Spoštovane kolegice in kolegi, dober dan! Prosim, da zasedete svoja mesta. Pričeli bomo 38. izredno sejo, ki sem jo sklical na podlagi drugega odstavka 58. člena in drugega odstavka 60. člena poslovnika. Obveščen sem, da so nekateri kolegi zadržani. To so kolegi Battelli, dr. Brenik, dr. Bajuk, kolegi Jakič, Kebrič, Mamić, Merlo, Partljič, Pucko, Vnučec, Feri Horvat in kolega Trofenik za začetek seje. Najprej bomo določili dnevni redi. Predlog dnevnega reda je pripravljen skladno z drugim odstavkom 58. člena poslovnika, prejeli ste ga včeraj, 29. decembra. Predlogov v zvezi z dnevnim redom nisem prejel, zato bi lahko državni zbor odločil o njem. Zboru torej predlagam, da za današnjo sejo določi dnevni red z eno točko dnevnega reda. Prosim, da preverite svoje glasovalne naprave. Ne vidim problemov v zvezi s tem, zato lahko preidemo na določitev dnevnega reda. Glasujemo o dnevnem redu. 64 navzočih, 61 za in nihče proti. [[Za je glasovalo 61.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je dnevni red sprejet. Prehajamo na 1. TOČKO DNEVNEGA REDA - OBRAVNAVO ZAHTEVE ZA RAZIPS NAKNADNEGA ZAKONODAJNEGA REFERENDUMA O ZAKONU O IZVRŠITVI 8. TOČKE ODLOČBE USTAVNEGA SODIŠČA REPUBLIKE SLOVENIJE. Državni zbor je 25.11.2003 sprejel zakon o izvršitvi 8. točke odločbe ustavnega sodišča. Skupina 30 poslank in poslancev je 2.12.2003 na podlagi 90. člena ustave in 12. člena zakona o referendumu in ljudski iniciativi vložila zahtevo za razpis naknadnega zakonodajnega referenduma o navedenem zakonu. O zahtevi je državni zbor odločal na seji 9.12.2003 in menil, da je vsebina zahteve za razpis naknadnega zakonodajnega referenduma o zakonu o izvršitvi 8. točke odločbe ustavnega sodišča Republike Slovenije v nasprotju z ustavo Republike Slovenije, predvsem z njenim 1., 2., 13., 14. in 15. členom, in da bi z zavrnitvijo tega zakona nastale protiustavne posledice v smislu kršitve navedenih členov ustave. Zaradi navedenega je državni zbor zahteval, da o tem odloči ustavno sodišče. To je s sklepom 22.12.2003, ki ga je državni zbor prejel dva dni kasneje, prej navedeno zahtevo državnega zbora zavrglo. Državni zbor zato v skladu s prvim odstavkom 22. člena zakona o referendumu in ljudski iniciativi v roku 7 dni po prejemu te odločbe razpiše naknadni zakonodajni referendum. V ta namen je odbor za notranjo politiko pripravil predlog odloka o razpisu naknadnega zakonodajnega referenduma. Predsedniku odbora, kolegu Lavrincu, dajem besedo. Predsednik Lavrinc, želite besedo? Prosim.
Gospod predsednik, če bodo kolegice in kolegi pristali na to, da slišijo ustno poročilo in da jim preberem tudi tisto, kar je v odloku o razpisu naknadnega zakonodajnega referenduma pomembno, potem je v redu. Sicer bi pa predlagal, da se počaka toliko časa, da se to poročilo, vključno z odlokom, pripravi. Treba je vedeti, da je odbor sejo končal komaj pred pol ure.
Zahteva kdo, da prekinemo, dokler ne dobimo predloga odloka na klop? Ali lahko damo vseeno predsedniku? Prosim? Ne moremo. Potem bom odredil odmor, dokler pristojne službe ne bodo na klop razdelile predloga odloka. Do takrat prekinjam sejo. Službe pa prosim, da kolikor je mogoče hitro [[...]]Pet minut pred nadaljevanjem seje vas bom o tem obvestil.
Sejo bomo nadaljevali čez pet minut. Kolegice in kolege vabim v dvorano. Poročilo odbora za notranjo politiko se pravkar deli na klop, tako da so izpolnjeni postopkovni pogoji za nadaljevanje seje. Ob 10 in 27 minut bom torej nadaljeval sejo. Vse kolege in kolegice pa vabim v dvorano.
Kolegice in kolegi, še enkrat vse vljudno vabim v veliko razpravno dvorano. Nadaljevali bomo sejo, smo pri edini točki dnevnega reda, pri zahtevi za razpis naknadnega zakonodajnega referenduma o zakonu o izvršitvi 8. točke odločbe ustavnega sodišča. Zdaj bom dal besedo predsedniku odbora. Kolega Lavrinc bo dobil besedo, potem predstavniki poslanskih skupin in kolegice in kolegi. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Kolegice in kolegi! Pred vami je kratko poročilo o seji delovnega telesa, to je odbora za notranjo politiko, k zahtevi za razpis naknadnega zakonodajnega referenduma o zakonu o izvršitvi 8. točke odločbe ustavnega sodišča. Torej, na43. nujni seji, danes ob 9. uri zjutraj se je odbor sestal, obravnaval to zahtevo, ob tem smo imeli pripravljen tudi material, torej v obliki osnutka odloka. Pripravila ga je naša služba, služba odbora. Diskusija je bila kratka, to moram povedati, predstavniki pobudnikov zahteve so ponovno, ampak na kratko razložili razloge, zakaj so zahtevali ta referendum, in predlagali kot možen datum izvedbe referenduma 22. februar 2004. Predstavnik vlade je najprej uvodoma obrazložil, zakaj pravzaprav se je z odločitvijo o tem odloku odlagalo oziroma zakaj se je poskušala najprej ustavna presoja tovrstne pobude. Tudi razprava predstavnice zakonodajno-pravne službe je bila kratka in je povedala, da k predlogu odloka nima pripomb. V razpravi članov odbora pa so seveda prevladovale tiste treznejše - nekaj, seveda, je bilo tudi takih, bolj vznesenih -, diskusija pa je bila kratka in na koncu lahko ugotovim, da je odbor sprejel predlog, ki vam ga ponuja danes v sprejem, to je predlog odloka, po katerem bi se razpisal naknadni zakonodajni referendum, in sicer tako - če pogledate na tretji strani -, da se ta opravila začno 9. januarja, da se glasovanje na referendumu izvede v nedeljo, 22. februarja. Vprašanje, ki bo na referendumu, je tudi že znano, in se glasi: "Ali ste za to,da se uveljavi zakon o izvršitvi 8. točke odločbe ustavnega sodišča Republike Slovenije, sprejet v državnem zboru 25.11.2003?" To pa je tudi vse, kar mislim, da je treba ob tem vedeti. Hvala lepa.
Želi besedo predstavnik vlade? Prosim.
Spoštovani gospod predsednik, kolegice in kolegi! Dovolite mi samo nekaj dodatnih pojasnil oziroma opozoril v zvezi s problematiko, ki jo danes obravnavamo. Kot je znano, tehnični zakon določa krog upravičencev do izdaje odločb nekoliko ožje, kot pa to narekuje odločba ustavnega sodišča, njena 8. točka. Tehnični zakon je v tem smislu selektivnejši. Določa, da v njegov krog upravičencev ne pridejo tisti, ki so pridobili dovoljenje za bivanje na podlagi olajšav oziroma kot družinski člani. Odprava tehničnega zakona, ki sicer na ustavno korekten način - tako je tudi ustavno sodišče v obrazložitvi zapisalo - določa način izvršitve 8. točke, bi vendarle pomenila širitev kroga upravičencev in na ta način obveznost izdajanja odločb tudi tistim, ki jih je tehnični zakon izključil in nekako preusmeril na sistemski zakon, ki terja kriterialen pristop in tudi individualno ugotavljanje pogoja dejanskega bivanja. Tehnični zakon torej izključuje vse tiste, ki enkrat že niso dokazali v upravnem postopku, da so dejansko bivali v Sloveniji. Referendumska odprava tehničnega zakona pomeni torej širitev kroga upravičencev. Zdelo se mi je prav to posebej pojasniti, še posebej zaradi tega, ker smo v razpravah, ki smo jih imeli poprej, velikokrat slišali, predvsem s strani predlagateljev referenduma, zahtevo po selektivnosti. Prav to selektivnost v smislu izključitve kategorij, ki še niso dokazale svojega dejanskega bivanja v Sloveniji, je pri tem bistveno poudariti. Drugo. Državni zbor je ob zahtevi za presojo ustavnosti navrgel celo vrsto argumentov, zakaj bi takšen referendum, o kakršnem je danes tu govora, povzročil protiustavne posledice. Ti argumenti še vedno stojijo; ne kaže jih obširneje ponavljati, ker je državni zbor z njimi seznanjen. Pomembnoje le to, da je bilo izrecno poudarjeno kot argument, da se na referendumu ne more odločati o človekovih pravicah in da se na referendumu ne more odločati in izjasnjevati o tem, ali izvršiti odločbo ustavnega sodišča ali ne. Zato je s tega vidika odločitev o razpisu referenduma vsaj problematična. In še tretje. Ustavno sodišče je tokrat v obrazložitvi v 24. in 25. točki izrecno zapisalo - in sedaj o tem ni nobenega dvoma več -, da je odločbe treba izdajati ne glede na to, ali se zakon sprejme ali ne. Celo več, da bi jih bilo treba izdajati tudi v času postopka sprejemanja tega zakona. Odločbe bo torej treba izdajati. Postavlja se zares veliko vprašanje smiselnosti - tudi ustavno sodišče o tem v obrazložitvi posebej govori - referenduma v razmerah, ko se izdajajo odločbe, in spraševati ljudi o tem, ali tehnični zakon potrditi ali ne, medtem ko se na drugi podlagi, torej na podlagi ustavne odločbe, neposredno že uresničuje v bistvu na nek način tudi zakon; in to celo ne v njegovem ožjem, ampak celo v bistvenemširšem okviru. Ta tri vprašanja vam dajem v razmislek v zvezi z današnjo odločitvijo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Od poslanskih skupin je najprej prijavljena poslanska skupina Slovenske nacionalne stranke. Boste vi, kolega Peče? Prosim.
Spoštovani navzoči. V poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke smo na začetku za nekaj trenutkov celo oklevali, ali naj povemo svoje stališče ali ne. Gre predvsem za posledico po eni strani individualnih po drugi strani kolektivnih groženj, ki smo jih v zadnjem obdobju seveda dobivali tako poslanci kot institut poslanske skupine. Po drugi strani pa je potrebno povedati, da je grožnja, ki je v tem trenutku nad Republiko Slovenijo, seveda veliko večja; predvsem grožnja v smislu nedorečenosti, finančnih posledic, delovanje vlade Republike Slovenije okoli vprašanja samoizbrisanih in pa seveda vprašanje smisla slovenske vlade, njene labilnosti po eni strani do sodne veje oblasti, po drugi strani do različnih predstavnikov evropskih institucij in v končni fazi tudi do posameznih marginalnih skupin. Dejstvo je, da se je slovenska vlada po naši oceni začela zelo labilno obnašati in je pripravljena v zameno za nasmešek ali pa pohvalo s strani kogarkoli spreminjati po eni strani lastno zgodovino, po drugi strani preteklost in po tretji, najpomembnejši strani seveda tudi slovensko zakonodajo in slovenski bit. Po naši oceni bi oziroma je bil namen vlade Republike Slovenije tudi izničenje različnih oziroma osamosvojitvenih aktov, za katere je naša država dobila pohvalo tako s strani različnih evroinstitucij kakor s strani Organizacije združenih narodov. Zato se nam zdi toliko bolj brezpredmetno, da ravno nekaj dni po rojstnem dnevu naše države, ki smo ga vsi tako opevali in govorili, kako pomembno in kvalitetno je bivanje v Republiki Sloveniji, ki ima ustvarjene pogoje za bivanje, ki ima kvalitetne zakone, le-te spreminjati in se prilagajati vsaki posamezni zahtevi najsibo tako ali drugače neutemeljena. Po naši oceni, po oceni Slovenske nacionalne stranke, je vprašanje samoizbrisanih seveda vprašanje, ki je namenjeno izključno zadovoljevanju gmotnega položaja posameznikov, ki so v to državo vstopili ali pa vstopali iz teh ali drugačnih špekulativnih nagibov. Kar se tiče najpomembnejšega vprašanja okoli današnje točke dnevnega reda, pa moramo povedati: vsi poslanci Nacionalne stranke smo s ponosom podpisali referendumski zahtevek. Smo sodelovali v vseh fazah razprave najsibo v fazi predparlamentarne obravnave, torej s pobudami in vprašanji, ko zakona še ni bilo v parlamentarni proceduri, ali najsibo v parlamentarni proceduri, torej v okviru obeh zakonov - vsebinskega in pa tehničnega oziroma sistemskega in tehničnega. Toda vedno smo naleteli na ignorantski odnos tako s strani vlade Republike Slovenije kot s strani vladajoče večine. Ponujali in podarjali smo vam različne rešitve, predvsem v okviru tehničnega zakona, ki bi določeval, torej omejeval, in pa zakonsko opredeljeval odškodnine, njihovo višino in napeljeval na zgled v okviru zakonodaje, ki jo tadržava že pozna iz tako imenovanega postopka oziroma zakona o vojnih odškodninah. Toda nihče ni bil pripravljen niti poslušati, kaj šele komunicirati in debatirati ter spraviti zakon v tako obliko, da bi bila sprejemljiva za večjo večino v tem državnem zboru; torej, da bi se lahko izognili referendumu. S tem hočem poudariti samo to, da se je to referendumsko vprašanje ponovno odvilo na ta način kot vsi dosedanji referendumi. Torej, izključno in pa zgolj zaradi neposluha vlade Republike Slovenije in tiste velike večine v tem državnem zboru, ki ni pripravljena sprejeti na vedenje posledic svojih odločitev. Seveda, kadar ta stroj vladne večine v tem državnem zboru sprejema določene odločitve, ne da bi se zavedal njihovih posledic, pač mora na vedenje in pa naznanje vzeti tudi posledico - to je referendum. Dejstvo je, da parlamentarni manjšini v takih primerih ne preostane nič drugega. In žalostno - in kar je seveda veliko pomembnejše - je, da se je večji del dosedanjih referendumov, ki so zahtevali drugačno odločitev, kot si jo je vlada Republike Slovenije začrtovala, uspeli. To pomeni, po moji oceni in po oceni Nacionalne stranke, da bi ta slovenska vlada pač morala naprej modreje razmišljati. Torej, ne bi smela v določenih pogledih kot neke vrste traktor ali pa buldožer riniti skozi zid ne glede na posledice. In dejstvo je, da ima vsaka akcija določeno reakcijo. In referendum, ki je danes pred nami oziroma odločitev o odloku, je posledica, po moji oceni, torej nemodre akcije vlade Republike Slovenije in pa vladajoče večine v okviru tega državnega zbora, ki podpira vlado Republike Slovenije v vseh pogledih. Tudi takrat, kadar vemo, da se bomo srečali z referendumom, ki bo imel določene finančne negativne posledice, torej ceno referenduma, ki pa bo po drugi strani seveda zanemarljiva v primerjavi z odškodninami. Torej, nikakor ne moremo govoriti o finančnih učinkih referenduma in uporabljati ta argument kot argument, zakaj bi nasprotovali oziroma zakaj naj ne bi bilo referenduma. Dejstvo je, da s tem stroškom petstotih milijonov slovenskih tolarjev, približno kolikor stanejo referendumi, se bomo izognili - po nekaterih ocenah in po cenah, katerim verjamemo v Nacionalni stranki - 500 milijardam slovenskim tolarjem. Torej, če damo obe strani na tehtnico, vidimo, da tega argumenta ne moremo oziroma ne bi smeli upoštevati, kajti celo z referendumom bi prinesli državnemu proračunu v tem in v prihodnjih letih celo nekaj pozitivnega. No, ko govorimo o finančnem, položaju oziroma finančnih posledicah omenjene materije, torej materije samoimenovanih izbrisanih bi bilo smiselno enkrat za vselej tudi izvedeti vse tiste finančne špekulacije, ki so posredno, ki so bolj ali manj posredno seveda spremljale omenjeni zakon. Torej, koliko so to državo stale različne raziskave, narejene zunaj ministrstva, ko so pisali ta zakon, in koliko so to državo stali tisti posamezniki iz tako imenovane nevladne stroke, ki po eni strani pišejo zakone, ravno omenjene zakone, dajejo podlago za pisanje teh zakonov, po drugi strani pa napram tej državi vlagajo tožbe in se borijo in poskušajo vse, da bi v tej državi določen segment ljudi, ki ni ustvaril naše zgodovine, dobil pač določene bonitete. V okviru predstavitve pred menoj, torej predstavitve stališč matičnega delovnega odbora, je bilo predstavljeno s strani gospoda Lavrinca po moji oceni zelo nefer poročilo. In sicer, da lahko nek predsednik odbora označi, da so se odvijale debate nekaterih, ki trezno razmišljajo, in nekaterih, ki imajo vznesene nastope. Dejstvo je, da smo v tem državnem zboru pač ljudje različni, in zato ni prav, da predsednik delovnega telesa pred tem državnim zborom, pred javnostjo Republike Slovenije uporablja takrat, kadar ne govori v svojem imenu ali pa v imenu svoje politične stranke, tovrstno diskvalifikacijo. Po naši oceni gre za zavajanje. Res pa je, da smo ravno na področju vprašanja samoimenovanih izbrisanih v tej naši državi najsi bo prek medijev ali najsi bo prek vladne politike seveda podvrženi sprenevedanju. Po drugi strani pa bi se rad opredelil tudi oziroma bi v imenu Slovenske nacionalne stranke rad poudaril nestrinjanje in pa zavajanje s strani ministra Bohinca. Torej tistega resornega ministra, ki je povedal, da bi znal imeti referendum negativne posledice. Po naši oceni to nikakor ne drži. Po naši oceni je potrebno, prvič, povedati: referendum je pač tista skrajna možnost, najbolj demokratična oblika odločanja, kadar politika odpove. In dejstvo je, da je v tem mandatu politika mnogokrat odpovedala. Žal, ampak vedno je odpovedala vladna politika, kar se je na koncu izkazalo tudi v referendumskem izidu. In vladna stranka oziroma vladne stranke in pa vlada Republike Slovenije še zdaj ne premorejo toliko modrosti, da bi se iz te svoje zgodovine, ki je seveda tudi nekaj stala, naučila. Torej, da bi od časado časa vladne stranke in pa vlade Republike Slovenije vzele v vedenje tudi ideje tiste manjšine v tem državnem zboru in za te ideje se je marsikdaj oziroma praviloma na vseh referendumih izkazalo, da so pravilne, da so pogodu državljankam in državljanom.Kajti v Nacionalni stranki ocenjujemo, da so pravilne tiste odločitve, ki so pogodu ljudem, državljankam in državljanom Republike Slovenije. Minister Bohinc je izjavil, da bi referendum v primeru pozitivnega izida, do česar, verjamemo, da bo prišlo, izključil obstoječo selektivnost iz tako imenovanega tehničnega zakona. Po drugi strani pa je treba povedati, da bi bilo po našem vedenju, navsezadnje tudi po vedenju odbora za notranjo politiko in pravne stroke, v primeru pozitivnega referenduma treba napisati nov zakon. Torej, a priori določiti vsebino novega zakona in manj selektiven pristop novega zakona je seveda individualno delo ministra Bohinca. Toda osebno in v Nacionalni stranki ocenjujemo, da bi bilo v tem primeru, torej pozitivnega referenduma, najmanj, kar bi moral minister Bohinc narediti, odstopiti. Kajti dejstvo je, da ravno on vse od odločbe ustavnega sodišča glede vprašanja izbrisanih po eni strani zavaja državni zbor ter državljanke in državljane Republike Slovenije. Naslednjo točko, ki govori o selektivnosti in novem zakonu, bi lahko tudi citiral iz poročila matičnega delovnega telesa. Če bo referendum uspel, bo vlada morala pripraviti nov zakon za rešitev navedene problematike. Do tu je vse v redu, vendar v Nacionalni stranki ocenjujemo, da bi ta novi zakon moral predstavljati konsenz državljank in državljanov. Ta konsenz bo pa razviden iz referenduma. Po naši oceni tudi ministrstvo ne bi smelo jemati referendumske odločitve zgolj kot "da" ali "ne", temveč predvsem kot napotitev k pisanju novega zakona - zakona po meri ljudi. In to nam v tej državi manjka - manjkajo nam zakoni po meri ljudi. Dejstvo je, da nimamo vlade po meri ljudi. Dejstvo je, da nimamo varuha človekovih pravic po meri ljudi. Da imamo tu individualiste, ki delajo iz trenutka v trenutek, kakorkoli pač ocenjujejo, da bodo naleteli na večjo podporo v medijih in s tem prišli do prikrite popularnosti med državljankami in državljani Republike Slovenije. Naslednja točka, ki jo je izpostavil minister za notranje zadeve kot idejni nosilec ali pa idejni oče omenjenega zakona oziroma tehničnega in sistemskega zakona o izbrisanih, ki jim daje po naši oceni vse oziroma ki uzakonja odškodnine, je tako imenovano zastraševanje državnega zbora in verjetno tudi slovenske javnosti glede izdajanja odločb brez tehničnega zakona. Toda če vsi skupaj pogledamo malo nazaj, pridemo zelo kmalu do spoznanja, da je ravno tisti del poslancev, ki so zahtevali referendum, torej tistih 30 poslancev, vedno opozarjalo na sprenevedanje vlade, ko pripravlja dva ločena zakona. Da bi bil zadosten eden, tako imenovani krovni zakon, ki bi na koncu imel tudi, recimo, vsebino ali pa poglavje o odškodninah, upravičenosti do njih ter o višini, kar je seveda praksa v slovenski zakonodaji že bila in za katero ocenjujemo,da je velika škoda, da je tudi v tem zakonu ni bilo. To isto rešitev, še enkrat poudarjam, smo vam ponujali v Nacionalni stranki. Minister Bohinc na njo ni odreagiral. Celo več, pokazal je popolno ignoranco. In v takih primer narediti? Ko se ponudi rešitev, ki nas bi po eni strani odpeljala proč od referenduma - ampak žal je ta rešitev prišla iz Slovenske nacionalne stranke. Niti z besedo se minister ni dotaknil rešitve oziroma predloga SNS. In drugega v takih pogojih delovanja parlamentarne demokracije, potem političnim strankam in pa posameznikom, ki ne sledimo slepo vladi Republike Slovenije, ne preostane, kot da izberemo manjše zlo - manjše zlo je referendum, gledano izključno s finančnega vidika, kot seveda tistih 100 in nekaj večkratnik zneska, ki bo posledica omenjene aktivnosti ministra Bohinca za državni proračun v teh in pa prihodnjih letih. Prav tako ocenjujemo, da grožnje izdajanja odločb brez tehničnega zakona pač ne bi smele biti v političnem žargonu ministra, niti v smislu preprečevanja referenduma. Po naši oceni je delitev oblasti na podlagi ustave Republike Slovenije - torej, sodna veja oblasti, zakonodajna veja oblasti in izvršna veja oblasti - tista varovalka, ki prepreči vpliv enega na delovanje drugega, ki prepreči manipulacijo ene oblasti na drugo oblast. In seveda to, kar minister govori, je izključno manipuliranje ene veje oblasti z drugo vejo oblasti na tretjo vejo oblasti. Minister Bohinc po naši oceni manipulira s tem državnim zborom. V Nacionalni stranki bomo podprli odlok o referendumu. Hvala.
Hvala lepa. Kolega mag. Drobnič, bo predstavil stališče poslanske skupine Nove Slovenije. Imate besedo.
Hvala lepa za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi, predstavniki vlade in ostali prisotni v tej dvorani. Ta zakon, o katerem danes razpravljamom, torej o odloku, o razpisu referenduma, je imel slab začetek. Začel se je na tak način, da niso bile pripravljene vse potrebne reči, kot veleva poslovnik, niti ni bil vložen v skladu s poslovnikom. Torej, imel je slab začetek, slabo popotnico in očitno se bo z njim tudi slabo končalo, kot smo tudi napovedovali. Ustavno sodišče se je izreklo v zvezi z referendumsko pobudo tudi po vsebinskem smislu, čeprav ustavno sodišče ni bilo dolžno o čem takem se izreči. Žal je postala praksa tega ustavnega sodišče, da prevzema aktivno vlogo, zakonodajno vlogo v nekem smislu in ta ločnica med zakonodajno in ustavno vejo oblasti se vse bolj zbrisuje. S tem seveda ustavno sodišče tudi prevzema v nekem smislu politično vlogo, kar je nedopustno; vendar tako je, odločitev ustavnega sodišča akceptiramo, mu ne nasprotujemo, po drugi strani pa imamo svoje mnenje. Minister je poudaril v uvodnih besedah, da bi nastale protiustavne posledice, če bi ta referendum, torej sklep o referendumu oziroma odlok o referendumu sprejeli - ne, ustavno sodišče tega ni reklo. Ustavno sodišče se je - čeprav bi bilo zadosti tisti izrek, da se pač pobuda zavrže - izreklo, da ne bo prišlo do posledic. Zakaj ne? Zato, ker sami trdijo, da je možno izvrševati pravice na osnovi ustavne odločbe ustavnega sodišča neposredno. Torej, referendum s tega procesualnega vidika in vsebinskega vidika ni protiustaven, je pa povsem nepotreben, vendarle pa zaradi vseh teh postopkov, ki jih je začela vlada in nadaljevala vladajoča koalicija, nujen. Nujen je, je pa nepotreben. Če ne bi bilo takšne priprave k zakonu, kot se je zgodila, če ne bi prišlo do kršitve poslovnika, če ne bi nasprotovali amandmajem ki jih je predlagala opozicija, koalicija Slovenije, potem bi morda prišli do zakona, ki bi na primeren način urejal morebitne napake, ki so se zgodile, v naprej jih ne moremo predvideti, ampak zakon mora imeti splošen značaj, da na osnovi njegove splošnosti, kriterijev lahko ministrstvo izdaja posamične akte. To pričakujejo državljani in takšen zakon bi tudi moral biti. Vzorce poprave podobnih slučajev - niso čisto podobni - imamo že iz te zgodovine demokratične države Slovenije, kjer se je na osnovi kriterijev, postopkov zagotovilo in seveda aktivne vloge vsakega, ki je menil, da se mu je zgodila krivica - njegova aktivna vloga. Če bi bilo kaj potrebno, potem je samo z vidika, da se zagotovi rok za vložitev zahteve. Namreč, po upravnem postopku so ti roki že zdavnaj zastarali in da bi preverili eventualne kršitve na osnovi seveda aktivne vloge na podajanju vloge je potrebno zagotoviti ta daljši rok. In ta zakon, novi zakon bi moral to upoštevati. Skratka, imamo takšne rešitve glede podobnih zakonov že v naši zgodovini. Torej, ustavno sodišče je vlogo zavrglo, to je pač pravno dejanje na osnovi delovanja tega državnega zbora. V tem smislu smo v poslanski skupini Nove Slovenije zelo nezadovoljni z delom zakonodajno-pravne službe in z vodstvom državnega zbora, ker ni pravočasno posredovalo odločitev tega državnega zbora v zvezi z referendumsko pobudo. Ampak, stvari ni možno pognati nazaj. Ta zakon oziroma ta pravna materija, ta problematika, mora zagotavljati princip selektivnosti, da se na nesporen način, na zakonsko določen način, ugotavlja vsak posamični primer, kaj se je z njim zgodilo. Načelno, kako naša država je ravnala - tako kot so ravnale demokratične države. O tem smo bili seznanjeni na različnih forumih, institucijah v okviru evropskih institucij. In sicer, dobro se zavedamo, da je država Slovenija zagotovila možnost statusa državljana, oziroma tujca - tako to smo se opredelili z referendumom - slehernemu prebivalcu na tem ozemlju neposredno ponudila možnost, da postane državljan Republike Slovenije. To je pač izpolnilo 170 tisoč državljanov, približno, da me ne bo kdo držal za besedo. Torej je država Slovenija benevolentno ponudila to priložnost. Seveda, na državljanih je bila odločitev, ali bodo to sprejeli ali ne. Tako je z vsemi zakoni; o njihsmo seznanjeni ali pa nismo - v zvezi s tem smo bili kar dosti podrobno seznanjeni. In vsak se je lahko odločil. Potem, Republika Slovenija je zagotovila možnost pridobitve status tujca s stalnim ali začasnim prebivališčem približno 30 tisoč posameznikom. Z drugimi besedami, svoj status v novi državi si je brez kakršnihkoli zapletov uredilo več kot 10% tedanjega prebivalstva Republike Slovenije, kar zagotovo dokazuje liberalnost in demokratično naravnanost tedanje slovenske politične usmeritve. Pristop Republike Slovenije k reševanju tega zapletenega in občutljivega vprašanja, ki je bila novost tudi za Evropo, je ta izjemno ocenila, pri čemer velja še posebej omeniti vsestransko odlično oceno organizacije, katero smo pač takrat opravili. Leta 1993 so namreč eksperti odbora za državljanstvo sveta Evrope sodelovali v Ljubljani na mednarodnem seminarju o državljanstvu in podali mnenje, da je rešitev tega vprašanja v slovenski zakonodaji v skladu z vsemi tedaj uveljavljenimi standardi za urejanje statusa državljanstva v primerih nasledstva držav. Enako se je zgodilo tudi leta 1995, ko je komisija za človekove pravice pri Organizaciji združenih narodov v Ženevi obravnavala prvo slovensko poročilo o spoštovanju človekovih pravic in ga sprejela brez kakršnihkoli pripomb in ko je v New Yorku skladnost slovenskih zakonov z mednarodnimi standardi preverjal in potrdil tudi šesti odbor Organizacije združenih narodov za pravne zadeve. Slovenski državi se ni treba sramovati, da bi ravnala nedemokratično. Vendar pa pričakuje oziroma je postavila temelje, da se zagotovi pravičnost in da se je vsak, ki tu prebiva, lahko odločil, ali bo lojalen, ali bo postal državljan, ali bo imel status tujca - skratka, bila je njegova odločitev. Nekateri so se pač odločili drugače, in to je bila njihova volja. Če se je zgodilo kaj takšnega, kar bi metalo senco, je pri nas tudi v opoziciji obstajala ta benevolenca, da se torej sprejme zakon, skozi katerega bi se preverjalo eventualno kršitev. Sedaj pa samo še to v zvezi s tem: stroški referenduma so zagotovo veliki in nepotrebni, ker smo rekli, da je referendum pač posledica nekih dejanj in je zato nepotreben; je pa v tem trenutku nujen, čeprav ste nekateri trdili, tudi minister, da ničesar ne določa in da ne vpliva. Zakaj potem sprejemati tak zakon? Zakaj, s kakšnim namenom, če ničesar ne določa? Skratka, kup zapletenih trditev, ki so nekonsistentne. Skratka, stroški zagotovo so, vendar kot posledica teh nepotrebnih dejanj. Mimogrede naj omenim, da je vlada samo z evroobveznicami, z enim posameznim aktom, dejanjem, zapravila 25 milijard tolarjev, ki ne bodo šli naši državi ne tistim, ki bi izvajali referendum ali kakorkoli drugače, zaradi medvalutnih sprememb; to bo šlo vse v tujino. To je znesek, s katerim bomo lahko pokrili vse eventualne referendume, ki bodo posledica oholosti oblasti še naslednja tri stoletja v primeru enakega ravnanja. Seveda bomo ta odlok o razpisu referenduma podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa, kolega Drobnič. Kolega Janez Janša bo predstavil stališče Slovenske demokratske stranke. Prosim, imate besedo.
Spoštovane kolegice in kolegi, gospod minister! Preden vsebinsko obrazložim stališče stranke do predloga odloka in problema, ki ga danes obravnavamo, nasploh, naj povem, da moramo po našem mnenju odgovornost za zaplete v zvezi z urejanjem statusa tako imenovanih izbrisanih in tudi današnje izredne seje v celoti, poleg popolnoma spolitiziranemu ustavnemu sodišču v tem primeru, pripisati tudi vladi, ki je namesto z enotno rešitvijo problema v enem zakonu prišla pred zakonodajalca z dvema zakonoma, ter tudi oblastni koaliciji, ki je popolnoma brezglavo zavrnila naše dopolnilo k zakonu, s katerim bi v interesu pravičnih odločitev omogočili individualno obravnavo posameznih primerov. Niti ta seja niti referendum ne bi bila potrebna, če bi v Sloveniji imeli normalno ustavno sodišče in normalno oblast, ki bi v skladu z ustavno prisego skrbela za blaginjo vseh svojih državljanov. Ustava Republike Slovenije namreč pravi, da je Slovenija država vseh svojih državljank in državljanov, nikjer ne govori, da je Slovenija država tujcev. Tujci so v Sloveniji gostje, sprejemamo jih kot prijazni gostitelji, če sprejemajo pravni red, ki tukaj velja, in takšna pravila veljajo povsod po demokratičnem svetu, nikakor pa nimajo enakih ali celo več pravic kot slovenski državljani, kot nam te dni skušajo dopovedati nekateri. In še manj so slovenski državljani in davkoplačevalci dolžni plačevati nekakšne odškodnine tistim, ki v Slovenijo nikoli niso verjeli. Žal imamo danes v Sloveniji tako ustavno sodišče kot tudi oblast nasploh, ki se je obrnila proti svojih državljanom, dejstvo je, da želi večina strank v vladni koalicij s predlaganimi zakoni o tako imenovanih izbrisanih in s pomočjo ustavnega sodišča, ki ga je oblast, kakršno imamo, samooblikovala po svoji meri in vse sodnike tudi sama izglasovala, v kratkem roku pridelati nekaj 10.000 novih volivcev na račun vseh davkoplačevalcev. In zardi tega podpisniki zahteve za referendum v konkretnem primeru branimo državo pred njeno vlado oziroma, bolje rečeno, pred njeno oblastjo. Branimo na način, ki ga predvideva ustava v 3. in 90. členu, ko določa, da ima v Sloveniji oblast ljudstvo in to oblast ljudstvo prioritetno izvaja neposredno z referendumom in šele nato posredno z volitvami. Poslanska skupina SDS meni, da današnje seje sploh ne bi smelo biti, saj bi moral biti referendum razpisan že 9. decembra. V kolikor bi pa imeli normalno oblast, takšnega zakona, kot je bil sprejet nikoli ne bi imeli na dnevnem redu. In tudi ta zahteva za referendum, seveda, v tem primeru ne bi bila potrebna. Ukvarjali bi se lahko s tem kar naša oblast ves čas zanemarja - z blaginjo slovenskih državljanov. Menimo, da se je Slovenija osamosvojila na zelo civiliziran, praven in demokratičen način in na to smo ponosni. Z osamosvojitvijo nismo povzročili nobenih krivic, še najmanj tako imenovanim izbrisanim. Nasprotno, šele s slovensko osamosvojitvijo smo ustvarili podlago za spoštovanje človekovih pravic in političnih svoboščin, ki so bile prej mnogokrat kratene. Po mnenju naše poslanske skupine je potrebno predlagani odlok sprejeti ne samo zaradi zakonske obveze, ki državnemu zboru ne dopušča nobene druge odločitve, temveč tudi iz naslednjih vsebinskih razlogov. Menimo, da že sama uporaba termina "izbrisani" ni ustrezno in je zavajujoče, označuje pa kategorijo prebivalcev Slovenije brez slovenskega državljanstva, ki so na dan 23. decembra 1990 imeli v Sloveniji stalno bivališče in bi morali v roku, ki ga je določi zakon in je veljal za vse enako, zaprositi ali za državljanstvo ali če tega niso želeli - in v glavnem tega niso želeli - status tujca z začasnim bivališčem. To bi morali storiti najkasneje v dveh mesecih po roku, v katerem bi si lahko, vendar si niso želeli urediti državljanskega statusa. Pogoji v zakonu so bili torej javno znani, rok za premislek dolg praktično v vsebinskem smislu od plebiscita decembra 1990 do februarja leta 1992, ko je bila Slovenija že mednarodno priznana država. Vsi prizadeti so v naprej vedeli, da bodo morali v primeru, če ne želijo slovenskega državljanstva, niti ne želijo zaprositi za status tujca, zapustiti državo. Zakon o tujcih, ki je bil sprejet 5. junija 1991 je določil zelo blage pogoje za pridobitev statusa tujca z začasnim prebivanjem, oprav tako pa tudi za status tujca s stalnim bivališčem, predvideva se tudi številne olajšave za družinske člane in tako naprej. Glavni pogoj za priznavanje statusa tujca s stalnim prebivališčem je bilo triletno neprekinjeno prebivanje v Republiki Sloveniji. In tarok treh let je bil s treh na osem podaljšan šele julija leta 1997, ko že pet let nismo imeli več Demosove vlade. Ministrstvo za notranje zadeve je bilo dolžno spoštovati obstoječo zakonodajo in je pač moralo uskladiti evidence z veljavno pravno podlago. Tisti državljan katere od drugih republik bivše SFRJ, ki ni zaprosil niti za državljanstvo niti za status tujca z začasnim prebivališčem, in je tako jasno izrazil voljo, da bo odšel iz države, seveda ni mogel biti več v evidenci prebivalstva s stalnim bivališčem. Dejstvo je, da večina od tako imenovanih izbrisanih takrat v državi tudi dejansko ni bilo več. Iz nje so odšli, ne da bi odjavili stalno bivališče. Nekateri med njimi, predvsem oficirji JLA in uslužbenci nekaterih drugih izvednih organov, so ta stalna bivališča pred umikom iz Slovenije oktobra 1991 sicer fizično demolirali, niso pa se uradno odjavili. Jasno je, da obstaja možnost, da je na primer kakšen, recimo temu pravno ali tudi drugače nepismen prebivalec spregledal nastanek samostojne Slovenije in ni poznal v javnosti precej opisovane spremenjene zakonodaje ter zaradi tega ni uredil svojega formalnega statusa. Vendar to ni krivda slovenske države in še manj je zaradi tega nekdo upravičen do odškodnine. Dolga leta po osamosvojitvi kategorija tako imenovanih izbrisanih v Sloveniji praktično ni obstajala. Javno znani so le nekateri problemi iz sredine 90-ih let, povezani z nekaterimi bolj znanimi pripadniki nekdanje JLA, recimo z nekdanjim poslancem zbora združenega dela republiške skupščine in polkovnikom JLA Aksentijevićem, za katerega je posredoval takratni poslanec Združene liste in sedanji ustavni sodnik Ciril Ribičič. Kategorija tako imenovanih izbrisanih je začela množično nastajati šele potem, ko je mednarodna skupnost ustavila srbsko agresijo v Bosni in Hercegovini in ko so se življenjske razmere v nekdanjih republikah bivše SFRJ drastično poslabšale. Slovenija se je vsem tistim, ki so leta 1991 arogantno zavrnili našo zelo velikodušno ponudbo državljanstev, naenkrat zazdela kar privlačna država. In mnogi so se v Slovenijo ilegalno, brez prijave, tako kot so iz nje odšli, tudi vrnili ali pa so se vrnili s potnimi listi drugih držav. V Sloveniji so bodisi v skladu z veljavno zakonodajo zaprosili za status tujca z začasnim prebivanjem in ga večinoma dobili ali pa si zagotovili status tako imenovanih stalnih izbrisanih, ki očitno na potencialni odškodninski borzi še višje kotira. Lahko pa so dobili stalno bivanje tudi na podlagi zakonske določbe, ki jo je prej citiral minister za notranje zadevein o čemer v dosedanjih obravnavah ni kaj veliko govoril. Ker je ta kategorija tako imenovanih izbrisanih vse bolj naraščala in izvajala notranji ter mednarodni politični pritisk, je slovenski parlament na predlog vlade julija leta 1999 sprejel zakon o urejanju statusa državljanov drugih držav, nastalih na območju nekdanje SFRJ. Ta zakon je leta 1999 ponovno zelo radodarno omogočil podelitev stalnega bivanja vsem tistim, ki so v svoji vlogi dokazali, da od 23.12. 1990 neprekinjeno živijo v Sloveniji, razen tistim - to je bila izjema - ki so bili v tem času obsojeni za zelo težka kazniva dejanja. Seveda pa ta zakon statusa ni podeljeval za nazaj, saj je šele leta 1999, štiri leta nazaj, nikomur ni prišlo na misel, da bi za malomarnost ali špekulacijo posameznikov v letu 1992 krivil državo. Vendar je tudi v ta zakon poseglo ustavno sodišče in razveljavilo nekatere njegove določbe. Med drugimi - in to se praktično ne sliši - je ustavno sodišče razveljavilo tudi možnost, da se zavrne podelitev statusa tistim, ki so bili v tem času obsojeni za zelo težka kazniva dejanja. V popolnem nasprotju z ustavno je bilo tudi določeno, da mora ministrstvo za notranje zadeve vsem tako imenovanim izbrisanim, ki so si status tujcev med tem že uredili, avtomatsko izdati dopolnilne odločbe s priznavanjem stalnega bivanja za nazaj, vse od plebiscita, pa čeprav, kot je danes povedal tudi minister za notranje zadeve, mednje sodi tudi številna kategorija, ki gre preko tisoč po številu, ki v tem času dokazano ni bivala v Sloveniji, ampak je dobila te odločbe zaradi različnih drugih podlag, mnogi zaradi tega, ker so pač tukaj imeli sorodnike. Sedaj tega mnenja ustavnega sodišča si ni upalo uresničiti niti vlada, ker je v direktnem nasprotju s 153. ter tudi v vsebinskem nasprotju s 155. členom ustave. Jasno namreč piše v ustavi, da lahko državni organi izdajo odločbe le na podlagi zakona. O polemikah v zvezi s tem vprašanjem pa je seveda zelo zanimivo stališče bivšega ustavnega sodnika, ki danes trdi, da mora ministrstvo za notranje zadeve odločbe izdajati brez zakona, ker zadostuje s splošno odločbo ustavnega sodišče, ta ista oseba, to je seveda Matevž Krivic, pa je namreč leta 2000 javno pozival k bojkotu odločbe ustavnega sodišče v večinskem volilnem sistemu, češ da je le-ta protiustavna. Zakon, kot ga je predlagala vlada in zaradi česar smo vložili pobudo za referendum, je ponesrečen tako po naslovu, kot po vsebini. Zakon ne rešuje, tako kot v nekaterih dikcijah napačno napotuje na razumevanje statusa tako imenovanim izbrisanim, ker ga tako ali tako že imajo. Kot pove že v 1. členu zakona, gre za ljudi z državljanstvom drugih držav, ki imajo poleg tega v Sloveniji že urejeno stalno bivališče. Se pravi, s tem zakonom se ne rešuje nobena stiska in nobeden status, rešuje se oziroma dajese nekaj za nazaj tistim, ki imajo že državljanstvo neke druge države, v Sloveniji pa imajo že urejeno stalno bivališče, se pravi, niso v nikakršni stiski. Zakon torej poudarja zgolj neprekinjeno stalno bivanje za nazaj vse do plebiscita, kar je sicer ustavno sporno in seveda nosi s sabo dve zelo težki posledici: daljše neprekinjeno stalno bivanje v Sloveniji je - poleg nekaterih drugih, manj zahtevnih - temeljni pogoj za pridobitev statusa državljana Republike Slovenije, od maja prihodnjega leta pa hkrati tudi državljanstva Evropske unije. Praktično takoj lahko dobijo še en potni list in še eno volilno pravico. Podelitev statusa za nazaj omogoča tudi vlaganje odškodninskih tožb, ki so že najavljene in kar lahko močno omaja slovenske javne finance. Vlada je v obrazložitvi zakona zatrjevala, da le-ta ne omogoča vnaprejšnjega izračuna posrednih finančnih posledic in da je govorjenje o 800 milijardah tolarjev visokih potencialnih odškodninah zavajanje javnosti. Strinjamo se, da slovenski davkoplačevalci zagotovo tako imenovanim izbrisanim nikoli ne bomo plačali 800 milijard tolarjev odškodnin, ker tega denarja preprosto nimamo. Prav tako pa je gotovo, da se odškodninske tožbe v primeru uveljavitve takšne ali podobne zakonske določbe bodo vlagale in da danes ni nikogar, ki bi lahko merodajno povedal, kje se bodo zaustavile številke pri odškodninah. Če bi vsak, ki bi mu bilo po teh obeh zakonih - eden že sprejet, drug v proceduri - podarjeno stalno bivališče za nazaj, iztožil od države samo milijon tolarjev, bi šle odškodnine s stroški vred prek 20 milijard. Naj ob tem spomnim, da se je na isti seji, na kateri so poslanci vladne koalicije oziroma ste poslanci vladne koalicije tako vehementno podprli ta zakon, istim, se pravi vam, zdelo mnogo preveč nameniti 10 milijard tolarjev za subvencioniranje prehrane dijakov in vajencev; tam je bil proračun zelo pomemben. Vlada je ob predstavitvi zakona zatrjevala, da so vsi, ki so si medtem že pridobili status tujca in bi ga zakon podaril tudi za nazaj, doslej že dokazali, da so v Sloveniji neprekinjeno bivali vse od plebiscita. Ta trditev se teoretično, če poznamo zakonske roke, ne izide. Danes je pa minister za notranje zadeve za to govornico jasno povedal, da gre tudi za precej številno kategorijo, ki ji ni bilo treba dokazovati niti toliko bivanja časovno, kot ga je zahteval zakon, ker so pač uveljavljali pravico do stalnega bivanja na podlagi nekaterih drugih določb. Predlagatelji zakona skušajo tudi dokazati, da je ista oseba v istem času lahko bivala na dveh različnih mestih oziroma v dveh državah. Vsi tisti iz kategorije tako imenovanih izbrisanih, ki imajo danes potne liste in državljanstvo držav, ki so nastale na ozemlju nekdanje SFRJ in ki februarja leta 1992 še niso obstajale, so si morali državljanstvo teh državv tem času pridobiti. Številne od teh novonastalih držav ne podeljujejo državljanstev avtomatsko, ampak zahtevajo prijavljeno stalno bivališče v teh državah, kar pomeni, da bomo dali za nazaj stalno bivališče nekomu ali pa mnogim, ki so imeli to bivališčeprijavljeno tudi v drugih državah. To, bom rekel, ni v nasprotju samo z nekim normalnim pravnim redom, ampak tudi s fizičnimi zakoni. Že iz seštevka teh rokov in tega, kar je danes povedal minister za notranje zadeve, je možno ugotoviti, da številni iz te kategorije, o katerih govori napadeni zakon, niso mogli neprekinjeno živeti v Sloveniji v tem času, v vsem tem času, kot to zatrjuje vlada. Iz tega vidika je bilo glasovanje vladajoče koalicije proti dopolnilu Slovenske demokratske stranke, ki je omogočalo posamično preverjanje stalnega bivanja, izjemno nepremišljeno in je pač ne vzrok, zagotovo pa povod za to, da smo danes v situaciji, v kakršni smo. V razpravah, v podporo temu zakonu, je bilo slišati, da človekove pravice nimajo cene in da vsi, ki temu nasprotujejo, izražajo nestrpnost. Povsem jasno je, da so človekove pravice posameznika ali skupine v družbi ali državi omejene z enakimi pravicami drugih posameznikov in skupin. Demokratični sistem drugače tudi ne more delovati, saj je v primeru zagovarjanja absolutne svobode na koncu ponovno uveljavljena pravica najmočnejšega. Nazoren primer omejevanja pravic so zakoni, ki jih je slovenski parlament ali skupščina sprejemal za urejanje prehoda iz totalitarnega v demokratični sistem. Eden od teh zakonovje tudi zakon o denacionalizaciji. Ta zakon je sicer določil, da se nacionalizirano premoženje vrne prvotnim lastnikom ali da se jim izplača odškodnina, če tega premoženja ne dobijo v naravi, vendar pa je zakon izključil možnost, da bi tisti, ki so bili oškodovani, lahko vlagali odškodninske tožbe za čas, ko premoženja niso imeli v lasti in posesti in ko se jim je, zagotovo, delala velika krivica. Načelo pravičnosti in načelo spoštovanja človekovih pravic bi vsekakor terjala, da se jim plača odškodnina. Inče človekove pravice nimajo cene, potem je to pač treba narediti. Vendar pa bi v tem primeru država bankrotirala, večina davkoplačevalcev pa bi bila po nedolžnem močno oškodovana. Zato je pač takrat bila sprejeta ta omejitev. Omenjeno stališče največjih vladnih strank tudi ponovno odpira razpravo o tem, kakšna je bila cena človekovih pravic, ko je šlo za tiste, ki so največ žrtvovali za slovensko državnost in osamosvojitev. Pred nekaj leti smo v tej isti dvorani mukoma in po dolgih konfliktnih razpravah spravili skozi proceduro naš predlog zakona o odškodninah svojcem, padlih v vojni za Slovenijo, pri katerem so iste stranke, ki sedaj trdijo, da človekove pravice nimajo cene, s svojimi dopolnili močno oklestile štipendije otrokom padlih, čeprav jih lahko preštejemo na nekajkrat prste obeh rok. Pri tisti razpravi je največja vladna stranka vztrajno dokazovala, da imajo ne samo pravice, ampak celo življenja, padlih za Slovenijo, zanjo zelo nizko ceno. Vsebinsko natančno enak zakon, kot je ta, ki ga sedaj predlagamo za referendum, in tudi tako imenovani sistemski, ki mu sledi in ki pač podarja neke, po našem mnenju neupravičene, pravice za nazaj, bi lahko napisali za vse, ki so bili, v tem primeru pa dejansko proti svoji volji, z odločbami in ravnanji komunističnih oblasti po letu 1945 izbrisani iz državljanskih evidenc ali pregnani s stalnih bivališč in so zaradi tega utrpeli veliko krivic in škode. Če človekove pravice po mnenju največje vladne stranke odslej naprej nimajo cene, je treba tudi tem mnogim desettisočem povrniti res krivično izbrisan status za nazaj, za vsa desetletja, in jim tako posledično omogočiti vlaganje odškodninskih tožb. Si predstavljate šele te vsote? Če bo uveljavljen retroaktiven princip za odškodnine za nazaj za izbrisane, bosta tudi dve sosednji državi brez večjih težav, sklicujoč se na nediskriminacijo, zahtevali enak retroaktiven pristop, recimo, do optantov in po vojni pregnanih in izbrisanih pripadnikov nekdanje nemške manjšine. Ob tem, ko nasprotujemo zakonu, moramo tudi zelo jasno povedati, da pri različnih stališčih ali različnih skupinah stališč, ki so se oblikovala ob njem, ne gre za kakršnokoli delitev na nacionalni podlagi. Gre bolj za delitev po vprašanju lojalnosti do slovenske države, do pogleda na to, kaj za koga pomeni državljanstvo. Lahko povem, da smo pred meseci, ko smo zbirali tudi podpise državljanov za referendumsko pobudo, v primeru, da ne bi bilo zbranih dovolj podpisov poslancev, zbrali tudi mnogo podpisov državljanov neslovenskega porekla, ki so bili leta 1991 Sloveniji lojalni, kar še posebej v primerih nekaterih mešanih zakonov ali oficirskih družin ni bila vedno lahka odločitev. Sedaj pa ti isti nemočno opazujejo, kako se skuša privilegirati tiste, ki so jih takrat zaradi tega, ker so zaprosili za slovensko državljanstvo, zasmehovali ali jim celo grozili. Pred kratkim so mi prebivalci nekega bloka v Ljubljani pripovedovali, kako so nekateri iz tega društva izbrisanih [[navajali so tudi imena]] šli že gledat stanovanja nekdanje jugoslovanske armade, češ, da bodo zdaj to zahtevali nazaj, ker jim pripada, čeprav je jasno, da je ta fond prešel v lastništvo Republike Slovenije. Zaradi vsega tega predlagani zakon v nobenem primeru ne zasluži oznake akta, ki popravlja krivice, kajti v mnogo večji meri jih, glede na svojo neselektivnost na eni ter diskriminatornost na drugi strani, povzroča. Zakon je v temelju krivičen do vseh lojalnih državljanov Republike Slovenije, ne glede na nacionalno poreklo, saj posledično zahteva, da ravno tisti, ki so bili lojalni slovenski državi ali so se zanjo celo aktivno borili, plačujejo med drugim odškodnino tudi tistim, ki so državo ogrožali ali na očiten način izigravali njene predpise. Ni res, da nekdo, ki ni nič posebnega naredil in je služil v jugoslovanski armadi v času vojne za Slovenijo, ni naredil nobenega kaznivega dejanja. Služba v sovražni vojski je po slovenski zakonodaji, ki je že takrat veljala, okarakterizirana kot težko kaznivo dejanje in vsak, ki v času vojne za Slovenijo ni prestopil v slovensko teritorialno obrambo, je storil to kaznivo dejanje, če je bil v jugoslovanski armadi. Edini pravi motiv takšnega zakona, ki je neselektiven in omogoča potem tudi neselektivno podeljevanje odločb, je pač političen. Največji vladni stranki želita v suši, ki prihaja, pridelati nekaj desettisoč novih državljanov in volivcev. Pri tem se uporabljajo vsa sredstva, še posebej laž in prevaro. Danes se ponovno, tako kot leta 1989, 1990 ter 1991, v nekaterih krogih, ki so ostala na oblasti, oživlja ksenofobija do slovenske osamosvojitve. In, žal, glavni akterji tega pojava prihajajo iz oblastnih in drugih centrov moči, smešijo pa vse, kar spominja na patriotizem. Ob tem pozabljajo, da je patriotizem prepoznavna in cenjena vrednota v vseh državah članicah Evropske unije in Nata. Toliko nestrpnosti do vsega, kar je ustvarilo slovensko državnost, že dolgo nismo doživeli. Zadnji meseci so bili v tem rekordni. To letošnje govorjenje o krivicah, povzročenih z osamosvojitvijo, prihaja iz istih političnih logov, iz katerih je leta 1990 in 1991 prihajalo nasprotovanje slovenski samostojnosti. Spomnimo se takratne izjave predsednika predsedstva SRS Janeza Stanovnika oziroma samozvanega očeta naroda, ki je dejal, da bi bila slovenska osamosvojitev nacionalni samomor. Ali izjave njegovega naslednika, ki še danes uživa privilegije na račun davkoplačevalcev, ki je še dobro leto pred plebiscitom zatrjeval, da lahko Slovenija preživi le kot del socialistične Jugoslavije. Prav v teh in podobnih izjavah in stališčih so tisti, ki niso marali niti slovenskega državljanstva, niti si v Sloveniji niso želeli urediti statusa tujca v skladu z zakonom, ki je bil za vse enak, videli podporo za svoje ravnanje. Niti tisti, ki so te izjave dajali, niti tisti, ki so jim sledili, niso verjeli ne v državotvorno moč Slovencev, ne v pozitiven razvoj mednarodnih odnosov po padcu Berlinskega zidu, in propadu komunističnih totalitarnih režimov v Evropi. Gre za politično zaledje, ki se še vedno napaja na izvirih razrednega in kulturnega boja in ki svoje politične nasprotnike takoj etiketira in diskvalificira, najraje s fašisti. Nestrpni in ksenofobični so vedno drugi. Uporaba dvojnih meril je pravilo. Kdo, spoštovani kolegi na oblasti, je obsodil izjavo, da je potrebno pobiti volivce predsedniškega kandidata doktorja Jožeta Bernika? Kje je bil takrat varuh človekovih pravic, ki še ni bil, ampak je bil javna osebnost, Matjaž Hanžek, kje je bil takrat Milan Kučan in Janez Stanovnik in Anton Rop, ko je šlo za izrazito nestrpnost? Ali so molčali ali pa so dali medle izjave. In tako imenovano neodvisno sodišče je presodilo, da takšne izjave niso v nasprotju z zakonom. Včeraj smo tudi poslušali uradno novoletno poslanico predsednika slovenske vlade. Naslovil jo je le na državljane, in tiste, ki živijo v Sloveniji. Prvič po dvajsetih letih se je zgodilo, da so bili izpuščeni sto tisoči naših rojakov v zamejstvu in po svetu. Za našo oblast ti ne obstajajo. 12 let čakamo tudi na zakon, ki ga terja ustava. Ustava terja, da se sprejme zakon o posebnih pravicah Slovencev po svetu. Zakaj pa se vam tukaj, gospodje na oblasti, nič ne mudi? Kdo je recimo obsodil protiversko nestrpnost, ko se je pojavila skupina Strelnikoff z žalitvijo največjega simbola krščanstva? Kje so bili takrat prebrisani antiksenofobi? V Slovenski demokratski stranki smo prepričani, da velikanska večina Slovenk in Slovencev terja enaka merila za vse. Razglašanje drugačnih stališč do vladnega zakona z nestrpnostjo je žalitev in prvi korak k ponovni uvedbi verbalnega delikta, s čimer ima politična opcija, ki s to besedo opleta vsakodnevno, bogate zgodovinske, mnogi med njimi pa tudi osebne politične izkušnje, saj so takšne zakone sprejemali ali jih celo oblikovali in dosledno izvajali. Ni slučajno, da je eden glavnih pravnih svetovalcev najbolj aktivnih uporabnikov in predvsem uporabnic besedičenja o nestrpnosti nekdanji kreator jugoslovanske in slovenske represivne kazenske zakonodaje, Ljubo Bavcon, ki je hkrati tudi neposredni udeleženec najbolj krvavih obračunov v slovenski povojni zgodovini. Kdo nam torej danes predava o strpnosti, in toleranci [[...]]
