Spoštovani kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Pričenjam z nadaljevanjem 14. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednji poslanki in poslanca: Melita Župevc, Julijana Bizjak Mlakar, Milenko Ziherl in Branko Grims. Vse prisotne lepo pozdravljam! Prehajamo na 22. TOČKO DNEVNEGA REDA - NA PRVO OBRAVNAVO PREDLOGA DRUŽINSKEGA ZAKONIKA, redni postopek. Predlog zakona je v obravnavo zboru predložila Vlada. V zvezi s tem predlogom zakona je skupina 38. poslank in poslancev s prvo podpisanim Bojanom Kontičem zahtevala, da Državni zbor opravi splošno razpravo. Besedo dajem predstavniku Vlade za dopolnilno obrazložitev predloga zakona. Besedo ima dr. Ivan Svetlik, minister za delo, družino in socialne zadeve. Prosim.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, cenjeni poslanci, poslanke, spoštovani gostje! S Predlogom družinskega zakonika posodabljamo več kot 30 let staro družinsko zakonodajo in jo urejamo v skladu z zahtevami časa in prostora. Vso ključno družinsko zakonodajo prvič urejamo znotraj enega pravnega predpisa. Pri urejanju družinskih razmer pa bo v prihodnje aktivneje kot do sedaj sodelovala tudi država, in to zaradi posebej poudarjenega skupnega cilja. Ta skupni cilj pa je uspešna in učinkovita zaščita interesov in koristi otroka. Korist otroka je v družinskem zakoniku opredeljena kot temeljno načelo in s tem postavljena v osrčje nove družinske zakonodaje. V skladu s tem širimo pojem družine, ki jo predstavlja otrok, ne glede na strukturo in ostale člena družine ob pogoju, da v družini obstajajo ustrezni odnosi in razmerja. Poudarjam, ustrezni odnosi in razmerja. Celoto pravic in obveznosti staršev do svojega otroka opredeljujemo s pojmom "starševska skrb", ki je tako po svoji vsebini kot pravni naravni namenjen varstvu pravic otrok. Uvajamo zagovornika otrokovih pravic, ki bo otrokom na voljo v vseh aktivnostih in postopkih pred državnimi organi, ki jih neposredno zadavajo, če njihove koristi ne bo mogoče ustrezno zaščititi na druge primerne načine. Natančno opredeljujejo ukrepe za varstvo koristi otrok, pri čemer bodo po novem aktivneje sodelovala tudi sodišča. Centri za socialno delo se bodo tako lahko v celoti posvetili strokovnemu svetovanju in pomoči družinam v stiski. Ob navedenem Predlog družinskega zakonika dopolnjuje še ureditev zakonske zveze in zunajzakonske skupnosti in poenostavlja njuno sklenitev, s čimer želimo spodbuditi sklepanje trajnejših partnerskih zvez, ki predstavljajo temelj družine. Pomoč države je v predlogu zakonika zajeta v sistemu obveznega predhodnega svetovanja pred sodnim reševanjem problemov med pari in starši, v medsebojnem razmerju in v razmerju do skupnih otrok. Predhodno svetovanje, strokovno svetovanje in družinsko mediacijo, ureja Predlog zakonika s posebnimi novimi določbami, saj se je v praksi družinska mediacija izkazala kot učinkovit mehanizem mirnega reševanja odprtih vprašanj med partnerjema. Družinski zakonik v skladu z doktrino zaščite otroka podrobneje ureja tudi področje rejništva, skrbništva in posvojitev. Pri tem bodo centri za socialno delo po novem aktivneje sodelovali s pristojnimi sodišči in skupaj iskali najboljše možne rešitve za otroke. Zaščiti interesov in koristi otrok kot eni posebej ranljivih skupin oziroma manjšin posebno pozornost namenja že Ustava Republike Slovenije. Kasneje je bila ta zaščita pravic in koristi realizirana s pomočjo različnih zakonov in predpisov na področju družine. Danes predpise na področju zaščite interesov in koristi otrok združujemo na enem mestu, torej v novem družinskem zakoniku. Pri pripravi predloga družinskega zakonika pa njegovi snovalci niso mogli zaobiti še ene z Ustavo Republike Slovenije opredeljene pravice, pravice do nediskriminacije na podlagi osebnih okoliščin. Določila družinskega zakonika tako ne delajo razlik na osnovi rase, spola, družbenega položaja ali verskega prepričanja in tudi ne na osnovi spolne usmeritve. Opozorila in odločbe Ustavnega sodišča Republike Slovenije na tem področju so bila jasna in nedvoumna, zato smo jih v celoti upoštevali. Pravilnost taki rešitvi potrjuje tudi nedavni sklep Vrhovnega sodišča, ki je potrdilo sklep Okrožnega sodišča o veljavnosti sodbe ameriškega sodišča, s katero dovoljuje posvojitev deklice istospolnima partnerjema z vsemi pravicami, kot če bi bila biološka starša. To odločbo je sicer izpodbijalo Vrhovno tožilstvo. Namen novega družinskega zakonika je zaščititi interese in koristi vseh otrok, ne glede na to, v kakšnem tipu družinske skupnosti živijo. Pri tem ne moremo in ne bomo delali nikakršnih razlik. Vsi morajo uživati polnopravno državljanstvo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima dr. Andreja Črnak Meglič v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov.
Spoštovani gospod predsednik, gospe ministrice in gospodje ministri, kolegice in kolegi! Družinski zakonik, ki ga danes obravnavamo, je nastajal kar dolgo časa. V mandatu prejšnje vlade je bil v normativnem programu dela Vlade že za leto 2005, pa ga nismo dočakali ne v letu 2006, ne v letu 2007, ne v letu 2008. Sedanji vladi gre priznanje že zaradi tega, ker je že prvo leto mandata uspela Predlog družinskega zakonika pripeljati do postopka pred Državnim zborom. Organizirala je široko javno razpravo, ki smo jo nadaljevali tudi v Državnem zboru v okviru javne predstavitve mnenje zbora Odbora za delo, družino, socialne zadeve in invalide. Sodeč po javnih nastopih in odzivih, so s pretežnim delom tega zakonika zadovoljni vsi. Številne pripombe in silovita nasprotovanja, ki jih slišimo v javnosti, pa se osredotočajo predvsem na dve vsebini: spremenjeno definicijo družine in pravice istospolnih partnerjev. Družina je bila vedno polje ideoloških spopadov, tudi tokrat naj bi strokovne argumente utišala ideološka govorica. Strokovni argumenti so bili do zdaj v javnosti le redko soočeni, pa še takrat so bili utišani z dramatičnimi nastopi nasprotnikov, katerim je skupno to, da le-teh niso mogli nasloniti na noben strokovno dokazan protiargument. Pogled, na katerem sloni zakonik in ki mu želimo slediti tudi v Poslanski skupini Socialnih demokratov, priznava, da v družbi obstaja drugačnost, ki jo sprejemamo, priznava, da življenjski vzorci v družbi niso dani enkrat za vselej, ampak se spreminjajo. Implementacija tega pogleda poskuša v zakonodajo vključiti tiste rešitve, ki vsem tipom partnerstev in družin ter posameznikom, ki se v njih vključujejo, zagotavljajo enake pravice, kar nenazadnje zagotavlja tudi temeljni akt te države, Ustava. Nasprotni pogledi pa vse, kar ne sodi v tradicionalni družbeni kalup, razumejo kot grožnjo, kot napad na življenje, družino, kot kršenje otrokovih pravic ali celo kršenje ustave. Zato tudi toliko žolčnih reakcij in naravnost klavstrofobičnih napovedi, kaj bo, če bo zakonik sprejet. Tukaj in zdaj je treba jasno poudariti - rešite v Predlogu družinskega zakonika ne ogrožajo nikogar, še najmanj slovensko družino ali slovenski narod. Zakon na tej točki zgolj priznava in dovoljuje drugačnost, je ne promovira, je ne spodbuja, pač pa odpravlja diskriminacijo v dostopu do pravic, ki nimajo nobene realne podlage. V vsakdanjem življenju namreč obstajajo različne družinske oblike in partnerstva, od enostarševskih, dvostarševskih, reorganiziranih, razširjenih družin do istospolnih, posvojiteljskih in rejniških družin. Nekatere med njimi so v sedanji zakonodaji povsem spregledane in diskriminirane, iz tega pa sledijo posledice. Tako na primer zaradi nepriznavanja statusa istospolne družine približno 100 otrokom, ki žive v teh družinah, ne pripada pravica do dedovanja po umrlem partnerju, do družinske pokojnine, do stikov z nebiološkim staršem, do zavarovanja po partnerju. Enako so mnoge pravice zanikane tudi njihovim socialnim staršem, ki z njimi žive in za njih skrbe. Do pravic, ki pripadajo meni, vam, našim otrokom, v imenu koga in zakaj? Zato, ker se delamo, da teh oblik družin v tej družbi ni. Vendar pa bogastvo predlaganega zakonika ni zgolj v omenjenem dejstvu, ampak v rešitvah, ki se skrivajo v tristo členih tega družinskega zakonika. V predstavitvi stališča Poslanske skupine Socialnih demokratov želim zato še posebej poudariti še ostale pomembne vsebine, ki jih prinaša in zaradi katerih uživa naša popolno podporo. Ključen cilj predlaganega zakonika je izboljšanje položaja otrok v družinskih razmerjih. Zakonik otroka in načelo zagotavljanja največjih koristi otroka postavlja kot ključno izhodišče v vseh aktivnostih in postopkih, vključno s posvojitvijo. Vključno s posvojitvijo. Takšno ravnanje izhaja iz konvencije o pravicah otrok, ki ji Predlog družinskega zakonika v celosti sledi. Že pri definiciji pojma družina je zato ključen otrok, brez otroka ni družine. Družina je v novem predlogu opredeljena kot skupnost otroka z enim ali obema staršema ali drugo odraslo osebo, ki skrbi za otroka in ima po tem zakoniku do otroka določene obveznosti in pravice. Težišče se iz biološkega starševstva seli na socialno starševstvo oziroma na skrb za otroka z zakonskimi pravicami in obveznostmi. Družino je zato treba razumeti širše, saj vključuje različne oblike skupnosti, sobivanja odrasle osebe in otrok. Družina je torej tudi življenjska skupnost rejnika in rejenca, življenjska skupnost otroka in druge osebe, kateri je otrok nameščen v vzgojo in varstvo ter življenjska skupnost skrbnika in otroka, če otrok dejansko živi pri skrbniku. Temeljite prenove ja bilo deležno predvsem poglavje Ukrepi za varstvo koristi otrok. Družinski zakonik zaradi zaščite starševske skrbi ter na drugi strani koristi otroka izrecno določa načela, ki jih je treba spoštovati pri odločanju o ukrepih za varstvo in koristi otrok. Za otrokovo vzgojo in varstvo sta še vedno v prvi vrsti odgovorna starša oziroma starš, vendar pa zakonik v večji meri kot sedaj opredeljuje možnost in dolžnost države, poseganja v družino v primeru, če starši svojih pravic in dolžnosti ne izvršujejo ali ne izvršujejo v korist otroka. Zakonik ločuje oblastno od strokovne in svetovalne funkcije. Razen nujnih ukrepov, ki jih še vedno lahko izrekajo centri za socialno delo, se pristojnost izrekanja začasnih in trajnih ukrepov seli na sodišče. S tem se krepi strokovna in svetovalna vloga centrov za socialno delo. V tem smislu Predlog zakonika predvideva predčasno svetovanje, strokovno svetovanje, družinsko mediacijo, in to ne samo v primerih, ko gre za razvezne postopke, temveč tudi v primerih ukrepov za varstvo koristi otroka. Za izboljšanje položaja otroka v postopkih je predvidena tudi uvedba instituta zagovornika otroka, ki bo poskrbel, da se bo v postopkih in aktivnostih, ki otroka neposredno zadevajo, slišal in krepil njegov glas. Naslednja pomembna novost je eksplicitna prepoved telesnega kaznovanja otrok in drugih ponižujočih oblik ravnanja, ki zavezuje ne le starše, temveč tudi druge osebe, državne organe in nosilce javnih služb. Tudi na področju zakonske zveze prinaša zakonik nekaj novosti, ki jih v Poslanski skupini Socialnih demokratov ocenjujemo kot pozitivne. Najprej velja omejiti, da v skladu z Odločbo Ustavnega sodišča zakonik izenačuje zvezo partnerjev različnega spola, zvezo istospolnih partnerjev, z vsemi pravicami in dolžnosti, ki iz tega izhajajo, tudi socialnimi, ki jih zakon o registraciji istospolnih partnerskih skupnosti ne ureja. Priznanje pravic istospolnih partnerjev je po našem mnenju civilizacijski napredek v priznavanju pravic ter premik v smeri k strpnejši in tolerantnejši družbi kot celoti. Zakonik razširja paleto možnosti tudi za sklenitev zakonske zveze. Zakonsko zvezo bo poslej lažje skleniti tudi zunaj uradnih prostorov, možna bo zgolj formalistična sklenitev brez prič, omogočena pa tudi ponovna slovesnost ob jubileju sklenitve zakonske zveze. Med številnimi pozitivnimi novosti, ki so morda celo prezrte, pa jih je tudi preveč, da bi se jih dotaknila, bi želela izpostaviti še eno. Postavitev odrasle osebe pod skrbništvo in imenovanje skrbnika po predlagani ureditvi v družinskem zakoniku ni več vezana na odvzem poslovne sposobnosti tej osebi, kot to ureja veljavna zakonodaja. Vem, da si težko predstavljamo, kaj pomeni ta sprememba v življenju te ne tako majhne skupine. Gre za spremembo, ki tej skupini po besedah njenih predstavnikov, vrača človeško dostojanstvo in spoštovanje njihove integritete. Zdi se mi pomembno, da je ministrstvo prisluhnilo javni razpravi in pobudam v tej smeri, in v predlog zakonika vključilo rešitve, ki ga delajo še bolj človeškega in še boljšega. Po mnenju skupine Socialnih demokratov gre za moderen zakon, ki ureja celotno družinsko pravo in v interesu koristi otroka krepi vplive države na odnose v družini. Zakonik sledi družbeni realnosti in priznava različne oblike partnerskih skupnosti in družin ter jim priznava pravice in nalaga dolžnosti. S tem v ničemer ne ogroža ali zmanjšuje tradicionalne oblike družine, ki je še vedno naš prevladujoči ideal, pa vendar se moramo zavedati, nimamo vsi te sreče, da bi živeli v idealnih družinah. Tudi v idealnih družinah prepogosto prihaja do ne ravno vzornih donosov, do zlorab, do nasilja in še česa drugega. Tisto, kar šteje, je kvaliteta družinskih odnosov. In s tem, kar je vključeno v zakonik, v ničemer ne zmanjšujemo vloge tradicionalne družine. Strah te vrste je popolnoma odveč. In še enkrat, kot potrjujejo veljavne raziskave, za razvoj otroka ni odločilna oblika družine, temveč kvaliteta odnosov v družini, med starši in otroki. Vsled vsega navedenega bomo v Poslanski skupini Predlog družinskega zakonika v prvi obravnavi podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavil France Cukjati.
Spoštovani predsednik, kolegice in kolegi, lep pozdrav! Predlagani Družinski zakonik vsebuje vrsto dobrih rešitev, a je nesprejemljiv, ker bistveno spreminja razumevanje slovenske družine oziroma zakonske zveze. Prvič v zgodovini jo usodno razvrednoti, ker popolnoma ignorira njeno naravno, biološko usmerjenost v novo življenje, tisto usmerjenost, s katero vsak, predvsem demografsko ogrožen slovenski narod, stoji in pada. Pa pojdimo lepo po vrsti. Kot se je doslej govorilo o družini, nismo imeli v mislih istospolnih partnerskih skupnosti, ampak zakonca, moža in ženo, ki imata ali pa še nimata otroka, ker je morda šele na poti ali pa je samo domnevno biološko potencialno prisoten. Tudi v sedanji slovenski zakonodaji pojem družine izključuje homoseksualno skupnost in ta diskriminacija ni protiustavna, saj celo 53. člen slovenske ustave pravi: "Država varuje družino, materinstvo, očetovstvo, otroke in mladino ter ustvarja za to varstvo potrebne razmere." Že takrat in davno prej, preden se je pisala slovenska ustava, je bilo uzakonjeno pojmovanje družine, na katerem še vedno temelji sedanji zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih, ki v 2. členu pravi: "Družina je življenjska skupnost staršev in otrok, ki zaradi koristi otrok uživa posebno varstvo." V 3. členu pa: "Zakonska zveza je z zakonom urejena življenjska skupnost moža in žene. Pomen zakonske zveze je v zasnovanju družine." In Ustavno sodišče ni doslej nikoli ugotovilo, da bi bila ta definicija protiustavna. Nasprotno, spremeniti to definicijo in družino pojmovati drugače, kot jo pojmuje Ustava, bi bilo očitno protiustavno. Sedanji Predlog družinskega zakonika, o katerem je govora, pa v 2. členu pravi: "Družina je življenjska skupnost otroka z enim ali obema staršema ali z drugo odraslo osebo, če ta skrbi za otroka." In v 3. členu: "Zakonska zveza je življenjska skupnost dveh oseb, katere sklenitev, pravne posledice in prenehanje ureja ta zakonik." Stavka, ki se glasi "pomen zakonske zveze je v zasnovanju družine", torej ni več. Ustavno sodišče je julija lani obravnavalo 22. člen Zakona o registraciji istospolne partnerske skupnosti in ugotovilo, da je glede dedovanja med istospolnimi partnerji treba popraviti zakon. V obrazložitvi je navedlo, citiram: "O diskriminacijski obravnavi govorimo takrat, kadar država na podlagi osebnih okoliščin različno obravnava posameznike v enakih situacijah. Registrirana partnerska skupnost je razmerje, ki je po vsebini podobno zakonski zvezi, tudi za to skupnost je bistvena značilnost stabilna povezanost dveh oseb, ki sta si blizu, si medsebojno pomagata in se podpirata." Kar zadeva medsebojne odnose med partnerjema, sta si torej po mnenju Ustavnega sodišča istospolna in zakonska skupnost podobni. Se pa Ustavno sodišče ni spuščalo na tisto področje, na katerem obstaja bistvena razlika med tema dvema skupnostima. Biološka usmerjenost v spočetje in rojstvo novega življenja je namreč prisotna le v klasični zvezi in pomeni bistveni element te zveze, kar sedanji še veljavni zakon v 3. členu potrjuje, ko pravi, pomen zakonske zveze je v zasnovanju družine. V obrazložitvi je Ustavno sodišče tudi jasno povedalo, citiram: "Če položaja, ki ju primerjamo v bistvenem nista enaka, ne moremo govoriti o neustavni diskriminaciji." Tako Ustavno sodišče. Različen pravni položaj zakonske zveze in istospolne partnerske skupnosti na področju spočetja in rojstva otroka ter zagotavljanja primernih okoliščin za razvoj njegove osebnosti torej ne more predstavljati nobene diskriminacije homoseksualne skupnosti, ampak le spoštovanje naravnih bioloških danosti. Tudi izločitev homoseksualne skupnosti s seznama možnosti posvojiteljev ne pomeni protiustavnosti in diskriminacije. Priznati pa je treba, da je javna razprava o homoseksualnost včasih še vedno obremenjena z nerazumevanjem in pogosto tudi s predsodki, ki jih je možno premagati le z jasno in odprto razpravo o vzrokih in posledicah istospolne usmerjenosti. Zato mi dovolite kratek izlet v svet homoseksualnosti. Pri tem pa bom naštel le dejstva, vzdržal pa se bom osebnega komentarja. Utemeljitelji sodobne psihoanalize iz začetka prejšnjega stoletja Freud [[?]] , Jung [[?]] , Adler [[?]] so na homoseksualnost gledali kot na nevrozo, torej na posledico nezavednega nerazrešenega konflikta iz otroštva. 70 let so terapevti in psihiatri učili, da je homoseksualnost čustvena motnja, ki je posledica podzavestnih nerazrešenih konfliktov glede spola in osebnosti. Leta 1973 pa je pod pritiskom maloštevilnih a zelo agresivnih homoseksualnih skupin Ameriško združenje psihiatrov homoseksualnost nepričakovano brisalo s seznama psihiatričnih diagnoz, čeprav za to ni bilo nobenih strokovni razlogov. Evropski učbeniki psihiatrije iz 80-ih let so homoseksualnost še vedno obravnavali kot najpogostejšo obliko seksualne perverznosti. Slovenska medicinska enciklopedija 1980 pravi, citiram: "Kot vedenje je homoseksualnost bistveno vezana na psihosocialne vzroke, ki pojasnjujejo raznovrstnost njenih vidikov. Zdravljenje homoseksualnosti je predvsem psihoterapevtsko, razen pri simptomatskih oblikah, pri katerih je treba zdraviti vzrok. Še največ uspeha ima zdravljenje nevrotikov, ki želijo biti zdravljeni." Tako medicinska enciklopedija 1980. Sedanji slovenski medicinski e-slovar pa govori samo še o moški in ženski seksualni inverziji. Tudi uradna mednarodna klasifikacija bolezni po letu 1992 v poglavju duševne motnje nič več ne omenja homoseksualnosti. A medtem ko se je v Evropi z zamikom 10 do 20 let po ZDA začelo uveljavljati stališče, da je homoseksualnost normalna spolna usmerjenost, so se v ZDA že začeli oglašati strokovnjaki, ki so na podlagi raziskovalnih izsledkov vse pogosteje skušali in skušajo dokazati nenaraven devianten značaj homoseksualne usmerjenosti. Fisher in Greenberg sta leta 1996 zapisala, da pretežna večina študij kaže, da so homoseksualno živeči moški v svojem otroštvu doživljali svojega očeta kot emocionalno hladnega, neprijaznega, kaznujočega, brutalnega, odmaknjenega in čustveno nedostopnega. In še njun citat: "Izmed študij, ki smo jih našli, ne obstaja niti ena sama vsaj kolikor toliko preverljiva študija, v kateri bi homoseksualno živeči moški opisali svojega očeta kot pozitivnega in ljubeče naklonjenega." Tako Fisher in Greenberg, ki dalje razlagata: "Da deček, ki v starosti od 5 do 12 let občuti, da ni dorasel drugim dečkom, ni možat, ne pripada očetu, moškemu svetu, v puberteti v času iskanja svoje identitete pa se njegova seksualna čustva povežejo z njegovo največjo stisko in hrepenenjem, vključiti se v svet moškosti. Heteroseksualno čuteči mladostnik hrepeni po ženskosti, ker se mu zdi ta nekaj skrivnostno drugačnega, homoseksualno čuteči mladostnik pa hrepeni po moškosti, ker mu ta ni blizu, ker je ta zanj še vedno skrivnost. Tako ta dva največja strokovnjaka Združenih držav na tem področju. V zadnjih 15-ih letih so bile po svetu opravljene številne raziskave o vedenjskih motnjah oziroma psihičnih nagnjenostih istospolno usmerjenih. Naj naštejem le najpomembnejše: raziskava v ZDA 1998 - na 4 tisoč mladostnikih, Nizozemska 1999 na tisoč mladostnikih, Nizozemska 2001 na 6 tisoč odraslih, ZDA 2003 - na 3 tisoč odraslih, Velika Britanija 2003 - na odraslih, Nova Zelandija 2005 - na mladostnikih. Vse te raziskave med istospolno usmerjenimi v primerjavi s heteroseksualno populacijo odkrivajo nekajkrat pogostnejšo anksioznost, težko depresijo, poskuse samomora, odvisnost od nikotina, alkohola, trdih drog ter podobne vedenjske odklone. Dr. Robert Spitzer z ameriške univerze Columbia je leta 1973, takrat, ko je ta diagnoza izpadla iz seznama psihiatričnih diagnoz v Ameriki, sodeloval pri odločitvi, da se homoseksualnost zbriše s seznama psihiatričnih diagnoz. 26 let kasneje, leta 1999, pa je spet govoril z demonstranti, nekdanjimi homoseksualci, ki pa so takrat zahtevali pravico do terapije za spremembo homoseksualne usmerjenosti. Lotil se je raziskave, v kateri ga je zanimalo, koliko od njih jih je opustilo homoseksualno življenje, se poročilo in že vrsto let živijo zadovoljno heteroseksualno življenje. Ugotovil je, da od 200 prej homoseksualnih moških in žensk, zdaj, torej takrat, ko je delal raziskavo, živi zadovoljno heteroseksualno življenje kar 66% moških in 44% žensk. Kljub temu, da je v času raziskave s strani borcev za pravice istospolnih prejemal številne grožnje, če bo študijo objavil, jo je leta 2003 res objavil. Ena najpomembnejših reprezentativnih študij o seksualnem življenju v ZDA, ki je bila opravljena pod vodstvom Edwarda Laumanna, in objavljena leta 1994 v Chicagu, pravi: "Vsi podatki kažejo na to, da homoseksualnost ni nobena stabilna usmerjenost, ampak z leti slabi in pogosto izgine." Christl Ruth Vohnoldt voditeljica Deutsches Institut für Jusend und gesellschaft" je v glasilu inštituta leta 2006 zapisala: "Mnogi ljudje, ki svojo homoseksualnost konfliktno doživljajo in zaradi nje trpijo, niso nikoli niti slišali, da obstajajo terapije, ki lahko pomagajo tistim, ki si želijo razviti zrel heteroseksualen potencial. Politična klima naše družbe preprečuje, da bi lahko slišali to sporočilo. Preprečuje tudi, da bi zanj slišali terapevti med svojim izobraževanjem. In posledica? Terapevti so čedalje manj usposobljeni, da bi ljudi za egodistonično homoseksualnostjo pospremili na pot ven iz njihovih homoseksualnih občutij." Samo en stavek v pomislek k tem podatkom: "Človeku v stiski, človeku, ki ima nenaravna nagnjenja, se ne posmehuje, ampak se mu skuša pomagati in ga tudi zdraviti, če je na to pripravljen." Razglašati homoseksualnost, pa tudi pedofilijo in zoofilijo za normalno oziroma naravno spolno usmerjenost, pomeni torej medvedjo uslugo vsem tistim, ki so v stiski in bi se morda radi osvobodili nenaravnih spolnih usmerjenosti. In sedaj k bistvu vprašanja: Ali je istospolna partnerska skupnost primerno okolje za posvojitev otroka? Ker smo s strani zagovornikov predlaganega družinskega zakonika neprestano poslušali trditve, da ni nobenih dokazov o negativnih vplivih istospolnega partnerskega okolja na otrokov osebnostni razvoj, naj omenim le naslednje ugotovitve. Ameriški inštitut za zakonsko zvezo in zakonodajo je pred leti na podlagi številnih raziskav in ob sodelovanju dvanajstih vodilnih znanstvenikov s tega področja pod vodstvom Williama Dohertyja izdal poročilo, ki ugotavlja naslednje: "Otroci iz klasičnih družin so v povprečju bolj zdravi, manj podvrženi zasvojenosti, pogosteje dosežejo dobre šolske uspehe in diplomo. Otroci iz istospolnih ali enostarševskih družin so bolj podvrženi duševnim motnjam, samomoru, zasvojenosti, težavam v šoli, kasneje pa kriminalnim dejanjem, taki otroci so tudi pogosteje žrtve spolne ali fizične zlorabe." Švicar dr. A. Dean Byrda je leta 2001 zbral rezultate desetletja trajajočih raziskav in zaključil [[citiram]] : "Otroci, ki so jih vzgojili različnospolni starši, lažje prehajajo med posameznimi obdobji odraščanja, so bolj trdni v svoji spolni identiteti, se bolje odrežejo pri šolskih obveznostih, imajo manj čustvenih težav in kasneje bolje funkcionirajo kot odrasle osebe. Nasprotno pa študije otrok, ki so bili vzgojeni v istospolnih skupnostih, dokazujejo, da postanejo dekleta v svojem obnašanju bolj pomožačena, fantje pa bolj poženščeni. Oboji so tudi bolj nagnjeni k eksperimentiranju s homoseksualnimi spolnimi odnosi kot normalno vzgojeni otroci." Vse to so dejstva, ki zahtevajo resen premislek, ali je zaradi odpiranja vrat za posvojitev v istospolne skupnosti predlagani družinski zakonik sploh primeren, primerna osnova za nadaljnjo obravnavo. Ali ga je ob predlaganih izhodiščih, da se zakonska zveza moža in žene izenačuje s homoseksualnim partnerstvom, sploh možno amandmirati in tako popraviti, da bi bil sprejemljiv. Črtanje osnovnega izhodišča, da je pomen zakonske zveze v zasnovanju družine, torej v spočetju in rojstvu otroka ter oblikovanju primernega gnezda zanj, pomeni namreč, da nič več ne vrednotimo optimalnega okolja za razvoj otrokove osebnosti, in da smo pri izpolnjevanju želja istospolnih skupnosti do posvojitve otroka pripravljeni degradirati ciljano sredstvo, to je spremeniti ga v igračo. Tudi na ravni Evropske unije obstaja Odbor za enakost med spoloma, ki je že pred desetimi leti Usmerjevalnemu odboru za bioetiko sveta Evrope predlagal priporočilo, da bi istospolni partnerji dobili pravico do svobodne izbire o zadevah spolnosti in reprodukcije. Usmerjevalni odbor za bioetiko je to pobudo takrat gladko zavrnil, o čemer piše tudi nekdanji član Usmerjevalnega odbora za bioetiko Sveta Evrope prof. dr. Jože Trontelj, sedanji predsednik Slovenske akademije znanosti in umetnosti. Takole piše, citiram: "Ugotovili so, da se glede otrok priporočilo nanaša samo na interese homoseksualnih in lezbičnih parov, skoraj ignorira pa pravice in koristi otrok, ki naj bi jih taki pari posvojili ali pridobili s pomočjo tehnik zunajtelesne oploditve. Kritiki priporočila so poudarjali, da ima otrok legitimen in pomemben interes, da ima očeta in mater, in da ni dokazov, da bi dva očeta ali dve materi ali samski roditelj oziroma posvojitelj ta interes lahko zadovoljil." Tako prof. Trontelj. Homoseksualni lobiji ne mirujejo. Na njihovo pobudo je tudi letos 27. januarja Parlamentarna skupščina Sveta Evrope obravnavala njihov predlog priporočila z delovnim naslovom "Diskriminacija na podlagi spolne usmerjenosti in spolne identitete", ki je vključeval legalizacijo posvojitev otrok istospolnim parom. Tudi tokrat je bilo po ostri razpravi priporočilo zavrnjeno. Tudi najnovejša ofenziva slovenske homoseksualne politike torej ni nekaj posebnega, ampak je le del skrbno organizirane svetovne akcije, ki jo financirajo v glavnem ameriška homoseksualna združenja. Kaj pa je pravzaprav vzrok, da sedaj tudi Pahorjeva vlada vztraja pri legalizaciji posvojitev otrok s strani homoseksualnih parov, tudi za ceno referendumske zavrnitve celotnega družinskega zakonika. V Sloveniji je registriranih sedaj, torej na dan 22. januar letos, 30 istospolnih partnerskih skupnosti. Vsako leto pa se v Sloveniji posvoji od 25 do 30 otrok. Prošenj s strani urejenih gmotno preskrbljenih, klasičnih zakonskih zvez, pa je 10 krat več, 200 do 300. Vzrok slovenske agresivne homoseksualne politike ne moremo iskati v pomanjkanju naravnih družin, ki bi bile pripravljene sprejeti posvojenca. V 60-ih letih prejšnjega stoletja so svetovni strokovnjaki za rodnost zavzeto iskali zdravilo za, po mnenju nekaterih, grozečo nevarnost eksplozije svetovnega prebivalstva. Eden od udeležencev konference o prebivalstvu v Daki 1969. leta je navedel 35 ukrepov za zmanjšanje rodnosti. Med prvimi štirimi je navedel spremembo idealne podobe družine in povečanje deleža istospolnih zvez. Vzrok, da hoče Pahorjeva vlada spremeniti idealno podobo družine in favorizirati istospolne zveze, tudi ni iskati v strahu pred demografsko eksplozijo slovenskega prebivalstva, saj smo eden demografsko najbolj ogroženih narodov na svetu. Cilj predlagane izenačitve klasične zakonske zveze s homoseksualno skupnostjo torej ne more biti ne v odpiranju novih možnosti posvojitve, ker zato ni nobene potrebe, in ne v preprečevanju demografske eksplozije, ampak očitno v sami degradaciji klasične družine. V nespoštovanju, nevrednotenju, v črtanju drugega stavka 3. člena za zdaj še veljavnega zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih, ki se glasi: "Pomen zakonske zveze je v zasnovanju družine." Če pa klasični zakonski zvezi nič več ne priznamo njene naravne in za narod pomembne usmerjenosti v spočetje, rojstvo in vzgojo otroka, ter jo izenačimo s homoseksualno zvezo, potem ni nobenih ovir več, da bi otroka lahko posvojil tudi homoseksualni par, pa tudi pedofili in zoofili, saj gre tudi pri njih le za neke vrste spolno usmerjenost, na podlagi katere ni dovoljena diskriminacija. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci koalicije! Vaše vztrajanje pri radikalnem razvrednotenju klasične družine spominja na stalinistično obsedenost, ki jo opisuje tudi Orlando Figes [[?]] v lani prevedeni knjigi Šepetalci, ki na 27. strani pravi tako: "Boljševiki so najprej udarili po družini. V 20-ih letih so trditev, da je meščanska družina družbeno škodljiv pojav, povzdignili [[?]] v versko resnico. Bila naj bi vase zagledana in starokopitna trdnjava vere, praznoverja, nevednosti in predsodkov, ki spodbuja sebičnost in pohlep po materialnih dobrinah ter zatira ženske in otroke. Patriarhalna družina bo s svojo spolno moralo vred izumrla, radikalci so verjeli, da jo bodo nadomestile svobodne ljubezenske zveze." Tako Orlando Figes v knjigi Šepetalci. Spoštovani! Slovenska demokratska stranka je v zadnjih mesecih kar dvakrat vložila v proceduro dopolnitev Zakona o istospolni partnerski skupnosti, s katero bi v skladu z zahtevo Ustavnega sodišča ureditev medsebojnih dolžnosti in pravic, ki veljajo za istospolno partnersko skupnost, izenačili s tisto, ki velja za zakonsko skupnost moža in žene, a ste to izenačitev obakrat odločno zavrnili. Prav bi bilo in prav je, da imajo istospolni partnerji pravico oblikovati svoje življenje po svoji volji in da so njihovi medsebojni odnosi tudi pravno zavarovani. Ni pa prav, da se pod krinko zaščite njihovih pravic razvrednoti družino, otroka pa spremeni v igračo. Če otrok ostane brez staršev, brez svoje družine in svojega doma, mora zanj poskrbeti država. Pri iskanju ustreznega posvojitelja, pa mora država v prvi vrsti slediti -ne želji posvojitelja, ampak domnevni želji otroka in njegovih koristi. Seveda se tudi v klasičnih zakonskih zvezah lahko pojavijo alkoholizem, nasilje, spolna perverznost, ločitev, a takrat, ko se dodeljuje otroka v posvojitev, mora biti ta zveza urejena, zdrava, stabilna. Okolje, kateremu država zaupa otroka, mora biti v izhodišču kar najbolj zdravo in naravno. Za boljše razumevanje tega stališča bo morda pomagala banalna primerjava z nakupom novega avtomobila. Na cestah vidimo tudi avtomobile z razbito lučjo, slabimi zavorami, izrabljenimi gumami, a ob nakupu in registraciji, torej v izhodišču mora biti avto, zaradi varnosti potnikov brezhiben. Spoštovani. Ta zakonik je za stotine tisočev slovenskih družin in njihovih otrok, ki ob nesreči lahko ostanejo brez staršev, najpomembnejši dokument. Če bo kljub njihovemu odločnemu nasprotovanju sprejet tak, kot je predlagan, bomo storili vse, da bo zadnjo besedo imelo ljudstvo, ki mu je zakonik tudi namenjen. Hvala. [[...]] [[Aplavz.]] [[...]]
Obiskovalke in obiskovalce lepo pozdravljam in jim sporočam, da so dobrodošli, vendar jih tudi opozarjam, da se morajo držati pravil. To pa je, da s svojimi ravnanji, ploskanjem ali čimerkoli ne posegajo v delo Državnega zbora. To opozorilo sem izrekel na osnovi 80. člena Poslovnika in vas prosim, da se ga v nadaljevanju držite. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavil Vito Rožej. Prosim.
Hvala za besedo, spoštovani gospod predsednik. Gospa ministrica, gospoda ministra, kolegice in kolegi. Spoštovana zainteresirana javnost. Že prvi dve predstavitvi mnenj poslanskih skupin sta me potrdili v prepričanju, da smo Slovenci ena velika družina in da se seveda tudi med seboj obnašamo precej družinsko, da so naše največje travme, naši največji boji medsebojni, bratski. Upam, da bomo zmogli moč, da bomo družina tudi takrat, ko bo treba biti enoten in vključujoč, da se ne bomo preštevali na bele in črne ovce, ker je edino ta enotnost bila tista, ki nas je skozi zgodovino sploh pripeljala do sem, da danes tukaj lahko razpravljamo o tem, ali kateremkoli drugem zakonu, ki ureja življenje naših državljank in državljanov. V treh desetletjih od sprejetja veljavnega zakona o družinski zvezi in družinskih razmerij se je družina in samo družinsko življenje spreminjalo, tako kot se je spreminjala tudi že prej skozi zgodovino. Strokovne raziskave in mnogi statistični podatki kažejo na pluralizacijo družin, na mnoge raznolike družinske oblike oziroma skupnosti. Zmanjšuje se delež klasični, nuklearnih dvostarševskih družin, ker v drugačnih družinskih skupnostih danes živi že več kot polovica vseh slovenskih otrok. Živijo v reorganiziranih družinah, enostarševskih družinah, ki jih je pri nas približno petina, v rejniških družinah, v razširjenih družinah in, da, tudi v istospolnih družinah. Več kot polovica otrok se danes rodi neporočenim staršem. Zato, da zajamemo vso raznolikost in kompleksnost družinskega življenja, moramo upoštevati vključevalno definicijo družine, definicijo, s katero nikogar ne diskriminiramo, nikomur ničesar ne jemljemo, z njo nikogar ne ogrožamo in ki ničesar ne razvrednoti. Takšna je sprejeta univerzalna definicija družine, ki jo je v okviru mednarodnega leta družin pri Organizaciji združenih narodov leta 1994 oblikovala skupina strokovnjakov za področje družin, ki jo je vodil prof. Vilfred Demon iz Katoliške univerze v Leuvenu oziroma po francosko Louvain v Belgiji. To je torej definicija, ki jo sprejema večina človeštva, priznam, ne vso človeštvo. So določene države, ki, recimo, niso članice Organizacije združenih narodov, recimo, država Vatikan je taka, ampak jaz verjamem, da pri primeru slovenskih državljanov ni lojalnost tej državi oziroma lojalnost katerikoli drugi državi nikoli vprašanje, pa če imajo dvojno državljanstvo ali če ga nimajo, če opravljajo kakšno funkcijo ali če je pač ne. To je torej sprejeta univerzalna definicija družine. In za družino se tako označuje oseba ali skupina oseb, ki skrbijo za otroka oziroma otroke. Osnovno v tej družini, v vsaki družini torej, je starševsko razmerje med otrokom in odraslo osebo, ki zanj skrbi. Temelj, bistvo družine ni njena oblika, ne spol, ali spolna usmerjenost staršev, ampak njena vsebina. Odnos zaupanja, skrbi, ki zagotavlja otroku varno in ljubeče okolje za razvoj. Bistvo je kakovost opravljanja starševske vloge. Bistveno je načelo otrokovih koristi. Ne več roditeljska pravica, kot doslej, ker otrok ni lastnina, ni nikogaršnja lastnina, imamo pa nekateri do svojih otrok seveda večje dolžnosti in obveznosti kot drugi. Rešitve v predlaganem Družinskem zakoniku sledijo tej družbeni realnosti. V prvi vrsti in predvsem zaradi otrok in njihovih koristi. Ne na račun ali ob zmanjševanju pravic tradicionalne družine, ampak v priznavanju pravic tudi vsem ostalim, v potrditvi realnosti in soobstoja različnosti v družbi. Ustavno sodišče je v svojem stališču opredelilo, da je spolna usmeritev osebna okoliščina, in da, kot izhaja iz ustave, razlikovanje na podlagi te osebne okoliščine ni dopustno. Samo s tako predlagano pravno ureditvijo lahko v celoti sledimo stališču Ustavnega sodišča, da gre pri življenjski skupnosti dveh oseb istega spola za enake pravne in dejanske podlage skupnosti, kot to velja za zakonsko zvezo urejeno v Zakonu o zakonski zvezi in družinskih razmerjih. Ker razlikovanje upravni ureditvi obeh skupnosti, vključno s pravnimi posledicami teh skupnosti ne temelji na neki stvari niti na osebni razlikovalni okoliščini, temveč na spolni usmerjenosti, kar ugotavlja Ustavno sodišče, zakonik istospolno skupnost v vseh elementih izenačuje z zakonsko zvezo. In Ustavno sodišče je seveda tudi že reklo, da je podobna razmerja dobro urejati z enako zakonodajo. Tudi vse države, ki so v zadnjih letih urejale to področje, so se odločile za tako pot, ker posebna segregacijska zakonodaja zaradi kompleksnosti in medsebojne povezanosti zakonodaje ne omogoča enake in učinkovite ustavno zagotovljene pravne varnosti. S takšno pravno ureditvijo bo omogočeno tudi pravno priznanje posvojitev, s tem pa seveda pravica otrok, ki so že danes izvedene v tujini s strani istospolnih partnerjev, predvsem pa bo omogočila posvojitve umetno spočetih otrok, seveda v tujini, ker pri nas zakonodaja tega ne omogoča, s strani istospolnih partnerk in drugih, približno stotih otrok, ki danes pretežno v lezbičnih družinah v Sloveniji že živijo. Te istospolne družine so torej naravne. So usmerjene v življenje, dvigujejo rodnost. Življenje si pač vedno najde pot in naša naloga ni, da ga pri tem oviramo, ampak da mu pomagamo, da se ne odločimo proti življenju, ampak za življenje. In za to gre. Čeprav predlog zakona tudi istospolnim parom omogoča, da se prijavijo kot možni posvojitelji v primeru tako imenovanih čistih posvojitev, se v Poslanski skupini Zares zavedamo, da bodo glede na družbeno realnost, predvsem pa na globoko ukoreninjene predsodke, ki se kažejo tudi v zagovarjanju domnevno strokovnih, znanstvenih raziskav, tistih, ki jih navajajo, pa redko povedo za kakšno metodo, za kakšno število raziskovancev je šlo: Skratka, malokjer je pravi znanstveni atribut. S tem se seveda nekako želi ponovno, kar je zgodovina že zdavnaj zavrgla, ustvarjati mnenje, da je homoseksualnost, da je istospolnost bolezen, ki se jo da zdraviti, čeprav velja, da raznospolni nismo nič bolj normalni od istospolnih, samo več nas je pač, to pa še ne pomeni, da te različnosti in drugačnosti ne moremo dopuščati. Skratka, zaradi vsega navedenega se v naši poslanski skupini zavedamo, da bodo najbrž minila leta, če ne desetletja, preden bo katero od novoustanovljenih specializiranih družinskih sodišč v konkretnem primeru presodilo, da je za uresničevanje otrokovih koristi najprimernejše okolje istospolna družina. Takšnih posvojitev, ki se jih večina tudi tu prisotne zainteresirane javnosti boji, skratka, ne bo prav kmalu, če sploh kdaj. Kljub temu, da vse relevantne študije kažejo, da razvoj otrok v takšnih družinah v ničemer ni bistveno drugačen kot v tradicionalnih družinah. Ameriška znanstvenika, Judith Stacey in Timonthy J. Biblarz sta letošnjega februarja, pravzaprav prejšnji mesec, objavila študijo 80 raziskav, ki raziskujejo to področje, in nobena relevantna raziskava med temi 80 pravzaprav ne kaže, da je razvoj otrok v istospolnih družinah bistveno drugačen od razvoja otrok v raznospolnih, čeprav se bodo vedno našli tendenciozni kvazi znanstveniki, ki bodo tem dejstvom želeli oporekati. Slovenija je del Evrope. To smo si želeli, to smo si zadali ob svoji osamosvojitvi, ob ustanovitvi države. Na marsikaterem področju, gospodarskem, ekološkem, socialnem, se radi zgledujemo po najbolj razvitih, najuspešnejših državah Evrope in sveta in sam ne vidim nikakršnega razloga, da se tudi na tem področju, področju družinskega zakonika, ne bi postavili ob bok najrazvitejšim evropskim državam, ki so v svoji zakonodaji to družbeno realnost že potrdile. Osnovni cilj zakonika je izboljšanje položaja otrok v družinskih razmerjih, denimo, pred postopkom na sodišču, med samim postopkom in tudi po končanem postopku. Le tako bomo lahko učinkoviteje zagotovili izvajanje načela varovanja koristi otroka, ki je temeljno načelo našega družbenega prava, pa naj si kdorkoli misli, kar že hoče. Zato se uvajata institut otrokovega zagovornika in družinska mediacija. Napredek je tudi delitev pristojnosti med centri za socialno delo, ki jim ostaja strokovno delo, ter sodišči. Tudi centralna evidenca in vodenje postopkov posvojitve sta urejena ustrezneje kot doslej. V Poslanski skupini Zares se zavedamo, da je družina polje zasebnosti, v katerega sme država poseči le v izjemnih in seveda v dobro utemeljenih primerih, z razlogom. Zato smo zadovoljni, da je ministrstvo upoštevalo tudi nekatere naše predloge. 7. člen zakonika, ki določa načela otrokove koristi, je na primer v prvi različici starše, druge osebe in državne organe navajal v istem stavku. Zdaj pa dikcija jasno loči med starši in ostalimi, s ciljem, da se ohranijo primerne razmejitve. Tako imamo starši pri skrbi in odgovornosti za otroke prednost pred drugimi. Starši smo tisti, ki smo v prvi vrsti dolžni skrbeti za korist otroka. Posebno vlogo smo namenili tudi pozitivnemu starševstvu. V ta namen se vzpostavljajo pogoji za delovanje civilne družbe, denimo pri vzgoji staršev za preprečevanje fizičnega nasilja nad otroki. To nasilje v družini sicer kazensko sankcionirata že Kazenski zakonik in Zakon o preprečevanju nasilja v družini, zato tudi Družinski zakonik določa, da starši, kot tudi druge osebe, državni organi in nosilci javnih služb pri zagotavljanju koristi otroka, otroka ne smejo izpostavljati nobeni obliki telesnega kaznovanja ali drugi obliki ponižujočega ravnanja. S temi načeli postavljamo jasno etično normo. Predlog Družinskega zakonika poenostavlja pogoje za sklenitev zakonske zveze, regulira sklepanje predporočnih pogodb in uvaja nekatere novosti, ki bodo družini v 21. stoletju olajšale obstoj. Družinski zakonik je namenjen predvsem nam, ki smo se za družino odločili v tem stoletju in vsem, ki se za to še bodo. Družinski zakonik ne govori o vrednotah preteklosti iz začetka prejšnjega stoletja, 80 let prejšnjega stoletja, tudi 90, če hočete. Govori o vrednotah prihodnosti, v skladu z ustavo varuje starševstvo, očetovstvo, materinstvo in ustvarja pogoje za ustvarjanje družine. Zaradi vsega povedanega bomo v Poslanski skupini Zares Predlog Družinskega zakonika podprli. Želimo pa si, da bi razprava o njem potekala argumentirano, racionalno in brez pritlehnih predsodkov ter nepotrebnega stresa. Prepričani smo, da za Družinski zakonik, kot za Rimskokatoliško cerkev na Slovenskem velja, da se ga ni treba bati.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupin Slovenske ljudske stranke bo predstavil Jakob Presečnik, prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik Državnega zbora. spoštovani ministri, spoštovane kolegice in kolegi. V imenu poslancev Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke naj takoj na začetku povem, da ne bomo podprli sprejetja družinskega zakonika, v kolikor bodo v njem ostale sporne določbe, ki izenačujejo istospolne zveze z zakonsko zvezo moža in žene. Predvsem nasprotujemo 3. členu, ki neutemeljeno izenačuje istospolne zveze z zakonsko zvezo moža in žene, s čimer se posledično omogočajo posvojitve otrok tudi istospolnim partnerjem. Takšne določbe ne sledijo namenu zaščite pravice otrok, ampak se s takšnimi določbami poskuša zgolj uveljaviti umetno pravico istospolnih partnerjev do posvojitve otrok. Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi, v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo pričakovali, da bo Vlada vendarle umaknila iz Družinskega zakonika sporne določbe iz Predloga Družinskega zakonika. Nikakršnega utemeljenega razloga ni, da se s tako sporno spremembo odpirajo v družbi nepotrebne ideološke razprave. Razlogi za takšno radikalno spremembo zakonske zveze v predlogu zakonika niso pravno utemeljeni in posledice na varstvu koristi otroka niso ustrezno raziskane. Zato je smiselna ohranitev obstoječe ureditve zakonske zveze kot skupnosti moža in žene, katere pomen je v vzpostavitvi okolja, medsebojne navezanosti in naklonjenosti med partnerjema in istočasno v zasnovanju potomstva. Sedaj veljavna ureditev zakonske zveze in pravnih razmerij v njej je namreč stvarno utemeljena. Temeljni interes vsake državne in družbene skupnosti, priznamo ali ne, je naravna reprodukcija, ta pa je po naravi stvari mogoča samo med partnerjema različnega spola. Ponovno poudarjam, da bi zakonik v prvi obravnavi z veseljem podprli, če ne bi bilo teh spornih določb, ki nimajo nič skupnega z namenom tega zakonika, namreč zaščito otrok in njihovih pravic. Prepričani smo, da gre v določenih členih predvsem za urejanje pravic enih na račun drugih, v tem primeru na račun otrok. Torej, ni res in ne drži, da je osnovni namen zakonika zaščitita koristi otrok, v tem spornem delu zagotovo ne. Na javni predstavitvi mnenj v pismu ministru in v pismu predsedniku Vlade je Slovenska ljudska stranka pozivala k umiki spornih določb, še do danes pa nismo prejeli nobenega pisnega odgovora. Takšna vsebina predloga novega družinskega zakonika, ki z otrokovimi pravicami nimajo nobene povezave, kot je ta sporni člen, je za Poslansko skupino SLS nesprejemljiva. Neprimerno je sklicevanje predlagatelja zakonika na ustavno odločbo in jo posplošiti na vse spremembe, ki so v Družinskem zakoniku in ki spreminjajo definicijo družine ter na tej podlagi izenačujejo istospolne skupnosti s klasično zakonsko zvezo. In napačno je izenačevanje skupnosti moškega in ženske z istospolno skupnostjo. Res je, da Ustava določa enakopravnost, vendar so enakopravni lahko samo enaki na isti podlagi. Istospolni par po naravi ne more imeti skupnega otroka, zato v tem glede otrok takšna skupnost ne more biti enaka heteroseksualnemu paru, ker je bistvo sklenitve zakonske zveze ustvarjanje družine, to je rojevanje skupnih otrok. Pozitivna zakonodaja bi morala ugled družini utrditi, ne pa s spornimi določbami dodatno razveljaviti inštitut, ki v vsakdanji borbi za preživetje ostaja edina varna točka za vsakega posameznika. Škoda je, da se zaradi takih spornih določb v javnosti ne razpravlja dovolj o strokovnih rešitvah in boljših, hitrejših postopkih urejanju drugih družinskih razmerij, kot je poseg v družino zaradi koristi otroka, ki je vendarle nujen, zaradi predolgih postopkov pa lahko pusti tudi nepopravljive posledice na otrocih. Še posebej podpiramo uvedbo zagovornika otrokovih pravic in prepoved telesnega kaznovanja otrok. Podpiramo novost, to je družinsko mediacijo, ki se lahko opravi pred, med in po koncu sodnega postopka in to glede vseh družinskopravno spornih vprašanj. Mediacijo naj bi izvajali centri za socialno delo in sodišča, lahko pa se dovoljenje podeli tudi drugi fizični ali pravni osebi. Predlagamo, da se glede tega določbe še proučijo in izboljšajo, da se ne bodo postopki podvajali in da ne bodo predolgi. Najbolj verjetno bodo najpogosteje obravnavani spori v zvezi z varstvom in vzgojo otrok ob razvezi zakonske zveze ali po razpadu zunajzakonske skupnosti, ki so za otroke vedno najbolj stresni in trajajo predolgo. Še bolj pomembno pa se nam zdi, da bi bilo svetovanje družini možno, preden pride do takih razmer, da je edini izhod razveza. Pomoč in svetovanje, torej uveden sistem predhodnega svetovanja obstoječim družinam, bi lahko rešilo marsikateri zakon. Stroka pri tem opozarja, da navadno prisilno svetovanje ne prinese rezultatov. Vseeno pa predstavlja možnost, s katero pridejo starši do določenih informacij, ki lahko privedejo k bolj ugodni rešitvi za otroka. Tudi strokovni delavci s področja socialnega varstva pričakujejo boljše rešitve, ki naj bi jih prinesla predlagana delitev pristojnosti za odločanje o ukrepih centrov za socialno delo ter sodišč, ki so namenjeni hitri zaščiti otroka, kadar je otrok tako hudo ogrožen, da je edini izhod, da se ga takoj odvzame staršem. Vse te novosti prinašajo možnost za bolj učinkovito pomoč in zaščito otroka, seveda pod pogojem, da se tudi v praksi dejansko dosledno in strokovno izvaja. Pri tem pa v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ponovno opozarjamo, da pri nas primanjkuje specialnih družinskih sodišč, ker bodo izvedenci, ki jih je trenutno premalo, lahko hitro in strokovno odločali v korist otroka. To je zelo občutljivo področje, saj gre za poseganje v zasebnost, poseganje v družino. Zato pričakujemo, da bo Vlada poskrbela za uvedbo specialnih družinskih sodišč, saj so redna sodišča že sedaj preobremenjena glede na sedanje sodne zaostanke. Brez tega ukrepa še tako lepo zapisane določbe ne bodo uresničene. Spoštovani! V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke menimo, da smo se prav zaradi zaostrene ekonomske situacije znašli tudi v krizi vrednot. Po našem prepričanju je namreč tradicionalna družina še vedno temeljna celica družbe. S sprejetjem novega družinskega zakonika, v katerem sedanja vladna koalicija predlaga možnost, da lahko posvoji otroke tudi istospolni partnerji, pa bi družino in zakonsko zvezo povsem razvrednotili. Vladna koalicija skuša prepričati javnost, da ima podatke o istospolni skupnostih, ki naj bi živeli z otroki, in da zgolj poskuša zakonsko urediti nekaj, kar naj bi že tako ali tako bila praksa v slovenskem družbenem prostoru. Odgovor z Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve na postavljeno poslansko vprašanje poslanskega kolega iz naše poslanske skupine pa je, da s podatki o otrocih v istospolnih skupnostih sploh ne razpolagajo. Edini številčni podatek je, kot pravijo, da je bilo v Sloveniji do januarja letošnjega leta registriranih 30 istospolnih skupnosti. Zato ponovno na tem mestu v Poslanski skupini SLS sprašujemo koalicijo, sprašujemo Vlado, na osnovi katerih podatkov je koalicija prepričana v svoj prav, da želijo brez družbenega konsenza in brez podpore javnosti uzakoniti nekaj, kar nima nobene osnove ne v raziskavah, ne v dejanskih številkah. Ugotavljamo torej, da želi Vlada Republike Slovenije v predlogu družinskega zakonika le urediti pravice istospolnih skupnosti na račun pravic otrok. Če je treba kaj popraviti ali urediti glede razmerij v istospolnih zvezah glede premoženjskopravnih zadev, dedovanja, socialne varnosti in podobno, naj se to uredi, ne more pa biti to razlog za izenačevanje zakonske zveze moža in žene z istospolnimi zvezami in jih ne moremo enačiti s tradicionalno naravno družino. Pravice otrok ne smejo trpeti na račun pravic drugih, v tem primeru istospolnih partnerskih skupnosti, zato ne moremo podpreti zakonika, ki vsebuje take določbe. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke, ki je krščansko ljudska demokratična stranka, bomo brezpogojno podpirali zakonsko zvezo, družino in njeno pozitivno diskriminacijo, saj je to temeljna družbena skupina, v kateri otroci najbolj naravno pridobijo življenjsko pomembne vrednote, izkušnje in znanja. Družina, ki otroku nudi moško in žensko vzgojno dimenzijo, je nenadomestljiva, vsaka druga možnost pa v neenakopraven položaj postavi predvsem otroka. Kot sem uvodoma že poudaril, Predloga družinskega zakonika v prvi obravnavi v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ne bomo podprli. Nadaljnja podpora pa bo odvisna od sprejema oziroma nesprejema ustreznih dopolnil oziroma amandmajev. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev bo predstavil Franc Jurša.
