jo vaig entrar de conseller el 2 de juny, i a finals de juny la tiràvem endavant; al juliol la vam començar a treballar amb les entitats i amb les empreses d'oci i de seguretat privada i les entitats de defensa de les dones maltractades o que han patit violències sexuals; el mes de desembre vam tancar el procés de treball; al gener el vam presentar; a l'abril es va aprovar, i ara, tot just ahir, estava a la Sala Apolo presentant-lo a les entitats d'oci, i la setmana passada estava a l'Institut de Seguretat Pública presentant-lo als Mossos d'Esquadra i a les policies locals i a les policies portuàries. Per tant, escolti, anem fent –anem fent. Ara, el Codi penal, que sí que es podria canviar, i podria perseguir i podria assenyalar d'una manera molt més dura a tots aquests agressors o violents sexuals que cometen violència sexual, doncs, no passa. Doncs miri, és una encomana que li faig també a vostè; escoltin, doncs vostès, que tenen molta força al Congrés, toquin-ho. Fixi's, si són capaços de retorçar el Codi penal per inventar, per fer invenció jurídica per perseguir persones de pau demòcrates i pacifistes que l'únic que van fer..., van posar les urnes i porten més d'un any en presó preventiva, si són capaços de retorçar el Codi penal per perseguir demòcrates, doncs miri si seria fàcil per perseguir els violents, els violents sexuals i els que apliquen la força contra les dones; miri si seria fàcil fer-ho. Acabo. Ha parlat del Liverpool. El Barça-Liverpool coincidia amb l'1 de maig [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , Dia del Treballador i dia de manifestacions, com sap vostè. I es va decidir fer un operatiu coordinat –ja acabo, president–, Guàrdia Urbana i Mossos d'Esquadra per afrontar dues realitats d'alta dificultat en un moment de manca d'agents. Per tant, es va treballar plegadament: Guàrdia Urbana i Mossos d'Esquadra. Gràcies, president; gràcies, a tots vostès.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la mobilitat en el territori]] [[300-00130/12]] El setzè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre la mobilitat en el territori, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar la interpel·lació, té la paraula el diputat senyor Francisco Javier Domínguez. [[Pausa.]] Quan vulgui.
Gracias, presidente. Buenas tardes, conseller. Llevamos más de veinte años esperando la variante de Vandellòs, sí, ese desdoblamiento tan necesario para evitar un tramo de vía única, inexplicable, entre Valencia y Barcelona. La variante de Vandellòs lleva tanto retraso que a menudo se nos olvida que este proyecto es imprescindible para el buen funcionamiento del Corredor del Mediterráneo y que traerá beneficios a Tarragona; entre otras cosas, disminuirá el tiempo de viaje con Valencia; aumentará la conexión de Terres de l'Ebre con el Camp de Tarragona y con la ciudad de Barcelona; aumentará el número de trenes entre la estació del Camp y Barcelona, y también abre la posibilidad de conectar directamente el Camp de Tarragona con la futura estación del AVE del aeropuerto del Prat. Pero con este proyecto se evidencia la descoordinación entre Gobierno de España, ayuntamientos y este Gobierno que usted representa. La entrada en servicio de la variante de Vandellòs es inminente. Bueno, era inminente en el 2017, era inminente en el 2018, ahora es inminente este año y a lo mejor es inminente también en el 2020. Pero, bueno, tendrá unos efectos evidentes. Por una parte, la declaración de impacto ambiental obliga a desmantelar un tramo de vía entre Hospitalet y Salou; eso es un hecho. Por otra parte, es previsible que de los trenes que van de Valencia a Barcelona muchos o la mayoría dejarán de pasar por la estación de Tarragona ciudad y pasarán por la estació del Camp de Tarragona; es decir que la estación del AVE de Tarragona tendrá mucha más relevancia que actualmente. Pero ¿esto cómo afectará a los usuarios? Pues aquí aparecen las preguntas: ¿disminuirá la frecuencia de trenes entre Tarragona ciudad y Barcelona?; ¿disminuirá el número de trenes entre Salou, Tarragona, Altafulla, Torredembarra y Sant Vicent de Calders?; ¿estos municipios perderán movilidad ferroviaria o bien se mirará de aprovechar la descongestión que producirá, que vendrán menos trenes de Valencia, para mejorar estas frecuencias? Y si faltaba un poquito de complejidad, tenemos el