Kolega Janša, prosim.
Večinoma tisti, ki imajo pred svojim lastnim pragom nakopičene takšne kupe smeti, ki jih tudi velika poplava ne bi odstranila.
Kolega Janša, prosim, če se omejite na predmet razprave in da ne posegate z izjavami v prostor, ki bi ga kdo sprejel kot žalitev. Prosim.
Sicer pa, spoštovani kolegice in kolegi iz oblastne koalicije, ali kot pravi bivši predsednik iz žlahtne kontinuitete, zakaj se tako bojite referenduma? Vaš strah je popolnoma nelogičen. Prepričan sem, da absolutno zaupate javnomnenjskim raziskavam dr. Nika Toša iz visoko kredibilnega in seveda povsem neodvisnega centra za raziskavo javnega mnenja na FDV. Dejstvo, da te raziskave plačuje vlada, njihovo neodvisnost to ne zmanjšuje, prej nasprotno, pravite. Saj je gospod Toš v zadnji raziskavi Polit barometer ta mesec ugotovil, da vladni zakon o tako imenovanih izbrisanih podpira kar 50 % vprašanih, nasprotuje pa mu le 32 %. Se pravi, po Tošu boste na referendumu dobili več kot 60 %. Ali pa morda gospodu Tošu ne zaupate, mogoče pa ga ne plačujete za to, da bi objektivno meril in seznanjal javnost z dejanskim razpoloženjem? Zelo zanimivo. Mi so prepričani, da v Sloveniji nimamo izbrisanih, imamo pa seveda prebrisane oblastnike z dvojno moralo, ki v tem primeru delujejo proti lastnim državljanom. Zato v Slovenski demokratski stranki menimo, da je referendum v razmerah, v katere ste nas pripeljali, potreben. Oblast ne more vladati mimo volje ljudstva ali v nasprotju z njo, kljub temu da imajo nekateri pri nas okoli tega bogate izkušnje. Rezultat referenduma bo namreč pokazal odnos državljanov ne samo do tega zakona, ampak do tega vprašanja na sploh in bo pomembno navodilo za dokončno oblikovanje tudi tako imenovanega sistemskega zakona. Ne sprejemamo teze, in mislim, da lahko govorim v vseh, ki smo podpisali to zahtevo, da so državljani Slovenije, ki so ravno s plebiscitom dosegli slovensko neodvisnost in samostojnost, prav tako pa so se z neposrednim izjavljanjem jasno odločili za EU in Nato, naenkrat tako nezreli, da ravno o vprašanju tako imenovanih izbrisanih niso sposobni trezno odločati, kot nam to razlaga bivši predsednik vlade in mnogih drugih iz oblastne opcije. Smatramo, da je referendum potrebno razpisati zaradi ustavne obveze in zaradi omenjenih vsebinskih razlogov. Prepričani smo, da je bila javnomnenjska raziskava gospoda Toša potvorjena in da gre za politikansko zlorabo davkoplačevalskega denarja, ki ga ni mogoče opravičiti in upamo, da se bo enkrat s tem ukvarjalo tudi državno tožilstvo ter da bodo volivke in volivci krivični in škodljivi zakon prepričljivo zavrnili. Glede izvajanja odločb brez zakona pa menimo, da drži dosedanje stališče vlade in večine pravnih strokovnjakov. Državni organi po ustavi ne smejo izdajati odločb brez zakona, pa naj Ciril Ribičič napiše v obrazložitev odločbe ustavnega sodišča karkoli. Ustava je povsem nesporno nad obrazložitvijo ustavnega sodišča. Tega se zaveda celo samo ustavno sodišče, saj v isti obrazložitvi povsem jasno in hkrati protislovno s tem, kar piše na začetku, poudari, da ima zakonodajalec pravico odločbo preliti v zakon povsem po svoje, da je pri tem vezan samo na ustavo. Tudi danes smo slišali grožnje, da bo vlada izdajala odločbe brez zakonske podlage, samo na podlagi želje ustavnega sodišča. Moram povedati, da je tako govorjenje povsem neresno, je v nasprotju z ustavo, mnenjem večine pravne stroke in seveda v temeljnem nasprotju z dosedanjo pravno prakso, in kot sem že dejal, tudi v nasprotju z dosedanjim stališčem vlade. Zato seveda ne verjamemo, da bo izvršilna oblast šla v takšno degredacijo pravnega reda in hkrati tudi v politično avanturo. Če pa bi se to res zgodilo, potem je treba takšen napad vlade na lastne davkoplačevalcev že v naprej obsoditi in povedati, da bodo takšne odločbe, izdane brez zakonske podlage, slej ko prej razveljavljene. Če ne prej,bo po naslednjih volitvah narejena revizija vsake posamične nezakonite odločbe. Državni uradniki, ki bi jih morebiti izdajali brez zakonske podlage, bodo predlagani v kazenski postopek zaradi zlorabe pooblastil. Trdno smo prepričani, da bo zakon na referendumu zavrnjen. Potem je treba v enotnem zakonu urediti ta problem na način, da se bodo statusi posameznikov tudi posamično preverjali ter da ne bo možno uveljavljati nikakršnih odškodnin na račun davkoplačevalcev. Hvala.
Tukaj smo zato, ker menimo različno, imamo različna stališča. Mislim, da jih je mogoče pojasniti na takšne način, da jih nihče ne razume kot žalitev. Prosim da to vsak upošteva. Naprej ima besedo kolega Štemberger, govori v imenu poslanske skupine Stranke mladih.
Hvala za besedo. V poslanski skupini Stranki mladih Slovenije smo ogorčeni nad postopki, zapleti in političnim mrcvarjenjem teme izbrisanih, katerih glavni akterji ste absurdno prav vsi tisti, ki ste pred leti sprejeli zakon, ki je povzročal krivice, in na teh krivicah sedaj brez sramu kujete cenene politične točke. V SMS smo o ustavnosti tehničnega zakona in smiselnosti referenduma želeli spoznati mnenje ustavnega sodišča. Vendar tudi ustavno sodišče ste pretentali z zamudo roka oddaje. Po naši oceni je predsednik državnega zbora za to objektivno odgovoren, ne premore pa toliko ponosa, da to napako prizna. Izgovori na službe državnega zbora tukaj ne vzdržijo. Podobno je ravnal tudi njegov strankarski kolega, minister za notranje zadeve ki samovoljno ni uresničeval odločbe ustavnega sodišča, pripravil tako imenovan tehnični zakon o izbrisanih in prevalil žogico odgovornosti na državni zbor. Seveda mu je pri tem asistirala večina vladnih strank, ki se sedaj prav tako sprenevedajo in dvigajo roke od soodgovornosti za vse zaplete na temo izbrisanih. Ključni vzrok, da se problema ni dalo rešiti, je zopet aroganten sistem vladanja LDS-a in Združene liste z ostalimi vladnimi strankami. Tudi tokrat vladna koalicija ni bila pripravljena upoštevati stališča opozicije, ki so bila jasna: samo zagotoviti individualno obravnavo in s tem zaključiti to mračno zgodbo. To je botrovalo edini preostali možnosti, razpisu referenduma. Ustavno sodišče je kljub triku z zamudo roka, ki ste ga očitno načrtovali, objasnilo, kaj bi minister moral storiti že pred več kot šestimi meseci, prav tako ugotavlja, da izid referenduma ne bo vplival na odločbo ustavnega sodišča. Skratka, napaka za napako. Pa vendar notranji minister še vedno ni odstopil, predsednik državnega zbora se še vedno oklepa svoje funkcije, politični akterji, ki ste pred leti zakuhali celotno zgodbo, pa sedaj vsak na svoji strani podaljšujeta agonijo in prilivate olje na ogenj nestrpnosti in za njo skrivate vašo odgovornost. V Stranki mladih Slovenije zahtevamo, da odgovorni za nastalo stanje odgovarjajo, začenši s predsednikom državnega zbora, notranjim ministrom, takratnim notranjim ministrom in celotno vlado vse do zadnjega birokrata, ki s svojimi dejanji povzročajo oziroma so povzročali neustavno stanje. Državljani bodo na referendumu, kljub temu da njihova odločitev ne bo bistveno vplivala na odločbo ustavnega sodišča, pokazali, kakršnih vladarjev si ne želijo. Upamo le, da se bo med njimi vsaj kdo streznil in priznal odgovornost. Če ne, naj jih streznijo državljani na volitvah naslednje leto. Upam, da bodo državljani na referendumu 22. februarja 2004 razkrili vse vaše maske in da referendumskega rezultata ne boste izničili z izgovorom, da je bil izveden ravno na pustno nedeljo. Hvala.
Hvala Igor Štemberger. Janez Podobnik ima besedo.
Spoštovane kolegice in kolegi, gospod podpredsednik, gospod minister! V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo odlok o razpisu naknadnega zakonodajnega referenduma o zakonu o izvršitvi 8. točke odločbe ustavnega sodišča Republike Sloveniji podprli. Zakon o izvršitvi 8. točke ustavnega sodišča je eden tistih zakonov, ki je že ob sprejemanju povzročil nestrinjanje oziroma burne reakcije v javnosti, tudi različna mnenja v stroki in številne polemike. V Slovenski ljudski stranki obžalujemo, da državni zbor ni zmogel toliko modrosti, da bi ob glasovanju o vetu ta zakon zavrnil. Če bi to takrat storili, bi se izognili trenutni situaciji in bi že danes v teh dneh pripravljali nov zakon, zakon, v katerem bi uveljavili oziroma dali podlago za uveljavitev odločbe ustavnega sodišča. Po našem mnenju bi lahko tudi dosegli dogovor, da bi pri pripravi tega zakona sodelovale vse parlamentarne stranke. Danes se državni zbor že četrtič sooča s tem vprašanjem. V razpravah na seji državnega zbora ali pa na delovnih telesih so poslanski kolegi Slovenske ljudske stranke vedno poudarjali in nastopali z enakimi stališči. Poudarjali so in poudarjamo danes, da ne nasprotujemo odločbi ustavnega sodišča, nasprotujemo pa načinu njene izvedbe. Državni zbor se suvereno odloča o načinu uveljavitve odločbe ustavnega sodišča. Verjamemo, da je moč ustavno odločbo uveljaviti tudi na drugačen način. Osnovo mu po našem mnenju lahko predstavlja tako imenovani sistemski, splošni zakon o prebivanju tujcev, v katerega bi lahko vnesli nekatere rešitve iz tako imenovanega tehničnega zakona, istočasno pa v njem nedvoumno in jasno zapisali, kakšne posledice bodo imele izdane odločbe, in tudi v istemzakonu jasno opredelili kriterije, da ne morejo pridobiti dovoljenja za stalno prebivanje v Sloveniji tisti, ki so delovali proti slovenski državi ali proti vrednotam, pridobljenim z osamosvojitvijo. V Slovenski ljudski stranki že od samega začetka zastopamo stališče, da je treba pri izvedbi odločbe ustavnega sodišča spoštovati veljavno zakonodajo, ki ureja upravne postopke, torej tudi zakon o upravnem postopku. Danes ponovno poudarjamo, da je primere treba obravnavati individualno. Natančno smo se seznanili s sklepom ustavnega sodišča z dne 22. decembra 2003, s katerim je ustavno sodišče zavrglo zahtevo državnega zbora. V poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da je državni zbor v skladu z 90. členom ustave dolžan razpisati referendum, saj je bilo zadoščeno določbi, ki zahteva 30 podpisov poslancev. Menimo, da je slednje razvidno tudi iz 14. točke obrazložitve sklepa ustavnega sodišča z 22. decembra 2003. Verjamemo in zavzemamo se za to, da se načela demokratičnosti, ki je eno temeljnih načel ureditve Republike Slovenije, ne sme razvrednotiti. Sodelovanje državljank in državljanov pri odločanju glede stvari, ki jih zadevajo na neposreden način, torej z referendumom, je ena izmed poglavitnih prvin demokracije. Ocenjujemo, da je nujno vključitiv proces soodločanja vse državljanke in državljane, saj gre pri pričujoči problematiki brez dvoma za vprašanja, ki zaradi svojega pomena posredno zadevajo vse nas. Vztrajanje ustavnega sodišča na izdaji odločb tako imenovanim izbrisanim brez zakonske podlage, kar predstavlja grobo kršitev 153. člena ustave, pa je po našem mnenju izredno sporno. Zavedati se je treba, da ustava kot najvišji hierarhičen akt velja za vse enako in jo moramo spoštovati vsi enako. Hkrati ne smemo pozabiti, da so si v Republiki Sloveniji vse tri veje oblasti prirejene in ne podrejene, saj delujejo na podlagi medsebojnega nadzorovanja in omejevanja oziroma tako imenovanih zavor in ravnovesij. Menimo, da so kakršnikoli poskusi nadvlade ene veje oblasti nad drugo oziroma kakršenkoli poskus omejevanja samostojnosti ene veje oblasti s strani druge v teoriji in praksi demokratičnih sistemov nedopusten. Državni zbor kot zakonodajno telo mora dosledno spoštovati in uveljavljati ustavo in zakone, ki jih je sprejel sam, saj je dosledno spoštovanje veljavne zakonodaje predpogoj za obstoj pravne države. V luči omenjenega v poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da je sprejem odloka o razpisu naknadnega zakonodajnega referenduma utemeljen in ga bomo tudi podprli. Hvala lepa.
Kolega Miran Potrč bo predstavil stališče poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov. Prosim.
Hvala lepa. Spoštovane kolegice in kolegi! V Združeni listi socialnih demokratov menimo, da Sloveniji, pri čemer mislim tudi državni zbor in tudi vlado, ni v čast, da nismo uspeli v nekaj mesecih zagotoviti ustrezno, tudi za državljanke in državljane in za večino parlamentarnih strank v državnem zboru sprejemljivo, rešitev problema 18305 prebivalcemali pa v nekem času prebivalcem in prebivalkam Slovenije, ki jih imenujemo izbrisani, zaradi dejanj, ki so jim bila povzročena v februarju 1992. leta. Mislimo, da nam ni v čast, da namesto da bi našli moč, da iščemo sprejemljive rešitve, manipulirali javnost, vsak na svoj način, v nekaj debelih mesecih, in pripeljali namesto do rešitve, do vedno večjih političnih razlik na teh vprašanjih, tudi do zbiranja podpisov za odvzem državljanstva, tudi do medsebojnih sporov, lahko rečemo tudi sovraštva. Mislim, da nam ni v čast, da smo pri tem uporabljali tudi nekorektne ocene do teh ljudi. Na žalost tudi današnja seja državnega zbora, tako kot se je začela, dopušča možnost, da, bi rekel, situacija ne bo veliko boljša. Soglašam z vsemi tistimi, ki pravite, da smo doslej politika, stranke, tudi posamezniki, manipulirali. Manipulirali smo predvsem z izbrisanimi, ker smo o njih govorili v mnogo čem tudi neresnice, nismo objektivno želeli prikazati, kaj se je dogodilo in v kakšnem položaju so danes. Manipulirali pa smotudi z državljankami in državljani. Ponavljale so se neresnice, laži, kar prav gotovo ni pripomoglo k reševanju razmer. Poglejte, jaz sem prepričan, da bi končno bilo le prav povedati, kaj se je 26. februarja 1992 dogodilo. Ali pa prav bi bilo ponovno povedati. Dogodilo se je, da so upravni organi ob njihovem takratnem razumevanju zakona o tujcih, 18305 takratnih prebivalcev Slovenije izbrisali iz evidence stalnega prebivališča, ne da bi za to imeli izrecno zakonsko določbo. Če je bila, jo je ustavno sodišče kasneje razglasilo za protiustavno. S tem so jih postavili v položaj, ko so morali status tujca začeti urejati na novo. Ta zahteva ni bila kot v primeru tujcev iz drugih držav na enak način tretirana. Tujci iz drugih držav so ohranili svoje stalno prebivališče in ohranili status tujca, ki so si ga morali začeti urejati na novo, ne da bi to bilo izrecno v zakonu predvideno, ne da bi o tem dobili kakršnakoli obvestila, ne da bi dobili odločbe, ne da bi bilo to javno objavljeno. Od tu naprej so se začele razlike v konkretnem položaju teh ljudi. Nekdo si je uspel z vztrajnostjo v nekih letih status tujca in stalno prebivališče urediti, nekdo si to ni uspel in se njegov problem vleče še danes. Ustavno sodišče je nekajkrat ugotovilo takšno dejanje za protiustavno. Nekateri želimo spoštovati ustavno odločbo, nekateri ne. Različno razlagamo, vendar ni res, da neustavnost doslej ni bila nekajkrat, mnogokrat prav na tej točki izbrisa ugotovljena, in ni res, da ne bi ustavno sodišče terjalo, da se to stanje odpravi in popravi. Zadnja odločitev iz aprila letošnjega leta je to ponovnokrat jasno in nesporno od državnega zbora kot zakonodajalca zahtevala. Zahtevala pa je tudi, da se vsem tistim, ki so na podlagi zakona iz leta 1999, ki naj bi uredil posebne pravice državljanom bivših republik SFRJ za urejanje njihovega statusa, da se tem, ki že imajo stalno prebivališče, to prizna tudi od 25. februarja 1992 naprej. Ta 8. točko odločbe ustavnega sodišča je bila s strani nekaterih strank ocenjena kot nesprejemljiva in ocenjeno je bilo, da pomeni retroaktivno uporabo in da je ni mogoče na ta način izvesti. Zaradi tega je v vladi pričelo razmišljanje o tem, da bi bilo zato, da bi se zagotovila določena selektivnost, da bi se zagotovila individualna obravnava slehernega, sprejet zakon tudi za realizacijo 8. točke. Če bi obveljala že aprila letošnjega leta odločitev ustavnega sodišča, potem bi v aprilu, da ne rečem najkasneje v maju, moralo ministrstvo za notranje zadeve začeti izdajati odločbe. To najbrž vsi vemo. Skupna ocena takrat je bila, da bi izdajanje teh odločb bilo lahko vprašljivo: po vsebini, ker bi bilo neselektivno, pravno zato, ker ne bi imelo zakonske podlage v zakonu. In ni res, da se je opozicija, ki nasprotuje zdaj rešitvam, zavzemala za to, da se ustavna odločba izvede samo v enem delu, glede neposredne izpeljave 8. točke prav gotovo ne. To ni res. Zato je prav ponovno povedati, ker se ustvarja fama, kot da je pa opozicija želela stvari urediti. Ni res. Tudi ko je bila diskusija v zakonu, kjer smo želeli narediti vsebino selektivno, in kjer se je po informacijah ministrstva iz preko 10.000 tistih, ki bi morali biti neposredno udeleženi na podlagi izvršitve 8. točke, prišlo do nekaj prek 4.500, ker se je uporabilo samo primere, kjer so dejansko v dosedanjih postopkih bili ugotovljeni vsi potrebni pogoji za to, da so ti ljudje od 26. februarja, praviloma še od decembra 1990 stalno in neprekinjeno prebivali v naši državi, Republiki Sloveniji. In danes trditi, da ta zakon ni omogočal individualnosti in selektivnosti, je neresnica, je samo zavajanje javnosti. In to je prav ponovno povedati. Toda s tako vsebino zakona, ne zaradi tega, ker bi bil preveč selektiven, ampak zaradi tega, ker sploh pravice daje, ker to je bila osnovna pripomba opozicije, ne, ni mogoče pravic izbrisanim dati, in to je prav povedati. Bili so proti temu, da se je krivica, ki je bila februarja 1992 storjena, popravi na kakršenkoli način. Zaradi tega se je začela cela zgodba, ki se danes še nadaljuje na zelo različne načine in ki je, se bojim, tudi danes ne bomo na ustrezen način razrešili. In kaj bi še ob tem za oceno našega delovanja rad povedal? Težko sprejemam, da uporabljamo ne samo argumente in trditve, ampak da uporabljamo neresnice, da s te govornice žalimo ljudi, samo zato, da bi dosegli nek svoj cilj, ki ga niti nismo pripravljeni zelo jasno in nedvoumno povedati. Ne zamerim nikomur, ki ima svoj politični cilj, če ga je pripravljen jasno in nedvoumno povedati, ne pa, da ga zavija na najbolj mogoče in nemogoče načine. Da na eni strani govori o pravni državi, na drugi strani govori o tem, da je na vsak način treba odločbe ustavnega sodišča spoštovati, bere pa samo tisti del odločbe, ki njemu odgovarja. Ki govori o tem, da je ustava nad obrazložitvijo ustavnega sodišča, kar je brez dvoma res, hkrati pa ne pove, da je po našem ustavnem sistemu delitve oblasti ustavno sodišče tisto, ki ocenjuje ustavnost odločitev drugih organov, tudi državnega zbora. Ali je to prav ali ne, v sistemu delitve oblasti je prav. In v tem smislu je odločitev ustavnega sodišča vključno z obrazložitvijo tista, ki pove, kaj je ustavno in kaj ni. Tudi to je prav povedati. Kot posamezniki lahko imamo o tem različno mnenje, kot politiki in kot državni zbor ga tudi lahko imamo, vendar v tem delu že zadevamo v položaj in pristojnosti v okviru ustavnega sistema. Najbrž je prav, da se tega zavedamo. In še veliko stvari bi bilo prav povedati, tudi to, ki je bila danes že izrečena, da ni mogoče vladati brez volje ljudstva - prav gotovo ne - in da je volja ljudstva, izražena na referendumu, najvišja oblast. Tudi to je res. Vendar je hkrati res, da vse mednarodne institucije, ki govorijo o uveljavljanju demokracije, pa tudi naše ustavno sodišče, opozarjajo, da se o izvrševanju človekovih pravic ne odloča na referendumu, da se o uresničevanju manjšinskih pravic ne odloča na referendumu, da se o vprašanjih, ki pomenijo spoštovanje ustavnosti in zakonitosti ne odloča na referendumu, ker enostavno to niso vprašanja, ker so to temelji države, ne pa vprašanje, ki jih lahko z referendumomtako ali drugače spreminjamo. To vsi vemo tudi tisti, ki govorijo danes drugače, pa govorijo drugače iz nekih svojih interesov in ciljev, ki jih ne želijo direktno povedati. Sedaj pa k zadnji odločitvi. Ustavno sodišče ni ugodilo zahtevam predlagateljem, med njimi sem bil tudi jaz, da se ne dovoli razpis potrditvenega referenduma o zakonu o izbrisanih. Ni nam ugodilo. Zahtevo je zavrglo iz formalnih razlogov, prepozno vložene zahteve, pri čemer je poudarilo, da bi bilo mogoče tudi prepozno zahtevo spregledati pod določenimi pogoji, če bi po mnenju ustavnega sodišča nastopile, zaradi referenduma takšne ustavne posledice, ki bi bile hujše kot samo dejstvo spregleda kršitve roka. Se pravi, imelo je to možnost, pa se tako ni odločilo. Meni ta odločitev ni všeč. Samo tako je in mi moramo na podlagi tega ravnati. Poleg tega je, prav ali pa narobe, ampak kot ustavno sodišče povedalo še vrsto stvari. In najmanj, kar je prav povedati, povedalo je predlagateljem referenduma in tistim, ki ugovarjajo rešitvi problema izbrisanih, da po vsebini nimajo prav. Gospodje in gospe, nimate prav. Ponovno je potrdilo, da je krivica bila storjena, ponovno je potrdilo, da je krivico treba odpraviti, ponovno je tretjič nesporno jasno povedalo, da je treba odločbe na podlagi 8. točke začeti izdajati takoj. Ponovno je povedalo, da smo v zamudi že 8 mesecev z izdajanjem teh odločb in 2 meseca s sprejetjem zakona. Povedalo je, da izgovor za to, da ustavno sodišče ravna v nasprotju s svojimi pravnimi obveznostmi, da bi pravočasno uresničevalo odločbe ustavnega sodišča, nobeden izgovor ne more biti, da ne bi tega v tem primeru storili in še marsikaj je povedalo. Pa nam je to zopet všeč ali ne, ampak povedalo je. Vsak tisti, ki količkaj želi razumeti sedanjo situacijo, mora vedeti in se naučiti, da odločbe ustavnega sodišča, takšne, kot so - ali za spoštovati ali ne, in, da ni mogoče hkrati se o njih sprenevedati, bi rekel, na ta način, da povemo, mi sicer smo za spoštovanje odločitev ustavnega sodišča, ampak 8. točke odločbe pa ne bomo izvršili. Pa ne reče, ne bomo izvršili, ampak povedati to na tako zavit način, da to lahko razume, samo kdor želi, ljudje bodo pa povedali, saj so načelno bili za spoštovanje odločbe ustavnega sodišča. Čim se diskutira o delitvi oblasti, je seveda takšna diskusija mogoča, ampak čim se na neki konkretni odločbi, kjer je konkretna obveznost dana, konkretna naloga dana, reče, "ne, to se pa ne sme storiti", potem pa je stvar drugačna. In da bom prizemljil na konkretno vprašanje. Mi se vsi jezimo v koaliciji in opoziciji na ministra za notranje zadeve in na vlado, zakaj že ni zdavnaj izdajal odločbe in zakaj smo prišli v težavo z dvema zakonoma, s tehničnim zakonom, z neurejeno vsebino, z neustavnostjo in podobno. Hkrati pa, gospe in gospodje, poslušajmo danes temeljito razpravo. Mi menimo, da je odločbo ustavnega sodišča, to zadnjo, treba spoštovati tudi v tistem delu, kjer nesporno reče, takoj izvajati 8. točko in pričeti izdajati odločbe. Poslušajte gospode, ki so doslej govorili iz opozicije, vključno Slovensko ljudsko stranko.
Ni polemike s stališča poslanske skupine [[...]]
Ne, ne, samo ugotavljam, ni nobene polemike. Vsi so rekli: "Ne, ne, to pa ne!" Na tej točki bi pa to pomenilo, da prihaja do konflikta med dvema vejama oblasti in mi imamo kot zakonodajalci pravico, da sami o tem, kako bomo storili, odločamo. Nikomur ne očitam, vam povem samo, da je nekorekten pa naš očitek nekomu, da je doslej bil negotov, kaj mora storiti. Saj še danes, ko je že tretjič rečeno, kaj bi bilo treba storiti, o tem mislimo različno. Jaz sem vesel, moram reči, da vsaj po mojem razumevanju, kolikor sem sledil sredstvom javnega obveščanja, je javnost za vse tiste, ki smo pripravljeni ali pa dolžni nekaj več prebrati, zelo jasno povedala oboje, o čemer sem zdaj govoril. Zelo jasno je povedala, da je državni zbor zaradi zamude roka in iz vsebinskih razlogov, ker že ni prej zagotovil ustavnega stanja, dobil sporočilo, da je o razpisu referenduma treba razpravljati naprej in zelo jasno povedala, da tisti, ki nasprotujejo reševanju problema izbrisanim, niso dobili potrditve v svojih zahtevah. Obratno, da jim je ustavno sodišče ponovno reklo, da je problem treba rešiti. In kakšne so rešitve, ki jih jaz oziroma v Združeni listi vidimo. Najlepše bi bilo, glede na vsebino sprejetih odločitev, se odpovedati referendumu in hkrati ugotoviti, da tudi zakon, takšen, kot je bil o izvršitvi 8. točke, ni smiseln in ni dober, odločitve na podlagi 8. točke začeti izvajati, o vsebini zakona pa se pogovarjati skupaj v državnem zboru tudi z opozicijo. S kolegom Anderličem sva včeraj, v sredstvih obveščanja piše zelo blago in prijazno, jaz bi s tem soglašal, povprašala, ali za to obstaja kakšna želja in pripravljenost. Dobila sva odgovor, da ne, in da tisti, ki so vložili zahtevo za izvedbo referenduma, na vsak način žele, da se referendum izvrši, kljub temu, da je ponovno ustavno sodišče jasno reklo, da odločitev na referendumu ne pomeni tudi zares pomembne vsebinske odločitve, da bo ta odločitev nepotrebna, da je ta referendum nepotreben, da bi vlada, predvsem ministrstvo za notranje zadeve, moralo takoj začeti izdajati odločbe, in da bo pravzaprav do takrat, dokler bo referendum izveden, tudi če bo prišlo do tega, da bo zakon razveljavljen, in to je gotovo ena od možnostioziroma da ne bo potrjen, da bo prišlo do tega, da bodo v tem času odločbe že izdane, da bo pravzaprav pomemben del tistega, kar je sedaj najbolj sporno, že izvršeno, če ne želimo ponovno dovoliti nespoštovanja odločitve ustavnega sodišča. Dajmo, gospe in gospodje, to jasno v javnosti povedati. Vsaj povejmo to. Ne dovoliti, da se še vedno ustvarja občutek, da izvedba tega referenduma ima lahko vpliv na reševanje problema izbrisanih. V tistem delu, ki zadeva neposredno izvajanje 8. točke ustavnega sodišča ne more imeti vpliva, če bomo želeli to odločbo spoštovati. Če je ne bomo, potem pa je prav, da poveste: ne želimo v tem delu odločbe spoštovati. Tudi to je mogoče. Samo imejmo pogum in dajte potem to neposredno povedati. Ta referendum, in jaz osebno se bom potrudil, ker prav gotovo bo danes razpisan, da bomo v javnosti poskušali čimbolj objektivno povedati, da res je razpisan samo zato, ker pri tem vztraja opozicija, da se ve, kdo je teh 30 podpisnikov, da je razpisan zaradi tega, ker se ne želi rešiti problema, ampak ker se želi onemogočiti, da bi se vprašanje pravic 18 tisoč izbrisanim na ustrezen način začelo reševati, pa pri tem ne trdim, da je vsebina rešitve edina idealna in najboljša, ampak lahko bi se začel reševati, in da odločitev na referendumu tudi če bo zakon zavrnjen, ne bo imela nobenih bistvenih posledic, ker je ministrstvo po odločitvi ustavnega sodišča dolžno takoj začeti izdajati odločbe. Ponovno bomo v neurejenih razmerah, ponovno bomo vsak razlagali svojo resnico, predvsem pa bomo ponovno manipulirali z ljudmi. Jaz mislim, da je to slabo, da taka odločitev ni dobra. Zato moram reči, da sem razmišljal tudi o tem, ali je prav, da kot oseba, kot poslanec, prevzamem odgovornost za tako nesmiseln referendum, kakor ga je opredelilo, ne jaz ampak ustavno sodišče v svoji obrazložitvi. Zato se tudi ne čudim, da ste predstavniki opozicije tako nezadovoljni [[...]]
Mir! Ni polemike z drugimi poslanskimi skupinami.
[[...]]s to odločbo ustavnega sodišča. In naj [[...]]
Ni polemike z drugimi poslanskimi skupinami.
[[...]]zaključim. Storil ne bom nič, da referendum ne bi bil razpisan. Moram pa reči, da sem ponovno trdno prepričan, da je to slaba pot, da je to slaba rešitev, da tudi po opravljenem referendumu ne bomo nič bližje reševanju problema izrisanih, ker osnovno, kar je, morali bi se dogovoriti, ali smo pripravljeni ali ne problemreševati. Če smo pripravljeni, potem bi morali najti poti za to. Ne pa govoriti, da smo pripravljeni, vmes pa storiti vse, da niti prvega koraka ne bi storili za rešitev tega problema. Hvala.
Samo opozarjam. Pri predstavitvah stališč poslanskih skupin ni polemike med stališči. Kolega Čeligoj bo predstavil stališče poslanske skupine DeSUS.
Spoštovani gospod predsednik, gospod minister, kolegice in kolegi! V poslanski skupini DeSUS ohranjamo svoje stališče do tega vprašanja, ki smo ga v postopku parlamentarne obravnave in sprejemanja zakona na podlagi odločitve ustavnega sodišča vedno poudarjali - storjeno napako moramo popraviti; in kot sedaj vemo, bodi to z zakonom ali brez njega. Referendum seveda odsvetujemo iz mnogih razlogov. Odklanjamo politiziranje zadeve, ki je tudi tokrat vnesla med državljane nova vznemirjenja in celo nove delitve. Referendum tudi pravno ničesar ne spremeni in poleg občutnih stroškov tudi psihično in politično obremenjuje naše državljane Kritični smo tudi do nerazumljive zamude državnega zbora pri vložitvi zahteve po izreku ustavnega sodišča o zakonu, kar je dodatno zapletlo zadevo. Prepričani smo, da bo Slovenija v vsakem primeru, ne glede na današnjo odločitev, ravnala razumno, razsodno, pravično in ne bo povzročala novih napak ali krivic, tako ne prizadetim in tudi ne vsem državljanom Slovenije. Naša poslanska skupina bo v skladu z omenjenim stališčem tudi tako glasovala. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavila kolegica Irma Pavlinič Krebs. Prosim, imate besedo, spoštovana kolegica.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Državnemu zboru se še ni zgodilo, da bi odločal o neaktu, o fatamorgani. No, danes bomo doživeli prav to. Odločamo o dokumentu, za katerega že vnaprej vsi vemo, da bo sprožil proces, ki se bo končal brez kakršnegakoli rezultata. Referendumska odločitev, kakršnakoli že bo, ne bo niti za milimeter vplivala na status izbrisanih. A bomo ta fatamorganski odlok vseeno sprejeli in referendum brez rezultata izvedli, ker so se v Slovenski demokratski stranki, Novi Sloveniji, Slovenski nacionalni stranki ter v delu Slovenske ljudske stranke odločili, da ga politično nujno potrebujejo. Zakaj nam je vsem jasno, da gre v tem primeru za referendum brez rezultata, za referendum, iz katerega ne bo mogoče izluščiti nobene obveznosti za nikogar od tistih, ki odločajo o statusu izbrisanih? Ker je ustavno sodišče v obrazložitvi svoje zadnje odločitve na to temo zapisalo dve pomembni dejstvi. Najprej, da tudi morebitna zavrnitev zakona na referendumu ne bo imela nobenega vpliva na ureditev statusa izbrisanih, ker sta tako državni zbor kot minister za notranje zadeve dolžna izvršiti njihovo že skoraj leto dni staro odločbo o izbrisanih. In potem še, da je vprašanje smiselnosti referenduma izključno politično in torej nepravno vprašanje. Preprosto povedano to pomeni, da morebitni referendum na status izbrisanih ne bo imel nobenega vpliva in bo, če se bo pri njem vztrajalo, to čista politična instrumentalizacija referenduma. V Liberalni demokraciji Slovenije smo zato resnično pričakovali, da bodo pobudniki referenduma po objavi odločbe ustavnega sodišča od te pobude odstopili. K temu bi jih moralo prepričati tudi dejstvo, da bo minister za notranje zadeve moral takoj začeti izdajati odločbe tistim izbrisanim, za katere je to zahtevalo ustavno sodišče v 8. točki svoje odločbe, če tehnični zakon ne bo takoj uveljavljen. To je namreč ustavno sodišče od njega ponovno zahtevalo tudi v tej zadnji odločbi. Ker tehnični zakon določa manjše število upravičencev do takojšnje ureditve statusa kot ustavna odločba, na podlagi katere bo odločbe izbrisanim izdajal notranji minister, bodo pobudniki referenduma z vztrajanjem pri njegovi izvedbi, dosegli prav nasprotno od tega, za kar si deklerativno prizadevajo. Ker nameravam vlagateljem zahteve za razpis referenduma na tej točki očitati prvovrstni cinizem, je prav, da nekoliko podrobneje pojasnim to stališče. Ustavno sodišče je v znani, sedaj že skoraj leto dni stari, odločbi naložilo ministru za notranje zadeve, da izda dopolnilne odločbe vsem tistim izbrisanim, ki so že pridobili kot tujci pravico do stalnega prebivališča v Sloveniji. Tehnični zakon je pravico do dopolnilne odločbe skrčil, in sicer tako, da je izločil in njihovo urejanje prenesel v sistemski zakon vse tiste, ki so pravico do stalnega prebivanja pridobili na podlagi olajšav in se zato zanje ni ugotavljalo, ali so v tem obdobju v Sloveniji neprekinjeno prebivali. Za vse ostale se je na podlagi dosedanjih zakonskih določb nesporno v postopku moralo ugotoviti, da so neprekinjeno dejansko prebivali, ker je bil to pogoj, da se jim je odločba o stalnem bivanju kot tujcem izdala. Če se torej tehnični zakon ne uveljavi, in seveda referendumska pobuda preprečuje uveljavitev, minister za notranje zadeve opisane omejitve ne bo mogel upoštevati, saj za njo ne bo imel pravne podlage. Dopolnilne odločbe bo torej moral izdati tudi vsem tistim, ki so stalno prebivališče pridobili z olajšavami in se zanje ni ugotavljalo, ali so v Sloveniji prebivali neprekinjeno. Posledica referendumska pobude in posledica morebitne zavrnitve tehničnega zakona na referendumu bo torej ta, da bodo dopolnilne odločbe upravičeno bistveno večje število izbrisanih, kot bi jih bilo, če bi se tehnični zakon uveljavil. V SDS, Novi Sloveniji, SNS in delu Slovenske ljudske stranke se težko sprenevedajo, da tega ne razumejo. To se da povsem jasno razbrati iz odločbe ustavnega sodišča. Na to pa smo jih v teh dneh tudi povsem jasno še posebej opozorili in jih pozvali, da ne rečem, prosili, naj umaknejo zahtevo za razpis referenduma. Ker tega niso bili pripravljeni storiti, je po našem mnenju to povsem jasen dokaz, da jim v resnici ni mar ali bodo do stalnega prebivališča lahko prišli le tisti, ki so dejansko živeli v Sloveniji, kar že ves čas zatrjujejo, ampak jim gre le za priročno izkoriščanje priložnosti za kovanje političnega kapitala. Politika, ki se z besedami prizadeva za nekaj, z dejanji pa povzroča povsem nasprotne učinke, pa je lahko le neumna ali pa cinična. Ker strankam, ki sem jih prej navedla, resnično ne želim očitati neumnosti, jih moram označiti za cinične. V tej dvorani in izven nje so pobudniki tega referenduma točili debele solze zaradi ogromnih odškodnin, ki naj bi jih tehnični zakon prinašal izbrisanim, in zahtevali od vlade, naj predstavi finančne posledice tega zakona. V zadnjem mesecu so tudi sami spoznali, da je ta izmišljena zgodba izgubila vsako kredibilnost in je ne ponavljajo več. Kljub temu pa je na žalost res, da se je vlada zmotila, ko je trdila, da zakon nima neposrednih finančnih posledic. Ta zakon bo namreč to državo stal natanko toliko, kot bo plačala za izvedbo referenduma o njem. Paradoksalno. Teh približno 600 milijonov tolarjev finančnih posledic bodo povzročili prav tisti, ki so se nad stroški tega zakona najbolj zgražali. In kaj bodo za ta znesek predlagatelji referenduma priborili Sloveniji? Povabilo volivkam in volivcem, da pridejo na referendum, obkrožijo "za" ali "proti". A sporočilo s tega mesta: moramo se vsi, ki bomo glasovali, zavedati, da v ničemer ne odločamo. Referendum bo torej brez pravnih učinkov in povečano bo število izdanih dopolnilnih odločb V Liberalni demokraciji Slovenije za tako sporen projekt ne želimo prevzemati odgovornosti. Ne želimo aktivno sodelovati pri sprejemanju nečesa, kar bo v prihodnjih dveh mesecih v Sloveniji povzročalo nadaljnje izbruhe nestrpnosti, ksenofobije, omalovaževanja človekovih pravic in smešenja pravne države. Ponovno je bilo s tega mesta danes poudarjeno, da politizacija ustavnega sodišča pomeni priložnost, da nismo pravna država, da ustave in odločb ustavnega sodišča ne spoštujemo, če nam v nekem trenutku toni všeč. Ne želimo sodelovati pri razpisu invalidnega referenduma, ki je v posmeh ustavi Republike Slovenije in ne bo imel zavezujočih posledic. Res si želimo, da polno odgovornost prevzamejo tisti, ki kljub vsem navedenim argumentom vztrajajo pri njegovi izvedbi. In ko smo v vseh svojih stališčih v Liberalni demokraciji Slovenije resnično poudarjali željo, da želimo, da nova država Slovenija živi kot pravna, demokratična država, seveda ne moremo in ne smemo pristati na dejstvo, da odločba ustavnega sodišča v delu, ki nam ni všeč, ni za nas zavezujoča. In za to kronologijo, ki smo jo tu slišali, velja v bran pravne države, v bran naši želji, da jo kot tako ohranimo in krivice uredimo, vendarle s tega mesta še enkrat poudariti, da je v času po osamosvojitviv Sloveniji živelo 10%, okoli 200 tisoč državljank in državljanov bivših republik nekdanje SFRJ, ki so imeli pri nas prijavljeno stalno prebivališče. Ob osamosvojitvi je bila tem ljudem podana obljuba ali zaveza političnih strank, da se jim pravni položajne bo poslabšal. Moramo vsi, predvsem pa tisti, ki ste v tistem trenutku imeli priložnost tvorno sodelovati pri oblikovanju naše nove mlade samostojne države, priznati, da je obljuba, ta obljuba, da bo poskrbljeno za te ljudi, bistveno vplivala na mednarodno priznanje nove države Slovenije. Korekten zakon o državljanstvu mednarodna pravna stroka, ko je presojala, kako so se države obnašale do teh državljanov drugih nacionalnosti, je v celoti ocenila, da je zakon o državljanstvu sledil tem korektnim pravnimnačelom pri določanju pogojev za sprejem v državljanki status. In več kot 170 tisoč teh državljanov, ki so prosili za državljanstvo Republike Slovenije, so postali torej državljani in njim se v skladu s poosamosvojitveno zakonodajo pravni položaj v primerjavi z obdobjem, ko Slovenija še ni bila samostojna država, ni poslabšal. Pogoji, za katere je bilo to rečeno, da so bili v primeru zakona o tujcih, na katerega preidem takoj v nadaljevanju, zelo blagi, so bili v zakonu o državljanstvu seveda blagi. Edini pogoj je bil, da so ljudje imeli stalno prebivališče v Sloveniji na dan plebiscita, da so tu dejansko bivali. Edine omejitve so se nanašale na tiste, ki so aktivno sodelovali proti osamosvojitvi Republike Slovenije. Mislim, da okoli 200 ljudi iz tega naslova v naši državi tudi nikoli državljanstva ni uspelo pridobiti. Treba je povedati, da ostali, ki se niso odločili, da bi vstopili v najtesnejšo vez z državo, to je, da bi prosili za sprejem v državljanstvo, tega, ne po mednarodnem pravu, ne po slovenskem pravu, ne po nikogaršnjem pravu, niso bili dolžni storiti. Svobodna volja posameznika je, v kako tesno vez v določeni državi vstopi. Imeli so pravico pričakovati, da jim bo torej zakon o tujcih ponudil takšne pogoje, kot so politične stranke v tistem obdobju obljubile in se zavezale, da se jim pravni položaj ne bo poslabšal. Tako je bil vzporedno sprejet zakon o tujcih, s tako imenovanimi tukaj večkrat poudarjenimi blagimi pogoji. Zakon o tujcih je za tiste, ki so bili državljani današnjih držav članic Evropske unije, določil avtomatski prehod v novo državo Slovenijo. Za te druge tujce, za teh 18 tisoč, pa je določil pogoje. Ni jim določil olajšanega prehoda v novo državo, ampak zahtevne pogoje. To ni moja osebna ocena, to je v letu 1999 ustavno sodišče, ko je iz tega razloga ugotovilo neustavnost tega akta, odločilo. To ni stvar naše presoje v tem trenutku. Lahko je bil občutek ob sprejemanju zakona, da je korekten. Ampak v letu 1999 je ustavno sodišče jasno povedalo - v nadaljevanju bom povedala, kaj točno je reklo -, da v tistem trenutku ta, ne ta, ampak takratni zakonodajni organ ni imel priložnosti urediti statusa na pravno in ustavno ustrezen način, je z današnje perspektive možno oceniti kot sprenevedanje. Amandma Metke Mencin, poslanke Liberalne demokracije Slovenije, v sodelovanju s poslanci Združene liste, je pomenil ravno to: da se v prehodnih določbah uredi prehod tudi 18.000, ki za državljanstvo niso zaprosili, da bivajo v novi državi kot stalno bivajoči tujci. Demosova večina ni sprejela te odločitve in začelo se je odločati na podlagi takrat veljavnega zakona, ki je torej postavil - kakšne pogoje? - lahkotne, lahke? Ne. Prvi pogoj je bil, da je posameznik moral vložiti prošnjo za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje in dokazati, da tri leta biva v tej državi. Dokazati je moral, da ima upravičen razlog, da v novi državi Sloveniji biva - to je zaposlitev, šolanje, zdravljenje in še nekaj možnih pogojev oziroma drug upravičen razlog. Moral je imeti zadosti sredstev za preživljanje, moral je imeti veljaven dokument, s katerim je dokazoval svojo istovetnost, dokument države ali, bolje rečeno, bivše republike, katere državljan je bil včasih in je torej želel ostati tudi v novi državi Sloveniji. Moral je dokazati nekaznovanost, tako v državi svojegadržavljanstva oziroma bivši republiki kot tukaj. Če te pogoje, vseh teh pet, šest pogojev, ki jih lahko opozicija ocenjuje kot blage, primerjamo s tistimi, ki jih je zakonodajalec postavil za sprejem v najtesnejšo vez z državo, to je z državljanstvom, lahko tudi samo po čisto človeški presoji ugotovimo, da so bili zahtevni. Če ne po čem drugem, zahtevni vsaj v delu, ko so morali prek meje v republiko bivše Jugoslavije, ali v Bosno, na Hrvaško, v Srbijo, iskati potni list, ker so ga smeli pridobiti v državioziroma republiki, katere državljani so bili, v Sloveniji pa so bivali kot tujci - tam so ga lahko dobili. In trditev, da so morali tam bivati, da so lahko postali državljani novih držav po letu 1991, seveda sploh ne drži; ti so bili po rojstvu državljaniteh republik, zato so jih v matičnih knjigah kot take vodili in jim ob oblikovanju novih držav ni bilo treba potemtakem nič prositi, ker to je sprejem v državljanstvo po drugi pravni podlagi, ne po stalnem bivanju. In te pogoje je ustavno sodišče v letu 1999 - lahko rečemo, žal šele takrat, ampak takrat ocenjevalo in je reklo, da je s takšnimi določbami o teh, ko sem vam govorila zdaj, s takšnimi pogoji zakon o tujcih in takratni zakonodajalec kršil dve ustavno varovani načeli - to je načelo enakosti in varstva zaupanja v pravo - s tem, ko pri določanju pogojev ni upošteval pomembne osebne okoliščine teh ljudi, to je stalnega prebivališča na ozemlju Republike Slovenije pred osamosvojitvijo. Neupravičeno je zakonodajalec takrat opustil pravno ureditev teh oseb. Ustavno sodišče pravi, da stalno prebivališče in dejansko prebivanje na ozemlju Republike Slovenije sta pa tisti bistveni okoliščini, zaradi katerih bi takrat zakonodajalec njihov prehod v novo državo, v status tujca kot so želeli, upravičeno moral urediti na poseben način v predhodnih določbah in jim tako ne poslabšati pravnega položaja. To ni stvar naše domišljije, to je bila stvar odločitve ustavnega sodišča, zato je parlament v sestavi leta 1999 sprejel zakon o urejanju statusa državljanov, naslednic nekdanje SFRJ, zato da bi popravil povojni zakon o tujcih; da bi ga ustrezno torej popravil. A tudi ta zakon je bil podvržen presoji ustavnega sodišča. In v letu 2003 smo dobili na klop odločbo ustavnega sodišča, ki je ponovno kot neustrezno opredelilo oziroma razveljavilo določene člene tega zakona, sprejetega v letu 1999. Zakaj? Prvič, ker državljanom nekdanje SFRJ, ki so bili 26.2.1992 izbrisani iz registra stalnega prebivalstva, od tega dne dalje ne priznava stalnega prebivanja v Republiki Sloveniji.Da je bil rok treh mesecev za vložitev vlog prekratek, da nismo ustrezno v tem zakonu določili, opisali zakonskega okvira pojma dejanskega življenja v Republiki Sloveniji in da nismo uredili opredelitve stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji za tiste ki jim je bil izrečen ukrep prisilne odstranitve tujca iz države ravno iz naslova, ker ni uspel urediti statusa zaradi takih zahtevnih pogojev. Ustavno sodišče je seveda večkrat nalagalo zakonodajalcem različnih sestavah, da je iz naslova ustavnih načel enakosti in pravne varnosti dolžno za nazaj urediti pravni status ljudem, ki so tu dejansko prebivali, pravnega statusa pa niso imeli urejenega. To ni stvar naše domišljije, to nam narekuje odločba ustavnega sodišča in ne nazadnje ustava Republike Slovenije. In ustavno sodišče ne samo, da ni zaupalo zakonodajalcu, zato je uporabilo inštitut 40. člena zakona o ustavnem sodišču, ki daje možnost, da samo določi organ, ki izvrši njegovo odločbo, način izvršitve, in to tudi obrazloži. In ustavno sodišče je uporabilo torej tako imenovani inštitut začasnega zakonodajalca, ker je pričakovalo, da politično razgrete strasti v parlamentu ponovno ne bodo sposobne zbrati toliko enotnosti in popraviti te krivice, ki jih je samo ugotovilo. Zato stopi v funkcijo začasnega zakonodajalca. Upravičeno, neupravičeno, pravna stroka ima deljena mnenja, pa vendarle, to vprašanje je treba urediti. Državni zbor je želel kot zakonodajalec trajno urediti to vprašanje, ne kot začasni, ampak kot trajni zakonodajalec, zato je začel sprejemati zakon, ki bi bil pravna podlaga za izdajo teh ugotovitvenih odločb, s katerimi ne bi nikomur ničesar dajali, kar mu ne gre, ampak bi samo ugotovili, da takrat, ko so v Sloveniji dejansko bivali, da jim seveda moramo pravno priznati, da so v naši državibivali, ker jim je ustrezna zakonodaja povzročila pravno praznino. Individualna obravnava teh primerov - ja, seveda, ne da se izdati dopolnilne ugotovitvene odločbe, če se ne odpre spisa, v katerem ima ta človek svoje dokumente, s katerimi je že dokazal neprekinjeno dejansko prebivanje v naši državi. Ker ta dopolnilna odločba, za katere izdajo je zadolženo ministrstvo, da jo izda, ne pomeni nič drugega kot ugotovitveno odločbo v smislu pravnega priznanja tem ljudem v naši državi. Zato je pojem "izbrisani" seveda primeren v tem delu, ker jim dejansko bivanje želimo pravno urediti. In ne nazadnje ustavno sodišče pravi, zakonodajalec - to smo mi, in zato vendarle želimo, da se ta zakon uveljavi - zakonodajalec bi moral že iz narave neurejenega pravnega položaja teh ljudi in z vidika načel pravne države z novo pravno ureditvijo, ki jo zdaj sprejemamo, pokriti celotno obdobje, v katerem državljanom drugih republik ni bilo pravno priznano stalno prebivanje, dejansko pa stalnega prebivališča nikoli niso spreminjali. In tega kot zakonodajalec očitno ne zmoremo. Zakon, sprejet, ne velja. Referendum je tisti, ki pravi, referendumska zahteva je tista, ki onemogoča uveljavitev predpisa. Kaj pravzaprav v tem primeru? Ministrstvo se bo moralo torej lotiti izjemno zanimive, seveda tudi pravne situacije, ko bo poslušalo začasnega zakonodajalca v tem trenutku, to je ustavno sodišče, ki varuje človekove pravice tudi na podlagi ustave same, in na podlagi začasne pravne norme odločbe ljudem izdati. Nimajo cene, ne nimajo. Človekove pravice nimajo cene, o njih se na referendumu ne more odločati. Vprašanje odškodnin pa s tega mesta, ponovno v imenu poslanskega kluba LDS poudarjam, da ocena finančnih posledic, samo v delu, ki jih bo sedaj imel, to je 600 milijonov za izvedbo referenduma, ne sodi in nikoli ni sodila v ta zakon, zato ta zakon finančnih posledic sam po sebi nima. Je pa vprašanje odškodnin pomembno vprašanje. V poslanski skupini se ga še kako zavedamo. Zavedamo se tudi preprostega dejstva, da tega vprašanja ne moremo ustavnopravno vzdržno urediti v tem zakonu, zakonodajalec pa lahko uredi vračanje škode za sistematične kršitve človekovih pravic v posebnem zakonu, če je to upravičeno zaradi javnega interesa. Finančno breme morebitnih odškodnin za državo ne sme biti tako veliko, da bi šlo v škodo njenih drugih funkcij. Koristi prebivalcev in prebivalk Slovenije ne smejo biti ogrožene. Ko, in če bomo soočeni s številkami, ki jih danes ne moremo predvidevati, saj so tesno vezane na individualno voljo ljudi, za katere ne vemo ali bodo vlagali odškodninske zahtevke in kako visoki bodo, bomo za zaščito javnih koristi v skladu z načelom sorazmernosti, s posebnim zakonom odškodnino omejili. Ta država ima vse možnosti, da odškodnine omeji, o pogojih, ki sem jih povedala. In LDS boprva, ki bo to predlagala, če se bo to izkazalo za potrebno. Tako da, nam je žal, da v teh prazničnih dneh pravzaprav odločamo, ponovno poudarjam, o aktu, ki pomeni zavajanje volivk in volivcev, da odločajo, pa o ničemer, žal v kolikor referendum bo razpisan, ne bodo odločali.