Gospod predsednik, hvala za besedo. Lep pozdrav ministrici in ministroma ter kolegicam in kolegom! Reforma družinskega prava, ki se je v snovanju besedila družinskega zakonika dogajala postopno in zgolj parcialno, je nastala kot posledica potreb po prilagoditvi pravne ureditve družinskega področja sodobnim in realnim družinskim razmeram. Tako naj bi nova družinska ustava nadomestila 35 let staro družinsko zakonodajo, ki je vsekakor potrebna korenitih sprememb. Le-te narekujejo ne samo potreba po formalnopravnih prilagoditvah moderni družbi, pač pa tudi prakse domačih in evropskih sodišč in zlasti tudi Ustavnega sodišča Republike Slovenije, v delu katere je urejanje položaja istospolnih partnerskih skupnosti. Družinski zakonik je kot celoten predlog glede na veljavni Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih precej moderniziran, pripravljen na podlagi prakse sodišč in centrov za socialno delo, spoznanj in teorije in seveda prevzema današnjo dejansko prakso ter problematiko zakonskega in družinskega življenja kot takega. Celoviteje in primerneje je treba urediti celotno družinsko pravo predvsem z vidika interesov in koristi otrok, kar pomeni, da je treba okrepiti vliv države na odnose znotraj družine, predvsem v smislu intervencije v te odnose zaradi zaščite otrokovih koristi. Družinski zakonik naj bi zator izboljšal položaj otroka v družinskih razmerjih, obenem pa bi naj pristojne službe prisilil v hitrejše reševanje zadev na družinskem področju ter v okrepitev strokovne in svetovalne vloge centrov za socialno delo. Potrebe po slednjem so pokazali tudi tragični dogodki, ki so se odvijali pred nekaj meseci, katerih rezultat je bil, žal, smrt otroka oziroma otrok, ko na pristojnem centru za socialno delo niso imeli niti dovolj informacij in tudi ne pristojnosti ter potrebnega znanja za odstranitev otrok iz nevarnega okolja. Otroci kot posebna ranljiva skupina, odvisna od odraslih, ki nimajo posebne politične moči, nimajo volilne pravice in možnosti lobiranja, imajo pa omejen pristop do pritožbenih mehanizmov, nujno potrebujejo svojega zagovornika, čigar delo trenutno precej pomanjkljivo opravlja varuh človekovih pravic, ki ima prevelik obseg dela. Slovenija z družinskim zakonikom končno uvaja institut zagovornika otrok, ki ga otroci nujno potrebujejo, kar v Poslanski skupini DeSUS še posebej pozdravljamo. Predlog prinaša tudi širši pojem družine. To pomeni, da družino ustvarja otrok, tudi če živi samo z enim staršem. Družina torej ni več samo skupnost otroka z obema staršema, temveč tudi skupnost z enim roditeljem. Za družino se lahko štejejo tudi skupnosti, v katerih otrok živi s kom, ki ni njegov roditelj ali posvojitelj, pod pogojem, da bi bil ta odnos dolgotrajen ter da bi bila skupnost praviloma blizu družinski skupnosti staršev in otrok. Država bo imela večjo možnost posega v družinske odnose. Prepoveduje se telesno kaznovanje otrok in, kot že rečeno, uvaja se institut zagovornika otroka. Predlog zakona prinaša tudi nujne ukrepe, začasne ukrepe in ukrepe trajnejšega značaja. Med nujne ukrepe spada tudi odvzem otroka, kadar je ta hudo ogrožen. Za izvedbo tega nujnega ukrepa pa bo treba čakati odredbe sodišča. Ukrepi za varstvo in zaščito otrok se s centrov za socialno delo prenašajo na okrožna sodišča. Centri za socialno delo pa bodo imeli svojo primarno vlogo, ki bo usmerjena v družinsko svetovanje in mediacije. Novosti glede zakonskih in zunajzakonskih skupnosti so poleg drugih sprememb predvidene tudi glede sklepanja zakonske zveze, saj bo mogoče poroko skleniti le pred matičarjem in brez prič. Predlog prinaša tudi možnost ponovitve slovesnosti ob jubileju in še zelo pomembna novost, to je možnost ureditve vsebine premoženja in premoženjske ureditve. Z ženitno pogodbo. Sicer pa je, kot navajajo predlagatelji, osnovni cilj izboljšanje položaja otrok v družinskih razmerjih predvsem pred, med in po postopkih pred sodiščem. S tem se bo odločanje o ukrepih za varstvo v korist otroka skoraj v celoti preneslo s centrov za socialno delo na okrožna sodišča. Zelo pomemben cilj je tudi hitrejše reševanje zadev na družinskem področju. To je izjemno pomembno, kadar gre za odločanje o ukrepih za varstvo v korist otroka, saj lahko predolgi postopki otroku povzročajo nepopravljivo škodo v otrokovem razvoju. Ena izmed pomembnejših novosti, ki jih prinaša predlog zakona je, da je prvič v Republiki Sloveniji prepoveduje telesno kaznovanje otrok, ki zavezuje tako starše kot drugi druge osebe, državne organe in nosilce javnih služb. Na tej točki pa je očitno največja pomanjkljivost predlog zakona, da ne predvideva sankcioniranja telesnega kaznovanja otrok. Kot odraz moderne družbe lahko označimo tudi novost pri urejanju medsebojnih premoženjskih razmerij med parterji, in sicer možnost pogodbenega urejanja medsebojnega premoženjskega razmerja v obliki ženitnih ponudb. Seveda se nam po pregledu porajajo tudi nekatera vprašanja, na katera pa upamo, da bomo dobili odgovor v samem zakonodajnem postopku. Na koncu naj še povem, kako bomo v poslanski skupini glasovali. Naše glasovanje ne bo enotno, glasovali bomo po svojem prepričanju, večina mojih kolegov pa bo podprla Predlog družinskega zakonika. Hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Zmago Jelinčič Plemeniti.
Lep dober dan vsem skupaj! Danes imamo pred sabo zakon, ki bi bil lahko zelo dober, pa vendar ima eno veliko napako - zlorabo teh pozitivnih rešitev za to, da bi se v ta zakon vsilile posvojitve otrok istospolnim partnerjem. Jaz ne bom govoril o teh zadevah, ki so dobre rešitve. Te dobro rešitve so dobre same po sebi. Govoril bom o zlorabi, o ogabni zlorabi koalicijskih strank, ki poskušajo svoje izvitoperjene spolne zadeve vtakniti v ta zakon [[...]]
Želim vas vnaprej opozoriti, da umirite svoje besede, da ne žalite kolegov poslank in poslancev in da se pravzaprav dostojno obnašate v Državnem zboru! Prosim, vračam vam besedo.
Gospod predsednik, nikogar ne žalim, govorim resnico!! Jaz mislim, da slovenska javnost ve, kaj je resnica, čeprav jo poskušate tukaj v Državnem zboru preko terorizma koalicijskih strank izničiti, prepovedati, da bi povedali, kaj ljudje mislijo, kaj hočejo! Gospod predsednik! Verjetno veste, da Evropska konvencija o posvojitvah otrok ne dovoljuje posvojitve istospolnim partnerjem! Res je, da Republika Slovenija te konvencije ni podpisala, navkljub temu da je to Evropska konvencija. Vi preferirate svoje želje tudi nad Evropo, kadar vam to "paše". Pripravljeni ste enostavno zatajiti pravice otrok in dovoliti nekaterim izbrancem, da si bodo dovoljevali, kar si lahko dovoljujejo. Pa naj povem en primer. Poglejte, recimo, pride Janezek domov in reče: "Mamica daj, lepo te prosim, daj mi eno novo majčko, sem si jo umazal." Pa reče mamica: "Pa jaz nisem tvoja mamica." Pa reče Janezek čez nekaj časa: "Pa mamica, daj mi nekaj za jesti, ker sem tako lačen." Pa reče mamica: "Veš, jaz nisem tvoja mamica." Pa reče Janezek: "Mamica, tako mi je hudo, daj se malo stisni k meni." Pa reče mamica: "Ja, jaz nisem tvoja mamica." Pa reče Janezek: "Ja, kako naj pa ti potem rečem?" Pa reče mamica: "Reči mi tako kot vsi drugi, stric Tone." Ali bi to radi?! Ali je to tisto, k čemur težite?! Predstavljajte si ob teh posvojitvah dva stara homoseksualca, ki si nabavita enega majhnega fantka in se potem skupaj kopajo v banji. Krasno!! Krasno!! [[...]] [[Izklop mikrofona.]] [[...]]
Gospod Jelinčič [[...]]
[[...]] [[Mikrofon ni vključen.]] [[...]]Ali vas ni sram gospod predsednik [[...]]
Odvzel sem vam besedo in vas ponovno opozarjam, da ostanete v mejah dostojnosti. Nasprotovanje zakoniku, posameznim določbam, se da izreči na dosti bolj kultiviran način. Prosim, da se ravnate po tradiciji v tem parlamentu in da se držite nekih minimalnih etičnih standardov govorjene besede. Vračam vam besedo in izrekam prvi opomin.
Ja, kar opominjate me, saj opominjali boste še marsikoga. Samo na koncu, upam, da boste na volitvah dobili svojo porcijo. Jaz imam dve majhni punčki in vem, kaj govorim. Vem, kaj govorim. Ne, gospod Rožle, ne gospod Rožle, jaz nisem istospolni [[...]] [[izklop mikrofona.]] [[...]]
Gospod Jelinčič, gospoda Rožeja ste imenovali Rožle. To je skrajno nedostojno in omalovažujoče, poniževalno, torej naslavljanje vašega kolega in mojega kolega poslanca gospoda Rožeja. Pričakujem, da boste vzdržali nek normalni etični standard ravnanja in odnosov do svojih kolegov in kolegic, četudi se ne strinjate z njimi. Dajem vam drugi opomin.
Gospod predsednik, če bi poznali slovensko literaturo bi vedeli, da je Rožle v Kekcu zelo pozitivna oseba. Bi bilo lepo, če si preberete to zgodbo Vandota, bi bilo zelo zanimivo. Ali smem nadaljevati?
Prosim, gospod Jelinčič.
Hvala lepa. Veste, gospod predsednik, bi bilo lepo, če bi opozorili tudi vaše kolege, tiste, ki se tako zavzemajo za istospolne partnerje, da bi bili malo tiho v Državnem zboru. Jaz bom apeliral tukaj na stranko, v kateri sodim, da je še nekaj zdravega duha, to so Socialni demokrati, ki mislim, da navkljub vsemu razmišljajo drugače, da so pripravljeni varovati otroke pred zlorabami, kajti jaz sem prepričan, da je namen teh posvojitev otrok s strani istospolnih partnerjev seksualna zloraba. Danes imamo v Sloveniji hude probleme s spolnimi sprevrženostmi v zvezi z bulmastifi. Ali naj pričakujemo, da bo naslednjič ista koalicija predlagala, da se uzakoni pedofilija? Ali lahko pričakujemo, da bo koalicija [[...]] [[izklop mikrofona.]] [[...]]
Gospod Jelinčič, vzel sem vam besedo. Gospod Jelinčič, prosim vas, da ostane v mejah dostojnosti in v mejah členov in razprave o členih, ki ga določa Predlog družinskega zakonika. Prosim vas, da ne greste iz teh okvirjev, da držite debato, ki je bila vse do vašega nastopa dosti kultivirana, prepričljiva in je omogočila tako poslankam in poslancem kot drugim, da se o teh stvareh opredeljujejo in izrekajo. Prosim, da ne greste proti tej opredelitvi v Državnem zboru.
Razlika med člani Slovenske nacionalne stranke in ostalimi poslanskimi kolegi in strankami je v tem, da naša stranka pove tisto, kar mislijo ljudje in kakor čutijo ljudje. Mi nismo politikanti ali pa tisti, ki bi za svoje koristi spreminjali zakonodajo, da bi jim to ugajalo. V naši stranki tega ne boste doživeli. In če tega ne smem povedati, samo dokazujete, gospod predsednik, kakšno demokracijo v Slovenijo imamo. Nikakršne demokracije. Imamo totalno zblojeno državo, ki dovoljuje nekaterim iz določenih političnih vrhušk in političnih krogov čisto vse, popolnoma vse, tudi to, da prilagajajo zakone sebi pisane na kožo. Mislim, da je to zločin nad otroki, kar se greste tukaj. In da bi izpeljali to svojo varianto skozi zakonodajni, ste pripravljeni vse ostalo krasno urediti, da ljudje ne bi rekli, ja, poglej, saj je bil dober zakon, samo tisto malo je bilo narobe. Ampak ravno tisto malo je prevladujoče. To je tisto, kar je najbolj narobe. Tisti, ki imamo otroke, se tega bojimo, ker razmišljamo tudi naprej. Tisti, ki imajo že z lastnimi otroki drugačne variante in drugačne razmisleke, bodo to zagovarjali. Jaz upam, da ta zakon ne bo šel skozi, če bo imel še vedno notri ta postulat posvojitve, ki jo bodo izvajali istospolni. Oprostite, ampak tega Evropa ne priznava. Slovenija se je že pokazala, kakšni smo. Na žalost, če smem, gospod predsednik, bom povedal dogodivščino izpred nekaj dni, ko sem bil v Avstriji, v Gradcu, pri nekem znancu in mi je rekel, ker sem mu pred časom govoril, kaj se dogaja z njihovim Fritzlom, mi je rekel: Doch, Doch, wir haben, aber Sie haben Hundfickers. Mene je pretreslo do konca, kajti to je mnenje, ki ga ima Evropa o Sloveniji. Prekleto žalostno. In kdo je kriv? Zagotovo ne opozicija ali še toliko manj Slovenska nacionalna stranka. Če ne verjamete, vam lahko tega gospoda pripeljem sem. Zadeve so grozljive. In s to grozljivostjo nameravate nadaljevati v tem zakonu. Ne vem, kaj bodo ljudje rekli na to. In kot slišim, že lobirate na Ustavnem sodišču, da bi Ustavno sodišče vnaprej pripravilo prepoved referenduma o tej izvitopirjenosti v tem zakonu. Kot sem izvedel, določena gospoda iz koalicijskih strank - ne vsi, moram reči, da ne vsi, ampak določena gospoda iz koalicijskih strank že teka po Ustavnem sodišču in prepričuje ter do neke mere celo izsiljuje, da ta zadeva mora biti potrjena in referenduma naj ne bi smeli izvesti. Krasno! Vse imate pod kontrolo. Še Ustavno sodišče. Zakone sprejemate, kot vam "paše". Grozljivo! Grozljivo! Saj bi lahko še kaj povedal, pa resnica v Državnem zboru ni dobrodošla. Vedno se iščejo besede, ki govorijo o sovražnem govoru, o ne vem čem vse, ampak sovražni govor je nekaj zavržnega, spolno občevanje s psi je nekaj običajnega [[...]]
Gospod Jelinčič, prosim vas!
[[...]]in podobne zadeve. [[Izklop mikrofona.]]
Presegli ste meje dopustnega. Način, na katerega govorite v Državnem zboru, je skrajno žaljiv. In moram iskreno reči, odvzel bi vam besedo, če bi koalicija imela v tem trenutku večino, da bi lahko o tem tudi glasovali, če bi prišlo do ugovora. Žal je nimamo, zato vam moram dopustiti besedo. To je to, povem po pravici in po resnici. Gospod Jelinčič, prosim, da nadaljujete, ampak v tonu, ki omogoča normalno razpravo.
Gospod predsednik, zopet dokazujete, da z močjo, s silo poskušate zatreti misel, razmišljanje, tisto razmišljanje, ki ga ima 90% slovenskih prebivalcev. [[Oglašanje v dvorani.]] Tudi to je res, mogoče celo 95%! Hvala lepa za popravek. Žalostno je, da na ta način izsiljujete in ne dovoljujete debate. Vedno sem mislil, da je parlament tisto mesto, kjer si lahko povemo vse, kajti iz parlamenta naj bi izraslo najboljše. Ampak kot kaže, raste vse kaj drugega, v glavnem plevel, ki ne rodi pravega plodu.
Hvala lepa. Parlament je mesto, kjer si lahko povemo vse, vendar ob spoštovanju drugih ljudi, ki imajo različno mnenje. Proceduralni predlog, gospod Prijatelj.
Spoštovani predsednik Državnega zbora, kako vi vodite to sejo, je vaša stvar. Vendar pa ne bomo dopuščali, da posegate v naš čas, zato bi vas prosil, da nam tisto, kar ste nam odvzeli s svojimi govori, dodelite nazaj, kajti govorili ste skoraj več kot naš predsednik. Hvala lepa.
Vsekakor smo mikrofon ustavili, ko smo govorili. Prosim, da poskušate nadomestiti čas, ki mu je bil odvzet - dve minuti.
Ne, ne, boste pogledali, koliko ste mu odvzeli. Nič dve minuti! Kar poglejte!
Moja odločitev je 2 minuti. Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo prestavil Ljubo Germič. Hvala lepa.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani gospod minister, predstavniki Vlade, ministrica in minister, spoštovane kolegice in kolegi! Vlada je v parlamentarno proceduro vložila Predlog novega družinskega zakona, ki bo sistemsko uredil celotno področje družinskega prava. Še veljavni zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerij iz leta 1976 več ne ustreza spremembam v družbi. Pred nami je obsežen, moderen zakon, ki pritiče moderni družbi, kakršna želimo biti. Govorimo o zakonu kot odzivu na razmere v družbi in primernem času, v katerem živimo, z vključenimi sodobnimi civilizacijskimi normami. V zadnjih 35 letih so se tudi pri nas pojavile različne oblike družinskega življenja. Tako smo ob tradicionalnih družinah dobili tudi veliko netipičnih družin. Tako v Sloveniji trenutno živi dobrih 75% otrok v družini z obema staršema, okoli 25% otrok pa samo z enim staršem. To je realnost. Nimamo pa statističnih podatkov, koliko otrok pri nas živi v istospolnih družinah. Po nekaterih ocenah naj bi bilo teh otrok trenutno okoli 100. Poleg tega je po podatkih iz leta 2007 dobrih 50% vseh otrok rojenih zunaj zakonskih zvez. Žal prejšnja vlada ni želela sistemsko urediti vprašanja različnih oblik življenjskih skupnosti, zato je bil ob veljavnem zakonu o zakonski zvezi in družinskih razmerjih v letu 2005 kljub opozorilom o določenih neustavnih rešitvah sprejet še zakon o registraciji istospolnih partnerskih skupnosti. Iz tistega obdobja je znana izjava takratnega ministra za delo, družino, socialne zadeve in invalide, gospoda Drobniča, da istospolna partnerstva niso vprašanje njegovega ministrstva, pač pa ministrstva za zdravje. Od sprejema tistega zakona do danes je minilo pet let. Opravili smo široko razpravo o vsebinah, ki jih prinaša družinski zakonik. Ampak v Poslanskem klubu LDS izražamo razočaranje o nivoju te razprave, ki velikokrat presega ne samo nestrpen govor, ampak posega v vsebine sovražnega govora, ki različnost obravnava diskriminatorno, kljub temu da nam ustava jasno govori, da ni dovoljeno kršenje človekovih pravic in temeljnih svoboščin na podlagi katerekoli osebne značilnosti. Tako je Ustavno sodišče leta 2009 zagotovilo neskladnost 22. člena predhodno navedenega zakona z Ustavo. V odločbi je ustavno sodišče zapisalo, da je pravna ureditev registrirane istospolne partnerske zveze podobna zakonski zvezi, razlikovanje v pravnih posledicah, npr. glede dedovanja, pa ne temelji na neki stvarni, neosebni razlikovalni okoliščini, temveč na spolni usmerjenosti, kar pa pomeni diskriminacijo. Predlog družinskega zakonika to neustavnost sedaj ureja na sistemski ravni. Bistvena točka družinskega zakonika je namenjena otroku in zagotavljanju njegovih koristi. To je po našem mnenju najpomembnejši del zakonika. Vsi postopki posredovanja in reševanja na centrih za socialno delo in na sodiščih morajo biti izvedeni hitro, v luči otrokovih koristi, da otroka čim prej umaknemo iz postopkov in mu omogočimo normalno življenje. Že nekaj časa se namreč v javnosti vrstijo kritike na račun dolgotrajnih postopkov v primeru razvez in določitve skrbi za otroke, zato v Liberalni demokraciji Slovenije podpiramo jasno ločitev med delom sodišč in centrov za socialno delo, ki bodo imeli okrepljeno svetovalno in strokovno vlogo. Medtem pa bodo okrožna sodišča odločala o ukrepih za varstvo koristi otrok, o rejništvu, posvojitvah, odvzemu otrok iz družine, skrbništvu itd. Pozdravljamo uvedbodežurnih sodišč, ki bodo pripomogla k hitrosti postopkov. Končno bomo postavili zagovornika otrokovih pravic, opozorila o tem so se pojavljala že večkrat v poročilih varuha človekovih pravic. Izpolnjujemo tudi obvezo, dano z ratifikacijo mednarodnih dokumentov, v zakoniku je jasno zapisana prepoved kaznovanja otrok, kot to določa 19. člen Konvencije o pravicah otrok. Predlog zakonika na novo ureja zakonsko zvezo in razmerja med zakoncema ter zunajzakonsko skupnost. Ureja tudi razmerja med starši in otrokom, določa oblike pomoči države pri težavah partnerskega in družinskega življenja, rejništvo in skrbništvo za otroke in druge osebe, ki potrebujejo posebno varstvo. V Liberalni demokraciji Slovenije se strinjamo z novo definicijo pojmov v družinskem zakoniku ter predlaganimi rešitvami, kajti premislek, na katerem temeljijo rešitve zakona, so skrb za otroka in njegova korist, spoštovanje pravne države in varovanje temeljnih človekovih pravic. Predvsem pa ima predlagani družinski zakon eno osnovno načelo, in to je varovanje otrokove koristi. Vse druge rešitve so temu podrejene. Tudi pri posvojitvah gre za pravice otrok in iskanje najbolj optimalne rešitve zanje. V primeru posvojitev se pojavljajo zlonamerne interpretacije določb glede posvojitev s strani istospolnih parov. Ti pari bodo v enakem položaju kot ostali prosilci, kar pomeni, da bodo podvrženi enaki strogi obravnavi in končni odločitvi sodišča. Predvsem pa naj poudarimo, da gre pri posvojitvah vedno za iskanje primernih staršev za otroka in ne obratno. Ker je otrokova korist najpomembnejša in družina zasluži posebno skrb države, novi zakon uvaja spremenjen pojem družine. Družino ustvarja otrok - če ni otroka ni družine. Družina torej pomeni "skupnost otroka s staršema ali otroka z enim roditeljem ali posvojiteljem oziroma eno odraslo osebo, ki zanj skrbi, in ki ima do otroka po zakonu pravice in obveznosti." To je v skladu z družbeno realnostjo in končno tudi formalno priznavamo enostarševske družine. V skladu z ustavno odločbo je redefiniran pojem zakonske zveze. Zakonska zveza je določena kot skupnost dveh oseb istega spola ali različnega spola. S to izenačitvijo presegamo diskriminacijo istospolnih partnerjev, ki živijo med nami, niso pa jim bile priznane enake pravice in odgovornosti kot ostalim parom. Izenačene so tudi zunajzakonske skupnosti. V Sloveniji se že več kot polovica otrok rodi v zunajzakonskih skupnostih, zato je po našem mnenju izjemno pomembna rešitev v zakoniku, ki pravi, da "v primeru, ko se v zunajzakonski skupnosti rodi otrok oziroma je posvojen vanjo, tej skupnosti ni treba dokazovati, da je obstajala dalj časa. Prepričani smo, da bo na dober odmev v javnosti naletela rešitev v zakonu, da se sklenitev zakonske zveze po novem lahko opravi manj formalno - brez prič, izven uradnih prostorov in podobno - in možnost podpisovanja ženitnih pogodb. Na novo se uvaja družinska mediacija, kar v LDS-u pozdravljamo, saj je dobro, če se čim več sporov reši mimo sodišč. Ti postopki bodo uporabnikom prijaznejši, cenejši in bolj osebno prilagojeni. Naj se zdaj dotaknem še dela zakonika, ki je v javnosti sprožil tako burne reakcije ter različna mnenja. V tem trenutku živi v Sloveniji okoli 100 otrok v istospolnih družinah. V glavnem gre za lezbične skupnosti. Ti otroci so diskriminirani v primerjavi z ostalimi otroki. Niso izenačeni z ostalimi otroki, ker skupnosti, v katerih živijo, nismo priznali kot enakopravnih, v primerjavi z drugimi oblikami družinskih skupnosti. Posebej poudarjamo, da ta zakon ničesar ne odvzema tradicionalnim - klasičnim družinam, ampak le izenačuje in priznava enake pravice vsem vrstam družin v tej državi. Zaradi predsodkov, ki jih določen del javnosti ima, stereotipov, ki se napajajo iz lažnih ali prikrojenih raziskav, nepoznavanja drugačnih oblik skupnosti ali nevednosti, so ti otroci kaznovani zaradi spolne usmerjenosti svojih staršev. V naši poslanski skupini menimo, da je to nedopustno, saj je s stališča otrokovih pravic takšno ravnanje diskriminatorno. Ker v LDS spoštujemo enakopravnost, enakost in strpnost, menimo, da je treba enotno urediti pravice otrok, vključno z možnostjo posvojitve otrok istospolnim življenjskim skupnostim. Pri tem poudarjamo, da govorimo o realnih in ne o nekih hipotetičnih otrocih. Gre za otroke, ki so biološki otroci enega od partnerjev, ali gre za posvojitve opravljene, v tujini, ali so bile oploditve opravljene v tujini, kjer je to dovoljeno. Ker teh otrok nebiološki starš ne more posvojiti, je tem otrokom krateno mnogo pravic. Če naštejem le nekatere: drugi starš, torej nebiološki, ne more koristiti bolniškega dopusta za nego otroka, ne morejo biti po drugem staršu zdravstveno zavarovani, kopica težav se pojavi v šoli, pa seveda do tega, da ta otrok ne more dedovati po partnerju svojega starša in drugo. Mislim, da ni nikogar, ki bi želel kateremukoli od otrok kratiti te pravice. V LDS-u ne moremo razumeti trditve, da se branijo pravice otrok in temeljne družinske vrednote s tem, da se nasprotuje posvojitvam istospolnih parov. S tem ne bo ogrožena nobena pravica ali vrednota tradicionalnih družin. Na slabšem so in bodo še naprej samo otroci v istospolnih skupnostih. V LDS ne podpiramo ureditve družinskega prava v različnih zakonih, saj to govori samo po sebi o razlikovanju. To razlikovanje pa postane še bolj očitno, če je povezano z opozorili o stigmatizaciji in diskriminaciji otrok v istospolnih skupnostih. Po našem mnenju je ravno enotna ureditev vseh vprašanj in vseh oblik družin na enem mestu, s čimer se določa tudi enotna družinska politika države, namenjena prizadevanjem proti stigmatizaciji. Ne moremo si zatiskati oči, da se stigmatizacija ne dogaja in da se ne bo dogajala tudi še v prihodnje. Otroci so stigmatizirani že danes. Temu smo lahko priča, če v realnosti gledamo z odprtimi očmi. Otroci zaradi različnih okoliščin, ali prihajajo iz revne ali enostarševske družine ali so veliki, manjši ali kakorkoli z drugačnimi značilnostmi, so lahko predmet določenih stigmatizacij. Stigmatizacije vseh vrst so odraz dejanj in razmišljanj odraslih in ne otrok. Vse relevante raziskave govorijo o tem, da otroci iz istospolnih družin nimajo nič več težav kot njihovi vrstniki v tradicionalnih družinah. Prav tako ne obstajajo nobene razlike v razvojni in izobraževalni vlogi staršev v istospolnih in različno spolnih družinah. Trditev, da morata biti v družini oče in mama, ne zdržijo resne presoje, saj v tem trenutku v Sloveniji živi četrtina otrok v enostarševskih družinah. Torej se samo po sebi postavlja vprašanje: Kaj bomo storiti z otroki, ki že živijo brez enega od staršev? Jim bomo odvzeli oziroma prikrajšali za določene pravice? Mislim, da o tem ne razmišlja nihče. Če citiram Borisa Vezjaka iz njegovega članka v časopisu, v katerem se spopada s sedmimi predsodki glede posvojitev v istospolne družine. Pravi nekako tako: "Bodimo previdni, ko trdimo, da je vzgoja otrok v istospolnih družinah nemoralna, saj je na primer za vernike, recimo, vzgoja otrok v ateističnem duhu nemoralna. Nekateri verjamejo, da je pijančevanje in igranje na srečo nemoralno. In še bi lahko naštevali različne primere. Predsodki in stereotipi nas ne smejo voditi pri odločanju o pravicah otrok in pravicah manjšin, pred tem, da pravice dane, njim nikogar ne ogrožajo in ne zmanjšujejo pravic kogarkoli drugega." Nekatere današnje samoumevne pravice še v bližnji zgodovini niso bile priznane. Naj vas spomnim, da so ženske v tej državi dobile volilno pravico zelo pozno v prejšnjem stoletju, vendar pa danes prav gotovo ni nikogar, ki bi podelitev te pravice ocenjeval kot napačno odločitev v preteklosti. Norme v neki družbi namreč niso postavljene za vedno. Spreminjati se morajo v skladu s civilizacijskim napredkom. V LDS menimo, da je končno čas, da v Sloveniji odpravimo diskriminacijo istospolnih skupnosti. Državljani imamo pravico zahtevati od svoje države, da so zakoni, norme pravične in enake za vse državljane. V LDS verjamemo, da so za otroke najpomembnejši odnosi v družini, kjer mu vsi družinski člani izkazujejo spoštovanje, naklonjenost, zaupanje in ljubezen, ne pa oblika družine. Kvalitetni odnosi v družini, ki so najbolj pomembni za zdrav razvoj otroka, pa niso omejeni na tradicionalne družine. Razporejeni so enakomerno po vseh družinah, kot tudi družinsko nasilje in težave. In s tem se lahko v realnosti srečujemo pravzaprav vsak dan. Liberalna demokracija Slovenije družinski zakonik podpira, saj gre za modern zakon, ki enotno ureja vsa razmerja v družini: med partnerji in do otrok, upošteva človekove pravice ter preprečuje diskriminacijo določenih družbenih skupin in njihovih otrok. Zavedamo se, da je del javnosti razburjen, vendar smo prepričani, da ni razlogov za skrb. S sprejetjem družinskega zakonika bodo vsi otroci varnejši in bolje preskrbljeni, ravno tako pa bo z zakonikom pridobila tudi družina. Hvala lepa.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Besedo ima mag. Majda Potrata.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani predstavniki Vlade, poslanke in poslanci! Razprava o družinskem zakoniku ne pada v prazen prostor. Dobro se je organizirala tista civilna družba, ki zagovarja en vidik obravnave družinskega zakonika in ki utemeljuje svoje stališče na večkrat ponovljeni tezi, da ima otrok pravico do očeta in matere. Jaz pa se pridružujem tistim, ki se oglašajo za vse družine, za pravice vseh otrok in za človekove pravice. Žal mi je, da nisem utegnila odgovoriti na številna elektronska sporočila vseh tistih, ki me hočejo prepričati, kako je družinski zakonik primer zakona, ki ne uveljavlja temeljnega cilja in načela, to je pravic vseh otrok. Jaz pa sem prepričana ravno o tem, da postavlja družinski zakonit interes otrok v središče. Zdi se mi prav in dobro, da je na enem mestu urejeno razmerje med otrokom in odraslo osebo, med otrokom kateregakoli spola in odraslo osebo kateregakoli spola, med otrokom, med različnimi števili otrok in med odraslimi osebami. Zato menim, da je odveč skrb o protiustavnosti nekaterih določb družinskega zakonika, ki definira družino drugače, kot je bila definirana družina do sedaj, in ki pri definiciji družine izhaja iz stališča organizacije Združenih narodov, iz sredine 90. let, ki družino definira ravno kot skupnost otroka in odrasle osebe oziroma otrok in odraslih oseb. In zakaj tako mislim? Če dodam definiciji družine še novo definicijo zakonske zveze in se sklicujem na 53. člen Ustave, potem sledimo temu 53. členu in poglejmo, kaj pravi. Zakonska zveza temelji na enakopravnosti zakoncev, sklene se pred pristojnim državnim organom. To je zdaj v družinskem zakoniku urejeno. Na enakopravnost vsi pristajamo, o spolu ni govora. Zakonska zveza, v drugem odstavku, in pravna razmerja v njej, v družini in v zunajzakonski skupnosti ureja zakon. In prav to je namen družinskega zakonika, urediti ta razmerja znotraj zakonske skupnosti in urediti razmerja v družini tako med zakoncema kot med starši in med otroki. In zame najpomembnejši je tretji odstavek, in ne vem, zakaj se nekaterim zdi tako zelo problematičen, ampak ga je treba natančno brati in z ločili. Država varuje družino, materinstvo, očetovstvo, otroke in mladino ter ustvarja za to varstvo potrebne razmere. In prepričana sem, da družinski zakonik ustvarja ravno take razmere, s katerimi so zavarovane koristi otrok, kadar se v skupnosti, ki je zasebne narave, pojavljajo pojavi, na katere je treba reagirati, ker so kršene otrokove koristi. In kot si zastavljam vprašanje, ali je zdajšnja ureditev taka, da bi bile res varovane koristi vseh otrok, ugotavljam, da to ni res. Lahko se delamo še slepe in gluhe in rečemo, da ni nobenega znanstvenega podatka o tem ali statistično veljavnega podatka o tem, koliko otrok v istospolnih družinah ali zvezah že živi, pa nimajo uveljavljenih vseh pravic. Kako so varovane koristi, če ne more drugi iz zveze, ki ni biološki oče ali mati, ker gre tudi za rekonstruirane zveze, če ne more koristiti bolniškega dopusta za nego otroka, če ne more izkoristiti starševskega dopusta, koristiti pravice do dela s krajšim delovnim časom, pravice do plačila prispevkov zaradi dela s krajšim delovnim časom pa ne bom vseh teh pravic še naštevala - če otrok nima možnosti dedovanja po umrlem partnerju, če otrok nima pravice do družinske pokojnine po umrlem partnerju, če ne more uveljavljati pravice do preživljanja, če ne more uveljavljati pravice do stikov, če se ne more otrok zavarovati po partnerju, če se ne morejo opravljati kakršnakoli opravila v razmerju do otroka, pa če je tudi to trenutek, ko pride partner po otroka v vrtec ali v šolo. To so vse samo nekatere stvari, na katere je treba opozoriti tiste, ki trdijo, da niso koristi otroka postavljene v središče, ker hočemo odpraviti ravno take anomalije, ki tega ne omogočajo urejati. Seveda se je zdaj mogoče sklicevati tudi na različne raziskave in na različne primerjave, ki so pa časovno izpred leta 1995. Kolega Germič je v mnenju poslanske skupine opozoril, da človekove pravice niso od vekomaj in da niso za vedno, ampak so modernejša pridobitev in da se je za njihovo uveljavitev treba vedno znova prizadevati. Zato mislim, da je na nas, na odgovorni politiki, da zaščiti pravice manjšine in jih ne pusti teptati zato, ker se večina, po meni nerazumljivih poteh, čuti ogroženo. Jaz ne vem, koga in kaj ogroža družinski zakonik, če hoče uveljaviti koristi otrok in če hoče priznati, pravno priznati različne oblike družin, ki že obstajajo. Mar ni najbolj pomembno to, da se otroci v okolju, v katerem živijo, v družini, v kateri živijo, čutijo varne in sprejete? To pa ni nujno vedno zvezano z biološkim starševstvom, ampak je lahko zvezano tudi s socialnim starševstvom. Zato bom podprla družinski zakonik, ker hočem povedati, da priznavam pravice vsem družinam, da se mi zdi zelo pomembno in nujno zagotoviti pravice za vse otroke in da s tem pravzaprav uresničujemo tudi svoje poslanstvo za človekove pravice. Hvala
Hvala lepa. K besedi se je javil dr. Ivan Svetlik, minister za delo, družino in socialne zadeve.
Spoštovane poslanke in poslanci, spoštovani gosti! Dovolite, da se odzovem na nekatera vprašanja, ki so bila nad predstavitvami poslanskih skupin izpostavljena in mislim, da jih kaže še poudariti, da ne bi bilo nesporazumov glede tega. Prva stvar in kritično vprašanje, ki je bilo naslovljeno, je, da ali če Predlog družinskega zakonika razvrednoti tradicionalno družino, kakor jo tudi, kot rečeno, ustava določa. Niti enega mesta ne najdete, če boste brali, kjer bi šlo v to smer. To, kar nas razlikuje v pogledih, je, da mi želimo koncept družine s tem zakonikom, ki ga predlagamo, ki je vključujoča, ki pripoznava, da so ljudje izbrali različne oblike življenja, skupnega življenja, za razliko od tistih, ki mislite, da je samo ena oblika družine, tako imenovana tradicionalna družina, tista, v kateri se sme, je vredno živeti in v kateri smemo tako rekoč roditi in vzgajati otroke. Vprašanje, ki se tukaj pojavlja, je, kaj bomo rekli vsem tistim družinam, ki niso takšne, tisti polovici slovenskih družin in tisti polovici slovenskih otrok, ki ne živijo v takšnih tradicionalnih skupnostih. In tukaj se strinjamo, družina je temelj družbe, nesporno, ampak ta družba bo močnejša, trdnejša, če bomo vsem družinam pripoznali, da to družbo tvorijo in k njej prispevajo in jo tudi na tak način krepijo. In tukaj plediramo skozi zakonik, da smo odprti, da sprejemamo drugačnost in sprejemamo tisto, kar je nekako nastalo in nastaja kot evropski civilizacijski okvir. Drugo vprašanje, ki je bilo tukaj odprto, jaz mislim, da je obrobno, ampak vendarle v temelju, ki ga je odprl gospod poslanec Cukjati v predstaviti stališča SDS, je vprašanje odnosa do homoseksualnosti in homoseksualnosti sploh. Jaz mislim, da je treba na to, kar je bilo povedano, vendarle nekaj reči. Opredelitev, da gre pri tem pojavu za bolezen, psihično bolezen, ki jo je treba zdraviti, in posledično te ljudi, ki imajo ta nagnjena, spraviti v neke inštitucije po možnosti ali kaj podobnega, kar smo že doživljali kdaj v zgodovini, gospodje in gospe, je zgrešena. Svetovna zdravstvena organizacija je črtala to iz svoje liste leta 1991. In od takrat velja konsenz na svetovni ravni, da to ne moremo obravnavati kot bolezen, kot neke vrste stvar, ki jo je treba sistematično zdraviti. Naj navedem še en zanimiv primer iz tega nabora. Gospod premier Velike Britanije Brown se je javno opravičil matematiku Turingu in njegovi družini za zdravljenje homoseksualnosti. To zdravljenje je izgledalo z elektrošoki in podobnimi prijemi, zaradi česar je gospod Turing naredil samomor. To opravičilo je prišlo prepozno, ampak vendarle je pomembno. Pomembno je, ker je to del spoznanja, kako je treba na ta pojav gledati. Tu bi se morali pravzaprav vprašati, zakaj to dokazovanje, da imajo, recimo, homoseksualno usmerjeni ljudje psihične težave, kot je bilo tudi navedeno. Mogoče tudi zato, ker imamo tak odnos do njih, ker niso sprejeti, ker živijo v družbi, kjer morajo potlačevati svoje temeljne biološke značilnosti. Navedba, da homoseksualnost skozi življenjski ciklus z leti slabi, gospe in gospodje, tudi heteroseksualnost, to starejši vemo. Potem je vprašanje študij, ki so bile podlaga za odločitve, kakršne smo sprejeli. Te študije so različne. Vse mogoče študije imamo. Bolj ali manj pristranske. Pa vendar bi opozoril na članek, ki je bil že naveden, Biblarsa in Staceyjeve, ki referira na 80 različnih raziskav, ki niso ne desne ne leve oziroma so ene. Desne ali leve so tako ali drugače prikrojene, če hočete, ker so raziskovalci iz različnih provinjenc. Pa vendar je glavni zaključek teh študij, da je najboljše okolje za vzgojo, rast, razvoj otroka tisto, kjer ima otrok možnost živeti v družinski skupnosti, ki jo tvorita dve odrasli osebi, pri čemer je spol nepomembna zadeva.
Mir v dvorani, prosim!
To je sklep, do katerega pridejo raziskovalci, ko proučijo 80 različnih sodobnih raziskav s tega področja. Lahko jim tudi ne verjamemo. Lahko imamo še zmeraj svoje prepričanje. Govorim o raziskavah, ki so bile narejene v skladu z metodologijo, ki se za to področje znanosti tudi uporablja. Večkrat smo navajali študijo, tako imenovano nemško študijo, ki jo je izvedla Mariana Rupp, ki za Nemčijo ugotavlja nekaj podobnega, da ni razlike pri odraščanju in vzgoji otrok v istospolnih skupnostih, kar zadeva potem njihovo vedenje, njihovo zdravje, njihove odnose. Naj navedem še eno zanimivo študijo Zacha Baltazarja, ki je napisal knjigo po tem, ko je izvedel številne raziskave na temo biologija in homoseksualnost, kjer dokazuje, da gre tukaj za nekaj, kar je prirojeno, urejeno, da so ti ljudje, ki živijo med nami, naravni ljudje, ki pa imajo nekoliko drugačna vedenjska nagnjena. In to je nekaj, kar je pač narava dala ali tisti, ki verjamejo, da je pri rojstvu posredoval bog, kar je bog dal, kot se reče, pri rojstvu. Tako so ustvarjeni. In problem je samo, ali jih družba sprejema ali jih zavrača ali jih marginalizira. In to je za nas ključno vprašanje. Pomemben je odnos do teh ljudi, oni so sicer naravni. Pri tem prizadevanju skozi družinski zakonik gredo prizadevanja za to, da tudi na tem področju zagotovimo enakopravnost državljanov, tudi tistih, ki so se odločili za drugačno življenje, ali ki niso enaki nam vsem ostalim. Posebej bi rad izpostavil, glede na diskusijo in tudi poročilo gospoda Presečnika, da družinski zakonik nima temeljnega namena ščititi otroka, ščititi koristi otroka. Mislim, da ta trditev ne zdrži. Že je bilo navedeno, zakaj danes otroci, ki živijo v takšnih skupnostih, niso enakopravni, katere vse pravice so jim neposredno ali posredno preko drugačnega obravnavanja skupnosti, v kateri so, kršene oziroma odvzete. Jaz bi rad navedel tudi primer, ki sem ga uvodoma tudi že omenil, primer sklepa Vrhovnega sodišča, ki še ni znan v javnosti. Gre za to, da sta se dva istospolno usmerjena posameznika, ki imata slovensko in ameriško državljanstvo, odločila za posvojitev otroka v eni od ameriških držav, skladno z njihovo zakonodajo. In sklep ameriškega sodišča pravi, da sta postala s tem polnopravna starša tega otroka z vsemi pravicami, kot če bi bila biološka starša. S to odločitvijo in s tem otrokom sta prišla k nam, da bi tega otroka vpisala v rojstno knjigo, da bi ta otrok dobil vse pravice, kot jih imamo drugi državljani. To seveda ni bilo mogoče. Zato sta se obrnila na okrožno sodišče, da se ta odločba sodišča, ki sta jo dobila v Ameriki, tudi tu prizna. Okrožno sodišče je temu ugodilo in je reklo, da se lahko v naš pravni red brez kakršnihkoli problemov in negativnih posledic ta odločitev umesti in potem tudi vse pravice, ki iz nje izhajajo. Na to se je pritožilo Vrhovno tožilstvo, češ, da ta odločitev ni bila ustrezna. Sledila je razprava na Vrhovnem sodišču. Ustanovljen je bil poseben senat, ki je prišel do sklepa, da zavrne pritožbo Vrhovnega tožilstva in potrdi, da je bila odločitev Okrožnega sodišča primerna. Tu druge odločitve pravzaprav niti ni moglo biti, kajti sicer bi bil tak otrok popolnoma izven pravne ureditve, kot jo pri nas poznamo. In to je primer, ki je presedan, ki ga lahko pravzaprav uporabijo sedaj kadarkoli za katerikoli primer, kdorkoli bi se tako odločil. To bi seveda pomenilo, če bi šli s to prakso naprej, da družinskega zakonika ne uredimo tako, kot je predložen, da se bodo naši ljudje posluževali te možnosti in bodo zaobšli naše pravo ter po stranskih poteh, če hočete, skozi "case by case" urejali te zadeve na način, ki je za nas tako rekoč neprijeten. In to se bo lahko dogajalo. Naj ob tem navedem, da je vse več evropskih držav, ki posvojitve dopuščajo. Osem držav je zdaj že takih, ki imajo to zakonodajo, da se lahko potem znotraj Evropske unije to kadarkoli na tak način uredi. In potem imamo mi neugodno situacijo, pravzaprav se tako rekoč izkorišča ali zlorablja, če hočete, naš neustrezen pravni red in se morajo na drug način želje, ki so zadaj, tudi uresničiti. Naj še to dodam, da je pri utemeljevanju tega sklepa Vrhovnega sodišča zanimivo, da se Vrhovno tožilstvo sklicuje na javni red v Sloveniji, ki da ne dopušča takega primera. Vrhovno sodišče se sklicuje na evropski pravni red in na Evropsko konvencijo o človekovih pravicah. Odgovoril bi rad še na vprašanje, ki ga je postavil gospod Presečnik, "kje imate zdaj vse te družine in istospolne pare, skupnosti" in tako naprej. Gospe in gospodje, to bi pomenilo notorno diskriminacijo, če bi začeli iskati istospolno usmerjene in jih preštevati. Kaj pa veste, koliko ljudi, ki jih srečujete dnevno na ulici, v svojem delovnem okolju in še kje, ima različna nagnjenja. Tudi taka. Te ljudi iskati, preštevati, klasificirati, da ne rečem, kaj se še lahko na tej podlagi zgodi - to so delali včasih, to boste tisti, ki zgodovino poznate, priznali -, tega se pač v demokratičnih družbah ne moremo iti. Te podatke, ki jih imamo, jih imamo na podlagi samopredstavitve, če hočete, samoporočanja. Tisti, ki so se želeli predstaviti kot istospolno usmerjeni. Na tej podlagi imamo številke, o katerih se govori, ne vemo pa, koliko ljudi ne želi v razmerah, v kakršnih pač živijo, da bi pokazali svoje specifičnosti, ki so zanje v teh okoliščinah danes neprijetne. Tako je to skrajno vprašljivo, če bi želeli statistiko, ki jo zahtevate na tem področju. Toliko za enkrat, pa se bom še pozneje oglasil. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franco Juri.
Hvala, gospod predsedujoči. Gospod minister! Plaz mailov, ki je prek elektronske pošte zasul poslance zadnjih dneh in ki so pretežno naperjeni zoper družinski zakon, s fokusiranjem pretežno na enem samem argumentu iz tega zakona, dokazuje odlično operativno in taktično organizacijo nasprotnikov tega zakona. Ampak samo to, in nič več. Argumenti se ponavljajo in so vedno isti. Zanimivo je, da je zakon, ki bistveno izboljšuje razmerje v družinah, še posebej položaj otrok, zlasti tistih, ki se zaradi posebnih okoliščin znajdejo v nedorečenem prostoru družinskih razhajanj, sporov, ločitev, tudi ali predvsem znotraj tako imenovane tradicionalne družine, omogoča tem otrokom dejansko možnost in predvsem večje varstvo ter preoblikuje ali boljše določa vlogo centrov za socialno delo in vlogo sodišč. Tak zakon, ki to končno urejuje, opozicija danes v teh razpravah zreducira na priložnost za domnevno psihoanalitsko in psevdoznanstveno obračunavanje z homoseksualci. Pri tem se pozablja, da vsaka civilizirana in demokratično razvita država oziroma družba že zdavnaj homoseksualnosti ne obravnava več kot bolezen ali odklon od tako imenovane normalne spolnosti. Svobodno spolno usmerjenost posameznih državljanov in državljank ščiti tudi Ustava Republike Slovenije. Iz tega izhaja tudi mnenje Ustavnega sodišča, na katero se legitimno in pravilno sklicuje Vlada pri zagovarjanju tega zakona. Zgodovina. Bila je omenjena zgodovina. Auschwitz, Dachau, Treblinka itd. V teh znanih peklih, v teh znanih koncentracijskih taboriščih so Jude označevali z Davidovo zvezdo. Politične ujetnike, zapornike, z rdečim trikotnikom, Rome z rumenim trikotnikom, homoseksualce z roza trikotnikom. Te barve v trikotnikih utegnejo postati spet srhljiva prispodoba nekaterih razmišljanj, ki smo jih zaznali danes med vrsticami nekaterih razprav. Nekdo je hotel dokazati, da je homoseksualna populacija nek čuden odklon od normalnosti. Od tod do trikotnika v roza barvi ni velike razdalje. Stalin. Omenjen je bil stalinizem, kako so živeli sovjetski homoseksualci. Ruska revolucija je leta 1917, ko je bila še revolucija in so v njen sodelovali tudi libertarci, končno dekriminalizirala homoseksualnost. Ampak ta iluzija je bila kratka, ker še tudi boljševiki niso strinjali in so menili, da je homoseksualnost vendarle ena perverzija, deviacija, povezana z boržuazijo, zato so bili do te dekriminalizacije in liberalizacije tega vprašanja zelo zelo zadržani. In ko je prišel tovariš Stalin, se je končalo obdobje relativne tolerance. Takrat se je končalo in se je začela huda nasilna represija oziroma nasilno, prisilno zdravljenje homoseksualcev, ker so bili označeni kot perverzneži, kot ostanek dekadence. Pa bom na kratko citiral Nikolaja Krilenka. Nikolaj Krilent je bil najpomembnejši, najvplivnejši politkomisar v obdobju Stalina. Je bil minister. In po njegovem je bila homoseksualnost produkt dekadence zatirajočih razredov, ki nimajo kaj početi. V sovjetsko enciklopedijo pa so takrat zapisali: "Izvor homoseksualnosti se povezuje na družbene okoliščine. Za večino oseb, ki so homoseksualno nagnjeni, se ta perverzija konča takoj, ko oseba najde primerno okolje. V sovjetski družbi, kjer so življenjske navade zdrave, je homoseksualnost, doživljana kot spolna perverzija, ki je sramotna in kriminalna. Sovjetska zakonodaja kaznuje homoseksualnost z izjemo posamičnih primerov, ko je homoseksualnost rezultat psihičnih motenj". To ni napisal dr. Cukjati, čeprav bi lahko to verjeli, ampak to je bilo zapisano v stalinistični sovjetski enciklopediji. Zelo zanimivo. Zanimive vzporednice. Danes poslušamo in razpravljamo o zadevah, ki so bile v demokratičnih družbah že prebavljene, metabolizirane in smo mislili, da se ne bodo več ponovile. In zdaj smo pred tem - pred skušnjavo, da ponovno razvrednotimo eno kategorijo prebivalstva, ki je prisotna tukaj in je bila prisotna vedno v zgodovini in je del zgodovine, del kulture, del umetnosti. Skušamo jo razvrednotiti na deviantni pojav, ki lahko ogrozi tradicionalno družino. Pa ni tako. In to lahko danes lepo dokazujemo. Homoseksualnost, če ostanemo trenutek pri zgodovini, ni bila kaznovana le v Stalinovi Sovjetski zvezi ali v Hitlerjevi Nemčiji. Nekaj desetletij pred tem je bil velik angleški pisatelj Oscar Wilde zaradi svoje spolne usmerjenosti kaznovan s prisilnim delom v viktorijanski Angliji. Homoseksualnost je del človeške zgodovine in kulture in zatiranje homoseksualnosti prav tako. Ampak zatiranje je bilo aktualno, ko je bila civilizacijska raven družbe na zelo nizki stopnji. Očitno je v Sloveniji - in v današnjih primerih govora, ki ga lahko spet označujemo kot sovražnega, je to očitno - prisotno prizadevanje za vračanje v tiste ne prav vedre čase. Upam, da ni tako. Ampak iskrice, ki jih je tu začutiti, žal, govorijo o tej nevarnosti. In še eno ne prav retorično vprašanje, vendar je poslanec nekoga imenoval. Mar je bil gospod Frizl homoseksualec? Ne. Mar so številni primeri pedofilije, ki jih razkrijejo v najvišji moralni ustanovi, v RKC, v Rimskokatoliški cerkvi, zaradi katerih se stalno oglaša tudi sam papež, da se opravičuje in da se distancira od že masovnih pojavov pedofilije znotraj Cerkve. Ali je to rezultat odpiranja zakonodaje do homoseksualcev? Ne, to je rezultat zatiranja enega dela človeške narave, človeške svobode. In prav v tem zatiranju - psihoanaliza in psihologija dobro poznata ta pojav, da prav tisti, ki najbolj lajajo proti tako imenovanim deviacijam, so tisti, ki te deviacije zatirajo, morda jih intimno zadržujejo in sovražijo svobodo tistih, ki želijo govoriti in nastopati javno, vedro. In v tem je ključ te zgodbe. To sovraštvo do drugačnosti, pa ni pomembno, ali so to homoseksualci, ali so Romi, ali so izbrisani, ali so tako imenovani levičarji, drugačnost je za nekatere moteča. In če je moteča na enem segmentu, bo moteča tudi na drugih. In danes se ponovno soočamo s sovraštvom do drugačnosti. Družinski zakonik ne ogroža in ne omejuje tradicionalne družine. Nasprotno. Mislim, da prav predlogi, ki jih vsi priznajo temu zakonu - zaščita, varovanje otrok, jasnejša vloga vseh ustanov, ki se ukvarjajo z razmerjem v družinah, omogočajo boljše delovanje tudi tradicionalne družine. Ampak zakon gre naprej. Širi pravice in daje možnost tudi nekaterim skupnostim, ki te možnosti niso imele, da živijo kot družina. To je treba poudariti. Žal v tej kampanji proti družinskemu zakoniku želijo to prikrivati, želijo dokazati, da je to samo zakon, ki ustreza homoseksualnim, istospolnim skupnostim. Ne, to je samo en majhen segment. Ampak je pomemben. Pomemben je, ker širi določene pravice in omogoča tudi tisti otrokom, ki dejansko že zdaj, v praksi živijo v istospolni skupnosti, da imajo zagotovljene pravice in da ni diskriminacije. Če tega ne bomo storili - jaz se spominjam velikih razprav v nekaterih državah pred legalizacijo splava ali pred legalizacijo ločitve. Še nedavno, v 70. letih so bile te borbe v nekaterih evropskih državah zelo aktualne. Prišlo je do referendumov, prišlo je do intenzivnih civilnih bojev za to, da je ženska dobila tisto osnovno pravico o odločanju o lastnem telesu, odločanju o rojstvu in tudi odločanju o razmerju do partnerja. In če gremo bolj nazaj, ta razprava me spominja na razprave izpred stoletja, ko ženska ni imela temeljnih pravic, ko ženska ni smela ne delati, ne voliti. In to je bilo takrat normalno. V nekaterih državah je danes to tudi normalno. In glej ga zlomka, v tistih istih državah bo homoseksualec danes ubit, ker obstaja tudi smrtna kazen za te deviacije. In to so netolerantne družbe, fundamentalistične ali teokratske. Tudi v razviti Evropi vemo, da v zgodovini, ko se je pojavila zahteva po enakopravnosti žensk, so nekateri to označili kot razpad tradicionalne družine. Seveda, razpad patriarhalne tradicionalne družbine. Ampak kolo zgodovine se je vrtelo naprej. Ženska je dobila pravice. In to, kar je bilo takrat tabu, danes ni več. Danes živimo v svetu, kjer smo vsi državljani in državljanke enakopravni in ni razloga, tudi ob dejstvu, da Slovenija ni edina in ni prva civilizirana in demokratična država, ki predlaga takšno zakonodajo, ni razloga, da bi na enem segmentu rekli: "Ne, tukaj omejimo, ker ti so pač drugačni, niso normalni in bodo škodovali našim trokom." Raziskav je veliko in nobena raziskava ni še dokazala, da bi bili otroci, ki živijo v istospolnih skupnostnih, kjer prevladuje zakon ljubezni, topline, medsebojnega spoštovanja, niso prikrajšani v primerjavi z nekaterimi drugimi. Lahko pa najdemo veliko primerov, kjer v klasičnih tradicionalnih družinah pride in do zlorab, nasilja do ekscesnih situacij. Ampak to so ekscesne situacije, ki jih lahko beležimo v vseh družinah, ne glede na spolno usmerjenost. Jaz takšne ekscesne primere, kot smo jih slišali danes, pripisujem nekim čudnim nagnjenem, neki floskuli o tem, kako bodo neki stari ravnali z otroki. Lepo vas prosim, pri posvojiti otrok vemo, kakšne so procedure. Vemo, koliko je pogojev, zahtevanih pogojev in kako je težko priti do posvojitve otroka. Mora biti dokazano razmerje, ki bo temu otroku zagotovilo osnovne pravice in osnovno varstvo. To poigravanje z ekscesnimi in nerealnimi situacijami je samo dolivanje olja na ogenj, ki ne prispeva k treznosti te razprave. Imamo dober zakon tudi v tistem delu, kjer širi pravice, in ne izgubimo te priložnosti. Imamo zakon, ki bo povzdignil Slovenijo na raven najbolj kultiviranih, najbolj tolerantnih, najbolj razvitih evropskih držav. In boste videli, da t,o kar zdaj deluje kot boleč porodni krč, bo jutri nekaj čisto normalnega. Tako kot je bila pravica do enakopravnosti žensk. Zato bom ta zakon odločno in prepričano podprl.