tercer raíl, que también se está ahora implantando y habrá que mirar cómo afectará a los usuarios, a los pasajeros, entre Tarragona y Barcelona. Además, tenemos rodando por aquí el tema del tren tram, del que todavía no hemos hablado y del que poco sabemos. Este Gobierno tiene en sus manos contestar estas preguntas y buscar soluciones, es su responsabilidad. Su Gobierno debe de tener preparado un plan de transporte alternativo para cuando se interrumpa la línea que viene de Cambrils hacia Tarragona; debe garantizar una movilidad de calidad entre Cambrils, Salou y Tarragona el día siguiente de que desaparezca el tren de la costa. Este inexistente plan de transporte tendría que contar también con el tercer raíl, y cómo afectará a esta movilidad. Su Gobierno, señor Calvet, debería tener muy claro cómo tiene que ser el transporte público en el Camp de Tarragona; debería tener ya muy bien definido el famoso tren tram. Pero esto no parece una prioridad para este Gobierno. Su Gobierno debería haber solicitado el traspaso de las infraestructuras que dejarán de estar en uso; debería haber redactado el proyecto del sistema tranviario; podría haber iniciado la licitación de las obras; podría haber comprado los trenes, los vehículos, el tranvía en sí. Nada de esto se ha hecho. Y yo le pregunto, conseller Calvet, sobre el tren tram: ¿cuándo se podrán licitar las obras del tren tram?; ¿en qué estado de abandono quedarán los terrenos desde que se desmantelen las vías hasta que empiecen las obras del tranvía?; ¿cuánto tiempo estarán? Y, por cierto, ¿ya se han solicitado los terrenos, o no? ¿Cuándo se va a pedir este traspaso? ¿Se va a pedir el traspaso de la línea sin desmantelar o de los terrenos una vez liberados? Otra pregunta: ¿cuánto tarda en fabricarse un tranvía, el vehículo? ¿Cuándo podremos ver un tranvía circular por Tarragona? Y mientras esperamos el tranvía, sin un plan de transporte alternativo, ¿será suficiente con ajustar horarios y frecuencias de trenes? Porque si es tan necesario un tren tranvía para el Camp de Tarragona cómo es que no hay un plan de transporte ambicioso para cubrir las necesidades, tal y como estamos reclamando, que justifiquen el tren tram. Pero vamos a dejar el tren tram un momento de lado. El caso es que la estació del Camp de Tarragona del AVE ganará importancia, como he dicho antes, y eso agravará un problema que en Tarragona conocemos muy bien: que la estació del Camp está allá, al camp. Y ¿cómo se llega a esa estación, a esa estación del AVE? Pues hay varias maneras. Una primera manera es coger un taxi, pero resulta que Tarragona es de las ciudades con el taxi más caro. Otra manera es coger el vehículo privado o que te lleve un familiar o un amigo, o, si no, te dejas el sueldo en el aparcamiento de la estación, que tampoco es barato. Otra opción es dejar tirado tu vehículo en el arcén de la carretera con el riesgo que eso puede traer para el viajero y para el tráfico. Después está el recurso de ir en autocar, que aumenta considerablemente el tiempo de viaje, porque el autocar no está coordinado con los horarios de los trenes, es poco fiable; por lo tanto, tienes que anticiparte mucho para el transporte en autocar. Señor Calvet, se lo aseguro, es más fácil ir a Madrid que a la estación del AVE desde Tarragona. Y ¿qué debe hacer ahora su Gobierno con el tema de la estación del AVE?, porque la estación del AVE está donde está, ya no se puede modificar. Debe mejorar la conexión entre las estaciones de Tarragona ciudad y la del Camp de Tarragona, y es imprescindible que sea una conexión ágil, suficiente y fiable. Debe modificar la situación del taxi con una unificación del servicio de taxis en todos los municipios del Camp de Tarragona; no puede ser que el taxi que te lleva al AVE no pueda recoger pasajeros de vuelta y tenga que volver de vacío obligatoriamente. Debe también iniciar negociaciones para habilitar zonas de aparcamiento gratuito o al menos a un precio asequible, con capacidad suficiente en las proximidades de la estación. Este Gobierno debe crear una ATM de Tarragona, el àrea metropolitana de transport, para optimizar los recursos públicos en transporte. Su Gobierno debe iniciar negociaciones con el Gobierno de España y planificar nuevos servicios tipo Avant para que conecten el AVE de Tarragona con la futura AVE del Prat. Y, por