Dobro. Hvala lepa. Imam 15 prijav za razpravo. Preden bom dal besedo kolegu Jelinčiču, naj samo zelo kratko pojasnim, ker je bila taka, kot razumem zahteva, pri vprašanjih nekaterih poslanskih skupin, zakaj je bil prepozno, tako kot je odločilo ustavno sodišče, vložen akt. Pri prepozni vložitvi zahteve za presojo ustavnosti ni šlo za malomarnost, šlo je za tolmačenje roka, ki pa ni dobila večinske podpore na ustavnem sodišču,šlo je za tolmačenje, da gre za instrukcijski, ne za prekluzivni rok. Ko sem po koncu seje, po koncu seje, ne samo med sejo vprašal, ali je potrebno tisti večer še kaj storiti v zvezi s tem, je bilo izrecno rečeno, da ne, da bo dovolj zgodaj, če to storimo naslednji dan. Pravim, to ni izgovor, to je samo pojasnilo, toliko, da boste vedeli, da smo ravnali tako, kot smo menili, da je prav. Sedaj dajem kolegu Jelinčiču besedo.
Hvala lepa, gospod predsednik. Danes smo poslušali celo vrsto sprenevedanj in mnogo pilatovskega umivanja rok, predvsem od strani Združene liste socialnih demokratov in pa Liberalne demokracije. Pri tem vprašanju se v Slovenski nacionalni stranki in meni osebno postavlja vprašanje osamosvojitve Republike Slovenije. Kajti, to je le prvi korak, da bodo tisti, ki so bili proti osamosvojitvi Republike Slovenije, dobili najprej status, ki ga ne zaslužijo; drugič bodo dobili finančna sredstva v velikih količinah in seveda tretjič bodo verjetno zahtevali še kar, da seslovenski jezik spremeni in zamenja s srbohrvaščino, kajti gospod Krivic z izbrisanimi že tako ali tako komunicira v srbohrvaškem jeziku, izgleda, da se sramuje slovenskega jezika. Evropska unija je rekla, da je vse to notranja zadeva Republike Slovenije. In kakor bo Republika Slovenija uredila, tako bo Evropska unija to sprejela. Tudi države Evropske unije po svoje urejajo statuse tujcev, državljanov, začasnih prebivalcev in podobno. In ob sprejemu zakona o državljanstvu je Evropska unija pohvalila Republiko Slovenijo, kako dobro smo to storili, čeprav smo mi na široko odprli vrata in delili državljanstva pravzaprav za pol kilograma slabe govedine. In 180 tisoč približno ljudi je sprejelo to ponujeno roko in so danes državljani in državljanke Republike Slovenije. Kot je rekel prej poslanski kolega, jih 18 tisoč in nekaj, 18.305 ni hotelo sprejeti te ponujene roke in danes hočejo od Republike Slovenije - kaj? Hočejo predvsem denar. Hočejo papirje, da bodo prosto potovali po Evropi, da bodo izbrisane jim vsetiste zadeve, ki so jih v času nebivanja v Sloveniji zganjali po svojih bivših domovinah oziroma po njihovih domovinah in da ne bodo za to kaznovani, kajti želijo s tem papirjem dobiti dokazilo, da so bili v tistem času v Sloveniji. In pravno na bi jim Združena lista in pa LDS to zagotovila. To naj bi jim zagotovil tudi gospod minister za notranje zadeve, gospod Bohinc, ki bi ga kar vprašal, ko se govori o denarju. Le koliko je stal ta tehnični zakon, ki ga je spisal institut za javno upravo, kajti, ti denarji niso bili majhni. In na to vprašanje, upam, da bom dobil odgovor, pa tudi na druga vprašanja. Konec koncev bi tudi vprašal gospod ministra Bohinca, člana Združene liste socialnih demokratov, koliko denarja je porabil za razna mnenja in pa zakonske projekte, ki jih je naročil zunaj ministrstva za notranje zadeve, kljub temu da ima blazno širok kabinet, ki se pravzaprav širi in širi predvsem s člani Združene liste. Kot mi je znano, je kar nekaj 10 milijonov slovenskih tolarjev šlo za take projekte in pa mnenja. Konec koncev bi vprašal gospoda ministra tudi, koliko stane delovanje strateškega sveta za policijo, kjer so v glavnem notri upokojeni policaji, pa poleg tega še gospod Bavcon, pa gospa Šelihova, ki enkrat na mesec dobivajo obilne sejnine. V glavnem so to tako ali tako člani Združene liste socialnih demokratov. Upam, da bom dobil točne podatke, ne zopet zavajanja in pa laži, na kakršne smo pravzaprav navajeni. Vsaka država sama določa pogoje, pod katerimi bo dovolila tujcem bivanje in pod katerimi jim ne bo dovolila. In kar na široko odpirati ljudem, ki so govorili, da nočejo sprejeti državljanstva necivilizirane države, po drugi strani pa bodo sprejeli denar in hočejo pobrati denar od iste države in sedijo sedaj tam gori na balkonu, v takem primeru, lepo vas prosim, kje pa smo! Kjerkoli v Evropi, kjerkoli na svetu je to nemogoče. V Združenih državah Amerike so uvedli prste odtise pri vsakemu, ki vstopa v Združeno državo Ameriko. To je demokratsko, seveda v Sloveniji to ne bilo demokratsko. Če bi uvedli prstne odtise za državljane Slovenije, potem bi bilo to demokratsko, ampak za tujce - lepo vas prosim! In tukaj se mi gremo nekakšno kvazi demokratsko državo. Zdaj hočemo tem 18 tisoč in še nekaj ljudem dati vse, vključno z denarjem, namesto da bi uvedli kazenske sankcije za vse tiste ministre za notranje zadeve, ki teh ilegalcev niso izgnali iz države, ampak so dovoljevali, da kršijo celo vrsto zakonov. Nobeden ni plačeval davkov, služili pa so, saj so morali živeti. Marsikdo se vozi z dobrimi avtomobili, z mercedezi, nekateri so se celo sami hvali, da se vozijo z mercedezi - od kod? Državi niso plačevali niti tolarja davka, med tem ko Slovenec, slovenski državljan mora plačati davek. Tukaj je ustavno sodišče pripravljeno tem ljudem odpustiti vse in celo predsednica ustavnega sodišča je rekla, da bi lahko morali pravzaprav spregledati rok, ki je bil zamujen, in ga podaljšati, ne vem kam, ko pa so slovenski državljani vlagali davčne prijave na pošti, so jim ob 12. oziroma ob 24. uri pred nosom zaprli pošto in so rekli: oprostite, ne boste oddali. In so bili kaznovani. Ampak to zato, ker so to slovenski državljani. Če bi prišli tujci, bi jim na stežaj odprli vrata, pa tepih rdeč bi jim dali. In to zagotovo bi naredila najprej Združena lista ob asistenci Liberalne demokracije. In potem bi se v državnem zboru sprenevedali in govorili, kako jim moramo pomagati, kako je treba skrbeti za človekove pravice, ne vem koga vse, medtem ko človekove pravice slovenskih državljanov izginjajo in jih je vedno manj. In nihče se za to ne "sekira". Nihče se ne "sekira"! In ko govorimo o manipulaciji - kaj je večja manipulacija, ko je ob asistenci Združene liste socialnih demokratov gospod Krivic štiri leta držal v predalu svoje mnenje, kajti on je bil poročevalec o tej zadevi štiri leta, da se je spremenila sestava ustavnega sodišča, in je potem vložil oziroma oddal tisto mnenje, zato ker je vedel, kako bo ustavno sodišče reagiralo. In pritiski na ustavno sodišče so bili še do sedaj, da bi moralo kršiti zakon, ki velja za vsedržavljane, samo zato, da bi pomagali tem izbrisanim. Jaz osebno sem prepričan, da bo gospod Krivic odlično zaslužil pri tej zadevi. Pa, kakor gredo zadeve, se je treba znajti. [[...]] [[Glas v ozadju.]] [[...]]Gospod Zlobec, prosim vas, "nomen est omen", tako ali tako.
Ni polemike iz klopi. Ni polemike iz klopi. Ni žalitev.
Če bi bili mi pravna država, v tem primeru bi te ilegalce že davno izgnali, kajti ilegalci v državi nimajo kaj početi. Še posebej nimajo početi v državi ilegalci, ki delujejo proti državi, v kateri živijo. Ampak pri nas se to tolerira in dovoljuje. Pojdite pogledat kamorkoli po svetu, če to dovoljujejo. Ne. Ne! Govori se o izvajanju določbe ustavnega sodišča, in kolegi iz Združene liste in Liberalne demokracije so rekli: treba je takoj začeti izvajati to odločbo ustavnega sodišča. Zakaj? Ker je v prid tujcem. Kajti že nekaj let čakajo odločbe ustavnega sodišča na izvajanje in izvrševanje, ampak tiste odločbe so za slovenske državljane in slovenski državljani niso pomembni za ti dve stranki - za Združeno listo in pa za Liberalno demokracijo, pa konec koncev tudi za tri četrtine Stranke mladih ne. Pa o DeSUS-u, da sploh ne govorim. Kadarkoli je kaj dobrega za Slovenijo, za slovenske državljane in državljanke, takrat je treba "vžgati" po njih, treba jim je dati nove davke, treba jih je stisniti tukaj, tam, treba jih je "poštemlpljati", treba jim je napisati ne vem kakšne kartice, potem nalepke, prilepke in vse skupaj. Tujci - ni problem! Naj gredo okoli, naj delajo karkoli, še nagradili jih bomo. Naj so streljali po naših ljudeh v času osamosvojitvene vojne - mi se jim bomo opravičili, dali jim bomo državljanstvo, dali jim bomo še veliko denarja, da bodo odpirali firme v Sloveniji, in verjetno še kakšne davčne olajšave. Prepričan sem, da se minister Bohinc že pripravlja skupaj s kolegi iz Združene liste, da bodo pripravili kakšen zakon, ki bo olajševal tem gospodom še kakšna odpiranja firm, kjer bodo morda potem ponovno zagnali tisto stranko, ki pod gospodom Bohincem ni zaživela - tista Stranka za Jugoslavijo, ki je bila edina v času naše osamosvojitve, ki ni spregledala, da Slovenija hoče iti svojo pot v moderen svet, ne pa ostati tam, kjer je. Morda so pa tu kakšne zamere ali pa dolgovi iz tistega časa - ne vem, na vse lahko mislim. In bolj kot mislim slabo, bolj se mi to kaže kot realno in se mi potrjuje iz dneva v dan. Zanimivo je, kako ti, ki so proti referendumu, zagovarjajo in na ves glas govorijo, kako ne smemo imeti referenduma, saj vendar ne bo dobro. Ko vendar sami pravijo, da bo referendum, če bo sprejet, pravzaprav v korist tem izbrisanim oziroma odpisanim ali kaj so že. Ne, ne vem; kajti, ali lažejo, ko to govorijo, ali lažejo prej, ko razlagajo, da referenduma ne sme biti. Sam mislim, da lažejo obakrat in jih boli edino to, da izgubljajo pri slovenskih državljanih kredibilnost, ker se iz dneva v dan kaže, da jih ne briga slovenska beda in beda slovenskih državljanov, ampak da hočejo pomagati ne vem komu; ne vem, kdo jih bo potem odlikoval in jim delil kakšna priznanja. Le zakaj? Mogoče bodo pa zastonj dobili kakšen burek - ne vem. Mogoče ga že zdaj dobivajo, tudi tega ne vem, ali pa sladoled. Referendum politično nujno potrebujemo, so rekli. Seveda ga nujno potrebujemo. Seveda ga nujno potrebujemo, da pokažemo slovenskim državljanom, kdo so tisti, ki njim rušijo podstat, kdo so tisti, ki njih tolčejo po glavah. Naj se vidi, kdo so tisti! In naj se vsakdo posebej izkaže in naj se ga pokaže, kdo je tisti. Združena lista socialnih demokratov v prvi vrsti, brez katere ne bi bilo Krivica in teh zadev, kajti Krivic se je sam hvalil v pismu [[če kateri od kolegov želi, mu ga potem lahko dam]] , da če ne bi bilo gospoda Potrča in Združene liste socialnih demokratov, ne bi mogel izpeljati te zadeve o izbrisanih. In, seveda, gospod Bohinc zadaj, ki je takoj povzel vse skupaj. In ko se govori in jamra o tem, da bodo odškodnine majhne ali pa nikakršne in da jih bo LDS omejila. Lepo vas prosim! Kdaj je LDS omejevala kakšne takšne zadeve, kjer se je trošilo kaj denarja - ali pa Združena lista? Nikoli, nikoli. Imeli smo falcona, ki je požrl nekaj deset milijard. Imeli smo SIB, ki je požrla nekaj deset milijard. Imeli smo Novo ljubljansko banko ki je požrla sto in nekaj milijard. Imeli smo Železarne Ravne, ki "so šle k hudiču". Zopet je izginil denar. In zdaj nekoga skrbi za 600 milijonov tolarjev za izvedbo tega referenduma! Pri tolikih milijardah in milijardah to jih nič ne briga in nihče ni odgovarjal za to. Nihče. In kot kaže, nihče ne bo, razen če se ne bo po volitvah ta koordinacija sil malo spremenila, pa da bo nova metla tukaj noter sčistila, pa poklicala tiste, ki so odgovorni za vse skupaj in jih posadila na zatožno klop in jih seveda tudi obsodila za tisto, kar so naredili. Enostavna računica, ne matematika, računica, računanje, računstvo, prvi, drugi, tretji razred osnovne šole pove, da glede na to, glede na odškodnine, ki so bile že vložene in so že vložene in zahtevane, da bo to Slovenijo stalo med 600 in 800 milijardami tolarjev. Ampak, 600 milijard tolarjev, gospoda, je tisočkrat manj kot 600 milijonov tolarjev, ampak vas to ne briga. Ne, sprenevedate se in jamrate, kako bo hudo, da bomo plačali 600 milijonov tolarjev. Ne vem, ne vem, kaj hočete? Res ne vem, kaj hočete. Hočete zagotovo neke bonitete, ki so včasih tudi malo prikrite. Hočete morda tudi prikriti kakšnemu kakšna zločinska dejanja, ki so se godila "doli". Morda je pa to tudi do neke mere povezano s trgovino z orožjem. Tudi to je možnost. Pa da kdo koga stiska za vrat in mu govori, če ne bo tako, bo pa tako, bo pa kaj ven prišlo, kakšni dokumenti, ki bodo razprli čudne korelacije, morda tudi s kakšnimi bančnimi zadevami v Muenchnu, tudi s kakšnimi uboji in samomori v Nemčiji in kaj podobnega. In da se bodo pokazale morda še kakšne druge politične stranke v tej godlji, ne samo tiste, katere bi nekateri želeli videti notri. Tudi to je možno, ne vem. Mislim, da je potrebno, da ta referendum uspe in da bo večina slovenskih državljanov obkrožila "proti", kajti pomembno je, da se obkroži "proti", da ne bo spet prišlo do kakšnega zavajanja, da bo kdo mislil, da je "za" referendum in da bo obkrožil "za". Treba je biti pazljiv in upam, da bodo tudi mediji to pisali na ta način, ne pa da ne bodo zavajali, seveda po nalogu kakšnih gospodov oziroma kakšnih urednikov. In vsakega posebej je treba obravnavati, pregledati in ga pretehtati. Tudi tiste, ki so dobili leta 1994 na obveščevalni službi v bistvu negativno za pridobitev državljanstva, pa so nekateri gospodje iz omenjenih političnih strank tiste papirje uničili in so jim potem dodelili državljanstvo. Tudi tisto je treba pregledati. Zanimivo je to, ko se govori s strani Združene liste v glavnem o manipuliranju, o lažeh, o zavajanju javnosti in da ti ljudje, ubogi reveži niso nič vedeli. In to so besede iz ust pravnikov. Ravno pravniki bi morali vedeti, da nepoznavanje zakonov ne odvezuje krivde. To je eden od osnovnih postulatov prava. In vendar so pripravljeni pravo prirejati tako ali drugače v skladu s trenutnimi koristmi. In te koristi, ki naj bi jih imeli, gredo seveda na škodo slovenskih državljanov in državljank. Kajti nekomu tako imenovanemu odpisanemu ni treba nič vedeti, saj bo čez deset, čez dvanajst let zahteval od Slovenije, da mu uredijo vse za nazaj in da mu še dajo obilico denarja, da bo dobro živel on pa še cela okolica okoli njega. Slovenski državljan, ki ne plača davka, mu "priletijo" domov rubežniki, mu vzamejo tisto malo, kar ima. Ni dolgo nazaj, kar so neki kmetici nad Ivančno Gorico zaplenili eno kravo, zadnjo kravo, ker je "futrala" štiri hendikepirane osebe zato, ker je ena od teh oseh imela prometno nesrečo in je morala plačati. Ne, sodišče ji ni oprostilo, šli so in vzeli tisto kravo. Kaj naj rečem in kaj bodo slovenski državljani rekli za takšno zaščito? Nekdo, ki je streljal po naših, ki pljuva še danes po državi, da smo necivilizirana država, ne zna pa niti slovenskega jezika - saj zato se mu pa Krivic priklanja in z njim govori v srbo-hrvaščini. In takšenčlovek bo pa tukaj kraljeval kot nek kralj na Betajnovi, seveda mu bo minister Bohinc, ki bi že zdavnaj moral "leteti" s tega položaja, mu bo pa seveda "štango držal", in seveda kolegi iz Združene liste in pa kolegi iz Liberalne demokracije, pa da ne pozabim tudi treh četrtin iz Stranke mladih in pa DeSUS-a, seveda. Zanimivo je, kako se tukaj izgovarja pravzaprav, kot je nekdo rekel, pravna stroka ena na drugo. Imamo pravno stroko v ustavnem sodišču, imamo pravno stroko v državnem zboru, ki sta si v opreki in vsaj zgleda tako. Mislim, da je šlo tukaj za kratek stik, kajti prepričan sem bil, da je šlo za istosmerno delovanje, ki pa se je malo zataknilo na ustavnem sodišču, kajti ustavna stroka v državnem zboru ga je tako polomila, da ni dala takoj naprej tistega sklepa, ki je bil sprejet na državnem zboru, ampak je čakala naslednji dan. Verjetno so bili dogovorjeni, da nič hudega, saj je še v redu, naslednji dan bo tudi še v redu, na kar me napeljuje mnenje predsednice ustavnega sodišča gospe Wedam Lukić, ki je napisala, da konec koncev pri takšni zadevi ne bi smel veljati rok, ampak bi ga lahko raztegovali - seveda, ker gre za tujce. In prepričan sem, da je ta zadeva tako akutna, da je nujno potrebno v skladu s 24. členom poslovnika državnega zbora odpreti in obravnavati vprašanje, ki se nanaša na delo državnega zbora v tem segmentu in zahtevati odgovornost od predsednika državnega zbora - ne zato, ker je prepozno dal, ampak zaradi tega, ker se pravno take zadeve ne smejo dogajati. Kajti, kdo lahko ima potemzaupanje v državni zbor, če se dogajajo pravni "kiksi", ki so "poštemplani" od strani pravne službe državnega zbora. Po drugi strani pa imamo ustavno sodišče, ki pa zopet misli, da so direktni božji namestniki na Zemlji in da jim nihče nič noče in nihče nič ne more. Skrajni čas bi bil, da se sprejme zakon o ustavnem sodišču, kjer se omeji kompetenca ustavnim sodnikom in kjer se določi tudi to, da se jih lahko pokliče na odgovornost in odpokliče, kajti zdaj ti gospodje že postajajo zakonodajalci. Oni naročajo, kaj mora ministrstvo narediti, oni naročajo, kaj mora državni zbor narediti. Naj si vendar preberejo dokumente, ki še vedno, upam, da še vedno veljajo v Republiki Sloveniji, navkljub temu, da jih gospodje predvsem iz Združene liste socialnih demokratov pa tudi ostali, uspešno poskušate spreminjati, modificirati v svojo korist in jih potem uporabljati na ta modificiran način ter jih seveda tudi zlorabljati. Govorilo se je, da je bilo 18.305 oseb izbrisanih iz evidence stalnega prebivališča. To ni res, ta evidenca je bila preseljena samo v eno drugo evidenco. Kajti, če ste pozabili, gospodje iz Združene liste socialnih demokratov in še drugi, med tem časom je Slovenija postala nova država, samostojna, neodvisna in suverena. Suverena sem povedal zato, ker ima pravico suvereno odločati o tem, kdo bo bival na njenem teritoriju in kdo ne. Ampak ne, pripravljeni ste počepniti, poklekniti, hlače dati do kolen in se pustiti, da vam karkoli kdo naredi. Hudičevo žalostno je to, da nam vladajo taki ljudje, ki po drugi strani ne naredijo ničesar proti gospodarskemu kriminalu, proti revščini, proti temu, da mladi nimajo kam iti, proti mamilom, proti ničemur. Nič se ne zgodi, nič! Sam blef, govorance in pa vse, kar se dela, se dela na škodo državljanov Republike Slovenije. Še enkrat pravim, v vprašanju je tukaj osamosvojitev Slovenije. Mirno lahko pričakujemo, da bo kakšna politična stranka sprožila vprašanje, ali smo se sploh pravilno osamosvojili in dajmo nekaj narediti, da to ni prav. In ustavno sodišče bo seveda to potrdilo, kajti ustavno sodišče ima sploh neke čudne variante in gre ponavadi čez rob v svojih odločitvah. Tudi ta odločitev, ko za nazaj urejajo neke zadeve, je zelo čudna in nikakor ni v skladu s pravnimi uzancami, ki naj bi veljale v državi Sloveniji Kajti rečeno je bilo, da tehnični zakon prenaša izvrševanje na sistemski zakon. Toda kaj pa je sistemski zakon? Vam bom prebral, kakšni so pogoji za to, da gospodje dobijo dokument o stalnem bivanju v Republiki Sloveniji. Namreč, pravi, da ne sme odsotnost trajati več kot leto dni, vendar pa to ne velja, če je tujec zapustil Slovenijo iz resnih in utemeljenih razlogov zaradi zagotavljanja preživljanja sebe ali družinskih članov, ki nimajo oziroma niso imeli lastnih sredstev za preživljanje. Množica teh ljudi je odšla v druge republike bivše Jugoslavije in bila tam dolgo časa. Skoraj vsak bo lahko rekel, veste, moji doma se niso imeli s čim preživljati, jaz sem moral iti dol. In konec koncev je to tudi res. Naprej pravi, če je tujec zapustil Republiko Slovenijo zaradi življenjske stiske, v kateri se je znašel, na primer iz strahu pred prisilno odstranitvijo iz države, zaradi pravno neurejenega položaja tujca v Republiki Sloveniji. Ogromno ljudi je šlo ven. Seveda bodo rekli, jaz sem bil v življenjski stiski, nisem vedel, kaj bo - in seveda ne bo problem. Naprej. Če je bil tujcu izrečen ukrep prisilne odstranitve tujca iz 28. člena zakona o tujcih ali 50. člena zakona o tujcih. Razen, če je bil ukrep prisilne odstranitve izrečen zaradi izrečene stranske kazni izgona, in tako naprej. Skratka, po dveh členih izgona - mi bomo to črtali. Skratka, ta zakon o tujcih, ki ga je Evropa pohvalila, sedaj ne bo veljal, kar dva člena bomo brisali. In tisto, da smo jih prej ven poslali, ker so streljali po nas, jih bomo vzeli nazaj, se jim opravičili. Najboljše, da jim date še tiste kalašnikove, ki jih skrivate tamle po kleteh. Dajte jim še tiste, pa še municijo zraven. In naprej. Če je bil tujcu zavrnjen vstop v Republiko Slovenijo, tudi če mu je bil zavrnjen vstop, sedaj se to ne šteje, da je njegova odsotnost trajala več kot leto dni; ampak ne - on bo prišel sem, oprostite, meni so zavrnili, nisem smel notri, ni važno kakšen razlog. Lahko je bil klavec v Bosni, lahko je bil, in bo prišel sem, ste mi zavrnili, morate me spustiti notri. In ga bomo spustili in mu bomo dali dokumentacijo, da je on tukaj stalno prebival ves čas. Da je prebival v Sloveniji tudi tisti čas, ko je bil zunaj. Pa kje se to lahko zgodi v eni normalni državi? Ni mogoče. In potem, če gremo v 5. člen tega zakona, tega sistemskega zakona, po katerem naj bi bilo toliko blazno omejitev, kar je čisto navadna laž, kajti ta sistemski zakon ravno zagotavlja, da bo lahko prišel vsakdo, tudi tisti, ki nikoli ni bival v Sloveniji. Bom potem pojasnil. Ampak sedajimamo tako. Pristojni organ lahko tujcu zavrne izdajo dovoljenja za stalno prebivanje, če je bil pravnomočno obsojen za kaznivo dejanje na zaporno kazen najmanj treh let. Pravnomočno obsojen na zaporno kazen najmanj treh let je zelo redek slučaj. Namreč, tudi za kazenske sankcije, ki imajo razpon kazni od treh od petnajstih let, ponavadi ne dobijo zaporne kazni treh let, ponavadi sploh obsojeni niso, ker je naše in tožilstvo in sodstvo zanič, spolitizirano in zaradi tega, ker ima trajni mandat in je vseeno In imamo politične sodnike, ki sodijo po političnih preferencah ali pa še po morda tudi po spolnih preferencah, nikakor pa ne po pravu, ki bi ga morali upoštevati. Naprej pravi. Da lahko organ zavrne izdajo dovoljenja za stalno bivanje, če je bil tujec pravnomočno obstojen na več zapornih kazni, katerih skupna dolžina presega 5 let. Skratka, odpiramo na strežaj vrata za vse kriminalce. Vsi, ki bodo hoteli pobegniti iz bivših držav, bodo prišli v Slovenijo, prinesli bodo potrdilo, da so bili tukaj enkratna prvi pomoči, ker so v prometni nesreči si odrgnili nogo in bo to dovolj. Naprej piše. Skratka, še dve varianti sta, ampak, da grem še malo na to, da pojasnim, zakaj bodo vsi ti ljudje lahko dobili status stalnega bivanja. Kajti, 9. člen - dokazovanje pogoja dejanskega življenja za polnoletnega tujca - govori to: izpolnjevanje pogoja dejanskega življenja za polnoletnega tujca v Sloveniji se lahko dokazuje predvsem z naslednjimi dokazi o zaposlitvi v Republiki Sloveniji - ni problem. Ni problem, kajti potrdilo o zaposlitvi v Republiki Sloveniji ni težko dobiti, mene samo čudi, da se policija ne vtakne v te zadeve, kajti, celo nekateri gospodje oziroma gospe iz naših ambasad v tujini so za denar "rihtali" te stvari, pa nikomur nič. Potem o zdravljenju v Republiki Sloveniji. Nekdo, recimo, v Nemčiji ukrade mercedeza, divja čez Slovenijo, se zaleti pri Novem mestu, zlomi si nogo, ga peljejo v novomeško bolnišnico, ga oskrbijo, tri dni leži, potem ga dajo naprej - ima potrdilo, da se je zdravil v Republiki Sloveniji, na ta način bo on lahko prišel sem. Potem o udeleženosti v postopkih pred upravnimi in drugimi državnimi organi v Republiki Sloveniji ter organi lokalnih skupnosti. Recimo, nekdo, ki je, ne vem, prišel s potrdilom oziroma pooblastilom nekega, ki je morda že umrl, v eni od novih držav bivših republik Jugoslavije, bo prišel s potrdilom po njegovo pokojnino na pokojninski urad, bo rekel, oprostite, jaz sem udeležen v postopku pred upravnimi organi Republiki Slovenije, prosim, jaz moram dobiti statusbivanja v Republiki Sloveniji. Tukaj notri so še organi lokalnih skupnosti, to se pravi, nekdo, ki bi hotel priti mimo pa na črno postaviti eno kolibo, kjer bo kostanj pekel in mu bo lokalna skupnost to zrušila, bo rekel, oprostite, jaz sem bil udeležen vpostopkih pred organi lokalne skupnosti, zahtevam papir, po katerem bom stalno bival v Republiki Sloveniji. In, seveda, kako bo gledala na to Evropa? Krasno, krasno! Vse tisto, kar se Evropa trudi, da bi spravila ven, mi na široko vlečemo v Slovenijo. In naprej, o šolanju v Republiki Sloveniji. Šolanje v Republiki Sloveniji so imeli vsi begunci, ki so imeli ali niso imeli statusa begunca. Hodili so v šolo in, seveda - kaj? - imajo potrdilo. In bodo prišli sem, tudi ko bodo odrasli, bodo rekli, oprostite, tako je, zahtevam, da mi izdate potrdilo. In naprej, o strokovnem usposabljanju. To se pravi, tudi če smo mi kakšnemu beguncu pomagali, da je naredil, kaj vem, izpit za kakšno zadevo, morda celo šoferski izpit, kajti tudi to je strokovno usposabljanje, ta človek bo imel pravico zahtevati tukaj papirje za stalno bivanje v Republiki Sloveniji. Naprej, o šolanju otrok v Republiki Sloveniji. To se pravi, če so mladi begunci bili na šolanju v Sloveniji, njihovi starši pa so ostali dol, v novih državah, nastalih iz bivših republik Jugoslavije, bodo starši, stari starši, tete, strici in ne vem, kdo še vse, imeli pravico priti v Slovenijo na podlagi papirja, da se je njihov otrok, njihov nečak, vnuk ali karkoli že je, šolal v Sloveniji. In naprej, o pridobitvi delovnega dovoljenja v tujini za čas zaposlitve tujca v tujini. Slovenska nacionalna stranka se je razburjala, ko je ministrstvo za delo, zopet v rokah Združene liste socialnih demokratov, podelilo ogromen kontingent za delo v tujini bosanskim delavcem. Vsi ti gospodje gredo v to klavzulo. Oni so sipridobili delovno dovoljenje v tujini za čas zaposlitve tujca v tujini. In ti ljudje bodo prišli sem in, seveda, njihove žene ravno tako, otroci in tako naprej. Krasno! In to se dogaja na ta način, tako kot se ne dogaja nikjer. Kajti zdaj je pa še ena zadeva - tujcu niti ne bo treba tega dokazovati. On bo prišel sem, pa bo rekel, morate mi dati papirje in zahtevam od vas, da mi vi dokažete, da sem bil tukaj. Kajti v 11. členu pravi tako: "Kadar predloženi in izvedeni dokazi ne izkazujejo z gotovostjo, da tujec dejansko živi v Republiki Sloveniji, je pristojni organ dolžan pred odločitvijo o izdaji dovoljenja za stalno prebivanje v Republiki Sloveniji o tem zaslišati tujca." Skratka, v tem primeru ga morajo zaslišati. On lahko odgovori karkoli, in to je treba upoštevati. Skratka, gre za to, da bomo tudi tukaj morali Slovenci dokazovati, da so bili oni tu, se jim opravičiti in jim potem še izdati dokumentacijo, po kateri bodo imeli prednost pred vsemi, pa ne samo prednosti pred vsemi, ampak tudi možnost, da bodo zahtevali odškodnine. In še ena zadeva je. 7. člen pravi takole: "Tujec lahko vloži vlogo za dovoljenje za stalno prebivanje v roku 5 let od uveljavitve tega zakona pri upravni enoti, na območju katere prebiva." Pet let potem se bodo gospodje lahko premišljevali in bomo imeli silen naval tujcev iz bivših držav v Slovenijo preko schengenske meje in bodo rekli, oprostite, mi hočemo živeti v Sloveniji, vi nam v skladu s tem zakonom morate to omogočiti, in seveda naši gospodje, ki zdaj vladajo v tej ljubi domovini, bodo seveda to vse zagotovili in jim dali vse možnosti. Mene je po malem sram, da sem državljan te države, in po malem mi je žal, da sem se boril za to državo, kajti izgleda, da v tistem času, ko sem obrnil kalašnikova in streljal proti napadalcemin okupatorjem, bi moral, izgleda, obrniti na drugo stran, danes bi imel že zlati znak svobode oziroma osamosvojitve, morda celo dva in seveda morda celo bronast spomenik, na konju bi sedel zraven Maistra. Kako, gospa?
Ni polemike iz klopi.
Hvala za sugestijo. Izgleda, da smo tisi, ki smo se borili za samostojno Slovenijo, naredili narobe, ali pa da bi bil tako kot kolega Juri iz Združene liste, ki je soldatom JLA vozil hrano in pijačo, danes sedi tukaj notri pa se ima fino, krasno. Ali kruh ni hrana, gospod Juri?
Ni polemike.
Pa še suh je bil, revčki, božčki, so morali [[...]]Ali municija ni bila spodaj pod kruhom morda?
Prosim, kolega Jelinčič.
Gospod Pahor, vi mene opozarjate, svojega poslanskega kolega, gospoda Jurija, niste opozorili.
Spet prosim, da ni polemike iz klopi in to sem, seveda, rekel njemu.
No, prosim. Dogajajo se čudne stvari. No, in še enkrat bom ponovil tista vprašanja, ki sem jih postavil gospodu Bohincu, saj ni rečeno, da mogoče teh vprašanj že ni pripravil gospod Krivic, ki ponavadi na veliko fotokopira v državnem zboru na stroške državnega zbora in pa seveda na škodo davkoplačevalcev Republike Slovenije. Vsa tista vprašanja, in sicer, koliko je stal tehnični zakon, ki ga je zahteval od instituta oziroma naročil na institutu za javno upravo, koliko je gospod Bohinc porabil za razna mnenja in zakonske projekte, ki jih je naročil zunaj ministrstva za notranje zadeve, in pa koliko stane delovanje strateškega sveta za policijo? Te podatke bi želel za leto 2002 in za leto 2003. Kajti, zelo zelo na široko in zelo z lahkoto se dela zdenarjem tistih državljanov, ki so pripravljeni plačevati davke. Tistim državljanom, ki pa hočejo uničiti Slovenijo, ki jo hočejo sesuvati, tistim se bomo opravičevali in jim še dajali denar. In Slovenska nacionalna stranka je pripravila določene amandmaja na ta tako imenovani - kako je bilo že rečeno - sistemski zakon; niti en amandma ni bil sprejet. Seveda ne, ker je treba tujcem pomagati, revežem ubogim! Treba je uničiti Slovenijo! Jaz ne bom več govoril, da gre tukaj za neumnost, ne more biti tako velike neumnosti, ne more biti. Po moje gre za namerno rušenje samostojnosti in pa neodvisnosti Republike Slovenije. Namerno! Kako drugače bi lahko pojasnjeval vse te neumnosti, ki jih slišimo tukaj in vse to jokajoče stokanje nad krivicami, ki se godijo nekim tujcem. Če koga to boli, kolegi iz Združene liste socialnih demokratov, če so vam plače prevelike, razdelite jih med te ljudi, saj Slovencem vem, da ne boste dali, pa slovenskim državljanom ne boste dali ničesar. Vem, da ne. Dajte pa vsaj onim, če mislite tako. Ne vem, morda se bi šlo samo še malo obrniti na ustavno sodišče, ki zagotovo potrebuje prenovo, in mislim, da bi morali skozi ustavno sodišče napeljati kakšno reko. Kakšno večjo reko, kot je Ljubljanica, večjo kot je Drava, morda bi rabili tisto reko, po kateri zdaj plava oziroma je plaval Strel, kakšno južnoameriško reko, da bi odplavila marsikaj, kar bi zagotovo plavalo po vrhu. Kajti, kot je znano, stvari, ki so votle, plavajo po vodi. Ustavno sodišče si jemlje čudne pravice, čudne pravice in nasploh je ustavno sodišče s svojimi zakonodajalskimi tendencami - ne vem, kaj hoče postati. Ali so morda notri v tem sodišču ljudje, ki so bili preveč globoko v bivšem režimu in še vedno bi nekako imeli radi nek centralni komite, nekje izven te hiše, ki bitej hiši določal, kaj mora narediti. Ne vem! Seveda pri tem zelo pomaga tudi slovensko sodstvo s tožilstvom, ki tiste, ki so nepravi, seveda kaznuje. Tisti, ki so pa pravi, ali pa, ki so vaši - ne bom rekel naši, ker naši jih dobijo po glavah, ampak ker so vaši - tistim se nič ne zgodi. Zelo zanimivo. Rečeno je, da je ustavno sodišče zahtevalo, da je ministrstvo za notranje zadeve dolžno začeti z izdajo odločb. Sploh ni res! To sme zahtevati samo državni zbor, ne pa ustavno sodišče. Ustavno sodišče sme presojati in državnemu zboru poslati odločbo, po kateri je ugotovilo neskladje z ustavo tu in tu in tu. In državni zbor z zakonskim predlogom, ki šele takrat, ko je sprejet, pravzaprav obvezuje ministrstvo za notranje zadeve, da karkoli stori. Ne, pri nas gremo po svoje. Po svoje tam, kjer se usluge delajo nekim tujcem, ki so pljuvali po Sloveniji, streljali po Sloveniji in da ne bom rekel še kje vse okrog. In niste se pripravljeni pozanimati, kdo je kje sedel, kdo je kje bil, kaj je kdo počel, ampak ste raje v predlogu zakona napisali, da pravzaprav ni potrebno ničesar, kdorkoli pride sem, bo tujec sprejet. Zanimivo je, da gospoda dr. Rada Bohinca, člana Združene liste socialnih demokratov in bivšega portparola Stranke za Jugoslavijo to ne zanima, on je šel ven; kot mi je znano, ne kadi, da bi moral iti nujno na cigareto, da bi si malo umiril živce. To se pravi, ga stvar ne zanima. To se pravi, da je za stranko, za Združeno listo socialnih demokratov vseeno, da jim je čisto vseeno, kaj bo s slovenskimi državljankami in državljani. Žalostno, pa toliko časa in toliko let so lagali volivcem, da jim je za njihov blagor in za to, da bodo njim pomagali in tako naprej. Ne vem, kaj naj še rečem. Saj bi imel še dosti, vendar bo še priložnost. Hvala lepa.
Hvala lepa. Poglejte, imam še 16 prijavljenih, prebral jih bom po vrsti, tako kot [[...]]Prosim, kolega Školč.
Sam se bom sicer s tega mesta tudi prijavil za besedo kot verjetno sedemnajsti ali kakorkoli že. Ampak, predsednik, protestiram zaradi vseh teh hujskaških in šovinističnih besed. Prej pač ni bilo mogoče, ko je šlo za nastope poslanskih skupin, ko pa gre za nastop našega poslanskega kolega, pa lahko. Vi tega niste storili; po moje bi morali zaradi vseh nas, ki nam je morebiti nerodno, da lahko o 18.000 ljudeh govorimo na tak način. Ker tega niste naredili, bi vas prosil, če lahko za nekaj minut prezračite to dvorano, da bomo lahko v miru naprej delali.
Kolega Školč, že pri nastopu enega od prejšnjih poslancev sem dejal, in to ponavljam, da se je vsakdo dolžan vzdržati besed, ki bi jih kdo razumel kot žalitev. Tega mi menda ni treba vedno znova ponavljati. Tu je izvoljenih 90 odgovornih ljudi in mislim, da tega ni treba znova in znova ponavljati, da bi veljalo to upoštevati. Kolega Juri ima sedaj besedo. Prosim, prosim, kolega Brejc.
Če lahko povem. Ko sem se želel prijaviti na razpravo, sem prosil kolega Grimsa, strokovnega sodelavca, da me prijavi, in je gospa Veliščkova rekla, da pač ne zbira prijav. Ko je šel gospod Juri čez nekaj časa, nekaj minut za menoj gor, so se pa zbiranja prijav začela. Rad bi vedel, kako zdaj funkcionirajo stvari. Ali obstaja neka posebna forma, ki je dovoljena samo nekaterim, ali kako je zdaj s tem? Sam sem se prijavil pravočasno, moja prijava ni bila upoštevana in zdaj sem videl, da sem na šestem mestu, kar me sicer ne moti, ampak kaže pa na to, kako delate. Moje prijave niste želeli sprejeti, češ, da se to dela z dvigom rok. Ko je šel gospod Juri gorni dvignil roke, seveda, se je sam potrudil in je bila njegova prijava sprejeta. Saj je tudi prav, ampak samo opozarjam na diskriminacijo, ki jo počenjate.
Če je bilo temu tako se bom seveda opravičil. Z generalno sekretarko zbirava prijave tako, kot prihajajo po vrsti. Ni nobenega govora o tem, da bi med poslanci izvajali diskriminacijo. Vsi pridete na vrsto in takoj, ko dobim prijavo, jo tudi preberem in povabim kolega k besedi. Kolega Juri ima besedo. Za njim kolega Rokavec, Kangler, Petan, Brejc. Prosim.
Hvala, predsednik. Če se malce pošalim, morda sem bil vpisan med govornike, ker sem nekoč nekaj košar kruha nekomu podaril, za razliko od tistih, mislim na kolega Jelinčiča, ki zlivajo strup na vse, pa na vsakogar. Hvala bogu, da je strup besedni, sicer bi pomrli vsi v tej dvorani. Finančne posledice. Veliko je bilo o tem govora v vseh fazah opredeljevanja do tega zakona in tudi danes bomo odločali o razpisu referenduma. Ne vemo, kolikšne bodo ali bodo, kakšne vsote bodo morebitnih odškodnin. Domnevam, da le tolikšne, kolikor bo država sposobna izplačevati. Zagotovo pa bo dodaten strošek referendum, to je pa neka dodatna finančna posledica. Sam ne bom nasprotoval odloku, da bi le prispeval k še eni neustavnosti, potem ko smo že zabredli v eno, vezano na preseganje roka, ki nam ga je ustavno sodišče določilo za izdajo odločb. A tudi podprl tega odloka ne bom, ker je referendum nepotreben, ker je referendum nesmiseln, ker je odvečen strošek in zlasti propagandna tribuna desnice in priložnost za čisti populizem, za dodatno govorico, sovraštvo in tudi za dodatno neokusno demagogijo, nekaj primerov smo danes že slišali, ki kažejo, kam gremo, in seveda nova priložnost za dodatno netenje nacionalizma in ksenofobije. Kar ob ratingu, ki ga naša država med članicami in pristopnicami EU, med 25 članicami nove razširjene Evrope, ko je govora o strpnosti oziroma nestrpnosti, Slovenija uživa, ni najboljša popotnica. Če gremo naprej po tej poti, po poti takih razprav, kakršna je bila razprava mojega predhodnika pa še nekaterih v osrednji dvorani, bomo verjetno s predzadnjega mesta padli na zadnje mesto, prekosili bomo tudi Madžarsko. Zakaj je nepotreben in nesmiseln, smo slišali - ker bo po najnovejšem sporočilu, ki nam ga naslavlja ustavno sodišče, in tudi po sporočilu, ki smo ga prejeli v samem uvodu s strani ministrstva, izdajanje odločb, ki bi naj uresničevale 8. točko odločbe ustavnega sodišča s strani ministrstva, bo že steklo. Stvari bodo začele potekati. Doslej smo računali, da bo ta zakon nujen za to, da bomo odločbo ustavnega sodišča uresničevali. Dobili smo še enkrat sodbo, ki pravi, ta zakon ni nujen, naj se takoj odločbe izdajo. Iz tega naslova je ta referendum nepotreben in odvečen strošek. Pa je prav, da ljudje vedo, da bodo glasovali o nečem, kar bo pravno neuporabno. In naj vedo, da bo to s strani vseh davkoplačevalcev izredno dobro plačana predvolilna kampanja desnice. Zato nekako razumem vztrajanje pobudnikov za razpis referenduma, da kljub sporočilu, ki smo ga prejeli od ustavnega sodišča, podpisov neumaknejo. Me pa, če mi dovolite, kolegice in kolegi, skrbijo ocene, ki smo jih slišali iz ust predgovornikov, citiram, o "nenormalnosti oblasti in ustavnega sodišča", ki da delujeta proti volji ljudstva. Svoj čas, ko sem imel sam svoje pripombe na račun ocen ustavnega sodišča, si nikoli nisem dovolil izjave, da imamo nenormalno ustavno sodišče, in me to zelo skrbi. Tako kot me skrbijo pozivi k javnemu linču posameznikov v tej državi z imeni in priimki, glede na neke njihove domnevne grehe. Tako da se sprašujem, kam vse to vodi. Ali vodi v neko novo leto 2004, ki bo zelo pestro, toda zagotovo ne pretirano produktivno. Hvala.