Besedo ima gospod mag. Radovan Žerjav. Prosim.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice in kolegi! Zagotovo ima novi družinski zakonik veliko dobrih rešitev, ki jih v Slovenski ljudski stranki podpiramo, torej rešitev, ki dejansko v ospredje postavljajo otroke. Žal pa ste v ta zakonik vgradili rešitev, ki je grob napad na družino, grob napad na osnovno celico družbe in v ospredje ne postavlja otroka, ampak v ospredje postavlja istospolno zvezo. Gre za grob napad proti človeškemu bistvu. Zato ta zakonik zame ni sprejemljiv in je nesprejemljiv tudi za Slovensko ljudsko stranko. Sam ne želim biti nestrpen, nisem nestrpen in nimam nič proti istospolni zvezi. Sem pa odločno proti temu, da bi istospolna zveza, torej zveza dveh moških oziroma zveza dveh žensk, lahko posvojila otroka, še posebej v trenutku ko mnogi mladi pari zaradi takšnih ali drugačnih zadev ne morejo imeti otroka. Sam sem se velikokrat vprašal, namreč tudi meni se lahko zgodi, da bo moj otrok ostal tako ali drugače brez staršev. Moj sin. Kako bi bilo, če bi se moj sin po spletu okoliščin znašel v istospolni zvezi? Jaz nisem za to. Vprašajte sami sebe, če ste za to. Zagotovo ta zakonik ni samo zadeva pravnikov ali pa nas, politikov, ki se tukaj prepiramo, ampak je zadeva, vsebina in predmet, o katerem morajo razpravljati tako filozofi, antropologi, psihologi, globinski psihologi, pa tudi moralni teologi. Tukaj pa se želi mnenja nekaterih preprosto preslišati in obiti, in to na silo, s preglasovanjem. Sam bi želel, da moški ostanejo moški, možje, očetje, da ženske ostanejo žene, mame in da otroci ostanejo otroci, družina pa da ostane družina. S tem zakonom pa želimo narediti, da moški več ne bo mož ali pa oče in da ženska ne bo veš žena ali mama, otroci, ne vem, kaj bodo, družina pa zagotovo ne bo več družina. Ne nam, prosim razlagati, da so istospolne zveze polne topline in ljubezni in da je v normalnih družinah vse narobe. Ne, prosim, tega delati, ker to preprosto ni res. Govori se o človekovih pravicah. O katerih človekovih pravicah? O človekovih pravicah otrok zagotovo ne. In tu je ključni problem. Kje so torej v tem zakoniku, ko govorimo o posvojitvi otroka s strani istospolne zveze, človekove pravice otroka? Kje je njegova pravica, da živi v normalni in, če hočete, naravni družini? Da, tudi o naravi govorimo. Tisti, ki ste po svojem prepričanju ateisti in ne verjamete v boga, najbrž poznate Darwinov nauk evolucije. Tokrat gremo direktno proti naravi. Mimogrede, zgodovina nas uči, da dejanja proti naravi niso dobra in da so nevarna. Proti naravi smo naredili veliko, predvsem z onesnaževanjem, in narava nam to tako ali drugače tudi vrača. Da, strinjam se, veliko otrok se rodi v izvenzakonski zvezi. Ali smo se kdaj vprašali, zakaj? Zato, ker morajo starši, žal tudi zaradi finančne stiske, kalkulirati tudi o tem, kaj je bolje za družino oziroma kaj se bolj izplača: biti v izvenzakonski zvezi ali se poročiti. V mnogih primerih se biti v izvenzakonski zvezi veliko bolj izplača kot biti poročen. Narobe svet ali pa katastrofa. Ja, ampak takšno državo, žal, imamo. Ali si sploh predstavljate, kam smo prišli v naši družbi? Da kalkuliramo, ali se bomo poročili ali ne. Če se ne bomo poročili, bomo zaradi tega, ker ne bomo imeli skupnega dohodka, morda dobili kakšen dodatek, kakšen vrtec ceneje in tako naprej. Zato otroci živijo v izvenzakonski zvezi. Veliko se je govorilo o študijah v zvezi z vplivom na razvoj otroka v istospolnih zvezah, o nemški študiji, češ, da nima vpliva na otroka. Po drugi strani pa nam vsi psihologi in psihiatri in ne vem kdo vse razlagajo, kako ima kakršnakoli majhna anomalija znotraj družine in tudi izven velik vpliv na otroka. To pa naj ne bi imelo nobenega vpliva. Tega jaz ne razumem. In v Sloveniji, kolikor vem, ali pa v naši družbi nimamo nobene strokovno utemeljene interdisciplinarne študije o tem vplivu, kako vpliva istospolna zveza na razvoj otroka. Koga ogroža zakonik, je bilo vprašanje. Po moji oceni v tem segmentu zagotovo ogroža normalen razvoj otroka. Pred kratkim sem postavil poslansko vprašanje ministru za delo, družino in socialne zadeve, pravzaprav štiri vprašanja, ravno v zvezi s temi statistikami ali kakorkoli bi dejal, o katerih je tudi minister prej govoril in trdil, da je bilo to neko stigmatiziranje, neko predalčkanje posameznih različnih ljudi, da temu tako rečem. Očitno je, da res nimamo teh številk. Ampak za božjo voljo, že ves čas, odkar se pogovarjamo o družinskem zakoniku, nas prepričujete, koalicija ali nekatere stranke v koaliciji, da živi toliko in toliko ljudi oziroma toliko in toliko otrok, govorite o številki 100, v istospolni zvezi. Ko pa postavimo javno jasno vprašanje, govorite, da nimate teh številk. Dejali ste le, da je na dan 22. januarja 2010 registriranih 30 istospolnih partnerskih skupnosti. To je številka, ki je javna. Sicer operirate z nekimi številkami, ki niso javne oziroma znane, vsaj ne nam znane. Podatkov torej nimamo, uradnih podatkov nimamo, pa kljub temu posiljujemo neko rešitev, ki ni sprejemljiva. 9. decembra lani sem predsedniku Vlade poslal javni poziv k umiku družinskega zakonika. Na ta poziv nisem dobil odgovora. Meni je sicer žal, ampak dobro. Upam in želim si, da zakonik ne bo dobil podpore. Če je bo dobil, smo že napovedali, da bomo poslanci Slovenske ljudske stranke dali podpise za izvedbo naknadnega zakonodajnega referenduma. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Srečko Prijatelj.
Hvala lepa, spoštovani podpredsednik, za besedo. Danes smo slišali kar nekaj mnenj, da bi se ta družinski zakonik podprl. Vendar jaz vas vprašam, spoštovane kolegice in kolegi, kdo pa je vprašal otroke, ali si sploh želijo take starše. Govorite o diskriminaciji do otrok, pa vendar ne želite v bistvu zaščititi tistih, ki so najmanj zaščiteni. Jaz sem Državnem zboru že zelo kritično govoril o tem, v prejšnjih poskusih, pa sem zaradi tega bil obravnavan na vseh sodiščih v Sloveniji. Nazadnje je Ustavno sodišče presojalo o tem, ali sem govoril sovražni govor ali ne. Moram reči, da sem uspešno prestal vse presoje. Zdaj sem v Strasbourgu na sodišču, kjer me istospolni partnerji ali bolje rečeno homoseksualci in lezbijke tožijo, ker sem smel izreči besede v Državnem zboru, kot apel, da verjetno ni nikogar od staršev, tudi danes ga ni tukaj prisotnega, ki bi želel imeti tako opredeljena otroka. Jaz se ne morem strinjati s tem, da največ pozornosti v Državnem zboru, če pogledamo, koliko časa smo porabili, potrošimo na izbrisanih, istospolnopartnersko usmerjenih in pa na Romih, da ne rečem, Ciganih, ker bom lahko prekinjen. Socialna problematika kot da te vlade ne zanima, težko življenje Slovenk in Slovencev tudi ne. Važno je, da sprejmemo ta zakon in da pridobite še kakšen volilni glas. Največ pa se oglašajo ravno tisti, ki, mogoče kritika, sploh nimajo družine in ne vedo, kaj je to družina. Prej smo slišali kolega, ki je rekel, da nekateri lajamo tukaj v Državnem zboru. Jaz bi apeliral tukaj na podpredsednika, da je tako kritičen tudi do koalicijskih poslancev, ko na tak grd način v bistvu obravnavajo govor. Čeprav opozicija, ampak mislim, da se tudi tukaj kaže določena nestrpnost. Jaz bi želel ob tem opozoriti na dejstvo. Na mojem računalniku je preko 300 mailov, ki govorijo o tem, da počnemo v Državnem zboru danes, ko to obravnavamo, veliko neumnost in krademo bogu čas, predvsem pa državi dragocen denar. Kajti to tudi stane nekaj Državni zbor in seveda tudi državo. Želim pa opozoriti še na en aspekt in drugo posledico tega dejanja, to je pa referendum, ki nedvomno bo, in bo stal kar nekaj milijonov evrov. Potem se vprašamo lahko, zakaj smo v javnosti tako slabo ocenjeni oziroma je tako negativno mnenje javnosti do dela v Državnem zboru. Zaradi tega, spoštovane poslanke in poslanci, ker se ukvarjamo z izbrisanimi, predvsem to je tema, istospolne partnerske zveze obravnavamo kot po tekočem traku. Pred nedavnim smo imeli ta zakon, zdaj ga imamo spet. In ker je priljubljena tema v Državnem zboru ciganska tema. Se pravi, nič od tega, kar bi morali obravnavati. Same nepomembne teme, ki govorijo predvsem to, da se opozicija in pozicija trudita, da bi dobili naklonjenost volivcev. Predvsem pa mislim, da gospod Pahor potrebuje ta zakon, če želi obdržati vsaj približno podporo za vladanje še naprej. Ta skupina ni zanemarljiva, je številčna in danes je moderno biti v državi drugačen, nenormalen. Če si normalen, si lahko obsojan. Ko je bila parada ponosa, ste lahko videli transparent "smrt Prijatelju". Takrat ni nihče od mojih kolegov nasprotoval, ampak ta transparent se je veselo nosil tukaj spodaj pred parlamentom, so mahali z njim. Jaz sem bil takrat ravno v sodnem postopku na Višjem sodišču, ker sem smel razpravljati o homoseksualcih na tak način. Sam bi rad povedal tudi to, da ko bo prišlo do zlorabe, boste vsi tisti, ki boste danes stisnili tipko "za", bili soodgovorni za to. Najmanjše dosojene kazni so ravno kazni na področju pedofilije in posilstev. Ti delikti so tudi najtežje dokazani oziroma pri otrocih sploh. Redko kdaj pride do tega, da je sodba pravnomočna. Zato opozorilo mojega predsednika ko je predstavljal stališče poslanske skupine, drži. Treba se je zamisliti nad tem, ali ne bi veljalo dati možnost tudi tem osebam, ki so mogoče postavljene v tak položaj, pa niso zadovoljne sami s seboj. Jaz verjamem, da tudi kakšen homoseksualec obstaja, kar nekaj jih je, ki s tem ni zadovoljen, da ima tako nagnjenje, in bi rad znotraj socialnega zavarovanja poiskal mogoče ustrezno zdravstveno pomoč. Jaz ne govorim, da je to bolezen, ampak če zdravimo kleptomanijo, če zdravimo alkoholizem, bi lahko v bistvu tudi to dodali kot možnost, ki se po prostovoljni presoji sme tako ali drugače zdraviti pri ustrezni inštituciji v zdravstvu. Sam bi želel poudariti tudi to, ko bo prišlo do zapostavljanja otrok v rednem izobraževalnem sistemu. Predstavljajte si, kaj se bo zgodilo, ko bo po takega otroka v šolo prišel eden od staršev in bodo drugi otroci videli, kakšne starše ima ta otrok. Verjetno ga bodo zasmehovali in se mu norčevali skozi celo devetletno izobraževanje osnovne šole. Kdo bo tega otroka zaščitil? Ali boste tako glasni, kot ste danes tukaj, in boste stopili v bran temu otroku, ki bo imel lahko trajne posledice, ker smo mi danes izglasovali tak neumen zakon? Jaz nimam nič proti temu, da registriramo istospolne partnerske zveze, nimam nič proti temu, da se tako ali drugače opredelijo pravice teh skupin. Imam pa ogromno proti temu, da bi te skupine lahko pravnomočno posvojile otroka. To pa nima nič zveze z družinskim zakonom. Spoštovani minister, to, kar ste navajali danes, je izzvalo v dvorani, če ne drugega, posmeh. Rekli ste, da v bistvu ni nič narobe, če so s tako osebo in da to dokazujejo tudi študije in se opirate na to. Kje je pa evropska konvencija, ki smo jo mi omenjali, ki prepoveduje posvajanje otrok? Zakaj nihče ne govori o tej evropski primerljivosti? Predsednik vam je jasno povedal danes, da bi morali biti tudi evropsko primerljivi. Trikrat smo bili prekinjeni in želel bi, spoštovani podpredsednik Državnega zbora, da nam vrnete ta čas, da se v nadaljevanju te seje ugotovi, kolikokrat je gospod Gantar posegel v besedo gospodu Jelinčiču in da se nam ta čas pripiše, kajti tudi moj kolegi bi želeli kaj povedati o tem. Bi pa želel samo še nekaj. Predlagam temu cenjenemu Državnemu zboru, če se bo koalicija odločila tako, kot se bo, da nosi tudi sama stroške. In poslanci Državnega zbora, ki boste danes glasovali "za", bodite vsaj toliko fer, da plačate stroške referenduma. To vam predlagam, če ste tako prepričani, da je to dobro. Pa ne boste, da ne rečem, s tujim [[...]]mahali po koprivah. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Roberto Battelli. [[Ga ni.]] Gospod Dejan Levanič. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Družinski zakonik prinaša veliko dobrega. Z njim urejamo celotno družinsko pravo in v interesu koristi otroka krepimo vpliv države na odnose znotraj družine. Osnovni cilj je izboljšanje položaja otrok v družinskih razmerjih, hitrejše reševanje zadev na družinskem področju, kar je posebej pri odločanju o ukrepih za varstvo koristi otroka izrednega pomena, saj nekateri postopki, ki so dolgotrajni, lahko imajo negativne, nepopravljive posledice na njegov nadaljnji razvoj. Zraven tega zakon vključuje tudi poglavje o istospolnih partnerstvih in seveda njihovih družinah, pri čemer je nujno treba izpostaviti, da pri tem poglavju sploh ne gre za ustvarjanje privilegijev eni skupini ljudi ali zgolj za odpravljanje diskriminacije do istospolnih partnerjev, ampak gre v prvi vrsti za pravice otrok. In skozi argumente, ki jih je navedel že gospod minister in jih navajamo tudi ostali, se to da jasno razbrati, da je to res tako. Vse ostalo so žal neutemeljeni argumenti, ki spodbujajo širjenje nestrpnosti v naši družbi in odvračajo pozornost od resničnega problema, s katerim smo soočeni. Za kaj gre? Predstavljajte si skupnost istospolnega para, ki danes že vzgaja otroka. To ni namišljen primer, ker v realnosti takšna skupnost že obstaja. Eden od bioloških staršev tega otroka je za svojega, življenjskega sopotnika izbral istospolnega partnerja, kar je navsezadnje tudi njegova pravica. Še bolj pomembno pa je, da si vsi skupaj priznamo, da takšna oblika družine je družina. In če trdimo, da to ni družina, si mečemo pesek v oči. Še bolj pomembno pa je, da tem otrokom, ki živijo v teh družinah, tako kot vsem ostalim otrokom v naši družbi zagotovimo pravice, ki izhajajo iz naslova socialne varnosti. To pomeni, da zagotovimo možnost koriščenja bolniškega dopustna za nego otrok, starševskega dopusta, pravice do dela s krajšim delovnim časom, tudi pravice do otroškega dodatka, da otrokom omogočimo možnost dedovanja, družinske pokojnine, pravice do preživnine, navsezadnje tudi zdravstveno zavarovanje itd. In to so v današnji družbi realni problemi, hočete ali nočete. Vladna koalicija jih ta trenutek želi reševati v dobro otroka. In pri vseh teh pravicah, ki izhajajo iz pravic socialne varnosti, je jasno, da zagotavljamo osnovne pravice otrokom, ki v teh družinah živijo in ki teh pravic danes nimajo. Torej niso enakopravni z ostalimi otroki, in to je dejstvo. Pravice ne smejo biti privilegij, ampak nekaj, kar vsem nam pripada. Družinskemu zakoniku se med drugim očita, da spreminja tradicionalno definicijo družine. To ni res. Družinski zakonik v celoti ohranja nedotaknjeno tradicionalno zakonsko zvezo med moškim in žensko z vsemi pravicami in dolžnostmi. Nov družinski zakonik v ničemer ne zmanjšuje pomena tradicionalnih družinskih oblik in s posameznimi ukrepi, predvsem z raznimi odpravami administrativnih ovir, se predvsem mladim, ki bi se želeli odločiti za to, da stopijo v neko partnersko skupnost, lažje omogoča, da to tudi storijo. Tako ni res, da se neka oblika zakonske skupnosti dela manj privlačno. Pri tem pa moramo upoštevati spremenjene družbene okoliščine v naši družbi. In res je, da družinski zakonik v jedro tokrat postavlja otroka, ker po veljavnem zakonu danes niti enostarševska družina ni družina. Pa mi povejte, če je to prav. Ali je res, da lahko za družino smatramo samo tisto družino, ki je sestavljena iz očeta, matere in otroka? Ne, ker so danes stvari spremenjene in govoriti, da enostarševska družina ni družina, je žal zelo napačno, in noben od nas te pravice nima. Danes smo v tej dvorani deležni tudi izrazitega sovražnega govora. Homoseksualce se primerja s pedofili, zoofili, označuje se jih za bolne, psihično neprimerne, neustrezne itn. Kaj je naslednji korak? Da jih bomo zaprli v posebna taborišča, da jih bomo odstranili iz naše družbe? Jaz lahko razumem, da ima vsak od nas svoje stališče, da imamo drugačna stališča. Ampak kar je preveč, je pa preveč. Kako bi se počutili vi, če bi vas kar nekdo brez podlage obtožil, da ste pedofil, zoofil, da zlorabljate svojega otroka, da si boste v banjo vozili nekoga in z njim tam počeli kaj jaz vem kaj vse. Kako bi se počutili? Predvsem pa ne bi pričakoval, da takšne besede prihajajo s strani predstavnikov tega visokega zbora. Ampak argumenti očitno danes niso več pomembni. Če se vrnem k zakoniku. Za otroke je najpomembneje, kaj se v družini dogaja, torej kvaliteta odnosov. Veliko vas je govorilo raznih študijah. Ameriška psihološka zveza je leta 1995 jasno povedala, da ni nobenih razlik med otroki, ki živijo v heteroseksualnih družinah, in otroki, ki živijo v istospolnih družinah. Nemška pravosodna ministrica je na dveh konservativnih inštitutih naročila raziskavo, prvo transparentno in reprezentativno raziskavo, ki jasno pokaže, da ti otroci niso deležni nič manj ljubezni, da se enako vključujejo v družbo, mogoče so ene majhne razlike predvsem tam, da so mogoče bolj strpni, bolj tolerantni do svojih vrstnikov. In to dokazujejo raziskave, ki so pomembne. Nemška pravosodna ministrica je naročila to raziskavo. Ta raziskava jasno pove, kaj se dogaja s temi otroki. Zato je vsak strah, kaj se bo s temi otroci dogajalo, odveč. Prejudicirati, kakšne grozote naj bi se dogajale v teh družinah, je naravnost ena velika neumnost. Nobena pomembnejša raziskava na področju istospolnih družin ne kaže na to, da bi imeli ti otroci več vedenjskih in osebnostnih težav. Spolna usmeritev staršev, dokazano, ne vpliva na spolno usmeritev otroka. Nepošteno je, da zaradi naše nevednosti ali kakršnihkoli predsodkov kaznujemo otroke, ki živijo danes že v istospolnih družinah. Da rečemo tukaj v Državnem zboru kar tako, "poglejte, vrstniki jih ne bodo sprejeli, zato to ni dobra rešitev". Vsi otroci v adolescenci doživljajo ponižanja iz različnih razlogov: zaradi barve kože, debelosti, veroizpovedi in tako naprej. Je pa dejstvo, da tisti otroci, ki imajo podporo v družini, ki imajo trdno družino, ne glede na to, kakšna družina je, se lažje soočajo s temi očitki in zadevami, ki se jim dogajajo v otroštvu, ne glede na to, s kom živijo. Danes so otroci, ki živijo z babicami, s tetami, strici, očetom in materjo, v enostarševskih družinah in tudi v družinah z istospolnimi partnerji. Ne glede na to, v kakšni obliki družine živijo, je pomembna vzgoja otrok in kaj se bo temu otroku nudilo v tej družini. In dajmo enkrat za vselej razumeti, da nimajo vsi te sreče imeti mamo in očeta, pa vendar jim zaradi tega nič ne manjka in zaradi tega niso nič slabši. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Robert Hrovat.
Hvala lepa za besedo. Najprej bi želel reči, da ste si koalicijski poslanke in poslanci v preteklosti uzurpirali pravzaprav zavzemanje za dialog in upoštevanje civilne družbe. O tem se je ogromno govorilo v preteklem mandatu, tudi v tem mandatu, kako se boste zavzemali za dialog s civilno družbo. Civilna iniciativa za družino in otrokove pravice pravzaprav že od oktobra poudarja in opozarja, da so rešitve v družinskem zakoniku neustrezne. Državljani so nas vse poslanke in poslance v zadnjih dneh zasuli z elektronskimi sporočili, kjer nasprotujejo uzakonitvi takšnega teksta, kot je pripravljen. V zakoniku je vtkanih veliko tudi dobrih idej, izkušenj iz preteklosti in želja za prihodnost. To je treba iskreno povedati, da so nekatere rešitve v zakoniku dobre. Ne nazadnje gre tukaj za ureditev ženitnih pogodb, priznanje otroka pred njegovim rojstvom, novosti na področju svetovanja, ukrepi za varstvo, koristi otrok, rejništvo, skrbništvo, ukrepi na področju preživnin - vse to je vključeno v ta družinski zakonik. Vendar pa je ena točka, ki pa je, vsaj zame osebno, nesprejemljiva. To pa je izenačitev istospolnih partnerskih skupnosti z zakonsko zvezo ter posvojitev otrok istospolnih parov. Tukaj je točka, na kateri nikoli ne bomo prišli skupaj. Današnji svet zelo teži k temu, da je vse mogoče. Da si je moč privoščiti vse, da je vse dovoljeno. Že tako ali tako je na vseh ravneh družbenega delovanja zaznati moralni razkroj, da pa bi z zakonom postalo dovoljeno nekaj, kar je že v osnovi skregano z zakoni narave, pa po mojem mnenju ni vredno človeškega dostojanstva. Osnovna celica družbe je samo družina, ki združuje dve generaciji, starše in otroke, ter dva spola, moškega in žensko. In to je dejstvo. Sam sem absolutno strpen do drugače mislečih. Sem strpen. Osebe z istospolno usmerjenostjo imajo zagotovo pravico živeti tako, kakor same želijo. Vendar pa v predlogu zakonika prihaja do redefiniranja pojma družine. Zato je to zame nesprejemljivo, kot sem že prej povedal. In ko bomo enkrat končno razumeli, da poroka in otroci niso pravica, ampak so dar, potem bo vse zelo jasno in vse zelo logično. Dokler pa bomo le govorili o tem, da ima vsak pravico do poroke in da ima vsak pravico do otrok, do takrat si bomo vse pravzaprav samo lastili. Sam nisem bil nikoli last očeta in mame, jaz sem za njiju dar, pa kakorkoli vzamete in kakorkoli gledate na te stvari. Ogromno vas je govorilo danes o pravicah otrok. Kaj pa pravica do očeta in mame? Mislim, da otrok ima to pravico, vendar tega v tem predlogu ni. Slovenija je ta trenutek v zelo močni moralni in etični krizi, ki ji ta sporni zakon pravzaprav le še dodaja svojo vrednost. Več deset tisoč podpisov je proti redefiniciji družine in možnosti posvojitve otrok v istospolni skupnosti. Vsi ti ljudje do sedaj po mojem mnenju niso imeli dovolj priložnosti, da bi v zadostni meri predstavili dejstva glede zavajanj ministrstva. In mislim, da je prav, da ključne ugotovitve ponovno izpostavimo. Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve trdi, da mora slovenska vlada uzakoniti pravico do poroke in ustanovitve družine, ker je to zapisano v Listi temeljnih človekovih pravic Evropske unije. To ni res. V 9. členu piše: "Pravica sklepanja zakonske zveze in pravica ustvarjanja družine sta zagotovljeni v skladu z nacionalnimi zakoni, ki urejajo uresničevanje teh pravic." Nikjer ni niti ene besede o tem, da bi bila v listini zapisana zahteva, po kateri bi moral Državni zbor uzakoniti izenačitev zakonske in istospolne zveze ter posvojitve otrok v istospolnih zvezah. Rečeno je bilo tudi, da mora Slovenija uzakoniti izenačitev zakonske in istospolne zveze ter posvojitve otrok v homoseksualne skupnosti, ker imajo takšne zakonodaje številne, po vladnem mnenju, napredne države. Na svetu je 195 držav. Od tega jih zakonsko zvezo z istospolno zvezo na podobno radikalen način, kot predvideva sedanji predlog družinskega zakonika, izenačuje samo sedem. Od 195 samo sedem: Norveška, Nizozemska, Španija, Švedska, Belgija, Kanada, Južnoafriška republike itn. In teh resnic, neresnic se je nabralo precej. Ker mi časa zmanjkuje in želim, da tudi moji kolegi povedo še kaj na to temo, mislim da je prav, da povem še nekaj o referendumu, ker očitno boste podprli ta zakonik in bo do referenduma prišlo. Trditev vlade, da o pravicah tako imenovane homoseksualne manjšine na referendumu ne sme odločati večina. To pa absolutno ni res. Homoseksualno usmerjeni ljudje nimajo statusa manjšine. To je politični konstrukt z namenom zavajanja javnosti. Homoseksualci in lezbijke imajo pravico, da živijo tako, kot hočejo. To sem že povedal prej. Nikakor pa nimajo pravice, da spremenijo pomen zakonske zveze za najmanj 80% slovenskih državljank in državljanov, ki so se v anketnih informativnih oddajah izrekli proti takšnim spremembam. O tem, kako bosta zakonska zveza in družina opredeljeni v zakonodaji, mora odločati večina ne pa manjšina. In za konec. Če bo v zakoniku ostala izenačenost istospolnih skupnosti z zakonsko zvezo ter možnost posvojitev otrok istospolnim parom, potem tega zakona jaz žal ne morem podpreti, kljub temu da so v zakonu tudi nekatere dobre rešitve. Hvala.
Besedo ima gospod Marjan Križman? [[Ga ni.]] Gospa Eva Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Sama nimam popolnoma nič proti istospolni partnerski skupnosti, nič nimam proti istospolno usmerjenim, zato pa tudi ne želim, da se vsako mnenje, ki ni stoprocentno identično z mnenjem predlagatelja tega zakonika, opredeljuje kot nestrpno. Tukaj namreč ne gre za vprašanje nestrpnosti ali pa strpnosti, ampak gre za vprašanje odgovornosti. Jaz bom v svoji razpravi kratka. Strinjam se z nekaterimi rešitvami znotraj družinskega zakonika, še posebej s tistimi, ki se dotikajo vprašanja družinske mediacije in pa instituta zagovornika otrok. Absolutno ti dve rešitvi sama popolnoma podpiram. Moti pa me nekaj drugega, predvsem način, kako je koalicija sprenevedavo posegla v ta družinski zakonik pod pretvezo dobrih rešitev. V ta zakonik je vpeljala določila, ki izenačujejo istospolno partnersko zvezo z zakonsko zvezo in tudi omogočajo posvojitev otrok istospolnim partnerjem. Prepričana sem, da se sami v koaliciji popolnoma zavedate, zelo dobro zavedate, da skozi samostojni zakon o istospolni partnerski skupnosti ne bi mogli nikoli, glede na stanje v družbi in glede na to, kako so ljudje proti tem določilom, izpeljati tega v samostojnem zakonu. Zato je bilo to treba storiti pod pretvezo - "podmuklo", sprenevedavo. Pod rešitvami, ki so dobre in jih vsi podpiramo, prepričana sem, da vključno s tistimi, ki danes sedijo na balkonu, ste vpeljali, tako mimogrede, tudi to določilo. In to je tisto, kar je narobe, ker kaže na simptomatično delovanje te koalicije tudi na drugih področjih, ne samo na tem. Pred skoraj štirimi leti smo v Državnem zboru, pod takratno Janševo vlado, sprejeli Zakon o istospolni partnerski zvezi, ki ureja položaj istospolnih na področju stanovanjske pravice in skupnega premoženja. Potem, po Ustavnem sodišču, ko se je Ustavno sodišče izreklo, smo v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke želeli tudi to urediti, se pravi glede dedovanja istospolne partnerske skupnosti. V koaliciji pa ste to dvakrat kategorično zavrnili. Zdaj je jasno, zakaj. Zato, ker ste želeli najti čim več alibijev za to, da ste lahko vpeljali to določilo v družinski zakonik. Prepričana sem, da je vlada Janeza Janše naredila pred štirimi leti zelo pomemben korak na tem področju, in to se dotika tudi vprašanja človekovih pravic. Tukaj je Vlada naredila velik korak naprej. 8 let prej ste se vlade leve koalicije ukvarjale s tem vprašanjem - nikdar niste prišle do konca. Danes pa, ko dejansko imamo ta temelj v zakonu, ko imamo zakon o istospolnih partnerskih skupnostih, pa vi uvajate čisto nekaj drugega. In verjetno je to treba zaradi pritiskov določenih lobijev, ki jih imate tudi znotraj koalicije, predvsem govorim o eni stranki, ki je sicer na volitvah dobila izjemno malo, nekaj odstotkov glasov, ravno toliko, da je prestopila prag. Vendar pa danes ravno ta stranka kroji celotno politiko tega prostora. In to je problematično. Zakaj to govorim? Jaz sem se kar z nekaj ministri vaše vlade pogovarjala in so rekli, da ne zagovarjajo tega določila, pa tudi marsikdo iz vaših poslanskih vrst. Ne govoriti, da gre tukaj za kakšno nestrpno mnenje. Ne gre. Ampak gre za določena dejstva, o katerih se tudi v tem trenutku naša država nahaja. Sama sem namreč mnenja, da v tem trenutku ne potrebujemo te dodatne vsebine, ki bi dovoljevala posvojitev otrok istospolnih partnerjev. Sama sem mnenja, da v tem trenutku družbeno okolje [[....]]Jaz bi vas prosila, gospod predsedujoči, če lahko utišate poslance na drugi strani, ker resnično motijo.
Bi se tudi jaz s tem strinjal. Prosim za mir!
Najlepša hvala za besedo. V tem trenutku sem sama mnenja, da družbeno okolje, v katerem smo, ni pripravljeno na takšne posege, pa to ni nestrpno stališče, ampak je realno stališče, ne nestrpno, realno. O tem se je namreč treba veliko pogovarjati in skrbno pretehtati pozitivne in tudi negativne učinke takšnih odločitev. Sama sem prepričana, da tudi Slovenija, tudi ta družba potrebuje za takšno implementacijo določen čas. Po mojem mnenju tukaj ne gre za nikakršna vprašanja liberalnosti do te teme ali pa sposobnosti vzgoje otrok, se pravi, kdo bi bil boljši pri vzgajanju otrok, temveč gre za vprašanje odgovornosti. Vsekakor v tem trenutku sama menim, da mora biti družba dovolj modra, da zna oceniti, katere so tiste odločitve, ki otroka dejansko ščitijo. In to je edina teza in edino izhodišče, iz katerega bi morali vsi skupaj danes tukaj izhajati. Tukaj ne gre za nikakršno nestrpnost, še enkrat ponavljam. Sama nimam nič proti istospolnim partnerskim zvezam, tudi ne proti istospolnim, popolnoma nič, seveda pa je treba nekatere odločitve res skrbno pretehtati, da se nam ne bo dogajalo tako, kot se na primer v nekaterih evropskih državah, če dam za primer Nizozemsko, ki se že spopada z določeno odgovornostjo in dilemami, ali se morda kakšna odločitev pri njih vendarle ni zgodila prehitro. Najlepša hvala.
Besedo ima gospod Vito Rožej. Gospod Rožej, se opravičujem, ker sem naredil ta preskok. Malo preveč korektur imam na tem listu.
Nobene zamere ni bilo, gospod predsedujoči. Hvala lepa za besedo. V začetku bi rad rekel, da me veseli nivo in umirjenost razprav, vsaj zadnjih dveh, in upam, da bodo tudi naslednje takšne, ker sem prepričan, da je to način, na katerega se bomo lahko, tako kot sem omenil že v predstavitvi mnenja poslanske skupine, na racionalnem način in brez nepotrebnih predsodkov pogovarjali o tematiki, ki je danes na dnevnem redu. Veseli me, da je to mnenje bilo izrečeno s strani mlajše poslanke in mlajšega poslanca, saj lahko gledamo povprečno starostno strukturo, ker sem prepričan, da je predvsem nam in našim zanamcem ta družinski zakonik pomemben, zato se mi zdi še toliko bolj važno, da predstavniki naše generacije povemo mnenje o tem zakoniku, ker bo predvsem naše življenje, življenje naših otrok zadevalo bolj kot pa kogarkoli drugega. Žal moram ugotoviti, da je splošna raven razprave bila drugačna in da tudi v javni razpravi so glede te problematike predvsem prevladovali stereotipi in še celo njihovo poglabljanje. Najlažje je "jahati na stereotipih" in primer nacionalne stranke in predstavitve mnenja je bil točno tak. V trenutku, ko večini izmed nas omenimo istospolne skupnosti in posvojitve z njihove strani, si vsak med nami, večina med nami nariše gejevski par, po možnosti otrokom moškega spola, in to je slikovito počel tudi gospod Jelinčič. Zanimivo je, da mi projeciramo pretežno v naše videnje teh drugačnih predvsem lastne strahove. Zakaj? Ti ljudje se od nas razlikujejo samo v eni malenkostni razliki, to je spolni usmeritvi, drugače so popolnoma enaki ljudje, kot smo mi. Podoben primer ste lahko spremljali desetletje in nekaj več nazaj, recimo v Republiki Bosni in Hercegovini, ki jo naseljujejo ljudje enakega genetskega, etničnega porekla, z istim jezikom, edina razlika med njimi je to, na kakšen način častijo boga. In na tej mali razliki se je zgradil velik nacionalizem, so se zgradili trije veliki nacionalizmi, ki so rezultirali v tem, kar so rezultirali. In jaz si ne želim, da bi na tej mali razliki spolne usmerjenosti se med nami zgradilo eno veliko sovraštvo, ki bo rezultiralo v kaj podobnega. Tudi jaz vem, da je recimo kolega Jelinčič notoričen heteroseksualec in vem, da ima dve majhni hčerki, jaz upam, da je do njiju nežen, očetovski in da skrbi za njiju in da ju tudi kopa. Ne mislim pa, da je zaradi tega kakorkoli takoj pedofil, čeprav je heteroseksualec in ima hčerki, ki ju kopa. Te stvari je treba jemati z rezervo in z razumevanjem. In želel bi si, kot sem že rekel, da bi si, kot sem omenil, kolega Jelinčič ravno tako vzel vsaj več kot 12 minut na dan za svoje otroke kolikor si po podatku, ki sem ga slišal na sobotnem polnočnem klubu oziroma omizju lahko privošči povprečen slovenski oče. Toliko o tem, da vemo, o kakšnih družinah pri nas večinoma govorimo. Večinoma pri nas v primeru istospolnih družin govorimo o takšnih družinah, torej lezbičnih družinah, družinah dveh žensk, od katerih je po navadi ena biološka mati otroka. Revija Narobe, ki vam jo kažem, je revija, v kateri je vse prav. Pametne stvari se znajo tukaj notri prebrati, tudi pametni ljudje pišejo in pametni ljudje dajejo intervjuje. Eden od ljudi, ki je dal intervju za to revijo je tudi sin našega kolega Jelinčiča, dr. Klemen Jelinčič. In jaz bi rekel, da me to dejstvo veseli, iz njega sklepam, da se skozi generacije stališča do tega problema spreminja in se spreminja na bolje. Ti dve stališči me navajata na misel, ne samo da boga ni, ampak da bog je in da ima zelo dober smisel za humor. Kot rečeno, že v predstavitvi mnenja poslanske skupine je možnost posvojitve namenjena predvsem takšnim družinam, ki sem vam jo pokazal. Tem, ki že so, in želeli bi, da bi drugi partnerji v takšni skupnosti, ki ni biološki starš otroka, imel tudi možnost posvojitve. To je najbolj pomembno v tem trenutku. Vse ostale oblike istospolnih skupin s tako imenovanimi čistimi posvojitvami bodo morale prehoditi še dolgo in trnovo pot do tega, da se bodo v resnici udejanjile. Nekatere so bile v tujini že uspešne, in najbrž nekatere še bodo, preden bo prvo slovensko specializirano družinsko sodišče se odločilo in podelilo otroka v skrb - ne v last, v skrb - tudi istospolni skupnosti. Koliko takšnih družin zaenkrat pri nas živi zanima tudi nekatere poslanske kolege in nekako ne vem, ali ne slišijo ali nočejo slišati, da bo ministrstvo najbrž težko podalo verodostojne podatke, če gre za materijo, ki zakonsko sploh ni regulirana. Gre lahko za ugibanja, mi lahko vemo samo za tiste, ki se sami izpostavijo, za tiste, pri katerih je prišlo do nekih sodnih odločb, ne more pa ministrstvo imeti pregleda nad stvarmi, ki zakonsko niso regulirane. Saj podoben odgovor bi najbrž dobili, če bi vprašali, koliko je v Sloveniji kotlov za žganjekuho. Predvidevam, da ima mogoče celo, ne vem, Slovenska ljudska stranka, ali kakšen od njenih delov, ali Kmečka zveza boljše podatke kot ministrstvo za kmetijstvo. Noben od teh podatkov pa ni točen. Kdo ve, po katerem podstrešju se še kakšen star kotel za žganjekuho skriva. Primerjava, ki mogoče ni najprimernejša, kot tudi ni bila primerna primerjava kolega Prijatelja med alkoholizmom in istospolnostjo v primerjavi z vplivom, ki ga ti dve, kaj naj rečem, dejavnosti imata na družbo. Alkoholizem je brez dvoma družbeno zlo, pa to v tej državi še ne pripelje do nekih zaključkov, da bi morali določene vrste alkohola bolj obdavčiti kot samo kot zgolj hrano, čeprav tudi s tem nekako promoviramo in pripomoremo k alkoholizmu. Istospolna usmerjenost ni nič takšnega, kar bi slabilo moč in kreativnost in ustvarjalnost te družbe. Ena bolj družinskih dejavnosti, tradicionalnih družinskih dejavnosti, če tako rečem, je nedeljsko gledanje televizije. Katero oddajo gleda največ ljudi v nedeljo zvečer v svojem družinskem krogu?! Veste sami, pa si naredite zaključek! En kup slovenskih filmov štejemo med del svoje identitete. Film Vesna je prav gotovo tak - njegov avtor je bil ravno tako istospolen. In še bi našli takšne primere, iz katerih lahko sklepamo, da smo lahko tako in drugače drugačni lahko tvorni del te družbe. Veliko teh trditev je podprtih z nekimi znanstvenimi raziskavami, ki jim seveda nekdo lahko verjame, nekdo jim ne. Ampak podobno je veljalo za Kopernikov planetarni sistem, dolga leta, desetletja, če ne stoletja, pa vseeno vemo, da je temu res tako. Podobno je veljalo za Darwinovo teorijo evolucije, pa je vseeno veljalo, da je na koncu ta tista, ki je resnična. Se bodo pa vedno našli ljudje, ki tem znanstvenim dognanjem ne bodo verjeli. Zato je treba inkluzivno reševati problematiko, o kateri danes govorimo, ker nobeno drugačno reševanje, ki je bilo tukaj tudi že omenjeno, skozi Zakon o registraciji istospolnih partnerstev ne more zagotoviti pravne varnosti v vseh pogledih. Je pa tudi zanimivo, da dosedanje urejanje te problematike pri nas kaže na še vedno zastarelo razumevanje istospolne usmerjenosti kot bolezni, ki se jo da pozdraviti. Takšna mnenja smo tukaj že slišali. Zavedati se moramo, pa da je tudi naša zakonodaja tako, ki to seveda na nek način predvideva in spodbuja. V našem do sedaj veljavnem zakonu o zakonski zvezi in družinskih razmerjih nič ne piše o tem, da zakonske zveze ne bi smel skleniti nekdo, ki je že v registrirani istospolni skupnosti. V Zakonu o registraciji istospolne skupnosti pa seveda piše, da nekdo, ki je že poročen, ne more biti obenem tudi registriran v tej skupnosti. Implicitno to seveda pomeni, da nič ni narobe z bigamijo in z biseksualnostjo, država to podpira, če je le smer, v katero se bo na koncu ta oblika spolnosti iztekla, heteroseksualna; skratka, v zakon in tako naprej. Mislim, da tudi na to ne moremo biti ravno ponosni, zato je seveda dobro, da te stvari rešujemo v enotnem družinskem zakoniku. Ob koncu bi tudi rekel, da karkoli bomo sprejeli ali ne bomo sprejeli, dejstvo je, da bodo drugačne družine med nami obstajale. Tisto, kar pa lahko seveda naredimo ob sprejemu zakona ali pa ob njegovi zavrnitvi, pa je to, da bi bila naša družba tolerantnejša do takih drugačnih družin in do takih drugačnih otrok. Težave, ki jih je, recimo, omenil kolega Prijatelj, da jih takšni otroci lahko imajo v osnovni šoli in v vrtcu, ne izvirajo v resnici iz takšne ali drugačne usmerjenosti njihovih staršev, ampak iz tega, kako družba to njihovo drugačnost sprejema. Tukaj ima, recimo, kolega Prijatelj po moji skromni oceni še veliko dela narediti in tudi mi vsi ostali, da bomo v svojih razpravah znali biti racionalni in da ne bomo spodbujali drugačnega videnja, skratka nekega slabšalnega videnja drugačnosti, ki je zdaj, žal, nekako postal že praktično šport, vsaj v nekaterih krogih. Upam, da gre nivo razprave v pravo smer. Ministrstvo je podalo kup dobrih in razumljivih argumentov in če ne v prvem, pa morda v drugem ali kakšnem kasnejšem branju, upam, da bo soglasje glede sprejemljivosti tega zakonika večje. Kot nas pa izkušnje učijo, tudi iz drugih evropskih držav, ki so to že naredile, in drugod po svetu, da se bo v končni fazi ta sprememba odrazila tudi v večini populacije in da bo sprejemljivost čez nekaj leta takšna, kot je danes sprejemljivost splošne volilne pravice za ženske. Hvala lepa za razumevanje.
Besedo ima gospod Jakob Presečnik.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Jaz bom kratek, da kolegom pustim še nekaj časa. Najprej, naj tudi jaz poudarim, še bolj kot sem prej v mnenju poslanske skupine, da je v večini dela ta zakonik seveda dober in ga pozdravljam in ga pozdravljamo kar, vseskozi tudi že govorimo. Tudi, bom še ekstra navedel, ker je malokdaj čuti v današnji razpravi, zelo pozdravljam poudarjanje pomena večgeneracijske družine. To se mi zdi še posebej pomembno. Ampak glede na to, da me je gospod minister prej omenil v zvezi z nestrinjanjem z dvema mojima trditvama, namreč nisva se dobro razumela. Jaz nisem rekel, da družinski zakonik nima namena ščititi otroka. Ja, zagotovo v večini dela. V tem delu, ki je pa sporen, v tem delu pa zagotovo ne. In pa drugo, glede statistike. Spraševali smo ministrstvo, naš kolega je spraševal ministrstvo okoli nekaterih podatkov, tudi danes mi je bilo odgovorjeno, da je možen samo podatek o teh registracijah istospolnih partnerstev. Vendar kolega Rožej, vi ves čas navajate število otrok, ki živijo v istospolnih družinah. Vi navajate in zaradi tega smo mi spraševali, od kod vam podatek. Ali to, kar je rekel gospod minister, ali vi "cukate" za rokav otroke po ulici, da ste dobili ta podatek sto? Mi smo ga želeli dobiti od ministrstva, pa ga ne moremo dobiti. Nisem pa jaz primerjal kotlov za žganjekuho z otroki, kakršnimikoli. Tako mi tega ni treba očitati. Jaz tega nikoli ne počnem in nikoli ne razmišljam v tej smeri. Samo na kratko še, ne zavračam istospolnih partnerstev, vedno to govorim, in sem tudi za to, da se uredijo nekatere premoženjsko-pravne zadeve. Tudi za nekatere druge kategorije, kot mi pošiljajo po telefonu. Neka gospa pa sprašuje, ali je tudi za druge oblike poskrbljeno, na primer dedovanje bratov in sester, ki neporečeni živijo v skupnem gospodinjstvu. Kot zadnje bom rekel samo to, da se zavzemam za pozitivno diskriminacijo družine in še za nekaj več; za pravično in realno prikazovanje socialnega stanja. To sem spraševal in poudaril že v prejšnjem mandatu, da ne bo nesporazuma, in poudarjam v tem mandatu za pravilno, pravično prikazovanje socialnega stanja, ki je osnova tudi mnogokrat za dodeljevanje socialnih pomoči. In s tem imajo tudi centri za socialno delo ogromno problemov. In moram reči nekaj pozitivnega. Pozdravljam napoved ministra oziroma ministrstva zadnje dni, da pripravljate ustrezno zakonodajo, ki bo tudi te probleme poskušala razrešiti. Hvala lepa.
Besedo ima gospa državna sekretarka, dr. Anja Kopač Mrak. Prosim.
Hvala za besedo še z moje strani. Moram priznati, da debata, tako kot se odvija, gre v boljše smeri, kot se je začela, in da se mi zdi, da je eden bistvenih korakov prav to, da danes v Državnem zboru o tej tematiki govorimo in da govorimo na dialoški način, da poslušamo argumente druge strani, kar pomeni, da odpiramo prostor, in da tudi percepcijo celotne družbe o tem vprašanju spreminjamo. In to se mi zdi velik korak in velik plus, da danes o tem Državni zbor Republike Slovenije govori. Preden se dotaknem bolj pomembnih stvari, ne morem mimo začetne diskusije o vprašanju homoseksualnosti kot bolezni. Mislim, da nikakor ne sme ta zadeva ostati odprta, tudi pred gledalci, ki danes spremljajo to sejo, sicer v smeri, da homoseksualnost kot bolezen je od leta 1973 dalje s strani ameriškega psihiatričnega združenja črtana iz tega seznama in to je bil v tistem obdobju zelo velik napredek in zelo velik korak naprej. In to, da je leta 1991 sprejela najbolj konservativna institucija, kar jo je, to je Svetovna zdravstvena organizacija, to definicijo, da homoseksualnost absolutno ne more biti uvrščena med bolezni, je dokaz, da o tem danes v tem zboru ne bi smeli govoriti na začetku debate. Homoseksualnost - ko odmislimo to in rečemo, da o tem se ne govori, ker je nespodobno sploh govoriti, potem nam ostane homoseksualnost kot spolna usmerjenost. Kot spolno usmerjeno pa jo imamo v naši ustavi in tudi v evropskih konvencijah o človekovih pravicah napisana kot osebno okoliščino, ki ne more biti predmet razlikovanja. In tukaj na tem mestu je to dejstvo in Slovenija je pravna in socialna država in temeljne socialne pravice - ker pravica do bolniškega nadomestila nekoga, ki skrbi za otroka in ni njegov biološki starš, je socialna pravica. In na tem mestu danes odločamo o teh pravicah, komu jih bomo dali in zakaj ves čas govorimo o koristi otroka, ker danes ti otroci živijo. Videli ste članek v sobotnem Objektivu o družini, ki se je predstavila. Kako neprijetno je bilo priti v javnost, ampak je to naredila, da je predstavila svoje realne probleme. In ta otrok danes - mi danes moramo imeti take otroke pred svojimi očmi, ko odločamo o teh zadevah. In ti otroci danes na žalost nimajo temeljnih socialnih pravic v naši državi in to je z vidika socialne in pravne države nesprejemljivo. Ko pa govorimo o polju posvojitev, ki v bistvu tukaj dejansko najbolj razgalja mnenja. Gre pa za vprašanje tega, da ni in jasno je zapisano v družinskem zakoniku na več mestih, da pravica do posvojitve ni pravica staršev, ampak je pravica otroka. In da so institucije v tej državi, ki jih bomo krepili na vseh mestih prav v tem delu, o tem govorim, o centrih za socialno delo, ki o tem dajo svoje strokovno mnenje, na podlagi družinskega zakonika bo pa končno odločitev sprejelo sodišče. In je tukaj notri toliko različnih varovalk, da prosim, pustimo institucijam, da naredijo tisto, kar je, kar morajo, da presojajo, kaj je v korist otroka. Da vam dam banalen primer, ki pa se lahko zgodi, ker v življenju se nam marsikaj zgodi, da otrok, ki živi v istospolni družini, njegovim staršem se nekaj naredi. Ali morda ne bi bilo sprejemljivo, da je največja korist za tega otroka življenje v takšni skupnosti? Tukaj smo na polju velike ideologije o družini. Družina je skozi zgodovino preživela prav zaradi svoje odprtosti, prav zaradi dejstva, da smo od velike razširjene patriarhalne družine danes prišli na nuklearno družino zaradi konteksta, v katerem živimo. In ni vprašanje zakona, da se mi vrednostno-moralno opredeljujemo, katera družina je idealna in katera ni. Tukaj odločamo o pravicah, ki gredo tem otrokom, ki živijo v različnih družinah. In enostavno ne moremo pravne materije teh pravic določati na način, da rečemo: damo vam vse pravice, ker v bistvu se strinjamo, da otrok ne moremo diskriminirati, ampak skupnost, v kateri vi živite, ni družina. Tu že v osnovno postavimo čisto nekaj drugega. Kaj on pa živi v hruški?! V čem živi?! To pomeni, da njegovi starši niso starši. Kako? Kakšna predstava vsega tega so. So starši. Mama ga lahko rodi in je starš, in tisti drugi, ki zanj skrbi - kaj? Kaj pa na primer, če pride oče/moški v skupnost, ki ni biološki oče tega otroka? Potem to ni. Enostavno gre za vprašanje pravic teh otrok, vprašanje temeljnih človekovih in socialnih pravic. In ko govorimo o tem, zakaj smo dopustili v zakonu to možnost in dali varovalko, da se na vseh mestih odloča, ko se odloča o posvojitvah, o koristi otroka. Prav zaradi tega smo to naredili, ker raziskave, zdaj pa bom res zelo jasna - znanstvene raziskave v zadnjem obdobju, zadnjih 20-ih, 30-ih let, ko se o tem več govori in se govori na drugačen način z vidika človekovih pravic, nedvoumno kažejo, da za razvoj otroka nista bistvenega pomena oče in mama kot figura, ampak predvsem kako ti odnosi, kako svojo starševsko, ali materinsko, ali očetovsko vlogo ti starši v tej družini izvajajo. In tu gre za bistven koncept kakovosti odnosa v družini. In to je predmet strokovnih služb in v končni fazi odločitve tudi sodišča. Torej, tukaj vam zagotavljam, da bodo institucije opravile vse, da bodo presojale v otrokovo korist v primeru posvojitve. Druga zgodba pa so otroci, ki v takšnih družina živijo. Tem otrokom je treba dati vse pravice: pravice do stikov, če njegova družina, v kateri živi, razpade, pravica do dedovanja, pravica do pokojnine - vse to, kar ščiti interes otroka. In tukaj sploh ne moremo govoriti zgolj o interesu istospolnih kot da so neka elitna skupina, ki nam narekuje to, kar mi danes počnemo, kar je bil predlog ministrstva. To je nesprejemljivo! Tukaj gre, in stojimo za tem, za interes otrokovih koristi. Ampak vseh otrok! Ne samo tistih otrok, ki morda živijo v takšnih družinah, ki so nam všeč in ki bi jih mi edine poveličevali. In tudi, kaj je bistvo tega zakonika? To, da izpeljuje ukrepe zaščite otrok v družinah, kjer pa ni vse v redu! In na žalost je takšnih družin vse več. To, da moramo danes v polovici družinskega zakonika imeti člene o tem, kako bomo zavarovali otroka v primeru, da starši ne izpolnjujejo svojih starševskih skrbi tako, da bi bilo v interesu otroka, je žalostno, ampak o tem moramo govoriti. In pol zakonika prenove tega gre v bistvenem delu o tem; o tem, kako zaščititi otroke v družinah, kjer je vse v redu; o tem, da se ni pred petimi leti v tej državi smelo na glas govoriti o nasilju v družini. Danes pa govorimo o tem kot statistika, ki narašča zaradi tega, ker jih spremljamo, zato ker smo postali pozorni na te stvari. V bistvu je to samo ena izmed tabu stvari, o kateri je treba govoriti. Končala bi pa samo z vprašanjem, ki je bilo zelo provokativno, in ne boste verjeli, tudi pri snovanju rešitev v tem zakonu smo se o njih povprašali - vsak verjetno na svoj način. Zame kot mamo dveh otrok je vprašanje, če bi si želela, ali je moj otrok istospolno usmerjen, nepomembno. Jaz si želim za svoje otroke, da bodo srečni, dobri, pošteni državljani, ki pa bodo imeli možnost živeti v družbi, ki njihovo spolno usmerjenost, ki ni posledica bolezni ali česarkoli, ne jemlje tako, da jim onemogoča normalnega vključevanja v to družbo. So državljani, ki plačujejo davke. In ko govorimo o vrednotah družine, o tem, da bo to vlivalo na naš vrednostni sistem, jaz bi si želela, da moji otroci v osnovni šoli ali kjerkoli v javni instituciji ne slišijo, da je družina samo ena prava, ampak da lahko tudi njegovi kolegi v šoli, ko sedijo skupaj, kjer je vedno več razpadlih družin, imajo občutek, da je njihova družina tudi družina. Je pa prav - in v zakoniku tudi poskušamo vpeljevati vlogo države tudi pri pomoči družini v tej realizaciji pozitivnega starševstva. Ker če ugotavljamo, da ima družina vedno več težav, je potem tudi vprašanje na mestu, kako država s svojimi ukrepi, predvsem preko nevladnih organizacij, civilnih družb, pomaga družini, da izvršuje to svojo primarno skrb. Ni v namenu zakonodajalca, da bo kaznoval družine, če se ne vedejo in ne izvajajo starševskih skrbi tako, kot je potrebno, ampak je predvsem pomembno, da jim nudi pomoč. In z družinskim zakonikom gremo tja, gremo v to smer, ker se zavedamo, da družine potrebujejo to pomoč zaradi pritiskov, v katerih danes živimo. Nazoren podatek je tudi to, ko pogledamo, koliko imamo časa, da preživimo aktivno s svojimi otroki, se matere bolje izkazujemo, očetje vedno slabše, in to tudi kaže na to, da moramo razmisliti o teh stvareh, o kakovosti odnosov v družini, ne pa o sami strukturi družine, ki ni ključna. In samo še o eni tudi večkrat omenjeni zadevi, da so psihiatrična združenja in vse strokovne združbe v Sloveniji proti temu zakoniku. To enostavno ni res. Največkrat izpostavljen predstavnik psihoanalitske smeri je gospod Roman Vodeb, ki s tega področja nima ne doktorata in ni uradni predstavnik te šole. Če bomo povprašali za isto mnenje nekoga drugega s tega področja, bo dal drugačno mnenje. Tukaj razpravo peljati, da bo vsak našel tiste, ki so njim všeč in citiral tisto, kar njim ni. Mi smo z vso dolžnostjo proučili različne študije. Tudi s strani katoliškega inštituta v Nemčiji, ki je bil večkrat citiran na začetku in katere raziskave segajo v sredino 70-ih in 80-ih let. Enostavno se je način urejanja tovrstnih vprašanj in pogled družbe na ta vprašanja v Evropi spremenil. V Evropski uniji je osem držav, ki ureja to področje tako, kot je predlog, in predvsem države, ki v zadnjem času urejajo to področje, ga na tak način urejajo. Ker namreč ni mogoče z ločeno zakonodajo urejati celovito določenega področja, ne da bi določene elemente diskriminatornosti peljali naprej in jih ohranjali. Zato je tudi odločitev, da se stvari urejajo v družinskem zakoniku, ker ne moremo dati določeni skupini vseh pravic, to pomeni, predvsem tistih pravic, za katere mi menimo, da jim pripadajo, in nekaterih ne. Če spoštujemo pravno državo, človekove pravice v svojem temelju, potem morajo biti te dane brez zadržkov. Hvala.