último, otra pregunta, otra sugerencia. Usted debe garantizar una frecuencia de trenes necesaria para los usuarios entre las estaciones de Salou, Tarragona ciudad, Altafulla, Torredembarra, Sant Vicenç y Barcelona. Todo esto es competencia de su Gobierno, señor Calvet, y, por tanto, es su responsabilidad. Y como este Gobierno no quiere o no sabe gestionar un tema como el transporte en Tarragona, un tema que afecta directamente a los ciudadanos, a la economía, a la conexión territorial de nuestros municipios; como su Gobierno, por priorizar el proceso independentista, ha aparcado literalmente los intereses y problemas reales de los catalanes permitiendo que las malas relaciones con los distintos gobiernos de España afecten a la acción de gobierno. Por todo esto, ahora, les toca a los catalanes pagar las consecuencias –las consecuencias de la irresponsabilidad o la falta de liderazgo, no lo sé–, peregrinando al AVE, dejándonos los cuartos en el parking, sufriendo una falta de previsión cuando funcione la variante o no sabiendo si algún día habrá tren tram o no. Y por mi parte dejo mi primera intervención para la segunda. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per a la resposta té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, senyor Damià Calvet.
Gràcies, president. Conseller, diputades i diputats..., senyor diputat, la veritat és que no sé ben bé per on agafar la seva intervenció; jo suposo que la seva intervenció té més a veure amb el fet de que és candidat a la ciutat de Tarragona i que demà té un debat sobre mobilitat que amb una altra cosa, però en tot cas l'hi respecto. Vostè ha fet una intervenció en què posa de manifest alguns dubtes sobre mobilitat al Camp de Tarragona..., bé, que entenc que és més per desconeixement que una altra cosa, que ho pregunta en veu alta aquí en el Parlament, al conseller de Territori i Sostenibilitat. En tot cas, jo intentaré respondre-li tot dient també prèviament que m'ha fet moltes preguntes que corresponen més aviat al Govern de l'Estat, i ho sap perfectament, sap perfectament que han fet preguntes al voltant d'Adif, de Renfe, del Ministerio de Fomento, amb el que nosaltres ens intentem coordinar, però que jo podré respondre en tant que tenim aquesta voluntat de coordinació i de, efectivament, donar resposta als ciutadans, però que la resposta última no està en cap cas a les meves mans, no? Deixi'm començar dient-li que una de les coses que ha dit..., diu: «Vostès haurien de crear una ATM al Camp de Tarragona; és que l'ATM al Camp de Tarragona ja existeix. Si vostè posa en el Google «ATM Tarragona, podrà entrar en una plana que es diu «ATM Camp de Tarragona i en què veurà, doncs, que efectivament hi ha, en fi, tota una sèrie de serveis coordinats. I he de dir que l'ATM té una seu física i té unes persones, doncs, que la porten, que la gestionen, i que el que fa és integrar els serveis de bus urbà, de bus interurbà i de serveis ferroviaris d'unes rodalies Tarragona que va crear el Govern de la Generalitat en funció de les poques competències que tenim, amb aquell traspàs fake que ens va fer el Govern de l'Estat fa deu anys, però que malgrat tot l'hem estirat tant com hem pogut i hem pogut crear dues línies de rodalies a Tarragona. Aquesta institució, aquest consorci, aquesta ATM del Camp de Tarragona transporta aproximadament –ho dic perquè tingui aquesta informació i, en tot cas, la pugui utilitzar al seu debat de demà com a candidat o com a número 6 de la llista de Ciutadans a Tarragona– uns 21 milions de passatgers l'any –aquestes són xifres del 2018–, dels quals la major part són dels transports urbans de Tarragona, competència de la ciutat. La resta de transports, doncs, formen part de les línies interurbanes, de les quals sí que són plenament competència del Govern de la Generalitat en la seva coordinació. També, doncs, tenim els autobusos exprés. I també tenim en aquesta coordinació de l'ATM del Camp de Tarragona, almenys a nivell numèric, la gestió d'aquestes dues línies de rodalies, que, per cert, diguéssim, en voldríem molts més de serveis de rodalies. Però això va lligat a l'altra part de la seva intervenció, en la que ha començat, i que és un tema que no és nou, és un tema que efectivament fa molts anys que en parlem, no?, que és tot el que fa referència precisament a la variant de Vandellòs - l'Hospitalet