Kolega Rokavec ima sedaj besedo. Kolega Rokavec, vi ste tudi vlagatelj amandmaja k 4. točki odloka. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane poslanke in poslanci, gospod minister in ostali prisotni! Vse tri veje oblasti so v primeru tako imenovanega zakona o izbrisanih padle na izpitu. To je lahko več ali manj, če si odkrito povemo ali ne, več kot gotovo dejstvo. Dejstvo je, da je vlada zinprovizirala rešitev tega vprašanja z dvema zakonoma na neustrezen način, ki ne ureja ugotavljanja posameznih primerov, se pravi na selektivne pristop, in tudi glede na dejstvo, da ni jasno opredeljenih finančnih posledic reševanja tega vprašanja, ki ga je na državni zbor naslovilo ustavno sodišče s svojo odločbo. Prav tako je državni zbor padel na izpitu, ker ni sprejel odložilnega veta državnega sveta. Tu menim, da je večja odgovornost večine, ki je takrat potrdila zakon, ker ni poskušala prisluhniti argumentom, ki smo jih imeli, argumentom, na katere je opozarjala tudi pravna stroka, da bi preprečili tudi stroške tega referenduma. Na ta način bi že sedaj lahko bili v fazi oblikovanja novega koncepta zakona, ki bi celotno odločbo urejal v enem segmentu. In drugo, vodstvo državnega zbora, ki je prepozno vložilo zahtevek za presojo ustavnosti referendumskega vprašanja na ustavno sodišče. Prav tako tudi ustavno sodišče. Namreč, ustavno sodišče je vprašljivost takšne rešitev vprašanja reševanja statusa tako imenovanih izbrisanih na zelo čuden način v svoji odločbi opredelilo in tudi predvsem interpretacijo te odločbe. Nekateri člani tega eminentnega organa tretje veje oblasti v državi so dajali različne interpretacije, kako si predstavljajo realizacijo celotne odločbe. Predsednica ustavnega sodišča na eni strani tudi z obrazložitvijo, da je mogoče neposredno izvajanje odločbe ustavnega sodišča, ni pa ustavno sodišče jasno opredelilo na kakšen način. Menim tudi, da je šlo ustavno sodišče bistveno predaleč v zvezi s 40. členom zakona o ustavnem sodišču, ki jasno govori, drugi odstavek, da če je potrebno, določi ustavno sodišče, kateri organ mora izvršiti odločbo in na kakšen način. Odločba mora biti obrazložena. In drugo vprašanje, kako je s svojo dvoumno interpretacijo ustavno sodišče razlagalo tudi v zadnji odločbi ustavnega sodišča, ko je presojalo ustavnost oziroma omenjeno referendumsko vprašanje. Namreč, tu je v 23. in 24. točki zelo veliko dvoumnostv njihovi obrazložitvi. Na eni strani govori o tem, da je potrebno odločbe izdajati in da jih ustavno sodišče pričakuje, na drugi strani pa govori, da referendum ni neustaven. Dve zelo kontradiktorni stališči, zato menim, da je v tem trenutku, ko so na tem izpitu padle vse tri veje oblasti, edini, ki je suveren, ljudstvo, ki naj odloči, ki naj pove zakonodajalcu, vladi in ustavnemu sodišču, kaj meni o reševanju tega odprtega vprašanja v družbi. Ob tej priložnosti pa bi se dotaknil tudi nekaterih izjav, ki so bile že danes tukaj v zboru izrečene: referendum je nepotreben, odločbe se bodo na podlagi tudi najnovejše odločitve ustavnega sodišča izdajale takoj upravičencem. Tukaj je tudi oblast dvoumna. V sinočnih Odmevih je državni sekretar dr. Bugarič jasno povedal dve tezi. Prvo. Vlada je naredila svoje, prišlo je do očitnega spora med državnim zborom in ustavnim sodiščem. Na vprašanje, ali bo ministrstvo za notranje zadeve izdajalo odločbe ali ne v tej situaciji, je bil odgovor, da bi bilo zelo vprašljivo, če bi v tej fazi v naprej prejudicirali izid referenduma. Se pravi, nekaj zelo hudega se je storilo med sinočnimi Odmevi in današnjimi nekaterimi izjavami tako predstavnikov Združene liste in Liberalne demokracije in tudi gospoda ministra, kjer je pa bilo izrečeno drugo, in sicer, da se bodo odločbe začele izvajati. Se pravi, v tem trenutku, ko evidentno lahko ugotovimo, da so vse tri veje oblasti padle na izpitu, se dve politični stranki in minister odločijo, mi bomo tukaj naredili rez in izdajali naprej odločbe in tudi prejudicirali naprej izid referenduma, ker so vsi padli na izpitu. Trdim, da v tem trenutku je edini suveren, ki lahko odloči, samo ljudstvo. Vse drugo menim, da bo šlo v velik prejudic, ki bo verjetno imelo v prihodnosti večje posledice, kot da ljudstvu omogočimo, da presodi o tem vprašanju. Sedaj naprej. Tako včeraj, tudi v sinočnih Odmevih, je pravna stroka jasno nakazala svojo ugotovitev, in to eminentni pravniki, da je šlo v tem primeru ustavno sodišče predaleč, da je šlo v smer, kjer postaja aktivni zakonodajalec. Tu se pridružujem vsem tistim kolegom, ki so danes že govorili o tem, da bi morali razmisliti in bolj jasno definirati tudi to opredelitev in določbo v zakonu o ustavnem sodišču. Če mi dovolite, bom še enkrat citiral razloge,zakaj pravna stroka govori, da je nemogoče odločbo ustavnega sodišča izvajati neposredno. V skladu s 4. točko 153. člena ustave morajo odločbe upravnih organov, kot je v tem primeru ministrstvo za notranje zadeve, temeljiti na zakonu ali na zakonitem predpisu. Menim, da bi ustavno pravilno bilo, da bi odločba ustavnega sodišča predstavljala neposreden temelj izdaje upravnih odločb, saj to tudi ni skladno z načelom delitve oblasti, kar govori 3. člen ustave. Namreč, navedena 8. točka tudi ni procesno izvedljiva. Dopolnilna odločba se v skladu z 220. členom zakona o splošnem upravnem postopku izda v primeru, ko upravni organ v postopku ni odločil o vseh vprašanjih, ki so bila predmet postopka. V postopkih, na katere se nanaša 8. točka odločbe ustavnega sodišča, pa je organ že odločil o vseh vprašanjih, ki so bila takrat predmet postopka. Poleg tega pa v postopku, ki se je začel na zahtevo stranke, to pa so postopki, na katere se nanaša 8. točka, ni mogoče z dopolnilno odločbo odločiti o nečem, kar ni bilo predmet zahteve stranke, pa le-ta pozneje v to ni privolila. Taka odločba bi bila po 4. točki prvega odstavka 280. člena zakona o upravnem postopku nična. Dopolnilno odločbo je mogoče izdati le na podlagi zakonov in predpisov, ki so veljali v času nastopa pravnomočnosti glavne odločbe, saj učinek razveljavitve ne more veljati za nazaj, torej za pravna razmerja, v katerih je bila razveljavitev pravnomočne odločbe. Drugačno ravnanje upravnih organov bi bilo tudi neskladno z načelom pravnomočnosti, kar govori 158.člen ustave. Ministrstvo za notranje zadeve ne more izdati dopolnilnih odločb, kakršne nalaga 8. točka odločbe ustavnega sodišča. Podlaga za take odločbe, ki ne bi bile dopolnilne, ampak so to, kot določa zakon, ugotovitvene odločbe, čeprav izdane po uradni dolžnosti, je tako za to potreben samo nov zakon. Na podlagi vsega navedenega menim, da bi prišli v zelo hudo vprašljiv ustavnopraven položaj, če bi v trenutku, ko bi državni zbor razpisal referendum, ministrstvo za notranje zadeve začelo izdajati odločbe. Menim, da je tukaj potrebno ustaviti konje. Tukaj je potrebna modrost in prepustiti ljudstvu, da pove svoje na zastavljeno vprašanje. In še nekaj: predlog referendumskega vprašanja je postavljen oziroma odločanje na referendumu je postavljeno na nedeljo 22. februarja. Po koledarju je to pustna nedelja. Predlagam, tudi v skladu s proceduro s poslovnikom, da se odločimo o bolj primernem datumu. Dajem alternativni predlog, da je to 15. februar. Se pravi, eno nedeljo prej. Državljani dobro vedo, kakšno je referendumsko vprašanje, ne potrebujejo toliko časa, seznanjeni so, lahko jim zaupamo in prepričan sem, da jim moramo omogočiti maksimalno ugoden dan, da lahko svojo odločitev tudi povedo na referendumu. Da zaključim. Menim, da je potrebno na podlagi referenduma pripraviti nov koncept sistemskega reševanja tega vprašanja, ki bo seveda zajemal odločbo ustavnega sodišča, predvsem pa bo izhajal iz izražene volje ljudi na referendumu. Omogočimo to voljo in ne naredimo prejudica, da bi poskušali zlorabiti oblast za vsako ceno. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Kanglerja. Izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Tudi sam bom poskušal omejiti razpravo na čim krajši čas in se dotakniti samo nekaterih točk, ki so me pri sami predstavitvi mnenj poslanskih skupin in pri posameznih nastopih na nek način zbodle, in tudi sam se nisem nameraval vključiti v samo razpravo. Glede na mnenja, ki so bila podana, glede na to, da so nekateri na nas, tiste, ki smo dali podpis, ki smo zbrali 30 podpisov, ki smo zahtevali razpis naknadnega zakonodajnega referenduma, kazali so s prstom, da smo mi tisti, da ni v čast, da imamo pred vrati referendum, da smo mi tisti, ki ne iščemo rešitve, dasmo mi tisti, ki manipuliramo z javnostjo, da smo mi tisti, ki povzročamo sovraštvo med Slovenci in slovenskimi državljani in tistimi tujci, ki niso pridobili državljanstva v Republiki Sloveniji in smo mi tisti, ki dajemo nekorektne ocene do ljudi, do vseh ljudi, ki živijo v Republiki Sloveniji. Z vso odgovornostjo trdim, da to ni res in resnica je nekje drugje. Meni je žal, še enkrat poudarjam, meni je žal, da že v tretje v tem mandatu v tem državnem zboru nismo našli toliko politične modrosti, da bi lahko ta problem rešili drugače, kot ga rešujemo danes. Tako bi lahko utemeljeno pričakovali v Združeni listi in Liberalni demokraciji, da se bo zbralo 30 podpisov ali število državljanov, ki jih bodo zahtevali, pa tega kompromisa ob nekaterih političnih vprašanjih in nekaterih strokovnih vprašanjih v sami razpravi v parlamentu, pri sami razpravi državnega sveta, pri samem izglasovanju veta na ta zakon nismo bili sposobni, da bi ta problem rešili na drugačen način, kot ga danes rešujemo. Več pravnikov, več mnenj, več znanja. Sam sem se osebno poglobil v nekatere razprave državnik svetnikov, predvsem v razpravo znanega odvetnika, ki je tudi član državnega sveta, gospoda Ilca. Moram reči, da me je njegovo mnenje prepričalo in ga jemljem kot strokovnjaka, ne kot politika, da so odprta strokovna vprašanja pri tem zakonu. Tudi sam se dal podučiti na katedri za ustavnopravna vprašanja ene izmed pravnih fakultet v Republiki Sloveniji, kjer so mi jasno dali vedeti, da moje ravnanje, ko sem dal podpis, je bilo pravo ravnanje. In danes tu trditi in kazati na nekoga, da je krivec za to, da imamo pred vrati referendum, mislim, da je odveč tudi za prihodnost. Poglejte, spoštovani kolegi in kolegice, dvakrat smo že imeli tako pomembno vsebinsko temo, mogoče tako pomembno ne. Prvič smo se srečali z umetno oploditvijo, ni bilo kompromisa, da bi določbe zakona spremenili in preprečili referendum, drugič ni bilo kompromisa in niti ne političnega pri političnem vprašanju glede trgovin, ali naj bodo trgovine odprte v nedeljo ali ne. Tudi tiste probleme bi lahko rešili drugače kot na referendumu. Danes smo pri popolnoma enakem vprašanju. Ko si nekdo v glavo vcepi, da kompromis ni potreben, kompromisa ni potrebno iskati, je potrebno v tem državnem zboru kot buldožer iti skozi vse ostale ki drugače mislijo, čeprav utemeljeno lahko pričakuje večina, da bo zbranih 30 podpisov in da bo zahteva po referendumu. Mislim, da to ni način in bi bil zelo vesel, da bi se takšnega načina v prihodnje več ne posluževali in da bi tudi našli politične kompromise pri strokovnih vprašanjih, ki se odpirajo pri različnih temah. Cena referenduma ni tolika, kot je cena ugleda te hiše, kot je cena državnega zbora. To, da se zgodi, da zamudimo rok, da ustavno sodišče oceni, ali je pobuda v skladu z ustavo ali ne,je nedopustno. Takšen madež, ki je padel na to hišo, za mene osebno je zelo bil in še je okrnjen ugled poslancev, poslank in dela državnega zbora pred slovensko in vso svetovno javnostjo. Tudi pričakujem, da bo predsednik državnega zbora sebi in nam v prid potegnil po tej seji državnega zbora vse konsekvence, da bodo tisti, ki nočejo prevzeti odgovornosti - na prvem mestu predvsem mislim generalno sekretarko državnega zbora -, za svoja dejanja tudi odgovarjali. V nasprotnem primeru bo predsednik državnega zbora moral prevzeti vso odgovornost na sebe. To je nedopustno. Nekateri poslanci, poslanski kolegi, so se tako dotaknili dela ustavnega sodišča in posameznih ustavnih sodnikov. Kot poslanec se ne bom spuščal v vsebino dela ustavnega sodišča. Večkrat sem tudi izjavil, da zaupam ustavnemu sodišču Republike Slovenije, ne glede na to, ali je večina levih ali desnih. Sam bi si želel kot državljan Republike Slovenije, da bi ustavno sodišče bilo uravnoteženo, tako z levico kot desnico, tako kot je v vseh demokratičnih državah na svetu, ne glede, kdo je na oblasti. Vendar pri tem moram poudariti, da so dvojna merila. Če se samo spomnim, z vsem spoštovanjem do doktorja znanosti in pravnika, gospoda Ribičiča, bivšega politika, ni bilo nobenega problema, nobenega spora s strani predlagatelja in vseh tistih, ki so ga podprli za ustavnega sodnika, da je bivši politik ali še kaj več lahko naštejem, pa z vsem spoštovanjem do njega, tega ne bom našteval. Ko se je pa pojavil drug poslanski kolega iz desne opcije za ustavnega sodnika, je bil pa največji problem ta, ker je sedel v državnem zboru kot poslanec. To so dvojna merila. In pri teh stvareh imam pomisleke. Pri odločanju ustavnih sodnikov pa še enkrat povem, da jim zaupam. Meni je žal, da smo bili mi tisti, ki smo zamudili ta rok, in za to bo nekdo odgovarjal. Če ne, bo predsednik prevzel vse breme. In tudi nekateri poslanci že skozi vrsto razprav na različne teme v državnem zboru opozarjamo na težave, ki jih imamo pri svojem delu, pri delu v komisijah. Opozarjamo, pa nihče temu ne prisluhne. Tudi temu, kar se je sedaj zgodilo, sem skoraj prepričan, da ne bo nihče prisluhnil ali nihče slišal te zahteve po odgovornosti. V naši hiši se lahko dogaja vse povprek. Še največja sramota pa je, da smo poslanci tisti, vključno s predsednikom državnega zbora, ki je istočasno poslanec, da so tisti arhivi in strogo zaupni dokumenti za njih nedostopni, za generalno sekretarko pa so dostopni. Za nas so nedostopni, ona pa ima dostop. To je tema, ki sodi nekam drugam, ampak to je to, ker ni odgovornosti v naši hiši. Naslednjo vprašanje, ki se mi pojavlja, je iz varstva osebnih podatkov. Škoda, da ni ministra za notranje zadeve tu, da bi lahko slišal. Kdo in kdaj in na kakšen način je izročil seznam vseh izbrisanih društvu izbrisanih? Kdo jim je izročil seznam vsem izbrisanih? Nekdo iz ministrstva za notranje zadeve jim je izročil seznam vseh izbrisanih v Republiki Sloveniji. Na kakšen način? Varstvo osebnih podatkov. Ali se vsi izbrisani strinjajo s tem, da nekdo posreduje seznam izbrisanih?Prejšnji teden sem srečal državljana Republike Slovenije, ki je državljanstvo pridobil po letu 1991. Pristopil je k meni na ulici, v Gosposki ulici v Mariboru, in me je ogovoril. Želim poudariti, spoštovani kolegi in poslanci. Vsi, ki so imeli interes po juniju leta 1991, so imeli možnost, da svoj status rešijo in uredijo. In teh je krepko preko 100 tisoč. In da bo danes kdo v tej hiši rekel, da mi zganjamo nacionalizem, šovinizem, sovraštvo do nekaterih, je čista laž. Krepko preko 100 tisoč tujcev ali tujih oseb ali drugih nacionalnosti, razen Slovencev, sosednjih ali pa bivših Republik države Jugoslavije je svoj status uredilo in so popolnoma enakopravni državljani, kot smo mi. Tudi v tem državnem zboru sedijo tisti, ki imajo drugo nacionalnost, pa niso čisto nič manj vredni, enako spoštovanja so vredni, kot vsi ostali. Nihče ne more trditi, da zganjamo to, kar so nekateri v razpravah poudarjali. Ta gospod, ki me je nagovoril, je dejal, da tudi k njemu je pristopil eden izmed seznama izbrisanih leta 1991 in je grdo govoril, da še ne naštejem, kaj se je z njim dogajalo, da si je uredil svoj status na ta način, ker je verjel v državo Republike Slovenije, ki je takrat bila ustanovljena in je zaživela. Ker je verjel, zato si je ta status uredil. Ne samo on krepko preko 100 tisoč ljudi. Marsikomu izmed teh 18 tisoč je bila storjena krivica. In krivico je treba popraviti. Ustavna odločba bo ostala, ustavno odločbo je potrebno spoštovati in jo bomo tudi spoštovali. Vendar v določbah zakona pa je potrebno nekatere stvari drugače definirati, kot so definirane v tem zakonu. Pričakujem tudi, da bo minister za notranje zadeve po referendumu pripravil ustrezne rešitve, ki bodo več ali manj sprejete z veliko večino v državnem zboru. Sam podpiram ta odlok in prepričan sem, da danes pred nami ni drugega, kot da storimo to, da ta odlok podpremo in da razpišemo referendum.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Petan. Izvolite.
Hvala za besedo, gospa podpredsednica. Spoštovani! Kolegi so že veliko povedali, pa še bodo. Jaz bi mogoče samo na ene specifične zadeve opozoril v tej šlamastiki. Začel bi z odgovornostjo. To, da se državnemu zboru zgodi, da zamudi rok za neko zahtevo na ustavnem sodišču, s tem, da lahko ugotovimo, da je ustavno sodišče 50 metrov stran od nas, to se pravi, minuto pred polnočjo bi tja zadevo odnesli in bi zadeva bila v redu. Da državni zbor zamudi rok, je nedopustno. Dejal bi, da državni zbor je institucija, ki je uporabljala tudi zunanje strokovnjake, kolikor jih je bilo potrebno, zato bi lahko tudi pri posvetovanju, kakšen rok je to, ali je prekluziven ali instrukcijski, verjetno z veseljem bili posredovali tudi drugi svoje mnenje. Če ni enotnega mnenja, potem je rešitev popolnoma jasna. Držimo se 24. ure, pa je zadeva v redu. In v noben primeru se stvar ne da zamuditi in zadeva stoji. Poleg tega pa se mi postavlja vprašanje, ne samo meni, če se pravni strokovnjaki, ni važno, ali so v hišiali zunaj, ne morejo zediniti okoli roka, kako se bodo pa šele o vsebinskih zadevah lahko zedinili in našli neko skupno stališče, če se že pri roku ne da zmeniti. In usekamo mimo roka. Ljudje božji, ne vem. Ne vem, kako naj to komentiram. Vsaka beseda, kibi jo rekel, bi bila premila. To enostavno ne gre. Kakšno pravno stroko pa imamo, ali pa kakšne pravne strokovnjake imamo? Mogoče nimamo pravih. Mogoče jih izbiramo po politični opredelitvi. Ampak kakorkoli, ne bom se opredeljeval do tega. To naj vsak samrazmisli. Dejstvo je, da to, do česar je prišlo, je diskreditacija prava. To je diskreditacija pravne stroke, to je smešenje te stroke, da ne bom govoril o kakšnem političnem vplivu na strokovni pristop ustavnega sodišča. To rajši ne bi. Po drugi strani pa se mi zdi nekorektno, če je državni zbor na tak način, da je zamudil rok, pokril hrbet ustavnemu sodišču ali ga pa izvlekel iz šlamastike, to se mi pa ne zdi korektno, da je državni zbor tisti. Bojim se, da je tudi na tem nekaj resnice, da teh 50 metrov nismo naredili zaradi tega, ker nekomu krijemo hrbet. Ampak to je za razmislek. To ni moja trditev. Dejstvo je, da mnenje pravnih strokovnjakov, sedaj bom že začel uporabljati "strokovnjakov" v narekovaju, ker drugače skoraj ne morem več, če se že pri roku ne zedinijo, čudno, ampak dobro. Mogoče zakaj je tako, pa pove mnenje, ki je bilo izrečeno v državnem zboru: V poslanskem klubu Liberalne demokracije bomo v celoti podprli mnenje zakonodajno-pravne službe našega državnega zbora. Ne samo, da je izjemno korektno pripravljeno, po vsebini lahko ocenim, da v celoti sledi izvajanju našega poslanskega kluba. Lahko se vprašam, kdo mora komu slediti ali politika stroki ali stroka politiki, pa da zaključim s tem. Ne želim več razpredati. Zdi se mi ta izjava takšna ki veliko pove, kdo mora komu slediti in zakaj potem določene čudne odločitve in seveda pade po nepotrebnem tudi po pravni stroki. To se mi pa ne zdi korektno in je škodljivo. Naslednje, na kar bi želel opozoriti, so stroški. Stroški so očitno zdaj postali še edini argument zagovornikov tega zakona in pa takšnega reševanja. Kajti po zaušnici, ki ste jo dobili, vam drugega niti ne preostane. To, da je referendum najbolj demokratična oblika izražanja ljudske volje, direktna, to verjetno nima smisla izgubljati besed. Vendar je treba tudi omogočiti, da se lahko izvaja. Drugače je to mrtva črka na papirju. Govori se seveda o 600 milijonih, ki bi naj ta referendum stal, vendar spoštovane gospe in gospodje SIB banka je stala pet referendumov, pa še zdaj nismo nič naredili. Nekdo je eno leto pozabil ovadbo v predalu. Pet referendumov, nobenega problema, nobene skrbi. Ko pa gre za direktno izražanje ljudske volje, je pa takšen problem. Ne nazadnje 600 milijonov pomeni samo 10 zahtevkov izbrisanih. To, kar so govorili. Javno so povedali, da bodo 200, 300 tisoč evrov zahtevali. Jaz si nisem tega izmislil, jaz samo posredujem to, kar so dejali. To pomeni deset zahtevkov, čisto nič več. Tisto ni problem, nekaj tisoč, 600 milijonov, ko je 10 zahtevkov je pa že problem. To se pravi, tu nekaj ne "štima". Poleg tega, spoštovani kolegice in kolegi, že po nekih hitrih izračunih bi realizacija ali pa upoštevanje tega zakona, glede na to, da se na osnovi tega lahko potem tudi izvajajo tožbe za odškodnine, tisto smo nekje izračunali 300, 400, 500, 600, tudi 800 milijard lahko. To je tisočkrat več, kot stane referendum. Pa še druga primerjava, če hočete. 600 milijonov pomeni točno 1000 tolarjev na družino. 600 milijard pa pomeni milijon na slovensko družino. Pa vas vprašam: Koliko je naša slovenska družina sposobna, kakšen strošek je sposobna prenesti? Zakaj sem to rekel? To, kar vam zdaj mislim povedati, je iz krogov blizu vlade. Ne vem, kako naj rečem, ali curljajo ali prihajajo tudi namigi, da ni slučajno, da se skupaj s tem zakonom o izbrisanih, ki bi naj stal toliko in toliko milijard, v posledicah seveda, da se razumemo, da ne bo napačnega tolmačenja, se je pojavil tudi, zakon sicer še ne, vendar govori se o tem, kako bo vlada povečala davke na vse mogočne premičnine in nepremičnine. To se pravi, slovenski davkoplačevalci bodo plačevali iz česarkoli bo pač mogoče in nemogoče. Ja, seveda. In to je tisto, kar hočem povedati, kaj se sliši iz vladnih krogov, država bo morala od nekod dobiti denar za te izbrisane. V narekovaju "izbrisane". Pač druge davke. Saj sam zakon ne bo produciral novih sredstev, država bo pač nekje morala dobiti. V novih davkih, žal. Če se tam sliši, potem verjetno nekaj ognja je tudi v tem velikem dimu. In ta referendum je nujen, da bodo tisti, ki so pripravili takšno rešitev odločbe ustavnega sodišča - govorim o rešitvi, ki bi naj rešila odločbo ustavnega sodišča -, da boste videli, da ljudje razmišljajo nekako drugače. Da ta rešitev ni prava in zato je ta referendum potreben. Takšen način reševanja, kot je bil predlagan, je norčevanje iz Slovenije, je norčevanje iz slovenskih državljanov in, kar sem že omenil, je tudi v posmeh pravni državi. Ta referendum je tudi nujen, in to čim prej, da ne bi še koga zamikalo, da bi kakšne stvari v Sloveniji reševali retroaktivno, za nazaj. Kolikor mi je poznano, je v pravu ta zadeva tabu, ni možno, da bi bilo za nazaj. Ampak očitno bi v Sloveniji tako radi reševali. Vendar če sem pravilno obveščen, v pravni stroki tudi velja analogija. Se pravi, če za eno stvar velja retroaktivnost, za nazaj, zakaj potem ne bi veljalo za vse. To je model za naprej. Se pravi, vsako stvar lahko rešujemo potem za nazaj. In zato je takšna rešitev, takšen zakon, kot je bil predlagan, škodljiv, nepotreben - ne, škodljiv, mislim, da je še najboljša dikcija tega. In to enostavno ne gre. In preprečevanje referenduma je pa tudi v posmeh, mislim, da 3. členu ustave Republike Slovenije, ki govori, da ima oblast ljudstvo, in vse to, kar je s tem povezano. To se pravi, to ne more biti mrtva črka na papirju, ampak mora biti to tudi možno. Zato je treba referendum izvesti, in to čim prej. Vzroke sem pa že navedel. Zato bom seveda podprl takšen predlog, da se referendum izvede. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Brejc. Izvolite.
Ja, saj sem pravzaprav presenečen, da sem dobil besedo, kajti ko sem se prijavil k besedi, so rekli, da se ne morem prijaviti k besedi. Potem, ko se je gospod Juri prijavil k besedi, se je pa dalo prijaviti k besedi. Ko smo to z gospo Veliščkovo maloprej razčiščevali, se je ugotovilo, da je bilo to res - da sta obstajala celo dva seznama. Ne vem, zakaj. Pravzaprav nisem več presenečen, ker - gospa podpredsednica tega ne ve, kar ni bila zraven - sem si sam ogledal, ko sem bil tamle gor, ko sem šel gledat, kje sem na seznamu, sem videl, da je moje ime posebej napisano, se pravi, imam nek poseben status in se zanj zahvaljujem - ja, odpisanega, pravi kolega Pukšič, ki že ve. Danes govorimo o situaciji, ki je odraz zmede, dejansko zmede v vladajoči koaliciji ali pa v večini vladajoče koalicije, bolje rečeno, bolj natančno rečeno. Za kaj gre? Tule poslušamo traktate gospoda Potrča in gospe Krebsove o pravni državi, o spoštovanju pravnega reda, o spoštovanju zakonov in seveda še posebej odločitev ustavnega sodišča. Ali vas smem spomniti samo na en detajl na začetku te razprave, ki je bil seveda v vseh medijih objavljen, kjer je bilo rečeno, da 8. točke ustavnega sodišča ni mogoče neposredno uporabiti. Pri tem je bil citiran 153. člen ustave. Tako je govoril svetovalec v državnem zboru, gospod Cerar, tako je pokazala ekspertiza, ki jo je dal narediti gospod Bohinc. Rezultat teh pravnih odločitev - meni se zdijo korektne, pravilne - je bil tehnični zakon, kot mu pravimo. Ampak zdaj smo pri bolj važnem vprašanju. Če je namreč to res, kar je rekel gospod Potrč in gospod Bohinc in vsi ostali, zakaj potem ministrstvo za notranje zadeve ni šlo v neposredno uporabo odločb ustavnega sodišča. Kako to, da se je vlada odločila, da bo ravnala drugače, če pa ustavna odločba pravi popolnoma jasno, da je treba takoj neposredno uresničiti? To je izvirni greh. Vi ste se odločili za ta zakon. Jaz mislim, da ste se pravilno. Ker je ustavno sodišče naredilo tu evidentno napako. Kam naj grem zdaj pa jaz sto ustavno odločbo se pritožiti oziroma zahtevati presojo ustavnosti in se sklicujem pri tem na 153. člen ustave. H komu naj grem? K Ustavnemu sodišču in rečem, pritožujem se zoper vas. Ne morem, ni več istance. Da se vrnem nazaj. Zakaj pa se je tako odločilo v vladi? Ker je bila politična volja večine, kot je bilo povedano danes. Gospod Potrč je o tem govoril, da so v vladi tako pač ocenili. In pomemben argument. Rečeno je bilo, ker če bi gospod Bohinc kot notranji minister sprejel takšno odločbo neposredno uporabo, bi pa potem vse padlo nanj. Ja, kaj pa zdaj to pravzaprav pomeni, da bi vse padlo nanj? Če ustavno sodišče zahteva, da je treba to storiti, zakaj tega ne storite? In ko mi protestiramo zoper nekaj, nam očitate, da ne spoštujemo pravnega reda. Ja, kdo je prvi prestopil rubikon? Kdo je prvi naredil napako in ni spoštoval? In to zakaj? Zato, ker bi potem vse padlo na gospoda Bohinca, notranjega ministra. V tem je torej razlog, da ste šli na poseben zakon. Si predstavljamo odločitev ustavnega sodišča, ki jo gospod Potrč dviguje v nebesa, na eni strani, pade zaradi posamičnih interesov, se pravi interesov gospoda Bohinca, ki je seveda član Združene liste. Temu se reče v Sloveniji ustvarjalna uporaba prava. Temu se reče v smislu določb. Poslušajte, pa to sem jaz poslušal 30 let v prejšnji državi. Kaj piše zakon ni važno, treba ga je v duhu uporabiti. In to danes spet poslušam tu od gospoda Potrča in seveda tudi gospe Krebsove. Pravna fakulteta je pač vzgojila v preteklosti takšne kadre, ki imajo takšen vzorec razmišljanja in ne morejo preskočiti iz tega. In tu je problem. Se pravi, tisto, kar opoziciji očitate, najprej sami počnete. In to je evidentno. To na srečo se vse snema in bo to ostalo zanamcem. Upam da bodo tudi študenti prava imeli kaj od tega kdaj, da o profesorjih ne govorim. Govorite o protiustavnih posledicah. Kakšne pa so te protiustavne posledice? Povejte mi, katere protiustavne posledice pa nastajajo. Protiustavne posledice so nastale 16. oktobra, ko je potekel rok za uresničitev odločbe ustavnega sodišča. Takrat so pa že nastopile protiustavne posledice, ker pač odločba ni bila spoštovana. Protiustavne posledice se dogajajo že dolgo časa. Mislim, da smo pravilno prešteli, kar zadeva 12 odločb ustavnega sodišča, ki zadevajo Slovence in Neslovence, oboje, ker so oboji prizadeti v teh dohodninskih in mnogih drugih zadevah. Da ne ponavljam vsega tega še enkrat. Ampak to vas ne zanima, te protiustavne in, ne vem, kakšne posledice. Govorite o človekovih pravicah. Pokažite mi v današnji ustavi, katere človekove pravice imate v mislih, za katere človekove pravice gre. Ali je pravica do državljanstva človekova pravica? Lepo vas prosim, seveda ni. Ali je pravica do stalnega bivališča človekova pravica? Tudi ne. Preberite si ustavo še enkrat, nekajkrat. Pokažite, katero človekovo pravico imate v mislih. Tudi ustava nove Evrope, ki je v enem daljšem postopku sedaj, govori obsežno o človekovih pravicah. V tej ustavi ni niti besede o takih vrstah pravicah, kot je pravica do državljanstva ali ne vem, kaj vi mislite. Država da državljanstvo ali ga pa ne da. In državi ni potrebno pojasnjevati, zakaj. Enako je s stalnim bivališčem. In kaj se potem zgodi? Ko ste rok zamudili, ko ste obravnavali mnenje, ki smo ga pač mi posredovali ustavnemu sodišču, ker ga je od nas zahtevalo kot predlagatelj, je odbor za notranjo politiko ponovno sprejel vse tisto, kar je pač že večkrat dejal. Tudi glede roka. Se pravi, niste enkrat napačno odločili, ampak večkrat. Potem pač ustavno sodišče odloči, sklep zavrže in daje obrazložitev glede zavržbe, kar je seveda zelo korektno itd. Toda zraven v obrazložitvi pa poda še kar nekaj točk, odstavkov obrazložitve, kar pa z izrekom nima nobene zveze. Odločba ustavnega sodišča, sklep, se lahko glasi samo oziroma izrek zadeva samo zavržbo in samo v zvezi s tem je tekst merodajen. Kaj si pa ustavno sodišče ob tem mislim o referendumih in še o vseh mogočih drugih vprašanjih, je pa seveda drugo vprašanje, ki ne sodi v tako ustavno materijo, v tako odločbo, v tak sklep ustavnega sodišča. To pa je škandal, to pa je nekaj, kar si ustavno sodišče ne sme privoščiti. Predmet tega sklepa je namreč zgolj zavržba, ne pa, ali je referendum smiseln ali ne. S tem dokazuje ustavno sodišče, da prehaja iz pravnega na politično področje, da si dovoljuje komentirati stvari in dajati o njih neka mnenja, čeprav nima nobene zveze z odločbo, ki jo izdaja. In vi govorite o pravni državi. Še posebej predsednica potem v svojem ločenem mnenju ponovi. Ampak njej ni mogoče zameriti, ker je to ločeno mnenje in tako naprej. Ampak to ločeno mnenje je sijajen primer za študente prava. In jaz sem ga zelo dobro shranil in tudi te vaše razprave o tem, kaj je instrukcijski, kaj je pa prekluzivni rok. To je fenomenalna snov, iz katere se bodo napajale mlade pravniške glave še leta in leta in bodo mislili, da smo mi leta 1945, ne leta 2003. Kajti nerazumno jim bo dejstvo, da lahko predsednica ustavnega sodišča reče, da bi lahko bil tudi osmi dan ali pa deveti. Kaj pa, če bi bilo štirinajst dni kasneje? Kdaj se pa potem drugi roki štejejo, od kod in tako naprej? Lepo vas prosim! O rokih ne bi govoril, ker je to prvovrstna tema za druga okolja in tam bomo imeli priložnost to zelo jasno dati v presojo stroki, da se bo o tem lahko izjasnjevala; res dober primer študija bo to. Kakšna je pa stroka v parlamentu? Če sledimo magnetogramom, ki smo jih lahko prebrali, o tem, kaj se dogaja na odboru za notranjo politiko. In če citiramo gospo Irmo Pavlinič Krebs [[citiram]] : "V poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije bomo v celoti podprli mnenje zakonodajno-pravne službe našega državnega zbora. Ne samo, da je izjemno korektno pripravljeno, po vsebini lahko ocenim, da v celoti sledi izvajanju našega poslanskega kluba pri zagovarjanju zakona o izvršitvi 8. točke odločbe ustavnega sodišča." Konec citata.) Včasih je neka služba instrumentalizirana, včasih pa ni. Kadar vam ustreza neka odločitev naše zakonodajno-pravne službe, takrat jo seveda uporabite, se nanjo sklicujete, včasih jo pač morda tudi na kakšen drug način prepričate; kadar vam pa ne ustreza, pa rečete preprosto, to nas ne zavezuje. Tu mi pride na misel kolega dr. Bajuk, ki je v začetku tega mandata postavil vprašanje, ali sploh potrebujemo tako zakonodajno-pravno službo. Ja, po tem, kar se dogaja zdaj - torej, če presojam tole zadnjo situacijo - bi rekel, da ne, ker nihče ni odgovoren za nič v tem državnem zboru. Za nespoštovanje poslovnika - ni važno, za dvojna merila - ni važno. Nihče se ne čuti odgovornega. In zakonodajno-pravna služba lahko danes govori eno, jutri govori drugo - pa kaj? Čemu plačujemo tako službo? To je nesmisel, sploh to imeti. Važno je, kdo ima večino. To je pomembno. In potem pridemo do ustvarjalne uporabe prava. Glede posledic. Govorite o 600 milijonih in tako naprej, da referendum ne bo imel nobenega učinka. Če zakon pade na referendumu, bo treba pripraviti nov zakon. In mi v opoziciji pravimo - ne vem, kolikokrat smo to povedali - en zakon, v katerem bomo jasno povedali, komu kaj pripada. Jasno zapisali, če je bila storjena napaka s strani državnega organa, mora država krivico popraviti. Ampak najprej jo mora ugotoviti v postopkih, ki so za to predpisani. V takem zakonu bi lahko določili tudi podrobnejše kriterije glede morebitne odškodnine in celo njene višine, tako da bi lahko povsem jasno vedeli, o čem sploh govorimo. Tak zakon, ki bi imel tudi konkretne, bolj jasne kriterije, kot jih ima pa sistemski zakon, jaz sem to že ob priliki v tem zboru povedal, bi bil prava osnova za to, da se ti problemi rešijo na civiliziran način. Ljudje bi imeli povsem jasno sliko. Eni in drugi. V redu, jaz spadam v to kategorijo, mi pripada. Jaz spadam v to kategorijo, mi ne pripada. Tako pa pavšalno vsem dajemo, dajete. Niti me pri stanju pravnega znanja, pravne kulture, ne preseneča izjava gospe Krebsove, ki je bila danes že, ne vem, drugič, tretjič povedana tukaj, ki govori, da se bo LDS zavzemala za to, da se odškodnine omejijo. Ja, pa to je prvovrstna neumnost. Prvič zato, ker vas sprašujem, zakaj že sedaj tega niste storili. In drugič, pravnomočna odločitev sodišča je pravnomočna odločitev sodišča. In če sodišče nekomu določi odškodnino, tega ni mogoče več vzeti. Saj to je vendar jasno. Ali pa morda še vedno mislite, da živimo v nekem drugem času, ko so se take stvari še počele, če so se kdaj slučajno zgodile. In na koncu mi dovolite, da izrazim še eno zaskrbljenost. Ne nad stanjem duha v tem državnem zboru, pri tem delu vladajoče večine, ker je pač evidentna, ne zaradi priložnostne uporabe prava in sklicevanja na človekove pravice, ki jih sami ne znate opredeliti, ampak zaradi tega, ker gre za neko tendenco v slovenski državi. Najprej je bilo treba opraviti z osamosvojitelji. Poglejmo, kdo od pomembnih ljudi iz tistega časa je še ostal. Eden, se mi zdi. Ampak, v redu. Jaz se ne pritožujem, kar zadeva politične funkcije. Volitve svoje naredijo in je, kakor je. Meni je to prav. Govorim o nečem drugem. Govorim o tem, da je slovenska država dala odškodnino družinam padlim v vojni za Slovenijo, in to v višini 800 tisoč tolarjev. 800 tisoč tolarjev. Da so otroci dobili po 63 tisoč tolarjev invalidnine ali kako se temu že reče. Da ranjeni v vojni za Slovenijo niso dobili nič. Da niti nimajo nobenega dokumenta, iz katerega bi izhajalo, da so bili ranjeni v vojni za Slovenijo, ker v uradnih evidencah te države še do danes nismo uredili neke čisto enostavne stvari: ranjeni v vojni za Slovenijo. Ne, vsi ti ljudje, ki so bili ranjeni v vojni za Slovenijo, se vodijo v rubriki "nesreča pri delu". Pa to je sramota za to državo! Poglejte, jaz nimam te moči, da bi to spremenil. Vi jo pa imate. Samo vi tega ne morete spremeniti, ker imate pač očitno neke druge predstave o stvareh. Ali vidite ta absurd? Na eni strani ure in ure razpravljamo o kategoriji ljudi, ki status že ima, ki imajo urejen položaj. Gre za neko pravico iz preteklosti, ki jim pripada ali pa ne. In mi pravimo samo to: v redu, jim pripada, če se to izkaže. Ne, to je za vas preveč. Ko pa na drugi strani, kar naprej opozarjam, do kakšnih absurdov lahko pripelje stvar, vas pa to ne zanima. Zamislite si to situacijo, da pride do tega, da zakon ne pade, da ga začnemo neposredno uporabljati in da tisti, ki so upravičeni, pa še kdo drug, seveda po vašem predlogu lahko vsi, vseh štiri tisoč vloži neke odškodninske zahteve na sodišču. Kdo bo to plačeval? Tudi te gospe, ki so ostale brez svojih mož. Tudi te gospe, ki so danes vdove in tudi njihovi otroci bodo plačevali te odškodnine, in to za tiste, za katere se vi tako borite. Ali je to prav? To je narobe, to je narobe, v tem zboru je nekaj zelo narobe. In kadar je taka situacija, jepravilno to, kar je bilo danes rečeno, da mora ljudstvo odločiti. Saj zato pa so referendumi, ko ljudje vidijo, da obstaja nek tak kaos, kot ste ga ustvarili, je potrebna odločitev na referendumu. Pa ne gre samo za vdove in otroke, ki so ostali brez očetov, ampak gre tudi za, recimo, naše fante, jim jaz pravim. To so bili pripadniki slovenske vojske, teritorialne obrambe, ki so bili seveda takrat zelo srčni in so se zelo izpostavili. In v prvem obdobju so tudi zelo dobro opravljali svoje naloge v vojnem času in potem kasneje. Kje so pa danes ti naši fantje? Kje so danes teritorialci, ki so pač imeli neke pozicije, pa jih potem ni več? Kje so? Ja preprosto, ni jih. In zakaj jih ni, zakaj nimajo takih položajev? Zato, ker ne izpolnjujejo formalnopravnih pogojev, češ, nimajo vojaške akademije JLA. Oficirji JLA so pa na vseh mogočih pozicijah, ključnih pozicijah. Vzemite samo svetovalec predsednika republike, trije so bili doslej, vsi po vrsti so oficirji JLA. Ko so zdaj predlagali predsedniku republike, da bi še koga od teh osamosvojiteljev, recimo, generala Slaparja ali pa druge, dal sem tri imena, ne, v poštev je prišel nekdo, ki ima akademijo JLA. Kakšna pa je ta akademija JLA, da je več vredna, kot pa, bi rekel, slovenski fantje, ki so se v vojni Slovenije izpostavili in izkazali, prosim vas lepo? Ampak to je stanje duha. JLA je bila koračnica bratstva in enotnosti in veste, kaj se je počelo po Jugoslaviji. Mi to šolo še danes dvigujemo, kot pogoj v slovenski vojski, namesto da bi jo postavili na smetišče zgodovine, kamor sodi. In bi tistim, ki so se v tej vojni izkazali, omogočili, da se na vojaških šolah izšolajo. Ne na FDV, ampak na vojaških šolah, v teh znanih konkretnih veščinah, za kar so dokazali, da so usposobljeni. Ne, tega ne bomo doživeli, ker je akademija JLA pomembnejša, kot pa izkazana sposobnost ljudi v vojni za Slovenijo. Zato vidite, je potrebno, da se na referendumu ljudje soočijo z resnico in vidijo, kakšen kaos ste vi v vladajočem delu koalicije ustvarjali in da na referendumu potem odločijo, da ta zakon pade. Mene ne bi skrbelo tako kot vas, ampak trdim, da z ljudmi se ne kaže igrati. Presodili bodo po svoje, naše dolžnost pa je, da jim to omogočimo. Hvala.
Hvala lepa. Dr. Brejc, dovolite, dvakrat ste me citirali, navedbi sta bili obakrat napačni, da uporabim možnost poprave. Tako je. Kažete mi magnetogram seje in da zaščitim integriteto nevtralnosti mnenj zakonodajno-pravne službe, vam moram pojasniti, da je ta navedba iztrgana iz konteksta. Na tej seji odbora vas ni bilo, v nadaljevanju sem popravila to svojo navedbo, v nadaljevanju dr. Brejc sem nerodno izrečeno navedbo seveda popravila, ni bila nikakor tako mišljenja, kot jo vi sedaj prebirate. Magnetogram seje, ki je trajala skoraj do polnoči, si prosim vzemite in ga preberite do konca. Drugič. Retroaktivna uporaba, možnost omejevanja odškodnin, samo to, odločba ustavnega sodišča na zakon o izvrševanju kazenskih sankcij, podpisan dr. Lovro Šturm: možna je retroaktivna uporaba, uporaba testa sorazmernosti, dopustno je omejiti odškodnine šele takrat, ko je grozeča nevarnost za javno korist že nastala ali obstaja. Tako piše v tej odločbi. Hvala lepa. Besedo dajem naslednjemu prijavljenemu, to je gospa Majda Zupan.
Hvala lepa, gospa podpredsednica za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi. O tako imenovanih izbrisanih je bilo v državnem zboru in izven njega že veliko povedanega, sama pa bi želela izpostaviti tri stvari, ki se nanašajo na samo delo državnega zbora. Državni zbor je oziroma natančneje večina poslancev vladajoče koalicije je sprejela zakon o tako imenovanih izbrisanih. Državni svet je dal veto na ta zakon in državni zbor je ponovno enako odločil in zakon je bil sprejet. Nato je 30 poslancev s podpisi zahtevalo razpis referenduma. Državni zbor oziroma večina poslancev vladajočih strank je podalo zahtevo ustavnemu sodišču, da odloči, da bi imel referendum protiustavne posledice, vendar pa je to naslednji dan prekvalificiral v pobudo državnega zbora za presojo morebitnih protiustavnih posledic referenduma. To je prva točka, o kateri bi hotela govoriti, to je protiustavnost. Ustavno sodišče je zavrglo pobudo državnega zbora za presojo morebitnih protiustavnih posledic referenduma, ker je državni zbor zamudil rok. Resnično je nenavadno, da državni zbor oziroma poslanci vladajoče koalicije govorijo o protiustavnih posledicah, saj so vendar protiustavne posledice nastale že potem, ko je polletni rok, do katerega bi moral državni zbor odpraviti neustavnost zakona, že potekel. O tem govori tudi ustavno sodišče. Ustavno sodišče je po svojem položaju varuh ustave, zato so njegove odločbe obvezne in jih je parlament dolžan uresničevati v določenem roku na ustavno dopusten način. Nespoštovanje odločb ustavnega sodišča pomeni hudo kršitev načel pravne države in načela delitve oblasti. Res je, da državni zbor ima pravico podvomiti o ustavnosti zahteve za razpis referenduma, vendar ima pa najprej dolžnost, da realizira odločbe ustavnega sodišča. In teh je kar 16, ki jim je tudi potekel rok. Tu se kaže velika dvoličnost državnega zbora in mislim, da to marsikaj tudi pove. Druga stvar, ki bi jo želela izpostaviti, pa je zamuditev roka. Odločitev državnega zbora, točneje, večine poslancev vladajoče koalicije o ustavni presoji je bila sprejeta v predpisanem roku, le vložena je bila prepozno. Kot sem že rekla, ima državni zbor pravico podvomiti v ustavnost zahteve za razpis referenduma, vendar pa mora državni zbor to storiti v predpisanem roku, v roku, ki ga je določil zakon, kajti sedemdnevni rok varuje ustavno pravico državljanov do neposrednega odločanja pred neupravičenimi posegi parlamenta. Zato roka ni mogoče šteti kot priporočilo, ampak kot obveznost, ki jo je uzakonil sam parlament z dvotretjinsko večino, ki je zahtevana za sprejem sistemskega zakona o referendumu in ljudski iniciativi. Prepričana sem, da je bil rok nalašč zamujen. Na to misel me napeljuje tudi izjava gospoda ministra za notranje zadeve na odboru za notranjo politiko, ko smo razpravljali tudi o rokih, ki je med drugim dejal [[citiram]] , da "po izteku tega roka ne bi bilo moč razpisati tudi referenduma" [[konec citata]] . Kar bi se dalo razumeti, češ, da če smo zamudili rok za vložitev pobude državnega zbora za presojo, smo zamudili tudi rok za referendum. Spoštovane gospe in gospodje, sprašujem se, kjer je odgovornost tistih, ki so manipulirali, ali pa so, ali pa če hočete, narobe tolmačili. In tretja stvar, ki bi jo rada izpostavila, pa je nestrpnost. Očitki, ki smo jih zagovorniki referenduma dobivali v državnem zboru, češ, da netimo nestrpnost, so popolnoma neutemeljeni, in jih ne morem na noben način sprejemati. Ves postopek sprejemanja zakona je bil vsiljen in ni dopuščal nikakršnih drugih rešitev, celo na različne načine je bil oviran. Zato menim, da je referendum edini in pravšnji odgovor na takšno obnašanje oblasti. Jasno je, da je potrebno krivice popraviti, če so bile morebiti storjene, in upam, da po uspelem referendumu, bo mogoče na novo urejati zadeve tako imenovanih izbrisanih na ustrezen in sprejemljiv način. Poti nazaj ni več. In referendum je edini način, da država ohrani svoj kolikor toliko pravni obraz. Le z referendumom lahko državljanke in državljani zavrnejo zakon, pa čeprav kakršnakoli odločitev ne bo vplivala na položaj tako imenovanih izbrisanih, kot pravi ustavno sodišče. Morebitni referendum naj bi bil politična in ne ustavnopravno vprašanje, opozarja tudi ustavno sodišče. Zato ne more biti dileme med politiki, glede sprejetja odloka o referendumu. S svojimi dejanji ste prignali zadevo tako daleč. Človekove pravice nimajo cene, smo velikokrat slišali prav ob obravnavi tega zakona. Ima pa aroganca oblasti svojo ceno, ki jo bomo plačali vsi davkoplačevalci. Ali lahko upamo, da se bo oblast iz tega le nekaj naučila? Hvala lepa.
Hvala lepa. Jožef Jerovšek dobi besedo.
Hvala, gospod predsedujoči. Spoštovane kolegice in kolegi. Smo v razpravi, ki izredno zanima slovensko javnost. Mislim, da še ni bila po plebiscitu dosežena takšna enotnost slovenskih državljanov glede teme, ki je v obravnavi. Mislim, da se bodo Slovenci plebiscitarno na referendumu ponovno odločili, da je oblast šla tukaj predaleč, da je hotela podeliti vse privilegije tudi peščici tistih, ki si jih nikakor ne zaslužijo. Zardi tega me ne čudi, da so danes v tej dvorani s strani zagovornikov tega zakona in nasprotnikov referenduma izrečene besede in takšne floskule, češ, da gre za fatamorgano, odločanje o neaktu, o fatamorgani, da gre za smešenje pravne države, če bo prišlo do referenduma in da gre invalidni referendum. Zdi se mi, kot da odzvanjajo besede tudi iz te dvorane, ki smo jih slišali iz ust nekaterih, res so bil v skrajni manjšini, pred plebiscitom o samostojnosti. Skoraj se mi je zazdelo, da je nekaj podobnega govoril takrat Milan Aksentijević v tej isti dvorani, da je slovenska država fatamorgana, da ta država ne bo preživela, da bodo v tej državi, so nekateri govorili, jedli travo. Sedaj poslušamo iste izraze, isto zastraševanje in isto poniževanje slovenskih državljanov. Kot da se slovenski državljani ne znajo suvereno, samostojno, premišljeno odločati in ko da ne bi imeli te pravice zapisane v 3. členu, da so najvišji organ suverenosti. Slovenskim državljanom se hoče vzeti ta ustavna pravica, de facto s takšnim govorjenjem. Da se je hotelo in da se še pravzaprav hoče na vsak način preprečiti ta referendum med slovenskimi državljani, imamo niz dokazov. Moram reči, da sem tudi sam bil na tistem znamenitem nočnem ali večernem zasedanju odbora za notranjo politiko in da sem nemudoma reagiral na besede gospe Krebsove, ki je govorila v imenu poslanskega kluba LDS. In te besede so bile [[citiram]] , da "je zakonodajno-pravna služba v celoti sledila izvajanju poslanskega kluba LDS pri zagovarjanju zakona o izvršitvi 8. točke odločbe ustavnega sodišča". Te besede niso lapsus lingue, kajti človek bi moral biti opravilno nesposoben, da bi o tako pomembni zadevi cel traktat tako napačno izrazil. Šlo je za iskrenost, kar sempohvalil na sami seji. Za iskrenost in prostodušnost, kako se je v zakulisju tega državnega zbora pisalo mnenje zakonodajno-pravne službe. To je nezaslišano in s tem je bila narejena izredna sramota temu državnemu zboru - da pravna stroka dela po navodilih, da pravna stroka na tak način pripravlja ta mnenja. Še večja sramota pa je bila, da je to mnenje izrazilo, da je bil jasno izražen rok, ki je bil že večkrat uporabljen, ki se mu reče v pravni stroki prekluziven, obvezen rok, v tej zadevi, ko je državnizbor skušal preprečiti izvedbo referenduma, da ta rok pa v tej zadevi ne velja, ker so predlagatelji tistega sklepa, ki so ga takrat pošiljali na ustavno sodišče, neka posebna rasa; imajo posebne pravice v tej državi in se požvižgajo na prekluzivne roke. V tem mnenju [[imam ga tu, pred sabo]] je zapisano: "Menimo, da je tako razumevanje roka v 16. členu zakona o referendumu in ljudski iniciativi preozko in da ni v skladu z namenom te določbe." Ne vem, zapisanega se ne da skriti, čeprav bi bilo bolje, da takšno mnenje iz državnega zbora kot mnenje državnega zbora ne bi nikdar prišlo in ne bi nikdar šlo. To mnenje in takšne napotitve ustavnemu sodišču bi v slučaju, da bi ustavno sodišče sprejelo takšno mnenje in takšno končno razlago, pomenilo totalno erozijo pravnega sistema v tej državi. To bi pomenilo, da so vsi, ki so pred petimi leti dobili negativne odločbe, pa se niso pritožili, lahko jutri vlagali ponovne pritožbe. Malo karikiram, vendar dejansko gre za takšne izpeljave. Gospe in gospodje, to pa je smešenje pravne države. To pa je smešenje pravne države. Zaradi tega protestiram, da lahko uradni predstavnik poslanske skupine LDS govori, da gre pri zahtevi 30 poslancev za smešenje pravne države, pri izvedbi referenduma, da gre za smešenje pravne države. Ti poslanci, ki smo se podpisali pod to zahtevo, smo od prvega dne opozarjali na nekonsistentnost takšnega pristopa. Opozarjali smo, da naj se zadeva, materija, uredi v enem zakonu, da nismo proti izreku odločbe ustavnega sodišča, ampak da želimo in da smo prepričani, da je potrebno, da ta zakon postavlja tudi nekatere kriterije, da je tudi selektiven, da do teh odločb o stalnem prebivanju ni upravičena samo peščica tistih, ki so se pregrešili zoper to državo, ki niso izpolnjevali kriterijev, ki so bili takratpostavljeni. In gospe in gospodje, da gre za takšne tudi med to skupino, za veliko manjšino znotraj te skupine, mi je potrdilo tudi mnenje nekega državljana, ki je pridobil državljanstvo po letu 1991, ki je po nacionalnosti Srb, in mi je zadnjič, ko sem igral na nekem šahovskem turnirju, se je želel pogovoriti z mano in mi je dejal, da za enega od protagonistov na Koroškem, ne bom ga imenoval, trdi, da se je v življenju bavil samo s "švercem". Pravi, jaz bi ga, čeprav je iste narodnosti, kot sem sam, bi gaizgnal iz države. Pooblastil me je, da lahko navedem njegovo ime, ker pravi, je bil nekoč "vojno lice" in tako naprej. Je rekel, da bo na morebitnem referendumu glasoval proti oziroma je z nami, podpisniki. Glasoval bo proti tej kategoriji, ki na tak način skuša priti do nekih privilegijev in zamolčati svoje delovanje proti tej državi. Jaz sem sedaj trdno prepričan, da velika, velika, velika večina slovenskih državljanov, Slovencev, in tistih 170 tisoč slovenskih državljanov, ki so pridobili slovensko državljanstvo, ki niso po narodnosti Slovenci, je danes takega mnenja. In vi se bojite mnenja slovenskih državljanov. Obsojate nas in nam podtikate, da smo nestrpneži, da netimo nestrpnost. Jaz se strinjam, da ste tu danes govorili nestrpno. Ampak proti slovenski državi nismo mi govorili nestrpno. Dostikrat so nestrpni tisti, ki so že bili pred plebiscitom 1990. leta nestrpni zoper bodočo slovensko državo. Zoper osamosvojitev so bili, še enkrat poudarjam, da so govorili, da gre za necivilizirano državo. In ti danes postavljajo pogoje o odškodnini. Naprej ponujajo pobote z državo, da so pripravljeni odstopiti od 100 milijonov odškodnin, ampak samo z nekaj milijončki se bi zadovoljili. In se dejansko vsega tega zavedate. Zaradi tega tudi govorite, da boste šele po prvih vlogah o odškodnini videli, ali je to resen problem. Verjetno se v pravu ve, da se zadeva rešuje na dan vložitve zahteve in da ne moramo ustvarjati dvojnosti. Pogoji in finančne posledice zakona bi morale biti v zakonu, ker to tudi poslovnik zahteva. Vi tega zavestno niste naredili. Na ministrove besede, ko se je izgovarjal, da po tem zakonu ne bodo možna izplačila materialnih in socialnih pravic, sem mu rekel: Gospod minister, predlagajte amandma, zapišimo tako, sedaj še lahko to naredimo. Če je vzakonu o denacionalizaciji ista klavzula, zakaj tu ne moremo tega narediti. Gledali ste v tla, se norčevali, niste sprejeli tega. In sedaj se bojite ljudskega glasu. Naj mi bo dovoljeno, da še enkrat parafraziram Jenkota: Zakaj tako hrumite? In pesnik Jenko vam odgovarja: "Slovencev se bojite, Slovanov se bojite." Vi se bojite državljanov Slovenije. Seveda dobili boste politično nezaupnico nad takšnim ravnanjem. O tem sem prepričan. Ta politična nezaupnica bo legitimna, ta politična nezaupnica ne bo nestrpnost, ker sem trdno prepričan, da bomo Slovenci in slovenski državljani ohranili strpnost. Mi danes poudarjamo, da tistim, ki so se jim zgodile krivice in ki so nedolžne žrtve hujskačev iz 1990. leta, tistim je treba te pravice vrniti, jim dati status, ki si ga zaslužijo. Vendar nestrpni so z druge strani, nestrpnost je drugod. Slovenski državljani pa bodo ohranili strpnost in se bodo seveda s to legitimnostjo borili za enakopravnost, tudi svojih otrok in bodočih rodov. Ne bodo dovolili, da bodo njihovi otroci, bodoči rodovi plačevali odškodnine tistim, ki so dejansko streljali po naši državi, ki so se pregrešili zoper to državo, ki niso želeli biti niti lojalni tujci. Seveda imeli so pravico ne postati, vendar vsaka država ima pravico postaviti nekatera pravila obnašanja za tujce in vsaka država ima diskrecijsko pravico, da postavi tudi pravilo, kdo je izpolnil tudi kriterije in kdo jih ni izpolnil. Kot sem rekel, seveda podpiram ta odlok in izvedbo referenduma. Kot je kolega Rokavec dejal, vse tri veje oblasti so tu podlegle. Ta državni zbor je osramotil, kot sem že povedal, tudi poslance. Tiste, ki se nismo strinjali, ki smo takoj opozarjali na kršenje pravnih pravil v tej hiši, vendar škoda je skupna. Sedaj naj ljudstvo izreče svoje mnenje in svojo sodbo. Slovensko ljudstvo ni nestrpno, je pošteno in bo pravilno odločilo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Rupar. Izvolite.