Besedo ima gospod Miran Györek.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Tudi jaz bi želel ob tej priložnosti povedati svoje mnenje. Ne bom govoril o tistih delih, določbah predloženega zakona, ki so dejansko pozitivne, pač pa se bom usmeril bolj na drugi del, to je na zakonsko zvezo in določbo, kjer predlog zakonika v poglavju o posvojitvah izrecno določa, da lahko zakonca ali zunajzakonska partnerja skupaj posvojita otroka. Predlog zakona torej omogoča tudi homoseksualnima partnerjema možnost za postavitev družine s posvojitvijo. V zvezi s tem predlagatelj ocenjuje, da izenačitev pravne ureditve homoseksualnih in heteroseksualnih življenjskih skupnosti vključuje tudi izenačitev v razmerju do tretjih oseb - in tu je ves "catch". Se pravi, predlagatelj, Vlada oziroma koalicija, želi pokazati neko višjo stopnjo civilizacijskega razvoja kot napredno razmišljanje in svetovni nazor, ki ga nekateri poslanci naj ne bi mogli razumeti. Res, sam osebno ne morem razumeti homoseksualnih potreb, zagotovo pa vem, da je homoseksualnost, tako pederastija kot lezbijstvo, biološka, evolucijska deviacija, ki bi jo bilo smotrneje zdraviti, bodisi psihiatrično, terapevtsko ali pa tudi medikamentozno. To so zadeve, ki so ustaljene, to je vse mogoče danes, če jim želimo res pomagati. Ampak to je ena zadeva. Želel bi pa opozoriti tudi na nekaj drugega, še bolj zaskrbljujočega, to je čedalje večja agresivnost in moč vpliva homoseksualnega lobija, tudi v slovenski družbi. Nekoč nekje je bila domena homoseksualcev predvsem "show business", moda in tako naprej. Tokrat so pa ubrali, očitno, drugo pot - to je politika. Očitno so v slovenski družbi politiki naleteli na dokaj plodna tla in današnje glasovanje bo to, žal, tudi potrdilo, čeprav velika večina Slovenk in Slovencev to zavrača, v kar se lahko danes prepričate tudi na lastne oči s prisotnostjo še in še tistih, ki na nek način protestirajo proti temu. Da se v slovenski družbi zadnje čase dogajajo prav v tej smeri deviantni pojavi, recimo, se spomnimo samo tega, ko je nekaj malo bolj agresivnih slovenskih fantov preteplo nekega homoseksualca, pa je nastal tak cirkus, da so intervenirali celo policisti specialci, jaz ne vem, vsi sumimo kdo, je bil tisti, ki je forsiral takšne interventne akcije, pa razumem tudi, da mora vsaka vlada narediti tudi kaj zase. Ampak da si je to kot eno svojih prioritet postavila, se pravi tudi uveljavljanje pravic homoseksualcev, tega pa ne morem razumeti. Oprostite, dejansko ne morem razumeti; sem vzgajan v ozračju normalne družine, pa zopet bo nekdo rekel, da je normalna tudi druga, ampak tukaj gre za hipokrizijo. Gre namreč za tuje otroke, ne gre za otroke tukaj prisotnih poslancev, verjetno, ker če si boste izprašali vest, kaj bi v primeru, čisto hipotetično, da se vam zgodi, da v prometni nesreči umrete, da ostane vaš majhen sinek sam, da ga ne more nihče drug prevzeti in da bi ga po tem zakonu lahko prevzela dva homoseksualca, ne vem, ali bi mu privoščili to kot izhod v sili, ali bi sprejeli to posmrtno ali bi se obračali v grobu, če bi naneslo na kaj takšnega. Gre torej za opozorilo za zlorabe otrok, ki bodo - in verjemite mi, če ne bo dodatno zakonodaja predvidela tudi tega in preprečevala take primere, bomo v slovenski družbi naleteli še na hujše primere, kot že gledamo vsak dan, to je nevarnost razraščanja raznoraznih deviantnosti, od sodomije, sadizma, pederastije, incesta, pedofilije, da ne naštevam seksualnega nasilništva. Afera Baričevič je pokazala, razgalila marsikaj v naši družbi. Maske padajo. To, kar pa sedaj govorite, gospa sekretarka, to pa je zavajanje. Ne gre za vprašanje posvojitev v heterospolni skupnosti, kjer pač ne morejo imeti otrok oziroma kjer so nastale določene okoliščine. Gre za nevarnost nenaravnih skupnosti, to je homoseksualnih skupnosti, ki lahko pripeljejo do, kot sem že prej rekel, do takšnih deviacij, ki danes v tej slovenski družbi, žal, so se razrasle tako daleč, da moramo biti zaskrbljeni. Hvala za razumevanje.
Besedo ima gospa Janja Klasinc.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovane kolegice in kolegi. Spoštovani gostje. Danes sem predvsem žalostna, pa ne samo danes, žalostna sem že dlje časa. Ko sem bila izvoljena v ta parlament sem pričakovala, da bom tu srečevala ljudi s široko pametjo in s širokim srcem. Pa ugotavljam, da smo večkrat tukaj priča takšnim ozkostim, takšnim primitivnostim, da človek preprosto tega ne more več verjeti. Poglejte, pravkar je kolega gospod Györek, ki je zapustil dvorano, rekel, "poglejte, kaj se pa je hudega zgodilo. Tam so eni malo bolj močni fantje prebutali enega homoseksualca." Jutri bomo rekli, "ja, nič, eni malo bolj močni fantje, pa še veseli so bili, ker so popili malce - to je tudi vrednota v tej družbi - so prebutali enega "jugoviča"." Rekli bodo, da nekoga, ki je pač manj vreden za to veliko slovensko pamet in zavest. Veste, to je za to družbo strašansko nevarno. Strinjala bi se s kolegi, ki so danes opozarjali, da je v tej Sloveniji kriza vrednot; je kriza vrednot - samo, kakšnih? Opozarjamo na nek strah pred tem, da bi dva homoseksualna partnerja posvojila otroka. Legitimno je imeti pomisleke proti vsaki stvari, toda zakaj?! Mi, tako minister, tako državna sekretarka, tako vsi, ki zagovarjamo, da morajo istospolno usmerjeni ljudje biti enakopravno obravnavani v tej družbi, se borimo ravno za to: vsi smo enaki v tej družbi, to naša ustava terja od nas. In za to se borimo, kolegice in kolegi. Rada bi povedala svoj pogled na te strahove v zvezi s homoseksualnostjo pri nas. Vsi: psihologi, psihiatri, sociologi opozarjajo, da je strah in nesprejemanje drugačnosti predvsem stvar strahu pred neznanim. Mislim, da če bi tisti ljudje, ki so zelo veliki borci proti homoseksualnim partnerjem in posvojitvam otrok, poznali kakšnega istospolno usmerjenega človeka, potem bi jim bilo morda lažje. Nekatere moje kolegice in kolegi so že našteli nekaj znanih tujcev in Slovencev, ki so istospolno usmerjeni. Gospod predsednik, ali bi lahko malce utišali, zelo me moti ta govor v dvorani. Malo ljudi ve, da so med homoseksualci bili: Aleksander Veliki, Michelangelo, Caravaggio, Oscar Wilde, filmski igralec Cary Grant, ki so ga tako oboževale naše mame, babice. Danes imamo med njimi pevca Eltona Johna, razne druge znane umetnike. Seveda je veliko tudi politikov. Kolega je prej tudi opozoril, naši znani voditelji na slovenski televiziji in tako dalje, so tudi med njimi. Povedala vam bom še nekaj. Predvsem iz vrst opozicije, ki tako vztrajno zahteva referendum za to področje, osebno poznam vrsto ljudi, ki so tudi istospolno usmerjeni. Žal mi je, da so med njimi tudi taki, ki so se zaradi nerazumevanja okolice odločili poročiti in imajo otroke. In to svojo istospolno usmerjenost skrivajo pred celotno družbo samo zato, ker je tako homofobna. Naredimo korak naprej! Pravite, to je proti evropskim normam. Saj ni res! Slišali ste tako državno sekretarko kot ministra. Katere države pa so uvedle takšno ureditev - najrazvitejše države, najbolj demokratične države v tej Evropi. Mi pa se držimo nekih kataloških norm iz 16. in 17. stoletja ter nekih jezuitskih in inkvizitorskih načinov. Kaj pa bomo zdaj naredili s temi istospolnimi, ki jih tako sovražimo? Ali jih bomo dali v taborišča, jih bomo dali na grmade? Dajte, no, dajte! Mislim, to je povsem nesmiselno. Mene boli nekaj drugega, da v tej družbi - in tudi ti silni avtorji elektronskih sporočil, ki so nam jih pošiljali organizirano in mrežno dobro pripravljeni, moram reči, kaj je bila glavna zamera in glavna zahteva: oče in mati. Pa poglejmo, kaj kažejo raziskave, kaj kažejo vse zadeve. Tudi jaz sem za to, da otrok zraste ob očetu in materi, ampak ob očetu in materi, ki sta dobra oče in mati. V Sloveniji pa imamo ogromno alkoholikov, ki pretepajo žene, ki pretepajo otroke, ki so najslabši možni zgled za te otroke. Potem imamo pedofilijo. Poslušajte, ne zatiskajmo si oči! Vsi ti pojavi, ki so se do zdaj v Sloveniji pojavljali, niso bili v istospolnih skupnostih. Toda nihče ni upravičen - ne rečem, da mogoče tudi kakšen istospolno usmerjen ne bi naredil kakšne neumnosti. Ampak to ne more biti že razlog, da pa prepovemo tem ljudem, da bi bili enakopravni z vsemi nami. Mislim, da je zaradi tistih 30 primerov istospolnih zvez, ki so zabeležene, registrirane v Sloveniji, takšno ravnanje, takšno dvigovanje prahu in tako velik strah pred bog ve čem, veliko, veliko sprenevedanje in veliko razočaranje za vse napredno misleče ljudi.
Ja, gospod Györek, imate repliko.
Hvala za besedo. Moram, gospa kolegica Klasičneva [[...]]
Pardon, oprostite, nimate časa več, ste porabili ves čas, tudi tisti dve minuti, ki sta bili takrat obljubljeni od gospod predsednika [[...]]
Ja, pa kje ti dve minuti dobimo, gospod podpredsednik?
Ne, ste dobili. Je bilo vračunano.
Ali je to že notri?
Nimate več časa.
To se bova zunaj zmenila.
Nimate več časa, gospod Györek. Hvala. Besedo ima gospod mag. Franc Žnidaršič.
Lepa hvala, gospod podpredsednik. Spoštovani minister s sodelavko, kolegice in kolegi! Zakon, kot je pred nami, bom podprl. Zakon sledi v uvodu napovedanim ciljem, ki garantirajo, torej rešitve garantirajo večje koristi in boljši položaj otrok, hitrejše reševanje zadev, ustreznejši položaji centrov za socialno delo in seveda rešuje tudi vprašanje odločbe Ustavnega sodišča. Zakon pomeni sistemsko rešitev, kajti doslej so pravice prizadetih v bistvu bile razsute po številnih zakonih in več ali manj nezadostne in v smislu diskriminacije. Zakon ima vgrajene mehanizme, ki v celoti ščitijo otroka. Zakon nima niti ene rešitve, ki bi škodovala komerkoli, se pa to zaradi nerazumevanja stvari v temelju zakonu neutemeljeno očita. Najmanj je res, da je za otroka edina varna točka klasična družina. V državi je 200.000 kroničnih alkoholikov, od katerih je večina poročenih in v tistih klasičnih družinah, kjer imajo otroci očeta in mamo, pač niso varni otroci in bi bilo mnogo bolje, da bi v takšnih družinah ne živeli več. Bolje bi bilo, da bi živeli pri tistem, ki ni alkoholik, v miru in v bistveno boljših pogojih za rast, za razvoj in za svoj odnos do alkoholizma, kajti ve se, da večina otrok, ki živi v takšnih družinah, tudi kasneje sami postanejo kronični alkoholiki. Očitek, da zakon pomeni razvrednotenje klasične družine, je fantazem, ki ga nihče ne more dokazati niti z eno besedo v tem zakonu ne. Tisti, ki očitajo temu zakonu kvaliteto, navajajo stvari, ki jih ni v zakonu. Številni mejli, ki smo jih dobili, imajo tri glavne točke vsebine: prvič, dokazujejo, da tisti, ki so jih pisali, niso prebrali zakona, ne sprejemajo drugačnih in glorificirajo klasično družino, ki pa ni jamstvo za dober položaj otroka, za njegovo rast in njegov razvoj, pač pa je za otroka pomembno, kakšen je odnos enega, dveh staršev, takih ali drugačnih staršev v kakršnikoli družini. Kakšen je odnos do njih, to je temelj, ki je pomemben za otroka, in nič drugega. Očitki, kako naj bi istospolni posvajali otroke, so za lase privlečeni, kar tako, počez, saj o posvojitvi odloča sodišče, potem ko ugotovi, da so izpolnjeni vsi pogoji, ki so v korist otroka, da bo lahko ustrezno rasel in se razvijal. Mislim, da je prav, da se to poudari - ne odločajo posvojitelji o tem, ali bodo dobili otroka, ampak sodišče. Glede na stanje duha v naši državi pa je napovedana možnost posvojitve otroka s strani istospolnih partnerjev zgolj in samo na papirju, kar pomeni, če mene vprašate, samo enako možnost po zakonu, ki pa se bo zgodila skrajno redko, če sploh. In zaradi tega na tej točki graditi odločitev, da bi bili taki, ki živijo v istospolni skupnosti, diskriminirani, kar zadeva pravico v načelu, se mi ne zdi korektno in to zavračam. Skratka, zakon sledi koristim otroka, zakon sledi odpravi diskriminatornosti glede na obliko družine. Zaradi tega je vreden moje podpore. Sam nikoli nisem imel problemov s tem, da bi sprejemal drugačne. Vem pa, da so, na primer, v prvem krematoriju v Hitlerjevi Nemčiji najprej goreli istospolno usmerjeni, duševno prizadeti in hemofiliki, zato da bi se očistila rasa. To je bilo nekaj drugega od tega, kar mi želimo, in zaradi tega ima zakon mojo podporo. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Silva Črnugelj.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Lepo pozdravljeni, minister! Če bi bežni opazovalec ali poslušalec današnje razprave sklepal na podlagi vsebine in večinskih razprav, o čem razpravljamo danes, bi pomislil, da mogoče razpravljamo o zakonu o homoseksualnosti in ne o družinskem zakoniku. Razumem, zakaj je homoseksualnost na en način tako interesantna tema in zakaj je tako zanimiva tema, saj to je bila tema, ki je bila zanimiva vrsto stoletij, tudi ne nazadnje, če pogledamo, v Egiptu in na začetku stoletij in tako naprej. Področje spolnosti je bilo področje, ki je bilo vedno interesantno za ustrahovanje, področje spolnost je bilo interesantno za vladanja, za podrejanje in za obvladovanje. Ne tako dolgo, vemo, kako in na kakšen način so se preganjali različno spolno usmerjeni posamezniki in posameznice. Da ne obnavljam vseh zgodovinskih razprav, ker so moji kolegi tukaj, pa tudi ne nazadnje mag. Žnidaršič, povedali o tem kar dosti. Seveda je interesantno, naštevali smo imena. Jaz bi samo mimogrede, ker smo tudi prevedli neko knjigo, zelo zanimivo študijo o Edgarju Hooverju in o FBI-ju na ameriškem, o človeku, ki je najbolj zatiral in najbolj preganjal ravno homoseksualce, je pa sam bil homoseksualec. Ne vem, če vam to kaj pove, ampak v prenesenem, pomislite na to, kako in zakaj se je obvladovalo, preganjalo in vladalo in tako naprej ravno na tem področju, na področju spolnosti, za katero je v naši ustavi, za področje spolnosti, jasno zapisano, da to področje ne sme biti področje razlikovanja, izločanja ali področje česarkoli. To se pravi, področje spolnosti je samo po sebi dano. In homoseksualnost ni noben devianten pojav, homoseksualnost je naravna danost. In če ga bomo čim prej tako vzeli, bomo lažje živeli. Ker če smo že govorili o otrocih, ta današnji zakonik, ki ga obravnavamo, je družinski zakonik in ta zakonik je dejansko ogromno tega storil ravno za pravice otrok, o katerih nismo govorili. Za tiste, ki toliko govorijo, kaj če bi vaš otrok in tako naprej - ne nazadnje, kolegice in kolegice pomislite, če se bo vaš otrok rodil normalen, zdrav, vesel, krasen glasbenik, bo pa tako usmerjen. Pomislite malo tudi tako. Ker govorimo o pravicah otrok, mislim, da je kakovost življenja v eni skupnosti, kakršnakoli je, pa ja teh skupnosti kar dosti, najbolj pomembna za sobivanje in za rast osebnosti. Mislim, da za nas, za državljane in državljanke je najbolj pomembno, da otrok raste in biva v enem kakovostnem okolju, da čuti ljubezen, pa ne glede, ali je to ljubezen babice, tete, strica, ne nazadnje tudi kogarkoli - in kakršnokoli ima ta usmerjenost. Ta zakonik je nastajal 15, če ne tudi 20 let. Zelo veliko študij, zelo veliko razmišljanja, zelo veliko znanstvenikov se je ukvarjalo - in ne samo v Sloveniji, ampak tudi po celem svetu so se iskale dobre prakse, kako in na kakšen način omogočiti dejansko vsem, da zaživijo normalno življenje, polno ljubezni in v prijetnem okolju. Mislim, da ta zakon je spoštovanja vreden, da ga podpremo, ker je našel toliko dobrih načinov, kako in na kakšen način otroku omogočiti spodobno in normalno življenje, kar do sedaj iz vse sodne prakse, ki je bila, žal nismo imeli možnosti videti. Rada bi prebrala mogoče eno zadevo iz ene take študije, ki je bila objavljena v knjigi Dorijana Kržana Spočetje novih oblik sorodstva. In sicer, poglavje Spočetje govori, kako se je začelo, da končam zgodovino. "Pravzaprav je presenetljivo, da nove reprodukcijske tehnologije v svoji bolj preprosti obliki niti niso posebej nove. Oblika spočetja in rojstva s pomočjo, ki se zdi tako v javnem kot znanstvenem diskurzu najbolj sporna, je zagotovo nadomestno roditeljstvo, torej metoda, pri kateri ženska rodi otroka za drugo žensko. Če odmislimo vse dodatne možnosti, ki jih ponuja tehnologija, gre pri tem za neke vrste vnaprej dogovorjeno posvojitev, kar samo po sebi ni nič novega. Že v Stari zavezi lahko najdemo zgodbo o tem, da Sara Abrahamu ni rodila otroka. Imela pa je egiptovsko deklo, ki ji je bilo ime Hagara. Sara je rekla Abramu: "Glej, gospod, mi ni dano, da bi rodila. Pojdi k moji dekli, mogoče bom po njej dobila otroka." Abram je poslušal Saro, potem ko je preteklo 10 let, ja Abrahamova žena Sara vzela svoje egiptovsko deklo Hagaro in ji dala moža Abramu za ženo. Šel je k Hagari in je spočela. Hagara je Abrahamu rodila sina Ismaela, kasneje pa mu je žena Sara rodila še drugega sina Izaka, ki je pred bogom veljal za Abrahamovega edinca. Z današnjega stališča je zanimivo vsekakor to, da Ismael, čeprav Abrahamov, genetski sin, prav tako Izak, na nek način ne velja za Abrahamovega otroka, kar je pač, bržkone posledica tega, da se je rodil v prešuštvu, pa vendarle je obstajal. V Svetem pismu najdemo tudi namige na možnost darovanega semena, in sicer zgodbo o Onnanu, ko je Judov prvorojenec Era umrl, je Juda ukazal Onnanu, "pojdi k ženi svojega brata in stori iz svaštva dolžnost do nje, da bratu obudiš potomstvo." Mislim, da je povednost teh stavkov za tiste, ki tako znate kritizirati, ta: dejansko dober družinski zakonik, zelo jasna. Hvala lepa, da ste me poslušali in za razumevanje.
Besedo ima gospod Ivan Grill.
Najlepša hvala. Spoštovani gospod minister in koalicija! Če bi bil ta zakon napisan brez te sporne določbe o možnosti posvojitve otrok, bi bil verjetno sprejet, če ne soglasno, pa vsaj z ustavno večino. V to sem trdno prepričan. In se tudi sam strinjam, da so številne rešitve v tem zakonu dobre, res v korist otroka in družini. Vendar to ne more odtehtati, da se skozi stranska vrata sedaj skuša omogočiti posvojitev otrok istospolnim partnerjem. To pa je tista zloraba, nekaj za kar mislim, da si ne bi smeli v Sloveniji nikoli privoščiti. Prej je že kolega naštel, da od 195 držav, jih je samo sedem tistih, ki jim to zakon dopušča, in prej je ena kolegica iz koalicije rekla, da so to najrazvitejše države. Vas vse skupaj sprašujem, ali je Južnoafriška republika resnično ena izmed tistih najrazvitejših držav. Tako mislim, da take primerjave niso umestne. Tukaj se sklicujete, predvsem tisti, ki opravičujete take rešitve, da ta zakon zasleduje pravico otrok. Zopet zlorabljate to resnično res dobronamerno, lahko rečemo, gesto: pravica otrok. Ampak vas sprašujem, ali je kdo otroka vprašal, ali se s tem strinja, da ima dva očka ali pa dve mamice. Nobeden! V bistvu se zlorablja; se vsiljuje otroku, posebej, ko je majhen in to je tudi največkrat. Pomeni, da se zlorablja otroka, ne pa, da se njemu na nek način zagotavlja neka pravica. Prej je državna sekretarka razlagala, tudi nekateri v koaliciji, da bodo institucije tiste, ki bodo presojale, ali se da otroku možnost, da ima istospolne starše. Saj v tem je problem. Mene zelo zelo skrbijo institucijo, posebej v Sloveniji. V preteklosti smo se lahko marsikdaj vprašali, in bili smo tudi obveščeni, informirani v javnosti, koliko je bilo zlorab, slabih odločitev centrov za socialno delo. Koliko je bilo očetov ali mater prikrajšanih zaradi subjektivnih, nestrokovnih odločitev! Koliko je bilo napačnih odločitev sodišč! In bojim se, da je tudi v prihodnje moč pričakovati številne zlorabe vplivnih ljudi, ki so povezani v take ali drugačne mreže, ki imajo vpliv. Kdo lahko zagotovi, da se ne more tudi otroku to zgoditi? Pa bog ne daj, da se to zgodi, ampak mislim, da je primer z bulmastifi lahko marsikakšno stvar tudi na ta način ponazoril, kako funkcionira naš pravni sistem. In če bi se samo enemu otroku na podlagi tega zgodila krivica, mislim, da je tu odgovornost vseh nas, predvsem pa vas v koaliciji, prevelika, da bi lahko to dopustili. Otrok je za nas, vsaj upam, da se vsi tega zavedamo, največje bogastvo. In verjamem, da je največje bogastvo predvsem za biološke starše. Tudi tisti, ki imajo željo imeti otroke, predvsem heteroseksualne skupnosti, ki jim narava ne dopušča, da bi jih imeli, si želijo in bi dali vse za to, da bi lahko imeli otroka. Nekateri govorci se sklicujejo na to, češ, koliko imamo v Sloveniji alkoholnih družin, koliko imamo nasilja v družinah. Strinjam se, preveč imamo tega. Pa dajmo poiskati zakonske rešitve, da bomo reševali take probleme - da bomo odpravili alkoholizem v družinah, da bomo odpravili nasilje ali pa ga vsaj zmanjšali! Če pa vi mislite, da je rešitev težav alkoholizma in nasilja v družini možnost, da lahko istospolni pari posvojijo otroke, se pa zelo, zelo motite. S kakšno pravico želite uzakoniti možnost, da lahko posvajajo otroke tisti, ki jim tega narava ne dopušča? S kakšno pravico sedaj tu skušate prikazovati, da je to pravica vsakega posameznika ali pa vsake istospolne skupnosti, imeti otroka? Ni res! Ni res! Imeti otroka ne more biti človekova pravica, kajti narava je tista, ki tu reče končno besedo! Je pa res, da je pravica, da se lahko vsak odloči, če mu seveda narava to dopušča, da ima otroka ali pa ga nima. S kakšno pravico želite tu in sedaj pripisati odgovornost, da bo otrok, ki bo imel istospolne starše, predmet zaničevanja, zasmehovanja v najbolj občutljivih letih, to so otroška leta! Kdorkoli pravi, da to ni res - zagotovo je res. Tudi otroci, ki imajo starše alkoholike, ki imajo nasilje v družini, in da se to v družbi ve - velikokrat se to ve - so predmet tega. In tudi tu bo ta pečat pustil za te otroke nepopravljive posledice. Saj ni treba, da bo otrok, ki bi bil, recimo, v istospolni skupnosti, povzel tudi take spolne navede. Tukaj verjetno res ni mogoče zagotovo trditi. Ampak zagotovo pa bo v njegovem psihičnem, čustvenem življenju pustilo nepopravljive posledice. In zato tega zakona, ravno zaradi te določbe, v nobenem primeru ne morem podpreti, ga ne bom podprl in upam, če ga boste pač v koaliciji kot po navadi s svojo večino potrdili, da bo prišlo do referenduma, pa naj potem ljudstvo odloči, kaj si ta družba želi in kaj ta družba tudi potrebuje; predvsem pa, kaj lahko naši družbi zagotavlja nek razvoj, pa tudi perspektivo. Istospolne skupnosti zagotovo niso perspektiva za razvoj nobene družbe, pa tudi slovenske ne. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Marijan Križman.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister, spoštovani ostali prisotni. Predlog zakonika ureja tudi področje skupnosti dveh partnerjev istega spola, ki so sedaj urejene z Zakonom o registraciji istospolne partnerske skupnosti in po svoji vsebini sodi v področje družinskega prava. Tega do sedaj ni urejal niti Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih. Zaradi ugotovitve, da v današnji družbi obstajajo življenjske skupnosti dveh oseb istega spola, ki si med seboj pomagajo, po določenem obdobju skupnega bivanja pa te osebe niso medsebojno imele pravno urejenega materialno-socialnega razmerja, je bil sprejet Zakon o registraciji istospolne skupnosti, ki je omogočil ne le registracijo istospolne partnerske skupnosti, temveč je partnerjema te skupnosti priznal tudi določene pravice in obveznosti. Te se odražajo predvsem na premoženjskopravnem področju, saj je v skupnosti potrebno urediti vprašanja, kot so udeležba na premoženju, pridobljenem v času trajanja takšne skupnosti in po njenem prenehanju, obveznosti preživljanja kot tudi druge pravice ter obveznosti. Ustavno sodišče v postopku za oceno ustavnosti 22. člena Zakona o registraciji istospolne skupnosti, ki ureja dedovanje med partnerjema istospolne partnerske skupnosti, je ugotovilo neskladnost 22. člena Zakona o registraciji istospolne partnerske skupnosti z ustavo. Obenem je Ustavno sodišče navedlo, da je registrirana partnerska skupnost razmerje, ki je po svoji vsebini podobno zakonski zvezi ali zunajzakonske skupnosti. Tudi za skupnost je bistvena značilnost stabilna povezanost dveh oseb, ki sta si blizu, si medsebojno pomagata in se podpirata. Etično in čustveno bistvo reagirane partnerske skupnosti, ki ga izraža 8. člen Zakona o registraciji istospolne partnerske skupnosti, po katerem se morata partnerici ali partnerja medsebojno spoštovati, si zaupati in si medsebojno pomagati, je podobno kot pri skupnosti med žensko in moškim. Tudi pravna ureditev tega razmerja je podobna zakonski zvezi. Zakon o registraciji istospolne partnerske skupnosti partnerjema prav tako zagotavlja določene medsebojne pravice in obveznosti, varuje šibkejšega partnerja, ureja pravni položaj do tretjih oseb, države, socialnega okolja. Nadalje Ustavno sodišče ugotavlja, da se glede na vse te v bistvenem enake dejanske in pravne podlage življenjske skupnosti tako registrirane istospolne skupnosti kot skupnosti med žensko in moškim pokaže, da razlikovanje v ureditvi dedovanja ne temelji na neki stvarni, neosebni razlikovalni okoliščini, temveč na spolni usmerjenosti. Spolna usmerjenost pa je, čeprav ni izrecno navedena, nedvomno ena izmed osebnih okoliščin iz prvega odstavka 14. člena Ustave. Gre namreč za osebno lastnost, ki pomembno opredeljuje posameznika, vpliva na njegovo življenje in ga tako kot okoliščine, kot so na primer rasa, spol, rojstvo, spremlja vse življenje. Spolno usmerjenost kot okoliščino, na podlagi katere je razlikovanje prepovedano, pojmuje tudi Evropsko sodišče za človekove pravice, čeprav ni med izrecno naštetimi okoliščinami 14. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah. Ustavno sodišče je tako ugotovilo, da je drugačen režim dedovanja, ter nadalje ugotovilo, da je izpodbijanje ureditve dedovanja po Zakonu o registraciji istospolne skupnosti v nasprotju s prvim odstavkom 14. člena Ustave. Glede na ugotovitev Ustavnega sodišča, da gre v bistvu za enake dejanske in pravne podlage življenjske skupnosti - registrirane istospolne skupnosti in skupnosti med žensko in moškim - ter da razlikovanje v pravni ureditvi obeh skupnosti, vključno s pravnimi posledicami teh skupnosti, ne temelji na neki stvarni, neosebni razlikovalni okoliščini, temveč na spolni usmerjenosti. Predlog zakonika takšno skupnost v vseh elementih izenačuje z zakonsko zvezo, ki je po novem določena kot življenjska skupnost dveh oseb istega ali različnega spola. Poleg tega predlog priznava pravne posledice tudi življenjski skupnosti dveh oseb istega spola, ki nista sklenili zakonske zveze, vendar ni razlogov, zaradi katerih bi bila zakonska zveza med njima neveljavna. S takšno pravno ureditvijo se želi v celoti slediti stališču Ustavnega sodišča, da gre pri življenjski skupnosti dveh oseb istega spola za enake pravice in dejanske podlage skupnosti kot velja za zakonsko zvezo, urejeno v zakonu o zakonski zvezi in družinskih razmerjih. Zakonska zveza ali zunajzakonska skupnost dveh oseb istega spola ima torej enake pravne posledice kot zakonska zveza ali zunajzakonska skupnost dveh oseb različnega spola tudi v razmerju do otrok v postopku posvojitve. Predlagatelj pri tem namreč ne vidi stvarnega razloga, ki ne bi temeljil na osebni okoliščini, to je spolni usmerjenosti, zaradi katere te posvojitve ne bi smele biti dovoljene. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Pukšič.
Hvala lepa kolegice in kolegi! V tem predlogu zakona, je pravzaprav sporen 3. člen. 3. člen pravi. "Zakonska zveza je življenjska skupnost dveh oseb." Ni res. To ni življenjska skupnost dveh oseb, ampak to je življenjska skupnost moža in žene. In prav zaradi tega, teh dveh oseb, kolegice in kolegi, govorite danes tukaj tako veliko o človekovih oziroma o otrokovih pravicah. Ni res. V tem zakonu pravzaprav zaradi 3. člena govorite pravzaprav samo o pravici homoseksualcev, samo o pravici istospolnih partnerjev in govorite danes tukaj, da istospolni partnerji niso alkoholiki, niso narkomani, niso ne vem kaj, hetero spolne družne pa označujete v veliki večini kot pijance, narkomane itd. V tem zakonu pravzaprav kriminalizirate biološkega očeta in mater. [[Hvala jima, da sta me spočela in tudi, verjetno, se vsi ostali lahko lastnim staršem za to zahvalite.]] Če bi pa takšen zakon veljal, pa verjetno marsikaterega od vas danes ne bi bilo tukaj. Kriminalizirate očeta in mater zato, če bo otroka "flecnil" po riti ali mu dal kakšno zaušnico. To je sedaj postal kriminal. Ne kriminalizirate pa tega oziroma spravljate otroka pod nekatere pravice, pod človekove pravice, pod nekaj, kar je - torej, večvredna pravica posameznih homoseksualcev. Torej, oni imajo pravico imeti otroka in ga vzgajati. To delate s tem zakonom. Kdo pa danes vpraša, kdo bo pa vprašal kadarkoli tega otroka, ali se s tem strinja ali se s tem ne strinja. Nobene možnosti ne bo imel! Ne govoriti, da delate zakon, ki bo ščitil otrokove pravice, elementarno otrokovo pravico, ker je ne more zaščititi na ta način, saj otrok, star mesec ali dva ali leto ali dve, seveda nič o tem ne ve. Boste pa preko zakona dali tega otroka v neko istospolno druščino. Vprašam vas - sam sem oče treh otrok. Torej ni pomembno kakšno je nagnjenje otroka, pomembno pa je, in zato se sprašujem in sprašujem vas, koliko izmed vas bi želelo svojega lastnega otroka - tudi gospa državna sekretarka, ki je prej tako vehementno nastopila - svojega lastnega otroka dati v posvojitev istospolni družini, takšni ali drugačni - hčerkico k dvema istospolnima moškima ali sina k dvema istospolnima ženskama. Torej, to so prava vprašanja in, kolegice in kolegi, na to enostavno nimate odgovora. Slovenska javnost je celo plebiscitarno rekla temu zakonu "ne". Sicer sem v svoji duši globoko prepričan, da marsikdo s strani SD ne misli tako. In sem skoraj prepričan, da tudi minister ne misli tako, kot govori. In, če hočete, o tem je celo tekla beseda med nami, kolegi poslanci, da je to projekt dveh drugih manjših koalicijskih strank, ki z nekim drugim projektom nista uspeli in želita očitno uspeti s tem projektom. Torej, ali so lahko vrednote povsem odvisne samo od neke oblasti? Kolegice in kolegi, kakršnakoli že ta oblast je; ne, vrednote ne morejo biti odvisne samo od neke oblasti! Pri tem se postavlja vprašanje, kdo to oblast sploh predstavlja, kdo takšno zakonodajo sprejema, kdo o tem odloča, kakšni so ti ljudje, ki o tem tako razmišljajo. Zlasti če, kolegice in kolegi, ne pozabimo tega, kdo včasih pride v parlament, kakšni so ti ljudje in kakšne interese imajo. Ali imajo interese države? Ali imajo interese družbe, človeka, ali imajo interese družine ali imajo kakšne druge interese? Žal se po novem letu pravzaprav kažejo neki povsem drugi interesi, nekih pajkovih mrež, kar je nekaj popolnoma drugega ker enostavno, tudi če se zgodi, takšen zakon ne more zavezovati vseh državljank in državljanov, ne more nas zavezovati, vsaj zaradi vesti ne. Seveda je naravno, da bom tudi sam takšnemu zakonu nasprotoval, sploh zakonu, ki je zunaj osnovnih vrednostnih sistemov. Če bi bil ta zakon sprejet, potem bi porušili naravno ravnovesje, s takšnim glasovanjem bi pa začeli kopati grob slovenskemu narodu.
Hvala lepa, gospod Pukšič. Za besedo je prosil minister za delo, družino in socialne zadeve dr. Ivan Svetlik.
Hvala lepa. Gospe in gospodje. Minister še vedno misli tisto, kar govori. In upam, da mi ne bo treba odstopiti od tega načela. Ker je bilo nekaj debat na to temo, bi vseeno rad rekel: poglejmo, kje se strinjamo. Strinjamo se, da obstoja pravica do očeta in matere. Samo mi pravimo, do dobrega očeta, predvsem pa do dobrih odnosov v skupnosti, v kateri je posameznik. Raziskave, ki smo jih navajali, kažejo, kot rečeno, da spol v tej kombinaciji ni tako pomemben kot odnos, ki ga vzpostavijo ljudje med seboj, v skrbi za to, da se mlado bitje lahko razvije v polnopravno in zrelo osebnost. In to raziskave dokazujejo, da v teh skupnostih ni problem. Žal je tako, da kljub tej pravici, ki jo tako poudarjate, ta pravica do očeta in matere ni uresničljiva v vseh primerih, zato prihaja do posvojitev, zato ker preprosto se rodijo otroci, ki jih niso sposobni, zmožni ali jih nočejo prevzeti njihovi lastni starši. V tem primeru seveda pridejo v poštev posvojitve. Posvojitve tistih odraslih mož in žena, ki se za to odločijo, ali imajo svoje otroke ali pa jih ne morejo imeti, in tukaj v tej pravici do tega ni vnaprej oportuno, ker ni nobenih dokazov, da bi bilo to problematično, treba in možno izključiti tudi ne istospolno usmerjenih. Strinjamo se, da je družina temelj družbe, ampak mi gledamo nekoliko širše. Vsaka družina, vsaka skupnost je pomembna, kjer se ti primarni odnosi vzpostavljajo med ljudmi, kjer se rodijo otroci, kjer se razvijajo otroci. Predvsem, kot rečeno, je pomembno, da je to kvalitetna skupnost, vsaka. In če pristajamo na tradicionalno družino, kot rečeno, smo odrezali tako rekoč pol družbe, nas ne zanima, ni konstitutivni del te družbe, v kateri živimo. Ali lahko to razložite vsem tistim, ki ne živijo v tradicionalnih družinah, da to niso, da niso enakopravni, enakovredni?! Ali lahko to razložite?! Ali jim lahko odvzamemo te pravice?! Ne moremo! Še enkrat vprašanje glede tega, koliko je istospolno usmerjenih skupnosti. Kot rečeno, vsako preštevanje je diskriminatorno, verjetno, ne znam ta hip odgovoriti, tudi nezakonito s tega stališča, da se ne sme diskriminirati ljudi na tej podlagi. Pa ni pomembno niti, koliko jih je! Za nas je pomembno, da vsakdo v tej državi uživa enake pravice kot državljan, če spoštuje zakone, če se ravna po zakonih, ki jih je ta država postavila. In ne morete vnaprej reči, da istospolno usmerjeni ljudje ne živijo po teh zakonih in da jih ne spoštujejo. Kje imate kakšne dokaze za to? Ni jih. In to ne vodi v pravo smer, ta logika razmišljanja. Torej, z odrekanjem enakih pravic istospolnih jih stigmatiziramo in v tej razpravi proti zakoniku se čuti vnaprej to sporočilo: niso enaki, so drugačni, moramo jih drugače tretirati, moramo jih postaviti v nek drugačen položaj. Vnaprej se jim pripisuje možnost, da bodo zlorabljali te institute. Kje so dokazi, da jih zlorabljajo? Nič ni na mizi empiričnih dokazov za to, so dokazi, da do tega ne prihaja, obratnih nimamo. In ta logika se mi zdi, da je zelo problematična. Šel bom tudi v to smer, kot ste sami izpostavili, nekateri ste analogijo s pedofilijo tukaj postavili. In zdaj, če bi mi šli po tej logiki naprej in bi identificirali, kje je tega veliko, vemo, kaj govorijo poročila iz Amerike, iz Irske, iz Nemčije, tudi pri nas je bilo kar veliko teh primerov. Po tej logiki bi mi morali kot država, če bi šli po tej logiki razmišljanja, prepovedati stik z mladimi ljudmi vsem zaposlenim v Cerkvi, zato da jih ne bi izpostavljali tej nevarnosti, da ne bi prihajalo do teh deviacij. Pa mi tega ne bomo storili, zato ker mislimo, da ni prav, da bi stigmatizirali vnaprej nekoga zaradi posamičnih primerov. In tudi v primeru homoseksualnosti tega ne smemo storiti, pa vi to delate. In še nekaj. Pri istospolni usmerjenosti gre za prostovoljen odnos med ljudmi, pri pedofiliji gre za nasilen odnos in gre za kazniva dejanja, ki jih je treba preganjati. Samo toliko.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Bojan Kontič.
Hvala lepa, gospod minister, predvsem tudi za vaša pojasnila, ker se je moč z njimi strinjati in zaradi tega tudi skrajšati razpravo. Ta zakonik je pomemben, ker gre za zaščito otrok. Zelo problematično pa je, da nekateri želite teh 303 členov skrčiti na enega ali dva - tistega, ki omogoča posvojitev otrok istospolnim partnerskim skupnostim. Tu slišimo ocene o tem, katera družina je normalna, naravna, lahko rečemo, kar je bolj primeren izraz, tradicionalna. In se strinjam z ocenami, da ne gre povzdigovati ne enega, ne drugega, ne tretjega tipa družin. Povsod so lahko odstopanja, povsod so lahko zlorabe. Danes lahko prebiramo, kako je očim posiljeval šestletno hčerko, mati je pa snemala to dejanje. Ta družina zanesljivo ni normalna. Tu pa lahko uporabimo ta izraz. In govori se o pedofiliji. Danes sem zaznal tudi zoofilijo. Se pravi, želimo pomešati vse tisto, kar je kaznivo, in tisto, kar je minister dejal, kar je na prostovoljni osnovi. Vse želimo zmetati v isti koš in na ta način zavrniti družinski zakonik, pa ne gre tako enostavno. Ko govorimo o posvojitvah otrok, je v tem zakonu poglavje, ki govori o posvojitvi. In ko govorimo o možnosti posvojitve, poudarjam možnosti posvojitve istospolnih partnerskih skupnosti, gre za to, da jim je omogočeno kot vsem ostalim skupnostim, ki jih priznavamo. Do trenutka posvojitve pa je treba storiti marsikaj in izpolnjevati mnoge pogoje, ki so zapisani tudi v tem zakoniku. In če računamo še s številom, da je desetkrat več ali še več tistih, ki želijo posvojiti otroke, od tiste možnosti za posvojitev, je seveda verjetnost in pot do tega zelo trnjeva. In ko sem prej dejal, da ni moč govoriti o avtomatizmu in da so nekatere družine dobre, nekatere ne, je seveda pomembno, kot je bilo že povedano, da družino ocenjujemo po odnosih znotraj te partnerske skupnosti, ne po spolu, ker je pomembno, v kakšnih odnosih živi otrok. Glede starševstva in glede tega, kdo bi komu dal v posvojitev otroka, saj verjetno odločitev za to, da daš otroka v posvojitev, ni zelo enostavna, ne glede na to, komu bi ta otrok bil dodeljen v posvojitev. In zelo neumestno je vprašanje, ali bi kdo od nas bil zadovoljen, če bi svojega otroka dal v posvojitev istospolni partnerski skupnosti. Odgovor je kot na dlani: starši, ki smo se odločili za otroke, seveda vzgajamo te otroke in si želimo vzgojiti dobre otroke, dobre državljane in niti nismo pomišljali o posvojitvi, zato kar tako natolcevati, seveda, ni mogoče. So pa otroci, ki staršev nimajo in jih lahko dobijo le s posvojitvijo. So nekateri, ki otrok ne priznajo. So spet drugi, ki otrok ne smejo priznati, pa jih imajo - tudi zaradi tega, da lahko življenje preživijo kolikor toliko znosno. Torej, mi smo v preteklosti prišli do spoznanja, da istospolni so sestavni del naše družbe, in smo rekli: dobro, to priznamo. To, če želijo živeti skupaj, tudi to nas ne moti - naj živijo skupaj. Če pa želijo imeti otroke; ne, to pa ne - tokrat. Morda čez nekaj časa bo pogled drugačen, tudi v zgodovini je bil precej drugačen. Ampak pri tem zanemarjamo dejansko stanje danes, ki je in ga ni moč izločiti iz razmišljanja tudi pri pripravi tega zakonika. Čez 100 otrok v Sloveniji živi, jaz sicer ne vem, na podlagi česa to ocenjujemo, ampak če je podatek, da imamo 100 otrok danes v Sloveniji, ki živijo na ta način, je treba to v zakonu urediti v zaščito teh otrok, zato da bodo ti otroci varno živeli v teh skupnostih tudi v prihodnje, ne gre si zatiskati oči pred tem, kar dejansko je. In ko govorimo o primernosti in neprimernosti družinskega zakonika, je pomembno predvsem to, čeprav se strinjam z državno sekretarko, da je žalostno, da polovica zakona govori o zaščiti otrok. O tem, da bodo bolj zaščiteni, kot so zaščiteni v tem trenutku. In tako, malo počez ugotovitve, da pa res ni narobe, če nekdo malo ošvrkne svojega otroka, pa naj bo to javno ali pa za zidovi ali stenami stanovanj ali hiš, to je sicer različno, če to narediš javno, te opazijo in nekateri so že imeli to smolo tudi tu, v tem parlamentu, da so jih pač pri tem opazili. In zdaj reči, da je to dovoljeno, seveda ni! In ta zakonik to zelo jasno ureja. Res pa je, da drži star pregovor: ko stopiš mački na rep, ta zamijavka! In tokrat bi se kar nekajkrat verjetno oglasila.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Borut Borut Sajovic.
Hvala lepa, spoštovani predsedujoči, za besedo. Prijazen pozdrav ministru in državni sekretarki. Moram reči, da sem vesel in ponosen na oba, sodelovala sta tvorno pri dobrem, sodobnem evropskem zakonu in ta stališča tudi odločno branita, tako kot je treba. Odgovorna politika odgovarja na izzive časa in ravna tako, kot je prav, ne tako, da bo vsak trenutek vsem všeč. Moram pa reči, da sem bil seveda prepričan, da so časi lova na čarovnice, inkvizicije in srednjega veka že davno minili. Po teh besedah, ki so imele skupno: sovražni govor, diskriminatornost, žaljivke, podtikanje laži, zavajanje in pa še kaj, moram reči, da se ne počutim dobro in me je kar sram. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije seveda takim ne pritrjujemo. Vidimo pa v tem zakonu, ki je šopek, kompleks številnih rešitev, ki imajo en sam skupen imenovalec: so v dobro, so v korist otroka. In vesel sem sedaj, ko so tisti najbolj goreči stopili izza zagovornice in šli po svojih opravkih, da je razprava bolj umirjena, bolj tehtna, bolj argumentirana in da tudi od kolegov iz opozicije, ki so prej po službeni dolžnosti govorili nekaj drugega, dobivamo priznanja za ta zakon, da bi seveda zakon, ki ima 303 člene, je pa samo v dveh členih sporen, bil deležen vse podpore, ampak samo, če tega ne bi bilo. In to me seveda navdaja z upanjem, da smo pripravili dober zakon, tako kot, recimo, Španija, Švedska in še druge evropske države, s katerimi se želimo primerjati vsak dan na vsakem področju. Zame pa vzor človekovih pravic in nekih rešitev, ki naj urejajo razmerja v družbi, zagotovo ni Poljska. Želim se kot poslanec, kot Evropejec, kot svetovljan, kot oče dveh otrok primerjati z nekimi drugimi cilji in ideali, ki jih pripravljajo druge države v Evropi in so jih tudi že preizkusile. Odraščal sem v tradicionalni družini in v taki družini odraščajo tudi moji otroci. Na to sem ponosen in vesel, vedno pa zaskrbljen, ker v tej družbi te možnosti in pravice, žal, vsi nimajo. Čutim se soodgovornega, da poskrbimo tudi za tiste druge, da jim bo na tem svetu lepše in bolje. Veliko se govori o posvojitvi otrok, kdo jih lahko sploh posvoji, ampak dajmo roko na srce, vsi ti otroci, ki so sploh možni za posvojitev, pripadajo v 99,9% iz tako imenovanih, v narekovajih, "normalnih heteroseksualnih družin", pa jim te družine niso nudile tistega, kar bi jim morale; in to nas mora skrbeti. Vesel sem tudi, da je gospod Cukjati v svojem nastopu jasno povedal, da homoseksualnost ni bolezen, da je to tolmačenje stvar preteklosti in da tudi kriminalno dejanje ni, razen v državah s šeriatskim pravom - z njimi se pa ne želim primerjati. Zakon tudi v ničemer ne spodbuja nastanka istospolnih družin ali pa jih postavlja za vzor ali ideal, ampak samo regulira pravice in dolžnosti v družinskih skupnostih. Dejstvo je, ali mižimo ali ne mižimo, da v tej državi, v tej družbi imamo različne in številne zakonske skupnosti, da otrokom - in za to nam gre v tem zakoniku - njihove pravice uredimo na sodoben, modern način. Vesel sem, da tisti, ki nasprotujejo samo dvema členoma, to tudi vidijo in opazijo in zagotovo gremo s to zgodbo naprej in zakon, tak kot je, zaradi pravic, zaradi varstva otrok, bo deležen moje podpore. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Marijan Pojbič.
Spoštovani predsedujoči. Najprej bi temu cenjenemu zboru oziroma koaliciji zastavil vprašanje: Ali smo poslanke in poslanci v Državni zbor Republike Slovenije bili izvoljeni zato, da delamo v interesu državljank in državljanov Republike Slovenije? Ali smo bili izvoljeni zato, da delamo v interesu določene elite oziroma posameznikov? Jaz sem prepričan, da bo na to vprašanje prišel odgovor na naslednjih državnozborskih volitvah. Moram poudariti in povedati, v Slovenski demokratski stranki in nam je zelo jasno, da takšen predlog, kot ste ga dali na mizo, torej predlog družinskega zakonika, ni sprejemljiv in ga ne bomo nikoli sprejeli iz dveh ključnih razlogov. Danes je bilo že velikokrat veliko stvari povedanih in moram še enkrat zelo jasno povedati Slovenska demokratska stranka in tudi jaz kot podpredsednik Odbora za delo, družino in socialne zadeve nikakor ne nasprotujem temu, da se lahko istospolni partnerji med sabo poročijo, da se lahko imajo radi, da lahko počenjajo karkoli, nikakor in nikoli se pa ne bom strinjal s tem, da bi lahko posvojili otroke oziroma da bi bila istospolna partnerska zveza izenačena s heteroseksualno družino, torej družino očeta, matere in otroka. In vprašanje, ki sem ga na začetku zastavil, ko govorim, ali pozicija dela v interesu državljank in državljanov Republike Slovenije, bom poskušal razložiti. Drage kolegice in kolegi, poglejte tukaj imam preko 300 mejlov, ki sem jih prejel v zadnjih dveh dneh, in to iz celotne države Republike Slovenije. Med temi dokumenti ni niti enega samega dokumenta, ki bi bil pisan v korist sprejetja družinskega zakonika takšnega, kot je predlagan. In drage kolegice in kolegi, potrudil se vam bom prebrati nekatere misli teh ljudi, ki so nam poslali te dokumente. In sicer: "Kot predstavnika slovenskega naroda v vašem parlamentu, torej v našem parlamentu, vas lepo prosim, da odgovorno in po večinskem mnenju, ki ste ga lahko jasno zasledili, odločite pri sprejemanju družinskega zakonika. Predvsem vas prosim, da se postavite na mesto, v kožo otroka, ki bo ne po svoji volji pristal v nenormalnem okolju. Tudi zveze dveh moških ali žensk ne enačiti z zakonsko skupnostjo ženske in moškega, ker to preprosto ni enaka skupnost in nikoli ne bo. Pri vsej stvari ni potrebno ne vem kakšnih dodatnih razlag, saj je stvar tako preprosta, da če bi bil parlament sestavljen iz otrok, starih do 6 let, bi gotovo razumeli in upoštevali prošnjo, ki je pred vami. Še enkrat vas prosim, ne enačite stvari, ki nikoli ne bodo enake. Anja in Viktor." Citiram: "Upam, da se še spomnite, kako ste odraščali v vaših družinah in kaj vam je pomenila družina. Družina je bila, je in bo osnovna celica družbe. Če razpada družina, razpada družba kot celota. In kakšen narod bomo, to se vprašajte! Družina je skupnost, kjer sta oče, mati in otroci, to je tisto okolje, ki je najbolj primerno za zdravo in kakovostno odraščanje mlade osebnosti." To je zapisala predsednica Društva pobuda za šolo po meri človeka, Angelica Likovič. Nadalje. Citiram: "Pravica otroka za normalnem razvoj mora biti ena od primarnih pravic družbe, če želimo neegoistično družbo. Glede na vse študije, ki jih razni kekci predstavljajo v javnosti, vam lahko iz poznavanja konkretnih primerov zagotovim, da so bodisi napačno interpretirane ali preprosto napačne. Študija mora biti narejena za specifično kulturno okolje in mora biti narejena s spoznavanjem cilja študije: otrok, ki nima obeh likov, to je očeta in matere, ne raste v celovito osebnost. Vsaka mati samohranilka vam bo to lahko potrdila, če bo le zmogla iskrenost do sebe in do otroka. Zato kot državljan zahtevam, da dobro premislite o tem, kaj ta zakonik pomeni in ne glasujete po principu glasovalnega stroja, ampak po svoji vesti. Če ste iskreno prepričani, da s tem zakonikom ni nič narobe, ga podprite, vendar imejte toliko poguma, da se s tem jasno izjasnite, da bomo volivci vedeli, kdo je glasoval za sprejetje in komu mandata niti slučajno ne smemo nikoli več podeliti. Sicer pa sumim, da vam je vseeno in da psi lajajo, karavana gre dalje, Friderik Knez." In še eno bom prebral: "Ne izločam ljudi z istospolnimi nagnjenji, vendar pa je ideja o posvojitvi otrok istospolnima partnerjema naravnost absurdna, če ne že kriminalna do otrok. Zgled, ki bi ga otrok dobil v takšni družini, bi bil torej do skrajnosti popačen in velika verjetnost je, da bi tovrstne družine pošiljale v svet vedno več otrok oziroma oseb, ki bi se jim istospolna skupnost zdela normalna, če ne že kar superiorna glede na zvezo moškega in ženske. In kam to ravnanje dolgoročno pripelje družbo? Že tako ali tako je na vseh ravneh družbenega delovanja zaznati moralni razkroj, da pa bi z zakonom postalo dovoljeno nekaj, kar je že v osnovi skregano z zakoni narave, pa je prava sramota za človeško dostojanstvo. Zato vas nagovarjam, da zares dobro premislite, ko se boste odločali o sprejemanju novega družinskega zakonika, saj bo imela vaša odločitev bolj razsežne posledice, kot si ta hip morda predstavljate. S spoštovanjem, Katja Berk Lahajner, dr. medicine." In vsi ti ljudje, ki so tukaj tole napisali, nasprotujejo temu, kar minister in koalicija zagovarjajo. Mislim, da je zato tisto moje vprašanje, ki sem ga postavil na začetku, zelo utemeljeno. Večina slovenske javnosti tega zakonika, v takšni obliki, kot je pripravljen, ne podpira, zato ga tudi jaz kot poslanec Državnega zbora in član Slovenske demokratske stranke in podpredsednik Odbora za delo, družino in socialne zadeve in invalide nikoli ne bom podprl, ker sem prepričan, da tudi ta dva člena nikakor ne sodita v ta družinski zakonik. Ta dva člena sodita v nek drug zakon, zakon o istospolnih partnerskih zvezah, nikakor pa ne v zakonik, ker nikakor ne moremo istospolno partnersko zvezo enačiti s heteroseksualno družino, torej z družino očeta, matere in otroka. Prepričan sem, da tisto, kar lahko da otrokom mati, nikoli ne more dati oče. In tisto, kar lahko otroku da oče, nikoli ne more dati mati. Samo to, kar lahko oba skupaj dasta otroku, je tisto, kar je optimum za prihodnji razvoj otroka. In to je tisto ključno, o čemer se danes tukaj pogovarjamo - da moramo imeti v prvi vrsti vedno in znova postavljenega otroka in njegove pravice. In tukaj, v tem zakoniku so velikokrat kršene. Velikokrat. Dragi kolegice in kolegi, še za konec. Nekaj stvari se mi zdi pomembno poudariti. Rad bi vam povedal, kaj vam je v tem mandatu uspelo in česa vam ni uspelo in bom poskušal potem zaključiti. Vse to pa je navezano prav na družino in družinski zakonik, posredno ali neposredno. Drage kolegice in kolegi. V tem mandatu vam je uspelo slovensko državo obremeniti dolgoročno z odškodninami za izbrisane, uspelo vam je spremeniti zakon o odvetniški tarifi - jasno je, kdo je za tem zakonom stal. Uspelo vam je dvigniti sodniške plače, vendar pravosodje še vedno ne funkcionira, to je bilo zdaj na koncu zelo jasno razvidno iz te garažne afere. Uspelo vam je znižati usklajevanje pokojnin za 50%. Uspelo vam je zmanjšati sredstva za dijaško prehrano. Uspelo vam je izglasovati zakon o glavnem mestu, da se ne bi zgodilo, da gospod Janković ne bi končal obljubljenega stadiona v Stožicah pred lokalnimi volitvami, in da se izpolni dolg do njega, ker vam je pomagal zmagati na državnozborskih volitvah. Uspelo vam je in vam uspeva še naprej ustanavljati agencije [[...]]
Gospod Pojbič. Vi imate še dovolj časa in lahko govorite, ampak najbrž veste, da to ni vsebina družinskega zakonika.