de l'Infant –més aviat és l'Hospitalet de l'Infant, no Vandellòs, eh?; tot i que el terme municipal és el mateix, físicament és l'Hospitalet de l'Infant–, fins al que anomenem «el nus de Vila-seca, que és aquest gran nus ferroviari en el que conflueixen diverses línies. Clar, aquesta variant fa molts i molts anys que està, primer, pendent que s'executés la seva infraestructura, tot i que hi havien reserves urbanístiques, inclús alguna esplanada, abans de l'AP-7 –imagini's si fa anys que hi havia previsió de fer aquesta variant ferroviària–, i que ha estat executada en la seva totalitat, eh?, fa relativament poc temps. De fet, quan vostè agafa el cotxe per l'AP-7 i va cap a les Terres de l'Ebre, ja tan sols traspassant, doncs, Tarragona i entrant en aquest entorn de Salou, Cambrils, l'Hospitalet de l'Infant, veu una sèrie de viaductes i després veu una sèrie inclús d'estacions, d'infraestructures que estan acabades al cent per cent. Són, una mica, unes estacions i unes infraestructures fantasma perquè sí, efectivament, doncs, de trens encara no en passen. I nosaltres ens preguntem, com vostè, quan passaran els trens. I ho hem preguntat als governs del PP i ho preguntem ara també als governs socialistes, i ho he preguntat en primera persona al president..., perdó, «al president: al ministre de Fomento, i ho he preguntat en primera persona –«primera persona vull dir que ho he preguntat jo mateix– al secretari d'estat, i ho hem preguntat als alcaldes i a les alcaldesses dels municipis directament afectats... I tant és així i tant ho hem preguntat i tant hi hem insistit que el dos mil... –no em vull equivocar–, el 2018, el que aleshores era secretari d'Infraestructures i Mobilitat, sota el 155 encara, eh?, però en tot cas exercint, diguéssim, les seves funcions, va aconseguir una cosa bastant innovadora en tot el que és la planificació dels serveis ferroviaris al nostre país, que va ser posar d'acord diversos municipis i Govern de la Generalitat –per tant, banda catalana–, en tot el que representa precisament aquesta planificació i prestació de serveis ferroviaris al Camp de Tarragona. I això dic que és bastant inaudit perquè costa, costa posar a tothom d'acord, eh?, perquè cada municipi de vegades té interessos contraposats. Però vam fer una feina, que vostè em reclamava ara, de coordinació, de lideratge; doncs la vam fer, senyor diputat, la vam fer. I vam aconseguir signar un acord que es diu «l'Acord pels serveis ferroviaris al Camp de Tarragona: alcalde de Tarragona, del PSC; alcalde de Reus, de Junts per Catalunya; alcalde de Vila-seca i de Salou, de Junts per Catalunya; alcaldessa de Cambrils, d'Esquerra Republicana. Forces polítiques diferents, alcaldes i alcaldesses, Govern de la Generalitat, vam signar un paper que deia: «Els serveis ferroviaris al Camp de Tarragona s'han de desenvolupar d'aquesta manera. I no era una manera inventada, era una manera contrastada, contrastada amb el know-how, amb el coneixement del departament, de l'ATM del Camp de Tarragona –que existeix i vostè em deia que l'havíem de crear, però ja existeix–, amb tot això vam fer aquest pla de serveis al Camp de Tarragona. Què és el que ha de passar per poder-se aplicar? Que entri en funcionament la variant de l'Hospitalet de l'Infant al nus de Vila-seca. No tenim resposta de quan entrarà en funcionament, però per si de cas vam enviar aquesta planificació al Ministerio de Fomento, que va tenir la callada per resposta. Però com que som pesats, insistents i sabem molt bé quin és el tipus de servei ferroviari que necessita el Camp de Tarragona, doncs jo no he parat –i quan dic «jo no he parat vol dir jo personalment, però també el secretari d'Infraestructures, que ens acompanya, el senyor Isidre Gavín, i tot el seu equip– per aconseguir que al Ministerio de Fomento es rebés aquesta informació i poguéssim, ara sí, coordinar efectivament el que és l'entrada en funcionament de la variant, el desmantellament –perquè està, efectivament, en l'informe o en l'estudi d'impacte ambiental– de la via de la costa i la creació d'un servei de transport públic útil per a la gent. A nosaltres no ens agradaria gens que entrés en funcionament la variant i que immediatament s'iniciés un desmantellament –aquesta és la terminologia que fa servir l'estudi d'impacte ambiental del mateix projecte de la variant– i que