Hvala lepa, gospa predsedujoče. Kolegice in kolegi. Prav je, da je referendum in vesel sem, da, vsaj občutek imam, bo danes ta odločitev padla. Nikakor se ne strinjam, da je referendum naprej obsojen, da ne bo dal nobenega rezultata. S tem se ne morem strinjati. Če ne drugega, pa bodo ljudje tudi za denar, ki ste ga omenili, jasno in glasno povedali, da je odločitev, ki je bila sprejeta, napačna. Tudi to je zelo veliko. Ljudje vam bodo na referendumu gladko povedali, da imajo več kot dovolj dejstev, pred katere so postavljeni, pred katere jih postavlja vlada, liberalna demokracija in njihovi zvesti sodelavci na sodiščih, ustavnem sodišču in povsod. Vsi tisti, ki ste jih s preglasovanjem ali kakorkoli na političen način kadrovali na pomembne funkcije. Ljudje bodo od te vlade za božič dobili res čudovita darila. Vesel božič, naj vzklikne vlada, ko je podarila ljudem 5 % povišanje elektrike. Srečno novo Leto vsem Slovencem, ki se še spominjajo nakupa falkona, letala, ki frči tu nekje po Ljubljani. Poglejte, to so dejstva, pred katera ste jih postavili. Kupili ste zadevo, saj, kdo to plačuje pravzaprav - kje pa je ta avion, čisto tako mino grede - ampak vendarle so to dejstva. Dejstvo je bila banka SIB, pred dejstvo so bili ljudje postavljeni in bodo plačevali zgrešene investicije Zbiljskega gaja, dejstva so operacijske mize. Ne govorite mi, da to ne "paše" v to razpravo, ampak to so dejstva, pred katera ste ljudi dobesedno postavili, kot ste jih tudi z odločitvijo ustavnega sodišča in z vztrajanjem, da morajo ti odpisani postati vpisni oziroma vpisani. Postavili ste ljudi pred dejstva, sedaj govorite, da bo referendum tam v tri dni, nič prinesel, nobenega rezultate, zapravili bomo, ne vem, koliko denarja. To so vsa dejstva in dejstev je, kolikor jih hočete, in ljudje gladko plačujejo za to zelo velike davke. Če ne drugače, preko svojih pokojnin, preko svojih plač, ki so obdavčene nenormalno visoko v tej državi, nenormalno visoko. Plača slovenskega zaposlenega je 140 % obdavčena, nikjer v Evropi nimate tega. Ljudje sopostavljeni pred dejstvo, da te zgrešene in povsem škodljive odločitve plačujejo in jih bodo še leta in leta plačevali in enako se dogaja s temi odpisanimi. Ljudi ste postavili pred dejstvo in danes jim razložite in povejte, jim še enkrat jim povejte: "Cepci ste, če boste šli na referendum in glasovali za odločitev, ker tako ali tako ne boste nič spremenili." LDS in ti njihovi sodelavci so postavili zadevo na svoje mesto in ni ga, kot je enkrat rekel kolega, boga, da bi to premaknil, ga ni. Pojdite še enkrat in to povejte, da je dejstvo izvršeno in da je upanja za to, da ne bodo zdaj segali še ne vem koliko po svojih žepih in dajali za te odpisane, da je tega že konec, da bo vsak državljan Slovenije - od otroka do tistega, ki se komaj še bori za življenje, plačeval po 50.000 tolarjev za vsakega, da boste zadostili izbrisanim in odpisanim in ne vem komu. Ja, toliko bo stalo. Če boste sešteli povprečno zdaj vložene odškodnine, pa boste videli, koliko to povprečje pride, izračunano na število slovenskih državljanov, približno 2 milijona bo to, 50 tisoč na enega, 50 tisoč tolarjev od dojenčka do tistega, ki komaj zdaj še nekje utripa s svojim srcem in živi. Zakaj jih rabite? To verjetno veste sami. Ampak oprostite, 200.000 slovenskih državljan in državljanov je iz bivših republik Jugoslavije. Jaz sem bil zelo krivičen do njih takrat, ko mi je bilo narobe in krivo, da smo jim dali državljanstva in se jim opravičujem na javnem mestu. Ampak s časom, ko sem pa videl, da ste jih pravzaprav vi najbolj nategnili vsi, ki ste to omogočili, ker jim niste dali normalnega življenja se mi pa smilijo ti ljudje. Smilijo se mi. Ti ljudje danes prihajajo tudi do nas in nam govorijo besede: "Trpeli smo, zelo smo trpeli, nismo vedeli ali bi postali državljani Slovenije ali ne, smo nasedali obljubam o dobrih stanovanjih, o službah." Nasedli so obljubljam o lepem življenju. Danes je to največja revščina, ki je v Sloveniji. Vprašajte tiste, ki dodeljujejo socialna stanovanja, koliko jih je, ki prosijo in moledujejo in s pravico zahtevajo da pridejo do dobrega standarda. Pa ste jih tudi potrebovali. Danes hodijo k meni in govorijo, kako hudo je bilo takrat, ko niso vedeli ali se odločiti ali ne. So bili pod pritiskom teh istih 18.000 izbrisanih, z grožnjami "probaj postati slovenski državljan, pa boš videl, kaj bo". Vam dam telefonske številke, nič koliko jih je in pošteni ljudje so to. Kaj so pa dobili od tega, ko so se takrat odločili? Nič niso dobili, revščino. Kje je zdaj Hanžek, da bi poslušal, kje so te njihove pravice, tako kot pravice ostalih Slovencev, da so enakopravni. Nimajo pravic. A zdaj teh 18.000 bo imelo pravico zahtevati milijardne odškodnine od te republike in od teh istih ljudi. S kakšno pravico to lahko nekomu uzakonimo in odobrimo? Veste te obljube so že kdaj že splavale, s temi ljudmi se LDS, ker jih ne rabi, ne bavi več. Vi rabite zdaj novih 18.000 za nadomestilo izgubljenih ljudi. In še enkrat bi zelo rad videl - človekove pravice, ste rekli, nimajo cene. Človekove pravice imajo hudo ceno. Imajo hudo ceno, samo to ceno plača tisti, ki garantira za človekove pravice, to je pa država, Republika Slovenija, pa ne izbrisanim, ampak tistim, ki so že slovenski državljani. Vsem tistim zagotovite pravice, ki so v teh letih izgubili svoje službe, ki se ne strinjajo, da so leta in leta delali in vplačevali v pokojninske sklade, danes pa ne vedo, ali bodo še dobili jutri pokojnino oziroma drug mesec ali ne. To so človekove pravice, in tu ne sme biti škoda denarja, da jim jih zagotavljate. Ne pa, da nabavljate z dragimi denarji in kupujete neke nove odpisane, za nove državljane. In to se bo zgodilo. In ne blefirajte tu ljudi, da ta zakon in to, kar je bilo sprejeto, ne bo imelo finančnih posledic. Hude finančne posledice za vsakega državljana Republike Slovenije, tudi za tistih 200.000, ki sem jih prej omenil. Sicer se pa tega dobro zavedate, saj drugače ne bi bilo tu povedano, da bo vlada, če bodo zahteve teh ljudi previsoke in če se bo nekomu zazdelo, da več ne more posegati v državno blagajno in žepe ljudi, da bo te omejila. Kako boste pa omejili odškodnine, če bo nekdo dokazoval, da je trpel za 200 milijonov tolarjev? Ali to niso človekove pravice? Kako je to v neskladju s teorijo! Bomo priznali človekove pravice, ki nimajo cene, potem jih bomo pa omejili s ceno. Kako boste to naredili? To me zelo zanima. Veste, teh odškodnin ne sme biti. Ne sme biti! Ta državni zbor bi moral omejiti oziroma napisati tak zakon, ki bi to preprečil, ker je to izkoriščanje te države in izkoriščanje slehernega državljana Republike Slovenije. Je izkoriščanje! In to, kar delate, to ni to, to je povsem nekaj drugega - prodajati se za drage denarje na račun tujih. Ljudje moji, falcon frči nad Ljubljano.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Vučko. Izvolite.
Hvala, predsedujoča. Človeka prime, da bi začel najprej komentirati, vendar pa mislim, da v tem trenutku to ni potrebno. Seveda se pa ob takih razpravah osebno sprašujem, zlasti ob zadnjem nastopu kolega Ruparja, ali ne bo danes državni zbor s potrditvijo tega odloka na nek način sprejel odločitev o financiranju volilne kampanje SDS, Nove Slovenije in opozicije. Po moji oceni gre pri vprašanju izbrisanih in pri popravi neustavnega in nezakonitega izbrisa za politično vprašanje, ki se od vsega začetka zlorablja. Več kot jasno je, vsaj meni je, da Slovenska demokratska stranka, Nova Slovenija in predlagatelji zahteve za razpis referenduma to vprašanje zlorabljajo za nabiranje političnih točk. In to, kar je najbolj žalostno in zaskrbljujoče po drugi strani, da todelajo na račun človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ki so bile z izbrisom veliki skupini posameznikov tudi kršene. O tem glede na odločbe ustavnega sodišča, ni nobenega dvoma. In menim, da bi se morali oni nad svojim početjem zamisliti. Upoštevajoč dejstvo, ki ga je ustavno sodišče Republike Slovenije zapisalo v obrazložitvi svoje zadnje odločitve in s katerim je jasno povedalo, da referendum ne bo imel pravnega učinka in da se resno postavlja vprašanje smiselnosti referenduma, bi človek pričakoval,in bi bilo tudi logično, da bi neustavnost in nezakonitost čimprej odpravili, vprašanje izbrisanih pa počasi umaknili s tega političnega jedilnika. Povsem jasno je tudi, in to je zapisalo ustavno sodišče, da tehnični zakon za izvršitev odločbe ustavnega sodišča ni potreben. In da njegova eventualna zavrnitev na referendumu ne more imeti za izbrisane nobenih pravnih posledic. Protiustavno stanje, ki izhaja iz odločbe ustavnega sodišča oziroma iz nespoštovanja odločb ustavnega sodišča, je že nastalo. Danes imamo protiustavno stanje in se bo z morebitno zavrnitvijo na tem referendumu tega zakona o izvršitvi 8. točke odločbe ustavnega sodišča še nadaljevalo. Ob vseh teh jasno zapisanih dejstvih, in to ne kar enega, gre za ustavno sodišče, sem sam osebno danes ugotavljal, zmotno upal, da bodo predlagatelji zahteve za razpis referenduma pokazali neko politično modrost in zahtevo za razpis referenduma umaknili. Žal je včeraj ta rok potekel. Če bi zahtevo umaknili, bi po moji oceni na ta način dokazali, da so dejansko pripravljeni vprašanje izbrisanih rešiti na način, kot je zapovedalo ustavno sodišče. Pri tem se delno lahko z njim strinjam, da je bila tudi storjena napaka v teh interpretacijah. To zahtevo bi lahko umaknili. Vendar tega niso storili, čeprav so vedeli ali pa bi morali vedeti, da je referendum nepotreben in da bodo državljanke in državljani Republike Slovenije na referendumu odločali o oslovski senci. O oslovski senci. Na tej točki predlagatelji potem danes nadaljujejo z zlorabljanjem tega vprašanja in z manipuliranjem ljudem mečejo pesek v oči s trditvijo, da bodo z referendumom nekaj odločili. Zanimivo je, da pri tem ne povedo, da si je ustavno sodišče samo zastavilo vprašanje o smiselnosti takšnega referenduma glede tega zakona, za katerega je ugotovilo, da je nepotreben, in da se lahko 8. točka odločbe ustavnega sodišča izvrši že neposredno na podlagi odločbe ustavnega sodišča. Tudi če državljani na referendumu zavrnejo uveljavitev zakona, ta odločitev ne bo vplivala na izvršitev odločbe, ne bo odvezala odgovornosti tega državnega zbora, da to vprašanje reši, in ne bo odvezalo odgovornosti ministra, da začne z izpolnjevanjem 8. točke odločbe ustavnega sodišča. Mimogrede ob tem, ko se o teh izbrisanih pogovarjamo, me večkrat spominja na eno zgodbico iz knjige Frana Miličinskega Butalci, kjer je noter ena zgodba o butalskem zajcu, pa si jo preberite v odmoru. Seveda me ob tem preseneča tudi to, da so predlagatelji v obravnavi tako imenovanega tehničnega zakona točili tako debele solze, krokodilje, zaradi njegovih finančnih posledic, čeprav je bilo večkrat povedano, da za odškodnine ta zakon ne more imeti pravnega temelja za odškodnine. To pač daje ustava in prav je tako. Komurkoli, ali je to pripadnik bivše Republike SFRJ ali Slovencu ali komurkoli povzročena z nezakonitim dejanjem, ravnanjem države, kršena pravica, jo, za božjo voljo, jo mora država pokriti. Ta zakon o tem ni govoril, ampak to je že pase, to smo že tolikokrat poudarjali, ampak kar nadaljujemo s tem. Skrb za tistih 600 milijonov, ob drugih navedbah kolega Ruparja o SIB banki, seveda to je res majhen znesek. Ampak začeti je treba pri majhnih stvareh in ta skrb je nekako splahnila. Meni je povsem razumljivo, predvsem zato, ker ni več pomembno. Pomembno je bolj, da se nadaljuje zbiranje cenenih političnih točk na račun kršitve človekovih pravic in na račun usode posameznikov. Poznam kar nekaj primerov znotraj teh izbrisanih. Govorim o veliki skupini posameznikov, ki so bili, ponovno poudarjam, izbrisani na nezakonit način, med katerim je bil tudi Rožle, zanimivo, iz znanih Kekčevih ukan. Ta fantiček Rožle je bil izbrisan. Še dobro, da nismo izbrisali Kekca. Še dobro. Ker so predlagatelji zamudili priložnost za umik referenduma, razpis tega referenduma pa je v tem trenutku pravno zavezujoč, se bom sam osebno glasovanja vzdržal. Ne želim sodelovati pri metanju peska v oči vsem državljankam in državljanom Republike Slovenije, da bodo na tem referendumu odločili o tem, ali se jim popravijo ali ne krivice, ki so bile storjene. Krivica, govorimo o eni krivici, o eni napaki, o nezakonitem izbrisu iz registra stalnega prebivališča. Na koncu mi dovolite, da se na nek način dotaknem posameznih trditev, ki so bile danes s strani predhodnih razpravljavcev rečene. Kolega Jelinčič, škoda, ker ga ni tukaj, je govoril, da nasprotujemo in tudi na tej strani je bilo slišati, da nasprotujemo, da gre za nasprotovanje referendumu. Glejte, ne gre za nasprotovanje referendumu, ne gre za nasprotovanje referendumu kot instrumentu neposredne demokracije. Gre pa za nasprotovanje referendumu, ki je nesmiseln, saj rezultat ne odvezuje tega državnega zbora, ministra, da ne ponavljam zgodbe, ki sem jo prej povedal. Bilo je rečeno, kot eden izmed argumentov, vsak pravnik ve, da nepoznavanje prava škoduje. Kolega Jelinčič ima v tem popolnoma prav, vendar pod enim pogojem: to pravilo, ki ježe staro, velja samo v tistih primerih, kadar ne gre za nezakonite, protiustavne akte države proti posameznikom. Ja, za božjo voljo, kaj je posameznik napram temu aparatu kriv, da mu potem očitaš "nepoznavanje prava pa škoduje"? Prepričan sem, da v tej skupini ljudi, ki jih je veliko, so tudi taki, ki so špekulirali. Je pa tudi veliko takih kot Rožle iz Kekčevih ukan, ki so mislili, da imajo ta status urejen in da mu ni treba ničesar narediti, ker je tu delal, živel, v mladosti celo bil povabljen k snemanju zelo lepega slovenskega filma, ampak na koncu pa ugotovil, da je izbrisan. Še dobro, ker Kekec ni Slovenec po rodu; dobro, da še tega nismo izbrisali. Potem me je malo zbodlo, ko je kolega Brejc govoril in mahal z ustavo, tako kot bom jaz zdajle, "pokažite mi, katere človekove pravice so tu notri". Potrudil sem se samo za eno, ker nimam veliko časa. Prvi odstavek 32. člena ustave: "Vsakdo ima pravico, da se prosto giblje in si izbira prebivališče, da zapusti državo in se vanjo kadarkoli vrne." Konec! In tu ne gre za - kot je bilo danes večkrat zaničevalno rečeno - za uporabo prava ustvarjalno. Ne, tu gre enostaven citat 32. člena. Če pa boste šli brat še deklaracijo o človekovih pravicah pa še kaj drugega, boste pa našli še marsikatere pravice. In še nekaj, pravica posameznika je, da se prosto odloča, katero državljanstvo bo imel. Nihče ne more siliti nekoga in ga tudi ne smeš kaznovati za to, če se zanj ne odloči. Ne vem, kako bi se obnašali v tem državnem zboru, če bi, recimo, mojo teto, ki že 30 let dela v Nemčiji in je slovenska državljanka - slovenska državljanka! - normalno živi in dela v tujini, tam je že druga generacija otrok, ki tam delajo. Kaj bi se zgodilo, da bi jih nekdo čez noč v deželi Bavarski izbrisal iz registra stalnega prebivališča? Ne vem, po moje bi skočili v zrak vsi skupaj, "kaj se pa gredo". Kako smo skočili v zrak, ko gospod Haider v Avstriji ni spoštoval odločbe ustavnega sodišča glede označevanja slovenskih naselij, kjer gre za pravice manjšine. Potem je bilo nekaj govora - pa se opravičujem, če sem narobe slišal - "vojaška akademija v Beogradu in JLA je bila kovačnica bratstva in enotnosti". Sam ne vem, ker na akademiji v Beogradu nisem bil, pa tudi nisem služil vojaškega roka v JLA. Bi pa mogoče kolegu Brejcu o tem več povedalgeneralni direktor policije, gospod Marko Pogorevc, ki je produkt kovačnice iz Beograda. On to pozna. Lahko, da se je s tem srečeval, mogoče so ga toliko trpinčili, da se je odločil drugače. In se je, očitno. Ja, tako je bilo tukaj. Jaz verjamem, da nima zveze, ampak nekaj kar je še posebej treba reči, kolega Brejc in tudi kolega Rupar, nek rezultat pa ta referendum bo pa imel in tukaj smo pa prišli na res ustvarjalno uporabo prava. Kolega Rupar, tukaj vam pa dam kapo dol. Tako, kot ste pa vi interpretirali rezultat referenduma in tega odloka, v katerem je jasno zapisano, referendum, to pa je že, to pa presega normalne zmožnosti. Jaz ne dojemam, se opravičujem. Kaj vse je bilo s to interpretacijo povedano, kaj so se ljudje odločili, ker bodo na tem referendumu. Ampak dejstvo pa je, da se ne bodo odločili nič. Šli bodo na referendum, jaz verjamem kakšen bo, oba veva, kakšen bo rezultat, ampak to ne bo vplivalo na ta zakon. Zakona ne rabimo, odločba ustavnega sodišča je jasna in minister mora začeti delati. Mibomo pa mogli še en zakon pripraviti, ampak ne glede 8. točke. Tista je ad akta. Jaz ne vem, od kod zdaj ideja, da če bo ta referendum uspel oziroma ne vem, kako naj se izrazim, da bo zavrnjen zakon, da bomo potem pa pripravljali drugega. Ne. Še enkrat poudarjam. Novega zakona glede izvršitve 8. točke ustavnega sodišča ne bo. To smo spoznali tudi na tej strani. Kolega Rupar mi je ravnokar prinesel en, po mojem, rupurut, ne vem, kaj je. Na koncu še samo nekaj, kar se mi zdi tudi žaljivo na nek način do poslanskih kolegic in kolegov v tej poslanski skupini in koaliciji, češ, da gre za podcenjevanje volivk in volivcev ali za odvzemanje pravice referenduma. Ne, gre za čisto preprosto odkritost do teh ljudi, da jim povemo: "na tem referendumu boste odločali, ampak vaša odločitev ne bo vplivala na pravni status teh oseb, o katerih je zakon govori." Če nam to očitate, da je to podcenjevanje [[...]]Ne, to je, se mi zdi, prava drža. Da smo pa v tej situaciji, kot smo, da danes govorimo o tem odloku, ste pa krivi vi. [[..]] [[Oglašanje iz klopi.]] [[...]]Gospa predsedujoča, ali je to [[...]]
Je že konec občudovanja. Izvolite. Prosim za mir v dvorani.
Po moji oceni ste krivi vi, ker niste bili pripravljeni umakniti zahteve. Odločba bi bila seveda, glede na izdan sklep je povsem jasna rešitev, in bi se začela izvrševati 8. točka odločbe ustavnega sodišča. Ker je pa rok zamujen in ker je ta referendum pravno zavezujoč, jaz ne morem glasovati proti, ker s tem bi glasoval protiustavno in proti zakonu o referendumu in ljudski iniciativi.
Hvala lepa. Gospod Sok, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Poskusil bom biti kratek. Mogoče bi pa začel s to izjavo gospoda Vučka o krivdi, vsekakor podobna izjavi lažnivega Kljukca. Zdi se mi, da pri vsej tej zgodbi gre za zelo skrbno in zelo dobro zrežirano igro, in sicer v trikotniku: vlada, ki jo predstavlja minister, doktor Bohinc, potem seveda državni zbor z veliko koalicijo, in pa ustavno sodišče. Vsak je v tej zgodbi nekaj dobil. Govoriti o tem, da se je rok zamudil zaradi tega, ker pač zakonodajno-pravna služba državnega zbora ne ve, kaj pomeni končni rok, je nesmiselno, jaz seveda tej zgodbi ne morem verjeti. Jaz mislim, da je ta rok bil namerno zamujen. To, kar je že tudi omenila naša poslanska kolegica Zupanova. In kaj so potem akterji v tej igri dobili? Ja, dobili so to, da ustavnemu sodišču ni potrebno bilo presojati, ker bi imelo težave. Zaradi zamujenega roka je predlog državnega zbora zavrglo, dalo pa je eno navodilo in se postavilo v funkcijo malega zakonodajalca, ko je napisalo v svoj sklep, da mora minister izdajati odločbe mimo zakona. Napisalo je, da je referendum o tem zakonu nesmiseln. Jaz bi pa rad vprašal vse tiste, danes sem tudi v LDS-u velikokrat slišimo to, kako na referendumu ljudje ne bodo o ničemer odločali, zakaj ste se potem pred enim mesecem tako zavzemali za sprejem tega zakona. Vse ste naredili, da je ta zakon bil sprejet. Čisto vse. Zapravili ste ob sprejemanju tega zakona veliko časa in tudi najbrž veliko denarja. Konec koncev tudi ta današnja seja bo kar nekaj stala. Tudi izjavljate, da ne mislite prevzeti nobene odgovornosti. Ja, kako ne, če ste pa najbolj zaslužni, da je pravzaprav ta tehnični zakon takšen, kot je. Saj bi se mi v poziciji strinjali, če bi tisti amandma opozicije bil sprejet, in bi zakon potem bil takšen, da ne bi omogočal teh odškodninskih zahtev, o katerih se danes toliko govori. Govorite o nekem fatamorganskem referendumu. Jaz bi pa res rad videl, če ste toliko odločni, da boste kljub odločitvi ljudi na referendumu, če se bodo seveda odločili proti temu tehničnemu zakonu, če boste kljub temu mimo zakona res upali izdajati odločbe in tudi omogočiti, da bo do teh odškodninskih zahtevkov prišlo. Hvala bogu! To naredite. Mislim, da slovenski volivci vse bolj spoznavajo in da se bodo pravzaprav uresničile potem prej besede gospoda Školča, da se bo ta prostor prezračil. Seveda ne samo tako, kot je mislil on, ampak predvsem prezračil, kar se tiče sestave. Zadnji čas je, da do tega pride. Odločitve, ki jih večinsko sprejemate, so vedno slabše, in ne ostane nič drugega kot to, da se ljudi pozove na referendum in da o tem odločijo. Označevati tiste, ki se zavzemamo za drugačne rešitve, ki ne pristajamo na to, da bi nekateri ob tem, da vedno smo poudarjali, da je treba odločbo ustavnega sodišča uresničiti, vendar ne tako, da bi nekateri imeli večje pravice, kot pa tisti, ki so si to zadevo uredili pravočasno, označevati nas za nestrpneže, ksenofobe in ne vem, kaj še vse, je seveda milo rečeno, nevljudno, nesmiselno, nelogično in kar je še teh izrazov. Vsi skupaj bi se seveda morali potruditi in najti neko primerno rešitev. Ta čas je zamujen, zamudili ste ga seveda vi, ki imate to večino, ko bi lahko te zadeve zakonsko uredili pa jih niste. Sedaj pa seveda ne ostane nič drugega, kot da se ljudi pozove. Jaz upam, če tudi bo določeno, da se bo o tem odločalo, ne vem, na pustno nedeljo, ko bo še malo dodatno vse skupaj izgledalo neresno, da se bodo Slovenci večinsko pravilno odločili in da bodo seveda ta tehnični zakon, kot ste ga sprejeli in poimenovali, zavrnili. Na vas pa potem bo, da boste pokazali, ali boste res proti volji ljudi tudi ob pomoči ustavnega sodišča tem ljudem izdajali odločbe, kot ste se namenili. Jaz mislim, da tega ne boste storili. Če pa boste storili, potem pa vedite, da vas bodo ljudje za ta korak kaznovali in prav je, da vas kaznujejo. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Peterleta. Izvolite.
Hvala lepa. Meni je žena danes rekla pri odhodu, pa pridi hitro nazaj, da boš še kaj pospravil po hiši. To mi očitno ne bo uspelo, upam pa, da mi bo uspelo prispevati nekaj k razjasnitvi teh zadev, kljub vsemu že povedanemu. Jaz sem eden od podpisnikov zahteve. Najprej zato, ker se mi zdi nedopustno na tak način poigravati se s pravno državo, ki je zapisana kot cilj in vrednota na začetku naše ustave. Da ne bi govoril o kakšnem dostojanstvu in dostojnosti. Podpisal sem to zahtevo, zato, ker sem proti dvojnim merilom, kakor jih izkazujejo nasprotniki naše zahteve. Težko je razumeti demokratični glavi ali pa človeku, ki vzame našo ustavo zelo za res, da so možni s strani istih ljudi tako različni pogledi na to, kaj je odnos do nekega problema, ali nekega človeka, ali neke žrtve. Tako imamo za tiste, ki jih je pokončana revolucija, mislim, da 200 tisoč, po dolgem postopku. Moj oče, ki je doživel Rab in Renici, ne ravno prijetne kraje, med drugo svetovno vojno, je imel pravico, pa mislim, da je ni izkoristil, da bi dobil po 20 jurjev za vsak mesec prebitja v dveh koncentracijskih taboriščih. Kdor se je boril za Slovenijo in je zato umrl, so mu pripustili 800.000. Tu pa naenkrat ni bilo vprašanje financ sploh več merodajno, ne glede na poslovnik, kakršen je, ki zahteva, da se pri zakonih predstavi tudi finančno plat oziroma finančne posledice. Brez upoštevanja poslovnika je preprosto prišel zakon v državni zbor in bil sprejet. Torej so še druga dvojna merila. Sam ne morem mimo omembe tega, kako so bili ti, ki so zdaj absolutno na strani enega razumevanja izvrševanja odločbe ustavnega sodišča, proti ustavnemu sodišču, ko je naložilo tej hiši, da uzakoni referendumsko voljo, kot se je izkazala pri referendumih o volilnih sistemih. Absolutna dvojnost, ne morem reči temu drugače. Podpisal sem to zahtevo zato, ker ne želim in nikoli nisem želel podpisovati bianco menic. Danes nekateri že priznavajo, tudi nasprotniki te zahteve oziroma referenduma, da bodo finančne posledice. Meni pa se zdi popolnoma neodgovorno, da bi šli v to zgodbo z zavezanimi očmi, zato sem čutil kot demokrat potrebo, da naredim vse, da se tako ne ravna. In se mi zdineodgovorno tako ravnanje. Seveda, država nima drugih žepov kot žepe davkoplačevalcev. Ne bi si pa želel skrajne situacije, kot je bila danes že tudi omenjena, da bi nekdo plačeval iz svojega žepa za nekoga, ki se ni hotel odločiti ali pa je bil ob tem celo proti ustanovitvi slovenske države. Eno je demokratična različnost mišljenj, mnenj, presoj, opcij in tako naprej - do tega ima vsak pravico. Mislim pa, da ni podlage za to, da bi se osamosvojitvena dejanja ali osamosvojitelje na tisto politično linijo, ki je zastavila ta projekt in ji je, hvala bogu, uspel; torej, da bi zdaj krivili, da niso bili velikodušni, da niso bili odprti tudi glede teh, ki so - torej, eni so želeli urediti status, ne samo prek državljanstva, tudi prek drugega statusa oziroma so urejali stalno bivališče, bilo jih je okoli 30.000, če se ne motim, zdaj pa kriviti tiste, ki smo bili takrat ne samo po vladni, ampak tudi po parlamentarni liniji zelo velikodušni, doživeli priznanja na evropski sceni v zvezi s tem pa tudi lahko rečemo na svetovni, je že nekdo to prej citiral, nas zdaj za krivce narediti, za neodločnost, špekulacije ali karkoli za tiste, ki niso hoteli ali želeli urediti tega statusa, je nekaj posebnega, da ne bi uporabil kakšnih težjih besed. In seveda, meni je povsem očitno, da gre za izrazito politizacijo te zadeve, da ne gre samo za omaloževanje osmamosvojitvenih dejanj, gre za neko alergijo, ki se vleče že zelo dolgo časa, jo najdem v razliki med majniško deklaracijo, iz katere je izhajal Demos in ki je predpostavljala oziroma izražala zahtevo za slovensko državo, in temeljno listino, ki so jo podpirale sile, ki so še po plebiscitu nasprotovale osamosvojitvenim odločitvam v tem državnem zboru. Zato se tudi o enotnost ne da tako enostavno govoriti v Sloveniji, eno je ljudska raven, eno je pa raven političnih liderjev oziroma političnih linij, kakršne so takrat bile. In jaz bi rekel k temu, zakaj sem podpisal še to, da sem imel kot podpisnik, kot član tega državnega zbora edino to možnost, da še vplivam na demokratičen način, da zadeve ne bi potekle tako, kakor je to vladajoča koalicija oziroma del te koalicije, moram reči, ker nekateri niso bili tega mnenja, izpeljali z dvema zakonoma in jaz bi težko verjel, da niso že takrat imeli kakšnega mišljenja, ki ga danes nekateri cinično zastopajo, da itak zakona ni treba. Torej, gospodje, uskladite se malo med sabo, pomenite se, kako tako zahtevno zadevo urediti, ne nam pa časa krasti. Pa ne gre zdaj za novoletni čas in za kakšne praznične potrebe; ampak to zgodbo ste zakuhali preprosto vi, jaz ne morem imeti druge razlage za to situacijo, enkrat je potreben po vašem mnenju zakon, zdaj sploh ni več potreben, govorite nenavadne stvari v zvezi z referendumom, ki so - mislim, res ne morem drugače - kot en del slovenskega političnega cinizma. Še to bom rekel: zakon, tak kakršnega ste predlagali in sprejeli, je diskriminatoren do raznih kategorij in je pavšalen, pokriva po domače vse, saj se da s to razlago dobiti - ne samo preko državljanstev ali mogočnih finančnih koristi v neki smeri -se da še kakšno drugo razlago dobiti, zakaj ste želeli pokriti kar vse "na čez". In vendar naj omenim še to v zvezi s financami. Poglejte, v medijih sem malo slišal za nekatere približke in zahteve. Mislim, da je nekdo govoril o 200 milijonih. Dajte to malo množiti, pa množite s kakšnimi provizijami, pa s kakšnimi zneski za advokate in tako naprej, pa se nacedi lepa vsota. Se mi zdi. Gotovo ne na desni. Sedaj pa k vprašanju, kako se zadeva rešuje. Poglejte, tudi mene ne boste prepričali, da predsednik državnega zbora z vso pravno službo ne pozna koledarja ali ure. Mene ljudje sprašujejo, navadni ljudje, pravijo, kako pa to, saj vi ste ja plačani, vi ste profesionalci, pa ne poznate ne koledarja ne ure. In jaz se moram strinjati s temi, ki izražajo, vsaj bi rekel - dvom v to ali pa izražajo tezo, da je bila ta zadeva izpeljana tako namerno. Natančno je zapisan rok in ve se, kdaj je rok prekluziven, in kdaj je instruktiven. In glede tega je povsem jasna zadeva in celo ustavno sodišče je temu reklo tako. Mogoče eni niso vedeli, zakaj je bila dana tukaj informacija, da imamo še časa. Veste, da so debate kar dolgo časa trajale, je pa zanimivo, ko je prišla ta informacija, se je pa debata kmalu polegla in smo se odločili in je bilo takrat še dovolj časa, da bise poslalo to ustavnemu sodišču. Mislim, da so zelo zanimive razlage možne, zakaj se je šlo v tole zamudo. Očitno računajo nekateri, da bodo po tej plati plačali manjšo ceno, kot bi jo, če bi šla ta zadeva preko ustavnega sodišča. In jaz mislim - to moram tudi še reči v tej zvezi, nisem edini, ki bo to danes rekel -, menim, da je ustavno sodišče prešlo v politične vode s svojim odnosom do tega vprašanja. In mene tudi to ne čudi. To ustavno sodišče ni komponirano nazorsko uravnoteženo, kot so bila ustavna sodišča pred njim. To ustavno sodišče je komponirano izrazito enostransko, v njem sedi tudi bivši šef nekdanje SDP, sedanje Združene liste socialnih demokratov, kar jemljem, ne od danes naprej, za nedopustno politizacijo ustavnega sodišča. Sedaj pa k zgodbi o "nobenih posledic ne bo". Gospe in gospodje. Mi ne govorimo tukaj o ptiču z imenom "zelenonoga tukalica", kot sem včeraj slišal za tega ptiča zanimivega, medna v novem slovenskem filmu, Pod njenim oknom. Ne gre za zelenonogega ptiča. Gre za to, da gre pri tej zadevi za vse državljanke in državljane, ker ko in če bo dopuščeno, da bodo tako poljubno obravnavali vprašanje odškodnin - in govori se o milijardah ne o milijonih - potem bo šlo to iz teh žepov, kot sem rekel, država drugih nima. In takrat bo to zadevalo vsakega, ne samo tega, ki je bil posebej povezan z osamosvajanjem ali z ljudmi, ki so povezani z žrtvami. In tudi ne gre samo za denar. Najprej gre za vprašanje pravne države. In mene čudi, torej to je nekaj neverjetnega, da se zdaj že dogaja kampanja proti referendumu, da predstavnik vlade pravi, da to ne bo imelo nobenih posledic. Skratka, vi ste nam povedali: karkoli, gospodje, delate, stojite na glavi, ali na trepalnicah ali na nogah, karkoli delate, je bob ob steno, mi gremo naprej. Če nisteza zakon, bomo pa izpeljali zadeve direktno. Kar hočete, počnite, karavana gre dalje, vi pa kar lajajte. Glejte, takega trenutka v slovenski demokraciji nisem pričakoval, si ga nisem želel in ga seveda tudi ne morem podpirati. In bi vam rad izrazil moje drugačno prepričanje. Gospe in gospodje, tovariši in tovarišice, mi nismo več v Jugoslaviji. Tri Jugoslavije so propadle, tri so bile diktature, Slovenija pa hoče biti demokracija. In želim prispevati, da bo demokracija. Vi se lahko pokrijete s tremi klobuki in sedmimi zvonovi, lahko se naredite naglušne, popolnoma gluhe in slepe, ampak ta referendum, gospe in gospodje, bo imel posledice, jih boste natančno čutili, ker se bo ponovno izrazila ljudska volja. S svoje strani napovedujete, da boste izgubili, in mislim, da boste, ker ste šli proti nekim osnovnim pravilom in zdaj ni treba prav nič vnaprej diskvalificirati teh, ki bodo prišli na referendum, ker imajo to pravico, ne nas, ki smo referendum predlagali, ker imamo za to ustavno demokratično pravico. Ne prosim teh dejanj, ker niso vredna demokratične manire. Pojdimo na ta referendum, drugače tudi ne moremo več. Vi ste ta zakon naredili. Mi smo ga želeli dopolnjevati. Mi nismo govorili o kršitvi ustavne odločbe, zakon smo želeli narediti takega, da bi "pil vodo", da bi bil sprejemljiv. In niste bili sposobni v svoji vladajoči oholosti sprejeti malega dopolnila, ki bi omogočilo individualno obravnavo; pa ne bi tukajle sedeli, bi danes pospravljali, razveseljevali svoje družine s prisotnostjo kje drugje. Vendar je prav, da te zadeve razjasnjujemo. In ta zadeva, ker se zdaj že govori o krivcih in tako naprej, je bila čisto preprosto "spečena" na strani vladajoče koalicije. In zdaj, mislim, ne svetujem cinizma, če vam ni uspelo na tak način. Boste videli, na tem referendumu se bo ponovno odločalo o dostojanstvu in dostojnosti te države, kar zadeva njeno pravnost, spoštovanje pravil pravne države. In ste šli v še eno zanimivo zadevo: že vnaprej ste skušali dati tej stvari s predlogom odbora za notranjo politiko malce maškaradnega, karnevalskega nadiha. Vam povem, da bo maškarada delala proti vam, ker ljudi se ne da tako okoli obrniti, ne da se jih tako na karikaturo "nategniti" - oprostite! Imeli ste datumov, kolikor ste jih hoteli, ste šli na pustno nedeljo - v redu, hvala lepa. Bomo prišli, pa bomo glasovali, pa bomo videli, kakšen bo rezultat in kdo bo z masko ostal potem. Naslednja zadeva, gospod Krivic, ki je seveda pomembna postavka te zgodbe, širi - moram to povedati, ker dvomim, da ste vsi tole pobrali iz medijev, kjer je bilo to mogoče - laži na evropske in domače naslove. V zvezi s to zgodbo napade predsednika države, napade celo ministra za notranje zadeve, napade državni svet, v katerem so očitno zmagale desne sile, pa me zanima, če je državni svet res tako desno sestavljen; napade desnico, napade seveda standardne objekte: Janeza Janšo, Lojzeta Peterleta. Svari da se ne bi slučajno razmišljalo o kakšnem kandidatu za evropske, predsednika evropskega parlamenta in tako naprej, napade dve televiziji, ki jima pripiše dobro organizirano kampanjo proti, da bi prepričali ljudi, da tukaj ne gre za človekove pravice, ampak da gre za druge zadeve. In seveda referendum predstavlja kot grožnjo. Naš bivši član ustavnega sodišča. Mislim, da sem dolžan tudi to povedati, naj tudi slovenska javnost ve, kako te zadeve izgledajo - upam, da bo tudi to pomagalo razumeti, kam ta zgodba gre oziroma iz kakšnih virov se napaja. In za konec bi rad rekel tole: tisti, ki ste forsirali to linijo celo z dvema zakonoma in ki zdaj pravite, da se ne bo nič zgodilo, da je vseeno, če ljudje pridejo ali ne, mislim, da delate slovenski demokraciji slabo uslugo. Meni je žal, da ste "se zaplezali", ker bi lahko to vprašanje - od ustavne odločbe naprej govorim - rešili na tak način, da bi bila zadeva sprejemljiva in da ne bi bilo treba nam iti braniti osnov demokracije v Sloveniji z zahtevo za referendum. Ljudstvo bo reklo svoje, kot vedno. Če ga pa že sedaj tako rekoč smešite, če bo prišlo na volišča, pa mislim, da boste lahko pač čutili tudi posledice tega smešenja in z veseljem pričakujem pustno nedeljo, gospe in gospodje, tovariši in tovarišice.
Hvala lepa, gospod Peterle. Samo, da pojasnim: v odloku roki, ki so napisani, niso fiksni, o tem bomo odločali. Predsednik odbora je samo povzel predlagane roke in 22. - mislim, da sta predlagala poslanka vaše poslanske skupine, gospa Majda Zupan, in gospod Janša. Samo povzetek dveh predlogov je to. Hvala lepa. Besedo ima gospod Butolen, izvolite.
Hvala za besedo. Nisem se doslej javljal v to debato, pa tudi sedaj ne mislim posebej posegati z oziroma nato, da so bile nekatere stvari že petkrat povedane, pa tudi drugače interpretirane. Bi pa želel samo dva stavka ravno o tem, kar ste zdaj, predsedujoča, povedali. Mislim, da bi ta državni zbor moral najti vsaj toliko modrosti, da ne razpiše referenduma na pustno nedeljo. Če kakorkoli želimo ohraniti vsaj delček dostojanstva tega državnega zbora, potem tega ne bomo storili. Vsi argumenti, ki bi jih lahko navedel, so po mojem nepotrebni, zato apeliram na to, da ta referendum ni na pustno nedeljo. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi vabim gospoda Kremžarja. Izvolite.
Hvala lepa. Moram reči, da seveda znano pravilo, da večkrat ko izrečeš neresnico, imaš več možnosti, da ljudje vendarle začnejo verjeti, je že preizkušeno. Vendarle pa takšen pristop žali. Mene osebno žalosti in moram reči, da današnja razprava, ki smo jo poslušali, sedaj že petič, osmič, ali ne vem kolikokrat, o isti temi, je predvsem ogledalo, ki smo si ga nastavili sami v tem državnem zboru. Ogledalo, ki nam da in nam mora dati vedeti, da bomo še enkrat se pogledali skozi to sliko, ki jo dobijo drugi o nas, in da bo nekaterim, upam vsaj, potem ko bomo malce premislili, nerodno zaradi te slike v ogledalu. Obračati stvari tako, kot se obračajo tukaj - enostavno ni možno verjeti, da je to mogoče. Jaz nočem verjeti, da tukaj sedijo poslanci, ki jih je ljudstvo izvolilo zelo demokratično, in da ne razumejo stvari, ki so zelo preproste, zelo jasne in zelo natančno zapisane in jih ni možno drugače tolmačiti kot tako, kot je napisano. Nočem sprejeti tega, zaradi tega, ker je to žalitev tudi za mene osebno potem. Ker sem enak. Jaz pa nočem biti takšen. Zato je edino, kar je možno ob tem, je špekulacija. In gre za špekulacijo. Lahko, gospodje mahate, odidete. Dejstva ostanejo in bodo: gre za špekulacijo, zelo preprosto špekulacijo, ki smo jo danes slišali nekajkrat. Hvala bogu, da je bila izrečena. In sicer za špekulacijo o tem, kaj hočemo na tem referendumu. Jaz se z mojimi kolegicami in kolegi, ki so dostikrat danes že povedali, da pravzaprav ne gre za ničesar na tem referendumu, ne morem strinjati. Gre! Gre za namen referenduma, ki smo ga sedaj slišali iz ust kolega Peterleta, pred tem iz ust kolega Soka, pred tem iz ust kolega Brejca in še pred tem iz ust kolega Janše. Zelo jasno je bilo povedano. Dejansko ne gre za to, zakaj bo razpisan referendum. To je postranska zadeva. To je vsem nam jasno. In to je tisto, kar sem hotel povedati, kjer bi bila žalitev. Vsem nam je jasno, da je lahko razpisan referendum in naj bo razpisan referendum in bo razpisan in ljudje se bodo odločili verjetno tako, da bodo "proti", ali ne vem, kaj bo treba tam obkrožiti. In kaj bo? Ne bo zakona. In kaj potem? Nič. Kaj se zgodi? Nič. In do tod imajo moje kolegice in kolegi prav, ko so rekli, da je to brez zveze. Skozi te razprave, ki mo jih slišali, recimo, kolega Sok je zelo jasno povedal, "ne boste upali izdajati odločb", približno tako, saj je točno zapisano, "izdajati odločb proti volji ljudi". Kolega Peterle je zelo jasno povedal, da gre za nekaj drugega - ljudstvo se bo izjasnilo o tem in tem in tako naprej. To seveda nima absolutno nobene veze in ni v nobeni povezavi s tem zakonom, o katerem govorimo, in z referendumskim vprašanjem, ki bo na listu, ki ga bomo ponudili volivkam in volivcem. In tu je špekulacija in tu je sprenevedanje. Mene v osnovi prav nič ne moti, da nekdo mislitako, kot misli. V osnovi me prav nič ne moti, da nekdo misli preizkušati demokracijo na ta način. In tako naprej in tako naprej, to je legitimno. Moti in žali me to, da mislimo, da so ljudje nespametni, da ne razumejo, da ne bodo razumeli tega in da bomona stranska vrata pripeljali neko drugo odločitev skozi neko vprašanje, ki bo samo po sebi nepomembno, in rezultat tega bo sam po sebi nepomemben. Tu je špekulacija. Tako kot so špekulacije velike stvari, ki so bile že nekajkrat izrečene, pa danes ponovno Če omenim samo odškodnine. Sto- in stotič se ponavlja ista zgodba. Milijarde - nihče ne ve, kaj, nihče ne ve, kako. Govori se, mi smo za individualen pristop. Saj to je vendar individualen pristop, kar je predvideno. Ne more biti bolj individualen. Ustavno sodišče je ugotovilo samo v enem delu kršitev, eno kršitev. In vsak tisti, ki je v kategoriji teh, ki naj bi bili oškodovani, mora iti na sodišče in mora dokazati to kršitev. Dokazati mora na sodišču in sodišče mora sprejeti. In mora sodišče potem reči ta bo dobil toliko in toliko odškodnine zaradi tega in tega. In zato mešati z osamosvojitelji, z vojno, z ne vem čim, je seveda vsaj smešno, kolikor ni zelo, zelo neresno uporabljati tako velike zadeve za to, da se prikrijejo nečedni nameni v tem primeru In vendar, gospe in gospodje, treba je povedati že sto in stotič: izvirni greh je izbris. Izvirni greh je izbris, ki je bil storjen tistega leta in kjer je ustavno sodišče takrat, ko je pač ugotovilo, ugotovilo, da je država naredila napako in da je to napako treba odpraviti. Vse ostalo - zdaj ustavno sodišče seveda ni pravo, državni zbor, ki sprejema ta zakon, ni pravi, in nič ni pravo - je posledica tega. Če takrat ne bi bila storjena ta napaka, kar je ugotovilo ustavno sodišče, da je bila storjena, ne bi bilo tega danes in nikakršne razprave o tem ne bi imeli. Lahko bi doma pospravljali ali kaj podobnega počenjali, kot smo slišali, da bi raje počeli. In treba je resnici povedati resnico, kajti upam si napovedovati, kaj bo naprej. Naprej, če pride do referenduma, bo točno takšna kampanja, kot je zdaj tu. Kampanja, kjer bodo ljudje mislili, da bodo glasovali o nečem drugem, kar pa ne bodo. Ne bodo, pa če je še tako vroča želja kogarkoli, da bi ljudje glasovali o demokraciji, o ne vem čem. Ne bodo, ker bo zelo preprosto vprašanje o tem, ali so za to, da se zavrže ta zakon. In bodo morali reči "ja" ali "ne". In ko bodo rekli "ja", bo zakon zavržen in pika. In kaj se bo zgodilo? Nič. Pa ne zato, ker tako hoče vladajoča koalicija, ker tako hoče ne vem kdo, ampak preprosto zaradi tega, ker drugače ne gre, ker referenduma o tem, kar nekateri želite, referenduma o tem, ali je imelo ustavno sodišče prav ali ne, ni. O tem referenduma ni, pa če je še tako vroča želja kogarkoli, da bi to bilo to in da bi konec koncev rezultat referenduma bil to: aha ustavno sodišče ni smelo tega narediti tako kot je naredilo. Tega ni! O nekih rečeh referenduma ni! In veste govoriti o demokraciji, ljudski iniciativi, referendumih in tako naprej je ponovno sprenevedanje. Nikjer ni tam, kjer je normalna demokracija - in mene seveda boli, da tega noče razumeti tudi moj in vaš poslanski kolega, ki je doktor prava, univerzitetni profesor; pa siguren sem, da to razume zelo dobro. Ni tovrstne demokracije, kjer se bomo vsi skupaj zbrali v neki dolini ali ne vem kje in se bomo šli tovrstno demokracijo grškega tipa. Tega pač ni. Je demokracija in pravna država, ki ima zelo jasno zapisano, kdo kaj počne v tej državi. In to mi imamo, samo moramo seveda stvari spoštovati in delati. Ker je jasno, kaj počne državni zbor, ker je jasno, kaj počne ustavno sodišče, ker je jasno, kaj počne vlada; in ker je jasno, da se ljudska volja izraža predvsem na volitvah takrat, ko nas izberejo ali ne izberejo. In se točno ve, kaj referendum pomeni in kdaj se referendumuporablja - ne takrat, ko je nam to všeč ali ni všeč, ampak takrat, ko se po ustavi to, da narediti. In da ni nad nekaterimi rečmi še nekoga, ampak da se ve, kje se konča ta reč. To je pa, če se opravičujem za to razmišljanje, ampak se mi zdi, da je bilo nujno povedati zaradi tega, ker mi poenostavljamo stvari. Ne samo v tem primeru, velikokrat poenostavljamo; vse je zelo enostavno, kar se mi tukaj zmenimo to pač je. Pa ni res, da je tako. In kaj se na referendumu sprejme, to pač je, ne glede na vse drugo.Ni res in nikoli ni bilo res in v normalnih državah nikjer ni tako. In ta država, kolikor še ni postaja normalna in mora postati normalna in tudi skozi to bo postala normalna država. Referendum, ki bo, če bo - jaz upam, da ne bo, to sem nekajkrat že povedal in še vedno upam, da ne bo -, bo razveljavil zakon in nič se ne bo zgodilo, vsa pričakovanja, da se bo nekaj več zgodilo, kot to, so lažna in enostavno ne morejo biti sprejeta, kot to, ker se nima kaj zgoditi, ne more se zgoditi. Meni je zelo žal, da bomo prisilili ljudi ali pa jih pozvali na to, da glasujejo o nečem, česar ni, v pričakovanju, da bodo rekli nekaj drugega, kot jih bomo dejansko spraševali. Hvala lepa.