Gospod podpredsednik. Uvodoma sem povedal, zakaj bom to povedal, ker bom zaključil z eno mislijo in je nujno to povedati. Uspelo vam je in vam še naprej ustanavljati agencije, kjer se dodatno zapravlja davkoplačevalski denar in na novo zaposlujejo vam prepotrebni politični kadri. In še in še bi lahko našteval, pa ne bom. Ni pa vam uspelo, in to moram poudariti, storiti popolnoma nič v zvezi z naraščanjem brezposelnosti, ki se iz dneva v dan povečuje in presega že mejo 100 tisoč. Ni vam uspelo ničesar storiti za to, da bi šel razvoj gospodarstva v pravo smer, kjer bi se odpirala nova delovna mesta. Niste uspeli sprejeti ničesar, da bi se kreditni krč sprostil, da bi podjetja začela normalno delovati, da bi prišla do svežega kapitala in tako dalje. Na koncu pa še za poslastico: nabava vodnega topa, s katerim želite Slovenkam in Slovencem zagotavljati blaginjo. Vsem, ki vedo, za kaj se vodni top uporablja, je jasno, kakšna blaginja pod to oblastjo čaka Slovenke in Slovence. Poleg tega je pa sedaj še bolj jasno, zakaj je prejel gospod Ertl visoko državno odlikovanje od predsednika republike. Niste pa storili ničesar, da bi zaščitili temeljno vrednoto vsakega naroda, to je družina. In to je ključno vprašanje. Prepričan sem, da to je in mora biti primarna naloga vsake oblasti, ker to je osnovna celica vsake družbe. Zato seveda v Slovenski demokratski stranki in tudi osebno takega predloga zakona, kot ste ga predlagali, s takimi vsebinami, nikakor ne moremo podpreti in verjemite, da ga ne bomo podprli nikoli. Hkrati bi pa rad opozoril še na to, kar sem danes prebral v enem od časnikov: opozicija in civilna iniciativa sta povedali, da bosta v primeru, da gre zakonik s tako vsebino "skozi", predlagali referendum o tem vprašanju. Ampak že zdaj je bilo jasno izrečeno, mislim, da s strani ministra, gospoda Svetlika, da bodo dali tako referendumsko odločitev v presojo Ustavnemu sodišču in poskusili preprečiti izpeljavo referenduma o tem vprašanju. S tem pa bi, se mi zdi, presegli vsako mero ne samo dobrega okusa, temveč vsako mero poskusa razvrednotenja demokracije v Republiki Sloveniji. Upam si trditi in verjamem v to, da v tej smeri Vlada v tem trenutku ne razmišlja, saj je demokracija v Sloveniji trenutno zelo, zelo potlačena. Vsak dan imamo nove afere in na podlagi tega nam je lahko jasno, kako stvari v tej državi pod to oblastjo funkcionirajo. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod Pojbič. Brez dogovora smo se predsedujoči Državnemu zboru disciplinirali, da ne komentiramo nikogaršnje razprave, razen če je res ne samo mimo poslovnika, ampak če je žaljiva in podobno. Ste pa sami poudarili, da so vse besede, ki ste jih izrekli, tako pomembne, da boste zdaj bolj brez skrbi, in jaz vam to privoščim. Naslednji se je javil k besedi gospod Franc Bogovič. [[Ne bo razpravljal.]] Besedo ima gospod mag. Štefan Tisel. Izvolite.
Hvala za besedo. Lepo pozdravljeni, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister, gospa spoštovana državna sekretarka, poslanke in poslanci! Družina je osnovna celica družbe in tudi naroda. Otrok potrebuje za normalen razvoj tako očeta kot mater oziroma da odrašča v skupnosti, kjer sta in ženska in moška oseba. Običajno gre za biološke starše in če je razumevanje zadovoljivo, so ustvarjeni pogoji, da se bo otrok razvil v zdravo osebnost. Vendar vsi otroci nimajo take sreče, da bi odraščali v idealni družini. Za take otroke mora poskrbeti socialna država, da s primernimi zakoni in ukrepi poskrbi, da se razmere otrokovega odraščanja čim bolj približajo srečnemu otroštvu. Veliko je enostarševskih družin, nekateri otroci pa tudi nimajo take sreče in ostanejo sami oziroma zapuščeni ali pa se jim starši odrečejo. Po drugi strani pa je kar precej zakonskih parov, ki ne uspejo z zanositvijo priti do lastnega otroka. V Sloveniji je približno 300 takih parov, ki želijo posvojitev. Posvojitev pa je možnih letno le okoli 30. Tako morajo čakati do 10 let in še več, da lahko posvojijo otroka. Tudi sirotišnic v Sloveniji k sreči ni, ker je primerno urejeno rejništvo. Tako v Sloveniji ni nobene potrebe, da bi otroke dajali v posvojitev istospolnim parom. V Ameriki je veliko zapuščenih otrok, otrok v sirotišnicah in če ni dovolj povpraševanja po posvojitvah heteroseksualnih parih, je morda tudi za otroka bolje, če je v urejeni skupnosti, četudi istospolni. V Sloveniji k sreči zaenkrat take potrebe ni in nepotrebno je zakon sprejemati na zalogo, če bi do te potrebe prišlo. Prepričan sem, da nas večina ljudi v Sloveniji ne želi, da bi bili naši otroci v primeru nesreče in tako naprej posvojeni v istospolno partnerstvo. Zakonik zlasti poudarja koristi za otroka. V parlament smo izvoljeni kot predstavniki vseh ljudi. Moramo jim prisluhniti. Prejeli smo namreč mnogo elektronske pošte, kjer državljani izražajo bojazen in dvom v takšno zakonsko rešitev oziroma odločno nasprotujejo takšni obliki zakona. V primeru, da bo koalicija takšen zakon vseeno sprejela, bo zakon na referendumu gotovo padel. Zakaj bi si delali stroške? Istospolne skupnosti so že obravnavane v svojem zakonu, ki se naj po sklepu Ustavnega sodišča dopolni, družinski zakonik pa naj bo namenjen za dobro otroka in družine in s tem družbe in naroda. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franc Jurša.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kolegice, kolegi, minister, državna sekretarka! Predlog družinskega zakonika je prinesel obilo pomembnih novosti, še posebej novosti, ki zaščitijo interese in koristi predvsem otroka. Nova družinska ustava, novi družinski zakonik prinaša v več poglavjih ogromno novosti in to pozitivnih. Vseeno pa imam občutek, da se je v pripravo zakonika preveč vključevalo zagovornike lezbičnih in gejevskih skupnosti, premalo pa zagovornike tradicionalnih družin. Razlaga, da slovensko zakonodajo prilagajamo evropskemu pravnemu redu na tem področju, o tem ne moremo govoriti. V Evropi je le osem držav, tako sem vsaj slišal tudi s strani ministra, ki imajo rešeno posvojitev otrok istospolnih partnerjev. Mislim, da v Sloveniji preveč hitimo s to pravno ureditvijo. Večina Slovencev ne more sprejeti predlagane definicije družine. Slovenska družba se le počasi prilagaja tovrstnim rešitvam, po moje pa bodo breme nosili otroci, ki pa jih ravno z novim družinskim zakonikom najbolj ščitimo. Predlagatelj zagovarja istospolno družino kot pravico in ekonomsko kategorijo. Pri skrbnem branju predloga zakonika so vse pravice jasno zapisane, a pravice otroka, ki bi mu naj zakon zagotavljal, pa ni. Pa poglejmo, kako se naj otrok odloči, ali želi živeti v istospolni skupnosti, kot dojenček. Tu je samo pravica odraslih. Pa mi boste odgovorili verjetno, saj se tudi ne more odločiti, da bo živel v istospolni skupnosti oziroma različne spolne skupnosti. Drugi problem posvojitve je ekonomska računica. Kaj pa socialno okolje? Tretji problem bo otrokova osebnost in značaj, če bo odraščal le ob enem spolu. Večina zagovornikov izenačuje gejevske in lezbične skupnosti s skupnostjo različnih spolov moškega in ženske. Zagovarja, da večina ne sme odločati o manjšini. Ali je lahko nasprotno, da manjšina tako močno pritiska na večino, da sprejme to, kar želijo? Spoštovani. V Državni zbor so me izvolili volivci, državljani. V eni izmed občin sem bil izvoljen tudi za župana. Zastopati želim tudi interese, ki so mi jih na nek način izkazali. Kot poslanec sem v Poslanski skupini DeSUS. Tudi starejša generacija v naši državi zelo težko sprejema spremembe, jim praktično v veliki meri tudi nasprotuje. Predlagam, da v Državnem zboru podpremo dobre rešitve, ki jih prinaša zakonik, da pa dvome razrešimo skozi razpravo. Če nam to ne bo uspelo, rešimo odprta vprašanja pozneje z dopolnitvami zakona ali z novim zakonom. V tem trenutku nimamo večinske podpore državljank in državljanov Republike Slovenije. V to sem prepričan, brez tega, da se sem delal kakršnokoli analizo razpoloženosti na terenu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Anton Anderlič.
Spoštovani. Opravka imamo z zakonom, ki je lahko, mirne duše rečem, v smeri pridobitev, ki jih je demokratičen svet že sprejel kot tiste, ki nadgrajujejo nekatere standarde, ki nadgrajujejo medsebojne standarde, ki nadgrajujejo medsebojne odnose, ki urejujejo razmerja v družbi na višji ravni. In ravno, ker je moj predgovornik se spotaknil ob manjšino, je vendarle eno od temeljih vprašanj v družbah, kako se urejajo razmerja med večino in manjšino. Ravno moč demokracije se meri tudi po tem, kako enakovredno obravnava tudi tiste, ki jih vi označujete ali ki so označeni kot "tisti drugi"; pa naj gre za jezikovne, etične, spolne, seksualne manjšine in ne vem še katere. Pojem manjšine se tu uporablja sociološko, to so skupine z manj družbene moči, ki so tako ali drugače marginalizirane ali celo zakonsko diskriminirane na nekaterih področjih. Sprašujete se, zakaj vse v tem zakonu urejati in če le enega ali dveh členov ne bi bilo, bi bilo pa vse v redu. Ne, to niso nova razmišljanja v Republiki Sloveniji! 16 let je že stara prva zamisel in v predlogu zakona je bilo že takrat, vendar očitno ni bilo družbenega konsenza, vsaj na ravni normalne večine, da bi to sprejeli. In tukaj gre za to, da se ali uvrščamo med države, ki imajo urejene te standarde na višjem nivoju, bolj demokratične, bolj prijazne za vse državljane in državljanke tiste države, ali pa manj. Mi želimo podpreti tiste rešitve, ki bodo tolerantne, ne ksenofobe, ne izključujoče in veliko je argumentov, ki so bili povedani tukaj. Moram res reči, da sem z veseljem poslušal vse intervencije ministra, ker sem se veliko tudi iz tega naučil, še razširil obzorje, pa čeprav sem že pred 16-mi leti v teh klopeh imel tako rekoč neke rešitve, ki so šle v tej smeri, pa žal niso bile razmere primerne, je pa res, da nekatere razmere enkrat dozorijo, druge nikoli in jaz sem vedno vesel, kadar lahko naredimo korak naprej in v tem smislu so tudi te rešitve, ki so v tem zakonu. Moti me, ko se interpretira konvencijo o človekovih pravicah, ko se govori o tem, da ta konvencija prepoveduje tako rekoč posvojitev na ravni istospolnih parov in podobno. Je napačno, zgrešeno, zavajajoče ali kakorkoli že in to je treba stokrat in še večkrat povedati. Konvencija se postavlja na načelo otrokovih pravic kot poglavitnemu vodilu in jaz drugega kot takšnega razlaganja te konvencije ne morem sprejeti in je tudi ne sprejemam, pa četudi mi želijo dopovedati, da nimam prav. Zdi se mi, da je načelo enakosti in enakopravnosti, ne samo v tem primeru, pravzaprav temeljno vodilo, ki bi nas moralo vse skupaj v Državnem zboru voditi, ko urejamo katerokoli družbeno vprašanje, in to je eno od temeljnih, če govorimo, da je družina temeljna celica v naši državi. In, seveda, vsa izključevanja so zame nesprejemljiva. Najhujša se mi pa zdi ta obsodba ljubezenskih, seksualnih razmerij, da se istospolno usmerjenim podtikajo nagnjenosti h kriminalu, h kriminalnim seksualnim dejanjem itn. Nekdo je rekel celo tukaj, da so tudi zaradi tega večji predmet in večkrat predmet zlorab, kot bi sicer bili, če ne bi bili tako usmerjeni. To je trditev, ki jo jaz preprosto ne morem razumeti. Torej, že tako ali tako je po njihovo stigmatiziran, zdaj pa še toliko bolj, ker so se brezvestneži, zločinci, kakorkoli spravili nad njega in ga še bolj potisnili na rob. In konec koncev, vesel sem, da vendarle prehajamo v čas, ko bodo tudi te diskusije normalne, in da se bo Slovenija priključila državam, ki tolerirajo vse te stvari in jih jemljejo za normalne.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Mirko Brulc.
Spoštovani gospod minister, kolegice in kolegi! Najprej vprašam. Vsi tisti, ki so obremenjevali naše mobitele v teh dneh - kdo je prebral teh 280 strani? Kdo od poslancev je to preštudiral? Kajti danes razpravljamo o dveh straneh, vse ostalo je nepomembno, gre pa za izjemno pomemben dokument, ki ureja težave v naši družbi, ki jih je vsak dan več. Jaz bi se, gospod minister, vam zahvalil za to izjemno delo, s timom, ki ga imate ob sebi, in za današnji dvakratni nastop, ker ste zelo nazorno, zelo razumljivo predstavili poglede in probleme, o katerih govorimo. V začetku te seje je bilo kar nekaj predavanj o tem, kaj je homoseksualizem, kaj je lezbištvo itd., in to so bile tudi izrečene besede, da je to možno zdraviti. Jaz se bojim zdravnikov, ki pravijo, da je to možno ozdraviti, ampak nek Mengele je tudi bil zdravnik, se mi zdi. Tako da, bodimo zelo zelo previdni, kam gremo in kam lezemo v tej družbi. Nekdo ima pač interes, da bi bilo vse slabo in vse zanič, in nam tu predava in dela dobesedno obrate za 360 stopinj. Vendar mi dovolite, da predstavim nekaj svojih pogledov na obravnavani predlog zakona. Najprej oblike nasilja, ki jih doživlja otrok. To ni samo fizična kazen in o tistih drugih oblikah nasilja je mogoče v tem zakonu premalo povedanega. Nikjer ni te možnosti, da bi govorili, kako hudi so pritiski na otroka, ko omenjamo čustvene pritiske, psihosocialne, duhovne in druge. Tako je to tisto, kar je še hujše, kajti klofuta, kot je že rekel nek poslanec, ki ima izkušnje pri tem, mogoče res ni najhujša, ampak tudi to ni potrebno. Nadalje, posebej nedorečeno je glede sklenitve zakonske zveze sorodnikov v ravni črti, kot se reče. Ta ni možna, zakon to prepoveduje, ampak taka dva pa le lahko živita v izvenzakonski zvezi in imata enake pravice kot ostali zakonci. Takim bi bilo treba naložiti neke druge obveznosti, ki jih nalagamo ostalim zakonskim zvezam. V poglavju, ki govori o dolžnosti in pravici staršev in otrok, ni prav ničesar zapisanega o dolžnosti otrok. Kot star pedagoški delavec bi rekel, da je tudi o dolžnosti otrok treba govoriti. Velikokrat imamo v mislih otroke v vrtcih, tja do petega, šestega leta starosti. Toda tu so mladostniki, tu so dijaki, in ti pa že imajo do te družbe, do okolja tudi neke dolžnosti, ki jim jih je treba predpisati, saj s tem olajšamo delo vzgojno-izobraževalnim zavodom. Za konec še problem starih staršev. V zakonu ni nikjer opredeljena vloga starih staršev, jaz pa le mislim, da če pride do situacije, ko je treba otroka nekomu odvzeti ali pa izgubi starše, je prvo, da se tega otroka ponudi starim staršem ali bližnjim sorodnikom, ker je za otroka ta prehod potem tudi najmanj boleč. In to bi ta zakon moral omogočiti kot prvo stopnjo, če je v nadaljevanju seveda vse normalno in vse prav. In še to, centri za socialno delo imajo možnost, torej imajo nalogo strokovno svetovati zakoncem ob razvezi. V naših okoljih se pojavlja vedno več svetovalcev, pri katerih ti zakonci iščejo pomoč. Zato mislim, da bi tudi mogoče v tej zakonodaji bila možna podelitev koncesije nekaterim verificiranim, izobraženim, registriranim svetovalcem, ki obvladajo zadevo. Danes je tukaj bilo neštetokrat in na oni strani so vsi največkrat začeli tako: "jaz sem strpen, sem strpna, ampak..." Kolegica tukaj z one strani, sem štel, kolikokrat je rekla, da ona je strpna. Ko grem po ulici, ne govorim, da v trgovinah ne kradem. Ker mi tega ni treba razlagati. Če smo strpni, potem to pokažimo z dejanji, ne pa, da rečem, jaz sem strpen, obenem pa rečem, da je te ljudi treba zdraviti, da je te ljudi treba k psihiatru peljati. Mislim, da je na Reki bila pred kratkim, sem bral v časopisih, neka mladenka zdravljena v psihiatriji zaradi lezbijštva. Na srečo je pobegnila in je cela Evropa vstala pokonci in ji naslonila hrbet, ker so se dogajale grozljive zadeve. Da se ne bi to v Sloveniji! To je namen tega zakona. Sam ga bom z nekaterimi popravki zelo rad podprl. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Cvetka Zalokar Oražem.
Hvala lepa. Večina razprav tistih, ki družinskemu zakoniku nasprotujejo, se je danes začela s trditvijo: otrok potrebuje očeta in mater. Sprašujem vas: ali je to za otroka res dovolj [[....]]Ali je to edino, kar potrebuje? Ne! Prepričana sem, da otrok potrebuje predvsem skrbno, odgovorno in ljubečo odraslo osebo ob sebi ali pa dve, ali pa morda celo več odraslih. In vse se vrti danes pri tistih, ki temu nasprotujejo, okoli tega, kakšnega spola so tega osebe, ne pa okoli vsebine, kaj te osebe dajejo otroku. Ključno je, kako ljudje živijo v družini. Kaj jih povezuje? Ali v družini lahko zagotavljajo drug drugemu tisto, kar družina potrebuje? To pa je predvsem občutek lastne vrednosti, občutek varnosti, občutek sprejetosti, izkušnje, ljubezni in podobno. Iz tega bi lahko zaključila, da ni pomembna oblika družine, o kateri danes toliko govorimo, ampak vsebina, ki vlada v tej družini. In tukaj se trdota ljudi, tudi tistih, ki danes tukaj v parlamentu imamo možnost govoriti in nastopati kot poslanci in poslanke, tukaj se pokaže ta trdota ljudi, tudi slepota, tudi kompleksi, tudi predsodki, tudi zavračanje, tudi sovraštvo. Imamo torej drugačne in raznolike družine in tudi te so posledica ljubezni in tudi te so nastale kot neka oblika dobrega iskanja načina življenja, ki si ga vsi želimo. Oblika družine ne pove nič o tem, ali je ljudem v tej družino dobro. Nič ne pove o sreči v tej družini ali o nesreči v tej družini, o dobroti, o dobrobitnosti in o ogroženosti. Novi družinski zakonik nam torej odpira na nek način novo dimenzijo, da se soočimo s homofobijo. Tudi s tisto, ki vlada v nas samih. In da stremimo k temu, da bi vsi prispevali košček k strpni vključujoči družbi, ki bo korektna do vseh otrok, poudarjam do vseh otrok. Kajti problem vendarle niso otroci, problem niso različne oblike družin, pač pa je problem v naši hinavščini, v tem, kako hinavska družba smo. Kajti istočasno zahtevamo na eni strani, in govorimo o tem, da želimo zaščititi otroke, obenem pa glasno ali manj glasno, morda tudi nekoliko prikrito, protestiramo in s prstom kažemo na pankrte, če nekoliko parafraziram iz nekih čudnih, nenaravnih družin. Tisto, kar mene skrbi, in kar smo danes slišali, kar tudi v meni vzbuja pomisleke, dvome in vprašanja je predvsem: ali so lahko otroci iz istospolnih družin deležni psihičnega in fizičnega nasilja? Po današnji razpravi, po tem kaj govorimo tu v parlamentu, se tega močno bojim. Močno se bojim, da je v tej družbi zaradi agresivnosti to popolnoma mogoče, kajti zelo smo agresivni, ko govorimo o drugačnosti. Kaj pa mi naredimo tu, tudi tu v parlamentu, da bi bili tudi drugačni sprejeti? Kje je toleranca? Kje je ljubezen do bližnjega? Mene osebno zelo skrbijo ljudje, s takšnimi trdimi, neizprosnimi stališči, kot smo jih lahko poslušali tudi danes, ki drugim ne dopuščajo pravice, tudi do drugačne družine. Tudi do drugačnosti. Tragično je, da so mnogokrat najbolj netolerantni, najbolj gromovniški, najbolj homofobni prav tisti, ki bi se morali sami s tem soočiti v svojem lastnem gnezdu, bom rekla, v svoji družini, in najprej najti moč za sprejemanje drugačnosti pri svojih najbližjih, morda pri svojih otrocih. Tudi to se nam je danes dogajalo tu med nami. In dovolite, da za konec povem eno zanimivo anekdoto, ki jo je popisala Manca Košir, ki je pred leti živela z dvema lezbijkama in sta imeli tudi sina, ki je bil oplojen z biomedicinsko pomočjo, seveda to ni bilo pri nas, ker to pri nas ni mogoče, to je bilo v Angliji, in Manca je tega dečka vprašala: "Kaj pa rečeš, če te v vrtcu zafrkavajo, ker imaš pač dve mami?" No, in ta deček je nabrito odgovoril: "Res je, nimam očeta, zato pa imam dve mami, tega pa nima vsak." No, in ta otrok je morda tisto, na kar bi morali tudi mi pomisliti in se na svojski način soočiti s tem problemom ali pa s tem dejstvom, ki je pred nami. Spočet je bil prav gotovo iz razmerja, sicer med dvema ženskama, vendar pa lahko mirno rečemo, da iz ljubezenskega razmerja, iz želje po družini, po toplini, po gnezdu in lahko rečemo, tako kot je zapisala tudi Manca Košir: "Samo ljubezen kaj velja, zato razmišljajmo o ljubezni, kot o merilu za presojo in se ne prepuščajmo lastnim predsodkom in omejitvam, ki nas vedno peljejo na stran poti."
Hvala lepa. Besedo ima gospa Alenka Jeraj.
Hvala za besedo. Lep pozdrav vsem. Prejšnja vlada se je odločila oziroma zavezala, da bo vodila usmerjeno družinsko politiko, da bo izboljšala možnost za usklajevanje poklicnega in družinskega življenja, da bo spodbujala starševstvo, ustvarjala ozračje, ki bo naklonjeno družinam, da bi se te lažje odločale za prvega in vsakega naslednjega otroka. Uredila je prehrano srednješolcev, področje štipendij, stanovanjske olajšave, olajšave za velike družine in podobno. Po desetletjih se je tako začelo povečevati število rojstev, povečala se je vključenost v vrtce, naredili so se pomembni koraki za preprečevanje nasilja v družini. Predlani in nato lani je bil objavljen podatek, da se je število razvez po desetih letih vztrajnega zviševanja zmanjšalo, da jih je bilo za 13% manj. Zagotovo tudi zaradi razprav nekaterih ukrepov, razmišljanj ljudi, kaj so vrednote, kaj je pomembno v življenju, ponudbe družinskih in zakonskih terapevtov in tudi zaradi zakona, ki ga je prav tako sprejela prejšnja vlada, zakona o preprečevanju nasilja v družini, ki ponuja možnost terapije za nasilneža, svetovanje, pomoč v družinah, ki so zaradi različnih okoliščin, odvisnosti vseh vrst, ki niso kar od nekaj, ampak nastanejo lahko zaradi mnogih okoliščin, preteklosti, morda ker je nekdo izgubil službo. In po raziskavah je družina na prvem mestu med vrednotami v slovenski družbi. Zato bi pričakovali, da se bo v to snov in spremembe tega področja posegalo previdno in analitično, da analiziramo morebitno slabost Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih, z analizo, kaj se je zgodilo, ko smo v zakon uveljavili možnost registracije izvenzakonske zveze, z natančnimi podatki o enostarševskih družinah, s podatki o tem, kaj se dogaja z otroki, ki zrastejo v enostarševski družini. Verjemite, da mama, ki sama živi z otroki, nima enostavne naloge. Otroku mora biti mama in oče, ampak oče mu ne more biti, zato otrok, ki živi sam z mamo, išče vzornike pri stricu, učitelju, nogometnem trenerju, ker potrebuje ideal, potrebuje vzornika. In otrok, ki živi pri očetu, je močneje navezan na babico, očetovo sestro, učiteljico. Mnoge samske mame ali očetje si želijo družino, so delali v tej smeri, pa potem morda iz različnih razlogov njegova ali njena družina razpade, ali se je razdrla. Zagovorniki novega družinskega zakonika radi govorite, da je družina v krizi, da je tudi v naših klasičnih družinah nasilje, alkohol, da otroci živijo v neurejenih družinah. To je marsikdaj res, zato smo sprejeli Zakon o preprečevanju nasilja v družinah. In ne rešujete teh problemov prvič v z novim zakonom. Pomembni koraki so se naredili pred vami in ni res, da smo si zatiskali oči in da se o tem še pred leti ni smelo govoriti. Se je govorilo in se je tudi ukrepalo, zato smo te stvari tudi naredili. Omenjate, da je v mnogih družinah alkohol. Ali ne kažejo statistike, da otroci povzemajo vzorce? In mnogi iz družin, kjer je vladal alkohol, tudi sami postanejo alkoholiki. Ali ni potem na mestu razmišljanje, ali ne bo otrok iz istospolne zveze tudi sam bolj nagnjen oziroma istospolno usmerjen, pa morda sicer ne bi bil? Posnema vzorec, posnema starša, okolje v katerem živi. Pa morda kot tak nikoli ne bo srečen, zadovoljen, ampak to bo tisto, kar pozna. To bo vplivalo nanj, pa bi morda živel in razmišljal drugače, če bi poznal moškega in žensko, mamo in očeta, in bi to prepoznal kot vzorec in kot ideal. Tako hočem živeti tudi sam, tudi sam želim imeti takšno družino. Vlada oziroma predlagatelji v družinskem zakoniku ti dve skupnosti, torej zvezo med moškim in žensko in zvezo med istospolnima partnerjema, izenačujejo. Ustavno sodišče je v svoji odločbi, v zvezi s členom o delovanju v Zakonu o istospolni zakonski skupnosti, zapisalo, da gre za podobni ne pa enaki skupnosti. Enaki nikoli ne moreta biti, saj istospolna skupnost nikoli ne bo mogla imeti reproduktivne vloge. Zveza med moškim in žensko je zaradi tega, ker je ena od njenih značilnosti usmerjenost v rojstvo novega življenja, deležna posebnega varovanja in skrbi države, ne samo pri nas, ampak tudi drugje in to izhaja iz več členov Ustave, še posebej pa iz 53. člena, ki pravi: "Država varuje družino, materinstvo, očetovstvo, otroke in mladino ter ustvarja za to varstvo potrebne razmere." Mnogi sociologi, tudi vsebine v učnih načrtih, poudarjajo nenadomestljiv pomen ženske in moškega v obdobju otroškega odraščanja. Rezultati analiz, ki jih pri nas res še ni, so jih pa delali v Ameriki in drugih državah, ki jih radi navajate, kažejo, da imajo osebe, ki izražajo svojo istospolno usmerjenost v primerjavi z ostalimi ljudmi skoraj dvakrat večji kvocient poskusa umora, samomora, problemov povezanih z zlorabo, prepovedanimi substancami in psihološko neuravnovešenostjo. Pred kratkim sem na televiziji povedala samo statistiko, ki je bila objavljena, torej, da je lani od vseh novih obolelih za virusom HIV 95% obolelih istospolno usmerjenih. Teh evidenc ne vodimo in je prav, da jih ne vodimo in šele takrat, ko lahko nastane problem, ko bi se bolezen širila. In mogoče še nekaj o teh istospolnih zvezah, pa bom potem tudi povedala, kaj sama mislim oziroma se ne čutim, da sem zato kaj boj nestrpna do istospolnih zvez, sem tudi sama takrat glasovala za Zakon o istospolnih partnerskih zvezah. Leta 2005 smo sprejeli zakon, je bil že večkrat citiran, in lani junija sem ministrici zastavila vprašanje, kakšen je podatek v zvezi z istospolnimi zvezami. Takrat je bilo opisanih 24 istospolnih partnerskih skupnosti, od tega sta dve prenehali zaradi smrti partnerja, štiri pa z odločbo upravne enote, pomeni da so se razdrle, po manj kot štirih letih veljavnosti zakona, predvidevam, da tudi po manj kot treh, štirih letih take zveze. Sedaj je o isti stvari podobno spraševal moj poslanski kolega in ministrstvo je navajalo, da 100 otrok živi v takih zvezah, zraven pa je v odgovoru, seveda, ker je pa to zapisano in uradno, zapisalo, da ne vodijo uradnih evidenc, saj za vodenje takih evidenc ni zakonske podlage. Je pa napisalo, da je januarja registriranih 30 istospolnih partnerskih zvez, ob tem pa nam ni povedalo, kaj se je zgodilo z drugimi, koliko jih je prenehalo in zakaj. V interesu razprave, današnje, pa bi zagotovo bilo, da bi te podatke imeli, kar pomeni, da bomo dali otroka v družino, za katero po slovenski statistiki, ki sem jo ravnokar navedla, že sedaj vemo, da jih šestina preneha v manj kot štirih letih. Se vam zdi to stabilna in urejena skupnost, v katero bi morda dali otroka, ki sta mu starša umrla v nesreči in se bo že čez nekaj let morda soočil s kakšnimi še hujšimi problemi, ko bo izgubil tudi ta nadomestna starša, morebiti? Ne rečem, da je morda ostalih 18 skupnosti urejenih in še vedno trajajo. Ne dvomim, da se imajo partnerja ali partnerica radi. Tudi sem prepričana, da mnogi nimajo nobenih zdravstvenih težav, ampak navedla sem samo eno slovensko statistiko, ki ste jo lahko prebrali tudi sami. Predhodniki pravite, kdo vse je bil istospolno usmerjen, od znanih igralcev, znanstvenikov, in da smo mi proti istospolno usmerjenim in zato nestrpnih, homofobni. Sprašujete nas, kaj bi naredili, če bi bili naši otroci istospolno usmerjeni. Problem pa sploh ni v tem. Jaz proti istospolno usmerjenimi ljudem nimam nič. Še več, želeli so sklepati zveze, jih registrirati in zato smo tak zakon sprejeli in tudi sama sem glasovala zanj. Vsak naj živi kot želi, dokler s tem ne omejuje in ogroža drugega. Je pa škoda, da se moramo ob tem pogovarjati o inkviziciji, lovu na čarovnice, grmadah in podobno. Ne bomo jih dali na grmade, še nobenega nismo. Živijo med nami in mnoge njihove pravice so urejene v mnogih zakonih, tako kot so moje, ker smo vsi državljani Republike Slovenije. In tudi med mojimi znanci je kdo, ki je istospolno usmerjen in je čisto v redu, se družimo, nimam nič proti njemu in nimamo v svojih medsebojnih odnosih nobenih težav. Problem za nas pa je v posvojitvah s strani istospolnih partnerjev. Zakaj? V večini ste ugotavljali, da gre za občutljivo področje, obenem pa si vsi skupaj ne dovolimo vzeti toliko časa, da bomo analizirali, kaj je zakon prinesel in da bomo naredili tudi slovensko statistiko na tem področju. Družinski zakonik naj bi urejal pravico otrok. Nikogaršnja pravica pa ni, da posvoji otroka, še najmanj pravica istospolnih partnerjev. Ker je posvojitev rešitev in pomoč za otroka, ki je iz različnih okoliščin ostal brez staršev, zato zanj država poišče nadomestne starše. Ima pa vsak otrok pravico do življenja, očeta in matere. V mnoge mednarodne dokumente in tudi v naše smo zapisali pravice otrok in kako bomo te pravice varovali. Ob tako veliki skrbi predlagateljev za možnost posvojitve s strani istospolnih partnerjev pa predlagatelj z zakonikom ne rešuje mnogih, bolj perečih vprašanj - težav otrok, ki živijo v različno razširjenih družinah, in otrok, ki živijo z enim od staršev in njegovim zakonskim ali izvenzakonskim partnerjem, otrok, ki živijo v enostarševskih družinah, zraven pa s katerim od sorodnikov, tetami in starimi starši. Za te otroke se po uveljavitvi zakonika ne bo nič spremenilo, glede pravice do nege otroka, glede postopkov v vrtcu, zdravstvenega zavarovanja. In zakaj se prvi v vrsto za posvojitev otroka ne morejo postaviti tudi stari starši - ker strokovnjaki potem ugotovijo, da so prestari, pa so to tisti prvi, ki jih otrok najbolje pozna. Zakaj predlagatelja ne zanimajo študentske družine, ki jih je več kot pa danes živečih otrok v istospolnih zvezah, ki jih navajate, ob tem da, kot sem že povedala, na drugem mestu priznate, da teh podatkov nimate, ker takih evidenc ne smete in ne morete voditi. Nekdo od predhodnikov je rekel, gremo s to zgodbo naprej. To je za vas zgodba, za nas je mnogo več, zato se tudi na tem mestu oglašamo. Ministrstvo nam je zamolčalo mnogo podatkov, do katerih bi imeli pravico in ki bi jih lahko povedali. Na primer, da je Francija leta 2006 po zelo temeljitih študijah in široki javni razpravi sklenila, da ne dovoli posvojitve otrok istospolnim partnerskim skupnostim, ker so ugotovili, da to ne bi bilo v korist otrok. In da v družinskem zakoniku urejajo družine, istospolne partnerske zveze pa urejajo v drugih zakonih. Pa še za mnogo drugih stvari bi bilo prav in relevantno, da bi jih ministrstvo zapisalo v obrazložitev k zakonu, ne pa samo tistih, ki jim ustrezajo. Vsakemu otroku, tudi vašemu ali otroku vaših otrok, se lahko zgodi, da ostane brez staršev in se znajde v položaju, ko bo potreboval rejniško ali posvojiteljsko družino. Sedaj veljavna zakonodaja zagotavlja, da bo tak otrok prišel v urejeno družino, utemeljeno na zakonski zvezi. Predlagani zakonik pa prinaša možnost, da se naši otroci znajdejo v različnih skupnostih, v katerih si morda kot starši nikakor ne bi želeli, da bi se kdaj znašli v njih. Ali bomo sedaj v oporoke zapisali, "če se mi kaj zgodi, ne želim, da mojega otroka posvojita dva partnerja ali dve partnerici," pa najbrž tudi, če to napišemo, glede na zakonik ta volja ne bi obveljala. Za zaključek. Slovenska demografska slika ni obetala svetle prihodnosti. To se je v zadnjih letih spremenilo, in to zato, ker je prejšnja, naša, vlada stremela k temu in se trudila za to, da so naše družine zdrave, uspešne, da bodo v njej vladali pristni odnosi, da bo med člani spoštovanje, dala možnost, da država poseže v družino tam, kjer je kaj narobe in ji pomaga, da se stvari uredijo. Pri tem je bila uspešna zato, ker je to delala v korist slovenske družine, v korist otrok, ki so najbolj svetel obet za prihodnost Slovenije. Zato menim, da je v interesu vseh nas, predvsem pa vas, da še enkrat razmislite, kaj želite uzakoniti in ne glasujete za to, da je ta zakon primeren za nadaljnjo obravnavo. Preveč nas deli in preveč državljank in državljanov je proti, da bi me prepričali, da je dober za našo skupno prihodnost.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Luka Juri.
Hvala lepa. Ničesar se ne bojimo bolj od tistega, česar ne razumemo ali ne poznamo. Današnja razprava pa poteka prav okoli tega, koliko razumemo in koliko poznamo ljubezen, ki je lahko tako raznolika, da je pravzaprav nihče od nas ne bo nikdar v popolnosti dojel. Žal to nedojemanje lahko pogosto pomeni tudi zavračanje, predvsem če gre za drugačno ljubezen od tiste, ki jo doživljamo sami. Zato me ne čudi, čeprav nikakor ne morem sprejeti vsega tega gneva in strahu proti predlogu, da bi lahko tudi istospolne družine imele enake pravice kot vse ostale. Ne gre za sovraštvo do njih, ampak za strah - strah zaradi nerazumevanja nečesa, kar je drugačno. Prav za to, za razumevanje, za sprejemanje oblike ljubezni, ki je, ki že obstaja in edino vprašanje, ki ga danes razrešujemo je: Kako tej ljubezni omogočiti enakopravnost. Kakšno enakopravnost? Predvsem gre za enakopravnost otrok, ki že danes živijo v istospolnih družinah, a nimajo pravice biti enaki kot vsi ostali otroci. Nimajo pravice imeti dveh uradno priznanih staršev, čeprav jih dejansko imajo, in to le zaradi strahu do ljubezni, ki je pač ne moremo razumeti in doumeti. Sprašujem, zakaj, zakaj ta otrok, ki živi v istospolni družini ne bi smel imeti dveh uradno priznanih staršev. Zakaj je on tisti, ki mora biti drugačen? Ne gre le za simbolno dejanje. Temu otroku, s tem, ko mu damo možnost imeti dva starša, mu omogočamo tudi večjo varnost. Danes, na primer v primeru, da njegov uradno priznani starš odide ali pa umre, postane sirota, ki tvega, da namesto, da bi lahko živel naprej s svojo drugo mamico ali drugim očetom, bo moral v rejništvo ali pa kdo ve kam. Ali je to prav? Ne, ni prav! Žal smo danes slišali že kar nekaj sovraštva, s katerim kolegice in kolegi izražajo svoj strah. Od nekaterih smo celo slišali sramotna namigovanja, da kaj pa bi dva gejevska starša počela z malim otrokom, ko ga umivata v banjici. Glede na to, da kot pravi ljudski rek, le svinja svinjsko misli, se sprašujem, ali ti kolegi govorijo in žalijo izhajajoč iz lastnih izkušenj in navad. Kolega Jelinčič, ki to obeša na veliki zvon, naj bi namreč rad imel dekleta, sam pa ima dve hčerki. Če izhajamo iz tega, kar on sam sklepa, le kaj se potem dogaja v hiši Jelinčič, ko se ata in hčerki kopata. Najverjetneje se ne dogaja nič posebnega, saj ima tudi naš poslanski kolega, kot vsi ostali očetovsko ljubezen. Torej, zakaj ne bi te očetovske ljubezni bil sposoben gej ali pa lezbijka? Danes smo slišali celo radikalnejša stališča. Še najbolj žalostno je razmišljanje SDS-a, da naj bi bila homoseksualnost bolezen. Žalostno in že zdavnaj preživeto stališče, ki trdi, da je treba istospolno usmerjene ljudi zdraviti. Takšno stališče imajo na primer radikalni antigeji, verske skupine v ZDA, ki trdijo, da je treba deviacijo poravnati. Istospolnost primerjajo s sponko, ki pa je ne znajo videti kot sponko, ampak kot skrivljeno kovino. Ampak to je sponka, ki se ne da kar tako zravnati, ker je v redu, tako kot je. In, če vztrajamo, da bi jo zravnali, se ta sponka zlomi. Ali je to tisto, kar smo si želeli? Od tukaj pa manjka samo še en korak ugotovitvi, da se istospolnih ljudi pač ne da pozdraviti in da jih je treba eliminirati. To pa je bilo, kolegice in kolegi, stališče, se spomnite koga? Zelo glasnega prvega znanstvenika nacističnega rajha Josefa Mengeleja, ki je [[...]] [[Nerazumljivo.]] [[...]]različnih skupin ljudi, med njimi tudi istospolnih, utemeljeval s potrebo po zdravljenju oziroma, ko to ni bilo mogoče, pač z uničenjem.
Gospod Luka Juri, včeraj sem jaz med vodenjem opozoril enega poslanca SDS-a, da ne dela nekaterih primerjav, ki so teoretično mogoče, razumejo pa se lahko tudi napačno. Prosim, potrudite se tudi vi.
Hvala lepa. Slišali smo tudi, da naj bog ne bi odobraval istospolnih razmerij. Ne glede na to, da Sveto pismo v več delih pozitivno govori o homoseksualnosti. Kdor v to ne verjame, naj vpraša svojega župnika. Bom samo tri zgodbe iz Svetega pisma omenil. Odnos med Ruto in Naomi, med Davidom in Jonatanom iz Samuelove knjige ali pa med Danielom in Aškenazom iz Davidove knjige. Preberite si jih. Poučne. Morda pa je res bolje, da lahko otroci živijo le v heteroseksualnih družinah, saj je pomembno le spolna usmerjenost staršev, ne pa sposobnost ljubiti in dobro vzgajati. Kot na primer v zgodbi, ki jo iz Nemčije razkriva današnje časopisje, ko je heteroseksualni par, torej klasična družina, ki naj bi bila najboljša, svojo hčerko posiljeval od šestega leta naprej. Zgodba iz avgusta 2008, govori tako: "Vsi trije, starša in šest letna hčerka, smo bili v dnevni sobi. Žena je šla v kuhinjo delati prigrizke. Vmes sem zagrabil hčerko, ko se je žena vrnila, se je nadaljevalo z oralnim seksom. Ona je to snemala. Tisti večer jo je posilil tolikokrat, da še sam ni znal oceniti, kolikokrat je to bilo. Mati Jeanin ni nikoli pomislila, da bi to prijavila policiji." Je to tista idealna družina, ki je edina pravilna, da ima pravico vzgajati otroka? Danes se odločamo, ali je Slovenija zrela za pomemben korak naprej v družbenem napredku? V bistvu se odločamo o tem, ali bomo s tem zakonikom vstopili v korak s tistimi državami v Evropski uniji, ki istospolne družine že priznavajo in že priznavajo enake pravice kot vsem ostalim. Lahko se odločimo, da stopimo v družbo s Kanado, Dansko, Nizozemsko, Španijo, Norveško in Švedsko, kjer imajo vse družine tudi istospolne enake pravice. Lahko pa se tudi odločimo, da bomo raje ostali v družbi Kitajske, Irana, Afganistana ali pa Sudana, kjer pač to ni mogoče. Odločitev, v kateri krog spadamo, je naša, kolegice in kolegi. Ne bodimo mi tisti, ki smo drugačni. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Alojz Potočnik? Ne bo razpravljal. Gospa Breda Pečan. Joj, se opravičujem. Minister dr. Ivan Svetlik je prosil za besedo. Izvolite, gospod minister.
Hvala lepa ponovno za besedo, gospod podpredsednik. Če dovolite, bi samo še neke komentarje oddal na tiste, ki so se izkazali kot potrebni tekom nadaljevanja razprave. Že prej je bilo pravzaprav večkrat postavljeno vprašanje: Kdo pa vpraša otroka, ko je dodeljen v posvojitev? Družinski zakonik to zelo natančno ureja, ko gre za otroka, ki lahko sam razmišlja, sam izraža svojo voljo, takrat ima postavljenega zagovornika otrokovih pravic, ki je njegov posrednik tudi, ko gre za odločanje, za presojo znotraj institucij, ki so za to postavljene, to so Center za socialno delo in sodišča. Seveda so številni primeri, običajni primeri, ko gre za posvojitve komaj rojenih otrok. In jasno je, da jih takrat ne vprašajo ne za eno ne za drugo rešitev. Je pa res, da je predviden natančen postopek in presoja okolja, razmer, v katere tak otrok pride. Gre za vprašanje stabilnosti zakonske zveze ali družine, za vprašanje ekonomskega položaja, za vprašanje zdravstvenih razmer, za vprašanje socialnih razmer in tako dalje. Cela vrsta kriterijev, ki se že danes upoštevajo in se bodo tudi v prihodnje. Tako da je ta presoja, ki je v tem primeru strokovna, s poudarkom tudi na odločanju sodišča kot najbolj avtoritativnega organa v tem primeru, in mislim, da je varnost takih odločitev popolnoma zagotovljena. Drugo vprašanje, ki se je izpostavljalo, je razmerje med večino in manjšino pri odločanju o teh vprašanjih. Običajno načelo seveda je, da večina ne odloča o manjšini takrat, ko gre za priznane manjšine; kdo so, jih najdemo v vseh mednarodnih listinah, tudi v Evropski listini o človekovih pravicah. Ko gre za istospolno usmerjene, je ta skupina tudi zelo eksplicitno navedena. Res pa je tudi, in s tem se strinjam, da manjšina naj ne bi odločala o večini in o večinskem mnenju, ker vemo, kakšen red bi potem imeli, če bi se to zgodilo. Vendar v primeru družinskega zakonika ne gre za to, da bi večini ali tradicionalni družini karkoli kdo odvzemal. Tu ne gre za vprašanje, da bi kdorkoli odločal o teh pravicah, ki naj bi bile, kot je bilo implicitno rečeno, manjše. Niso manjše, večje so, glede na to, kar družinski zakonik ponuja. Tudi ni res, da bi vprašanje istospolnih pripeljali v družinski zakonik skozi stranska vrata. Skozi odprta vrata je šlo to vprašanje. Zelo jasno smo povedali v vseh uvodih z naše strani, da je to eno vprašanj, ki jih tu rešujemo, in ni razlogov, da bi jih komurkoli prikrivali. Rad bi opozoril tudi na to, ko gre za vprašanje položaja družin, naše ministrstvo s številnimi ukrepi podpira družine, tradicionalne in druge, zato da bi lažje opravljale svojo temeljno funkcijo. Vprašanje zlorab, ki ste jih omenjali, zaradi tega, ker se nekomu bolj splača ločeno živeti, kot pa se poročiti, se rešuje v zakonih, ki so zdaj že v javni razpravi in bodo zelo v kratkem v parlamentu. Ni razloga, da ne bi prisluhnili tem kritikam, ker so upravičene in jih bomo tudi urejali. Financiramo številne programe za družinske pobude, ki jih civilnodružbene organizacije vodijo in se nam zdi, da so dobri, da so potrebni, da imajo pomembno funkcijo. Rad bi tukaj omenil, da je naša država s svojo družinsko politiko, kot je bilo prej rečeno, dokaj radodarna in dobro podpira družine in otroke, veliko se vlaga z različnimi transferji v razvoj družine in otrok, celo več, tu moram biti kritičen, pogostokrat je argument, tudi s strani današnjih razpravljavcev, zlasti opozicijskih, da je ta podpora prevelika, da se ljudem ne splača delati in potem kažejo še na eno drugo manjšino, recimo na Rome, češ, ti poberejo vse te transfere in potem ne delajo. Takrat ste zelo kritični do transferov, ki gredo družinam in otrokom. Mislim, da to ni pošteno, da je treba imeti enake vatle za vse. In še to, koliko je teh istospolnih zvez registriranih. Nimajo posebnega motiva, da bi se registrirali. Očitno je ta ureditev zaenkrat premalo spodbudna glede tega. Če se navaja, da jih je četrtina razpadlo po štirih mesecih, to je povprečje, kolikor imamo tudi razvez drugih zakonov. Tako da v tem pogledu pravzaprav ni nobenega odstopanja.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Branko Grims.
Hvala za besedo. Vsem lep pozdrav. Danes gre pravzaprav za vrednote. Politiki gre sicer vedno za vrednote, toda malokatera seja je s tega vidika tako dolgosežna, tako prelomna, kot je današnja. Žal mi je prej za tisto razpravo spoštovanega kolega iz SD-ja, s katerim sem se v preteklosti mnogokrat strinjal, danes se pa žal ne morem, kajti v svoji razpravi, zaradi katere je RTV Slovenija, če je hotela spoštovati zakon, morala prižgati tisto opozorilo, da razprava ni več primerna razprava za mladoletne, je nehote najbolj pokazal primer, da je upravičen tisti stavek, ki ga je sam navedel na začetku. Obžalujem, da je temu tako, kajti danes gre v prvi vrsti za otroke. Za otroke, ki so naša prihodnost in pravzaprav naše največje bogastvo. To ni samo floskula. Pravice otrok in njihova korist so tisto, na čemer vsaka družba stoji in obstane in to utemeljeno na vrednotah. Že otrok sam po sebi je, vsaj zame, vrednota. Toda njegove koristi so vrednota, v katero, sem trdno prepričan, ni pod nobenim pogojem dopustno posegati, tudi glede na slovensko ustavo, ki omejevanja človekovih pravic ne dovoljuje. Spomnil bi vas na 15. člen, v katerem je kakršnokoli omejevanje človekovih pravic, tudi z izgovorom na samo ustavo, nedopustno. In ko govorimo o otrocih, gre za tiste, ki sami še ne morejo odločati o svoji usodi, ki so torej najbolj občutljiv del te družbe in tudi njen najbolj dragocen del. O tem sem trdno prepričan in še posebej sem prepričan o tem, da je za otroka izjemno pomembno, da se uresniči njegova temeljna pravica, imeti in očka in mamico. Ne moreta dva očeta odtehtati očka in mamico in ne moreta dve materi odtehtati očka in mamico. O tem sem se sam lahko prepričal še kako, ko se mi je rodila najmlajša hčerka in ko sem prvič šel v službo potem, ko sem pač izkoristil možnost nekega krajšega porodniškega dopusta, sem se tudi od nje poslovil, pa sem tako pomahal nad njo, ene četrt metra v višino, ko je ležala v košarici, pa rekel, sedaj pa moram iti v službo. Ne boste verjeli, da je tak otroček zbral toliko energije, da je skočil, me zagrabil, pritisnil k sebi in začel veselo čebljati, torej, ne zapuščaj me. Toliko pomeni otroku, tudi če se sicer ves čas stiska k materi, imeti očeta. In obratno. Enako mu pomeni ali pa še več imeti mamo. In tukaj se postavlja temeljno vprašanje obče človeških vrednot, ali ima katerakoli država ali ima katerakoli koalicija legitimiteto, da na institucionalni ravni z zakonom vnaprej odvzame otroku pravico do mame in očeta, in da pri tem povsem sprevrže temeljni pojem družine. Kajti družina, to je veljalo ves čas, tudi v času prejšnjega režima, za katerega veste, da sam zlepa ne najdem lepe besede, družina je pojem, ki je opredeljeval očeta, mamo in otroka. Tako preprosto, tako enostavno in tako vsebinsko in vrednostno pomembno je to. Pa ne samo, da nobena oblast nima legitimitete, tudi če je bila izvoljena na demokratičnih volitvah, da vnaprej odvzame otroku to temeljno človekovo pravico. Še več, tisti, ki ste ta predlog pripravili in ga danes zagovarjate, ste spregledali, da je to tudi v očitnem, nepremostljivem, trajnem nasprotju z mednarodnimi akti, ki jih je tudi naša država že davno ratificirala, ki jo torej zavezujejo in ki se po sami ustavi lahko uporabljajo celo neposredno. Zagotovo pa že iz prioritete pravnih aktov velja, da se je pri oblikovanju zakonov treba sklicevati tudi nanje in jih dosledno upoštevati. Za kaj konkretno gre? Saj ne boste verjeli. Splošna deklaracija o človekovih pravicah, ki jo je sprejela in razglasila že generalna skupščina Združenih narodov 10. decembra 1948 in ki velja za nesporen temelj celotne ureditve človekovih pravic v celotnem demokratičnem svetu, opredeljuje tudi pojem družine, konkretno v 16. členu: "Polnoletni moški in ženske imajo brez kakršnihkoli omejitev glede na raso, državljanstvo ali vero pravico skleniti zakonsko zvezo in ustanoviti družino." In potem nadaljuje v 3. točki: "Družina je naravna in temeljna celica družbe in ima pravico do družbenega državnega varstva." Če bi bila ta deklaracija podlaga za to, kar vi danes zagovarjate, potem bi za vse tiste, ki se spoznate na pravo, moralo v 16. členu biti ali polnoletni moški ali ženske imajo pravico ustanavljati družino. Ampak gospe in gospodje, to je pa kumulativa v pravu, tudi v mednarodnem pravu, ki Slovenijo zavezuje, torej je nesporno in popolnoma jasno, da je predlog zakona, ki ste ga predlagali v Državni zbor, v temeljnem in očitnem nasprotju z deklaracijo o človekovih pravicah Organizacije združenih narodov. In gospe in gospodje, otrok ima že po tej temeljni deklaraciji pravico, da živi v družini in da gre za skupnost moškega in ženske. To je družina, gospe in gospodje. Tega ne opredeljuje samo vera, pa je Evropa ustanovljena na krščanskih vrednotah. Za vse tiste, ki ste pozabili, združena Evropa je nastala na krščanskih vrednotah. Ampak, to piše v temeljni deklaraciji o človekovih pravicah Organizacije združenih narodov. Vi pa ste danes prišli pred Državni zbor s predlogom zakona, ki je s to deklaracijo v očitnem nasprotju. In zato je predlog, da je tak zakon primeren za nadaljnjo obravnavo v posmeh temeljni deklaraciji o človekovih pravicah Organizacije združenih narodov. In edini način, da se s to tragikomedijo, s tem sprevračanjem in rušenjem vrednot, ki predstavljajo temelj katerekoli družbe preneha, je, da se danes ta zakon zavrne in da se pripravi drugačen zakon, ki bo ustrezen in ki bo skladen z Ustavo Republike Slovenije in mednarodnimi akti, in dodajam kot bistveno, s temeljnimi občečloveškimi vrednotami, ki smo jim zavezani vsi.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Breda Pečan.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Dober dan, kolegicam in kolegom. Dober dan vsem, ki ste še vztrajali na balkonu. Rada bi povedala, ko danes poslušam razprave, moram reči, da sem predvsem zelo žalostna. Žalostna zaradi tega, ker nimam več občutka, da sem v državi, da živim v državi, da sem državljanka države, v kateri ne zaničujemo in ne ponižujemo ljudi, ki so drugačni od nas, ki pač živimo na svoj način. Družinski zakonik ima kar 303 člene, ki urejajo izredno pomembna področja zakonske zveze, zunajzakonske skupnosti, razmerje med starši in otroki, pomoči države pri težavah partnerskega in družinskega življenja ter preživljanje, posvojitev, rejništvo in skrbništvo za otroke in druge osebe, ki potrebujejo posebno varstvo. Mi pa danes poslušamo razprave tistih, - in že vrsto dni dobivamo elektronsko pošto, ki so zakonik zreducirali zgolj in samo na uzakonitev zakonske zveze istospolnih partnerjev in njihove možnosti za posvojitev otrok. To, da zakonik prepoveduje telesno kaznovanje otroka, je novost, ki bi ji zares morali posvetiti vso svojo pozornost. V prejšnjem mandatu smo na primer slišali izjavo visokega funkcionarja v Državnem zboru, da ni nič hudega, če otroku "pripelješ kakšno vzgojno". Danes smo recimo poslušali nekega poslanca, ki je pred leti v javnosti tepel svojo skoraj odraslo hčer, kako je narobe, ker skozi ta zakonik baje kriminaliziramo očeta in mater, če bosta otroka "flecnila" po riti ali mu dala kakšno zaušnico. To je zdaj po njegovem postal kriminal. Po njegovem in mnenju največje opozicijske stranke, katere stališče je predstavil nekdanji predsednik Državnega zbora, je bolj kot varovanje otrok pred telesnim in drugim nasiljem v družini pomembno, da jih varujemo pred možnostjo, da bi živeli v družini z dvema očkoma ali dvema mamicama. Ves dan že poslušamo naravnost grozljive, iz srednjega veka privlečene trditve o bolezenski naravi istospolne usmerjenosti, o potrebi po zdravljenju, psihiatričnem - poudarjam - zdravljenju istospolno usmerjenih, trditve o deviantnih nagnjenih partnerjev v istospolnih partnerskih zvezah, ki nimajo nobene resne osnove. Laži o raziskavah, ki so bile izvajane več desetletij, tako v Združenih državah Amerike, v Nemčiji, na Švedskem in še marsikje. Tako je na primer ena od najbolj odmevnih metaraziskav na področju istospolnih družin, študija ameriških sociologov Judith Stacey in Timothyja J. Biblarza na 21 študijah, izvedenih med leti 1981 in 1998. Ugotovila sta, da večina raziskovalcev v svojih študijah poudarja predvsem, da otroci iz istospolnih družin niso ne v psihološkem, ne v vedenjskem, ne v seksualnem smislu niti drugačni, kot otroci iz hetero družin. Raziskave ne kažejo nobenih statistično značilnih razlik v identifikaciji seksualne identitete. Istospolne družine torej ne reproducirajo nič več gejev in lezbijk kot hetero družine. Raziskovala sta na osnovi metaanalize 21 raziskav, v letu 2010, letos, sta jo objavila, zaključila, da je spol trivialni, neodločujoči faktor, ki ne vpliva na kakovost opravljanja starševske vloge. Na splošno pravita raziskovalca, sta dva starša, ne glede na spol, ki dobro opravljata svojo vlogo, boljša kot en starš, vendar pa to ne pomeni, da tudi en starš otroku ne more zagotoviti tistega, kar potrebuje za odraščanje in razvoj. To pomeni, da ne spol niti število staršev ni odločujoč faktor, pač pa kakovost opravljanja starševske vloge. Biblarz in Stacey svojo analizo zaokrožata z ugotovitvijo, da se idealno starševstvo lahko pojavlja v različnih oblikah in spolih. Metaraziskava Normana Andersena in sodelavcev, pod naslovom "Otroci lezbičnih in gejevskih staršev", je pokazala, da so otroci gejev in lezbijk od otrok heteroseksualcev ne razlikujejo glede emocionalnega in kognitivnega delovanja seksualnih preferenc, spolnih vlog, prevzema identitete in podobno. Vendar pa avtorji opozarjajo, podobno kot Stacey in Biblarz, da je devet raziskav, ki so se ukvarjale z vprašanjem stigmatizacije, pokazalo, da otroci iz istospolnih družin na splošno sicer niso stigmatizirani, vendar pa obstaja tendenca, da so bolj izpostavljeni izključevanju, na primer zasmehovanju, kot otroci heteroseksualnih staršev. Problem torej ni na strani otrok in istospolnih družin, pač pa na strani homofobične družbe. Na strani homofobične družbe! Meni je žal, da lahko ugotavljamo, da Slovenci in Slovenke, kot vse kaže, sodimo v skupino homofobičnih družb. Če gledamo na to, na kakšen način smo v zadnjem času poslanke in poslanci pod pritiskov homofobnih sporočil. Če je res, če je ta družba res iskrena, da ji je najpomembnejša dobrobit otrok, potem bo začela delati na sebi in odpravljanju svoje homofobičnosti. Če znamo brati sporočilo takšnih raziskav, lahko razumemo, da nam vsem državljankam in državljanom Slovenije govorijo, da nam je ob sprejemanju Družinskega zakonika dana možnost, da bomo končno prestopili mejo med spoštovanjem tudi drugačnih spolnih orientacij in se vpisali med države, ki homofobije ne sprejemajo kot vrednote, ampak jo štejejo za zavržno ravnanje in čustvovanje. In še zadnje sporočilo. Stališče Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke, sem se dogovorila s kolegom Lukom Jurijem, da ga bova prevedla in poslala v Svet Evrope in v Evropski parlament, kjer je bila na obeh koncih sprejeta množica resolucij, konvencij in vsega podobnega, kar zanika trditve, ki smo jih danes slišali, recimo, da je v konvenciji o človekovih pravicah, evropski konvenciji, da je prepovedano posvajanja otrok s strani istospolnih zakonskih skupnosti. To ni res in takih trditev v tem Državnem zboru, v tako visokem organu te države vendarle ob zelo velikokrat ponovljenem verovanju v to, da je prepovedano lagati, tukaj je še posebej prepovedano lagati, zato menim, da je prav, da se odrečemo laganju, kadar tukaj govorimo. Ni res, da je konvencija Evropske unije prepovedala posvajanje otrok. Ker si pač Evropska unija zaenkrat ni vzela te pravice in si je verjetno tudi nikoli ne bo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jožef Jerovšek.