aleshores haguessin de passar en l'ínterin, doncs, temps sense saber què fer amb els terrenys –que són d'Adif, o almenys són reserva d'Adif, i que hem de saber què fer-ne– i el mateix tractament que fa cadascun dels ajuntaments, i finalment que puguem implantar efectivament un servei que en diem «tren tram, perquè en el que estem pensant és en un servei ferroviari lleuger, eh?, un servei ferroviari que pugui fer aquests trajectes més urbans, interurbans, pugui entrar a la ciutat de Tarragona... Tot això ho tenim definit. Hi insisteixo, vam enviar-ho al Ministerio de Fomento entre diverses institucions –n'he anomenat sis: cinc ajuntaments i el Govern de la Generalitat–, la callada per resposta... Però en tot cas, fa relativament poc –parlo de memòria, però això deu ser fa dos mesos, entre un mes i mig i dos mesos–, vam aconseguir que efectivament, després de molta insistència, doncs el Ministerio de Fomento..., organitzéssim, entre el Ministerio de Fomento i el Govern de la Generalitat –ho vam fer a Madrid, al mateix Ministerio de Fomento–, una cimera. Això és el que vaig demanar jo en una visita que vaig fer a Salou al desembre, davant la incertesa de tot això que li estava dient: quan entrarà en funcionament, què passa amb els terrenys, què passa amb el desmantellament... Vaig dir: «Escolti, prou. Necessitem fer una cimera de totes les parts. La part catalana ja ens hem coordinat –sota aquest lideratge que vostè em reclamava però que nosaltres hem exercit–, i vam aconseguir la cimera. La cimera la vam fer, hi insisteixo, fa com a molt dos mesos, en una reunió al Ministerio de Fomento amb el secretari d'estat, el senyor Pedro Saura. I d'aquesta reunió esperem obtindre'n resultats, esperem que efectivament l'Estat ens doni resposta al voltant de quan començaran a passar els trens –sembla ser que ara encara estan fent proves de seguretat, però no tinc una resposta certa al voltant de quan començaran a passar trens; això l'hi hauria de preguntar al president de Renfe o al ministre de Fomento– i de quina manera podem coordinar que el desmantellament vagi perfectament coordinat –aquesta és la paraula– amb la instal·lació, amb l'habilitació d'un sistema de transport públic ferroviari lleuger. Un sistema que nosaltres volem planificar i explotar, primer, urbanísticament des de la Direcció General d'Urbanisme, amb un pla director urbanístic, però després a través de Ferrocarrils de la Generalitat, com a empresa model de gestió dels serveis ferroviaris. I per això l'empresa Ferrocarrils de la Generalitat ja està fent un estudi informatiu i un estudi d'impacte ambiental d'aquest tren tram que vostè reclama amb lideratge del Govern de la Generalitat i que nosaltres, aquest lideratge, insisteixo que el tenim i l'exercim. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Per a la rèplica té la paraula el diputat senyor Francisco Javier Domínguez.
Gracias, presidente. Claro que no voy a negar que se están haciendo cosas, solo faltaría. Claro que hay transporte interurbano, no lo voy a negar, esto. ¿Pero cubre todas las necesidades? Ha hablado de que le estaba pidiendo responsabilidades de temas que no son competencia nuestra. Naturalmente, las responsabilidades del ministerio son del ministerio, y de la variante no le voy a pedir a usted explicaciones, porque no es competencia suya, y tampoco voy a defender los retrasos de veinte años en la variante. Pero las responsabilidades y las competencias de este Gobierno son de su Gobierno, y yo hablaba de estas. Si me ha respondido alguna de las cosas, que se está avanzando en la buena dirección, pues me parecerá perfecto, pero a mí lo que me interesa es qué hacer con la movilidad después de la variante, y con el taxi, que tampoco me ha contestado. Electoralismo. Bueno, yo le aconsejo que si se informa sobre mi agenda y sobre mis actividades se informe correctamente, porque no voy de número 6. Y sí, es verdad, tengo un debate el viernes, de dos; tengo un debate el viernes, pero también lo tuve la semana pasada, y además este tema no es la primera vez que ha salido aquí en comisión: ha salido en comisión varias veces, en varias comparecencias suyas, y ha dado explicaciones, les hemos hecho preguntas... Por tanto, hoy sale, igual que saldrá de aquí a poco tiempo, si ustedes no avanzan en el trabajo que tienen que hacer. [[Aplaudiments.]] Yo