Hvala lepa. Še osem razpravljavcev je prijavljenih po sledečem vrstnem redu kot vam bom prebrala, ker tega ne veste, kdaj je kdo na vrsti. 15 minut po zadnjem razpravljavcu bomo pa prešli na odločanje. Gospod Kacin, gospa Širca, Cukjati, Školč, Maršič, Pukšič, Peče, Barovič.
Spoštovane kolegice in kolegi! V načelu s predsedujočo podpredsednico, hvala za besedo. Pozdrav tudi predstavniku vlade, gospodu ministru! Danes je torek, 30. december. In za to, da mi danes lahko razpravljamo, so morali nekateri, ki so imeli dopust, prekiniti dopust in priti v državni zbor. Zato bi uvodoma rad povedal, da me seveda moti, da na začetku današnje seje ni bilo izrečene besede obžalovanja, da danes tukaj moramo zasedati. To je bil dolžan storiti predsednik državnega zbora ali pa generalna sekretarka. To me ne zanima, to naj se dogovorita onadva med seboj. To, da mi motimo napovedan program nacionalne televizije zaradi prenosa tega, je tudi nekaj, kar nam ljudje v tem prednovoletnem vzdušju ne štejejo za dobro in za to ni krivo ustavno sodišče. Ustavno sodišče nam je samo vrnilo žogico nazaj, tja, od koder jim je bila poslana. In oni so za razliko od nas to stvar poslali sem pravočasno. Gospod predsednik državnega zbora je nekaj govoril o tem, da pojasnjuje, da to ni opravičilo, zakaj ni bilo pravočasno poslano naše gradivo v ustavno sodišče. Ampak, jaz bi pa rad slišal pojasnilo in tudi opravičilo. Jaz sem eden od devetdesetih in nočem biti sokriv toliko kot tisti, ki so sprejeli ali pa niso sprejeli te odločitve. Vsaj člani kolegija bi se morali opredeliti do tega, kdo je zamočil, če smo že zamočili vsi skupaj. Zdaj ne gre za moj osebni ugled. Gre za ugled te institucije, ki je zakonodajalec, gre za ugled državnega zbora. In s tem, ko mi smešimo državni zbor, mi vsi skupaj smešimo slovensko državo. In ta si tega po dnevu ustavnosti res ne zasluži. Ta isti teden dni nazaj smo tukaj proslavljali in poslušali podpredsednika Pohorca, ki nam je imel povedati kaj spodbudnega o naši vlogi in našem početju. Ampak ne, naš predsednik državnega zbora v imenu državnega zbora ne zmore ene besede obžalovanja. In to mene žali, pa sem prepričan, da še koga drugega tudi, ne glede na to, ali mi sedimo tukaj v vladajoči koaliciji, ali pa na tej strani v opoziciji, ali pa v Ljudski stranki, ki je pol na pol v tem primeru. Zato pač pričakujem, da se bo pred glasovanjem reklo nekaj o tem in da bo o tem slišati tudi kaj pojasnil. Jaz tudi ne sodim med tiste, ki bi javno razpravljal o tem, kaj si mislimo o ustavnem sodišču. O tem si lahko mislim, karkoli hočem; ampak kot poslanec, kot zakonodajalec lahko samo ugotovim, da se tega ne komentira, da se to vzame na znanje. In ustavno sodišče je v skladu s svojimi pooblastili odločilo in nam vrnilo gradivo sem. Iz njihove odločbe pa vseeno izhaja nekaj spoznanj in nekaj teh spoznanj bi rad podčrtal. Jaz ne vem, če bodo besede prave, morda mi bo minister pomagal razumeti, ampak rekli so mi, tako so zapisali in tako sem jaz prebral, da je tehnični zakon nepotreben. Če sem mogoče slabo prebral, so mi zapisali tudi, da je nepopoln, da bi moral biti širši. Torej, gre za ali strokovno napako ali gre za nedodelan zakon, gre za nekaj, kar ni vredno tega imena in zato naj bi se dogovorili o tem, kako naprej. Ampak o tem, kako danes naprej tukaj, ni bilo nobene besede, že cel dan poslušamo govorjenje kolegov o tem, kaj bomo storili z referendumom, nič pa še nismo povedali o tem, kako bomo razrešili ta gordijski vozel in kako se bomo vsi skupaj, politično, strokovno, etično izvlekli iz te blokade, s katero smo sedaj soočili. Zato, bi vendarle predlagal, da drugi, ki boste še razpravljali še za menoj in ste prijavljeni k razpravi, poskušate dati kakšen prispevek k temu, da najdemo celovito rešitev, ne pa, da razpravljamo o tem, ali naj bi referendum, če bi bil, bil v nedeljo 22. februarja ali pa v nedeljo 15. februarja. Zato bom sedaj povedal svoje stališče. Jaz seveda nisem za referendum, ker sem prebral odločbo ustavnega sodišča in jo pač tako razumem. Če pa že mora biti, pa nisem za to, da se katerikoli, pa tudi najbolj brezzvezni, oprostite izrazu, referendum dogaja v času, ko po Sloveniji hodijo okoli pustne šeme. Preprosto to ne gre, to je nedostojno za državni zbor in predlagatelj amandmaja ima tukaj prav, ko predlaga, da datum spremenimo, če to že mora biti, ampak jaz še vedno nisem prepričan,da mora biti, ker so načini, da se temu izognemo. Ampak, načini se ne začno tukaj v državnem zboru, začnejo se drugje, tega zakoni ni predlagal državni zbor, državni zbor ga ni pisal, napisala ga je vlada, če hočete koalicija, če nočete, boste tisti, ki ste napol v koaliciji, povedali, da je to Združena lista ali pa minister iz te Združene liste - kakorkoli že hočete, ampak državni zbor tega zapisal ni. Zato je prva gesta, ki nam daje možnost, da gremo od tukaj naprej, ravno ta isti minister, ta isti resor ki mora ugotoviti, ali je to nedonošeno dete sposobno preživetja naprej, čeprav ustavno sodišče pravi, da je nepotrebno in nezaželeno, ali je kakšna druga pot, morda o dogovoru s predsednikom vlade. Katji za to, da bom našli pot ven, potrebujemo političen dogovor, ne samo znotraj koalicije, ampak tudi znotraj opozicije pod a in opozicije pod b, če kdo želi, da se precizno pogovarjamo. Mi vsi potrebujemo tukaj izhod za vseh nas 90, za slovensko državo, za slovensko vlado in tudi za vse tiste, ki imajo volilno pravico, pa se jim zdi - tako kot meni - škoda tiste nedelje 22. ali pa 15. za to, da se morajo pokazati članu volilne komisije. Škoda se mi zdi tiste nedelje za člane volilne komisije, da morajo tam sedeti cel dan, zato da bomo na koncu prišli do neke odločitve, ki jo bomo zvečer vsi komentirali in bomo potem imeli Odmeve ob 22., kjer nam bodo vsi razložili, kaj smo dosegli, dosegli pa nismo nič, kajti v tistem trenutku rešitve za ta izziv še vedno ne bo. Ministra bo še vedno strah izdajati odločbe brez zakona, ker ga je očitno bilo strah prej, smo zakon dobili. In če je temu tako, naj nam to vendarle odkrito enkrat pove. Če vlada misli, da potrebuje dodatno pokritje, ker je to politično občutljivo vprašanje, naj nam to vlada pove. Kajti, jaz nisem prepričan, da je kdorkoli dovolj odločen, potem ko je pravna stroka uprizorila toliko različnih strokovnih mnenj, izdajati odločbe brez zakonskega pooblastila. Ampak kot rečeno, odločbe ustavnega sodišča se ne komentira. Se jo vzame na znanje. Mi vsi pa potrebujemo izhod iz te sile, iz te stiske. Torej, kaj sedaj narediti? Če jaz prav razumem ustavno sodišče, nam piše, da je tako imenovani tehnični zakon slepo črevo. Torej, je nepotrebno. Je pa, če uporabljam to primerjavo, zelo boleče. Imamo akutno vnetje tega slepega črevesa in predlog podpisnikov je, da o tem uprizorimo referendum, da se bomo zmenili, ali bomo ta slepič odrezali ali ne. Jaz mislim, da referendum za to, da opravimo operacijo slepiča, ne potrebujemo. Če je diagnoza ustavnega sodišča točna in govori o tem, da je ta tehnični zakon nepotreben in nepopoln, potem se dajmo lotiti bistva problema. Ali pa je referendum neke vrste anestezija, da ne bom rekel droga. Ampak, kdo bi sedaj rad s tem referendumom slepil samega sebe, da ga bo manj bolelo? Ali je to anestezija za državljane? Državljani so jasno povedali svoje mnenje, pa ni treba citirati sedaj doktorja Toša, kogarkoli drugega; prevladujoče mnenje je, da ljudje temu nasprotujejo, in v zvezi s tem ne potrebujemo referenduma, da bi to ugotovili.To nam preprosto ni treba. Kdo rabi to anestezijo? Mi v državnem zboru. Pa saj se poznamo en mandat, dva mandata, tri mandate. Nihče med nami si ne more privoščiti, da gleda drugemu v oči, in da "ploza bedastoče", da tako rečem. Lahko to uprizarjamo na nekem plenarnem zasedanju, ampak med nami, med nami, ki sedimo danes tukaj, jaz mislim, da je enotno spoznanje, da mi tega referenduma ne potrebujemo, zato da bi našli izhod ven. Kajti po referendumu bomo na isti točki, kjer smo danes. Še vedno ne bomo imelipoti ven. Ali resorno ministrstvo potrebuje ta referendum? Jaz mislim, da ne, da je to bilo jasno povedano. Kdo potem potrebuje ta referendum? Jaz še enkrat povem, jaz ga ne potrebujem in sem prepričan, da bi nam bili državljani nadvse hvaležni, če bi imeli 15. dan rezerviran za smučarijo, pa je to vseeno, ali je to alpsko, ali je tek, ali je biatlon, ali karkoli bodo že počenjali. Ampak dajmo jim, prosim, en vikend pustiti nedotaknjen, ne pa da jih silimo na referendum za stvari, o katerih ne vedo, o čem bodo odločali in bodo potem vsi besni, zakaj so odločili, če tega nihče ne upošteva. Kajti ustavno sodišče nam je že povedalo, da nam tega ni treba upoštevati, nam je pa naložilo, da najdemo izhod iz stiske, v kateri smo se znašli. Rečeno je bilo, podpisniki pravijo, da se referenduma bojimo. Sam bom šel na referendum, če bo, ker si kot poslanec ne morem privoščiti, da bi na referendumu manjkal. Ampak res: nihče po mojem v tej dvorani se referenduma ne boji. Tisto, kar se mi pa zdi problem in bi o tem morali malo več govoriti, pa so tri zadeve. Prvo je vprašanje stroškov. In vnaprej vas prosim, da me ne obtožite demagogije. 600 milijonov tolarjev ali kolikor stane tak referendum, je v evrih, ker vstopamo v evro pa bi ga radi tudi mi uvedli kot svojo valuto 2 in pol milijona evrov. Jaz bi raje videl, če teh 600 milijonov nakažemo v Iran za žrtve potresa, kot pa, da se tukaj na tak način zezamo, če je to mogoče. Kaj takega seveda ni mogoče, ker nimamo rezerviranega denarja za potres ali pa za žrtve potresa. Imamo pa še vedno znotraj vlade dovolj manevrskega prostora, da v primeru, če referenduma ne uprizorimo, najdemo sredstva in jih nakažemo za nek humanitaren namen. In mislim, da bi nas ljudje pri takih prizadevanjih zagotovo podprli. Drugo je pa vprašanje, naslovljeno zlasti na tiste, ki nas gledajo v teh naših razpravah, kaj si oni o tem našem meditiranju ali lemetiranju, kakorkoli že temu rečemo, danes cel dan mislijo. Meni se zdi, da je bilo tu izrečenih nekaj precej trdih besed in nekatere od teh trdih besed seveda ne prispevajo ne k racionalnemu pristopu ne k umirjanju razmer, ampak predvsem k čustvenemu pristopu. K nečemu, čemur smo včasih rekli, da tisti, ki sejejo sovraštvo, bodo potem na koncu želi vihar. Mislim, da ni treba prav nič dodatno spodbujati pregledovanje Slovencev in Slovenk in Neslovencev in Neslovenk, da se v teh dneh med seboj preštevajo pa ugotavljajo, kdo je dovolj dober državljan te države, kdo pa ima morda za bregom misel, da bo to državo tožil in s tem mene kot davkoplačevalca pripravil do tega, da mu bom plačeval nekaj, do česar ni upravičen. Ves čas tu poslušamo neko zgodbo o odškodninah. Vsak državljan te države ima pravico do civilne tožbe in lahko iztoži karkoli, če že hoče. Zato so zgodbe o teh odškodninah popolnoma brezpredmetne oziroma kot bi rekla mlada generacija, to je "popolnoma mimo". Kdor se bo odločil, se bo odločil. Če se nekdo, kakšen oče ali pa kakšen stric koga, ki je tu navzoč, ni odločil za to, da toži slovensko državo, hvala bogu, smo nekaj privarčevali in je to njegova državljanska poza. Ampak to ne more biti argument, da pa s prstom kažemo na nekoga, ki še ni izkazal tega interesa, ni vložil tožbe, in mu žugamo kot potencialnemu tožitelju zoper slovensko državo. To se vedno lahko zgodi. In če nekdo pač ne bo tega naredil tukaj, bo šel lahko pred evropsko sodišče pa bo tam v bodoče uveljavljal svoje pravice, če bo mislil, da so mu pravice kršene. Zato se mi zdi, da je to vprašanje odškodnin škodljivo vprašanje in da nima veze, nima "blage veze" z referendumom, okaterem želite razpravljati in o čemer naj bi potem odločali. Zato se mi zdi - in zdaj se bom vrnil nazaj na izhodišče in potem zaključil -, da so možni nekateri izhodi. Prvo potezo mora potegniti minister oziroma vlada. In jaz bi pričakoval vsaj kakšno izjavo obžalovanja zaradi vse stiske in zadrege, v katero smo padli vsi skupaj. Drugo možnost imate tukaj podpisniki, 30 vas je, se opravičujem, ker moram imenovati samo tiste, ki ste podpisani, ne tistih, ki nismo podpisani, ampak če se kdo od vas premisli, nam seveda omogoči, da začnemo iskati politični kompromis znotraj koalicije, med koalicijo in opozicijo, med državnim zborom in vlado in najdemo način, kako bomo na dolgi rok rešili to vprašanje. Tudi to je možnost. In vedno obstoji tudi tretja možnost,ne bom rekel tretja pot, tretje poti zdaj tam ni. Tretja možnost, jaz za to tretjo možnost ne vem, ampak če kdo od vas za to tretjo možnost ve, vas prosim, dajte pred glasovanjem to tretjo možnost nakazati, jo predstaviti, pa nas pridobiti za to tretjo možnost, da se te norosti, tega stroška in te blamaže izognemo. Hvala lepa.
Hvala, kolega Jelko Kancin. Anton Anderlič, verjetno proceduralno? Kasneje. Nadaljujemo z razpravo. Hvala lepa. Gospa Majda Širca ima besedo. Ostale pa prosim za pozornost.
Nisem edina, ki v tem državnem zboru in na današnji dan menim, da smo v zelo shizofreni situaciji, to se pravi razcepljeni situaciji - tisti, ki menimo in ki tudi pravilno beremo razsodbo; namreč, da smo na eni strani potisnjeni v vlogo tistih, ki naj bi podprli odlok - in to nam nalaga ustava, ki govori o tem, da državni zbor mora razpisati referendum. Hkrati pa vsi vemo, vsaj tisti, ki trezno mislimo, da je ta referendum ničen, in tukaj je shizofrenost v situaciji,v kateri se tudi sama počutim dokaj nelagodno in me močno vznemirja misel, da bi se tokrat iznverila temu glasovanju v smislu podpore. Kajti sprašujem se, kaj se bo zgodilo ali 22. februarja, ali 15., ali xy februarja, ali katerega datuma že, ko naj bi se- če se bo - zgodil referendum in ko bodo ljudje, ki jih ne podcenjujem niti malo, vprašali: za kaj gre. Zakaj in o čem naj odločajo, če bodo pravzaprav morebiti v tem času odločbe takrat že izdane, predpostavljam tudi to situacijo, že danes bi lahko bile če že do 16. junija niso bile. Sprašujem se, kaj bodo ljudje rekli, o čem naj odločamo, če je legitimni odločevalec in to ne le eden, ampak večkrat, če smo tudi mi že odločali in se opredelili. In konec koncev povsem samoumevno in normalno bo tudi slišati glas tistega februarja, ko bo rekel: "Zakaj naj odločam, če je naš glas povsem ničen, če nima teže in če nima moči in če je irelevanten in nima vpliva? Če je zgolj lahko le nekakšna anketa o stanju duha v Sloveniji?" In mislim, da v sklopu teh formalnihvprašanj, proceduralnih vprašanj, pravnih vprašanj, vprašanj forme se vseskozi vse bolj pozablja na bistvo vprašanja, ki je sproženo že od trenutka dalje, ko se je v tem državnem zboru in še kje drugje ta tema večkrat načela. Kajti, mislim, da vprašanje izbrisanih je vprašanje prikrite govorice, da so prave in da so vse drugačne in pravne "ovire" - ovire v narekovajih - le simptomi za nekaj, kar se pravzaprav vseskozi izigrava in kar se bo v prihodnosti toliko bolj, ko se bo na ramenih ljudi, ki so jim bile odvzete pravice, lahko gradila politična predigra, igra ali pa celo tudi predvolilna igra. Simptom česa? Gre za simptom slovenske netolerantnosti, za simptom slovenske fobije, selektivnosti, samozadostnosti, nestrpnosti in zagotovo tudi ksenofobije. Konec koncev, danes so se obnovile etikete, ki so bile izrečene že na zadnji seji in segajo od tistih, ki so imeli krvave roke, do tistih, ki jih pač slovenski prostor ne rabi, ne potrebuje in jih noče. In tukaj je zgodba, mislim, v jedru stvari najbolj brilijantna. Ne gre samo za ta primer, tudi drugi primeri v trenutnih političnih konstalacijah - omenjam lahko zgolj samo časovno najbližjega gre za gradnjo džamije, gre za primer, ko se v okviru forme, ko se forma uporablja kot neka priročna ovira za nespoštovanje ustavnih in človekovih pravic. In gre za indirektno govorico, to si priznajmo, za katero se, kot že rečeno, skriva netolerantnost. Za nepriznavanje drugega in celo za uporabo lepega celofanskega papirja, če citiram enega ali kar 27. podpisnika, ki upam, da bo odgovore moral postavljati in ponujati tudi drugje, ne samo v tem državnem zboru, ki pravi: "Ravnam kot demokrat, zato sem podprl referendum". Skratka, 22. februarja naj odgovarja 30 poslancev, ki so podpisali. Odgovornost ni vprašljiva, tukaj odgovornost ni vprašljiva in razumela sem Jelka Kacina, da uporablja zgolj retorično vprašanje, ko sprašuje o tem. Res pa je in to je nedvomno dejstvo, da je odgovornost nastala že po 16. juniju 2003 in ne le v današnjem času na konec zadnjega dneva v letu. Kajti, menim, da vsako zavlačevanje, kar na nek način referendum je, pomeni nadaljevanje protiustavnega stanja. Nedvomno pa je in upam, da bo vlada oziroma da bo ministrstvo tako rekoč danes, če ni že včeraj oziroma jutri, na prvi dan začelo izdajati in uporabljati tisti postopek, ki je tokrat priznan koz legitimen, da ne bo več dvomilo in da bo izdajalo odločbe na način, kot je bilo rečeno, ne pa, kot je bilo mogoče vmes zavedeno.
Hvala lepa. Kolega Cukjati. Prosim.
Hvala za besedo. Kar precej nerodnih in zanimivih besed je bilo slišati tekom današnjega dne. Moram reči, da je ta razprava koristna, potrebna, me pa nekoliko žalosti, ker se kar naprej ponavljajo neke insinuacije, neka podtikanja, neke laži in podobno. Upam, da sam ne bom zapadel v tako obliko govorjenja. Je pa moj predhodnik, gospod Kacin, omenil oziroma svoje stališče izrekel, da pravzaprav odločbe ustavnega sodišča se ne komentira. Naj mi dovoli oziroma naj mi ne zameri, jaz jo pa bom. Mislim da tudi ustavno sodišče ne bo zelo užaljeno glede tega. Poglejte. Vi veste, da smo oziroma je državni zbor izglasoval pobudo, vlogo ustavnemu sodišču, naj oceni o ustavnosti predloga za referendum. In, seveda, gospod Ribičič je dobil ta predlog v roke, v obravnavo, je potem povprašal predlagatelje, podpisnike, kaj menijo k tej pobudi, je nato vprašal državni zbor, kaj misli k odgovoru pobudnikov, in potem smo čakali na odgovor. Jaz sem bil prepričan, da z ozirom na to, da je bila vloga zamujena, da smo zamudili prekluzivni rok, da bo kratko malo gospod Ribičič to ugotovil in nam z enim stavkom odgovoril, da smo pač zamudili in ne bo več komentiral, ni kaj komentirati. No, pa smo dobili pravzaprav res odgovor, po enem tednu odgovor, da je ustavno sodišče prejelo zahtevo prepozno in je zaradi tega zahtevo zavrglo. Ampak zopet ni samo eden stavek, zopet je 10 strani obrazložitve in to ni napisal samo gospod Ribičič, tukaj se je s to zadevo ukvarjalo ustavno sodišče zelo temeljito, bilo je glasovano, in sicersklep je bil sprejet z glasovanjem 4:2. Celo predsednica ustavnega sodišča je izdala ločeno mnenje. Ne vem, ali so zavrnili obravnavo ali so jo obravnavali, iz tega lahko sklepam, da so jo zelo temeljito obravnavali in tudi na vsa vprašanja so zelo podrobno odgovorili, na vsa vprašanja, ki jih je zastavil državni zbor. Veste to je tako, kot je bila tista sodba o Depali vasi, kjer so bili obdolženci oproščeni, v obrazložitvi so pa bili 10-krat obsojeni in podrobno je vse opisano o njihovih kriminalnih dejanjih. To se mi zdi nekorekten odnos do dela, ki naj bi ga ustavno sodišče opravljalo. Menim, da v nekaterih stvareh ustavno sodišče, to je moja osebna ocena, resnično prekoračuje pristojnosti. Zakaj to omenjam? Zaradi tega, ker se boste verjetno vsi strinjali, da je ustavno sodišče na tistih področjih, kjer je pooblaščeno, da odloča, potrebno spoštovati brez razprave. Če pa seže na druga področja, kjer po ustavi in zakonu o ustavnem sodišču vendarle nima zadnje besede, je pa možno to komentirati, popravljati, dopolnjevati. Omenjen je bil primer akutnega slepiča. Jaz bi takole rekel, zelo zanimiv primer. Zamislite si, da je nekdo, recimo, imel akutni slepič, ki še ni razlit in traja še en teden, bolečine se večajo in tako dalje in je zaradi slabe oskrbe prišlo do perforacije, do razlitja, abscesa in podobno, in je zaradi tega bil namesto tri dni tri mesece v bolnišnici in tako dalje. In se je pritožil nad slabo oskrbo in zahteval, recimo, od ustavnega sodišča presojo, ali je bil oskrbljen tako, kot bi moral biti. In ustavno sodišče bi ne samo reklo, da vsak državljan in tudi ta ima pravico do solidnega zdravstvenega varstva, do ustrezne zdravstvene oskrbe. In če tega ni v zakonu o zdravstveni dejavnosti, je treba ta zakon popraviti. Ne, ampak ustavno sodišče bi recimo, reklo, vsi pacienti morajo dobiti takoj antibiotik in vsem je treba vzeti slepiče. Ja, jaz kot zdravnik take odločbe ne bi spoštoval. Ne bi, jaz bi se smejal in bi rekel, ali se jim je zmešalo. Glede izbrisanih je ustavno sodišče samo reklo, zakonodajalec lahko način izvršitve spremeni z zakonom. To je res, to boste priznali. In tudi glede izbrisanih mora ustavno sodišče opozoriti na napake, vendar mora po 40. členu zakona o ustavnem sodišču tudi v primeru, če določi izvršitev te določbe konkretno, mora to narediti v izjemno redkih primerih, v skrajnih primerih in še takrat lahko zakonodajalec spremeni način izvršitve. In tako je bilo tudi zamišljeno s tem zakonom. In zaradi tega mi nismo nikoli nasprotovali zakonski ureditvi izvrševanja ustavne odločbe, nikoli. Mi smo seveda nasprotovali samo, kako, samo kako. In mi tudi menimo, jaz osebno menim, da je potrebna zakonska osnova v tako pomembni zadevi, je potrebna. In mislim, da imate izjavo eminentnih pravnikov, ki govorijo [[bom citiral]] takole: "Tako po izrecni določbi ustave Republike Slovenije kot tudi po povsem nespornem stališču pravne teorije je ustavno sodišče tako imenovani negativni zakonodajalec, kar pomeni, da lahko zakone, če ugotovi njihovo neskladnost z ustavo, razveljavi." Naloga nekoga drugega pa je sprejeti drugačen zakon, boljši zakon, ki bo te stvari odpravil. In dalje pravijo ti strokovnjaki: "Ne zdi se ustavno pravilno, da bi odločba ustavnega sodišča predstavljala neposreden temelj izdaje upravnih odločb, saj to tudi ni skladno z načelom delitve oblasti iz 3. člena ustave." In dalje pravijo: "Ministrstvo za notranje zadeve pa na podlagi zakonov, sedaj veljavnih, ne more izdati dopolnilnih odločb, kakršne nalaga 8. točka odločbe ustavnega sodišča." In dalje. "Glede na nejasno pravno stanje je zato nedvomno primerno in potrebno, da to stanje državni zbor uredi z zakonom, ali naj bo izvršitev 8. točke urejena v posebnem zakonu, ali v enem zakonu" - govorim o sistemskem zakonu -, "skupaj z izvršitvijo 1., 2. in 3. točke pa je vprašanje praktične nomotehnike." Podpisani pod to izjavo, osebno podpisani profesor doktor Gorazd Trpin, profesor doktor Albin Igličar, docent doktor Miro Cerar, profesor doktor Igor Kavčič, profesor doktor Tone Jerovšek, profesor doktor Franc Bučar, profesor doktor Mitja Žagar in profesor doktor Franci Grad. Gospodje, različna so stališča, ustavno sodišče drugače razmišlja. Mi menimo, da ima to stališče večjo težo po tehtnosti, vsekakor pa lahko o tistih zadevah, kjer se ustavno sodišče spušča na področja, ki niso njegova, eminentna, eksistencialna področja, imamo pravico to komentirati, popravljati, dopolnjevati. In zato smo odgovorni tudi tu v državnem zboru. Kot sem rekel, nismo bili nikoli proti zakonu. Za zakon smo. In zaradi tega smo tudi zelo resno pristopili k tej obravnavi in seveda smo najprej protestirali proti skrajšanem postopku, kajti to je bilo očitno izsiljeno, v popolnem nasprotju s poslovnikom, ki za novi zakon ne dopušča skrajšanega postopka, ampak predvideva reden postopek, to se pravi, kjerje mnogo širša možnost amandmiranja, popravljanja, dopolnjevanja - in potem je prišlo do tistih nesrečnih črpanj naših amandmajev. Samo dve področji smo želeli dopolniti, in sicer da je potrebno preverjanje stalnega prebivanja tam, kjer preverjanja ni bilo. In gospodje, vi sami veste, da niso bili vsi primeri, ki naj bi se jih ta zakon lotil, preverjeni. Stalno bivališče ni bilo povsod preverjano. Ni bilo preverjano v tistem obdobju, recimo, od leta 1991 do 1994 ali kaj podobnega. Kajti zakon, takratni zakon ni tega zahteval, ni predvideval in upravne enote niso imele nobene osnove, da bi preverjale stalno prebivanje tudi v tistem času. Tisti ljudje so takrat dobili potrdilo o stalnem prebivanju, vendar tisto njihovo prebivanje ni bilo preverjeno za nazaj.In kdor pravi, da je bilo v vseh primerih preverjeno, laže. Laže! In mi smo zahtevali samo v teh primerih, kjer ni bilo preverjeno, preveriti, prav zaradi tega, da ne bi prišli v smešno situacijo, da bi izdali odločbo nekomu, ki je stalno prebival, v resnici je pa prebival tri leta in sodeloval pri Srebrenici, potem bo pa šel morda na haaško sodišče, tam bo pa mahal z našo, slovensko odločbo, poglejte, jaz pa imam odločbo vlade Republike Slovenije, da sem stalno prebival v Sloveniji. Gospodje, saj to je smešno! In že tu nismo razumeli in sedaj ne razumemo, zakaj niste sprejeli tega amandmaja, zakaj tudi v teh primerih niste dovolili preverjanja; ne razumemo, kaj je posredi. Ne govorimo o tem, da tisti, ki so bili stalno v Sloveniji, da imajo vse pravice, kiizhajajo iz stalnega prebivališča, to moramo urediti. Ampak zakaj ne preverjati tistih primerov, ki niso bili nikoli doslej preverjeni? Drugi amandma, ki ga je vložila Slovenska nacionalna stranka in smo ga mi tudi podprli, je pa reševal problem odškodnin. To je pa drugo izredno pomembno vprašanje. Vsi poznate iz časopisov gospoda Mladena Baladana - ne vem, ali Baladana ali Baladana, ne vem, kako se naglaša - predsednika društva izbrisancev na Koroškem, ki zahteva, tako sem bral v časopisju in nikoli ni bilo demantirano, 227 milijonov tolarjev odškodnine. Gospodje, če ta vsota ne bo kakorkoli zakonsko regulirana, če bomo imeli samo tisoč Baladanov, pomeni, da bo moralo 50.000 zaposlenih v Sloveniji deset let zbirati vso dohodnino - ste slišali prav! - 50.000 zaposlenih deset let vso dohodnino za teh tisoč Baladanov. Prosim, to pa so stvari, ki bi jih morali upoštevati pri razpravi o tem amandmaju. Pravite, da ta odločba ustavnega sodišča ni osnova za odškodninske zahtevke. V obrazložitvi ustavnega sodišča jasno piše, da bodo s to odločbo, ki jo bodo prejeli - ali so zaprosili ali ne, kar tako počez, ali bo preverjeno ali ne - ki jo bodo prejeli, s to odločbo in na podlagi te odločbe bodo lahko vlagali odškodninske zahtevke na sodiščih - na podlagi te odločbe. In seveda ne govoriti, prosim, ne govoriti o 600 milijonih za referendum, raje govorite in razumite nek drug problem. Jaz verjamem, da ta država ne bi mogla niti tisoč Baladanov izplačati, ne bi mogla, ampak imamo še neke druge rezerve. Država je v podjetjih, zavodih in nepremičninah še tako prisotna, da se iz tega naslova lahko izda še kopico certifikatov in na tak način izplača. In bomo dobili zopet nek povsem drug, neslovenski lobi kapitala. Morda je to v ozadju, ne vem, ne vem zakaj tega amandmaja kot prejšnjega nikakor niste mogli sprejeti. Vi pravite in seveda nas nagovarjate, da bi moral umakniti podpise. Ta pobuda, ki jo je dal gospod Kacin je seveda demagoška, je mogoče namenjena javnosti, naj pred javnostjo povem, da je to nemogoče, da je vlak že odpeljal zdavnaj, tudi če bi zdaj sklenili drugače, ne bi bilo nič spremenjeno, poslovnik - upam, da še velja - vendar je bil čas, čas je bil, da bi se izognili referendumu pri obeh amandmajih, če bi ju sprejeli. Čas je bil, ko je državni svet postavil veto in smo še enkrat razmišljali o tem zakonu in bi lahko takrat rekli: "Poslušajte, ta zakon je slab, dajmo ga umakniti, ne ga ponovno potrditi." In v enem tednu bi lahko imeli dopolnjen zakon, to je bil čas. Sedaj, žal, je prepozno; po toči zvoniti je prepozno. Ne vem, ali se boste kdaj naučili, da tudi opozicija ima kakšen dober predlog, da je treba tudi koga drugega poslušati, ne samo - dobro. Glede tega zakona, ali je potreben ali ne, smo že slišali, ali pa je nesprejemljiv, to bo vprašanje za referendum. Da je nesprejemljiv je, mislim, zelo jasno tudi iz tega, ko je gospod minister rekel, zelo jasno povedal, če bo zakon, ga citiram: "Če bo zakon zavrnjen, se bo bistveno povečal krog upravičencev." No, gospod Lavrinc mi prikimava. Kaj pa to pomeni? To pomeni, da ta ali ta zakon ne zajema vseh upravičencev, to se pravi, da je protiustaven, dela dve kategorije upravičencev. Drugič, ali se predvideva, da bi neposredno izvajanje ustavne odločbe vključilo tudi druge upravičence, ki niso upravičenci, in mislimo, da je to v ozadju. Zardi tega menim, da je potrebno tukaj pri izvedbi ustavne odločbe vendar vztrajati na zakonu, da se to izvaja po sprejetju ustreznega zakona. Mi vidimo tukaj zelo dobro možnost, pred nami je sistemski zakon in mislimo, da če je kanček dobre volje v vladni koaliciji, potem se bo izpeljal vladni zakon, tako kot "se šika", tako da bodo krivice popravljene, da pa bodo popravljene samo tistim, ki so do poprave upravičeni. Samo to. Bi pa prosil, gospodje - in seveda nekatere poslance, saj jih je malo, pa vendar dajejo oziroma mečejo slabo luč na celotno poslansko skupino -, vas posamezne poslance in gospoda Hanžka, naj nas zaradi tega, če smo morda nekoliko bolj zaskrbljeni za to državo, za pravičnosti v tej državi, naj nas ne obmetuje z nacisti, ksenofobi in s čim podobno. Mislim, da se je tudi v tej zgodbi pokazala velika nestrpnost, ampak ne na naši strani, gospodje, ne na naši strani! In upam, da boste vendar nekoliko bolj tudi korektni in sposobni poslušati tudi druge. Bojim pa se, da bodo mediji seveda zopet marsikaj po svoje izluščili iz današnje razprave, marsikaj komentirali. Samo en komentar iz Dela o včerajšnji seji na kolegiju naj omenim. Takole piše spoštovani novinar, ki je bil prisoten na kolegiju, pa je očitno sedel na enem ali na obeh ušesih. Citiral je seveda mene, zato se lahko spuščam v to, ker vem, kaj sem povedal, takole pravi: "SDS med drugim vztraja pri tem, da bi morali vsakogar od štiri do pet tisoč izbrisanih, ki jih ta zakon zajema, znova preveriti, ali so od izbrisa naprej res stalno bivali v Sloveniji." Prvič, nikoli nisem rekel, da bi morali znova preverjati, ampak preverjati samo tiste in samo za čas, ko niso bili preverjeni. In podobno bomo zopet poslušali kar naprej, neke povsem druge motive nam boste podtikovali, kot sedaj v razpravi, in tiste motive bodo mediji - ve se, kateri - povzeli in bomo sedaj do referenduma poslušali o 600 milijonih, ki jih bomo izgubili, o nesmiselnosti tega referenduma, o strahotnih krivicah, ki se dogajajo tem ljudem in podobno. Na to smo že navajeni, upam pa, da drži to, kot je bilo rečeno, da je vendar tukaj zadaj volilna kampanja. Ampak, gospodje, ki pravite, da je zadaj volilna kampanja. Ta kampanja teče vsa leta, kampanja je pa v tem, da bi ljudje vendar videli vaše napake. Namni treba kampanje, mi bi samo želeli, da volivci vidijo napake, to je predvolilna kampanja, nič drugega. Da vidijo napake vladajoče koalicije. Upam, da bo to uspešna volilna kampanja, brez našega angažmana in financiranja.
Hvala lepa. Preden dam besedo kolegu Školču, samo da razčistim eno stvar, da ne bi bilo kasneje zapletov pri samem postopku. Gospa podpredsednica je rekla, da bi glasovali 15 minut po končani razpravi. Rad bi, da ugotovimo, ali bomo glasovali takoj po končani razpravi ali ne, zato da ne bi bilo potem kakšnih očitkov. Prosim? Ali je dogovor, da lahko 15 minut dam odmora. 15 minut po končani zadnji [[...]]Prosim kolega, želim razčistiti.
Gre za izredno sejo, nobenega vnaprej predvidenega časovnega poteka ni bilo, niste predvideli niti odmora niti, kdaj bo glasovanje, zato tako kot pri vseh točkah, ki so na dnevnem redu po nujnem postopku, in sploh če gre za izredno sejo, se glasuje takoj po zadnjem razpravljavcu. In prosim, da se tudi tokrat temu takostreže.
Rad bi razčistil zdaj to, da ne bi bilo kasneje nesporazumov. Prosim. Poglejte, imamo še ena, dva, tri, štiri, pet, šest razpravljavcev. Dovolj zgodaj je, da sprejmemo to procesno pravilo. Podpredsednica je to rekla, bil je ugovor. Menijo, da je potrebno preiti na glasovanje takoj po tem. Prosim, da to ni problem. Prosim, kolega Lavrinc, vi ste še želeli besedo v zvezi s tem. [[...]] [[Glas v ozadju.]] [[...]]Aha. Še kolega Lavrinc. No, potem, ker je bil ugovor na ta predlog, da bi glasovali 15 minut po zadnjem razpravljavcu, prosim vse kolegice in kolege, tudi sekretarje poslanskih skupin, da obvestijo kolege, ki niso sedaj prisotni, da bomo odločali neposredno po zadnjem razpravljavcu. Prosim, kolega Pukšič. Rad bi razčistil to, da ne bo kakšnih nesporazumov. Samo glede tega.
Samo glede tega. Gospod predsednik, vi ste predlagali 15 minut, torej po zadnjem razpravljavcu, da bi bilo glasovanje. Gospod Anderlič, pač, temu nasprotuje, nekateri pa seveda nasprotujemo temu, kar zagovarja gospod Anderlič. Torej, ni nobenega razloga, v kolikor smo se danes dobili na izredni seji državnega zbora in bo potekala pač kakorkoli dolgo bo potekala, kakor dolgo bodo razprave - nobenega razloga, nobenega pametnega razloga ni, če ne 15 minut, pa vsaj 10 minut po zadnjem razpravljavcu, ne bi prišli na glasovanje. Nobenega razloga. Če ne, pa dajte ta predlog na glasovanje.
Kolega Anderlič. Rad bi razčistil to, da bo dovolj, da bo naprej dovolj znano in jasno, kdaj bomo odločali. Prosim.
No, jaz seveda mislim, da je ta zaplet povsem nepotreben, kajti ne vem, kdo se ga je izmislil. Imamo poslovnik, ki je povsem jasen, imamo sklicano sejo, ki je po tem poslovniki regularna, in ne vidim nobenih potreb po ugovorih, ne ugovorih in tako naprej. Me pa čudi, da niste pred sejo napovedali, seja bo trajala od desetih do enih in če bo trajala še dlje, bo odmor za kosilo, tako kot vedno pri takih sejah, kjer nimamo vnaprej glasovanja, in po zadnjem razpravljavcu glasovanje. Tako je po poslovniku, tako je na izrednih sejah in ne vidim res nobene potrebe, da kdo komu ugovarja. Držite se poslovnika. Če niste prepričani v to, kar tam notri piše, lahko tudi glasujemo. Ampak to je po poslovniku.
Poglejte, ne bi rad imel kakšnih novih zapletov glede tega, kdaj in kako bomo odločali. Zato bi rad, da je vse jasno vnaprej, da bo lahko državni zbor izrazil svojo voljo. Ne bi rad, da pridemo v situacijo, ko bi želel odrediti odmor, pa bi kdo dal proceduralni predlog, da glasujemo takoj. Je treba prej razčistiti. Kajti potem bi mogel dati tak predlog na glasovanje. Se pravi, po končani zadnjirazpravi bo državni zbor prešel na glasovanje. To sporočam in prosim vse kolegice in kolege, da to pri svojem ravnanju upoštevajo. Po končanem zadnjem razpravljavcu ali razpravljavki bom dal na glasovanje. Kolega Školč, imate besedo za razpravo.
Hvala lepa, gospod predsednik. Ti proceduralni zapleti, pa tudi vse te razprave, kažejo situacijo, ki se bo odvijala od danes pa vse do 15. oziroma do 22. februarja, če bo ta odlok sprejet - v nekem drugem obsegu, ampak s približno podobnimi argumenti. Po vsej verjetnosti se bo lahko v to razpravo vključil še kdo, ki nima možnosti neposredno argumentirati svojih stališč v državnem zboru, v vsem ostalem pa je stvar predvidljiva. Šlo bo za obtoževanje političnih nasprotnikov, kdo da je kaj in kdaj zagrešil, in šlo bo za hujskanje zoper tujce, ki nimajo urejenega statusa stalnega bivališča. To je okvir, ki ga danes določamo z odlokom, ki ga je pripravil odbor za notranjo politiko. Seveda bi bili možni tudi drugi izhodi iz te situacije, če bi tudi v tem trenutku še - v tem smislu referiram na nastop gospoda Cukjatija - če bi te izhode zares skupaj iskali. Ne nazadnje je celo minister Bohinc nekako sprevidel, potem ko je ustavno sodišče večkrat določene stvari odločilo, da je mogoče izdajati odločbe tudi neposredno na podlagi zakona. V tem smislu odgovornost za zaplete, ki nastajajo v povezavi z zakonom, o katerem zdaj odločamo, le prehaja v večji meri, po moji presoji, na vladno kot na opozicijsko stran. Toliko poštenja je pač v tej diskusiji o teh zapletih le treba imeti. Ne vem pa, če to poštenje k čemurkoli pripomore, da bi stvari postavili drugače. Ko sam argumentiram, s tem seveda predpostavljam, da je mogoče določene dopolnilne odločbe že izdati na odločbe, ki so bile v teh letih izdane v skladu s takratno veljavno zakonodajo in v skladu s to, tako imenovano 8. točko odločbe ustavnega sodišča. Tisto, kar se zastavlja kot vprašanje, je, ali obstoja soglasje okrog tega v celem spektru političnih sil, da se lahko te dopolnilne odločbe na tak način, kot je naložilo ustavno sodišče, tudi izdajo. Bojim se, da ne, in v tem smislu je ta razprava zgolj hipotetična, kot bo tudi moje mnenje glede tega, kaj s tem odlokom. Glede na zadnjo odločitev ustavnega sodišča, ki je, bom rekel, pomanjkljiva vsaj v nečem, da koga ni poslala v tečaj branja, ker bi to bilo nujno, ker so stvari, ki jih tukaj pišejo, že bile zapisane, pa jih ne bi poimenoval, ker se ve, kdo je bil dolžan te odločbe najbolj natančno brati, bom sam temu odloku nasprotoval in ga ne bom podprl. Ne bom ga podprl iz podobnih razlogov kot, bom rekel, del poslancev predlaga to odločitev na referendumsko odločitev. Menim, da je to zares eminentno politično vprašanje v tem trenutku, kako to izvesti, in da je v prvi vrsti državni zbor poklican za to, da rešuje politična vprašanje. Če državni zbor na nek način abdicira od tega, da to rešuje, že pove, da ni sposoben razreševati nekih ključnih stvari. V tem smislu seveda se čudim predvsem svojim, bom rekel, strankarskim kolegom, da so se pustili ujeti v to past, da, bom rekel, legitimirajo to diskusijo okoli tega, da je možno to stvar prenesti na referendumsko odločitev, ki pa naj ne bi imela nobenih posledic, ker je pač potrebno določene stvari že izvršiti tako, kot je zapisalo ustavno sodišče. To je verjetno res, če gre za strogo pravno vprašanje, da se ne bo mogoče izogniti vsaj še nekaj časa - ali pa za čast tega ustavnega sodišča - temu, da se ta statusna vprašanja uredijo tako, kot je bilo že večkrat zapisano. Ampak, poglejte, tu se sklicujemo na to, da je referendum nek, bom rekel, popolnoma nedotakljiv instrument in se praviloma vsi sklicujejo na tisti člen, kjer se govori o tem, da ima oblast - ustave, da ne bo nesporazuma -, da ima oblast v Republiki Sloveniji ljudstvo. Ta člen seveda ne govori o referendumih, ampak govori o tem, na kakšen način se to izvaja. Poglejte, referendum je eden od seveda teh instrumentov, ne bom se spuščal na, bom rekel, precej spolzka tla okoli tega, kako ga je mogoče razumeti, ampak oblast ljudstva se v Sloveniji praviloma izvršuje preko, bom rekel, neposrednih volitev, ki pripeljejo do rezultata, ki smo mu v tem trenutku priča in ki mu bomo v periodičnih obdobjih, upam, vsaj tako dolgo, kot so jim Angleži na svojih tleh. V tem smislu - če govorimo o dostojnosti in dostojanstvu tega državnega zbora - je skorajda nujno, po moji presoji, tak odlog zavrniti in to diskusijo, ki presega te okvire, zadržati v okviru sporov, ki bi jih taka zavrnitev pripeljala vis-á-vis državnega zbora in drugih institucij, kibi o taki zavrnitvi, v kolikor ne bila soglasna, seveda presojali; bodisi da je to upravno sodišče ali pa v nekem trenutku spet ustavno sodišče. Ampak, če je potrebno to razrešiti s političnimi instrumenti, potem se tak nasvet ustavnega sodišča lahko beresamo na način, da je to treba presekati v državnem zboru. Tega ne pričakujem od vlade in tudi vlada zares tega ne more narediti drugače, kot da naredi prek spremembe zakona v državnem zboru. Obstojijo, seveda, možnosti. Poglejte, če vzamemo neko hipotetično situacijo, kjer bodo šli marsikomu lasje po konci, recimo, da bi se nabralo 30 poslancev, ki bi pripravili zakon, ki bi v nekem členu za določeno kaznivo dejanje, recimo, da - predvidel tudi smrtno kazen. In bi to stvar pripeljali tako daleč, da bi imeli podpise in zahtevali referendumsko izjasnitev o le-tem. Seveda, če ne bi zamudili oziroma moramo predpostaviti tisti situacijo, da bi zamudili rok in da bi bilo ustavno sodišče, ki sicer ni tako natančno v svojih rokih, ker vemo, da je o tej zadevi odločalo leta in leta, tu je pa šlo za vprašaje ur in mogoče je prav, da se je postavilo tako striktno; o tem ne sodim, ampak če predpostavimo ti dve situaciji, potem bi mi izpeljali referendum, na katerem bi zardi nekega gnusnega zločina pod vtisom katerega bi bili vsi državljani in državljanke, prišli v situacijo, da bi bilo, recimo, to izglasovano. V naslednjem trenutku bi se izkazalo, da je to v nasprotju z eksplicitno zapisanim členom ustave. In vneli bi se srditi spopadi okoli tega, ali je ustava več kot je referendumska volja in tako naprej. Ampak, kakorkoli obstoji niz situacij, kjer referendum kot instrument odločanja, po moji presoji, odpove in to je ena od tistih situacij, kjer odpove, ker je o tej temi že bil sprejet zakon, ki se je kasneje izkazal za spornega v tej praznini, ki jo je takrat konstruiral, in kasnejši popravki zakona, ki so to urejali, so se spet izkazali za pomanjkljive in s tega vidika je stvar prišla tako daleč, da dejansko mi po vsebini odločamo o nečem, kar je bilo že nekajkrat napačno odločeno v državnem zboru in je doživelo svoj epilog na ustavnem sodišču. Res je, da ne dajemo na referendum 8. točke odločbe ustavnega sodišča, pač pa tako imenovani tehnični zakon, za katerega se zdaj, upam, da vam je jasno, da ni tehnični, kot sem sam protestiral na začetku, ampak da je ta termin še kako hudo zavajajoč in da nas je potegnil v neko situacijo, iz katere bomo zelo težko izšli. Ta termin "tehnični" je, da ne bo nesporazuma, konstruiral minister Bohinc. Mogoče zato, ker je bil svoj čas minister za tehnologijo pa ni opazil tega preskoka, ampak kakorkoli, te stvari imajo globoko vsebino, zavajajo in s tem prikrivajo tudi stvari, ki se po moje vlečejo zelo daleč nazaj, kot je tu govoril kolega Peterle, in ki zahtevajo dostojnost, dostojanstvo in polaganje računov. Ne bo težko, kar se tiče postopkov zadnjih nekaj let. Seveda pa me žalosti, da ni možno v vsem tem času izvedeti, kako je do tega v tistem davnem letu prišlo in kar danes rešujemo. Edino, kar bo eventualna referendumska razprava, ki se je sam seveda ne želim, ne pričakujem pa, da bo državni zbor to zavrnil, prinesla, je, da bo treba polagati račune tudi o tem. V tem smislu bo to pranje umazanega perila, ampak glede na to, da vsi govorimo o dostojnosti, mislim, da nam tega pretirano težko ne bo opraviti. S svojega vidika mi ni težko kritizirati svojih kolegov, ki so se ujeli v to naivno past, ki jo bo ta potencialni referendum pripeljal, ker, poglejte, situacija, ki se bo lahko zgodila, je v vsakem primeru trapasta. Če bo ta zakon potrjen, potem tisti, ki so ga peljali na referendum, ne bodo doživeli svoje satisfakcije, hkrati so pa tisti, ki so ga predlagali, že povedali, da ga ne rabijo za izvedbo taistih stvari. Ne govorim sedaj o teh dveh mesecih razprav, ki se bodo pokazale, in o tistem denarju, ki je bil danes že tolikokrat omenjen. Ampak kakorkoli, z vidika predlagatelja zakona je to, bom rekel, bila priznana kot napačna presoja. Če bo zakon doživel to, da ne bo potrjen, potem seveda ne bo ministru Bohincu, ki se boji lastne sence, nič bolj lahko. Ker se bo zelo težko skliceval na to, kar piše v teh odločbah ustavnega sodišča, in tudi vsi, ki so predlagatelji tega zakona, ga bodo vlekli za jezik, ušesa in še kaj, da teh odločb ne sme izdajati. Ne glede na to, da je obljubil, da bo to naredil in da seveda ustavni red to od njega pričakuje. Zgodilo se bo še nekaj drugega. Da bo prišlo do neke kolizije med referendumsko voljo in že sprejeto ustavno odločitvijo oziroma odločitvijo ustavnega sodišča. O tem govori gospa Wedamova v svojem ločenem mnenju, ki se ga splača prebrati, tudi za potrebe, bom rekel, državnega zbora, ne samo kot je tu govoril profesor Brejc, za potrebe študijskega procesa pravnikov in upravnikov, ki so družno pripeljali do situacije, v kateri danes smo, ker je dejansko s tem vračan krog nazaj. To je zadeva, o kateri mora odločiti državni zbor. V trenutku, ko to prenaša spet nazaj z nekimi manevri na ustavno sodišče, ki je svoje že nekajkrat povedalo, na referendumsko voljo, kjer ne bo možno voditi takih diskusij, kot jih mi vodimo tu že mesece, pomeni, da smo mi pristali na to, da smo opravilno samo delno sposobni. To so stvari, o katerih velja tehtati pri tem odloku. V tem smislu ne menim, da gre samo za drobiž, ko govorimo še o 18 tisoč in toliko usodah oziroma v tem primeru o 4000 in še nekaj, ampak gre v bistvu tudi za ključna vprašanja funkcioniranja sistema. In s tega vidika, vsaj tako kot sam te zadeve razumem, je edini možni način, da to zavrnemo, da poskušamo priti v situacijo, da tudi razveljavimo ta zakon, ki je, kot smo vsi ugotovili, sedaj počasi nepotreben. Če ga ne čakajo v zasedi drugi postopki, je verjetno v tem trenutku to mogoče narediti. Potem pa se odpre nova razprava o preostalem delu odločbe ustavnega sodišča. Hvala lepa.
Kolega Maršič.