Hvala lepa. Današnja tem oziroma razprava je pravzaprav razprava o tem, kakšne vrednote so cilj sedanje oblasti. In kateri lobiji jo pri tem obvladujejo pri kreiranju vrednot? Kajti govoriti o tem, da so določbe teh dveh spornih členov predvsem v prid koristi otrok, ne drži. To ne drži. Vprašati se moramo, oziroma vas moramo vprašati, koalicijo, so cilj srečni otroci ali so cilj zadovoljne in zadovoljene homoseksualne skupnosti? Strinjali smo se, uvedli smo pravice homoseksualnih skupnosti, to je naredila celo naša vlada, vaša ni bila sposobna, ampak tukaj se pa moramo vprašati, kako bodo takšni otroci deležni nehotenega razpadanja, ko bodo odraščali v šoli. Danes so tam razpravljali številni o pravzaprav otroškem čustvovanju, govorijo še brez starševskih izkušenj. Tudi s starševski izkušnjami je strašno težko govoriti, kako otroci čustvujejo, kaj vpliva nanje, ampak zagotavljam vam, da se bo takšen otrok v nekem obdobju počutil stigmatiziranega in bo vplivalo na njegovo čustvovanje in na njegovo poznejše delovanje. Sprašujem se, kakšni lobiji so pritiskali na Vlado in na koalicijo, ko so pisali ta zakon, takšne rešitve. Dejstvo je, da ima na to vlado, kar vsi zagotavljajo, tudi z vaše strani nekateri, homoseksualni lobi izjemen vpliv, da je najmočnejši v tej državi ob sedanji vladi. To je dejstvo. In se sprašujem, ali so to zopet pisala iz ozadja neka združenja, "Yes" in tako naprej. In vam povem, da moramo pri teh rešitvah reči na "yes" "njet". "Njet", takšne rešitve niso dobre. Pri tem morate spoštovati, da gre večinski razmislek ljudi v prid obstoja naroda in vsega tega. Ne morete tu ponujati svetopisemskih izrekov tisti, ki cerkve znotraj niste videli nikdar ali pa že dolgo ne. Danes pa operirate s starozaveznimi in svetopisemskimi izreki, in to ne dobronamerno, tu je veliko licemerja. To so tako resna vprašanja, da bi jih morali jemati resno. Ne podlegati v današnjem času, ko smo priče nekaterim dekadentnim praksam, za katere nihče v tej državi noče prevzeti politične odgovornosti, da v tako resni situaciji vztrajate pri tem, kar ne more biti sprejemljivo za večino slovenskega prebivalstva. Pa tu ni nobene nestrpnosti, vsi smo za to, da imajo tudi homoseksualci [[...]] [[Izklop mikrofona.]]
Hvala lepa, gospod Jerovšek. Besedo ima Matevž Frangež.
Spoštovane in spoštovani! Kaj je tisto, kar je garant zdravega razvoja naših otrok? Na prvem mestu gotovo to, da jih vzgajamo v ljubečem okolju, ki bo posameznike in posameznice naredilo pogumne, poštene in pravične državljane. Pri tem se strinjam s tem, da je družina ob skupnosti tista temeljna enota, ki mora zagotoviti takšen razvoj naših ljudi. Pri tem, kot so mnogi razpravljavci pred menoj dokazovali, je bistveno manj pomembno, kakšna je ta družina, kot to, da je ta skupnost ljubeča in da na otroke kot nedvomno naše največje bogastvo gleda kot na celovite osebnosti in jim s svojim zgledom, svojim znanjem in predvsem s svojo ljubeznijo daje največ na poti v življenje. Mnogo primerov smo danes slišali tudi o tem, kaj se zna dogajati tudi v tako imenovanih, in opozarjam na navednice, "normalnih" družinah, heteroseksualnih družinah. Kaj se dogaja v takih družinah, žal v mnogih izmed njih, ko govorimo o nasilju, alkoholizmu, odtujenosti in terorju. Ali je to tisto zdravo okolje, ki ga želimo jamčiti našim najmlajšim? Gotovo ne. In v tem pogledu mislim, da je jedro te razprave pravzaprav vprašanje, kako ozko ali široko razumemo normalnost, kajti v mnogih pismih, ki smo jih poslanke in poslanci dobili v zadnjih dneh, je prav sklicevanje na to sveto normalnost ključen element, pa sam nikomur od piscev ali teh pisem ne želim odrekati legitimnosti do njihove demokratične volje in prav je, da so jo množično izrazili tudi nam kot izvoljenim predstavnikom ljudstva. A vendar je treba opozoriti, da sam na to normalnost gledam drugače, ker zame v tej družbi ta val sovraštva, ki najeda Slovenijo in ki ga generira največja opozicijska stranka, ni normalen in ga lahko apliciramo na praktično vse družbene, politične in socialne pojave, ki smo jim danes v Sloveniji priča in imajo zgolj političen cilj. Pravite, da je razlika v vrednotah, na katerih gradimo v tej vladni koaliciji. Predvsem, in v to trdno verjamem, je treba omogočiti vsakomur, da živi svoje življenje polno in srečno. Garant te sreče je po mojem mnenju svoboda in možnost sobivanje v urejeni, strpni in sočutni skupnosti, ki bo gradila na potencialih posameznika in znala spodbujati in hkrati dala pomoč, ko človek zaide v stisko. Gotovo je to eno od tistih vprašanj, kjer nikoli ne bomo prišli skupaj in kjer je enkrat treba sprejeti odločitev. Ta odločitev je pogumna in ne si misliti, da pri kakšni izmed vidikov tudi kdo izmed nas ne pomisli, da tudi argumenti nasprotne strani vzdržijo. Mislim, da je treba imeti pogum, da sprejmemo to odločitev, ki bo Slovenijo uvrstila med odprte in demokratične narode Evrope in sveta. Tudi zato, ker so nekateri pisci očitali, da k nam prihaja en nevaren liberalni val. Želim si, da bi bil to en nov veter, ki bi dal tej naši skupnosti, ki težko sprejema drugačnost, težko sprejema tisto, kar je neznano in tuje kot neko novo vrednoto, ki zna okrepiti našo skupno sobivanje, mu dati eno novo dinamiko, novo dimenzijo, zato da bi živeli v boljši skupnosti, v skupnosti, ki je ne bo v tolikšni meri zaznamovala sovražnost, ampak v večji meri ljubezen in medsebojno razumevanje. In zato nimam kančka slabe vesti, da danes sodelujem pri tej pogumni odločitvi in v tem in s to odločitvijo v nobenem pogledu ne ogrožamo tradicionalne slovenske družine, ampak ob njen bok postavljamo prav tako demokratičen institut družine in v tem pogledu tudi tradicionalno slovensko družino; na katero se sklicujete v kateri smo vsi tukaj odraščali; krepimo in ji dajemo nov pomen. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Laszlo Göncz.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi. Današnja razprava, pa tudi dogodki preteklih dni kažejo na to, da družinskega zakonika, ki zadovoljuje izzivom 21. stoletja, ni lahko sprejeti, vendar je nedvomno, da je to potreba, ki mora biti uresničena tudi v Republiki Sloveniji. Uvodoma bi rad poudaril, da predlagano besedilo zakona za mene v marsičem predstavlja izredno dobro osnovo za sprejetje tega zakona, torej v marsičem je nedvomno ta zakon kvalitativno presegel dosedanjo raven. Seveda so pa tudi določene dileme, ki nedvomno ostajajo in se pri tem postavlja neko osnovno vprašanje, kaj je lahko kriteriji pravičnosti pri odločanju o najvažnejših vprašanjih, tudi v okviru predlaganega zakona. Verjetno le ne more biti tisti politični, v narekovaju bom rekel, "dialog", ki se je razvij na neki ideološki ali drugi osnovi, ampak morala bi biti neka bolj tehtna strokovna podlaga. Je pa seveda pri tem, se zavedam, težko. Verjetno na tem področju nikoli ne bomo dobili nedvoumnega stališča, zgolj subjektivna mnenja strokovne in pa laične javnosti ter političnih dejavnikov. V tem primeru gre za razhajanje pri enem od osnovnih vprašanj, to je izenačevanje istospolnih partnerjev s klasično družino oziroma tradicionalno družino ter v zvezi s tem posvojevanje otrok v omenjeni skupnosti oziroma v omenjenih oblikah. In to je nedvomno težava, ki vzbuja v nekaterih velik dvom o ustreznosti reševanja tega vprašanja na način kot je to predvideno v temu zakonskemu besedilu. Ampak, kot sem že rekel, nedvomno je treba opozoriti tudi na pozitivne stvari. Zorni kot, ki postavlja v ospredje otrokove interese torej interes slehernega otroka pa naj živi v kakršni koli družinski formaciji, je po svoje lahko, ne lahko, ampak je po svoje izreden pomemben vidik, ki po marsičem vzdrži kritiko verjetno tudi drugačno mislečih. Pri tem se vsaj v meni odpira vprašanje predvsem iz perspektive nastajanja nekega bodočega vrednostnega sistema, pri čemer je to vprašanje z vidika družine nedvomno pomembno, saj je družina, upam, da tudi v prihodnje bo, pomemben faktor pri kreiranju vrednostnega sistema družbe. Torej, to je moja dilema in to sem že večkrat poudaril. Nedvomno je pa v kontekstu tega treba opozoriti tudi na pomemben segment, pozitiven segment, ko se postavlja v ospredje otrokova pravica oziroma otrokova korist in pri tem nisem zasledil nekih večjih razhajanj. Tudi je sprejemljivo stališče, da biološko pogojena drugačnost ne more predstavljati nikakršne pravne ali drugačne diskriminacije. Skratka, želim jasno poudariti, da za mene ni sporno, da zagotavljanje vseh pravic oziroma pravic vključno s posvojitvijo otrok mora biti v primeru istospolnih partnerjev enako zagotovljena kot v vseh drugih primerih. Predvsem kot predstavnik neke druge manjšinske skupnosti, torej na osnovi drugih kriterijev tretiranja manjšinske skupnosti se še bolj strinjam tudi s trditvijo, da visoka raven zagotavljanja pravic manjšinam oziroma specifičnim družbenim skupinam nikakor ne more ogrožati nikogar, še najmanj pa večinsko skupnost. Zakonsko izenačevanje vseh pravic oziroma vsebinskih pravic istospolnih parterjev, vključno s posvojitvijo otroka, za mene torej ni sporno. Vendar za konec naj povem, da pa, kot sem že poudaril, vzbuja pri meni vprašanje predvsem dilema, kakšne bodo posledice formalnega izenačevanja in oblikovanja vrednostnega sistema, bodočega vrednostnega sistema z vidika instituta družine. In na to vprašanje do sedaj še nisem dobil prepričljivega odgovora. Zato bi pričakoval, da se še vloži trud v iskanje ustreznejše ali pa sprejemljivejše, pravnoformalne rešitve definiranja institucije istospolnosti, predvsem v kontekstu formalnega izenačevanja istospolnih partnerjev s tradicionalnimi družinami. In že tretjič poudarjam, da to ne z vidika zmanjševanja oziroma omejevanja pravic. Menim torej, da je to vprašanje zelo pomembno in morda tukaj ostaja še nekaj rezerv v kontekstu priprave tega zakonika. Tovrstno razmišljanje delijo z menoj številni, verjetno ne vsi oziroma nedvomno ne vsi in niso ideološko naravnane, niti politično naravnane tovrstne misli in pa razmišljanja. Zato upam, da bo s strani pripravljavca zakona tudi v tej smeri izkazano določeno razmišljanje in pa razumevanje, kar bo v prid poprave besedila zakona predvsem z vidika, ki sem ga omenjal. Zaradi te dileme čisto na koncu moram poudariti, da se bom najverjetneje pri današnjem glasovanju vzdržal, kar nikakor ne pomeni nasprotovanje predlogu zakona v celoti, zgolj dilemo v zvezi z vprašanjem, ki sem tega izpostavil. Po moji presoji je pri iskanju rešitev na voljo še dovolj rezervnih možnosti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Gvido Kres. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! V Slovenski ljudski strani smo jasno v predstavitvi povedali, da predvsem nasprotujemo 3. členu, ki omogoča posvojitev otrok istospolnim partnerjem. Danes je bilo tudi rečeno, da se bo danes pokazala zrelost države Slovenije. Seveda sem to razumel v smeri, da bo ta zakon sprejet. Vendar jaz bi to zadevo pustil odprto. Lahko se bo izkazala tudi zrelost, če ne bo sprejet. Jaz sam sigurno nimam problema s tem, da ne bi moglo te partnerske skupnosti zaživeti v popolnoma normalni obliki, tako kot vse druge. Samo v tem členu pa imam velike pomisleke. Ponosen sem na državo Slovenijo že tudi s tega vidika, ker če se spomnimo starih časov, še bivše Jugoslavije, smo bili v tem pogledu sigurno daleč najnaprednejši. In v tem času se je zgodil velik razvoj in veliko se je spremenilo na boljšo od takrat. Zakaj danes tako vztrajamo pri tem, da gre zakon s tem členom? Pričakujem in vem, da bi bili sposobni tudi brez tega člena izpeljati vse zadeve tako, kot je treba. Hvala lepa.
Hvala lepa. K besedi se je javil tudi predstavnik Vlade, vendar bi želel najprej dati besedo zadnji razpravljavki dr. Andreji Črnak Meglič in nato Vladi. Se strinjamo s tem? Minister in državna sekretarka se strinjata. Izvolite, dr. Andreja Črnak Meglič.
Hvala lepa. Ponovno lepo pozdravljeni! Dovolite mi, da začnem z izjavo predsedstva Slovenskega sociološkega društva, ki mu pripadam tudi sama in se je opredelilo do Predloga družinskega zakonika. Glede na to, da Slovensko sociološko društvo šteje več kot 200 članov, bi lahko podobno kot nasprotniki predlaganega družinskega zakonika multiplicirali to izjavo in zasuli vaše maile, pa tega niso storili. Zato dovolite, da vam povem, kaj je temeljno sporočilo Sociološkega društva, ki je zavezano svoji stroki, znanosti, ki je zavezano temu, da strokovne, znanstvene rezultate korektno interpretira, ne zavajajoče, iztrgano iz konteksta, na premajhnih vzorcih, zavajajoče in sramotno za znanost: "V Slovenskem sociološkem društvu s pričujočo izjavo ponovno poudarjamo, da predlog novega družinskega zakonika uvaja širšo inkluzivno definicijo družine, ki sama pravno regulira že dalj časa obstoječo prakso vsakdanjega življenja. Sociološka stroka tovrstno inkluzivno definicijo konsenzualno sprejema, saj je v njej osnovna premisa družine, starševsko razmerje med otrokom in odraslo osebo, ki skrbi za otroka. Raziskave namreč kažejo, da ni pomembno, ali je starševsko razmerje z otrokom biološko ali socialno, pač pa je pomembno skrbstveno razmerje. Da spol in število staršev ne igra ključne vloge pri zagotavljanju otrokove dobrobiti, pač pa je pomemben predvsem kvaliteten skrbstveni odnos, da otroci iz istospolnih družin niso ne v psihološkem ne vedenjskem in ne v seksualnem ali kakršnemkoli drugem pomembnem smislu drugačni od otrok, ki odraščajo ob heteroseksualnih starših. Da so istospolno usmerjeni starši prav tako uspešni pri vzgoji otrok kot heteroseksualni ter da bolj kot spol in spolna usmerjenost staršev na vzgojo vpliva vsebina oziroma kakovost družinskih odnosov. Slovensko sociološko društvo meni, da predlog novega družinskega zakonika uvaja novosti, ki so v skladu s strokovnimi dognanji sociološke stroke, in si bo v nadaljnjem javnem razpravljanju na to temo še naprej prizadevalo za ustrezen strokovni nivo in prevladujočo moč argumentov." Kot sem začela svojo uvodno razpravo, bi rada tudi tokrat poudarila, da sem vesela, da smo se danes soočili s tako številnimi argumenti in protiargumenti. Toda na žalost moram ponovno zaključiti, da moč protiargumentov ni slonela na strokovnih argumentih, ampak je temeljila na stališčih, verovanjih, prepričanjih in predsodkih. Kot so me naučili v času mojega študija, je prav predsodke najtežje spreminjati. Obstoječi družinski zakonik temelji na treh ključnih izhodiščih. Najprej na dosledni implementaciji Konvencije o otrokovih pravicah, ki pravi, da imajo otrokove koristi prednost. Dobesedno preveva vse 303 člene ta duh konvencije in ponosna sem, da je Slovenija tako uspešno uspela vključiti to sporočilo v temeljni zakon oziroma zakonik, ki ureja družinska razmerja in konec koncev ureja tudi pogoje dobrobiti otrok. Drugo izhodišče je vezano na priznavanje življenjskih praks. Kot je bilo razvidno že iz uvodnega prispevka, v bistvu v Sloveniji družine, o katerih vi največ govorite in za predstavnike katerih se razglašate, jaz sem tudi predstavnica takšne družine, predstavljajo le še polovico slovenskih družin. V Sloveniji ob tej družini živijo še druge oblike družin, ki so tudi razširjene družine, ki so tudi reorganizirane družine, ki so tudi rejniške družine, ki so tudi skrbniške družine in ki so tudi družine istospolnih partnerjev. Ta družinski zakonik zgolj in samo vključuje in priznava to dejstvo, ki nam ga je prineslo življenje. Tretje izhodišče je upoštevanje ustave, 14. člena Ustave, ki jasno in glasno določa, da ni dovoljeno nikakršno razlikovanje na podlagi kakršnih koli osebnih okoliščin. Če končam pri tistem, kar najbolj buri duhove. Skušajmo malce demistificirati to, kar nas skrbi. Govorimo o posvojitvah otrok. V največji meri bi govorili o posvojitvah otrok, ki v istospolnih družinah že obstajajo. Od kod podatek? Ta podatek so nam sporočila združenja istospolnih partnerjev, kajti nobenemu v tej homofobični družbi ni do tega, da bi se, po domače povedano "iztrčaval" in se tolkel po prsih, jaz pa sem taka družina. Dejstvo je, da imajo otroci v teh družinah kršenih pet pravic, njihovi socialni starši pa osem pravic. Že v uvodu sem vas vprašala, v imenu koga ali česa, in da imajo tudi nasprotniki te rešitve probleme, se je pokazalo iz izjav oziroma soočenj z nekaterimi njihovimi predstavniki, recimo z gospodom Primcem. Ja ne, saj mi pa ne odrekamo teh pravic, ampak to je treba urediti drugače. Lepo vas prosim, kje, v kakšnem drugem dokumentu?! Že samo po sebi pomeni diskriminacijo in priznavanje neenakopravnega obravnavanja vseh tipov družin. Še enkrat vas sprašujem, zakaj in v imenu koga. Tem otrokom in njihovim socialnim staršem, ker za njih skrbijo enako dobro, kot skrbimo mi za svoje otroke, ne priznavamo teh pravic. Druga zgodba je seveda povezana z možnostjo posvojitve tujega otroka. Pa poglejmo, kaj pravzaprav pomeni ta pravica. Ta pravica pomeni zgolj vstopnico, da se postaviš v vrsto s 375 čakajočimi pari, ki čakajo na 30 otrok. Zgolj in samo to. Presoja o tem, komu bo otrok dodeljen, je odvisna od strokovne presoje, od zelo težkega postopka preverjanja pogojev, v katerih bo otrok živel, od tega, da so vse strokovne službe zavezane varovati maksimalne koristi otroka. Najprej Center za socialno delo, potem pa še sodišče. In lepo vas prosim, v tej homofobični družbi, kaj pravite, koliko teh bav-bavov se bo postavilo v vrsto 375 čakajočih parov? Kdo bo šel, čez vsa ta šikaniranja in napadanja, ki jih poslušamo danes? To je pravica, ki jo urejamo tudi za prihodnost. V preteklosti so naši otroci, ki so bili rojeni v izvenzakonskih skupnostih oziroma materam samohranilkam, veljali za pankrte. Družba jih je zavračala. V svoji lastni družini imam zgodbo, kjer je družina zavrgla svojo hčerko, nosečo hčerko, v visoki nosečnosti in jo vrgla v sredi zime na cesto. V moji družini so se jo usmilili in vključili v družino in omogočili njej in njenemu otroku, da sta se normalno razvijala. Njeni starši, njeni sorodniki pa so gledali proč. Toda življenje je to preseglo in preseglo bo tudi ta homofobična čustva, s katerimi se srečujemo danes. Hvala.
Hvala lepa za besedo. Državna sekretarka dr. Anja Kopač Mrak, prosim.
Hvala za besedo. Bom potem ministru še prepustila besedo za konec. Hvala za besedo, ponovno. Jaz bi pred zaključkom vseeno razpravo malce premaknila iz diskusije o treh členih tega družinskega zakonika in jo usmerila v to, kaj vse ta družinski zakonik prinaša, kar je bilo tudi že omenjeno in tudi podprto s strani večine v Državnem zboru. Ta materija, o kateri danes razpravljamo in o kateri boste odločali zgolj, ali je primerna za nadaljnjo razpravo, je dejansko predstavila družinsko ustavo, če tako rečemo, in vsa družinska razmerja in družinske pravice ureja na enem mestu, kar se v naši državi dogaja prvič. Zakaj je do tega predloga prišlo, je več razlogov. Prva je praksa na samih sodiščih, praksa na centrih za socialno delo. V zadnjih 30 letih se je z družino, ali nam je všeč ali ne, veliko dogajalo, zato mora tudi zakonodaja ustrezati in odgovarjati na to različno pozicijo in različna dogajanja znotraj družine. Pomembne so tudi sodne odločbe, predvsem pa v končni fazi odločba Ustavnega sodišča, ki ne glede na to, ali govorimo o podobnosti, enakosti ali ne v različnih točkah obrazložitve, je za nas zelo pomembna ena točka, to pa je točka, v kateri nedvoumno pove, da je spolna usmerjenost ena od osebnih okoliščin, na podlagi katere diskriminacija ni mogoča. In na podlagi tega, ker spoštujemo odločbe Ustavnega sodišča, ki je najvišji zakonodajno-pravni organ v tej državi, poskušamo njihovo odločbo implementirati tudi v ta zakon. Ne glede na večkrat izpostavljeno, kaj je bil ključni razlog za ta predlog zakona, je to predvsem spremenjena družbena realnost. Če tukaj govorimo tudi o konvenciji o človekovih pravicah, omenjena je bila prej, sprejeta leta 1948, pa že revidirana, in tudi o drugih, predvsem je Svet Evrope na tem področju sprejel številne listine, konvencije, ki določajo človekove kulturne, socialne pravice, ki so bile tudi kasneje revidirane prav z vidika razvoja človekovih pravic. Tudi že danes je bilo v dvorani večkrat poudarjeno, da pojem človekovih pravic ni statičen, se spreminja v času. In ta predlog zakona predstavlja razvoj pogleda na človekove pravice, pri čemer smo na stališču, da pravic nekoga, ker je spolno usmerjen drugače, kot je večina v naši družbi ali na splošno na svetu, ne moremo diskriminirati. Poleg teh istospolnih družin, o katerih danes govorimo, je pa prav, da rečemo tudi o drugih družinah, ki jim odrekamo z zakonom pravico do tega naziva. Mi danes govorimo o tej določbi zakona zelo veliko, pri čemer sama določba ne prinaša nobene pravice. Definicija družine je zgolj načelna definicija. In če govorimo o načelnosti, verjetno težko rečemo in se težko postavimo na stališče, da niso vse družine in vsi otroci, ne glede na to, v kakšni družini živijo, v enakem položaju. In tu zakonodaja ne more opredeljevati idealnih situacij, ampak mora slediti družbenemu razvoju. Lahko z drugimi zakonodajami, ukrepi, kar počnemo in nadaljujemo to, kar ste začeli v prejšnjem mandatu. In ni zgodba samo prejšnjega mandata, ampak tudi predprejšnjih vlad, da poskušamo z ukrepi družinske politike spodbujati to, da bi se v naši državi rodilo čim več otrok, da bi bil za njih zagotovljen optimalni razvoj. Ampak to je drugo polje, tukaj pa govorimo o priznavanju temeljnih človekovih pravic vseh, predvsem otrokom, ker ključno vodilo družinskega zakonika je otrok. Večkrat danes z več strani je bilo poudarjeno, da danes otroci, ki živijo v teh družinah, če se izognem številki, živijo v teh družinah in nimajo temeljnih socialnih pravic: pravica do dedovanja, pravica do pokojnine, pravica do stikov so temeljne socialne pravice in je v interesu otrok, ne istospolnih, v pravici teh otrok, katere interese moramo ščititi. Tukaj ni vprašanje, kot je bilo že prej, ali nam je to všeč ali ne. Ti otroci so tukaj. Odločba na primeru posvojitve v Ameriki je danes tu, Vrhovno sodišče jo je zavrnilo kot neutemeljeno, torej dovoljuje se vpis in priznava se tuja odločba. Kaj bomo danes s tem otrokom naredili? Vrhovno sodišče je odločilo, da je priznanje te tuje odločbe v skladu z veljavnim redom Republike Slovenije in predvsem v skladu z evropskim pravnim redom, kjer gre praksa v smeri prepoznavanja temeljnih človekovih pravic in ne izključevanja v vseh najbolj odprtih demokratičnih družbah. Družina definicije postavlja v ospredje otroka. Ti otroci pa živijo v različnih razmerjih. Idealno je, da bi živeli morda v družini, kjer sta oče in mama. Ampak ne oče in mama per se, ampak dobra oče in mama, ki namenjata veliko skrbi, ki znata in zmoreta skrbeti za tega otroka. Ne zgolj to, da smo matere ali da smo očetje. Moramo se potruditi, da smo dobri matere in očetje, potem izpolnjujemo svojo starševsko skrb. Zato je v družinskem zakoniku tudi sprememba od pojma roditeljska pravica k starševski skrbi. Prav zaradi tega, ker nismo rodili svojih otrok zato, da so naša lastnina in nimamo nad njih roditeljsko pravico, ampak predvsem imamo starševsko skrb. V elementih, ko starši ne zmoremo, ne morejo ali nočejo tega delati na način, da je v korist otroka, takrat ta družinski zakonik opredeljuje številne ukrepe, tako začasne kot trajne, o tem, kako morajo strokovne institucije odločati v teh primerih. In tu je še en zelo velik prispevek tega družinskega zakonika. Jasno razločuje, o čem kdo odloča in kdo sprejme dokončno odločitev. In tukaj smo dosegli v soglasju z Ministrstvom za pravosodje temeljni premik. To, da smo se dogovorili o prenosu temeljnih pravic najhujših posegov v družino, da o tem odločajo sodišča, ne več centri za socialno delo, in hkrati ob tem družinskem zakoniku oblikovali predlog procesnega prava, ki bo omogočal, da se bo v družinskih sporih in tam, kjer otroci dejansko najbolj trpijo v teh postopkih, hitro odločalo v korist otroka. Korist otroka je kompleksen pojem in dejansko to korist ne moremo zgolj postaviti kot črko na papirju, da ima pravico do očeta in matere. In strokovne institucije so tiste, ki morajo presoditi, kaj je v najboljšem interesu otroka pri postopkih, posvojitvah. In to delajo. In tudi v temu zakoniku je napisan prav poseben člen, kjer smo želeli to jasno izpostaviti, da se mora vedno pri vprašanju posvojitev otrok odločati v korist otroka. Tukaj ni nobenega dvoma, samo morda v glavah koga, da je to interes elitnih posameznih družb in da so nas vodile ob tem. To lahko zagotovim s te mize, da pri snovanju tega zakona gre zgolj za to, da želimo vsem državljanom zagotoviti enake pravice in v vsem ščititi interes otroka. Tudi prakse, na primer španski premier, kjer je katoliško okolje, kjer se velikokrat izpostavljajo vrednote, je leta 2005, ko se je sprejemal njihov družinski zakonik, odprl podobne debate, kot se danes odvijajo v Državnemu zboru in tudi že prej pri samem predlogu in se še bo. Zakon v Španiji je bil sprejet, danes poročila iz Španije kažejo, da se nič bistvenega ni spremenilo. In to je tisti del, ko govorimo o vrednotah v družinah, komu kaj jemljemo. Jaz menim, da moja družina bo ostala enaka družina in moje vrednote bodo nespremenjene s tem, če lahko priznam to pravico tudi istospolni družini, kjer živijo otroci. Moje družine ne bo nič manj, jaz ne bom istospolna in se ne bom premislila in se registrirala ali se poročila z drugo žensko. Zaradi tega, ker smo to že na začetku razčistili, da so to stvari, ki so biološke dane in niso stvar socialnega konteksta. Vsi ti pomisleki so odveč in to gre zgolj za ogroženost, predstavo ogroženosti večinske družbe, ki ni v ničemer utemeljena. Družina tudi danes, ne glede na to definicijo prejšnjega oziroma še vedno veljavnega zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih, kljub temu da je definicija zelo jasna, se nam je zgodilo marsikaj. Torej s samo to točko člena v zakonu ne bomo nič spremenili v tem, kaj se nam bo v družbi dogajalo. Tukaj samo skušamo sprejeti to, kar se v družbi dogaja, in regulirati z vidika pravic, da imajo vsi državljani enake pravice, naj bodo to otroci ali naj bodo to odrasli. In to je ključni namen tega družinskega zakonika. Kar se tiče družine kot take, je konstitutivni element vedno in vedno bo. O tem se vsi strinjamo. Vprašanje je samo, kako vidimo potem to družino. Jaz vidim osebno družino tam, kjer je nek ljubeč odnos, skrbstva, varnosti in kjer se otroci lahko razvijajo. Za mene ni družina zgolj to, da sta oče in mama. Pri čemer si predstavljam, da se lahko zgodi razveza in ostanem morda samohranilka tako ali drugače, lahko se mojemu možu ali meni kaj zgodi, in mi bomo še vedno enako družina z mojimi otroki, ne glede na to, kaj je ta člen zakona, kaj bomo rekli, kaj mislimo o tem in kaj bomo sprejeli. Je pa drugo vprašanje, če smo na polju vprašanja naravnosti. Naravnosti tukaj ne bi odpirali, ker smo daleč od tega, da lahko govorimo, kaj je naravno in kaj ni naravno [[...]]
Prosim za mir in zbranost v dvorani. Prosim.
Predvsem pa ni na državi, da postavlja te standarde in predvsem to, da deviantne stvari, ker je nesprejemljivo, da na katerikoli točki primerjamo homoseksualnost, istospolno usmerjenost, s katerimikoli deviantnimi in tudi po naši zakonodaji kaznivimi dejanji. In pedofilija je, da ne pozabimo, kaznivo dejanje, ki ga izvaja odrasla oseba nad mladoletno osebo, z zelo jasno definicijo in z ničemer in nikoli se ne sme povezovati s tem, ker te akte lahko počnejo različni ljudje z različno spolno usmerjenostjo, ni izključno. Tukaj je res pomembno, da postavimo in da se strinjamo okoli tega, da družina je vrednota, ampak da priznavamo možnost, da se v družbi, v različnem družbenem času pojavljajo različni tipi družine, ki pa jim damo enake pravice in jih ne diskriminiramo na nek ideal, ki je bil nekoč ali morda je prisoten in bi ga celo želeli, ampak je zgolj lahko ideal. Lahko celo ostane ideal, ni noben problem, ne moremo pa si pred ostalimi družinami zatiskati oči in govoriti, da ne obstajajo. Tem otrokom ne moremo reči, da naj gredo prijavit državljanstvo nekam drugam. Danes so tukaj in na Državnem zboru je, da jim določi, omogoči vse pravice, ki jim pripadajo, ne glede na to, v kakšnem tipu družine živijo.
Hvala lepa. Za besedo je prosil še dr. Ivan Svetlik, minister za delo, družino in socialne zadeve. Prosim.
Hvala lepa. Jaz bi rad samo še dva komentarja, spoštovane poslanke in poslanci izrekel. Prvič, rečeno je bilo, kateri lobiji so za tem zakonikom. Mogoče se je v današnjem času [[...]]
Prosim mir v dvorani [[...]]Prosim, gospod Jerovšek, mir [[...]]
[[...]]težko predstavljati, da se kdo pojavi s predlogom v Državnem zboru, ne da bi za njim stali lobiji. Naš edini lobij tukaj je stroka, ki ji pripadamo in nanjo se sklicujemo. Predstavili smo mnogo referenc, na podlagi katerih so se te presoje dogajale. Vsi ostali lobiji lahko seveda vsak po svoje tudi razmišlja. Moram pa reči, da ni bilo direktnih vplivov, morda posrednih, ki jih nismo videli, ampak to je pač stvar avtonomne presoje in diskusije, ki smo jo vodili z mnogimi, ko smo oblikovali ta predlog. Tisto, kar bi pa rad za konec rekel, je to, da je današnja razprava o tem zakoniku bila zelo simbolna, tekla je bolj na neki simbolni ravni kot na konkretni. Veliko je bilo govora o vrednotah, ki jih živimo in ki jih deloma lahko tudi sooblikujemo z zakonodajo. Omenjene so bile vrednote, kot so družina, svoboda, varnost. In če boste šli gledat empirične raziskave, boste ugotovili, da so res te vrednote vedno postavljene visoko, včasih se malo zamenja vrstni red, doda se še katera druga, ampak te so ključne, imate prav. Toda če boste brali družinski zakonik, takega kot je v vsej svoji celoti, boste videli, da je v njem tudi družina kot vrednota izpostavljena, vendar družina v vseh svojih pojavnih oblikah, ne samo v eni obliki - družina v tistih oblikah, v katerih danes Slovenci živimo. Ob tem se odločitev za takšno rešitev, za take družine, lahko sprejme in mora sprejeti ob drugi vrednosti - svobodi. Ob svobodi odločanja posameznika o tem, da si bo izbral obliko življenja. Če bi zaprli to možnost, potem svobode ni več. Potem smo jo vzeli polovici tega prebivalstva, kot je bilo danes rečeno. In tretje, govorimo o varnosti in koristi otroka. Celoten družinski zakonik to postavlja v osrčje, v center pozornosti, in vse institucije, ki so tu predvidene, so temu namenjene. In to je odgovor na tretjo vrednoto, ki ji rečemo varnost. Jaz verjamem, da bomo s sprejemanjem in sprejetjem tega zakonika testirali svojo odprtost, odprtost te družbe. Včasih ste ji rekli, nekaj let nazaj, sproščenost ali nekaj podobnega. Ampak za to pravzaprav gre, da smo odprti do drugačnosti in da to znamo sprejeti ter živeti tolerantno, drug ob drugem, kljub različnostim, ki jim na tak ali drugačen način pripadamo državljani te države. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki so to želeli, so dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo - mislim, da je še 12 minut -, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Prosim za prijave. Na razpolago imamo 12 minut in 21 razpravljavcev. Ugotavljam, da teh 12 minut na 21 razpravljavcev dejansko ni možno razdeliti, če želimo imeti smiseln čas. [[Oglašanje v dvorani.]] Prosim? Možno je razdeliti, vendar spoštovani kolega Anderlič, za vsakega bi prišla bistveno manj kot minuta. Torej je nesmiselno in nepotrebno. Zato vam predlagam, če se strinjate, da s tem zaključimo razpravo. Se strinjamo? Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa, da je predlog zakona primeren za nadaljnjo obravnavo, bomo v skladu s časovnim potekom seje zbora odločali danes v okviru glasovanj, pol ure po prekinjeni 24. točki dnevnega reda oziroma najkasneje ob 23.35. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 24. TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na OBRAVNAVO PREDLOGA OBTOŽBE PREDSEDNIKA REPUBLIKE PRED USTAVNIM SODIŠČEM ZARADI KRŠITEV USTAVE IN HUJŠIH KRŠITEV ZAKONA. Predlog obtožbe je v obravnavo zboru predložila skupina 33 poslank in poslancev, s prvopodpisanim Jožetom Tankom. V zvezi s to točko dnevnega reda je vodja Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke gospod Jože Tanko danes v popoldanskem času predložil dodatno gradivo. Gre za gradivo, ki po svoji vsebini predstavlja dodatno dokazno gradivo v postopku obtožbe predsednika republike. V skladu s tretjim odstavkom 180. člena Poslovnika Državnega zbora pa ima predsednik republike za ustni ali pisni odgovor na seji Državnega zbora zagotovljeno najmanj 30 dni. Gre torej za pravico predsednika oziroma za zagotovitev časa, ki ga potrebuje za pripravo odgovora na obtožbo. Ker pa to gradivo po vsebini, ne po celoti, ampak delno, pomeni nov dokazni predlog v postopku obtožbe, za katerega predsedniku republike ni bila dana možnost odgovora v poslovniškem roku, vas obveščam, da tega gradiva ni mogoče šteti za dodatno gradivo k obravnavani točki dnevnega reda, zato tudi ne more biti predmet obravnave v okviru te točke dnevnega reda. Tega gradiva poslanke in poslanci v dvorano ne boste prejeli, bo pa kot vsako drugo gradivo razdeljeno v vaše pisarne. Besedo dajem predstavniku predlagateljev Janezu Janši za dopolnilno obrazložitev predloga obtožbe. Prosim, gospod Janez Janša.
Hvala za besedo, spoštovani gospod predsednik. Kolegice in kolegi! Dne 30. novembra lanskega leta je bila objavljena vest Slovenske tiskovne agencije, da je predsednik republike dr. Danilo Türk odlikoval nekdanjega šefa Udbe oziroma Službe državne varnosti Tomaža Ertla s srebrnim redom za zasluge. 27. novembra 2009 je bil ukaz o podelitvi odlikovanja gospodu Ertlu objavljen v Uradnem listu Republike Slovenije številka 96-2009. To ni bilo prvo tovrstno priznanje odlikovancu Ertlu. Ta je od Predsedstva Socialistične Republike Slovenije za svojo vlogo pri zatiranju demokratičnih in osamosvojitvenih teženj v Sloveniji, že 10. maja 1989 prejel iz rok dr. Janeza Stanovnika visoko republiško odlikovanje Red republike s srebrnim vencem. Danes se podobno odlikovanje imenuje Red republike s srebrnim redom in to odlikovanje je lanskega novembra podelil gospodu Ertlu tudi dr. Türk. Po mnenju Vrhovnega sodišča Republike Slovenije je bila Udba uradno imenovana Služba državne varnosti, kriminalna združba. V sodbi št. 187/98, z dne 23. 5. 2002, je Vrhovno sodišče Republike Slovenije zapisalo: "Danes je znano, da se je ta služba ukvarjala ne le z obveščevalnimi nalogami, ampak je tudi sama organizirala razne kriminalne aktivnosti, jih načrtno izzivala, pa tudi konstruirala obstoj kaznivih dejanj in odgovornost zanje. V ta namen je tudi falsificirala, fabricirala ali podtikala obremenilne dokaze. Žrtve takšne aktivnosti, praviloma politični nasprotniki ali drugače misleči, v obdobju takratnega režima praviloma niso imele možnosti razkritja konstruktov Udbe in rehabilitacije." Konec citata. Iz številnih dokumentov je znano, da je Udba zasledovala, prisluškovala in vohunila za svojimi lastnimi državljani v imenu ideološke pravovernosti ter jih ovajala, zapirala, mučila in tudi ubijala. Bila pa je tudi dobro organizirana gospodarska kriminalna združba, povezana z mednarodnimi kriminalnimi združbami, ki je tihotapila cigarete, alkohol in mamila, ustanavljala je bančne pralnice, za denar je urila tuje teroriste vseh barv in prepričanj. Bila je organizacija, ki je skrivala mednarodne kriminalce pred Interpolom. O tem pričajo knjige, spomini in objavljeni dokumenti in kot takšno ima zapisano tudi v spominu evropska humanistična zgodovina, na kar so v skupni izjavi Zbora za republiko posebej opozorili številni ugledni akademiki in strokovnjaki za ustavno pravo. Predsednik države dr. Danilo Türk je ob nastopu funkcije v tej dvorani izrekel prisego, ki je določena v 104. členu Ustave Republike Slovenije in se glasi: "Prisegam, da bom spoštoval ustavni red, da bom ravnal po svoji vesti in z vsemi svojimi močmi deloval za blaginjo Slovenije." Sestavni del ustavnega reda v širšem smislu so določila ustave in ustavnih zakonov, pa tudi vsebina odločb Ustavnega sodišča. Temelj ustavnega reda Republike Slovenije predstavlja dosledno spoštovanje človekovih pravic. To izhaja že iz Temeljne ustavne listine ter preambule in uvodnega dela Ustave Republike Slovenije. Področje varovanja človekovih pravic in svoboščin pa je urejeno v 1. poglavju Ustave Republike Slovenije, kar ni naključno, saj je ustavodajalec prav dosledno spoštovanje človekovih pravic želel postaviti kot izhodišče in temelj celotne ustavne ureditve in ustavnega reda. To je še posebej poudaril z vključitvijo 15. člena Ustave, ki ne dovoljuje nobenega omejevanja temeljnih človekovih pravic in svoboščin izven ustavnih okvirov, niti z izgovarjanjem na samo ustavo. Dosledno spoštovanje varovanja človekovih pravic in svoboščin na ustavnopravni ravni zahteva brezpogojno, vnaprejšnje vrednostno zavračanje vsega, kar predstavlja kršitev človekovih pravic in svoboščin, in sicer na konkretni in tudi na simbolni ravni. In prav pri vzpostavljanju zaupanja v institucijo države ter ustavni red je simbolna raven velikokrat vsaj tako pomembna kot konkretna. Vendar je Ustavi navkljub predsednik republike dr. Danilo Türk z visokim državnim oblikovanjem nagradil bivšega šefa tajne policije Tomaža Ertla. Pri odlikovancu gre za osebo, ki je dokazano odgovorna za mednarodne teroristične aktivnosti, s katerimi so se ogrožala nedolžna človeška življenja, ki je odgovorna za množične kršitve človekovih pravic in temeljnih političnih svoboščin, ki jih danes varuje drugo poglavje Ustave Republike Slovenije, ki je odgovorna za veleizdajo, ker pristojnim organom ni posredovala pridobljenih informacij o razorožitvi teritorialne obrambe, ki je odgovorna za uničenje velikega dela slovenske kulturne in nacionalne dediščine v obliki arhivskih zapisov, s tem pa tudi z oteženo ali onemogočeno popravo krivic tisoč posameznikov, ki jih je ravno Udba preganjala in kršila njihove pravice. Odlikovanje je bilo podeljeno osebi, ki je odgovorna za ogrožanje procesov demokratizacije in osamosvojitve, saj je odrejala represivne ukrepe zoper njene nosilce ter pozivala predstavnike jugoslovanskih represivnih organov, naj ukrepajo za zatrtje porajajočih se demokratičnih procesov. Predsednik republike je z odlikovanjem šefu kriminalne združbe neposredno kršil 34. člen Ustave, posredno pa tudi večino členov drugega poglavja, ki govori o varovanju človekovih pravic in temeljnih političnih svoboščin. 34. člen Ustave Republike Slovenije pravi: "Vsakdo ima pravico do osebnega dostojanstva in do varnosti." Predsednik republike je s podelitvijo odlikovanja šefu nekdanje tajne politične policije Tomažu Ertlu neposredno kršil ustavno pravico do osebnega dostojanstva vsem žrtvam te represivne institucije, tako živim kot mrtvim. Pravica do osebnega dostojanstva in varnosti je namreč zagotovljena vsakemu. Posebnost pri varstvu človekovega dostojanstva je, da se nanaša tako na dostojanstvo živih kot tudi na dostojanstvo že pokojnih oseb. Po stališču Ustavnega sodišča iz leta 1998 imajo posebno mesto med človekovimi pravicami in temeljnimi svoboščinami določbe, ki varujejo človekovo osebno dostojanstvo, osebnostne pravice, njegovo zasebnost in varnost in prepoveduje vsem, na prvem mestu državi pa tudi posameznikom, poseganje v naštete pravice. Spoštovane kolegice in kolegi! V Sloveniji danes živi na tisoče naših sodržavljanov, ki jim je Udba drastično kršila človekove pavice. Mnogi se še vedno borijo za priznanje statusa žrtve represije, mnogi imajo pri tem velike težave z dokazovanjem kršitev, ker je ta ista Udba v času vladavine gospoda Ertla, uničila njihove osebne dosjeje. Leta 2009 pa dr. Danilo Türk podeli državno odlikovanje šefu te organizacije, ki je neposredno odgovorna za ta dejanja. Akt predsednika republike je neposredno kršil njihovo ustavno pravico do osebnega dostojanstva, ki jo zagotavlja 34. člen Ustave Republike Slovenije. Spoštovane kolegice in kolegi! Do danes je v Sloveniji umrlo več deset tisoč naših so rojakov in sodržavljanov, ki jih je Udba maltretirala in kršila njihove človekove pravice, ne da bi dobili kakršno koli zadoščenje ali doživeli vsaj poskus poprave krivic. Namesto tega je na deset tisoče njihovih svojcev doživelo dejanje predsednika republike, s katerim je odlikoval šefa organizacije, ki je neposredno odgovoren za njihovo trpljenje in za trpljenje že pokojnih najbližjih. S podelitvijo odlikovanja šefu njihovih učiteljev je predsednik republike neposredno kršil njihovo ustavno pravico do osebnega dostojanstva, ki jo zagotavlja 34. člen Ustave Republike Slovenije. Kršil je tudi ustavno pravico do osebnega dostojanstva mrtvih, ki jo prav tako varuje ta isti člen Ustave Republike Slovenije. V temu primeru, spoštovane kolegice in kolegi, ne gre za neko posredno, ampak gre za neposredno kršitev Ustave. Ta kršitev je konkretno nastala s samo podelitvijo spornega nadaljevanja. Podrobnejša navedba sodb Ustavnega sodišča na to temo je podano v gradivu. Blizu te kršitve pravice do osebnega dostojanstva vidimo tudi včerajšnji bojkot poslancev vladne koalicije, ki se niso udeležili seje Komisije za peticije, kjer so nekatere žrtve Udbe govorile o svojih osebnih izkušnjah in o izkušnjah svojih bližnjih, in ki je bila pretresljiva. Ignoranca je tukaj blizu te kršitve ustavne pravice do osebnega dostojanstva. Seveda je predsednik republike posredno kršil tudi več drugih členov Ustave kajti nagrajevanje oziroma odlikovanje osebe, ki je subjektivno in objektivno neposredno odgovorna oziroma soodgovorna za sistematične kršitve človekovih pravic, ruši zaupanje v pravno državo in enakost pred zakonom. Slovenija je ratificirala deklaracijo o človekovih pravicah in številne druge mednarodne akte s področja varovanja človekovih pravic pa tudi Lizbonsko pogodbo. Z odvzemom državljanstva nevšečnim delom prebivalstva, ki ga je Udba množično prakticirala, je bil kršen 15. člen splošne deklaracije o človekovih pravicah. Podelitev odlikovanja bivšemu šefu tajne policije je očitno v nasprotju z ratificiranimi mednarodnimi akti s področja varovanja človekovih pravic, ki se po Ustavi uporabljajo v Sloveniji neposredno. Podelitev je tudi v očitnem nasprotju z resolucijami Evropskega parlamenta in Sveta Evrope, obsodbi in razgradnji totalitarnega komunističnega režima ter njegovih institucij, med katerimi je bila najbolj sporna prav tajna politična policija. Slovenska ustava pravi, da so v Sloveniji vsakomur zagotovljene enake človekove pravice in temeljne svoboščine in da smo pred zakonom vsi enaki. Delovanje Udbe je postavljalo ljudi v neenak položaj pred zakonom. Ljudi so njeni pripadniki zaradi političnih ali verskih prepričanj preganjali, zapirali, mučili ter ogrožali njihovo zdravje in njihova življenja, in sicer tako doma kot v tujini. Podelitev odlikovanja njenemu bivšemu šefu pomeni legitimacijo in celo simbolno nagrajevanje teh zločinov. Ustava pravi, da je človekovo življenje nedotakljivo. V Sloveniji ni smrtne kazni. Udba je ljudi pobijala ljudi doma in v tujini. Načrtovala in izvajala je teroristične akcije v tujini, podstavljala bombe na javnih mestih, recimo v muzejih, ter ogrožala nedolžna življenja. Bila je tudi represivno orodje režima, ki je s pomočjo zagrožene smrtne kazni zoper politično konkurenco ščitil svojo totalitarno naravo in oblast same stranke. Ustava pravi, da nihče ne sme biti podvržen mučenju, nečloveškemu ali ponižujočemu kaznovanju ali ravnanju. Udba je mučila in grobo poniževala ljudi ter načrtno teptala njihovo človeško dostojanstvo. S pomočjo izsiljevanja je novačila sodelavce, oporečnike je zapirala v psihiatrične ustanove ter na prisilno zdravljenje. Številni primeri takšnega ravnanja so opisani v knjigi Temna stran meseca, ki jo je izdala Nova revija v Ljubljani leta 1998. Ustava pravi, da ima vsakdo pravico do osebne svobode. Udba je ljudi zapirala, nadzirala, jih nezakonito zadrževala in omejevala, jim prisluškovala in jih zasledovala. Aretirane državljane je izročala vojaškim sodiščem JLA, kjer so jim sodili na tajnih procesih v tujem jeziku, brez možnosti proste izbire zagovornika. Poleg procesa proti četverici leta 1988 so znani tudi hujši primeri takšnega teptanja človekovih pravic. Leta 1984 je Vojaško sodišče v Ljubljani na tajnem procesu na dolgoletne zaporne kazni obsodilo osem slovenskih državljanov - civilistov. Vojaškemu sodišču je civiliste predala Ertlova Udba. Večina obsojencev se je iz zapora vrnila kot invalidi, dva sta kmalu po izpustitvi iz zapora umrla. Uničene so bile družine, nekateri svojci prizadetih se še danes ukvarjajo z nedokončanimi postopki rehabilitacije, medtem ko odgovorni za njihovo trpljenje prejemajo visoke pokojnine, najodgovornejši pa celo državna odlikovanja. Poslanci vladne koalicije so izpoved žene in hčerke ene od žrtev tega zločinskega procesa na včerajšnji seji Komisije za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti poniglavo bojkotirali. Ustava pravi, da kdor je bil po krivem obsojen za kaznivo dejanje ali mu je bila prostost neutemeljeno odvzeta, ima pravico do rehabilitacije, do povrnitve škode in druge pravice po zakonu. Republiški sekretariat za notranje zadeve, ki mu je načeloval odlikovanec predsednika države Tomaž Ertl, je pred prvimi svobodnimi volitvami leta 1990 sistematično uničil na tisoče osebnih dosjejev žrtev tajne politične policije in mnoge druge dokumente, zaradi česar imajo mnogi državljani Republike Slovenije še danes težave pri zbiranju dokazov, potrebnih za rehabilitacijo in popravo krivic. Evidentirani so bili primeri uničevanja arhivov v pečeh zaporov na Dobu, avgusta leta 1987, ter v obratih Papirnice Vevče in na območju Kočevske Reke in Borovca spomladi leta 1990, deloma celo po prvem krogu prvih svobodnih volitev. Ker je visoko državno odlikovanje prejela oseba, neposredno odgovorna za kršitev človekovih pravic in tudi za uničenje dokazov o teh kršitvah, so bile s tem dejanjem predsednika republike še dodatno ponižane vse te žrtve totalitarnega režima. Ustava pravi, da je stanovanje nedotakljivo. Nihče ne sme brez odločbe sodišča proti volji stanovalca vstopiti v tuje stanovanje ali v druge tuje prostore, niti jih ne sme preiskovati. Udba je vstopala v stanovanja in tuje poslovne prostore brez vsakega nadzora in zlorabljala zasebnost stanovanja za prisluškovanja ter vsestransko nadziranje ljudi. Kljub temu, da je takšno prikrito kršenje človekovih pravic težko odkriti, so bili neposredni primeri odkriti pri udbovski obdelavi Edvarda Kocbeka, Viktorja Blažiča, Staneta Kavčiča, v prostorih Ljubljanske nadškofije, v Mikroadi in mnogih drugih primerih akcij Udbe proti oporečnikom režima. Ustava pravi, da je zagotovljena tajnost pisem in drugih občil. Udba je brez sodnih odločb sistematično nadzorovala pisemske in druge pošiljke. V prostorih Pošte Slovenije je vse do padca enopartijskega režima leta 1990 obstajal poseben prostor, kjer so sistematično nadzorovali vsako pisno korespondenco večjega števila slovenskih državljanov. Ustava pravi, da je zagotovljeno varstvo osebnih podatkov, prepovedana je uporaba osebnih podatkov v nasprotju z namenom njihovega zbiranja. Udba je osebne podatke ljudi sistematično zbirala, jih prirejala in zlorabljala za njihovo osebno diskreditacijo po načelu najprej diskreditacija, potem likvidacija, po potrebi tudi fizična. O uporabi te metode je neposredno z omenjanjem posamičnih primerov govoril odlikovanec Ertl na tajnem sestanku vodstva Udbe in drugih represivnih organov s predsednikom centralnega komiteja Zveze komunistov Slovenije Milanom Kučanom aprila leta 1988 v Tacnu, kar je razvidno iz priloge 6 tega gradiva. Ustava pravi, da je zagotovljena svoboda izražanja misli, govora in javnega nastopanja, tiska in drugih oblik javnega obveščanja in izražanja. Vsakdo lahko svobodno zbira, sprejema in širi vesti in mnenja. Udba je pod vodstvom Tomaža Ertla izvajala grobe posege v svobodo govora in tiska, kar je vodilo do zaplemb posameznih tiskovin prek tožilstva ali do grobih pritiskov na urednike. Konkretni primeru so opisani v knjigi Temna stran meseca in številnih intervjujih prizadetih. O uporabi te metode je neposredno z omenjanjem posamičnih primerov govoril gospod Ertl na tem že omenjenem tajnem sestanku v Tacnu aprila leta 1988. Odlikovanje osebe, ki je neposredno odgovorna za preprečevanje svobode izražanja, je zavržno dejanje poveličevanja totalitarizma. Ustava pravi, da je izpovedovanje vere in drugih opredelitev v zasebnem in javnem življenju svobodno. Udba je sistematično spremljala in beležila vsako obliko izpovedovanja vere ljudi in jih delila na tej osnovi. Staršem je bila ovirano in v številnih primerih celo grobo kratena pravica do vzgoje otrok, skladno s svojimi vrednotami. Udba je uradne preverke desettisočev, verjetno stotisočev, v nekih desetletjih beležila njihovo versko opredelitev in s tem posameznikom preprečevala zasedbo odgovornih mest v gospodarstvu in javnih zavodih. Številnih konkretni dokazi teh množičnih kršitev so zbrani v publikaciji, ki jo je izdal zgodovinar Milko Mikola, Religija, cerkev in šola v dokumentih občinskih komitejev ZKS, zgodovinskega arhiva Celje. Ustava pravi, da je zagotovljena pravica do mirnega zbiranja in do javnih zborovanj. Udba je velik del aktivnosti uperila v preprečevanje vseh oblik mirnih organiziranih protestov. Odlikovanec Ertl pa v dokumentih z očitnim posmehom za mirne demokratične proteste za ljudi uporablja izraz "nekakšna poulična demokracija". Dejstvo, da njegovi politični zagovorniki, med njimi tudi člani aktualne vlade, ta izraz z istim zaničujočim kontekstom uporabljajo še danes, kljub temu, da gre za eno temeljnih človekovih pravic, zapisanih v 42. členu Ustave Republike Slovenije, pritrjuje izjavi predsednika republike, da je bila podelitev odlikovanja bivšemu šefu Udbe dejansko premišljeno in na ideologiji utemeljeno dejanje. Obstajajo tudi nekateri enako zaskrbljujoči indici, ki pričajo o tem, da se podobni vzorci pri tistih, ki skoraj enodušno podpirajo podelitev odlikovanja nekdanjemu šefu tajne politične policije, ohranjajo tudi danes. Junija leta 1984 je odlikovanec Ertl predpisal tajni priročnik za delo milice na področju varstva ustavne ureditve. Imate ga v prilogi. Vsebina priročnika predstavlja srhljiv poskus popolne pretvorbe milice, po definiciji organa za vzdrževanje varnosti javnega reda in miru, v orodje tajne politične policije. Po ugotovitvi nekdanjega direktorja slovenske policije Pavleta Čelika je bil ta Ertlov priročnik ideološko bolj nabit kot prejšnji podobni priročnik iz leta 1970. Služba državne varnosti je bila pod Ertlovim vodstvom osnovno orožje edine dovoljenje stranke za boj proti zametkom politične opozicije v enopartijskem režimu. Še leta 1988 je odlikovanec na seji predsedstva Socialistične Republike Slovenije dejal, da organi za notranje zadeve, še posebej Služba državne varnosti, posvečajo vso pozornost nekaterim pojavom znotraj alternativnih gibanj in da se med organizatorji teh gibanj pojavljajo celo razmišljanja o formiranju politične opozicije. Prav tako se je odlikovanec Ertl pred politiki rad pohvalil z represivnimi ukrepi zoper politične oporečnike. Teden dni po tajnem sestanku vrha slovenske represije s predsednikom Centralnega komiteja v Tacnu je tako na 6. seji Sveta Socialistične Republike Slovenije za varstvo ustavne ureditve, 22. aprila 1988, nastopil z enako samohvalo. Pohvalil se je, da je bilo v Socialistični Republiki Sloveniji v zadnjem času več ovadb kot v ostalih republikah in pokrajinah proti nastajajoči opoziciji. V zvezi s tem ravnanjem je Ustavno sodišče Republike Slovenije v svoji odločbi številka 301/96 zavzelo stališče, ki se glasi: "Zaradi bridkih zgodovinskih izkušenj slovenske družbe iz obdobja bivšega komunističnega totalitarnega sistema je v zgodovinsko poslanstvo slovenske ustave vgrajen tudi njen temeljni cilj preprečiti vsakršen poskus ponovne vzpostavitve totalitarnega sistema. Pravica do svobodnega združevanja sodi v sklop tistih temeljnih ustavnih vrednot, ki jih je treba posebej spoštovati in dosledno zagotavljati njihovo resnično udejanjanje. To je toliko bolj pomembno, ker je komunistični režim po prevzemu oblasti od leta 1945 naprej na ustavni ravni in tudi z zakonsko ureditvijo navidezno zagotavljal svobodo združevanja, vključno z ustanavljanjem in delovanjem političnih strank, v resničnem življenju pa so takratne komunistične oblasti delovanje opozicijskih političnih strank na vse možne načine z represivnimi ukrepi popolnoma zatrle in jih dejansko izločile iz političnega življenja. Onemogočanje in zatrtje opozicije ni bilo samo v neskladju s tedanjo ustavo, ampak tudi izrecno protizakonito in je pomenilo trajno hudo kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin." Za to kršitev, to sem citiral slovensko Ustavno sodišče, trajno hudo kršitev človekovih pravic in temeljnih svoboščin je odlikovanec Ertl dobil dve državni odlikovanji, enega leta 1989 in enega 20 let kasneje, s skoraj istim imenom. Ustava pravi, da je zagotovljena svoboda znanstvenega in umetniškega ustvarjanja. Udba je na univerzah in drugih institucijah s področja znanosti in izobraževanja izvajala čistke na osnovi podatkov, pridobljenih s prisluškovanjem, na osnovi podtikanj in drugih grobih kršitev človekovih pravic ter svoboščin. Preprečevala je svoboden vnos znanstvene literature v državo ter šikanirala literarne in druge umetniške ustvarjalce, ki so bili vsaj malo kritični do enopartijskega režima. Udba je tudi sistematično preprečevala nekaterim oporečnikom dostop do njim primerih zaposlitev in članstev v stanovskih organizacijah. Mnogo konkretnih primerov je opisanih že v omenjeni knjigi Temna stran meseca. Ustava pravi, da je protiustavno vsakršno spodbujanje k narodni, rasni, verski in drugi neenakopravnosti ter razpihovanje narodnega, rasnega, verskega ali drugega sovraštva in nestrpnosti. Udba je na osnovi doktrine razrednega boja načrtno spodbujala nezaupanje, ovaduštvo in sovraštvo med ljudmi in narodi ter zadnje skušala inscenirati in krepiti celo s terorističnimi dejanji. Odlikovanec Ertl je v času neposrednega vodenja Udbe leta 1979, njegov nadrejeni sekretar za notranje zadeve pa je bil takrat Janez Zemljarič, na podlagi političnih usmeritev organiziral in vodil mednarodno teroristično akcijo nastavitve bombe v muzeju v Velikovcu v sosednji Avstriji, ki je po razkritju in predčasni eksploziji bombe prerasla v velik meddržavni in mednarodni škandal. To teroristično dejanje je močno škodilo slovenski manjšini na avstrijskem Koroškem. To bombo sta postavila dva formalno zaposlena oziroma uslužbenca slovenske Udbe. Tisti, ki je bil pri tem ranjen in kasneje obsojen na avstrijskem sodišču za mednarodni terorizem, je bil kasneje zamenjan in izročen Jugoslaviji, je bil kasneje ponovno zaposlen v slovenski Udbi in je do osamosvojitve delal v Udbi na tako imenovanem notranjem sovražniki. V zvezi s tem zadnjim se je odzval tudi odlikovanec Ertl in to označil za neke blodnje in podtikanja, češ, da nič od tega ne drži in da tukaj njegove vloge ni. Zaradi tega smo v zadnjih tednih v Arhivu Republike Slovenije med javnim gradivom poiskali vse, kar se nanaša na ta primer. Našlo se je kljub čiščenju še kar nekaj. To dodatno gradivo smo želeli danes razdeliti poslankam in poslancem, vendar je predsednik Državnega zbora nenavadno restriktivno tolmačil poslovnik, da tega gradiva niste dobili. To gradivo dokazuje, da je bila ta mednarodne teroristična akcija organizirana s strani slovenske Udbe, da so jo izvajali uslužbenci slovenske Udbe, da so najvišji politični organi v Sloveniji razpravljali o tem in dokazuje tudi, da to ni bila edina mednarodna teroristična akcija, ki je bila organizirana v tistem času v odgovornosti odlikovanca Ertla. V arhivu smo odkrili še vsaj tri podobne, ki so opisane v gradivu, ki pa ga niste smeli dobiti. Tudi ob tem nas posebej zaskrbljuje dejstvo, da nekdanji organizatorji mednarodnih terorističnih akcij, ki za svoja dejanja niso nikoli odgovarjali, ampak so napredovali. Po tej akciji je notranji minister Zemljarič postal predsednik izvršnega sveta, šef Udbe pa je postal sekretar za notranje zadeve. Nikoli niso odgovarjali, se pa danes poveličujejo, odlikujejo in postavljajo za vzornike in celo mentorje posameznikom, ki opravljajo odgovorne naloge v izvršni oblasti v Republiki Sloveniji. Predsednikov odlikovanec Ertl je v intervjuju tedniku Mladina nedvomno povedal, da je kot republiški sekretar za notranje zadeve natančno vedel, kaj se dogaja v Sloveniji in je imel svoje vire tudi v Beogradu. Iz te izjave pa tudi iz drugih dejstev je jasno, da je bil seznanjen z načrti Jugoslovanske armade, da od 15. do 18. maja 1990, po prvih svobodnih volitvah, razoroži Slovenijo in njeno Teritorialno obrambo, vendar te informacije ni posredoval niti predsedstvu Republike Slovenije niti novemu vodstvu Skupščine Republike Slovenije niti svojemu nasledniku na mesto republiškega sekretarja za notranja zadeve. Pravzaprav se je odlikovanec Ertl primopredaji poslov po prvih svobodnih volitvah izognil zaradi tega, da ne bi bil povprašan po informacijah o razorožitvi slovenske teritorialne obrambe. Zadržanje tako usodne informacije, kot je informacija o razorožitvi obrambnih sil Slovenije, in opustitev službene dolžnosti primopredaje poslov v razmerah, ko se je načrtno razoroževalo Slovenijo, da bi se jo lažje okupiralo z vojaško silo, pomeni očitno storitev kaznivega dejanja veleizdaje s pomočjo sabotaže in hkrati kaznivo dejanje napada na neodvisnost države. Morebitno izgovarjanje v smislu, da samostojna Republika Slovenija takrat še ni bila formalno razglašena in da storjena dejanja zato ne predstavljajo kaznivo dejanje zoper Slovenije, postane brezpredmetno zaradi same zakonske osnove za podelitev predsednikovega odlikovanja. Zakon o odlikovanjih Republike Slovenije namreč v tretjemu odstavku 7. člena izrecno določa, da se srebrni red za zasluge podeljuje za izjemno delo in za zasluge pri varnosti, obrambi in zaščiti Republike Slovenije. Te zasluge naj bi si odlikovanec Ertl prislužil z vodenjem akcije Sever, ki pa je potekala 1. decembra 1989, torej več kot šest mesecev pred razorožitvijo slovenske teritorialne obrambe. Predsednik republike se je očitno pravilno postavil na stališče, da je Slovenija kot država v nekaterih bistvenih elementih obstajala že pred majem leta 1990, saj srebrni red podeljuje za njeno varnost in obrambo decembra leta 1989. S tem pa je v povsem jasen časovni in pravni kontekst postavil tudi dejanje veleizdaje svojega odlikovanca, ki je zagrešil maja leta 1990. In nedoumljivo je, da je predsednik republike za izjemno delo in zasluge pri varnosti, obrambi in zaščiti Republike Slovenije odlikoval nekdanjega političnega funkcionarja in šefa tajne politične policije, ki pristojnih ni obvestil nameravani razorožitvi slovenske teritorialne obrambe in je s tem dejansko neposredno ogrozil varnost, obrambo in zaščito ravno te republike Slovenije. Zaradi tega dejanja in posledično nezadostne oborožitve slovenske teritorialne obrambe ob začetku agresije na Slovenijo, junija 1991, so bila ogrožena in žal tudi izgubljena dragocena človeška življenja. Motivi za to veleizdajo se nakazujejo tudi v izjavah odlikovanca Ertla na sestankih republiških sekretarjev za notranje zadeve, ki se jih je vse do aprila 1990 udeleževal v Beogradu. Ponekod je pozival šefe represivnih organov iz drugih republik bivše države, da skupaj opravijo z opozicijo. Tako je na sestanku 17. januarja 1989 izjavil: "Mislim, da se je končalo eno obdobje našega razvoja, nastajajo nove sile, novi odnosi. Zveze komunistov pa tudi druge socialistične sile in naše službe, jaz mislim, da so zmedene v tej konfuziji. Ne ve se, kaj bi in kako bi. Z ljudmi, ki so bili do včeraj v obdelavi in so še danes v obdelavi, se moramo danes pogovarjati kot z neko silo, da ni ta proces", mislil je na proces proti četverici, "šel skupaj z armado, niti mene in mnogih v tem sekretariatu ne bi bilo več". Jugoslovanska armada, ki je kasneje izvedla agresijo na Slovenijo, je v Ertlu videla trdnega zaveznika, kar poleg v uradne dokumentacije izpričujejo tudi izjave njegovih sodobnikov. Nekdanji predsednik predsedstva SFRJ Raif Dizdarević je v knjigi Od smrti Tita do smrti Jugoslavije o Ertlu zapisal: "Kadijević mi je dejal, da je sodelovanje med poveljstvom JLA v Ljubljani in slovensko državno varnostjo odlično." Posebej je pohvalil angažiranje ministra Tomaža Ertla. Na že prej omenjenem sestanku v Beogradu pa je Ertl dejal še naslednje: "Če ne bomo sedaj opravili znotraj s posameznimi skupinami, odbori, zvezami, kaj bo potem? Potem tovariši, tu ni možnosti za nas. Jaz ne mislim, da nas bodo samo upokojili. Nas bodo zapirali in pobili." Direktno poziva tovariše iz drugih represivnih organov v takratni Jugoslaviji, da opravijo s tem. To se ni zgodilo, pa tudi z gospodom Ertlom se ni zgodilo to, česar se je bal. Nihče ga ni zaprl, še manj jih je kdo pobijal. Odšli so v pokoj in še vedno dobivajo zajetne pokojnine. Lani je padlo celo državno oblikovanje. To pa je preveč. Ker so bile navedene kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin mnogokrat javno publicirane, predmet številnih javnih polemik in znanstvenih razprav in so bile torej dr. Danilu Türku brez dvoma dobro znane, je povsem jasno, da ta, ki je pač podelil odlikovanje, ni prava nevešča ali neuka oseba in se je zavedal odgovornosti, ki iz tega izhajajo. To izrecno potrjuje tudi izjava, sama izjava predsednika republike, da je odlikovanje podelil po tehtnem premisleku, pa tudi dejstvo, da kljub nekaterim drugačnim navedbam v javnosti, pristojni upravni odbor policijske veteranske organizacije Sever ni nikoli sprejel predloga za podelitev odlikovanja Ertla. Niti ni o tem razpravljala pristojna komisija za priznanje v tej organizaciji. Torej je šlo za zadevo, ki je zrasla v Uradu predsednika republike ali je bila tam uvožena od kod drugod. Da ni treba posebej poudarjati, da je podelitev odlikovanja bivšemu šefu tajne policije povzročilo veliko škode tako v Sloveniji kot navzven, še posebej, ker je bilo to odlikovanje podeljeno ob praznovanju 20. obletnice padca Berlinskega zidu in demokratičnih sprememb v srednji in vzhodni Evropi. Na to so reagirale tudi nekatere mednarodne institucije in seveda del evropske in svetovne javnosti. Na podlagi vsega, kar smo v prilogah kot dokazno gradivo priložili ustavni obtožbi, je očitno, da je podelitev odlikovanja gospodu Tomažu Ertlu, nekdanjemu vodji tajne politične policije, groba kršitev ustavnega reda in neposredna kršitev 34. člena ter posredna kršitev večine členov 2. poglavja Ustave Republike Slovenije, pa tudi hujša kršitev omenjenih zakonov. Nastala je tudi politična in materialna škoda zaradi negativne simbolike, zaradi časa, v katerem je bilo odlikovanje podeljeno. Nesporna je objektivno vzročna zveza med funkcijo dejanja in posledicami, torej škodo, povzročeno doma in v tujini, prav tako pa je očitna tudi osebna odgovornost. Zato so izpolnjeni vsi formalni ustavnopravni pogoji za sprejem predloga za obtožbo predsednika države pred Ustavnim sodiščem in njegovo razrešitev s funkcije predsednika. Ob koncu naj rečem, da mi je žal, da se moramo danes ukvarjati s tem, v času, ko ima Slovenija številne druge probleme, ko nas tare gospodarska kriza in tudi lastna nesposobnost ali pa vladna nesposobnost, da se ukvarjamo s tem. Vendar pa v tem času predsednik republike ni podelil odlikovanja nekemu uspešnemu gospodarstveniku, ki odpira nova delovna mesta, niti nekemu humanitarnemu delavcu, ki lajša socialno prizadetim posledice te gospodarske krize, ampak nekdanjemu šefu tajne politične policije. Danes je imel predsednik republike drugo možnost, da se opredeli; žal ga ni med nami. Lahko bi povedal, kaj je dejansko mislil s tem odlikovanjem. Ni namreč možno sprejeti neke enostavne razlage, da je bila Udba zločinska organizacija, kar pravi Vrhovno sodišče, in da so bili zločinski uslužbenci te Udbe, medtem ko je bil njihov šef nekdo, ki zasluži državno odlikovanje. To je tudi krivično do uslužbencev tiste organizacije, ki najbrž niso vsi počeli zločinov. So pa zdaj ožigosani kot takšni, njihov šef je pa dobil državno odlikovanje. Zaradi ločitve duhov, ki je nastala zaradi podelitve tega odlikovanja, pa tudi zaradi simbolne teže takšnih ravnanj, ima Državni zbor, predvsem pa vladna večina v Državnem zboru, danes pred sabo precej težko odgovornost. Ta odgovornost je simbolna, bo dolgoročno vplivala na [[...]] [[Opozorilni znak za konec razprave.]] in javni prostor v Sloveniji in močno upamo, da vladna večina danes na tem izpitu ne bo padla. Hvala.