solo quiero recordarle las cuestiones importantes en Tarragona. Primero, trabajen ya en el tren tram. Piensen lo que hacer con la línea, con los terrenos; preparen el proyecto y licítenlo; compren los vehículos, porque me parece que no se tarda dos días en fabricar..., o sea, más vale tenerlos encargados con tiempo, porque en El Corte Inglés no los venden. Han tenido veinte años para pensarlo, y no hace falta esperar veinte años más. Segundo punto: trabajen por un plan alternativo de transporte, porque se irá desmantelando la vía, pero habrá un momento que dejarán de circular los trenes, y ese plan de transporte tiene que estar perfectamente «apamado antes de que venga el tren tram, porque el tren tram no se hace en dos días. No esperen a que entre en servicio la variante, preparen ya el plan alternativo, y no nos tengan esperando hasta que venga el tren tranvía. Y tercero: trabajen por mejorar el acceso a la estación del AVE. Si vas en coche, que puedas aparcar fácil; si vas en autobús, que sea fiable y rápido. Desde Tarragona y Reus como principales poblaciones, pero también desde Cambrils, desde Salou, desde Vila-seca o desde Valls. Que tenga paradas en puntos estratégicos como, por ejemplo, en Tarragona, que el autobús pueda parar delante de la estación de tren para conectar perfectamente la estación de tren de la ciudad con la estación de tren del AVE. Y, si vas en taxi, que mejoren las prestaciones, porque no ha hablado de la unificación del taxi; que si vas en taxi, que también puedas volver en taxi, no es normal que un taxi tenga que volver vacío desde la estación. Y, para acabar, le recuerdo que a estas deficiencias de previsión que usted pone en duda hay que sumarles los retrasos y los sobrecostes de otros proyectos de su Gobierno, como es la línea 9 del metro y la T-Mobilitat, que puede ser que en este caso ayudara algo al tema tarifario. Pero ¿por qué nombro estos dos proyectos? Pues para que no me ponga como excusa que no tenemos competencias o que no tenemos presupuesto o financiación suficiente. Si ha habido retrasos y sobrecostes, pues por ahí podría venir la financiación. Su Gobierno, señor Calvet, tiene competencias. Su Gobierno no las ejerce con eficacia. Este Gobierno, su Gobierno, señor Calvet, tiene la responsabilidad de ejercerlas. Y Ciudadanos –para acabar– siempre hemos defendido el transporte público, Ciudadanos defendemos los consensos del territorio y Ciudadanos siempre –siempre– trabajará para resolver los problemas de todos los catalanes, los reales. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per a la rèplica, té la paraula el conseller senyor Damià Calvet.
Gràcies, president. Conseller, diputades i diputats... Senyor diputat, en fi, ha estat una reiteració de la primera intervenció, molt focalitzada al fet que és el número 2 –perdoni, no el número 6, però–, en tot cas, molt focalitzada en aquest debat que té demà sobre mobilitat i en el que podrà dir coses que ha après en aquest Parlament com, per exemple, que existeix l'ATM del Camp de Tarragona, eh?, que vostè deia: «L'hem de crear! Doncs existeix i trasllada 21 milions de persones a l'any i tenim ingressos de 6 milions i mig d'euros. Tot això són dades que podrà fer servir en el seu debat de demà. En tot cas, li reitero que nosaltres, efectivament, estem molt pendents de l'entrada en funcionament de la variant –com no pot ser d'altra manera–, però no ho fiem tot a que entri en funcionament la variant per després començar a fer coses. Hem fet el pacte amb aquestes institucions que abans li deia, estem treballant en l'estudi informatiu i no tan sols estem ja treballant en aquest estudi informatiu, sinó que hem desenvolupat no tant un pla –com vostè diu– «alternatiu sinó un pla complementari –un pla complementari–, perquè fixi's que, quan entri en funcionament la variant, de serveis de rodalies i regionals sobre la variant en continuaran passant, és més, augmentaran. Farem servir la variant, amb planificació del Govern de la Generalitat, perquè hi hagi més R16..., Trens Dignes, se'n recorda?, Terres de l'Ebre, eh?, en què degut al mal funcionament de Renfe vam haver de suplementar..., posant diners de pressupost del Govern de la Generalitat, perquè els trens entre Barcelona i València paressin a l'Aldea i poguessin fer-los servir, entre cometes, de regionals. Tot això ho ha