Hvala za besedo. Gospod predsednik, kolegice in kolegi! Dejstvo je, da sem prebral enkrat, da smo, mislim, da je doktor Rizman pisal o tem - postajamo svetovni rekorderji v referendumih. Če bi v povprečju pogledali od našega obstoja naše države dalje, je dejstvo, da sežemo preko povprečja referendumov na leto ali pa v obdobju obstoja, kot ga ima sama Švica. Vse bolj opažam, da referendum, tak kot je, postaja nekakšen korektor slabega rezultata opozicije na zadnjih volitvah. Ampak, ne bi zdaj o tem. Tudi sam ne bi rad, da bi se na račun slovenskih davkoplačevalcev in davkoplačevalk okoristil tisti, ki je bil proti osamosvojitvi Slovenije, o tem smo danes veliko slišali. Veliko leti predvsem na LDS kot stranko, ki je od 1992. leta dalje vodila vlade. Ne gre pa pozabiti, jaz sicer nisem poslanec od takrat, imam pa nekaj zgodovinskega spomina, da so vlade, ki so sledile 1991. letu, bile kar pestre, politično pestre. Tam notri so se znašle tako SDS, kot SLS in imele v rokah tudi vse represivne organe, tako pravosodje, ministrstvo za notranje zadeve, kot ministrstvo za obrambo, ki je imelo podatke ljudi na pravih mestih, ki bi lahko te ljudi, za katere vi pravite, da se bodo danes okoristili, dali pred sodišče in danes verjetno ne bi bili deležni tistega, kar vi napovedujete, da bodo - pa niso. Pa ne bom iskal razlogov zakaj. Danes se seveda tu srečujemo z rešitvami in iščemo rešitve, da bi popravili napake ne te koalicije, da popravimo napako, ki je bila storjena leta 1992 v skupščini in na katero je bilo opozorjeno s strani določenih političnih strank v tistem sklicu, da se dela napaka in da bo to verjetno Slovenijo še nekaj stalo. Pomeni, da danes razlagati o tem, da bomo popravljali in da se morajo ljudje na referendumu odločiti o tem, ali bomo popravljali te krivice ali ne, je seveda deplasirano. Govorim tudi o tem ali pa bi rad odreagiral predvsem na kolege s strani opozicije, ki seveda diskutirajo in polemizirajo o tem, ali je ustavno sodišče šlo preko svojih pristojnosti. Mislim, da bi bilo vredno prebrati tisto, kar je gospa Dragica Lukič zapisala, in sicer, da pri določanju načina izvršitev ustavno sodišče dejansko deluje tudi kot začasni pozitivni zakonodajalec. Vendar ima za to izrecno pooblastilo v drugem odstavku 40. člena zakona o ustavnem sodišču. Po tej določbi ustavno sodišče, če je to potrebno, določi, kateri organ mora izvršiti njegovo odločanje, na kakšen način. Glejte, gospod Cukjati je prej rekel, da so doktorji prava seveda drugačnega stališča. Jaz se lahko stem tudi strinjam in lahko tudi sprejmem to dejstvo, vendar pa, je ni proti uteži ustavnemu sodišču, tudi 1000 diplomiranih in pa doktorjev, pravnikov, ne more biti protiutež ustavnemu sodišču, kot institucionalizirani pravni kategoriji v Sloveniji. Ko bodo te gospodje ustavni sodniki, nekateri ponovno ustavni sodniki bodo verjetno presojali, morda drugače, glede na etični izvor oziroma etiko, ki jo sami gojijo. Pa še to opozorilo. Nekateri od tistih, ki jih je gospod Cukajti imenoval - prej, ki so dajali to pravno stališče, so dajali tudi pravno stališče o tem, kako potekajo roki glede presoje morebitnega referenduma na ustavnem sodišču in so seveda zapeljali to v take vode, da smo roke zamudili. Mislim, da je ena od stvari, za katero se mi zdi v današnji razpravi še prav grozljiva signal, ki ga je podal predsednik SDS-a tu v tem zboru. In to je signal, ki ga je dal državni upravi. Dejal je, mislim, da bom prav citiral: "Nova vlada bo odločbe revidirala in kazensko preganjala tiste, ki bi jih izdali." Pomeni, preganjala bo državne uradnike, ki bodo izdali odločbe v skladu z odločbo ustavnega sodišča. Mislim, da je to eklatanten prikaz in dokaz demokratične higiene določenih političnih strank. Hvala lepa.
Pukšiča ni. A je. Kolega Pukšič, prosim, imate besedo.
Hvala lepa, gospod predsednik. Nisem odpisani, ampak sem še vedno tu. Začel bom s tistim, o čem je bilo danes že nekaj govora, pa vendar, iz 14. oktobra letošnjega leta. Če bi takrat tisti, ki imate večino v tem državnem zboru, poslušali in upoštevali, potem se ne bi s to zadevnim problemom danes srečevali niti mi tu v državnem zboru niti zadnjič državni svet, ampak bi stvari tekle čisto normalno tako, kot naj bi to teklo v normalni pravni, demokratični državi. Očitno še seveda nismo na tej stopnji, ker je pač trinajst let očitno premalo, da bi dozoreli do te mere, da bi se znali kdaj tudi poslušati, ne samo uporabljati pozicijo moči in se na osnovi pozicije moči potem obnašati. Upam, da tudi takšna seja in tudi nekajkratno ponavljanje nečesa doprinese k temu, da se bodo stvari z leti popravile. Poglejte, 14. oktobra 2003 je Slovenska demokratska stranka vložila amandma, in sicer se glasi takole: "Četrti odstavek 2. člena zakona o izvršitvi 8. točke odločbe ustavnega sodišča Republike Slovenije, številka" in tako dalje, "se spremeni tako, da se glasi: 'Upravna enota pred izdajo odločbe izvede postopek ugotavljanja dejanskega stanja prebivanja za obdobje od 26.2.1992 do pridobitve dovoljenja za stalno prebivanje. V postopku ugotovi, ali je tujec na naslovu iz prejšnjega odstavka v tem obdobju dejansko prebival.'" To je bil amandma, ki je razreševal vse zaplete in vse dvome o tem ali onem, potrebno ali nepotrebno, brez zakona ali direktno z odločbo ustavnega sodišča in tako dalje. Sam sem seveda tudi prepričan, tako kot mnogi ali pa delim mnenje s tistimi, ki vedo oziroma razlagajo, da je treba odločbo ustavnega sodišča izvrševati prek zakona, ne direktno; v nasprotnemprimeru ne bi potrebovali parlamenta, ampak bi ustavno sodišče nekako prevzelo vlogo zakonodajalca. No, ampak, poglejte, danes med razpravo je bilo rečeno - gospa Majda Širca je jasno, kategorično opredelila -, da je vprašanje odgovornosti za stroške, za referendum in tako dalje znano, torej tisti, ki so odgovorni za to, so znani. To je teh 30 poslancev, ki so podpisali zahtevo za referendum. To ni točno. Točna navedba je, da so odgovorni za ta referendum tisti poslanci, ki so glasovali proti takšnemu amandmaju. No, in seveda sem prepričan - izpiska trenutno nimam pri sebi, pa vendar sem v glavnem prepričan, če pa je bil kdo, ki je glasoval za ta amandma, se mu vnaprej opravičujem -, da je večina poslancev Liberalne demokracije in Združene liste ali pa bom rekel tako, kot je Kacin prej omenil, koalicija brez opozicije pod b, torej ni glasovala za takšen amandma. No, in odgovornost je torej na strani teh poslancev, ki takšnega amandmaja niste oziroma niso podprli. V obrazložitvi tega amandmaja, ki je v treh vrsticah zelo jasno napisano, zakaj je pač potrebno, dati ta amandma, da se ugotavlja, ali je tujec na naslovu iz prejšnjega odstavka - v tem obdobju dejansko prebival v Republiki Sloveniji ali ne. Seveda, državljanstvo neke države ni človekova pravica, ampak to je status, ki si ga pač država pridobi, ki ga ima v neki mednarodni areni. Če si državljan te države, potem seveda tudi ti, kot državljan, kot posameznik, imaš to pravico. Če si pa državljan pač neke druge države, ki je omejena na gibanje samo v nekaj ulicah, mestih, pa še to pod policijskim in vojaškim spremstvom, potem si pač državljan takšne države. In to je pač tvoja pravica, če si državljan v takšni državi. Če pa si se opredelil oziroma si dobil pravico neke države - to, kar bi pa seveda danes tisti, ki leta 1990 niti slučajno niso navijali za samostojno državo, za Slovenijo, ampak so koketirali z veliko srbsko državo, z Beogradom, pač naj ta status imajo. To je njihova pravica. In če so se tako odločili, naj tako bo. Vsi tisti, ki pa so se drugače odločili in so si pridobili državljanstvo Republike Slovenije, pa seveda imajo to pravico. Ta pravica od 1. maja pomeni: s potnim listom Republike Slovenije kamorkoli po Evropski uniji potovati brez kakršnegakoli pregleda, nadzora in tako dalje, ker bomo enakopravni člani neke večje družine. Zato pa je nujno potrebno seveda ugotavljanje dejanskega stanja tistih, kateri so se pač odločili drugače, mogoče kdaj premislili in med časom, ko so zapustili to državo Slovenijo, odšli, se vrnili nazaj - je pač potrebno ugotoviti, kaj so med tem časom v svetu, v okolici, kjer so bili, delali. Ali spadajo med tiste, ki so na listah morilcev, potem seveda takšni ne morejo pridobiti statusa slovenske države in ni nobenega razloga, da jim Republika Slovenija, takšnim kar tako odda torej odločbe o slovenskem državljanstvu, če pač niso v tem času bivali tu, ampak so bili nekje drugje in so delali popolnoma nekaj drugega.
Prosim na moji desni strani, da [[...]]gospod Pukšič ima razpravo in da ne motimo.
[[...]]imam jaz besedo, sicer je res, da se slabo sliši, ampak jaz bom vzdržal, ni problema. Tisti, ki govorite o stroških referenduma, je pa tako. Poglejte, vladajoča koalicija, v glavnem Združena lista in Liberalna demokracija sta v zadnjem času sprejeli nekaj zakonov - mislim, da jih je bilo štiri ali pet -, ki seveda niso dobili potrditve pri Slovenkah in Slovencih. Vedno ste govorili o stroških, kdo je odgovoren za te nastale stroške in tako dalje. Vedno se pa je izkazalo, da so se Slovenke in Slovenci odločili drugače, kot je bila vaša teza izražena v zakonu. Skratka, izkazalo se pač je, da takšna oblast ne izraža dejanskega stanja Slovenk in Slovencev v tej državi. Zato so bili vedno izidi teh referendumov pozitivni oziromanegativni za predlagatelje takšne zakonodaje. In tudi v tem primeru, ko govorite o teh stroških, seveda se dajo te številke pokomentirati tako ali drugače. Po vsem tem, kar je bilo te dni pa seveda tudi mesec in pol že nazaj slišati okoli teh stroškov in nekateri so govorili celo o 500 milijardah, ki bi jih bilo treba imeti [[..]]Podpredsednik, kdo ima besedo?
Kolegi, samo eno sejo imamo v tej dvorani. Lahko nadaljujemo? Prosim.
Hvala lepa. Torej, o teh stroških, ko so nekateri govorili o 500 milijardah, to je približno ena tretjina državnega letnega proračuna. Predstavljajte si, kako bi se obrnila ali zavrtela tudi razmerja na nekem drugem področju, če bi seveda tako velik kapital prišel v roke nekaj posameznikov. Če to primerjamo s 500 milijoni, ki so potrebni, pravite, za referendum, če se teh 500 milijonov kakorkoli že zaokroži znotraj državljank in državljanov te države, torej ne izpuhti, ne odide ven, pravzaprav lahko ugotovimo, da je razmerje med tem, aliimamo referendum z možnimi stroški, ki bi nastali s takšnim zakonom razmerje 1:1000 ali 1000 referendumov v povprečju. Če jih imamo vsako leto po 5, pomeni, državljanke in državljani te države lahko petkrat na leto odločajo, in to 200 let, in bi porabili ta denar. To so seveda precej velike številke. Po drugi strani pa se samo spomnite proračunske razprave, kjer ni bilo milijarde in nekaj tolarjev za investicije v občinah. Ali pa tisti, ki govorite o teh 500 milijonih stroškov za referendum, to je približno toliko, kot 25 poslancev Liberalne demokracije porabi za volilno kampanjo, ali trikrat manj, kot stane volilna kampanja Liberalne demokracije, po znanih podatkih in zapisih iz časopisja. Tisti, ki govorite, da je bila nekomu storjena škoda, da se torej ni prijavil, da ni izpolnil tistega, kar mu je zakon omogočal - zopet ne bo držalo. Ker danes, če pozabiš podaljšati vozniško dovoljenje samo za nekaj ur ali pa dan, seveda dobiš kazen 90.000 tolarjev in nihče ti ne bo tega, torej če te seveda dobijo, oprostil oziroma če ga pač ne boš podaljšal, ga ne boš imel in si brez vozniškega dovoljenja - torej pravice, ki si jo pridobil, in ker nisi upošteval nekih zakonskih normativov, pač ima to za posledico. Sam se ne bom spuščal v to, na kako širok način je ustavno sodišče zapisalo svojo obrazložitev. Toda dejstvo je, da bi nekateri ustavni sodniki pač želeli še iz tiste ustanove krojiti politiko celotne države; ti še ne vedo, da so tri veje oblasti oziroma ne želijo se zavedati, vendar je to bolj njihov problem. Vsekakor pa se bom obregnil ob tako imenovano stroko, ki jo ima ta parlament. Nad to stroko, verjamem, da se bo zamislil tudi predsednik državnega zbora, če seveda potem ne prevzema odgovornosti sam nase. Pa vendarle, veste, z roki, ki jih je ta stroka predsedniku državnega zbora še tisti večer razlagala, tudi predsednik državnega zbora, ko je vodil sejo - mislim, da je bilo okoli enajstih zvečer - je dal s tega mesta pojasnilo: nič hudega, kadarkoli se bo razprava končala, nobenih rokov ne bomo zamudili. To je približno tako, kot ni bilo nič hudega, ko pač gospod Šubic devet mesecev ni napisal sodbe. Saj ni bilo nič hudega, res, nič hudega ni bilo, ampak državljanke in državljani Republike Slovenije je pač to stalo, to, da smo zgubili Elan, da so zgubili delovna mesta, da so seveda potem iz proračuna kupili Elan nazaj in da seveda sedaj s tistim denarjem mastno plačujejo prokuriste, ki imajo tajne pogodbe, za katere pa sem globoko prepričan, da so v nasprotju z veljavno zakonodajo. Skratka, to je okoli stroke, ki je na veliko razlagala, kako se pač ne more oh in sploh nič zgoditi, saj to se tako razume, to si bomo mi tako razlagali. Ali po domače povedano: razlagali si bomo tako, kot nam pač v danem trenutku prav pride. Nekoč so za tako tolmačenje prava imeliše tako imenovani uradni list, ampak pri njem je bil napisan še en pridevnik, ki se mu je reklo "tajni" - uradni list. Tega sedaj več ni, zato pridejo vse te zadeve tudi na planu in dobro je, da pridejo ven. Tisti kolegi, ki so ob današnji razpravi to povezovali z volitvami, pravzaprav bom rekel: ampak sprožili ste to razpravo v zvezi z volitvami tisti, ki niste podprli našega amandmaja. Saj veste, ko govorimo o sepsi, o splošni zastrupitvi, to pomeni, da ni dobro za tega pacienta, ki je dobil sepso. Jaz pa pravim, dva večera pred prihajajočim novim letom, ki prihaja, je pa za to državo resnično dobro, da sta Združena lista in Liberalna demokracija dobili sepso, to je pa za slovenski narod pravzaprav najboljše sporočilo in najlepše darilo, ki prihaja.
Prosim, kolega Pukšič. Mir v dvorani. Ali sem prav videl, kolega Kacin, ste želeli replicirati? Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Zelo natančno sem sledil izbranim in zbranim mislim gospoda Franceta Pukšiča, ampak vendar sem ob omenjanju tudi mojega imena potem našel neko misel, ki jo preprosto ne znam postaviti v zgodovinski kontekst. Povedal je in sedaj bom citiral: "nekdo, ki je na primer na listi morilcev, ne more dobiti državljanstva." Jaz sem bil član prve Peterletove vlade, pa prve Drnovškove vlade pa potem vlade, približno tri leta, ko sem nadomestil prejšnjega ministra za obrambo, ampak nikoli nisem zasledil liste morilcev. Če obstoji kakršenkolitak dokument, bi lepo prosil, da kolega Pukšič to nemudoma izroči za to pristojnim organom, kajti, v tem primeru, če jaz prav razumem, gre za vojne zločine. Ti ne zastarajo. In če je kdaj videl ali sanjal tako listo, naj jo, prosim, posreduje za to pristojnim. Ni pa to priložnost, da bi se to kakorkoli povezovalo z referendumskim vprašanjem. O tem namreč danes razpravljamo. V odločbi ustavnega sodišča ni tudi enega stavka o listi morilcev. Hvala lepa.
Prosim, kolega Pukšič. Pa predlagam, da ne gremo daleč v to razpravo.
No seveda, v stilu pač gospoda Jelka Kacina. Ja, gospod Jelko Kacin obstaja očitno precej dolga lista morilcev, ki je na haaškem sodišču. In če bo seveda nekdo, ki bo dokazoval - in je na tisti listi morilcev, ne vem -, ampak bi dokazoval brez tega, da bi naša država preverila, kje se je nahajal v tistem času, enako s slovenskim potnim listom, s slovenskim državljanstvom ne bi bilo prav dobro za to državo. Zato je Slovenska demokratska stranka takrat predlagala, jaz sem že povedal 14. oktobra amandma, katerega poslanci Liberalne demokracije in Združene liste niste podprli, zato ste odgovorni, o tem sem govoril.
Gremo naprej z razpravo. Kolega Peče.
Spoštovani prisotni! Za uvod dovolite tri kratka poglavja. In sicer vas bi, vas gospod predsednik, v imenu poslanske skupine prosil, da upoštevate pravila igranja v tem državnem zboru in da poslance Slovenske nacionalne stranke smatrate enakovredne ostalim devetdesetim poslancem in da ko se prijavijo k besedi, jim to tudi omogočite, ne pa da jim omogočite prijavo k besedi šele čez šest ur. Drugo, kar bi rad povedal, danes so bile izrečene besede okoli nacistov, ksenofobov, nestrpnežev. Vprašal bi avtorico oziroma idejno vodjo tovrstnih zamisli gospo Širco ali smo nacisti, ksenofobi in nestrpneži izključno zaradi tega, ker hočemo izpeljati referendum. Ali smo nestrpneži zaradi tega, ker hočemo, da bi imelo ljudstvo več kot le enkrat na štiri leta pravico odločati o takopomembni zadevi kot je to? Ne, po moji oceni nismo mi nestrpneži, vi ste. Ali celo bolje rečeno, po moji oceni ste bojazljivci, ker se bojite odločitve ljudi. In pa tretje zadeva, gospodu Školču, nisem se sproti oglašal z repliko, ker sem vedel, da pridem na vrsto. Res je, Liberalna demokracija je dobila mandat za vodenje države, ni pa dobila Liberalna demokracija mandata za uničenje te države. Zato v Slovenski nacionalni stranki kritiziramo, ker se bojimo, da bodo vaše odločitve Liberalne demokracije inpa vlade na področju financ, na področju vseh ostalih, tudi današnjem področju, pokopale, žal pokopale to našo državo. In sedaj k vsebini današnje točke. Po moji oceni je imel vsakdo možnost si zagotoviti ustrezen status. Dejstvo je, da si jih 18 tisoč v naši državi tistega leta tega ni uredilo. Prav tako je pomembno vprašanje, zakaj si niso uredili tega statusa. Po dosedanjih razpravah, predvsem s strani Liberalne demokracije, Združene liste in pa DeSUS-a, zagovarjajo eno tezo, to je, da je bilo vseh 11000 v tistem momentu analfabetov in se ni vedelo, kaj se je dogajalo in si zaradi tega niso uredili. Na takšno teorijo, da niso vedeli, da je v tistem obdobju potekala osamosvojitev naše države, v Nacionalni stranki ne moremo pristati. Prav tako se nam zdi ta teorija teh treh strank zelo smešna. Nadalje je potrebno poudariti, da je zakon o državljanstvu iz tistega obdobja določal, da slovensko državljanstvo lahko dobi vsak, le zaprositi mora zanj in izpolnjevati en sam pogoj. Ta je bil, da je 23.12.1990 stalno prebival na območju Republike Slovenije. Torej teh 18.000 ljudi se ni odločilo, da bi zaprosili za status, ki ga hočejo imeti danes povrnjenega, poleg seveda finančnih sredstev. Po oceni Slovenske nacionalne stranke se niso odločili oziroma po splošnem prepričanju se niso odločili predvsem zaradi treh razlogov. Prvič, ker niso verjeli samostojni Sloveniji, drugič, ker niso hoteli imeti suverenega napredka in tretjič, ker so se bali razpada oziroma so bili proti razpadu Republike Slovenije. Ampak njihovi razlogi danes niti niso tako pomembni. Dejstvo je, da so se zavestno odločili, da nočejo imeti slovenskega državljanstva in da je prav, da je takratna država to njihovo voljo seveda tudi spoštovala. Zelo krivično je danes govoriti, da jih je slovenska država izbrisala. Ni jih izbrisala, samo prešli so iz ene evidence v drugo evidenco, kar je čisto normalno. Na tem mestu je zelo smiselno povedati, da so to našo odločitev, torej odločitev takratne Republike Slovenije o tej zamenjavi evidenc, pozdravili tako na pravnem odboru OZN, kakor na svetu Evrope, kjer so označili, da je slovenska osamosvojitvena zakonodaja v kompletu 91., 92., 93., 94. in pa 95. letu bila v skladu s standardi Evropske unije. Toliko tistim v argument, ki imajo vedno in pa le pred očmi Evropsko unijo. Slabih deset let kasneje, torej v obdobju recimo današnjega dne, so se zgodbe o izbrisanih bolj ali manj javno odvijale. Začelo se je na vsak način preko gospoda Krivica, ki je bil ustavni sodnik in pa poročevalec v omenjeni zadevi in ki je štiri leta zadevo držal v predalu. Šele pozneje, ko je izgubil status ustavnega sodnika, je postal pravni zastopnik tako imenovanega društva izbrisanih in, kar je mogoče še pomembnejše, sodelavec, pravni sodelavec Združene liste. Vložil je pobudo na ustavno sodišče ter hotel doseči, da bi ustavno sodišče vrglo temno luč na osamosvojitveni akt in bi prikazalo neka dejstva kot krivice, ki pa jih po naši oceni seveda ni bilo. V tem momentu pa bi bilo seveda smiselno, če smo še zmeraj parlament Republike Slovenije, da se v Republiki Sloveniji vprašamo predvsem naslednje: kaj če bi v naši državi nek sedanji ustavni sodnik čez tri, štiri leta oziroma čez deset let, ko ne bo imel več statusa, ustanovil društvo brezposelnih in izpodbijal 49. člen ustave o pravicido dela. Kako bi potem odreagirali poslanci, ki se danes toliko zanašate na besede gospoda Krivica. Po moji oceni in na vsak način pravica do dela je zapisana v ustavi, te pa vemo, da slovenski državljani nimajo. Žal je nimajo. In žal tudi ta državni zborstori mnogo premalo, da bi to pravico imeli. Kako bo ta državni zbor, oziroma naslednji državni zbor odreagiral, vemo. Če bo nadaljeval s tradicijo tega, jim te pravice ne bo dodeljeval. Dejstvo je, da smo pred 90. oziroma 60. dnevi v ta državni zbor, ravno v poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke naslovili pobudo, da vlada Republike Slovenije prevzame avtorstvo nad zakonom o zaščiti delavcev, ki bodo izgubili pravico iz naslova delovnih razmerij zaradi vstopa v EU, ker jih ravno ta državni zbor zakonsko ni dovolj zaščitil, ker niste hoteli sprejeti zakona o prevzemu zakona o preprečevanju in omejevanju konkurence in podobne stvari. Državnemu zboru, ravno tistim poslancem, ki danes zagovarjate tako imenovane človekove pravice, torej Liberalna demokracija, Združena lista in pa DeSUS, ste nasprotovali, da bi se o tem sploh na tem forumu pogovarjali. Jaz ne vem, kako vsi skupaj sploh premorete toliko, recimo svojega jaza, da danes govorite o pravicah ljudi, če pa se niste pripravljeni o pravicah Slovencev sploh pogovarjati. Ampak seveda ta ignoranca ni unikum izključno in pa le-tega državnega zbora. Tudi ministrstvo in pa vlada Republike Slovenije se je odpovedala, in rekla, ne, nič nočemo imeti s tovrstnim zakonom. V Slovenski nacionalni stranki nam v prid besed, izrečenih sedaj preko mene, govori tudi najpomembnejša statistika, kar se tiče odločb ustavnega sodišča, da je malo kateremu poslancu mar za odločitev ustavnega sodišča. 16 odločb ustavnega sodišča čaka. Teh 16 odločb ustavnega sodišča se vežena slovenske državljane in pa državljanke. Toda nikoli z nobene strani, od nobenega od vas ni prišla ne zahteva, ne težnja, ne želja, da bi tovrstne odločbe ustavnega sodišča, nekatere so stare več kot 3 leta, državni zbor ali pa vlada Republike Slovenijeudejanil oziroma začel izvrševati njihovo vsebino. Izključno odločba ustavnega sodišča, ki je bila vsiljena ustavnemu sodišču, in kjer je po naši oceni ustavno sodišče ravnalo zelo nemodro, je postala moto letošnjega leta. Torej zgodba je bila opoziciji žal vsiljena. Zato še enkrat poudarjam, posebej v teh momentih ne moremo govoriti o politični zgodbi, ker je preveč pomembno vsebinsko vprašanje, da bi si lahko nekdo, ki se ocenjuje za resnika, si nabiral na tovrstnem področju politične točke. Po moji oceni bi moralo iti pri vsakem od nas za neke vrste osebno prepričanje in ne sprenevedanje. Moje osebno prepričanje je, in žal oziroma vem, da smo še vedno v državnem zboru Republike Slovenije in bi nas vse skupaj pri naši odločitvi morala voditi izključno enanaloga, to je ustvarjati pogoje za državljane in državljanke Republike Slovenije, takšne pogoje, da se bodo naši državljani lahko enakovredno kosali v okviru gospodarstva EU ali družbe EU. Dovolite, da se vrnem nazaj k izvirnemu grehu, torej grehu ustavnega sodišča. Po naši oceni ustavno sodišče ni ravnalo modro. Prvič zaradi tega, ker ni v svoji odločitvi oziroma ker pri svoji odločitvi ni upoštevalo ne razlogov za ta, tako imenovani problem, ne posledic. Torej ne razlogov, to je osamosvojitev naše države in zavestna odločitev samoimenovanih izbrisanih, da nočejo imeti državljanstva, da se niso potrudili za to državljanstvo, čeprav smo jim ga ponujali, in posledic, to je finančnih posledic. V nadaljevanju smo na odločitev ustavnega sodišča v Nacionalni stranki dali pobudo, ne zahteve, pobudo, ker pač nimamo pravice dati zahteve na ustavno sodišče, da še enkrat preveri skladnost 1. člena omenjenega zakona z ustavo. Ustavno sodišče je v odločbi zapisalo, da je ne zavrača, ampak da je ne bo sprejelo v obravnavo, ker poslanci Slovenske nacionalne stranke nimamo pravnega interesa. Ko smo jih vprašali, kaj je to pravni interes, da bi tudi mi sodelovali v okviru ustavnega sodišča, nam povedo, pravni interes bi imeli, če bi bili izbrisani ali samoimenovani izbrisani. Zato se te zgodbe, paralelne zgodbe odvijajo danes v parlamentu, vladi in, kar je pomembnejše in še bolj žalostno, v zelo močnem faktorju, to je, žal, gospodu Krivicu. Poleg določene žalosti, ki sem je nekaj že navedel, pa bi se le rad dotaknil še gospoda Vučka, ki je v svojem nastopu zelo veliko govoril - oziroma se opravičujem in popravljam -, ki je v svojem nastopu bral o človekovih pravicah. Kje so te človekove pravice na področju sociale, zdravstva, prej sem že omenil, dela. Ampak, seveda, gospod Vučko ali pa gospod Kekec, kakorkoli imate raje, to je čisto vaša osebna odločitev, ne nas posiljevati, da moramo izključno kot borbo za človekove pravice upoštevati in na rokah nositi borbo za samoimenovane izbrisane, za katere sem povedal, katere tri kategorije po moji oceni so to. Prav tako je bilo s predstavitvijo poslanske skupine Liberalne demokracije, kjer je gospa Irma Pavlinič Krebs dobrih 29 minut govorila o neprijaznosti Slovenije. Podpredsednica državnega zbora govori o neprijaznosti naše države. Kako je potem lahko tako dvolična, da jo s takim ponosom predstavlja doma in v tujini, ko pa govori v imenu stranke, smo pa tako neprijazna država. Smo res tako neprijazna država? Po moji oceni daleč od tega, da bi bili tako neprijazna država. Smo pa država, ki dela marsikatero napako, v kateri izključno vodi politika, žal, politika. V predstavitvi stališč naše poslanske skupine, Slovenske nacionalne stranke, smo izpostavili nekaj zadev, nekaj pa jih nismo in te bom predstavil sedaj. Vsi vi, celoten ta državni zbor, vseh 90 poslancev je pravočasno vedelo za tehtno željo oziroma upravičeno domnevo o referendumu. Moj kolega Bogdan Barovič je ob prvem sistemskem zakonu povedal za nevarnost obstoja referenduma, če se vladi Republike Slovenije, vladajočivečini, ne bo zdelo primerno, da bi upoštevala tudi predloge in spremembe zakona, ki so prihajale iz drugih vrst in ne izključno s strani gospoda Krivica oziroma gospoda Bohinca. Ne, niste pristali. Pohodili ste državni zbor s svojo večino in že takrat - toliko soli oziroma, se opravičujem, toliko modrosti premorete tudi vi - ste vedeli, da bo prišlo do referenduma. To je bilo že pred meseci, zato ne danes očitkov vračati nazaj. Nadalje. Sami veste, da se je podpise zbiralo vsaj 14 dni. Tistih 14 dni je bil čas, da bi se pogovorili, da bi sprejeli teorijo, ki jo danes nekateri predstavniki Liberalne demokracije tako široko ponujajo, češ, dajmo denar nekam drugam. Pa vsi mi vemo, da je to absolutno nemogoče. Proračun je že zdavnaj sprejet. Take ponudbe so izključno TV ponudbe. V nadaljevanju. Gospod Pahor, določena neresnost, saj so vam jo očitali že mnogi, ampak ker mislim, da si jo zaslužite, vam jo bom tudi jaz. Vaša napaka je bila, da je ustavno sodišče dalo zadnjo odločbo, taka, kot je bila, torej z zamuditvijo roka. Še zadnja po moji oceni ena večjih napak, ki si jih je privoščila Vlada Republike Slovenije, je, da bi morali oba zakona zavreči. Ne samo zaradi postopka, ki sta bila sprožena in pa vsiljena državnemu zboru, ampak predvsem in izključno zaradi tega, ker nobeden od teh zakonov ni imel utemeljenih finančnih posledic. Danes vemo, da finančne posledice bodo. Vemo, da bodo te finančne posledice ogromne, vemo, da za njih ni rezerviranih sredstev v proračunu in vemo, da niti eno tisočinko teh sredstev, torej posledica izbrisanih, ne bo dosegel referendum, za katerega vemo, kakšno oceno ima. V nadaljevanju pa bi se rad dotaknil le še zadeve instituta referenduma. Dejstvo je, če bo referendum, če se bodo ljudje na referendumu odločili, da ne bodo nagrajevali špekulantov, agresorjev ali pa tistih, ki so osamosvojitev prespali in niso vedeli, da je Slovenija postala samostojna, bi moralo biti to dovolj zelena luč za vlade Republike Slovenije, da pripravi novi zakon. Nov zakon, ki bo v skladu z voljo ljudi to voljo ljudi pa boste videli na referendumu, zato je ta referendum še kako pomemben, kajti na referendumu se bodo ljudje odločali in povedali, kaj si od novega zakona želijo. Res pa je, obstaja bojazen, ravno gospod Vučko jo je omenil, naprej napovedal da ne glede na referendum, on se rezultatov ne bo držal, ampak upam, da vlada Republike Slovenije premore več modrosti od poslanca Liberalne demokracije in da bo Vlada Republike Slovenije prišla s takim zakonom, ki bo odražal referendumsko voljo, da bo Vlada Republike Slovenije prišla s takim zakonom, ki bo odražal voljo ljudi. Vsaj morali bi biti v službi ljudi, tako ta državni zbor kot Vlada Republike Slovenije. Žal pa imam občutek po teh treh letih tega mandata, da tako državni zbor kakor Vlada Republike Slovenije vse pogosteje pozabljata na to, da smo v službi ljudje in da bi morali delati za ljudi. Še zadeva. Če Vlada Republike Slovenije ne bo pripravila takega zakona, potem se bomo vsi zavedali, kakšno vlado imamo. Po vsej verjetnosti pa iskreno upam, da bo vlada upoštevala referendumsko voljo. Hvala.
Hvala lepa. Naj samo pojasnim, kdo je še do konca na seznamu, ki ga imam pred seboj: kolega Barovič, Anderlič, kolegica Potrata, Kelemina, Lavrinc in kolegica Majnikova. Gremo po vrsti. Prosim. Kolega Barovič.
Hvala lepa. Tudi sam nisem želel replicirati, veliko večino sem poslušal, jaz sem eden od 90 poslancev v tem državnem zboru vsaj do konca prihodnjega leta.Kolegu Školču bi rad rekel samo to, da jaz nisem abdiciral, ker je ocenil, da državni zbor abdicira, jaz nisem abdiciral. Drugih replik ne bom dajal. Ni res, da je referendum brezpredmeten. Spoštovane kolegice, kolegi obstaja 153. člen ustave, ki vsaj meni, kljub mojemu skromnemu pravnemu znanju, nisem pravnik, jasno pove, da ustave, vzporedno tudi ustavne odločbe, ni mogoče neposredno uporabljati. Ni mogoče. Za izvrševanje ustave je potrebna absolutna zakonska podlaga. Če ne verjamete, si poglejte sklep ustavnega sodišča, točka 24, kjer ustavno sodišče priznava samo sebi, da ne dela po 160. in 161. členu ustave, temveč po 40. členu zakona o ustavnem sodišču. Če ga pogledate, vidite, da ta člen govori o zakonodajni veji oblasti, o zakonodajni funkciji. Prvič, priznava sam sebi, da ne dela tako. In drugič, priznava to, kar sem rekel. Dovoljuje zakonodajni oziroma določa, da zakonodajalec način izvršitve ustavnih členov, ustavnih elementov, ustavne odločbe, da ta način spremeni z zakonom. Ustave ni mogoče neposredno izvrševati. Pomeni, zakon mora biti kot podlaga. Pomeni, gremo na referendum, izid referenduma pač bo, kakršen bo. Če pogledamo že spet sklep. Poglejte jasno na tretji strani, kjer ustavno sodišče piše takole: "Nejasno je, kaj je namen glasovanja na referendumu in kakšna je razlaga izida takšnega referenduma" - v nadaljevanju pravi - "nejasno je tudi, ali gre za glasovanje zoper konkretne rešitve v zakonu ali za glasovanje zoper odločbo ustavnega sodišča." Oboje, ravno na osnovi 153. člena ustave Pomeni, če bo izid referenduma takšen, da se bodo ljudje odločili, da predlaganega zakona o izvrševanju 8. točke ne sprejmejo, da se ljudje z njim ne strinjajo, bo ustavna odločba ostala brez zakonske podlage. Ta ustavna odločba potrebuje na osnovi 153. člena ustave novo zakonsko podlago, novo zakonsko osnovo. Potrebuje jo, mora jo imeti. Vsaj tako jaz razumem ustavo, ki jo tudi spoštujem. To lahko potrdijo tudi mnogi pravniki. To pomeni, če bo referendum uspel, govorim uspel v tem smislu, da bo ta zakon zavrnjen, piše na 3. strani, prve tri vrstice: Državni zbor eno leto po izvedbi referenduma ne more sprejeti zakona, ki bi bil v nasprotju z izidom referenduma, niti ponoviti referenduma o istem vprašanju. Zgodba je jasna in čista. Jaz osebno ne verjamem, in ne bom, poudarjam, ne bom spoštoval tistega, kar piše na strani 10, pod točko 25, kjer piše: "... ob tem z morebitno zavrnitvijo zakona na naknadnem referendumu ne bo ugasnila dolžnost državnega zbora, da izvrši odločbo ustavnega sodišča in ne bo ugasnila dolžnost ministrstva za notranje zadeve, da takoj začne z izvrševanjem 8. točke odločbe ustavnega sodišča." Ne more. Ne more, ker ustavna odločba je ravno tako kot ustava. Ustava se ne more izvrševati, ne more izvrševati neposredno. Mora imeti zakonsko podlago. Treba bo spremeniti zakon, ki bo podlaga ustavni odločbi. Takrat se pa lahko. Če želite, mi lahko rečete, da ne spoštujem ustavne odločbe. Ja, javno priznam, ne bom spoštoval ustavne odločbe. Zakaj? Zato, ker kot član Slovenske nacionalne stranke spoštujem ustavo. 153. člen te ustave mi je povedal jasno: ustava in ustavna odločba brez zakonske podlage se ne more izvrševati.
Kolega Anderlič. [[...]] [[Medsebojno pogovarjanje.]] [[...]]
Skromno, ja. Skromno. Saj preberem, pa se naučim. Imamo pa pravnike, ki bi lahko to povedali, pa ne vedo. Jaz bom samo to povedal še enkrat, spoštujem ustavo. Ni res to, kar govorite. Na referendumu bodo ljudje izrazili svojo voljo o zakonu, hkrati pa tako kot piše v sklepu ustavnega sodišča, ki samo dvomi oziroma samo vprašanje se postavlja, ali odločamo o zakonu ali sploh o ustavni odločbi. Sicer pa kolegi pravniki lahko potrdite ali pa zanikate, saj zato ste vendar malo bolje izobraženi. Upam vsaj. Hvala.
Kolega Anderlič.
Spoštovani! Očitno sem slabo ocenil čas, v katerem razpravljamo, in pa seveda tudi temo, o kateri razpravljamo, kajti bil sem prepričan, da na 30.12. ne bomo razpravljali o tej temi. In drugič. Bil sem predvsem prepričan, da če že, potem bomo razpravljali o odloku o razpisu referenduma. Nikakor ne o zakonu, kajti zakon smo sprejeli, nekateri so seveda temu nasprotovali. Očitno je, da smo prišli v situacijo, da moramo reševati nekatere stvari, ki niso bile povzročene po naši volji. Ujeli smo se v past. Ustavnemu sodišču nismo dovolili, da razpravlja o vsebini, o tistem, o čemer smo ga spraševali. Tisti, ki smo takrat v dobri veri glasovali za to, za kar smo glasovali. Kako le mogoče nas je postaviti v situacijo, gospod predsednik, da če parafriziram nekega politika iz preteklosti, da se s človekovo pravico spopadamo, in gremo nad človekovo pravico. Človekova pravica do referenduma, 90. člen, kiga zelo jasno ustavno sodišče tukaj v obrazlagi citira, ki jo je mogoče smatrati kot človekovo pravico, in pa na drugi strani seveda tisto pravico, o kateri govori sam zakon. Ne verjamem več v slučaje, že dolgo ne. Tisti večer se je zgodila diverzija. Ob desetih zvečer sem sam zaprosil, da ponudim nepopularen predlog državnemu zboru - vem, da bi bilo vpitja ogromno z leve strani -, da prekinemo razpravo, odločamo o predlogu, pošljemo ustavnemu sodišču zahtevo in razpravljamo lahko tri dni. Kajti odločitev je bila vnaprej jasna, argumenti so bili na mizi in stvar bi se lahko iztekla. Seveda je bilo drugače. Ker ne verjamem v slučaj, se sprašujem, kako to, da danes razpravljamo o zakonu in da smo vsi padli v past, da razpravljamo o zakonu - sam ne bom -, ki ni predmet današnje razprave. Da ne govorim še o vseh tistih drugih stvareh, Elanih, spiskih in podobnem, o čemer se danes tu razpravlja. Razpisati ali ne razpisati referenduma, to je zdaj vprašanje. Dva slaba predloga, dve slabi rešitvi. Če bomo storili eno, bomo povzročili krivico na eni strani, če bomo sprejeli drugo, bomo povzročili drugačno krivico. Seveda tudi ni slučaj, da si minister ni upal, ni znal, ni hotel odločiti za izdajanje odločb in je najel skupino strokovnjakov, ki ni verjela skupini strokovnjakov, ki pa so v tem trenutku ustavni sodniki, kot je nekdo danes rekel, ki so institucija, tako kot papež, na katerega se sklicujete, tudi če se zmoti, to velja, je tako. V državi imamo nekatere institucije, in ustavno sodišče to pač je. Jaz vem, in prav je tako. Takrat sem zavestno tudi za to govornico rekel, gospod minister, ne papež, ampak v drugem kontekstu, sem rekel, "gospod minister, ker vem, da je to delikatna rešitev, delikatna odločitev, da greste in izdajate dopolnilne odločbe brez zakona, bomo podprli ta zakon, zato da vas državni zbor v tem vašem početju, ko gre za popravo neke krivice, zaščiti". Sklicevati se zdaj na ta ali drug člen ustave, je povsem brez razloga. Ustavno sodišče se je že drugič enako izreklo. Kar se tiče same vsebine in tistega bistva, zaradi česar pravzaprav tu sedimo, je irelevantno, kaj je kdo mislil takrat, ali dva zakona ali enega, ali kakorkoli. Konec koncev bi lahko že septembra sprejeli enega, tistega sistemskega in tako naprej in bi vse uredili tam. Ni bilo volje. Na eni strani na glas vpitje, kako popravljamo krivice in tako naprej - ni je bilo. Prišli smo v situacijo, v kateri sedaj smo. Govoriti o milijardah, denarju, o enem in drugem, je tudi irelevantno. Danes imamo samo odločitev za ali proti odloku. Rad bi, pa ne bom polemiziral niti z opazovalci v evropskem parlamentu niti s kom drugim, ker bi bilo treba marsikaj povedati. Človek je porabil danes toliko časa za eno razpravo, da je utemeljeval neke stvari, ki nimajo veze s tem odlokom, več kot je bil fizično prisoten cel december v tem zboru. Ampak tudi to pustimo ob strani. Na koncu gre vendarle za to, gospodje in gospe, da povemo. Jaz bom odlok podprl zato, ker v teh dveh slabih rešitvah nimam izbora, ne morem se odločati med eno in drugo ustavno pravico,če hočete, človekovo pravico. V tem trenutku se mi zdi, da učinkuje 90. člen ustave sam po sebi in zato bom ta odlok sprejel. Zelo rad bi pa zvedel kdo, zakaj nas je pripeljal v to situacijo, da ustavnemu sodišču nismo omogočili, da odloča o vsebini. To ni mogoče pojasniti s pojasnilom, češ, dobil sem, en pravnik je trdil tako, drug pravnik je trdil tako, ampak je to odločitev. To ni mnenje enega ali drugega ali tretjega. Tukaj tako ali tako vemo, ne samo v tem primeru, ampak tudi v mnogih drugih, je mnenjo isti stvari mnogo. Ampak to je lahko seveda tudi druga diskusija. Upam, da bomo enkrat tudi do tega prišli. Odlok bom podprl zaradi tega, da ne bi ustavno sodišče odločilo, da sem poteptal pravice iz 90. člena, pa še iz kakšnega drugega ustave. Žalosten prizadet v upanju, da bodo volivci znali presoditi, kaj je tisto kar gre posameznikom, ki so utrpeli od te države škodo, in kaj ne gre. To je seveda tisto, kar je, po mojem, treba v tem trenutku ob tem odloku povedati. O zakonu pač ne, o zakonu bomo razpravljali, če bo spet na dnevnem redu ali sistemski ali če bo zares potrebno tega ponovno sprejemati. Hvala.
Kolegica mag. Potrata. Niste bili imenovani? To je treba biti prosim previden pri tem. Prosim kolegic magistra Potrata.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani gospod minister. Glasovanje o odloku o razpisu referenduma ne bi smelo vzbujati dvomov, ker drugi odstavek 90. člena Ustave Republike Slovenije nalaga državnemu zboru, da mora razpisati referendum, če to zahteva najmanj tretjina poslancev, državni svet ali 40.000 volivcev. Ampak državni zbor ima po prvem odstavku 16. člena zakona o referendumu in ljudski iniciativi pravico zahtevati od ustavnega sodišča, da presodi ustavnost referendumskega vprašanja oziroma da presodi, ali ne bodo z zavrnitvijo zakona na naknadnem referendumu nastale protiustavne posledice. Vendar mora to svojo pravico uveljaviti pred ustavnim sodiščem z vložitvijo zahteve v določenem roku. Prav na to napako namreč prekoračitev določenega sedemdnevnega roka, je ustavno sodišče oprlo svojo zavrnitev zahteve o presoji ustavnosti in se ni opredeljevalo do vsebinskih vprašanj. Vsekakor pa je mogoče iz odgovora ustavnega sodišča razbrati, da ni dalo prav drugim trem točkam iz odgovora predlagateljev referenduma na zahtevo državnega zbora o presoji ustavnosti referendumskega vprašanja. Zavrnitev nepotrebnega zakona ne more imeti protiustavnih posledic, pravijo. Seveda ne, vendar ni treba zavajati, dabodo ljudje, pravijo, ljudstvo, odločali. Upravičeno se namreč zastavlja vprašanje, o čem bo ljudstvo odločalo na referendumu. Če si pomagam z danes izrečeno trditvijo pobudnikov, se bo opredeljevalo ne do tega zakona, ampak do vprašanja izbrisanih nasploh. Torej pričakujejo, da se bo opredeljevalo politično. Je potemtakem zahteva po presoji, ali bi lahko nastale z zavrnitvijo zakona protiustavne posledice, iz trte zvita? Še vedno je mogoče v razpravah slišati, da se z zakonom odloča o državljanstvu, čeprav je izrecno zapisano, da gre samo za pomembno navezno okoliščino, za uveljavljanje določenih pravic in pravnih koristi, ki jih posamezniki, kar nekaj tisoč jih je, niso mogli uveljavljati zaradi pravno neurejenega stanja. To pa bi se moralo - ustavno sodišče je to znova zapisalo - popraviti brez posebnega zakona. Devet uglednih pravnih strokovnjakov je sicer menilo, da je za izvrševanje 8. točke odločbe zakon potreben. Prav zakon je bil kamen spotike in kar naprej se je ponavljal tudi očitek, da zahteva nebi bila vložena, če bi bil sprejet opozicijski amandma. Ustavno sodišče pa je znova reklo, da je treba dopolnilne odločbe izdati. Danes je bilo zagroženo, da bo po naslednjih volitvah opravljena revizija vsake odločbe in še kaj drugega je bilo dodano. Je potem še mogoče verjeti v pripravljenost spoštovati odločbo ustavnega sodišča? Znova sem si prebrala poročilo odbora za notranjo politiko k zahtevi po razpisu naknadnega zakonodajnega referenduma. Utemeljevanje predlagateljev se vrti v obratni smeri od te ki bi nas utrjevala kot strpnejšo in bolj odprto družbo. Iz besed pobudnikov referenduma se ustvarja vtis, da v tej državi, pravijo deželi, vladajo strah, laž, prevara, zmeda, kaos. Kaj torej storiti, da se bo ta apokaliptična politična podoba Slovenije spremenila? O odgovoru se bo v resnici moralo izreči ljudstvo, če hočemo govoriti o demokraciji, vendar ne na vprašanje, ki je ponujeno s tem referendumom. Zato bi bilo modro - pa koliko govora je bilo o modrosti -, da bi se pobudniki referendumu odrekli. Hvala.
Kolega Kelemina.
Hvala lepa, za besedo. Ne vem sicer, če se spomnite, nekaj dni nazaj, ko smo razpravljali ravno o tem predlogu, o tej pobudi, ne vem, če se spomnite, ko sem sam, mislim, da pred 10 uro, prvi opozoril, na to oziroma se odpovedal razpravi z opozorilom, da je treba še v tistem dnevu zadevo poslati na ustavno sodišče. Ja, do polnoči, v tistem dnevu do polnoči, o čemer je govoril potem tudi gospod Anderlič. Jaz ne vem sicer, zakaj se to ni zgodilo, in ravno tako kot gospod Anderlič se sprašujem, kje so razlogi za to. Če gospod Anderlič ne ve odgovora na to vprašanje, prav gotovo ga tudi jaz ne morem poznati. Čas in zgodovina pa bosta morda pokazala, da je bila napačna obrazložitev s strani zakonodajno-pravne službe in pa tudi zamuda s strani gospoda Pahorja državotvorno dejanje. Morda, pravim. Ob tej današnji razpravi pa nikakor ne morem pristati na to tezo, ki ste jo ves čas ponavljali nekateri, da je sedaj za to stanje,v katerem smo se znašli kot državni zbor, kriva opozicija oziroma teh 30 poslancev, ki so to pobudo podpisali. Na to ne morem pristati. In samo zaradi tega sem se danes prijavil k razpravi, da še enkrat tu ovržem to trditev in to vašo poudarjanje krivde, valjenje krivde na podpisnike te pobude. Osnovni problem je v tem, da bi morala vladajoča koalicija ali pa vsaj ta vodilna politična opcija, v kateri, ki se je razglasila po pripovedovanju iz prejšnjega mandata gospoda Jakiča, da gre za pametno stranko, bi morala na podlagi te pameti ugotoviti, da je ta predlog, ki ga je v državni zbor poslala vlada oziroma gospod minister Bohinec, da je ta predlog slab oziroma nepotreben in ta modra stranka bi morala odločiti in ugotoviti, da je potrebno takšen predlog zavrniti in od vlade zahtevati, prositi, karkoli že pač lahko vi storite s svojo močjo, ko imate ustrezno rešitev ali pa zahtevati ustrezno rešitev. Vendar tega niste hoteli storiti, to je definitivno. Niste hoteli poslušati niti argumentov s strani opozicije niti niste hoteli slabega predloga zavrniti. Če bi vi slab predlog zavrnili, ne bi danes o tem razpravljali, ampak bi vlada enostavno pripravila predlog, ki bi bil ustrezen in ki bi bil tudi v skladu s tem, kar je ustavno sodišče povedalo, kot ste sami ugotovili in vsi skupaj, kjer je ustavno sodišče povedalo, da je ta predlog zakona, o katerem bo ljudstvo odločalo na referendumu, nepotreben, če smo ga pa seveda že sprejeli oziroma če smo ga imeli na dnevnem redu in če ste ga vi sprejeli, da se popravi, je pa dejansko ta predlog nepopoln. Iskati krivce in za 600 milijonov stroškov in vse ostale posledice pripisovati opoziciji oziroma 30-im podpisnikom je nepošteno in nekorektno. Vse sprenevedanje in vse lepe besede, ki ste jih danes povedali tukaj, spoštovane kolegice, kolegi z druge strani na račun obtožb nas 30-ih podpisnikov, so neupravičene. Jaz sem trdno prepričan, in upam, da je ljudstvo, če je uspelo spremljati to razpravo, to ugotovilo. Take banalne primerjave, ki ste jih danes predstavljali tukaj, recimo, v zvezi s smrtno kaznijo, češ, da bi, če bi nekdo predlagal, da bi se ljudstvo mogoče odločilo in protiustavno odločilo, da ponovno uzakoni smrtno kazen, je norčevanje iz naših državljanov, resnično. Jaz sem trdno prepričan, da naši ljudje, naši državljani niso, naše ljudstvo ni tako butasto, da bo uzakonilo smrtno kazen, če vsi vedo, da v ustavi piše, da smrtne kazni v Sloveniji ni. Tega ne bi storilo. Jaz sem trdno prepričan. In to je čisto norčevanje iz ljudstva, kjer enostavno se ljudstvu ne zaupa. Jaz sem se velikokrat v državnem zboru prepričal, da argumenti, ki jih človek poda, ne veljajo, pa če so še tako argumentirani in tako upravičeni. Potem je logično, na kaj se naj na drugega sklicujem, kot na to, da je ljudstvo verjetno dovolj sposobno,in jaz mislim, da je sposobno, da bo samo odločilo, kaj je za njih prav in kaj ne. Vsa ta ignoranca, ki jo vi danes izlivate in obtožujete našo stran oziroma mene samega kot podpisnika tudi, je neupravičena. Jaz vam samo to še povem na koncu. Verjetno se zavedate, kaj se zgodi, če sejete veter, kaj žanjete. Vi ste sejali veter, poželi boste pač vihar. In to boste morali pripisati k sebi. Hvala lepa.