Spoštovane poslanke in poslanci, gospe in gospodje. Obveščen sem, da se nam bo pridružil predsednik Republike Slovenije. Prosim za trenutek.
V Državnem zboru pozdravljam predsednika republike dr. Danila Türka in mu dajem besedo za predstavitev mnenja. Prosim, gospod predsednik.
Hvala lepa. Gospod predsednik Državnega zbora Republike Slovenije, spoštovane poslanke in poslanci, spoštovane državljanke in državljani Republike Slovenije! Danes sem prišel v Državni zbor, da predstavnim svoje stališče do predloga za uvedbo postopka ustavne obtožbe, ki je bil Držvnem zboru predložen 28. januarja letos. V Državni zbor sem prišel zaradi spoštovanja do vas, spoštovane poslanke in poslanci, in zares spoštovanja institucije Državnega zbora. Hkrati pa želim na samem začetku zelo jasno povedati tudi svoje stališče do predloga, ki je danes v razpravi. Predlog za uvedbo postopka ustavne obtožbe predsednika republike je pravno neutemeljen, moralno nesprejemljiv in politično škodljiv. Zato predlagam njegovim avtorjem, da ga danes umaknejo. Če pa tega niso pripravljeni storiti, predlagam Državnemu zboru, da ga energično, odločno in jasno zavrne. To svoje stališče želim nekoliko natančneje pojasniti. Za začetek bi rad poudaril nekatera temeljna dejstva. 24. novembra 2009 sem izdal ukaze, s katerimi sem dr. Tomažu Času, Tomažu Ertlu in Leopoldu Jesenku podelil odlikovanja srebrni red za zasluge. Odlikovanja sem podelil, kot je povedano v ukazu, in citiram, "za izjemno delo in zasluge pri varnosti, obrambi in zaščiti Republike Slovenije v času akcije Sever". Poudarjam, v času akcije Sever. To je bilo leta 1989. Ne prej in ne pozneje. In nikakor ne za njihovo celotno delovanje pri opravljanju dolžnosti pred demokratično preobrazbo Slovenije. Odlikovanje srebrni red za zasluge se podeljuje za zasluge pri varnosti, obrambi in zaščite Republike Slovenije. Tretji odstavek 7. člena Zakona o odlikovanjih določa to odlikovanje kot specializirano za področje varnosti in obrambe, in ne za življenjsko delo ali za kakšne druge zasluge. Predlog odlikovanja je podala Zveza policijski veteranskih društev Sever, 9. novembra 2009, z uradnim pismom njenega predsednika Mirana Horvata. To je bil verodostojen predlog, kar so potrdile tudi kasnejše razprave v okviru Zveze policijskih veteranskih društev Sever. Pismo, ki vsebuje predlog in utemeljitev, prilagam pisni verziji svojega stališča, ki jo boste dobili na poslanske klopi v teh minutah. Pri presoji prejetih predlogov sem upošteval zgodovinski pomen akcije Sever, s katero je slovenska milica zavarovala Slovenijo in človekove pravice njenih ljudi pred enim največjih ogrožanj v naši novejši zgodovini. S to akcijo je slovenska milica preprečila tako imenovani miting resnice, ki je bil napovedan v Ljubljani. Zagotovila je varnost in politično stabilnost, ljudem pa dala samozavest in okrepila zaupanje v sposobnost slovenske oblasti, da zaščiti človekove pravice vseh in da zavaruje demokratične procese v Sloveniji. Čas, v katerem je potekalo to dejanje, je bilo čas razpadanja Jugoslavije, ki je že prešlo v svoje sklepno, nasilno obdobje. To je bil čas izjemno močnih pritiskov na Slovenijo, ki je bila izpostavljena očitkom, češ, da je glavni dejavnik rušenja skupne države, in čas, ko sta bili uvedba izrednega stanja in intervencija Jugoslovanske vojske popolnoma realna možnost. V tistih razmerah je bil tako imenovani miting resnice že preizkušena tehnika Miloševičeve nasilne politike, ki je v tedanji Jugoslaviji, menjavala legalno izvoljena vodstva posameznih avtonomnih pokrajin in Republike Črne gore in poskušala uvesti centralistično diktaturo. Pri tem je bila pripravljena uporabiti vsa sredstva, od medijske kampanje do izkoriščanja nacionalnih čustev v Sloveniji in povsem realne grožnje z uporabo sile. Vse to je bilo preračunano kot poizkus ustavljanja demokratične preobrazbe, ki je v Sloveniji v letu 1989 že postala nepovratna. Po mobilizaciji civilnodružbenih gibanj v letih pred tem je bil v letu 1989 vzpostavljen tudi ustavnopravni okvir za demokratično preobrazbo in za dokončno narodno osamosvojitev. V septembru 1989 so bili sprejeti ustavni amandmaji, med katerimi je bilo tudi ustavno določilo, ki je na slovenskih tleh prepovedovalo uporabo kakršnihkoli izrednih ukrepov, ki bi bili sprejeti brez soglasja slovenske skupščine. Slovenija si je na ta način zagotovila ustavno podlago, da zagotovi varovanje z ustavo določenega položaja in pravic republike v primeru, če bi organi federacije s svojimi odločitvami posegali vanjo. Na ravni ustavne ureditve je torej bil storjen odločilni korak na poti k polni državni suverenosti. Toda ta ureditev je bila še nepreizkušena v konfliktnih razmerah tedanje Jugoslavije. Zunaj Slovenije je bilo v tedanji jugoslovanski državi veliko takšnih, ki bi preobrazbo najraje nasilno ustavili. In ti so za kaj takšnega razpolagali tudi z realno silo in močjo. Eno njihovih sredstev so bili najeti razbijači, ki so na tako imenovanih mitingih resnice širili in poglabljali strah, vsiljevali neresnice in uporabljali grožnje vseh vrst. S tem svojim početjem so dokazovali, da so organi jugoslovanske federacije neenotni, brez volje in moči, da bi takšna dejanja preprečevali, ali pa da so zvezni organi sami že sprejeli logiko nasilja. Nevarnost, da se tej manifestaciji nasilja priključi tudi jugoslovanska vojska, je bila v tistem času popolnoma realna. Miting resnice, ki je bil napovedan za 1. december 1989, je bil načrtovan kot kulminacija pritiska na Slovenijo in sredstvo za njen zlom in podreditev. Zvezni organi tega poskusa niso bili pripravljeni preprečiti. V teh razmerah so pristojni organi Slovenije, predsedstvo Republike Slovenije in po njegovih predlogih mestni sekretariat Ljubljane za notranje zadeve, republiška skupščina in izvršni svet sprejeli potrebne sklepe za prepoved mitinga in za zagotovitev varnosti državljank in državljanov Slovenije in njihovega premoženja. Toda sklepi sami po sebi še niso mogli zadostovati, potrebna je bila odločna, dobro pripravljena akcija, predvsem pa prepričljiva sposobnost izvesti te sklepe - tudi z uporabo sile, ki bi v primeru potrebe zagotovila njihovo uspešno uresničitev. To je bilo bistveno. Prepričljivost samoobrambne pripravljenosti je bila odločilnega pomena za uspešno preprečitev nasilja. Tomaž Ertl, takratni republiški sekretar za notranje zadeve, je v republiški skupščini zagotovil, da je načrt, citiram: "ki ga imajo organi za notranje zadeve v zvezi z mitingom, izdelan za celotno območje Slovenije in še posebej za glavno mesto Ljubljano," konec citata. Na koncu govora pa je poudaril, ponovno citiram: "Ljudi naj ne bo strah, imajo svojo milico, ki bo storila vse, da bodo varni." Verjamem, da je še danes v Sloveniji veliko ljudi, ki se spominjamo teh besed. Spomnijo se tudi, da te besede niso bile prazne, za njimi je stala odlično organizirana, usposobljena in odločno vodena sila 6.472 miličnikov in drugih delavcev organov notranjih zadev, ki so ji zagotavljali prepričljivost. Tudi v Jugoslaviji so tedaj vedeli, da morajo tiste besede Tomaža Ertla vzeti resno. In prav ta prepričljivost je bila bistvena prvina odločnosti slovenske milice in slovenskega ljudstva, da se z vsemi močmi upre ogrožanju demokratičnih procesov v Sloveniji. Prav to pa je bilo v tedanjih jugoslovanskih razmerah nekaj popolnoma novega. V konfrontaciji volje se je izkazala odločnost in čvrstost Slovenije. Miting je bil odpovedan, Slovenija je dosegla pomembno zmago. In pomen te velike zmage moramo znati ceniti tudi danes. V soočanju, ki je izzval politični konflikt in ko je že grozilo nasilje, je bilo izjemnega pomena, da je bila zmaga dosežena brez dejanske uporabe sile. Preprečitev nasilja je veliko boljši izid kot fizični obračun z nasiljem. Dosežki te vrste so v mednarodnih primerjavah preprečevanja nasilnih konfliktov izjemno redki. Izkušnje s premišljeno strategijo in taktiko, ki so bile pridobljene z operacijo Sever, so bile izjemno pomembne tudi v kasnejših fazah osamosvajanja Slovenije. Tudi zato je bilo zaupanje v slovensko policijo in njeno učinkovitost med osamosvojitveno vojno poleti 1991 tako močno in njen skupni prispevek k osamosvojitvi Slovenije tako velik. Spoštovane poslanke, poslanci, državljanke in državljani! V svojih izjavah o odlikovanjih voditeljem akcije Sever, dr. Tomažu Času, Tomažu Ertlu in Leopoldu Jesenku, sem večkrat omenil, da sem se za ta odlikovanja odločil po temeljitem premisleku. Ta premislek izhaja iz temeljnega spoznanja o pomenu varnosti tako za človekove pravice kot tudi za uvedbo demokracije. V politični teoriji je že dolgo znano, naj omenim le misli sodobnega ameriškega teoretika demokracije Roberta Dolla, ki je v svojih delih večkrat pojasnil, da so v procesu demokratične preobrazbe sicer vse človekove pravice pomembne, niso pa vse enako aktualne od samega začetka. Demokratični preobrazbi je treba že zelo zgodaj zagotoviti pravico človeka do njegove osebne varnosti in fizične integritete. To je nujno zato, da bi bile zagotovljene razmere, v katerih lahko v polni meri zaživijo pravica do svobode izražanja, svobode zbiranja, svobode združevanja in naposled pravica do svobodnih in poštenih volitev. Ogroženi in prestrašeni ljudje, zlasti pa žrtve nasilja, morajo premagati več težav in porabiti več časa za graditev demokratične družbe. Vse to je v teoriji in praksi demokracije dobro znano. Vse to se je v tragičnih izkušnjah večine držav članic, držav naslednic nekdanje Jugoslavije, tudi potrdilo. V Sloveniji pa smo po zaslugi sposobnosti zavarovati našo varnost v kritično pomembni in zgodnji fazi demokratične preobrazbe doživeli naravnost šolsko zaporedje celotnega procesa: od mobilizacije civilne družbe, preko uspešnega dogovarjanja med političnimi dejavniki tistega časa in zavarovanja temeljnih pogojev varnosti, do uveljavljanja svobodnih volitev spomladi leta 1990, manj kot pol leta po uspešnem zaključku akcije Sever. Toliko za povzetek relevantnih dejstev. Na ta dejstva sem večkrat opozoril v svojih javnih nastopih in jih tu povzemam v bistvenih potezah, prilogah k svojemu stališču, poleg že omenjenih predlogov Zveze policijskih veteranskih društev Sever dodajam še ukaze o podelitvi odlikovanj dr. Tomažu Času, Tomažu Ertlu in Leopoldu Jesenku, skupaj z obrazložitvami. Toliko o dejstvih. Sedaj želim podati svoj pogled na bistvene prave vidike dokumenta, ki se imenuje Predlog za uvedbo postopka ustavne obtožbe z dnem 28 januarja 2010. Ta predlog navzlic svoji obsežnosti ne vsebuje niti minimalne vsebine, ki jo predpisujeta Poslovnik Državnega zbora Republike Slovenije in Zakon o ustavnem sodišču, to je pravna akta, ki vsebujeta pravila o ustavni obtožbi. Po teh določbah mora predlog za uvedbo postopka ustavne obtožbe vsebovati opis očitane kršitve ustave ali hujše kršitve zakona, ki naj bi jih storil predsednik republike sam, navedbo določb ustave ali zakonov, ki naj bi bili prekršeni, in opredelitev vzročne zveze med dejanji predsednika republike in očitano kršitvijo. Avtorji predloga za uvedbo postopka ustavne obtožbe bi morali upoštevati 67. člen Zakona o Ustavnem sodišču, ki določa, da se postopek ustavne obtožbe ravna po načelih kazenskega postopka, načelih določenih v Ustavi in v zakonu. Ta zahteva je logična posledica načela pravne države, ki mora veljati tudi v primeru ustavne obtožbe. Kadar se nekomu očitajo hude kršitve zakonov ali ustave, morajo veljati stroga pravna merila za presojo pravne utemeljenosti obtožb. Ne zadošča reči, katera ustavna določba naj bi bila domnevno kršena. Povedati je treba, katera zapoved ali prepoved je bila konkretno prekršena, kako, s katerim dejanjem, naj bi bilo to storjeno. Nadalje, povedati bi bilo treba, kakšne prepovedane posledice so nastale in kakšna je vzročna zveza med dejanji in posledicami. In končno in posebej pomembno, povedati bi bilo treba, v čem naj bi bil naklep, ki izkazuje namero ustvariti protipravno posledico. Ničesar od tega ne najdemo v Predlogu za uvedbo postopka ustavne obtožbe. Predmet ustavne obtožbe je lahko le pravni akt ali materialno dejanje predsednika republike, ne pa dejanja, ki so jih ali naj bi jih storile neke druge osebe. Z ustavno obtožbo se ugotavlja subjektivna odgovornost za konkretna dejanja. Ustavna obtožba ni instrument političnega ocenjevanja, ali politične razprave, ali izmenjave vrednostnih sodb, ampak pravno sredstvo za ugotavljanje individualne odgovornosti za konkretne in dokazane kršitve. Če teh ni, potem je predlog za uvedbo postopka ustavne obtožbe treba zavrniti zaradi njegove pravne neutemeljenosti. Branje predloga za uvedbo postopka ustavne obtožbe, ki je bil vložen 28. januarja letos, pokaže, da v njem ni prav nobene utemeljitve. V obrazložitvi predloga na straneh 2 do 9 so omenjeni številni členi Ustave Republike Slovenije, 2., 5., 8., 14., 15., 16., 17., 18., 19., 20., 21., 22., 23., 25., 27., 29., 30., 32., 33., 34., 35., 36., 37., 38., 39., 41., 42., 49., 51., 58., 59., 61., 63. in 104. Pri vseh teh je uporabljena konstrukcija, ki poleg navedbe člena Ustave in z njim zaščitene človekove pravice opisuje domnevno prakso nekdanje uprave državne varnosti oziroma Službe državne varnosti, generično v tem dokumentu imenovanem Udba, in stališča, da naj bi bilo odlikovanje, ki sem ga podelil Tomažu Ertlu, citiram: "v očitnem nasprotju ali pa očitna kršitev navedenega člena ustave". In prav nobenega argumenta ni, uporabljena konstrukcija izraža vrednostne sodbe o preteklosti in ne more biti pravno relevantna vsebina ustavne obtožbe. Še več. Predlog za uvedbo postopka ustavne obtožbe očita kar 34 kršitev ustave. Že najbolj preprosta logika pa nam pove, da z enim samim dejanjem tega preprosto ni mogoče storiti, saj gre za tako vsebinsko raznovrstne določbe, da jih z enim dejanjem enostavno ni mogoče prekršiti. Posebej zanimivo pa je naslednje: nobena od omenjenih konstrukcij ne očita konkretnega protipravnega dejanja predsedniku republike. Če so bila očitana dejanja nekoč storjena, so jih storili drugi ljudje, za katere sedanji aktualni predsednik ni in ne more biti odgovoren. Poskus naprtiti predsedniku republike odgovornost za taka dejanja je ne le politično, ampak predvsem pravno nevzdržen in je v nasprotju s samim bistvom prava. Pravo, vključno z ustavno ureditvijo, velja v času in prostoru, za katerega je bilo sprejeto. Pravo ne more biti sredstvo za ocenjevanje preteklosti. Taka uporaba bi pomenila ne le kršitev načela neretroaktivnosti, ampak bi bila v nasprotju s funkcijo prava kot sistema načel in pravil za urejanje odnosov v družbi tukaj in zdaj. Pravo ni sredstvo za politično obračunavanje zgodovine, ampak sredstvo za urejanje odnosov v današnji družbi. In še to, med dejanji, ki so predmet omenjenih obtožb, in dejanskim ravnanjem predsednika republike ni nobene vzročne zveze. Nasprotno, omenjene konstrukcije kažejo kar dvojno odsotnost vzročne zveze. Odgovornost za očitane kršitve ni dokazana niti odlikovancu, kaj šele predsedniku republike, ki je odlikovanje podelil. Na tej točki se je treba vprašati, ali je s podelitvijo odlikovanja sploh mogoče kršiti zakon ali Ustavo Republike Slovenije. V naši pravni ureditvi je predsednik republike edini pristojen, da podeljuje državna odlikovanja najvišjega razreda. Predlog za odlikovanje lahko dajo državni organi, organi lokalne samouprave, organizacije in državljani Republike Slovenije, poleg tega pa lahko predsednik podeljuje odlikovanja tudi po lastni odločitvi. Predsednik republike opravi potrebne presoje o utemeljenosti odlikovanja in svojo odločitev izrazi v ukazu za podelitev odlikovanja. Njegova pristojnost podeljevanja odlikovanj ne pozna omejitev političnega značaja. Poskus podrejanja predsednika republike pri izvrševanju njegove pravice in pristojnosti podeljevanja odlikovanj bi bila v nasprotju s 107. členom Ustave Republike Slovenije in zakonom o odlikovanjih Republike Slovenije. Predsednik republike pa mora tudi pri podeljevanju odlikovanj upoštevati načelo zakonitosti. V 15. členu Zakona o odlikovanjih Republike Slovenije je določeno, da predsednik republike lahko odvzame odlikovanje, če je odlikovanec s pravnomočno sodbo sodišča obsojen na zaporno kazen za kaznivo dejanje zoper človekove pravice in svoboščine, zoper varnost Republike Slovenije, njeno ustavno ureditev ali zoper človečnost in mednarodno pravo. Sodišče mora o pravnomočni sodbi, s katero je odlikovanec obsojen, obvestiti predsednika republike. To določa 15. člen. 16. člen zakona pa določa, da odlikovanec, ki je s pravnomočno sodbo sodišča obsojen na kazen zapora, ne sme nositi odlikovanja med prestajanjem kazni. Te določbe zakona so relevantne za današnjo razpravo in jih je treba omeniti. Jasno namreč povedo, v katerih primerih pride v poštev odvzem odlikovanja in s tem posredno, kdaj bi lahko bila podelitev odlikovanja neprimerna. Samo v primeru pravnomočne sodbe za kazniva dejanja, ki jih določa zakon, za določena kazniva dejanja, ki jih določa zakon. In nekaj mora biti jasno, in to je tudi bistveno: v pravni državi samo sodišča odločajo o krivdi za kazniva dejanja. Nobeni medijsko sporočeni očitki, nobene vrednostne sodbe, nobene ocene političnih osebnosti, tudi ocene poslancev, ne morejo nadomestiti sodbe sodišča. Izražanje mnenj je vsekakor legitimno, vendar le sodišče odloči, v katerem primeru je odlikovanec nevreden odlikovanja in v takem primeru je seveda predsednik republike dolžan slediti odločbi sodišča. Vse, kar sem povedal, je treba posebej poudariti s stališča okoliščine, da predlog za uvedbo postopka ustavne obtožbe, ki je bil vložen 28. januarja letos, vsebuje tudi trditve, da je odlikovanec Tomaž Ertl kršil več členov Kazenskega zakonika Republike Slovenije, in sicer 348., 350. in 357. člen Kazenskega zakona Republike Slovenije v zvezi z varnostjo Republike Slovenije, in da je predsednik republike s podelitvijo odlikovanja nekako postal odgovoren za ta dejanja. Izrečene so hude in popolnoma absurdne obtožbe. Predsedniku republike se na ta način očitajo kazniva dejanja veleizdaje [[348. člen Kazenskega zakonika]] , napada na neodvisnost države [[350. člen Kazenskega zakonika]] in sabotaže [[357. člen Kazenskega zakonika]] . Ta kazniva dejanja je mogoče storiti samo osebno in neposredno kot storilec, sostorilec ali udeleženec, in to samo z ravnanji, ki po naravi stvari ustrezajo tem hudim kaznivim dejanjem, in to v času, ko naj bi bila ta kazniva dejanja storjena. Nikakor pa ni mogoče teh dejanj storiti za nazaj s podelitvijo kakega odlikovanja. V obrazložitvah teh hudih obtožb ne najdemo niti najmanjšega indica, kaj šele dokaza, da bi predsednik republike lahko storil ta dejanja. Indice in dokaze so avtorji nadomestili z golimi trditvami o očitnosti kršitev in z raznimi domišljijskimi konstrukcijami. Te absurdne značilnosti predloga za uvedbo ustavne obtožbe ne bi bilo vredno niti omeniti, če ne bi tako izrazito spominjala na prakso obtoževanj v montiranih procesih nekdanjih totalitarnih držav, zlasti Sovjetske zveze in njenih satelitov. Tudi v totalitarnem obdobju nekdanje Jugoslavije, v letih neposredno po drugi svetovni vojni, so bile v uporabi take konstrukcije kot podlaga tedanjih obtožnic. Avtorji predloga za uvedbo postopka ustavne obtožbe, ki je bil v Državnem zboru vložen 28. januarja letos, so s svojim pisanjem, hote ali nehote, uporabili prijeme iz totalitarnih časov. Naj poudarim, obsojam totalitarno preteklost, pa tudi totalitarne prijeme, ki jih lahko od časa do časa vidimo danes. Toda vrnimo se k očitkom o kazenski odgovornosti odlikovanca Tomaža Ertla. O kaznivih dejanjih odločajo sodišča. Če bi bil Tomaž Ertl kdaj obsojen za katero od očitanih kaznivih dejanj, bi gotovo ne mogel biti kasneje odlikovan. Če imajo avtorji predloga za uvedbo postopka ustavne obtožbe kakšne dokaze o krivdi za očitana kazniva dejanja, so dolžni vložiti ovadbo. Seveda morajo pri tem upoštevati, da je kriva ovadba sama kaznivo dejanje. Predsednik republike je dolžan pravne norme in pravne postopke upoštevati, politična obtoževanja in konstrukcije, ki se poskušajo prikazovati kot pravno ugotovljena dejstva, pa odločno zavrniti. In zato sem danes tu. V pravni državi samo sodišča odločajo o krivdi. Obtoževanja, ki si jih pri nas pogosto privoščijo strankarski politiki, pa nimajo, navzlic svoji navidezni resnosti, prav nobene pravne teže. Gre za izrazito politično nečednost, ki so si jo privoščili avtorji predloga za uvedbo postopka ustavne obtožbe. In ta nečednost ima še dve specifični značilnosti, ki ju velja posebej omeniti. Avtorji so med drugim izvedli zanimivo potvarjanje sodbe Vrhovnega sodišča iz leta 2002, ki je med drugim v svoji obrazložitvi v kontekstu predmeta tiste sodbe opisalo protipravne dejavnosti nekdanje uprave državne varnosti in Službe državne varnosti. Vendar pa, in to je posebno zanimivo, citirana odloča, ki jo lahko najdete kot prilogo 2 k predlogu za uvedbo postopka ustavne obtožbe, ta odločba niti v izreku, niti v obrazložitvi ne uporablja izrazov, citiram "zločinska organizacija". Pojem zločinska organizacija je v pravu znan in izhaja iz 9. člena Statuta mednarodnega vojaškega sodišča, ki je v letih 1946 in 1947 sodilo nemškim vojnih hudodelcem. Predlog za uvedbo postopka ustavne obtožbe z dne 28. januarja letos pa sistematično uporablja izraz, citiram, "zločinska organizacija" in se pri tem, domnevam, da v nameri, da bi ustvaril videz dokončnosti te označbe, lažnivo sklicuje na obsodbo Vrhovnega sodišča. Takšno falsificiranje oziroma fabriciranje je treba energično zavrniti. Dodatno k temu pa je treba spomniti, da je Ustavno sodišče Republike Slovenije leta 1994 jasno poudarilo, da je inkriminacija samega statusa v nasprotju z ustavo in da se v Sloveniji ne sme uporabljati. Kazensko odgovornost je treba vselej dokazati individualno. Kazenske odgovornosti preprosto ni dopustno in ni mogoče izvajati iz nekega statusa, na primer članstva v kakšni organizaciji ali pripadnosti kakšni ustanovi ali službi. Druga manipulacija, ki zahteva izrecno zavrnitev, pa je izražena v obtožbi, da naj bi predsednik republike s podelitvijo odlikovanja Tomažu Ertlu ravnal v očitnem nasprotju z ustavno zavezo, da je država dolžna spoštovati pravico vsakega do osebnega dostojanstva in varnosti. Takega pravnega učinka, gospe in gospodje, s podelitvijo odlikovanja preprosto ni mogoče ustvariti. Avtorji predloga za uvedbo postopka ustavne obtožbe so si tu privoščili manipulacijo s pojmom človekovega dostojanstva, to je z enim najvišjih etičnih pojmov, in to za pritlehne politične namene. Pravica do osebnega dostojanstva je vir človekovih pravic in usmeritev celotne ustave. Celoten pravni sistem in vse njegove institucije so zasnovane tako, da bi se človekovo dostojanstvo zavarovalo. Na konkretni, to je na pravni ravni pa že ustava precizira to splošno pravno vrednoto in jo definira kot zavarovano pravno dobrino, ki vsebuje izrecne, specifično določene zapovedi in prepovedi. Človekovo dostojanstvo dobi svojo pravno vsebino s takimi normami, kot so načelo enakosti pred zakonom, s prepovedjo mučenja, nehumanega ravnanja z ljudmi, s prepovedjo protipravnega odvzema svobode, s procesnimi garancijami v kazenskem in drugih pravnih postopkih, s pravico do pravnih sredstev in z drugimi pravicami in pravnimi instituti. Če državni organ prekrši katero od teh pravic ali pravnih institutov, je prekršil tudi pravico do človekovega dostojanstva, ki je vselej v temelju pravno določljivih pravic, prepovedi in obveznosti. S podelitvijo odlikovanja ni bila in ni mogla biti prekršena nobena od pravnih dobrin, nobena od pravic, nobena od zapovedati, ki so konkretna vsebina abstraktnega pojma človekovega dostojanstva. Seveda, to moram povedati, o vsakemu odlikovanju je mogoče imeti različna mnenja. Načelo svobode izražanja zagotavlja pravico do kritične presoje. V politični razpravi je prav mogoče, da se izrazijo ostra, kritična stališča pa tudi bizarne vrednostne sodbe. Vse to je v demokratični družbi seveda popolnoma legitimno. Uporaba pravnih institutov, kot je predlog za uvedbo postopka pravne obtožbe, za potrebe politične polemike pa je manipulacija, ki zahteva odločno zavrnitev. In takšna manipulacija je vselej tudi etično nesprejemljiva. Že sama manipulacija z institutom ustavne obtožbe predsednika republike za potrebe politične polemike je ne le pravno, ampak, kot sem rekel, tudi etično nesprejemljiva. Poleg tega pa je v besedilu in v sporočilu predloga za uvedbo ustavne obtožbe še nekaj specifičnih, etično nesprejemljivih vsebin. Prvič, dvoličnost. Predlog za uvedbo ustavne obtožbe je poln izjemno hudih obtožb, že prave demanizacije enega od odlikovancev, Tomaža Ertla. V nekaterih javnih nastopih vidnih politikov in avtorjev predloga za uvedbo postopka ustavne obtožbe, ki sicer niso našli mesta v samem besedilu, so bili pa javno povedani, je bilo slišati celo primerjave z Adolfom Hitlerjem. Hkrati pa so avtorji predloga vedeli, da je Tomaž Ertl nedavno, februarja 2008, dobil priznanje častnega občana občine Jesenice, in to s sklepom občinskega sveta Jesenic, v katerem sta so zastopani tudi stranki, katerih poslanci so 28. januarja letos, manj kot dve leti kasneje, vložili predlog za uvedbo postopka ustavne obtožbe. V sklepu o podelitvi naziva častnega občana, ki je bil na Jesenicah sprejet s petindvajsetimi glasovi za in brez enega samega glasu proti, je posebej poudarjena akcija Sever, Tomaž Ertl pa opisan kot, citiram, "skromen, pošten in dosleden Jeseničan". Konec citata. Težko si je predstavljati bolj očitno kontradikcijo med dvema ocenama istega človeka. In to še ni vse. Če avtorji predloga za uvedbo ustavne obtožbe spremljajo medije, lahko vedo tudi to, da so nekateri ključni pisci v novi v Novi reviji, vodilni misleci slovenske demokratične preobrazbe in osamosvojitve, nedavno na podlagi arhivskih dokumentov opozorili, da sta konec 80. let prejšnjega stoletja takratni republiški sekretar za notranje zadev Tomaž Ertl in takratni republiški javni tožilec Pavle Car z vrsto intervencij zaščitila pisce ključnih tekstov slovenske pomladi pred aretacijami in drugimi dejanji takratne zvezne jugoslovanske oblasti. Seveda, popolnoma nemogoče je spregledati cinično dvoličnost, ki je vodila avtorje predloga za uvedbo postopka ustavne obtožbe in njihovo nepripravljenost sprejeti realno ugotovljiva, večkrat povedana pozitivna dejanja odlikovancev. To je prva od teh etično-problematičnih vsebin, dvoličnost. Drugič, ponavljanje neresnic. Avtorji predloga za uvedbo postopka ustavne obtožbe so spet brez kakršnekoli vzročne zveze s predmetom predloga ponovili neresnico o moji izjavi, izrečeni v začetku marca lani v zvezi z žrtvami v Hudi jami pri Laškem. Naj zato še enkrat poudarim, zgodovina nam je pustila težak spomin. Vsak tak spomin je treba spoštovati. Izogibati pa se je treba uporabi bolečin iz preteklosti za nabiranje političnih točk in za ustvarjanje dnevnopolitičnih učinkov. Takšno politično početje je drugorazredna, nesprejemljiva politika. Neresnica, da naj bi jaz s svojimi izjavami ali dejanji kakorkoli omalovaževal žrtve pobojev, storjenih med drugo svetovno vojno ali po njen, ostaja neresnica. Vztrajno ponavljanje je ne bo spremenilo v resnico. In če bo treba to neresnico zavračati, jo bom zavračal, tolikokrat, kolikokrat bo potrebno. In tretjič, med etično nesprejemljivimi vsebinami predloga za uvedbo postopka ustavne obtožbe je treba omeniti tudi zaslugarstvo. Tako najdemo na 17. strani predloga za uvedbo postopka trditve o, kot pravijo predlagatelji, pravno relevantni odločitvi predsednika republike proti podpisu ukaza o postavitvi veleposlanikov, med katerimi so bili dokazani ljudje, citiram, "ki so veliko pripomogli k osamosvojitvi Slovenije in so izpolnjevali vse pogoje za veleposlaniška mesta". Zakaj naj bi bila ta odločitev pravno relevantna v zvezi s predlogom za uvedbo ustavne obtožbe, avtorji ne povedo. Nobene vzročne zveze ni med imenovanji veleposlanikov in odlikovanjem in ki je bilo uporabljeno kot povod za predlog za uvedbo postopka ustavne obtožbe. Predsednik republike ima po ustavi in zakonu o zunanjih zadevah pristojnost, da na podlagi predloga vlade postavlja veleposlanike. V letu 2008 sem, in to poudarjam, po tehtnem razmisleku in s trdnimi pravnimi in diplomatskimi razlogi odločil, da nekaterih predlaganih veleposlanikov ne bom postavil. Eden med njimi, dotedanji zunanji minister si je zapravil zaupanje z netočnimi informacijami, zavajanjem predsednika republike med potekom postopka imenovanja veleposlanikov in s kasnejšimi izjavami, ki so bile popolnoma neprimerne za veleposlaniškega kandidata. Zato sem se po skrbnem premisleku odločil, da ga ne postavim na mesto veleposlanika. Ena od bistvenih, četudi nepisanih pravil za postavljanje veleposlanikov je prav zaupanje. In tega zaupanja omenjeni kandidat s svojim ravnanjem ni upravičil. Vprašanje, ki je vredno, da si ga postavimo danes, je: Kaj sporočajo te trditve predlagateljev ustavne obtožbe o tem, ali ljudje, ki imajo nesporne zasluge, ne dobivajo veleposlaniških mest? Vprašanje je zanimivo. Predvsem zato, ker se omenjajo primeri, ki niso v nobeni vzročni zvezi s členi ustave, ki naj bi jih predsednik republike prekršil. Kažejo pa na neko škodljivo mentaliteto in politična pričakovanja, ki so na žalost še vedno pomembna značilnost političnega stanja v Sloveniji. Po tej mentaliteti naj bi ljudje, ki so, citiram: "veliko pripomogli k osamosvojitvi Slovenije," imeli nekako poseben položaj, ki med drugim omogoča pridobivanje veleposlaniških mest, ne glede na morebitno siceršnje problematično ravnanje. Delitev ljudi na tiste, ki so veliko pripomogli k osamosvojitvi Slovenije, in ostale je etično nevzdržna. Tudi če odmislimo vprašanje, kdo in po kakšnih kriterijih določa izbrance. Izkazuje namreč željo po absolutizaciji preteklih zaslug izbrancev in monopolizaciji osamosvojitve. Izkazuje nepripravljenost spoznati vse vidike in vse raznovrstne prispevke k osamosvojitvi Slovenije. Izkazuje pogled, po katerem nekateri ljudje imajo pravico do osamosvojitvenega kapitala in njegovih obresti, ljudje, ki v ta krog ne sodijo ali pa so bili iz njega izključeni ali celo politično izbrisani, pa utegnejo postati predmet cinične obravnave in morebiti celo demonizacije. Takšni pojavi kažejo na pomanjkanje zrelosti in resnicoljubnosti v naši politični skupnosti. Naj ponovim, nihče ne more imeti monopola na osamosvojitev Slovenije, ki je bila dejanje državljank in državljanov Republike Slovenije. Sedaj dve desetletji po osamosvojitvi bi že morali biti sposobni objektivno presoditi resničen potek demokratizacije slovenske družbe in pomen vseh različnih prispevkov v procesu osamosvojitve. Upoštevati bi morali tudi, da so tisti, ki imajo največje zasluge, že zdavnaj dobili najvišja odlikovanja in da so uživali in še vedno uživajo zasluženo spoštovanje. Toda ne izključujmo drugih! Sprejmimo zrelejši, bolj vključujoč pogled na osamosvojitev. Opazimo in priznajmo še kakšnega od prispevkov pri osamosvajanju Slovenije. Priznajmo, da je bil uspeh tega dejanja zagotovljen samo kot skupno dejanje. Spoštovane poslanke in poslanci, državljanke in državljani Slovenije! Moje današnje stališče o Predlogu za uvedbo postopka ustavne obtožbe podajam v času, ki je, kot vemo, politično pregret in poln obtoževanj. Predlog za uvedbo postopka ustavne obtožbe, ki ga Državni zbor obravnava danes, je eden od vrhuncev sedanje prakse obtoževanja. In nad tem sem moramo zamisliti. Kakšna družba postajamo in kam nas peljejo vsa ta groba, zelo pogosta in včasih povsem prazna in absurdna obtoževanja? Obtoževanja, ki postanejo prevladujoča metoda politične razprave in političnega boja, nevarno znižujejo že tako ne posebej visoko raven politične kulture pri nas. Dialoga, ki je nujen pogoj demokracije, je pri nas vse manj, obtoževanj pa vse več. Vse več je hujskanja in ustvarjanja histerije. Iskanje populističnih učinkov za nabiranje političnih točk je praksa, ki brezobzirno in cinično izkorišča občutljivost javnosti. Vse manj je osnovne civilizirane zadržanosti in občutka za mero, vse bolj se utrjuje videz nekakšne tabloidne doline šentflorjanske. Vse to nas oddaljuje od civilizacijskih standardov urejene skupnosti in vse to se v Evropi vidi in vse to nam ni v korist. Še več. Razširila se je iluzija, da že obtoževanje samo po sebi zagotavlja nekakšno moralno premoč. To je nevarna iluzija. Iz nenehnega obtoževanja ne izhaja prav nobena moralna moč. Avtorji tega početja bi morali vedeti, da je vsesplošno obtoževanje zanesljiv način uničevanja moralnih vrednot in družbene kohezije. Morebiti, morebiti pa je že prišel čas, da vsi tisti, ki v resnici spoštujemo pravno državo in moralne vrednote, jasno povemo: vsega tega imamo dovolj! Javno razpravljanje naj bo utemeljeno na dejstvih in argumentih, za pravne presoje imamo v naši državi organe in institucije, od katerih pričakujemo, da bodo delovali skladno s pravnim redom in v vsej svoji praksi zagotovili uveljavljanje prava za vse in enakopravnosti vseh državljanov pred zakonom. V politični razpravi in medijih pa začnimo izkazovati vsaj malo zadržanosti in občutka za mero. Ali smo kot družba dovolj zreli, da vse to tudi dejansko zagotovimo? Iz katerih dejanj v naši bližnji preteklosti naj črpamo moralno moč in politično zrelost, da bomo dosegli potrebno družbenomoralno kohezivnost? Najprej, bolj kot je zdaj v navadi, moramo zaupati vase in moramo zaupati drug drugemu. V preteklosti smo že zmogli moralno pomembne odločitve. Spomnimo se samo dogovora vseh političnih strank konec leta 1989, da nobena stranka ne bo izkoriščala dosežkov osamosvojitvenega plebiscita za svoje strankarske potrebe. Spomnimo se sporočilnosti spravne slovesnosti v Rogu v začetku julija 1990, ki je pokazala, da so vse najpomembnejše družbene in politične skupine v Sloveniji sposobne soočenja z najbolj tragičnim obdobjem naše zgodovine in skupne manifestacije spravne volje. Spomnimo se osamosvojitvenih prizadevanj v letu 1991 in številnih prispevkov iz vseh segmentov naše družbe pri zagotavljanju potrebne moralne moči in politične kohezije. To je pomagalo pri zagotavljanju uspešne vojaške akcije, ki je bila nujna za uspeh osamosvojitve, pri uspešnih gospodarskih prizadevanjih, ki so zagotovila razmeroma neboleč prehod v tržno gospodarstvo, ter pri vseh diplomatskih aktivnostih, ki so nam zagotovile priznanje in spoštovan položaj v mednarodni skupnosti. In kaj je bil skupni imenovalec vseh teh dosežkov? Medsebojno zaupanje in sposobnost za skupen nastop glede kritično pomembnih vprašanj naše prihodnosti. Medsebojno zaupanje ne pomeni enotnosti mnenj ali političnih ali ideoloških pogledov. Medsebojno zaupanje predpostavlja resničen mnenjski in politični prularizem, predpostavlja pa tudi občutek odgovornosti za skupnost in predvsem razumevanje, da bomo na velike izzive časa odgovorili skupaj in vsi. Politični prularizem je nedvomno veliko boljši sitem od kateregakoli enostrankarskega sistema. Vendar ne pozabimo, politični prularizem je predpostavka občutka za skupnost. In tega potrebujemo več. Okrepiti moramo ključne sposobnosti, ki jih potrebujemo za naš čas: medsebojno zaupanje in skupno nastopanje. Zavrniti moramo obnovljene pozive k delitvam, kakršne poznamo iz preteklosti in bi naj vodile nazaj v dolino šentflorjansko. Premagati je treba sedanjo preobčutljivost za to, kdo ima zasluge za našo državnost in biti pripravljen priznati raznovrstne prispevke k uspehu slovenske osamosvojitve. Okrepiti moramo našo skupno pripravljenost za spravo. Zavedamo se, da vsakodnevno ravnanje velikanske večine ljudi pri nas jasno kaže, da je sprava v srcih ljudi v glavnem že tu. Bodimo premišljeni in ne prenašajmo starih zamer na mlade, bodimo sposobni razločiti dobra dejanja posameznika od njegovih spornih dejanj, ki pa jih je treba vselej dokazati individualno kot osebna dejanja. Bodimo tudi v tem smislu svobodni, da zmoremo kritiko posameznikovih spornih dejanj in da zmoremo dati priznanja za dobra dejanja in dobro opravljeno delo. Pripravljenost priznati kakšen pomemben prispevek drugemu, tudi tistemu, ki je bil v preteklosti na drugem bregu, je nujen korak k normalnemu sožitju v družbi. Sprava ostaja velika vrednota in veliko hrepenenje naše družbe, četudi se včasih zdi, da se od tega ideala oddaljujemo, toda ne spreglejmo napredka. Državni zbor je pred nekaj mesecih sprejel vojne zakone, katerih uresničevanje bo prispevalo h krepitvi procesa sprave. Danes se tu s tega mesta vsem poslancem, ki so se trudili v prizadevanju za te zakone, zahvaljujem. Naj bo takšnih resničnih prispevkov še več. Spominjamo se tudi zakona o popravi krivic iz leta 1997, ki je naposled v zadnjih letih doživel pomembno uresničevanje. Zagotovimo, da bo uresničen do konca in da bodo vse krivice, ki jih lahko popravimo, tudi dejansko popravljene. Hkrati pa ne pozabimo na temeljne resnice o spravi, ki so človeštvu znane že tisočletja. Že od Ajshilove Oresteje vemo, da je odpuščanje nujen pogoj sprave. Poziv k odpuščanju nam je dala že modrost grške antike. Krščanska etika uči, da je treba odpustiti in prositi odpuščanja, kar je pomemben nauk, velike vrednosti, tako za kristjane, kot tudi za druge. Tudi prosvetljenski sekularni ideal sprave, kakršen je v prejšnjih dveh desetletjih uspel v Južnoafriški republiki, je temeljil na načelu odpuščanja. Zakaj torej ne bi to zgodovinsko tako nesporno in velikokrat preizkušeno načelo pomagalo tudi nam? Tudi nam v Sloveniji. Razmislimo o tem in vsak zase naj najde pot do odpuščanja in do sprave. Morebiti pa nam bo na tej poti in na tej podlagi uspelo zgraditi etično politiko, bolj etično politiko, boljšo javno razpravo in hitrejši napredek. Slovenija je danes soočena z velikimi nalogami, rešiti moramo mnoge probleme. Gospodarske probleme, brezposelnost, družbeno razslojevanje in številne druge. Nekatere so posledica naših lastnih slabosti, preteklih in sedanjih, drugi so posledica mednarodnih razmer. Svet postaja vse zahtevnejši in domačo hišo moramo čim prej spraviti v red. Čim prej bomo to storili, tem prej in tem bolje bomo pripravljeni za pravo preobrazbo naše družbe. Postati moramo družba znanja, kajti samo to nam bo dolgoročno zagotovilo sposobnost za nastopanje s proizvodi z veliko dodano vrednostjo. Preprečevati moramo korupcijo, ki se vriva v naše družbeno tkivo in zato je treba razčistiti vse primere, v katerih se našim državnim organom očitajo koruptivne prakse. Postati moramo družba kulture, kajti postindustrijska družba zahteva višjo raven kultiviranosti, kot jo premoremo danes. Postati moramo naposled tudi v polni meri suverena država, sposobna lastne in tehtne presoje in dobrih odločitev za naprej. In vse to bomo potrebovali, če si bomo želeli pridobiti mesto v svetu, ki ga potrebujemo in ki ga želimo. Nič nam ni zagotovljeno. Ta čas ne napredujemo, medtem ko se v našem okolju marsikaj spreminja tudi na bolje, in tudi tam, kjer napredka prej nismo opažali. Evropa in svet nas ne bosta čakala. Nekoč je bilo zamudništvo usoda slovenskega naroda. Od kar imamo lastno državo, pa to ne more in ne sme biti več. In prav zato moramo v naših časih z državo še posebej skrbno ravnati. Država je dragoceno orodje, s katerim morata ljudstvo, ki ima po naši ustavi v državi oblast, in njegovi odgovorni predstavniki ravnati vešče in pošteno. To velja tako za odločitve Vlade, za delo predsednika republike in tudi za odločanje v Državnem zboru in vseh organih države. Verjamem, da bo tudi v današnji razpravi in v svojih odločitvah Državni zbor izkazal modrost in odgovornost. Spoštovane državljanke in državljani Republike Slovenije! Danes sem prišel v Državni zbor z namenom, da zavrnem pravno neutemeljene in moralno nesprejemljive obtožbe. Opazili ste, da nisem prišel zato, da se branim, ampak zato, da povem nekaj resnic. Lahko mi verjamete, da tega ne počnem z lahkim srcem ali brez razmisleka o vseh razsežnostih te izkušnje. V naši državi imamo sedaj že četrti poskus sprožiti postopek ustavne obtožbe. Trije so bili naperjeni proti nekdanjemu predsedniku Vlade dr. Janezu Drnovšku. Današnji pa je prvi naperjen proti predsedniku republike. Štiri ustavne obtožbe v 20 letih, to je veliko število. V Združenih državah Amerike, v prvotni domovini tovrstnih postopkov, je v več kot 200 letih prišlo samo trikrat do njihove uporabe. Slovenija postaja po lahkotnosti uporabe ustavne obtožbe pravi svetovni unicum. Ustavna obtožba je skrajno resno in pravno sredstvo, ki se uporablja v skrajno resnih primerih. Uporabo, ki je zasnovana na politični kalkulacijah, je treba zavrniti. Gre tudi za spoštovanje naše države, za spoštovanje inštitucije predsednika republike in za spoštovanje samih sebe. Če se ne bomo spoštovali sami, če ne bomo spoštovali lastnih institucij, ne bomo mogli pričakovati spoštovanja s strani drugih. In to je moja sklepna misel. Spoštovane poslanke in poslanci! Slišali ste moje stališče. Pisno besedilo je bil razdeljeno v času mojega nastopa. Sedaj ima Državni zbor pred seboj vse elemente za razpravo. Državni zbor ima sam svojo suvereno pravico in odgovornost, da o Predlogu za uvedbo postopka ustavne obtožbe razpravlja samostojno in da sprejme lastno odločitev. Prepričan sem, da boste razpravljali tehtno in resno in da se boste na koncu modro odločili. Zahvaljujem se za vašo pozornost in računam na vašo politično modrost. Hvala lepa.