fet el Govern de la Generalitat amb aquest lideratge que vostè reclama i nosaltres exercim. I no tan sols tindrem més R16 sinó que també tindrem, doncs, alguns serveis més dels regionals ordinaris. I, per tant, a banda del servei ferroviari pròpiament dit, complementat amb què? Complementat amb serveis de bus, amb serveis de bus que ja existeixen i que volem, doncs, que acabin de travar el transport públic al Camp de Tarragona. Estem parlant de serveis de bus entre les ciutats i també entre les ciutats i l'estació. I faig un apunt amb l'estació. Efectivament, l'estació del que s'anomena avui dia l'«estació del Camp de Tarragona, doncs, tindrà més serveis. L'estació del Camp de Tarragona està ubicada en un lloc que, efectivament, és la línia cap a Lleida i el corredor central, no?, i això és així i està allà físicament i, per tant, va ser la decisió que en el seu moment es va prendre. Però vostè sap que en la planificació de tot el que és el sistema ferroviari del Camp de Tarragona, no nostre, ja de l'Estat –en tot cas nosaltres la recolzem i l'exigim– hi ha una segona estació: l'estació central. L'estació central que se situa –aquesta sí– sobre la mateixa variant i, per tant, sobre lo que és estrictament Corredor Mediterrani, més propera a l'aeroport i, per tant, ha de fer aquest enllaç amb l'aeroport, de manera que l'aeroport de Reus es pugui, doncs, connectar més ràpidament i de manera més eficient amb l'aeroport de Barcelona i també amb l'aeroport de Girona; per tant, sistema aeroportuari català. Vam tenir una alerta ara fa uns mesos quan el comissionat de l'Estat pel Corredor Mediterrani va dir en una entrevista –em sembla que va ser en un mitjà de Tarragona– que l'estació del Camp de Tarragona, perdó, l'estació central, que no estava... que ni está ni se la espera, va venir a dir. I nosaltres ja..., ràpidament jo vaig fer declaracions i el secretari també vam dir: «No, no; l'estació central forma part indiscutible d'aquest servei ferroviari al Camp de Tarragona. Està en l'acord que vam signar els cinc ajuntaments de diferents colors polítics i el Govern de la Generalitat, i, per tant, exigim que continuï estant planificada i exigim que hi hagi un projecte, i exigim que es posi en marxa. I, aquesta estació, una vegada es posi en marxa, ajudarà molt a travar millor tot el servei ferroviari al Camp de Tarragona. Per tant, l'ATM del Camp de Tarragona existeix, l'ATM del Camp de Tarragona funciona: busos urbans, busos interurbans, servei ferroviari... Molt atents als deures del Govern de l'Estat respecte a la variant, l'entrada en funcionament de la variant; servei complementari de busos i exigència respecte al que encara no està planificat, però que ha de formar part d'aquest sistema de transport públic al Camp de Tarragona, com, per exemple, aquesta estació central. Aquest és el lideratge que exerceix el Govern de la Generalitat, un Govern que governa en el camp del transport públic des del Departament de Territori i Sostenibilitat i des de l'ATM del Camp de Tarragona. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. I ara, no havent-hi cap més punt a l'ordre del dia, s'hauria d'aixecar la sessió, però gràcies a la cortesia –que agraeixo molt especialment– del president del Parlament, Roger Torrent, jo que, com saben vostès, també deixo aquesta institució en els propers dies, m'agradaria, doncs, fer un comiat –molt breument, no es preocupin– i els voldria dir només tres coses. La primera de todas, muchas gracias a todos los diputados con los que he compartido todos estos años en el Parlament y con los que he trabajado, sean de mi formación política sean de cualquier otra, y creo que hemos construido cosas buenas a pesar de los momentos difíciles que hemos vivido. Gracias también a mis compañeros diputados de la Mesa del Parlament; gracias a todos los trabajadores de esta institución, que son los que hacen que cada día pueda funcionar. Disculpas, también, si alguna vez no he estado a la altura de las circunstancias –he intentado estarlo siempre, pero seguro que alguna vez no lo he conseguido. Y, sobre todo y, por último, un deseo especial de suerte y aciertos para todos ustedes, porque su suerte y sus aciertos son la suerte y los aciertos de todos los ciudadanos de Cataluña. Y ahora sí... Ara sí, moltes gràcies. S'aixeca la sessió. [[Aplaudiments perllongats.]]