Kolega Lavrinc.
Hvala lepa, gospod predsednik za besedo. Kolegi tu okrog so me prosili, naj bom v izvajanju kratek, ne samo zato, da čimprej zaključimo, ampak zaradi tega, ker potem zagotovo ne bom nikogar omenjal in po poslovniku ne bom dal replike oziroma možnosti za repliko. Zato bi začel s tem, da večkrat, kot sem prebral ta sklep, s katerim je ustavno sodišče zavrglo našo pobudo, bolj mi je bil všeč. Moram reči, sem že zjutraj nekaj podobnega rekel, da mi je ta institucija, ustavno sodišče, vedno bolj všeč. Tudi zato, ker ne glede na to, kakšni ljudje ga sestavljajo, ohranja neko verodostojno in pokončno držo. In da jim pri tem seveda ne gremo nasproti, nas lepo poučijo, če vzamete [[...]]Jaz bi vseeno prosil, kolegi iz SDS, da ste prijazni do mene, nikogar ne omenjam. Bi vseeno prosil, da vzamete to sedmo stran tega sklepa oziroma obrazložitve sklepa, kjer v drobnem tisku najprej seveda opozarjajo, gospod predsednik, tudi vas, in vse nas: Nespoštovanje odločb ustavnega sodišča pomeni hudo kršitev načel pravne države. Potem povedo, da to pri nas ni kar tako, da je to praksa, da je to v navadi. Opozarjajo na kup odločb, o katerih vlada še ni pripravila predlogov zakonov, nismo sami tega storili, niti v dnevnih redih ni, in tako naprej. Želim povedati naslednje. Resnično so ljudje danes poskušali "vse sorte". Z lažmi, s podtikanji, kolegi govorim, z blatenjem. Jaz nikoli ne bi dovolil tako krutih besed, kot so bile rečene. Eno pa je zagotovo. Ta seja in ta sklep in te zadeve so za učbenik. Učbenik za študente ustavnega prava, učbenik, kako se ne sme ravnati, učbenik, kaj pomeni kakšna zadeva. Jaz bi vseeno prosil, torej učbenik tudi za to, kako se v neki demokratični ureditvi ščuva k nedemokratičnim postopkom, navsezadnje skoraj k državnemu udaru. Državni zbor ne bo priznal, ne vem, odločb ustavnega sodišča, kaznovani bodo tisti, ki se tako ravnajo, in tako dalje. Za moje pojme povsem neresne izjave resnih ljudi, ki so že dolgo časa v politiki. Med njimi so bili tudi nekateri takšni, ki sem jim do sedaj vsaj nekaj zaupal. Zato bom rekel, zaključujem z naslednjo mislijo.Prav zadovoljen sem, da je prišlo do te obrazložitve, seveda izrazito nezadovoljen, gospod predsednik, pa z ravnanjem, da je prišlo tudi do izreka, kakršen je. To pa je, da je bilo treba našo pobudo zavreči, ker je bila prepozna. Hvala lepa.
Kolegica Majnikova. Potem še kolega Peterle. Počasi bomo prešli na odločanje, tako da prosim [[...]]
Hvala lepa. Pravzaprav sem razmišljala, ali bi govorila v obrazložitvi glasu ali tu, zato bom zelo kratka. Danes govorimo o odloku. Vsak govori o tem, kako razume to, kar je ustavno sodišče napisalo. Zato bom govorila o tem, kar sem iz zapisanega razbrala sama. Ustavno sodišče ne odloča, ali bi izvedba referenduma povzročila protiustavne posledice, ker je odločilo, da mora biti njegova odločba, in sicer 8. točka, izvršena že sama po sebi. Zato si ustavno sodišče zastavlja vprašanje smiselnosti izvedbe takšnega referenduma in pravi, da je to zgolj politično, ne pa tudi ustavnopravnovprašanje. Ker je torej naš najvišji pravni organ, ustavno sodišče, odločilo, da ne zakon, ne referendum, ne moreta odpraviti 8. točke, ki se mora izvesti že sama po sebi, in ker se mi zdi skrajno nedopustno, da pravna stroka z najvišjimi titulami v naši državi manipulira z nami, poslankami in poslanci, in nas skuša postaviti v položaj, ko bi se morali odločiti, kateremu delu te stroke bomo verjeli, se odločam za stroko samo in za njen najvišji organ, ki mi kot poslanki sporoča, da je odločanje o odloku politično in ne ustavnopravno vprašanje. Sledeč temu izreku, se bom politično odločila proti odloku. Zavedam se, da bo glas proti v veliki manjšini. Proti pa sem bom odločila zato, ker se mi zdi resnično škoda zapraviti 600 milijonov za referendum, ki ne bo odločal o ničemer oziroma o fatamorgani, kot je bilo danes že rečeno, saj je že po izdanih izrekih ustavnega sodišča izvršitev 8. točke in način izvršitve le-te izrecno določilo in, kot pravi tudi samo, v skladu s 40. členom zakona o ustavnem sodišču v temprimeru prevzelo vlogo začasnega pozitivnega zakonodajalca. Proti bom tudi zato, ker bi na referendumu odločali o osnovnih človekovih pravicah, kar pa je lahko za našo mlado državo sila nevarno početje. Ko smo se o človekovih pravicah odločali pred več kot desetletjem, je to privedlo do nove države. Prepričana sem, da je veliko tistih, ki so takrat dali podpis za človekove pravice, po poslušanju današnjih razprav sram, da so se podpisali pod poziv odbora. Proti bom predvsem zato, ker si ne želim, da bi enaka usoda doletela vse tiste Slovenke in Slovence, ki živijo in delajo v tujini in imajo tam pridobljene neke pravice, pa so vendarle ostali slovenski državljani. Mislim, da bi bila groza, če bi ostale države ubrale enako pot, kot jo imamo mi. V dilemi, da je zavrnitev ustavne pravice do referenduma s tem, ko bom glasovala proti odloku, se ponovno odločam politično. Z glasovanjem proti odloku res kršim pravice 30 kolegov poslank in poslancev, a tokratna njihova pravica je pravzaprav pravica zaradi same sebe;je pravica do referenduma, ki ne bo odločil o ničemer, in je pravica 30 podpisov za to, da dobesedno zapravijo 600 milijonov tolarjev. In proti temu sem zavestno. Žal mi je le to, da nihče od teh 30 ni razmišljal o umiku podpisa in s tem o tem, da bi teh 600 milijonov lahko veliko koristneje uporabili. Hvala.
Še dva razpravljavca, kolega Peterle in kolega Jerovšek.
Hvala lepa, gospod predsednik. Ni treba biti cel december tukaj, da človek ugotovi, kaj je demagogija, kaj je ustavna pozicija, kaj je protiustavna pozicija in kako deluje koalicija [[o tem nekaj besed kasneje]] . Tisti, ki poslušajo in gledajo, so slišali in si zapomnili, da je zakon predlagala vlada, govorila je seveda, da je kvaliteten, da rešuje zadevo na najbolj ustrezen način, podprla ga je oziroma sprejela tu v parlamentu vladajoča koalicija. Danes pa imajo taisti poslušalci in gledalci, ki so eno izredno sejo že spremljali, pred seboj drugačne razprave. Danes smo poslušali, da je zakon slab oziromada je nepotreben in da bi lahko minister, ministrstvo izvajalo odločitev ustavnega sodišča neposredno. Glejte, iz iste koalicije zelo različne govorice, in sam bom imel na terenu velike probleme pojasnjevati, kako je zdaj s to zadevo. Če drži to, kar nekateri od vas trdite, da lahko ministrstvo izvaja zadevo neposredno, zakaj ste šli v zakon? Zakaj se v koaliciji niste zmenili, da boste delali to neposredno? Zakaj ste nas dražili s tem zakonom, da tako rečem? Zdaj poslušamo zadeve, ko se sprašuje ministra,zakaj ni tega delal, sam ga bom pa vprašal nekaj drugega. Zdaj se seveda išče krivca in ta kostanj vroč je tekel od Bohinca k Ropu, potem je prišel v parlament, pa je šel na ustavno sodišče, tam so šli v široke razprave, namesto da bi rekli, prepozno ste poslali, pa mir, odločite se naprej. Zdaj se tukaj s celimi političnimi traktati ukvarjamo in s tem kostanjem, ki ste ga spekli sami, in to zelo vročega. Ministra za notranje zadeve moram vprašati na podlagi citata, ki ga omenja v svojem pisanju gospod Krivic, ki sem ga že prej omenil, ko pravi, on se sklicuje, citira gospoda Alvara Gill Roblesa, evropskega ombudsmana, in pravi: V točki 31. ste mi pisali, predsednik državnega zbora nam je zagotovil, da bo zakon dopolnjen, tako kakor narekuje ustavno sodišče Minister za notranje zadeve pa me je informiral, da bo proces dajanja retroaktivnega učinka v zvezi s statusom stalnega prebivališča, pardon, da se je začel. Na podlagi tega imam jaz dolžnost in pravico vprašati, koliko odločb bi bilo neposredno izvedenih na podlagi tega zagotovila evropskemu ombudsmanu in pri kakšnem številu odločb smo. Jaz namreč iz tega razumem, da če se je proces začel, če se minister ni zlagal, da se je nekaj že zgodilo. Gospod Krivic tukaj govori o datumu, ko pravi [[...]] [[Bere iz besedila, nerazumljivo.]] [[...]]se pravi, nekaj pripomb na zaupni osnutek poročila, datum 18.9.2003. Kar nekaj mesecev nazaj. Če je minister zagotovil, da je proces štartal, da se je začel, koliko odločb bi bilo neposredno izvedenih. To moram vprašati, ker bom moral odgovarjati tudi tistim, ki so me volili, in ne bi bil rad brez besede, brez pojasnila. Drugič. Ker si zdaj že koalicija sama podaja vprašanja, kdo je to naredil, kdo česa ni naredil, jaz bi rekel, dajte se urediti med sabo in nas ne zaposlujte s takšnimi razpravami. Iz LDS-a imam pa tri linije, eni za, eni proti, eni pa malo sem pa malo tja. Če bi bili vi urejeni kot koalicija, ne bi prišlo do teh problemov. Čisto preprosto. In tudi ne bi spraševali predsednika državnega zbora, kako je mogoče, da se je zgodilo, kakor se je. Ker nisem še slišal ustreznega pojasnila, bi rad poleg pojasnila, ki ga želim pred glasovanjem od ministra za notranje zadeve, slišati tudi pojasnilo našega predsednika gospoda Pahorja, kako pride do stavka na 5. strani obrazložitve obsklepu ustavnega sodišča, z dne 22.12., kjer pravi, citiram: "ker gre za poseg v ustavne pravice, ni mogoče pritrditi stališču predsednika državnega zbora, da je rok iz drugega odstavka 16. člena takšne narave, da se ga je državni zbor sicer dolžan držatiin da mora storiti vse, da se ga bo tudi držal, vendar pa da z njegovim iztekom ne izgubi pravice vložiti zahtevo na ustavno sodišče." Kdo vam je to svetoval, od kod takšno stališče predsednika, ki ni stališče državnega zbora? Jaz se ne spomnim, da bi mi glasovali o takšnem stališču, da se lahko kar hecamo s časom in v nedogled traja naša pravica, da se obračamo na ustavno sodišče, če tudi je tam rok natančno določen. Jaz bi rad tudi o odgovornosti govoril, ne prvi v tej hiši, od kod pride do takega stališča, da čas ni kategorija. Prosim, za obe pojasnili preden glasujemo.
Kolega Jerovšek.
Hvala lepa. Cel popoldan poslušamo popolno spreobračanje dejstev. Kar naprej se teze ponujajo, da so podpisniki te zahteve za referendum v bistvu nedemokratični, da se gredo nestrpnost itd. Jaz se sprašujem, od kod vam te teze. Kdo pa je zakrivil vso to zadevo? Najhujše pa je bilo na koncu, ko je gospod Lavrinc prišel s tezo, da sčuvamo k nedemokratičnim rešitvam, k malemu državnemu udaru, da gre za mali državni urad. Gospodje, poskus malega državnega urada pa je bilo tisto mnenje zakonodajno-pravne komisije in sprejem, da smo poslali tisti sklep pod predsedstvom gospoda Lavrinca na ustavno sodišče, čeprav smo opozarjali, da tisti sklep, ki pravi, da obvezujoči, prekluzivni rok, v katerem bi bilo treba poslati odločitev državnega zbora, so tam pravniki in vsi tisti, ki ste tu glasovali v glavnem ste bili tam pravniki, povedali, da v tem slučajo pa tega ni treba več spoštovati. To pa je popolna erozija pravnega sistema v tej državi. To pa je bil nek poskus državnega udara, ker bi spremenili pravni sistem oziroma bi ga erodirali, ne bi ga več bilo. Kar naprej pozivate k temu, dabi bilo potrebno, da bi mi pokazali politično modrost. Mi smo pokazali ogromno politične modrosti, ko smo opozarjali na pasti tega zakona in pravočasno opozarjali, vstopimo skupaj, najdimo ustrezno rešitev za izpolnitev odločbe ustavnega sodišča. Bili ste popolnoma gluhi za vsako sugestijo in sedaj vsi zapovrstjo ugotavljate, da je ta tehnični zakon nepotreben. Ali je to demokratičnost, da ste z nepotrebnim zakonom posiljevali državni zbor, vlekli proceduro, vznemirjali celotno slovensko javnost in sedaj kažete: primite tatu. Kažete vsem na to stran. Vi, ste tisti, ki ste si celotno zgodbo izmislili. Tudi so tisti, ki vam pravna mnenja pišejo, nekoč štiri leta držali v predalu zadevo in zavlačevali in sedaj obsojajo druge. Prenehajte s tem! Bojite se ljudstva, dejansko se ga bojite. Ljudi se bojite, ker veste, da bo plebiscitarno odločilo, da se ne pusti s takimi igricami, kot ste jih poskušali vsiliti, posiljevati. Hvala lepa.
Kolega Anderlič, nato kolega Moge.
Verjetnost, da boste imeli težave s pojasnjevanjem, gospod Peterle, kaj se dogaja, je samo v nečem. Težava je, kako boste pojasnili, kaj ste počeli pred, sedaj že skoraj davnimi leti, da ste državo Slovenijo pripeljali v to situacijo, v kateri je, da mora popravljati nekaj iz tistega časa. S tem boste pa najbrž imeli težave. In prav bi bilo, da državljanom in državljankam poveste, kaj ste počeli, in zakaj je to sedaj treba urejati. To pa je resno vprašanje.Tukaj ne verjamem, da imate kakšen korekten odgovor. Kazati sedaj s prstom na neurejenost koalicije. Seveda je neurejena v tistem delu, ko ste jih uspeli prepričati, da so vam pridodali štiri glasove za to, da so vtaknili še enkrat v kolo tega voza svoje poleno, da ni bilo mogoče tega zakona izvrševati na način, kot je bilo predvideno. V skladu z ustavo, na osnovi zakonov in seveda s pravicami, ki gredo vsem, državljanom, državljankam, poslancem, ustavnemu sodišču in tako naprej. Vsak v svoji vlogi opravi svojo nalogo. Tukaj je lahko tudi težava z urejenostjo koalicije. Ampak to verjamem, da gre za neko drugo koalicijo, kajti tistih 30 podpisov je neka druga koalicija, da ne bi bilo pomote spet za javnost. Ne tista, ki sestavlja vlado. Ampak tudi to je koalicija. Naravna, nenaravna, ampak legitimna, z vsemi prelogativi, ki pač sodijo zraven, če je temu tako. Jaz seveda kaj drugega pri težavah gospoda Peterleta, ali pa mogoče še s tem, da bo verjetno moral še komu drugemu kasneje, ko ne bo več aktualno, ko nebo več v situaciji, da bo s pozicije aktivnega poslanca državnega zbora, ampak mogoče poslanca evropskega parlamenta, pojasnjeval, kaj je pravzaprav takrat počel. To pa bi lahko bila težava.
Kolega Moge. Pardon, Peterle ima kratko repliko. Se opravičujem, ker je bil omenjen. Samo predlagam, da ne gremo v polemiko, ker to ni namen replike.
Hvala lepa, gospod predsednik. Poglejte, jaz ne bom imel nobenih težav s časom osamosvajanja, tudi glede teh odločitev ne, ker smo v tistem času napredovali na vseh, za Slovenijo pomembnih, frontah. Vstopili smo tudi v Svet Evrope, ko sem bil jaz zunanji minister, prišli še kam drugam in tako naprej. Citirali so že prej, gospod Peče in drugi, poročila, ocene, stališča s strani evropskih ali svetovnih institucij. Vi veste, da se je ta igra začela obračati v nekih posebnih političnih okoliščinah, v nekih novih strukturah in veščinah in tako naprej. Jaz bi si želel, da bi se oglasil gospod ombudsman tudi pri meni ali pri neki civilni iniciativi in tako naprej, pa bi lahko takrat kakšne zadeve na to temo povedal. Zanimivo, da te potrebe ni bilo. Jaz mislim, da je gospod ombudsman bil izrazito enostransko informiran, kar za vso to našo stvar ni dobro. Rad bi v tej zvezi še nekaj povedal; mislim, da vsi tisti, ki najavljate glas "proti", ravnate protiustavno, ker ustava določa pogoje, katere državni zbor mora sprejeti, mora odobriti referendum, kadar so za to izpolnjeni pogoji. In zdajso pogoji za to izpolnjeni. Kdor bo glasoval proti odloku, bo deloval protiustavno. To je moje iskreno demokratično stališče.
Poglejte, ker je bila nekajkrat ponovljena prošnja, tako za pojasnilo kot tudi za opravičilo, sem dolžan reči nekaj besed. Pa bi vas prosil, če me lahko zbrano poslušate, tako kot sem jaz vas. Torej, kot veste, je kolegij določil, da bo 9. decembra seja državnega zbora, da bo 1. točka evropska tema, 2. točka pa je povezana z izbrisanimi. Ta točka se je začela ob peti uri, če se ne motim. Da je problem roka lahko problem, sem po dobljenih informacijah izvedel približno ob pol osmih, osmih, se mi zdi in takoj prosil, da se ugotovi, ali so kakšni razlogi za to, da se zaradi roka kakorkoli poseže v razpravo, da se jo omeji in da lahko potem pravočasno državni zbor opravi vsa svoja opravila v skladu s svojimi odločitvami. Približno ob pol enajstih sem tukaj, pred državnim zborom prebral stališče, ki sem ga dobil od zakonodajno-pravne službe. Povedal sem, da na osnovi tega stališča ne vidim razlogov, da bi bilo potrebno omejiti razpravo, kajti kot je pisalo v odločbi oziroma v stališču zakonodajno-pravne službe, ne bi bilo nič narobe, če bi torej bilo tudi dan kasneje opravljeno opravilo. No, ko je bila točka končana, to je bilo, mislim, da nekaj po enajsti uri, sem šel iz velike sejne dvorane in vprašal generalno sekretarko, ali je potrebno še kaj storiti tistega dne za to, da bi bilo vse prav in po pravilih in tudi dobil informacijo, da je stališče zakonodajno-pravne službe, da je ta rok instrukcijski in da zato tisti dan ni potrebno poslati tega sklepa in da bo dovolj, če to storimo jutri zjutraj. Nisem imel razloga, da ne bi verjel generalni sekretarki, kar mi pravi. Poznam jo kot vestno sodelavko, pri tem nismo imeli nikoli težav in sem rekel, prav, potem bomo to storili naslednji dan zjutraj. To je mislim, da prav, da veste, da to upoštevate tako ali drugače, da ne bi kdo menil, da bi bilo, kot sem prej rekel, storjeno nekaj po malomarnosti ali pa, da ne bi kdo menil, da je bilo to storjeno zanalašč. Bilo je storjeno tako, kot sem povedal. In mislim, da je prav, da na kolegiju, če bo dan tak predlog, tudi razpravljamo o tem, kaj to pomeni; vsekakor pa menim, da je danes čas, da počasi sklenemo to razpravo in odločimo o predlogu odloka. Kolega Moge je prosil za besedo. Kolega Moge, prosim.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Imam premalo kriminalističnih izkušenj, da bi lahko tudi na podlagi vsega danes povedanega ugotovil, ali je šlo za "šlamparijo" ali pa je šlo za zavestno dejanje pri tem, da ustavno sodišče ni moglo odločiti o predlogu odloka in je to zahtevo poslancev, ki smo jo podpisali, zavrglo. In verjetno je na nas, ki spoštujemo pravni red, da sedaj ta odlok, o katerem danes razpravljamo in ki ga bomo s pritiskom na gumb potrdili, iz predloga odloka spremenili v pravi odlok, pač sprejmemo. Sam temu odloku ne bom nasprotoval, pač pa me izredno žalosti in tudi moti, ker sam ne premorem toliko pravnega znanja, kaj bi o tem menilo ustavnosodišče. Zaradi tega imamo s skupino poslancev - sam sem eden izmed njih - pripravljeno, ko bo ta odlok že sprejet, zahtevo za oceno ustavnosti odloka o razpisu naknadnega zakonodajnega referenduma, torej ne predloga. In kakor bo ustavno sodišče, seveda, ker smo v pravni državi, odločilo, na podlagi njihove odločitve bom potem tudi tako odločitev spoštoval. In se mi zdi, da se bomo potem lahko, glede na to, ali bo to zavrglo ali sprejelo, čisto lahkega srca odločali o odloku, torej o tem, ali gre ta odlok naprej ali ne. Torej bo ustavno sodišče na koncu tisto, ki bo o tem govorilo. Zaradi povedanega temu odloku ne bom nasprotoval.
Prosim, kolega Kangler, nato kolega Rokavec.
Hvala za besedo. Glede na to, da je eden izmed razpravljavcev omenil štiri glasove iz koalicije in je bila razprava okoli naravne koalicije, prave koalicije, bi rad pojasnil tudi svojo odločitev. Enkrat sem jo že danes in prav je, da nekatere stvari ponovim. Osebno sem se odločil, po prepričanju, da ne kršim koalicijske pogodbe, ko sem se prepričal pri nekaterih pravnih strokovnjakih in ko sem pričakoval, da bomo v državnem zboru dosegli toliko modrosti, da bomo prisluhnili vetu državnega sveta, poskušali ta problem drugače rešiti kot danes - verjamem, da je mojemu predsedniku odbora za notranjo politiko smešno, ko o tem razpravljam, vendar, kolega Maks, odločil sem se na podlagi osebnega prepričanja in na podlagi razprav, ki so bile v državnem svetu, omenil sem odvetnika Ilca, ter na podlagi posvetovanja v eni izmed kateder ustavnopravnih fakultet. Če je profesor, tisti, ki me je seznanil s tem pogledom, v zmoti, potem so tudi nekateri drugi, bi lahko rekel, tudi v zmoti, pa tega ne bom govoril. Spoštovane kolegice in kolegi, tudi v prejšnjem mandatu so bile takšne in drugačne koalicije pri nekaterih ideoloških ali vsebinskih vprašanjih. Bila je lustracija, bila je resolucija, bili sta dve stranki v vladi, pa koalicija je bila nekoliko drugačna, spreminjali smo nekatere ustavne določbe, pa je bila koalicija spet drugačna. In v naslednjem mesecu imamo vatikanski sporazum, pa sem skoraj prepričan, da bo tudi ta naravna, ali pa še kako drugače, koalicija tudi drugačna v tem državnem zboru. Ampak to je legitimna pravica vsakega posameznika in na nek način tudi spoštujem to pobudo, ki bo dana ali je bila dana, čeprav smo zamudili rok; in spoštujem vsako legitimno odločitev, tako skupine poslancev kot vsakega posameznika, poslanca.
Kolega Rokavec, potem kolega Peterle in Anderlič.
Hvala za besedo. Saj mislim, da je predgovornik [[...]]
Replika? Prosim. Se opravičujem, kolega Rokavec. Tudi za repliko? Hoteli ste meni replicirati? Menil sem, da ste se javili za repliko. Najprej bom dal besedo kolegu Anderliču, potem vam, kolega Lavrinc. Prosim, kolega Anderlič.
No, seveda smo priče začetku pilatovskega umivanja rok in upam, da tokrat ne bomo teh rok kar naprej umivali do konca. Neodgovorno je in prav, bi rekel, žalostno, da se spet izgovarjamo na neko službo, ko pa vendar gre za to, da imamo poslanci neko odgovornost, odgovornost odločati, odgovornost odločati v določenih rokih in tako naprej. In lepo prosim, nikar ne omenjajte in opletajte, da je kolegij imel kaj s tem, ali prej ali potem. Bilo je rečeno, da je kolegij to določil in da bo kolegij, če bo treba, o tem odločil. Ne, kolegij je korektno dal na dnevni red in korektno - stvar je bila končana pravočasno - bi lahko to uredili. Zdi se mi skrajno cinično, enkrat se ne verjame ustavnim sodnikom in gospod minister najame skupino pravnikov. Potem ta skupina pravnikov reče eno, gre seveda na ustavno sodišče, in reče tista "druga skupina" - pod narekovaji, se opravičujem -, ki pa so slučajno ustavni sodniki, reče drugače. Tudi tisti večer je bilo mnenj pravnikov več, različnih mnenj. In zato smo bili tudi seznanjeni vsi s tem, da je več različnih mnenj, ter opozorjeni, da naj pač na to pomislimo. In jaz sem s ponižno prošnjo šel do vas - hvala bogu ni bilo treba omejevati razprav, ampak je zadeva bila pravočasno končana in bi lahko to opravili. Toda očitno si bomo tu pilatovsko umivali roke naprej, naj še kdo pove svoje mnenje. Sam mislim, da je bilo to zelo pošteno in korektno, tako kot sem povedal, ampak odločno pa nasprotujem, da se strokovne službe zdaj namaka tukaj, kot da so tiste, ki vas vodijo - to se je že večkrat zgodilo in ravno pri referendumih, in to ni v redu, ni pošteno do strokovnih služb v državnem zboru, pa tudi drugih pravnikov, s katerimi se posvetujete inso na občasnem ali stalnem zunanjem konsultantskem statusu z državnim zborom; saj veste, da imamo tovrstne stvari tudi. Saj vem, ni treba, da bi z gospodom Kanglerjem naprej polemizirala, v nekaterih stvareh ravnava pač podobno. Ampak mislim, da ni privilegij, prej se je zamisliti nad tem, ali lahko koalicijo od primera do primera izbiraš - enkrat, ko je bolj všečna tista, ki jo pooseblja gospod Peterle, ali pa drugič tisto, v kateri formalno si in si soodgovoren in sooblikuješ to politiko te države in seveda za to prevzemaš tudi odgovornosti. Hvala lepa.
Vi, ste želeli besedo, kolega Lavrinc.
Ne, da povem nekaj nasprotnega kolegu Kanglerju, ampak, da smo pojasnim, kaj sem takrat, ko sem povedal, da je ta obrazložitev kot ene vrste katekizem za odnose tudi vseh treh vej oblasti itd. Poglejte. Na 8. strani, bom ponovno poudaril, ustavno sodišče piše: "V tej funkciji je ustavno sodišče varuh ustave" - torej, od tod je treba izhajati. Če ste bili na nek način zavedeni, kolega Kangler, od dela stroke, moram priznati, da sem jaz bil tudi. Ampak, na drugi strani imamo pa stroko, ki je institucionalizirana, o čemer je govoril kolega Maršič, to je ustavno sodišče, ki imam ustavno vlogo, o kateri ni dvoma in ne more biti diskusija o tem, ali bom spoštovali odločbe ustavnega sodišča ali ne in seveda v tej vlogi ustavno sodišče natančno pove, kako pa kaj, tukaj je kar nekaj strani zelo dobrega branja, večkrat se prebere, za vsakega študenta prava bi ga jaz dal kot obvezno čtivo in zato seveda sem se nasmehnil, nič drugega ni bilo.
Kolega Rokavec.
Hvala, za besedo. No, samo to sem mislil povedati, kar je že prej kolega Kangler glede štirih podpisov. Sam moram še enkrat povedati, da sem ponosen na to, da sem ta podpis dal. Glede na to, kaj se je ves ta čas dogajalo na relaciji vlade, državnega zbora in tudi ustavnega sodišča. Danes sem že tukaj omenil, da so na tem izpitu padle vse tri veje oblasti. In modrost politike je, da čimprej poskuša najti rešitve, katerih posledica bodo čim manjše posledice. Prva od teh treh oblasti je na potezi bila vlada, že po odločitvi ustavnega sodišča o referendumskem vprašanju oziroma pobudi za razpis referenduma. Če bi vlada hotela resno, če bi hotela tudi prihraniti 600 milijonov slovenskih tolarjev, potem bi vlada lahko že v tem času prišla z jasno namerno pred ta državni zbor, da bo takoj, ker je tudi ustavno sodišče povedalo, da je zakon o izvršitvi 8. točke ustavnega sodišča brezpredmeten, prišla v ta državni zbor s predlogom zakona o spremembi tega zakona, ker bi pač povedala, da se ta zakon odpravi. To bi bila ena gesta nasproti tudi podpisnikom za zahteve za naknadni zakonodajni referendum. Tega seveda ni bilo. Tako kot je bila cel ta čas prisotna ta aroganca, da se ne pride s pomisleki, ki smo jih imeli nasprotniki rešitve tega zakona na primeren sporazumen dialog. In pač, tejaroganci sledimo tudi sedaj naprej. Sledimo ji tudi danes z napovedjo gospoda Mogeta, da bo ta državni zbor sprejel še en sklep o presoji odloka na ustavnem sodišču - skupine poslancev. Ne? Kolega Moge, če sem ga pravilno razumel, je povedal, da skupina poslancev pripravlja predlog sklepa, kjer naj bi ustavno sodišče poprosilo še enkrat o ustavnosti tega odloka o razpisu naknadnega zakonodajnega referenduma. To bo pa višek farse! Poglejte si samo 25. točko obrazložitve odločbe ustavnega sodišča, kaj že v sami vsebini tega referendumskega vprašanja pove ustavno sodišče. In ponovno boste dali slovenskim volivkam in volivcem še eno izročilo, tokrat prednovoletno, da poskušate zavlačevati to odločitev, ki je v tem trenutku, ko so pač izkoriščene bile vse priložnosti, vse možnosti - še enkrat trdim - lahko rešijo samo volivke in volivci na referendumu. Hvala lepa.
Kolega Lavrinc.
V tistem delu moram povedati to, da ko je omenil, da smo kot preprečevali ali pa nismo sprejeli njihove vloge oziroma njihovega predloga - ni res. Takoj ko je vložena zahteva 30-ih poslancev za razpis naknadnega zakonodajnega referenduma - kolega Rokavec, toliko imate prijateljev med ustavnimi pravniki, da vam bodo povedali, pa tudi med navadnimi pravniki, da ni mogoče te zadeve zaustaviti, če nekdo ne izstopi iz tega vlaka, ni mogoče. Tečejo neki postopki in samo "kiks" tega državnega zbora je, da v tistem postopku ni pravočasno izročil zahteve za presojo ustavnemu sodišču, ki bi se potem lahko tudi po vsebini odločalo. In ne filozofirati o prekluziji in neprekluziji in tako naprej. V ustavno sodišče vam v tej obrazložitvi, ki je še enkrat ponavljam, katekizem, pove, kdaj je prekluzija, kdaj je ni. Vse je natančno zapisano, samo prebrati je treba, morda tudi desetkrat. Hvala lepa.
Vam ne morem dati besede za repliko, kolega Kacin, ni vas omenjal. Kolega Moge je [[...]]
Gospod predsednik, me je omenil.
Kolega Moge ima zdaj besedo, ne vi.
Ali lahko repliciram kolegu.
Ne, zdaj ima kolega Moge besedo, ker se je že prej javil.
Hvala lepa, gospod predsednik. Ko tako ves dan te stvari poslušam, se mi mimogrede utrne tista misel bosonogega filozofa iz Nazereta, ki je rekel: "Oprosti jim oče, saj ne vedo, kaj delajo." Če me niste prav razumeli, bom še enkrat prebral, to se pravi, poslanci, mora jih biti vsaj 30 - upam, da jih bomo toliko zbrali -, bomo poslali zahtevo za oceno ustavnosti odloka o razpisu naknadnega zakonodajnega referenduma o zakonu o izvršitvi 8. točke določbe ustavnega sodišča Republike Slovenije številka in tako naprej, ki ga je državni zbor Republike Slovenije na 38. izredni seji dne 30.12.2003 in tako naprej sprejel. In zato upam, da bomo ta odlok sprejeli in če bodo oni o tem odločili tudi lahko potem jasne in mirne duše gremo potem pač na referendum. Če bo pa reklo ne, potem pa itak referendum odpade.
Predajam besedo kolegu Peterletu in potem kolegu Kacinu. Prosim. Kolega Peterle, imate besedo.
Hvala lepa. Bom začel kar s tem zadnjim, ker bi rad, da ta nadaljevanka ne gre v nedogled. Jaz razumem do neke mere intenco gospoda Mogeta, vendar ne razumem logike. Torej, zakon je nepotreben, pravite, referendum je brez zveze, vi bi pa še enkrat spraševali ustavno sodišče, naj še razpravlja o tej zadevi. To je nemogoče! Naslednja zadeva. Gospod predsednik, zdaj se predvsem na vas obračam. Potem, ko sem poslušal gospoda Krivica na neki "Tarči", kjer mislim, da sva bila z gospodom Janšo tudi zraven, kjer smo ga vprašali, kako je pravičnik, kot je on, potreboval skoraj štiri leta, da je ugotovil, da je nekaj narobe. In ker ni mogel drugega izgovora najti, je seveda našel nekoga, ki naj bi mu poslal to v obdelavo, in ga skoraj štiri leta ni poklical, če je kaj naredil. In je potisnil prst navzdol, v smeri proti gospodu dr. Pirnatu. To je bila njegova javna, po mojem nemoralna, drža na to temo. In še zdaj ni verodostojno pojasnil zadeve. No, v čem vidim paralelo. Vi ste zdaj rekli, je služba rekla, pa generalna mora že vedeti in tako naprej. Takrat, glede na to, kako imamo ustavo napisano, kako imamo zakon o referendumu in ljudski iniciativi napisan, ni bilo treba čisto nič spraševati. Bilo je treba do polnoči odposlati po taki ali drugačni pošti ali pa iti osebno tja, če so imeli še odprto. In mene to skrbi, da se, ko pride zagata, nekoga na nižji ravni vpraša in tisto kar naenkrat postane zakon. Tu ni bilo prav ničesar vprašati. Ker pa je že tako, če tak red v hiši velja, potem pa vprašam gospo generalno kotvrh pravne stroke v tej hiši in z dolgoletnim znanjem oziroma izkušnjami v zakonodajni službi, kaj meni - ne želim biti oseben, kaj šele kaj drugega, ali pa naj pravna služba pove, preden se odločamo - kaj se bo zgodilo oziroma katere korake boste podvzeli ali bo parlament podvzel, če število tistih, ki so napovedali, da odloka ne bodo podprli, prevlada nad številom onih, ki bodo za njega. Kako bomo potem brali 90. člen ustave, kjer jasno piše, v katerem primeru državni zbor mora razpisati referendum? Ali boste poklicali mandatno-volilno komisijo in predlagali, da svetuje tistim, ki so ravnali protiustavno, da zapustijo to hišo, ali kaj se bo potem zgodilo? Mene to resno zanima, kako bomo ravnali, če se množica teh, ki so rekli, ne bomo glasovali za odlok ali ga ne bomo podprli, ali glasovali proti njemu, kako bomo ravnali potem? Mislim, da bomo prišli v veliko zadrego, z ozirom na vse, kar smo brali od ustavnega sodišča ali še koga drugega. In še enkrat pravim, kako - če ustava določa, da moramo razpisati referendum -, kako lahko nekdo reče, ne bom podprl zadeve? Dela proti ustavi!. Imam prav ali ne?
Kolega Kacin, kratek nastop, prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Kolega Maks Lavrinc je rekel in zdaj citiram: "To je bil kiks državnega zbora." Tukaj piše moje ime, to je ena devetdesetina državnega zbora. Jaz s tem "kiksom" nisem imel nič. Če je imel Maks Lavrinc kaj s tem "kiksom", je to njegov problem. Če je imel kdo drug kaj s tem "kiksom", je to njegov problem, ampak jaz ne dovolim, da kdorkoli v mojem imenu govori, da sem jaz tisti večer ob pol enajstih karkoli "kiksal". Nisem! Jaz sem opravil svojo dolžnost, sem izglasoval odlok, tak kot je bil sprejet, in kdor ga je ali ni poslal naprej, bo pač zato znal odgovoriti, to najprej okrog pojasnila, ali sem bil omenjen ali ne. Bil sem omenjen in nisem del "kiksa". Drugič. Tukaj nas je 90 in kolegij ni zasedal. Imamo prvega med enakimi, ki nam razlaga, kaj so mu drugi rekli. Ampak, odločitev je sprejel lahko samo nekdo, ki je neko dejanje storili ali pa ga je opustil. Zato bi rad jasen odgovor, ne zaradi sebe, ampak zato, da moji tašči ne bo treba razlagati, da jaz nisem "kiksal". Tretja stvar. Jaz ne verjamem, ker služba za zakonodajno-pravne zadeve v tem državnem zboru zelo dobro deluje, in vsaj kar zadeva vodenje odbora za zunanjo politiko, mi vedno pripravi korektna stališča in na njih se pač zanesem. Ne verjamem, da bi ta služba svetovala kaj takega. Če je res svetovala kaj takega, me seveda zanima, po čigavem nareku. Ampak, če strokovna služba počepne pred tem, je to resno vprašanje strokovnosti in kredibilnosti: na eni strani prvega med enakimi, ki se sklicuje na to strokovno službo; in drugič, strokovne službe, ki stori tak - spet bom uporabil termin Maksa Lavrinca - "kiks" in mi omogoči, da jaz zdaj uprizarjam to, kar uprizarjam tukaj. Hvala lepa.
Jaz se nisem nič izgovarjal, samo pojasnil sem moje ravnanje. Prosim, kolega Jerovšek.
Jaz bi samo želel ponazorilo, ko je kolega Kacin spraševal, po čigavem nareku je zakonodajno-pravna komisija tako svetovala. Na tem odboru za notranjo politiko je bilo povedano, da je sledila v celoti izvajanja našega poslanskega kluba pri zagovarjanju zakona o izvršitvi 8. točke. To je bilo od eminentne poslanke, podpredsednice državnega zbora, ki je govorila v imenu LDS-a- Toliko v ponazorilo. Hvala lepa.
Gospod minister? Kdo? Kolega Moge. Nisem vedel, mi kažete kolega Jerovška, da želi besedo, ali vi? Prosim, kolega Moge.
Ne, kolega Peterle me je omenil in samo kratko pojasnilo o naslednjem. Prvič, to ne bo neskončno v procesu, ampak se pri številki 2 neha. Prva je bila, zahteva za oceno ustavnosti predloga odloka, druga pa bo, zahteva za oceno ustavnosti samega odloka. Zaradi tega mislim, da bomo ta odlok sprejeli. Torej, to je končna reč. Drugič. Mi, gospod Peterle, ne vlagamo tukaj ocene ustavnosti zakona, ampak oceno ustavnosti odloka, ki bo pač govoril o izvršitvi 8. točke ustavnega sodišča. Še zadnja reč, kar bi povedal, je naslednja. Če gledamo, če bomo seveda zbrali dovolj podpisov, in to stvar vložimo, tako da "bo pila vodo", se lahko zgodi naslednje. Ta odlok, ki ga bomo danes sprejeli, jaz verjamem, bo veljal. Če bo ustavno sodišče prvič odločilo, da je ta naša zahteva za oceno pač neutemeljena, bo odlok veljal in bo odlok razpisan. Če bo pa ustavno sodišče ugotovilo, da je ta stvar utemeljena, bo verjetno odlok zadržalo tako, kot smo poznani, bo odločilo in če boodločilo v prid temu odloku, da je vse z njim v redu, bo referendum razpisan. Tako bomo imeli na koncu oceno tudi ustavnega sodišča, ampak ne zaradi naše "šlamparije", ali delamo pravilno ali ne delamo pravilno in če ne delamo pravilno, bomo pač, kot je nekatere skrbelo, prihranili toliko in toliko milijonov tolarjev. Če pa delamo pravilno, če pa je odlok pravilen, bomo pač potem vsak svoje politične posledice potegnili; to je pač bila debata tega, kar smo danes tukaj govorili. In to je vse.
Minister, imate besedo.
Na izrecno vprašanje gospoda Peterleta, kako je sedaj s tem poročilom oziroma izdajo odločb. Gospodu Roblesu sem povedal, da smo v Sloveniji začeli proces razreševanja tega vprašanja in mu podrobno tudi predstavil oba tedaj že pripravljena zakona. Povedal sem pa mu in naj tudi danes povem, da nismo doslej in dotlej seveda izdali še nobene odločbe. Povsem drugo vprašanje pa seveda nastopi po nedavnem sklepu in obrazložitvi ustavnega sodišča, ker stvar pravno docela spreminja.
Prešli bomo na razpravo in odločanje o enem amandmaju. Prosim, vodil bom stvar zelo previdno - ali, kako naj rečem, da ne bo kakšnih nesporazumov. Če bi bili, mi, prosim, takoj to sporočite. Imam pred seboj, tako vi, amandma kolega Rokavca. Kolega Rokavec je vložil amandma k predlogu odloka, in sicer k 4. točki. Želi kdo pred odločanjem besedo? Ne. Sedaj bomo odločili najprej o amandmaju. Še enkrat sprašujem, dajte biti, prosim, jaz sem, kolikor je to mogoče, pozoren, dajte biti tudi vi. Gre za amandma k predlogu odloka, k 4. točki odloka. Besedilo 4. točke se spremeni tako, da se novo besedilo glasi: "Glasovanje na referendumu se izvede v nedeljo 15. februarja 2004." Najprej bom dal na glasovanje amandma. Ni nobenih zadržkov, lahko preidemo na odločanje. Najprej dajem na glasovanje amandma. Glasujemo, o amandmaju. Navzočih 74, 39 za in 23 proti. [[Za je glasovalo 39.]] [[Proti 23.]] Amandma je sprejet. Sedaj odločamo o odloku v celoti. Obrazložitev glasu, prosim, kolega Brenčič.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Glasoval bom za odlok v isti vsebinski podobi, s katere sem dal podpis za referendum. Ta podpis je daleč od tega, da sem jaz ksenofob - po vzoru kolegice Širce in tako naprej. Daleč od tega, da nisem za to koalicijo. Daleč od tega, da sem podstavil eno, bomo rekli, ročico v kolesju opoziciji. Sem pa bil trdno prepričan, da je način sprejemanja in vsebina v končni podobi tega tehničnega zakona za državo Slovenijo, pa ne samo za državljane in državljanke, ampak za vse nas, ki tu prebivamo, in tudi tiste, ki jih imenujemo izbrisane, slab. Dolgoročno slab. In takrat, ko bo ta koalicija, in to je vedno bolj pogosto, pod zadnjim premierom, delala v takem smislu za to državo, mene zraven ne bo. In zato me ni bilo zraven že takoj ob glasovanju o tem zakonu. In vem, da je stanje v naši državi drugačno, kot ga slikamo v prednovoletnih čestitkah, in se bomo morali, kot odgovorni državljani včasih ustaviti na kakšen vsebinsko utemeljenem predlogu opozicije in podiskutirati in za državo sprejeti dobro odločitev. Hvala.
Kdo je prej hotel besedo? Prosim, kolegica Širca. Kolega Potrč. Obrazložitev glasu.
Težko mi boste dokazali, da pri primerih - ne samo pri tem, ampak tudi danes že omenjenih drugih primerih -, ne gre za izrabljanje forme s tem, da se prikriva in zakriva vsebina. Vsebina je drugje. Ponavljam; tudi pri referendumu, ki se bo zgodil, ki naj bi se zgodil okrog graditve kulturno-verskega centra, ne gre za vprašanje "ja" ali "ne", ampak gre kot za vprašanje gabaritov velikosti, omejitve višin glasu, etc., etc. Še vedno mislim, da tudi v tem primeru gre za simptom nekih drugih problemov in problemi so vezani na strah pred drugimi, drugačnimi in nam nezaželenimi. Vzdržala se bom tega glasovanja zaradi tega, ker tudi sama sempred dvema dilemama, ki sem jih v predhodnem nastopu že obrazložila.
Kolega Potrč.
Hvala lepa. V poslanski skupini Združene liste socialnih demokratov se bomo glasovanja vzdržali. Menimo, da zahteve predlagateljev referenduma niso jasne, morda so celo protislovne. Še več, moja ocena je, da so zavestno zavajajoče. Želja predlagateljev referenduma dejansko je, da se zakon, ki pomeni podlago za takojšnjo izdajo odločb na referendumu zavrne, in da se na njegovi podlagi odločbe o stalnem prebivanju izbrisanim ne izdajo. Vse dokler ne bo sprejet nov zakon, seveda takšen, kot si predstavlja opozicija, da bi po svoji vsebini moral biti, potem vse, kar so govorili, v zelo, zelo omejenem obsegu. Toda odločba ustavnega sodišča z dne 22.12. letos ravno obratno kot predlagatelji referenduma zahteva takojšnjo izdajo odločb, kar je izrecno navedeno v 23. in 25. točki obrazložitve te odločbe. Če se ta zahteva ustavnega sodišča torej izpolni - in mi pričakujemo, da se bo, ker je tokrat res nesporno jasno navedena - je vsako drugo ravnanje proti načelom pravne države in potem referendum nima nobenih bistvenih učinkov, saj bodo odločbe do samega referenduma že izdane. Če se torej izvrši odločba ustavnega sodišča, in morala bi se, je referendum po naše nesmiseln. Če pa se želi zadostiti zahtevam opozicije, da se odločbe izdajajo šele na podlagi novega zakona - in gospod Janša je celo grozil, da kdor [[opozorilni znak za konec]] bo ravnal drugače, bo sankcioniran s kasnejšimi tožbami v eventualni novi vladi - potem moram reči, da menimo [[...]]
Čas je potekel, prosim, zaključite stavek.
[[...]]da je treba spoštovati odločbo ustavnega sodišča, tokrat zares izdati odločbe in zagotoviti, da se končno tudi pravice izbrisanim uveljavijo.
Ah, pardon, v imenu poslanske skupine. Se opravičujem!
Gospod predsednik, najavil sem, da govorim v imenu poslanske skupine, in prosim, če tudi meni daste tri minute.
Seveda!
Hvala lepa. Želimo torej spoštovati ustavnost in zakonitost odločitev in zato menimo, da če bo - in ker mora vlada oziroma pristojno ministrstvo začeti takoj z izdajanjem odločb, da na referendumu ne bo mogoče sprejeti odločitve, ki bi imela dejanske pravne učinke. Šlo bo torej za referendum, ki ne bo imel pravnih učinkov, in za tak referendum mi ne želimo prevzeti odgovornosti. Zato se bomo vzdržali. Hvala.
Kolega Jelinčič.
Hvala lepa. Govoril bom v imenu poslanske skupine. Danes je proti referendumu govorila cela vrsta pravičnikov; bilo jih je ogromno in eden je bil bolj pravičen od drugega. In že sveto pismo pravi, boj se pravičnikov, ravno tisti so vir največjega zla. In ravno ti pravičniki so danes obtoževali nas, ki smo podpisniki zahteve po referendumu, da smo ksenofobi, nacisti, nestrpneži. Treba je pa povedati, da so bili najbolj goreči nacisti v drugi svetovni vojniravno pravičniki. Ravno tisti, ki so pod "Anschlussom" prišli v okrilje nacizma, so bili potem najbolj goreči in po Sloveniji so delali največ zla. Zato smo v Slovenski nacionalni stranki ponosni, da nismo pravičniki, ampak da se borimo za interese slovenskih državljank in državljanov. Zato tudi smo podpisali referendumsko zahtevo. In če bo potrebno, jo bomo zopet in zopet. Kajti, redki so tisti, ki jim je mar lastnih državljanov, ampak mi v Slovenski nacionalni stranki smo med njimi. In na to smo ponosni Če nam pa kakšen pravičnik ali pravičnica reče, da smo nacisti, da smo ksenofobi, da smo nestrpneži, bi predlagal, da ji državni zbor, morda iz sredstev poslanske skupine Združene liste socialnih demokratov, kupi ogledalo. Hvala lepa.
Državni zbor bo sedaj odločal o predlogu [[...]]A, kolega Lenko. Poskušam si zapisati vsakega, ki ga opazim, in če koga spregledam [[...]]
Hvala lepa, gospod predsednik.
Prosim. Samo še hipec, da ne bom potem pozabil. Kdo je še dvignil roko? Kolega Kremžar. Aha, je še nekaj. Prav, kolega Lenko.
Hvala lepa, gospod predsednik. Torej, naša poslanska skupina DeSUS se je po temeljitem razmisleku odločila, da ne bo nasprotovala sprejemu tega odloka. Vendar z ozirom na to, da ustavno sodišče ugotavlja, da ta odlok v ničemer nič ne odloča, smatramo, da je nepotreben in da bomo po nepotrebnem stroške delali, tudi 600 milijonov mislim, da je denar, ki bi ga lahko naši upokojenci ali kdorkoli drug koristno porabil. Zato ne želimo prevzemati odgovornosti za zapravljanje tega denarja, in naj prevzame odgovornost tisti, ki so to storili. Hvala lepa.
Imam pravilen vrstni red. Kolegi Kremžar, Drobnič, Peterle, Zlobec. Še kdo? Prosim.
Hvala lepa predsednik. Ker imamo v naši poslanski skupini, kot smo slišali, tri skupine, ene "za", ene "proti", in ene malo tako, malo tako, moram pač povedati, kje jaz bom. Jaz bom v tisti skupini malo tako, malo tako. [[...]] [[Smeh v dvorani.]] [[...]]Ampak seveda to splošno navdušenje moram malce razočarati, in sicer razložiti, zakaj malo tako in malo tako. Razlog je zelo preprost: v osnovi sem globoko proti temu referendumu in v razpravi danes sem povedal, zakaj, in dalj časa utemeljeval pravzaprav, zakaj. Po drugi strani zagovarjam pa nenehno to, da je treba spoštovati zakonodajo in predvsem ustavo. In v ustavi zelo jasno piše, da državni zbor mora sprejeti to odločitev. Zato bom malo tako, malo tako, ker ne želim ovirati tega, da boste vi lahko sprejeli to odločitev, proti kateri sem intimno zelo, zelo proti. Hvala.
Kolega Drobnič. Mir.
Hvala lepa za besedo. Poslanska skupina Nove Slovenije bo glasovala za ta odlok, zato ker želimo izpolnjevati ustavne določbe; prvi odstavek 90. člena jasno pravi, kako je treba slediti. Ne, ne bomo navajali razlogov, ali se to splača ali ne. To bi se morali vprašati, drage kolegice in kolegi, prej, ne pa sedaj, ko je treba v skladu z 90. členom odločati. Tu ni nobenega tehtanja v tej smeri, pomeni samo, ali se bomo te slovenske ustave držali ali bomo pa še to postavili nekam v kot; potem je pa konec države. Torej, poslanska skupina Nove Slovenije bo odlok v celoti podprla.
Kolega Peterle.
Če bi si upal biti neopredeljen pred svojimi volivkami in volivci, potem bi verjetno temu sledil tudi pogum, da nikoli več ne kandidiram, ker bi jim neopredeljen ne mogel stopiti pred oči. Kot demokrat želim, da se ustavne pravice uveljavijo, kadar je za to volja. Ljudstvo je suvereno in ljudstvo bo povedalo, kako vidi v tem primeru pravno državo in državni interes. Zato bom glasoval za odlok.
Kolega Zlobec.
Sam se bom vzdržal, zaradi tega, ker vaša zamisel sploh ni vredna, da bi človek rekel "ne". Segregacija je grozna zadeva in vi je niste občutili na svoji koži. Slovenija je premajhna, da bi si lahko privoščila segregacijo, kakršno vi pripravljate s svojim referendumom. Če ste vi na desni zaslepljeni, upam, da bodo vsaj vaši vnuki imeli bolj široko srcedo sočloveka, če tega sami niste zmožni.
Dobro. Prosim za pozornost v dvorani, prešli bomo na odločanje o predlogu odloka o razpisu naknadnega zakonodajnega referenduma o zakonu o izvršitvi 8. točke odločbe ustavnega sodišča Republike Slovenije v celoti. Glasujemo. Smo sredi glasovanja. 72 navzočih, 37 za in 5 proti. [[Za je glasovalo 37.]] [[Proti 5.]] Ugotavljam, da je odlok sprejet. S tem je ta točka dnevnega reda zaključena ter s tem tudi 38. izredna seja državnega zbora. Vsem želim prijeten preostanek nocojšnjega večera, lep jutrišnji večer in vse dobro v novem letu, nam in ljudem, ki jih predstavljamo! Hvala lepa.