Gospodu predsedniku republike dr. Danilu Türku se zahvaljujem za predstavitev mnenja.
Spoštovane poslanke in poslanci, prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Besedo ima gospod dr. France Cukjati v imenu Poslanske skupine SDS.
Hvala za besedo. Jaz sem upal, da bo predsednik države dr. Danilo Türk toliko pogumen, da ne bo samo nam natrosil vrsto naukov, ampak da bo tudi poslušal, kaj mi mislimo o njem in o njegovih dejanjih. Žal ni tako. Pač imamo predsednika, kakršnega imamo. Predsednik dr. Danilo Türk je podelil, kot vemo, srebrni red za zasluge Tomažu Ertlu za njegovo, kot je zapisal, izjemno delo in zasluge pri varnosti, obrambi in zaščiti Republike Slovenije v času akcije Sever. Podelitev najvišjega državnega odlikovanja za eno samo dejanje, ki je sodilo v redno delovno obveznost, človeku, ki je mnogim Slovenkam in Slovencem dolga leta povzročal veliko trpljenje je neresno in nevredno predsednika države, vsaj kot si ga predstavljamo mi. Je, kot bi študentu, ki je odgovoril pozitivno na eno vprašanje, na devetindevetdeset drugih pa negativno, podelili Prešernovo nagrado. Najprej pa, kdo je oziroma kaj je takrat počel gospod Ertl? Bil je dolgoletni šef slovenske tajne policije pod imenom Udba, za katero je leta 2002 Vrhovno sodišče Republike Slovenije reklo, da je ta služba tudi sama organizirala razne kriminalne aktivnosti, to se pravi, je bila kriminalna združba, jih načrtno izzivala pa tudi konstruirala obstoj kaznivih dejanj in odgovornost zanje. V ta namen je tudi falsificirala, fabricirala ali podtikala obremenilne dokaze. Tako Vrhovno sodišče. Še enkrat, Vrhovno sodišče je reklo, da je ta organizacija sama organizirala razne kriminalne aktivnosti, torej gre za kriminalno združbo. Kako zvest varuh komunističnega režima je bil gospod Ertl, pove že njegov tajni priročnik za delo milice na področju varstva ustavne ureditve iz leta 1985. V tem priročniku nalaga milici, da zelo intenzivno zasleduje in preganja tako imenovane notranje sovražnike, to je predvsem tiste, ki po Ertlu negirajo vodilno vlogo Zveze komunistov in zagovarjajo večstrankarski sistem ter demokratični parlamentarizem zahodnega tipa. Tudi in predvsem v času porajanja slovenske demokratične pomladi je gospod Ertl skrbel za ohranjanje sistema, v katerem so se, kot smo zapisali v preambulo Temeljne ustavne listine, hudo kršile človekove pravice. Nekdanji predsednik predsedstva SFRJ, Raif Dizdarevića je v knjigi Od smrti Tita do smrti Jugoslavije o Ertlu zapisal tako: "Kadijević mi je dejal, da je sodelovanje med poveljstvom JLA v Ljubljani in slovensko državno varnostjo odlično, posebej je pohvalil angažiranje ministra Tomaža Ertla." V času porajanja demokratičnih tendenc je v obrambo pridobitev revolucije Ertl celo zaostroval represivne ukrepe, saj je na sestanku takratnega vrha slovenskih represivnih organov v Tacnu 15. aprila 1988 rekel, [[citiram]] : "Postopno bomo morali tudi z več represije, kot smo je doslej imeli, čeprav trdim, da jo je bilo v Sloveniji v zadnjem času več kot kjerkoli v Jugoslaviji. Mislim, da ima naša Služba državne varnosti dovolj možnosti metod dela, s katerimi je treba nekatere stvari dati v red, če to ne gre, potem končno tudi s tistimi skrajnimi ukrepi." Tako torej gospod Ertl takrat, ko se je slovenska pomlad že porajala. In temu gospodu je naš predsednik dr. Danilo Türk podelil visoko državno odlikovanje! Trajno in sistematično kršenje človekovih pravic s strani slovenske tajne policije, ki jo je vodil gospod Ertl, je pravno izobraženemu intelektualcu, kot je dr. Danilo Türk, gotovo znano. Tudi se ne more izgovarjati na nepoznavanje dela gospoda Ertla, saj ima na voljo svetovalce, ki so dobri poznavalci Udbe, njenih metod in struktur ter sistematičnega kršenja človekovih pravic v prejšnjem totalitarnem režimu. Končno pa je predsednik sam priznal svojo osebno odgovornost za to dejanje, saj je javno zagotovil, da je odlikovanje podelil po tehtnem premisleku. Predsednika očitno ne moti življenjski opus gospoda Ertla oziroma ne vidi nič spornega v delovanju Udbe. Trpljenje žrtev, ki jih je Udba zasledovala, preganjala, onemogoča zaposlitev, zapirala, mučila in ubijala, našega predsednika očitno ne moti, da dolgoletnemu šefu te organizacije podeli visoko državno odlikovanje. In tu smo pri bistvu, zakaj ob takem početju Slovenska demokratska stranka ne more molčati. Ali predsednik države sme podeljevati najvišja državna odlikovanja komurkoli? "Da," boste rekli. Mi pa pravimo: "Ne!" Res je, da odločitev za podelitev odlikovanja sprejme predsednik suvereno, polno odgovorno, tako kot tudi sodnik izreka svojo sodbo suvereno, polno odgovorno. A pri tem je treba spoštovati zakone in vsa ustavna načela o pravičnosti, enakosti in spoštovanju osebnega dostojanstva. Predsednik se mora tudi zavedati, da podeljuje ne svoja, ampak državna odlikovanja. On je le funkcionar, ki v imenu države odloči in izvede podelitev, funkcionar za nekaj let, potem pa zopet to, kar je bil. Pri osamosvojitvi Slovenije ni šlo samo za izstop iz Jugoslavije, ampak tudi za osvoboditev od prejšnjega sistema, v katerem so se, kot je rečeno v preambuli naše Temeljne ustavne listine, hudo kršile človekove pravice. Podelitev visokega državnega odlikovanja, ki se po zakonu podeljuje za izjemno delo in zasluge pri obrambi sedanje Republike Slovenije, torej tiste državne tvorbe, ki se je osvobodila prejšnjega nedemokratičnega sistema, človeku, ki je do konca ščitil ta sistem, je več kot cinizem. Je zloraba funkcije predsednika države. Ta podelitev je tudi nemoralna, ker je žaljiva za vse tiste žrtve, ki jih je Ertlova Udba zasledovala, preganjala, zapirala, mučila ali celo morila. Enak ignorantski odnos do žrtev totalitarnega režima je pri predsedniku zaznati tudi takrat, ko nima časa skrbno premisliti o odmevnosti svojih besed in na nepričakovano novinarsko vprašanje o Hudi jami, spontano odgovori, da gre za drugorazredno temo. Prav taki spontani in nekontrolirani odgovori navadno razkrijejo, kaj človek nosi v svojem srcu. Podoben odnos do žrtev je predsednik pokazal tudi pri podelitvi diplomatskega agremaja novemu ruskemu veleposlaniki v Sloveniji, gospodu Zavgajevu, za katerega ve vsa svetovna javnost, da je bil sokriv tragičnih dogajanj v Republiki Čečeniji, o katerih je pred štirimi leti spregovorila tudi resolucija Evropskega parlamenta o Čečeniji, ko je opozorila na hude kršitve človekovih pravic v obliki zajetja talcev, prisilnih izginotij, mučenja in umorov. Tudi lanski dobitnik nagrade Saharov, nekdanji ruski oporečnik in ugleden borec za človekove pravice Oleg Orlov je opozoril, da je imenovanje Zavgajeva sramota za Slovenijo. Tak odnos do žrtev totalitarnih režimov ni po meri evropske politične kulture, ki je izraženo v številnih resolucijah o obsodbi totalitarnih sistemov in rehabilitacij njihovih žrtev. Ta kultura povsem preprostega človeškega sočutja do žrtev je vgrajena tudi v jedro lanske resolucije Evropskega parlamenta o evropski zavesti in totalitarizmu, ki med ostalim pravi, citiram: "Ker je treba ohraniti spomin na tragično preteklost Evrope, da se počastijo žrtve, obsodijo storilci in položijo temelji za spravo, ki bo temeljila na resnici in spominu, ker je z vidika žrtev vseeno, kateri režim jih je iz kakršnegakoli razloga prikrajšal za svobodo, jih mučil ali ubijal. Izraža, "namreč Evropski parlament", spoštovanje do vseh žrtev totalitarnih in nedemokratičnih režimov v Evropi in se poklanjal vsem, ki so se borili proti tiraniji in zatiranju." Tako torej evropska resolucija. Gre namreč za tisto resolucijo, za katero je Slovenska demokratska stranka lani jeseni želela, da bi ji slovenski parlament izrazil podporo, pa to ni uspelo. Potem, ko so DeSUS, LDS, SNS, Zares in SD ter Krščanski socialisti nekaj mesecev blokirali razpravo o tej resoluciji, so nazadnje sprejeli sklep, da pri nas pravzaprav ni bilo totalitarizma in da se je demokracija vzpostavila s pomočjo komunističnega režima. Tudi v razpravi o primeru Zavgajev vladna politika ni dovolila, da bi navadno človeško sočutje do čečenskih žrtev kakorkoli vplivalo na politično odločitev. In če stopimo ven iz parlamenta, vidimo podobno politično kulturo oziroma nekulturo. Tisti, ki so kar naprej obnavljali mogočen napis "Naš Tito" na Sabotinu, niso pomislili, da žrtve Titovih zločinov oziroma njihovi otroci še vedno živijo in da jih vsakokrat zaboli pri srcu, ko vidijo poveličevanje Tita na pragu svojega doma. Tudi v Ljubljani na elitnih lokacijah še vedno stojijo mogočni kipi največjih zločincev v zgodovini slovenskega naroda. Kmalu zatem, ko je bila odkrita Huda jama in je predsednik Zveze borcev javno povedal, da je povelje za te grozljive pomore dal Tito, je vodstvo mesta Ljubljana eno od ljubljanskih ulic poimenovalo po Titu. Sprašujem vas, čemu je podoben takšen odnos do žrtev in njihovih še živečih svojcev. Zagotovo ne pietetnemu sočutju in spoštovanju osebnega dostojanstva, ki sodi med temeljna ustavna načela, ampak je tak odnos kvečjemu podoben veselemu zmagoslavju nad žrtvami. Zakaj ob predlogu ustavne obtožbe omenjam niz podobnih primerov iz naše sedanje politične realnosti? Zato, ker tudi zadnjega dejanja predsednika Türka v zvezi z Ertlom ne moremo razumeti brez širšega konteksta. Predsednik namreč pooseblja najvišjo funkcijo v državi. Vsa njegova dejanja in besede imajo velik, celo simbolni pomen za državo in politično kulturo v njej. In namesto da bi predsednik ob vseh takih političnih nekulturnih ekscesih kritično nastopil kot varuh politične kulture in 34. člena Ustave, pa sam ravna enako, s čimer legitimira moralno sprevrženo politiko, v kateri ni mesta za sočutje do žrtev in spoštovanje osebnega dostojanstva tistih, ki niso oziroma se ne prištevajo med dediče komunistične revolucije. Ob tako sprevrženi politiki postane oziroma ostane tudi pravna država sprevržena. Da je temu res tako, dokazujejo številni primeri, tudi zadnja afera v zvezi s tragično smrtjo lastnikov psov. Vse je bilo menda v skladu s predpisi in vse je bilo pokrito, od izvedencev in komisij do sodstva in politike. A medtem ko so bili lastniku na njegovo željo takoj vrnjeni psi, pa ena od žrtev teh morilskih psov že štiri leta čaka na pravično odškodnino. Medtem ko nek kmet na Obali že 20 let prosi za dovoljenje, da bi smel njegov sin na njegovem vrtu zgraditi skromno hišo za lastno družino, pa ob istih predpisih in isti upravi nek politični mogotec več sto metrov stran od naselja na kmetijsko zaščitenem zemljišču kar čez noč dobi dovoljenje za gradnjo mogočne graščine. Medtem ko mali obrtnik ne more dobiti niti 10 tisoč evrov kredita, da bi preprečil stečaj svoje obrti, pa direktor nekega podjetja dobi 100 milijonov evrov kredita, brez ustreznega zavarovanja, za prevzem podjetja. Vse te drastično različne rešitve se dogajajo ob istih zakonih, istih predpisih, istih upravah, istih bankirjih, istih sodnikih in istih politikih. Naj bodo zakoni še tako idealni, pravna država postane sprevržena, če pravo uporabljajo oziroma zlorabljajo moralno sprevrženi ljudje. Brez pravičnosti, solidarnosti in seveda sočutja ni pravne države. Če te dodane vrednosti ni, potem bomo plačevali vse večji davek na sprevrženost pravne države, najprej tisti, ki nismo blizu vladajoči politiki in vplivnim omrežjem, prej ali slej pa tudi drugi. Spoštovani! Če kdaj, potem Slovenija danes potrebuje takega predsednika, ki ne bo sledil samo črki zakona, ampak tudi duhu ustave; sledil torej tistim vrednotam, na katerih stoji in pada pravna država in jih ni mogoče v celoti ujeti v paragrafe. Ker pa dejanja aktualnega predsednika dokazujejo, da ne sledi duhu ustave in s tem krši njene temeljne določbe, predlagamo, da o njegovem ravnanju odloči Ustavno sodišče. Hvala.
Besedo ima gospa Cvetka Zalokar Oražem v imenu Poslanske skupine Zares.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovani kolegi in kolegice, spoštovana slovenska javnost! Po nizu zahtevanih izrednih sej parlamenta ter njegovih odborov in komisij, s katerimi se poskuša načrtno ustvariti vtis, da v državi vladajo izredne razmere in da je treba ekonomsko in gospodarsko krizo za vsako ceno spremeniti tudi v politično krizo, ter po treh vloženih interpelacijah v letu dni, so poslanci opozicijskih SDS in SLS zadnje dni januarja vložili tudi 22 strani obsegajočo obtožbo zoper predsednika republike pred Ustavnim sodiščem zaradi, kot so zapisali, kršitve ustave in hujših kršitev zakona. Po večinoma neutemeljenih napadih na praktično vse državne institucije od sodstva, Kosove komisije, Računskega sodišča, informacijske pooblaščenke, varuhinje človekovih pravic in tako dalje smo prvič v zgodovini slovenske države doživeli, da je neka stranka izrabila to, v ustavi edino predvideno možnost za politično odstavitev na splošnih volitvah izvoljenega predsednika, preden se mu konča mandat. Bilo je rečeno, da je SDS z vložitvijo ustavne obtožbe zlorabila to ustavno možnost za svoje politične potrebe in skladno s svojo strategijo stalne ofenzive na vse strani odprla še eno novo fronto. Z vložitvijo ustavne obtožbe proti predsedniku države poskuša najprej za silo zakrpati politično škodo po nedavnih razkritjih, ko se je izkazalo, da so bile njihove obtožbe zoper nekatere politične tekmece iz levosredinskega prostora neutemeljene in so služile zgolj manevrom očrniti posameznike. Drugi razlog bi lahko bil preusmeriti pozornost javnosti stran od vpletenosti njihovih ljudi v korupcijsko sumljive posle s finskimi oklepniki. Dejstvo namreč je, da je prvak stranke Janez Janša v širšem krogu osumljenih korupcijskega sodelovanja pri tem vojaškem poslu. Poleg tega pa se v medijih skoraj vsak dan pojavljajo novi in novi obremenilni dokumenti, ki nakazujejo vpletenost SDS-a, v delitev provizij, ki bi jim lahko mirno rekli podkupovanje. Podpise poslancev SLS-a pod to obtožbo je treba gledati z drugega zornega kota. Razumemo njihovo potrebo po opozicijski drži, toda bolj ali manj je očitno, da so zgolj pri tej obtožbi zagotovili potrebne podpise. Od tod tudi nekako opazna mlačna podpora tej ustavni obtožbi. Najbrž pa imajo tudi slabo vest, saj radi poudarjajo, da je potrebno in bi se morala politika ukvarjati predvsem s težavami, ki jih prinaša gospodarska kriza. Tokrat ni zraven tudi nacionalistov, Jelinčičevih nacionalistov, saj je očitno, da obtožiti predsednika države kršitve zakona zaradi podelitve nekega srebrnega odlikovanja, čeprav mu prav ta ustava daje to pravico podeljevanja odlikovanj in častnih nazivov, da je pravzaprav to preveč celo za gospoda Jelinčiča. Zakaj preveč? Ko so na ustavni komisiji, ki jo je vodil prof. France Bučar, razpravljali o predlogu ustave, so se pri členu o odgovornosti predsednika republike mnenja razhajala predvsem pri tem, v kakšnih primerih lahko parlament predsednika republike obtoži pred Ustavnim sodiščem kršenja ustave. Večina je takrat menila, da je treba ustavno obtožbo predsednika države omejiti zgolj na primere, ko predsednik zavestno huje krši ustavo in zakon oziroma da mora biti obtožba le izjema za najhujše primere kršenja ustave. Da je treba ustavno obtožbo omejiti na primere, ko gre za zlorabo ustave, se je strinjal tudi nekdanji ustavni sodnik in danes profesor Tone Jerovšek. Če je ne bi omejili, bi po njegovem takratnem mnenju, citiram: "v Državnem zboru nenehno odločali, ali predsednika obtožiti ali ne." Konec citata. Ne zanikamo, da se mnogi ne strinjamo s tem, da je predsednik Danilo Türk med drugimi policisti odlikoval tudi nekoga, ki je v začetku osemdesetih dve leti neposredno vodil takratne službe državne varnosti in pozneje bil do leta 1990 tudi notranji minister. Tudi v Poslanski skupini Zares imamo deljena mnenja in poglede na vlogo bivšega notranjega ministra v prejšnjem režimu. Predvsem pa smo prepričani, da je treba v primerih podeljevanja odlikovanj vedno iskati širši konsenz o nosilcih odlikovanj in njihovih dejanj. V nasprotnem primeru podelitev odlikovanja lahko doživi ostro politizacijo mnenj o tem, ali si odlikovanec oziroma njegovo dejanje sploh zasluži takšno čast. S tem pa se lahko povzroči škoda tudi odlikovancu kot tudi institutu odlikovanja. Kljub navedenemu pa smo prepričani, da s podelitvijo tega odlikovanja predsednik države ni kršil nobenega zakona, še najmanj pa kar štiriintrideset členov ustave. Čeprav pri nas velja mnenje deset pravnikov, deset mnenj, so si ugledni poznavalci ustave tokrat enotni in edini, da ta ustavna obtožba predsednika republike Danila Türka ne zdrži še tako mile in prizanesljive strokovno-pravne kritike. Če torej obtožba ni pravno utemeljena, bi lahko rekli, da je zgolj povod za politični obračun. Če jo preberemo, glavni igralec ni predsednik države, kot bi pričakovali od pravniško korektne obtožbe, ampak nekdo, ki je odšel v pokoj, še preden je bila sprejeta ustava, ki naj bi jo kršil. Če torej obsodbo dosledno izpeljemo, je miselna akrobacija SDS naslednja: zdajšnji predsednik države je kršil ustavo, ker je odlikoval nekoga, ki naj bi kršil ustavo, ki je ni bilo oziroma je takrat veljala neka druga ustava. Zato, tudi če bi ta, milo rečeno čudna, politična pravna zlepljenka po kakšnem političnem čudežu iz tega parlamenta prišla do ustavnega sodišča, nima prav nobene možnosti, da bi zaradi nje predsednika republike res odstavili. Ironično rečeno je zelo podobno se izrazil in ocenil to ustavno obtožbo tudi sodnik Ciril Ribičič, ki je rekel, da bruc, na kateri koli pravni fakulteti v tej državi ne bi dobil pozitivne ocene za seminarsko nalogo s takšno vsebino. Obtožba ne gradi na morebitni osebni odgovornosti predsednika republike, pač pa njegovo odgovornost utemeljuje z delovanjem Službe državne varnosti v času, ko so veljale druge ustave. Daleč največji del obtožnice zoper aktualnega predsednika namreč sega v 45 let prejšnjega komunističnega režima oziroma bolj natančno, v delovanje službe državne varnosti v tistem času. Gledano z današnjega stališča kršenja človekovih pravic takratna Služba državne varnosti ni imela čistih rok. Toda zakaj so ob teh številnih obtožbah njene zločine v SDS na nek način spregledali? Zakaj SDS zdaj obtožuje predsednika države? Oziroma, zakaj, kot se v pravni državi spodobi, zoper Ertla in vso Službo državne varnosti niso vložili ovadb že ob osamosvojitvi in kasneje, ko je bil tudi gospod Janez Janša del oblasti, gospa Barbara Brezigar pa tožilka v času generalnega državnega tožilca Antona Drobniča? Ali pa v času, ko je bil gospod Janez Janša tudi predsednik vlade, gospa Barbara Brezigar pa je postala generalna državna tožilka, če so oziroma če razpolagate z dokazi za te obtožbe? Naj potem policija, tožilstvo in sodniki ter odvetniki opravijo svoje delo. Če pa ni tožnika, potem tudi ni sodnika. A vsem tem očitno ni do tega, ker bi najbrž na dan prišle nekaterim posameznikom iz SDS tudi manj všečne podrobnosti. Kar nekaj vodilnih in vidnih funkcionarjev stranke je bilo v prejšnjem režimu članov Komunistične partije in soudeležencev partijskega nepotizma, kot radi rečete. Na primer, predsednik SDS Janez Janša je bil funkcionar ZSMS in Zveze komunistov, član različnih zveznih in republiških organov, če omenim le njega, pa morda še gospoda Miho Brejca. V SDS sami dobro veste, da poslati predsednika države na zatožno klop na Ustavno sodišče v resnici ni bil vaš cilj. Politične koristi si obetate le od tega, da parlament spremenite v politično-sodni tribunal. Vsebina obtožbe med drugim razkriva, da skušate preko predsednika republike poračunati nekatere osebne zamere vodje največje opozicijske stranke, gospoda Janeza Janše, iz preteklih let boja za oblast. Pri tem tisti, ki zase mislijo, da niso bili dovolj slavljeni in nagrajeni za svoje usluge, pozabljajo, da je bila osamosvojitev Slovenije tudi rezultat prizadevanj mnogih drugih. V svoji stalni želji, da bi si pripisali več zaslug, kot si jih zaslužijo, ne postajajo samo vedno smešni. Bolj nevarno je, da s tem vnašajo med ljudi nepotrebne razdore in preprečujejo njihovo zrelo in razumno sodelovanje vseh pri kreiranju naše sedanjosti in prihodnosti. Ko smo si izborili samostojnost in lastno državo, se zdaj tudi po zaslugi takih političnih potez, kot je ta ustavna obtožba, ukvarjamo s stalnimi očitki, zamerami in včasih pravcatim sovraštvom za nazaj, čas pa neizmerno teče od sedanjosti v prihodnost. Naj citiram gospoda Toneta Pavčka, pesnika in pomembnega akterja slovenske osamosvojitve, ki je v enem od svojih razmišljanj zapisal, citiram: "da smo se sicer znebili enoumja, a bo še kar dolgo trajalo, da se znebimo neumnosti." Formalno je SDS z obtožbo topove največjega kalibra namenila v predsednika republike, ki ne sodi v njen ideološko- strankarski okvir, v resnici pa so to tudi topovi s kroglami političnega in osebnega samoljubja. Tako v obtožnici pisci SDS poleg Ertla omenjajo še gospoda Milana Kučana in njuno odgovornost za aretacijo Janeza Janše, pri čemer se opirajo na spomine jugoslovanskega partijskega veljaka Rajfa Dizdarevića in zloglasnega generala JLA Veljka Kadijevića. Bolj proti koncu obtožnice, kjer je zmeda vse večja, je najti tudi ime aktualne notranje ministrice Katarine Kresal. Njen ustavni greh naj bi bil, da domnevno enako kot Ertl pred več kot 20-imi leti mirne shode posmehljivo imenuje, citiram "nekakšna ulična demokracija." Poleg Ertla, Kučana in Kresalove, naj bi na duši predsednika države ležala tudi ustavna krivda, ker za veleposlanike ni potrdil med drugim gospoda Dimitrija Rupla in še nekaterih, ki jih je ob koncu mandata predlagala Janševa vlada. Pa čeprav je gospod Dimitrij Rupel leta 1995 o Janši rekel, da je nesramen, citiram: "brezobziren demagog, ki ne izbira sredstev". Greh gospoda predsednika države Danila Türka je bil, da tudi ni odlikoval nekdanjega veleposlanika v Vatikanu. Pri tem je zanimivo, da sta notranja ministrica Kresalova in Dimitrij Rupel tudi argumenta iz Janševega zadnjega politično- ideološkega spisa Boga ni, vse je dovoljeno. Ta spis je očitno dopolnilno temu današnjemu poskusu ideološkega obračuna s političnimi nasprotniki, ko se poskuša v boju za oblast nanje prevaliti vse, kar se je slabega zgodilo v zadnjih [[...]]
Prosim, mir v dvorani!
Da je predsednik države s podelitvijo srebrnega odlikovanja Tomažu Ertlu ogrozil ustavne temelje, je očitno pretiravanje, ki že meji na izgubo zdravega razuma. V SDS in v SLS bi se morali vprašati, ali slovenske države same in njenega ugleda bolj kot te namišljene kršitve ustave ne ogrožajo večno neraziskane afere v zvezi s prodajo orožja, naposled tudi zadeva Patria, kjer se razdelilniki sredstev za izplačilo podkupnin pojavljajo že v dnevnem tisku. Pri tem pa so neznano kam poniknile velike vsote denarja, a je bilo znotraj države pred leti vse pometeno pod preprogo. O tem so napisane knjige, izgovorjene in potrjene izjave, vendar glavni akterji orožarske zgodbe z večnim zanikanjem in s sprenevedanjem ostajajo na politični sceni in vedno znova zastrupljajo politično ozračje v naši državi. Naj na koncu stališče Poslanske skupine Zares predstavim kar z naslednjo prispodobo. Tudi če boga res ni, bi bilo pri tem sodelovati greh.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil mag. Radovan Žerjav. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik, za besedo. Spoštovane kolegice in kolegi! V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke smo že takoj po odlikovanju gospoda Tomaža Ertla sporočili, da obsojamo in obžalujemo to odločitev predsednika republike, saj je posmeh vsem, ki so iskreno delovali za osamosvojitev Republike Slovenije. Danes še enkrat poudarjamo jasno, da bomo podprli ustavno obtožbo predsednika republike Danila Turka, ker je za nas to odlikovanje v temeljnem nasprotju z osnovnimi vrednotami slovenske demokratične družbe in zgodovinsko največjega dosežka te države, torej osamosvojitve, ter pomeni hudo kršitev z ustavo imenovanih človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Poslanski Slovenske ljudske stranke ne moremo razumeti tega, da predsednik države odlikuje človeka, ki je bil vodja organizacije nekdanje Službe državne varnosti. Službe, ki je kot ključno orodje tedanje represivne oblasti sistematično kršila vse osnovne človekove pravice in se med drugim ukvarjala tudi s kriminalom in terorizmom. Sporna je tudi predsednikova obrazložitev odlikovanja, ki po našem mnenju pomeni poskus spreminjanja zgodovinskih dejstev, saj se preko tega odlikovanja želi nekoga, ki je objektivno sodeloval proti demokratizaciji Slovenije, postaviti kot enega od simbolov osamosvojitve in demokratizacije. Tudi mi nismo za privatizacijo osamosvojitve s strani kogarkoli - to je zagotovo uspeh celotnega naroda - smo pa proti, da se odlikuje nekoga, ki je nesporno bil proti osamosvojitvi. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke ne bomo polemizirali o tem, ali je Tomaž Ertl vodil akcijo za preprečitev tako imenovanega mitinga resnice leta 1989. Njegovo sodelovanje v poskusih zatiranja demokratizacije in njegov odnos do demokratično izvoljene oblasti ter osamosvajanja Slovenije je znan in prepoznan kot tak. Da je odlikovanje takih ljudi za SLS ne samo sporno, ampak popolnoma nesprejemljivo dejanje. Odlikovanje gospoda Tomaža Ertla žal pomeni tudi korak nazaj in utrjevanje delitev v slovenskem narodu. Demokratizacija in osamosvojitev Slovenije sta največja simbolna zgodovinska trenutka, ki sta v celoti povezala slovenski narod, ne glede na politične, verske in druge razlike bolj kot katerikoli dogodek prej ali kasneje. Odlikovanje gospoda Tomaža Ertla pa ne povezuje, temveč deli slovenski narod in sporoča, da so temeljne pravice in človekove svoboščine danes v Sloveniji zgolj zapisane na papirju. Da pa je to ustavni papir, pa je očitno predsedniku republike malo mar. Tukaj želimo biti povsem jasni. Poteza predsednika republike je bila neprimerna in neodgovorna. Toliko bolj zato, ker je še posebej danes v zapleteni in krizni situaciji, v katero je v zadnjem letu zašla ne le slovenska politika, pač pa celotna slovenska družba in nacija, dobesedno potrebujemo avtoritete, politične osebnosti, ki jim bodo vsi ljudje zaupali. Žal je predsednik republike s to neodgovorno potezo odvzel svojemu položaju predsednika vlogo povezovalca v slovenskem občestvu, in to prav tukaj in sedaj, ko bi bila ta drža ključna in nenadomestljiva. Sam je diskreditiral vlogo predsednika, ki mu jo z neposredno izvolitvijo daje sama po sebi. Gre za nadaljevanje diskreditacije vloge predsednika, ki se je začela že s popolnoma neprimerno izjavo predsednika, da je Huda jama in dogodki v zvezi z njo drugorazredna tema. Predsednik republike bi danes moral biti katalizator sodelovanja med opozicijo in koalicijo. V predlogu obtožbe predsednika republike pred Ustavnem sodiščem je navedenih mnogo dokazov o dejanju gospoda Tomaža Ertla, ki so bila nedvomno neposredno uperjena proti demokratičnim dogodkom v Republiki Sloveniji in proti osamosvojitvi Slovenije. Na tem mestu naj izpostavim le sodbo Vrhovnega sodišča, ki je že bila omenjena in katere mnenje je, da je bila Udba kriminalna združba. V sodbi z dne 23. maja 2002 je Vrhovno sodišče Republike Slovenije zapisalo, danes je to nekajkrat že bilo povedano, pa bom ponovil, citiram: "Danes je znano, da se ta združba ni ukvarjala samo z obveščevalnimi nalogami, ampak je tudi sama organizirala razne kriminalne aktivnost, jih načrtno izzvala, pa tudi konstruirala obstoj kaznivih dejanj in odgovornost zanje. V ta namen je tudi falsificirala, fabricirala ali podtikala obremenilne dokaze. Žrtve takšne aktivnosti, ponavadi politični nasprotniki ali drugače misleči, v obdobju takratnega režima praviloma niso imele možnosti razkritja konstruktov Udbe in rehabilitacije." Konec citata. Jasno je torej, da je Udba pobijala, mučila in grobo poniževala ljudi ter načrtno teptala njihovo človeško dostojanstvo. S pomočjo izsiljevanj je novačila sodelavce in oporečnike zapirala v psihiatrične ustanove, ljudi je zapirala, nadzirala in prisluškovala in jih zasledovala. Udba je izsiljevala priznanja z uporabo metod najhujšega fizičnega in psihičnega mučenja. Povrh vsega pa je republiški sekretariat za notranje zadeve, ki mu je načeloval odlikovanec predsednik gospod Ertl, pred prvimi svobodnimi volitvami leta 1990 sistematično uničeval na tisoče osebnih dosjejev žrtev tajne politične policije, zaradi česar imajo mnogi državljani Republike Slovenije še vedno danes težave pri zbiranju dokazov, potrebnih za rehabilitacijo in popravo krivic. Osebna vloga gospoda Ertla v totalitarističnih in nedemokratičnih postopkih je po našem mnenju nedvoumna in žalosti nas dejstvo, da so vsi ljudje, ki so bili žrtve te organizacije, ki so jim bile grobo kršene osnovne temeljne človekove pravice v tistem času, in vsi njihovi svojci, ki bodo to bolečino storjenih krivic z nedemokratičnimi metodami tajne policije nosili v sebi vse življenje, tokrat v času samostojne Slovenije doživeli ponovno velik ponižujoč udarec in novo bolečino, saj se s tem odlikovanjem zanika obstoj žrtev tajne policije in represivnih metod totalitarističnega režima. S tem odlikovanjem predsednik republike dr. Danilo Türk zanika krivice in bolečino vseh omenjenih prizadetih oseb. Če bi moral danes predsednik republike dr. Danilo Türk tu v parlamentarni dvorani pogledati v oči žrtvi nekdanje tajne policije - kaj bi ji rekel? Da je odlikovanje Ertla nekaj najbolj plemenitega, kar je predsednik republike lahko storil? Bi zamahnil z roko in dejal, da ne glede na vse krivice, ki jih je organizacija naredila pod vodstvom Tomaža Ertla, si pa gospod Ertl vseeno zasluži odlikovanje? V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke takšno odlikovanje zato razumemo kot načrtno degradacijo določenega dela državljank in državljanov. Brisanje spominske zavesti, izkrivljanje dejstva in pometanje resnice pod preprogo. Prosil bi, gospod predsednik, neprestano me motijo [[...]]
Se opravičujem! Prosim, mir v dvorani!
O marsičem, kar je rekel predsednik republike, kar se tiče ocene aktualne problematike, se lahko strinjamo. Toda žal je predsednik republike ravno zaradi svojega dejanja postal del problema, ne pa del rešitve. Poziv na spravo, ki ga je izrekel predsednik republike, je hvalevreden, vendar se sprave ne bo doseglo preko podelitve priznanja gospodu Tomažu Ertlu, ampak preko obsodbe totalitarnega režima, ki ga je poosebljal gospod Ertl. [[Oglašanje v dvorani.]]
Prosim, mir v dvorani!
Na koncu naj omenim le še to, da smo v Slovenski ljudski stranki takoj po sporni podelitvi državnega odlikovanja Tomažu Ertlu s strani predsednika republike predlagali, da gospod Ertl sam vrne državno odlikovanje. Kajti če bi zmogel toliko modrosti, da bi sam vrnil to odlikovanje, bi s tem lahko delno popravil napako predsednika. Prav tako pa bi lahko ta izraz njegovega zavedanja, kljub temu da se njegovih negativnih dejanj iz preteklosti ne da spremeniti, pomenil, da se sam osebno zaveda odgovornosti za svoje preteklo sporno delovanje proti demokratizaciji v Sloveniji in odgovornosti za izvajanje navodil jugoslovanskih oblasti, ki niso bile naklonjene ideji, da slovenski narod končno zaživi samostojno, v okviru svoje države. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo seveda podprli predlog obtožbe predsednika republike pred Ustavnim sodiščem Republike Slovenije, saj menimo, da je med drugim podelitev tega odlikovanja povzročila izjemno veliko škodo državi Sloveniji in njenim državljanom. Konec koncev je gospod Ertl prejel odlikovanje prav v času, ko je ves demokratični svet praznoval 20. obletnico konca totalitarizmov v Evropi in padca Berlinskega zidu. Predsednik republike pa bi po ustavi moral delovati kot predsednik vseh državljank in državljanov in ne kot zgolj predsednik enega dela državljanov. Predvsem pa je nedopustno, da s svojimi dejanji politično zanika vrednote domoljubja in dela mnogih, ki so državo Slovenijo soustvarjali ter bili v času odlikovančevega načelovanja Udbi neposredne žrtve nadzora in aktivnosti nekdanje tajne politične policije. Predsednik republike nas je pozval k dialogu in poslušanju drug drugega. Prav bi bilo, da bi predsednik danes tudi nas poslušal. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev bo predstavil Joško Godec. Prosim.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani kolegi, kolegice. Predstavil bom stališče Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev glede predloga obtožbe predsednika republike pred Ustavnim sodiščem zaradi kršitve ustave in hujših kršitev zakona. Danes smo prvič v zgodovini samostojne Slovenije priča predlogu obtožbe predsednika republike pred Ustavnim sodiščem zaradi kršitev ustave in hujših kršitev zakona. S to razpravo v parlamentu naj bi se to danes postopkovno pričelo. Gre za dohodek brez precedensa tako v formalnem kot vsebinskem smislu, ki očitno postavlja nove smernice delovanja opozicije in politične klime sploh ali pač ne. In s čim si je predsednik Republike Slovenije prislužil tako hudo obtožbo? S tem, ko je v skladu s svojimi pristojnostmi, ki mu jih daje ustava, ki mu jo dajejo zakonski akti, postopal pri podeljevanju odlikovanj in častnih naslovov. Pred seboj imamo predlog ustavne obtožbe predsednika Republike Slovenije, vendar; ali je ta predlog vložen zaradi kršitev Ustave Republike Slovenije ali morebiti zaradi hujših kršitev zakona? Odgovarjamo, da ne in takšno mnenje delimo s širšo javnostjo, s strokovnjaki tega področja, celo s tistimi, ki sicer nasprotujejo podeljenemu priznanju. V Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije se ne bomo spuščali v to, ali je prejemnik srebrnega reda za zasluge v čast akcije Sever gospod Tomaž Ertl primerna oseba za odlikovanje ali ne. Poslanci Demokratične stranke upokojencev Slovenije spoštujemo in popolnoma zaupamo odločitvam, ki jih sprejema predsednik Republike Slovenije. Predsednik Republike Slovenije ni zgolj nek institut, opredeljen v Ustavi Republike Slovenije, ki bi se ga lahko napadalo, kadar bi se eni politični opciji zljubilo. Gre za modro in s strani državljank, državljanov Slovenije zaupanja vredno in cenjeno osebo, ki predstavlja enotnost države tako navznoter, torej doma, kot navzven, v tujini in ima tako pomembno integrativno vlogo v državi. Ali ste se predlagatelji morda vprašali, kakšne posledice bo imel ta absurdno ničen predlog, ničen tako v formalnem smislu kot vsebinskem smislu na predsednika Republike Slovenije kot osebo in na predsednika Republike Slovenije kot šefa države ne samo pri nas, temveč v drugih državah ter v mednarodnih organizacijah? Po moje sploh niste pomislili na takšno vprašanje, kaj šele, da bi nanj odgovorili. Ne moti nas toliko dejstvo, da je predlagatelj te ustavne obtožbe podvomil v upravičenosti tega odlikovanja, moti pa nas to, da je predlagatelj predsednikov predlog popolnoma spolitiziral do te mere, da v tem konkretnem primeru ne samo da daje vtis, temveč dejansko pomeni zlorabo ustavnih mehanizmov za reševanje lastnih nerazčiščenih ideoloških travm. Gre sicer za povsem legitimen ustavni instrument, ki pa se v parlamentarnih demokracijah uporablja zelo redko in le kot skrajno sredstvo uveljavljena odgovornosti, saj se lahko porabi le v kršitvah ustave in zakona pri upravljanju funkcije, nikakor pa ne kot sredstvo za ugotavljanje ustreznosti ali primernosti ravnanja predsednika države. In iz besedila predloga ustavne obtožbe izhaja ravno naslednje: predlagatelj zlorablja institut ustavne obtožbe kot sredstva zagotavljanja ustreznosti in primernosti ravnanja predsednika Republike Slovenije in ne kot upravičeni in razumen institut, kot sredstvo ugotavljanja njegove odgovornosti v kršitvah ustave in hujših kršitev zakonov. Zato tak konkreten predlog obtožbe, ki je sicer popolnoma legitimen, ustaven instrument, po oceni poslancev Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev nosi izrazito politično konotacijo, ker je primer čiste zlorabe demokracije. Predsednik republike je že večkrat pojasnil razloge za podelitev odlikovanja za izvedbo akcije Sever, ki je zavarovala Slovenijo pred agresivnim nacionalizmom Slobodana Miloševića. Odlikovanje, podeljeno za konkretno akcijo, je priznanje za konkretne zasluge na področju varnosti in obrambe in ga preprosto ni mogoče razlagati kot kršitev človekovih pravic. Zato v Poslanski skupini Demokratične stranke upokojencev Slovenije ocenjujemo, da je obtožba v smislu zaničevanja človekovih pravic neresnična; celo več! Menimo, da je žaljiva do instituta predsednika republike. Tudi to, da so predlagatelji v svoji obrazložitvi navedli kršitev kar štiriintridesetih členov ustave, ki naj bi jih predsednik kršil, kaže, da predlagatelj ni bil prepričan, kaj je ključna kršitev in da se celo zaveda popolne nesmiselnosti predlagane obtožbe. Zelo malo je namreč verjetno, da bi človek z enim samim javnim aktom kršil tako veliko število ustavnih določil. Med prebiranjem predloga in njegovih predlog je argumentacija speljana v eni smeri, da je moč razumeti, da je ustavo kršil odlikovanec gospod Tomaž Ertl, ne pa, da bi jo kršil gospod Danilo Türk, tretji predsednik samostojne Slovenije. Še več! Sam predlog izzveni kot obtožnica Udbi, ne pa navajanje konkretnih kršitev ustave s strani predsednika Republike Slovenije. Prepričani smo, da gre pri samem predlogu obtožbe za politično igrico, predvsem iz enega razloga, da je predlagateljem kot starim političnim mačkom vnaprej jasno, da ustavna obtožba ne more uspeti, saj nima večine v parlamentu. Dejstvo je, da je ta pravni institut namenjen le najskrajnejšim primerom, če bi si, denimo, predsednik republike prilastil oblast ali uporabil vojsko in policijo za preganjanje državljanov ali pa, če bi sam neposredno kršil človekove pravice. Temu predlogu manjka tudi osnovna lastnost pravnih instrumentov, in sicer: jasnost, konkretnost, vezanost na konkretno osebo. Poslanci v Poslanski skupini DeSUS menimo, da je postopanje snovalcev besedila kot tudi predlagatelj tega akta do države in so njenih državljanov izjemno neodgovorno, nemoralno, neprimerno in dvolično. Nanizani so kvazi argumenti za predlagano obtožbo, pa so popolnoma neutemeljeni, kot že rečeno, izjemno žaljivi. Zato apeliramo na predlagatelje, da končajo s tem političnim cirkusom in s temi histeričnimi ideološkimi napadi na predsednika Republike Slovenije in tudi na druge nosilce funkcij v državi ter svoj predlog umaknejo. Če pa do tega ne bo prišlo, pa lahko s ponosom povem, da Poslanska skupina Demokratične stranke upokojencev Slovenije enotno in trdno podpira predsednika Republike Slovenije dr. Danila Türka in da bomo s tem skladno tudi glasovali. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije bo predstavil mag. Borut Sajovic. Prosim.
Hvala lepa, spoštovani predsednik, za besedo. Moram reči, da bolj žalosten in turoben večer je nocoj, saj ustavna obtožba ne zanima niti tistih, ki so jo vložili, kajti nimajo časa za poslušanje, kaj šele, da bi res sodelovali pri stvari. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije predloga obtožbe predsednika republike pred Ustavnim sodiščem ne bomo podprli. Za ta izjemen ukrep ni prav nobenega tehtnega razloga. Je namreč neutemeljen, nesprejemljiv in za Slovenijo, tako na notranje - kot zunanjepolitičnem področju škodljiv. Prvo ustavno obtožbo v zgodovini samostojne Slovenije spremlja ponovno zelo značilna poteza enega od političnih polov, ki na ta način generira in vzdržuje nove in zopet nove potenciale razdora. Gre bolj za priznanje za osamosvojitveni trud in zasluge, v katerem si nasproti stojijo plemeniti znanilci pomladnih sprememb na eni strani ter njim nenaklonjeni, k ohranjanju statusa quo usmerjeni mračnjaški zanesenjaki starega kova in režima na drugi strani. Prve zagotovo odlikuje resnicoljubnost, transparentnost, zavzemanje za človekove pravice ter vladavino prava, medtem ko so drugi bolj pristaši spletk, temnih hodnikov ter demokratičnega govoričenja s skrito figo v žepu. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije na take delitve nismo in ne bomo nikoli pristali. Tokrat se je na tnalu znašel kar sam predsednik republike dr. Danilo Türk, ki naj bi s svojim odlikovanjem Tomaža Ertla za izključno njegovo vlogo v akciji Sever kršil skoraj celotno drugo poglavje ustave – negiral naj bi torej kar celoten katalog človekovih pravic. Mnenja o ustreznosti podelitve priznanja so seveda lahko različna in v sodobni demokratični družbi nedvomno težko najdemo bolj ustrezen forum za njihov pluralizem ter svobodo mišljenja ter govora sploh, kot je to parlament. Vendar pa je v neumornem bombardiranju z različnimi, medijsko všečnimi krilaticami ter posluževanju instituta ustavne obtožbe zaznati komaj prikrito tendenco, da se postavi enačaj med grehi in zločini nekdanje Službe državne varnosti ter demokratično izvoljenim predsednikom države, ki je povrh vsega s svojim preteklim delovanjem v različnih vlogah nedvomno zagotovo veliko prispeval k varstvu človekovih pravic v tej državi. Stranska škoda tega političnega obračunavanja in diskreditacije na koncu ne bo le izgubljen ugled institucije predsednika države, temveč tudi izjemno pomemben institut ustavne obtožbe, preko njega pa ne nazadnje še parlament in njegova nadzorna vloga. Odgovoren in preudaren politik, ki je resnično zavezan temeljnim demokratičnim načelom, te meje nikdar ne bi prestopil. Po vseh težkih besedah, gorečem nestrinjanju ter pozivih k pomladi na ulicah se je preprosto morala zgoditi še ustavna obtožba. Njeni vlagatelji bi v nasprotnem primeru v očeh javnosti delovali zelo neprepričljivo in nedosledno, zato tega vlaka preprosto niso več ne sposobni in najbrž ne pripravljeni ustaviti. Ob vseh ostalih dejanjih in besedah se je morda treba tudi vprašati, če je strojevodja sploh še na vlaku. Vsakdo ima zagotovo pravico do svojega mnenja o dejanjih predsednika republike. Prav tako ima vsak pravico ta svoja stališča deliti z širšo, vseslovensko javnostjo. Ne nazadnje je to ena od tistih pravic, ki se nam je zdela tako pomembna, da smo zaradi nje vsi skupaj, državljanke in državljani te Slovenije bili pripravljeni oblikovati lastno državo. Državo, katere temelj in garant je prav slovenska ustava; ustava, ki nam v kontekstu te obravnave sporoča sledeče: Ustava Republike Slovenije predsedniku republike podeljuje pristojnost podeljevanja odlikovanj. Ustava Republike Slovenije predsedniku republike ne določa, komu ta odlikovanja podeljuje in komu ne. Predsednik republike je pri teh svojih odločitvah suveren - to suverenost črpa iz volje ljudstva, ki jo je ljudstvo izrazilo na svobodnih in demokratičnih volitvah, kjer mu je podelilo mandat, da opravlja to izredno pomembno in spoštovano funkcijo. Ali si gospod Ertl zasluži odlikovanje ali ne, je lahko stvar presoje vsakega posameznika, je lahko prav gotovo tudi stvar razprave. Ali je predsednik republike kršil Ustavo Republike Slovenije, pa ni stvar presoje vsakega posameznika, je v prvi vrsti stvar ustave, je stvar pravnega reda Republike Slovenije in je stvar pristojnosti, ki jih ta ustava in ta red temu predsedniku podeljujeta. Sama odločitev predsednika Republike, komu podeliti priznanje, je tako stvar njegove osebne presoje, ne pa vsesplošne pravne presoje. Prav tako kot je stvar njegove osebne presoje odločitev, katerega obsojenca bo pomilostil. V obeh primerih odločitev ni omejena s pravnimi pravili, je njegova suverena, zgolj osebna pravica. Odločitev predsednika republike v teh primerih se zato ne presoja po pravnih pravilih in sodbe o utemeljenosti podelitve odlikovanja ne more izreči Ustavno sodišče in Državni zbor - zagotovo pa jo lahko izreče ljudstvo na neposrednih volitvah. Predlog obtožbe predsednika republike pred Ustavnim sodiščem je po mnenju Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije zloraba ustave, je zloraba postopka obtožbe pred Ustavnim sodiščem in je zloraba samega instituta predsednika republike. V gradivu, ki so ga ob predlogu obtožbe pred Ustavnim sodiščem pripravili naši opozicijski kolegi, namreč ni niti enega samega argumenta, iz katerega bi izhajalo, da je predsednik republike v kateremkoli členu kršil Ustavo Republike Slovenije. Da je tako, ni čudno, saj ne more biti, kajti ustava predsedniku republike namreč daje pravico, da odlikovanja podeljuje, ne da bi mu pri tem nalagala, ustava namreč, kakršnekoli omejitve, zato teh omejitev tudi ne more kršiti. In prav zaradi vsega tega omenjenega in naštetega v Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije Predloga obtožbe predsednika republike pred Ustavnim sodiščem ne bomo podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine socialnih demokratov bo predstavil Miran Potrč. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, tudi Poslanska skupina Socialnih demokratov predloga opozicijskih poslanskih skupin Slovenske demokratske stranke in Slovenske ljudske stranke, da se zoper predsednika republike dr. Danila Türka vloži obtožba pred Ustavnim sodiščem Republike Slovenije ne bo podprla. Kot smo vsi, vsak s svojimi besedami, že povedali, smo tudi mi mnenja, da je ustavna pritožba namreč pripravljena tako nekorektno, nedostojno in omalovažujoče do instituta ustavne obtožbe, do tega Državnega zbora in do institucije predsednika države, da bi predlagatelji ohranili vsaj minimum svoje verodostojnosti, če bi jo brez razprave umaknili oziroma sami prelagali Državnemu zboru, da jo zavrne. Predloženo gradivo namreč nima vsebine, ki se zahteva za ustavno obtožbo, to tudi predlagatelji veste. Predloženo gradivo služi predlagateljem le kot pretveza za razpravo o politični primernosti ravnanja predsednika države o podelitvi državnega odlikovanja, srebrni red zasluge za izjemno delo in zasluge pri varnosti in obrambni zaščiti Republike Slovenije v času akcije Sever, trem delavcev organov za notranje zadeve v temu času. To je pretveza predlagateljem, da se sproži politična razprava o primernosti odlikovanja; še več, da se sproži razprava o odlikovancu in času, v katerem je delal, ne pa, da bi se želelo kakor koli zares obtožiti predsednika republike za dejanja, ki pomenijo kršitev ustave in hujšo kršitev zakonov. Za politično diskusijo pa ustavna obtožba ni primerno politično sredstvo. Ustavna obtožba namreč ne more biti podlaga za ugotavljanje političnih primernosti in odgovornosti ravnanj predsednika. Ustavna obtožba je namreč lahko le neke posebne vrste kazenski postopek za ugotavljanje kršitev ustave in hude kršitve zakona. Predsednik republike s podelitvijo odlikovanja ni mogel kršiti določil ustave, saj je izpolnjeval samo svoja ustavna pooblastila. Državni zbor je zato kot že mnogokrat v zadnjem letu pred preizkušnjo, kako pravno in politično korektno uresničevati ustavne institute demokratične države tako, da bi ti prispevali k uresničevanju zakonitosti, pravne varnosti in načel pravne države ter k razvoju demokracije v državi, ne pa, da bodo ti pravni instituti uporabljeni za protiustavne cilje in v politikantske namene za ustvarjanje vzdušja izrednega stanja in razlogov za izredno ukrepanje, s čimer smo na podlagi predlogov opozicije soočeni dobesedno vsak teden in na vsaki seji. Vse z željo onemogočiti Vladi opravljanje rednih nalog, oteževati delovanje Državnega zbora in Vlade in s preusmerjanjem pozornosti na manj bistvena vprašanja ustvarjati v javnosti vtis o neučinkovitosti koalicije, o družbeni neorganiziranosti in kaosu, da bi s tem prispevali k splošnemu nezadovoljstvu in opravičevali svoje pozivanje na ulicah. Predloženo gradivo, o katerem naj bi razpravljali danes, ima izrazito in samo tak cilj: razpravljati o preteklosti, obtoževati predsednika republike - in mimogrede še kogarkoli, ki bi vam upal ugovarjati - in spodbujati nerazpoloženje in sovraštvo med ljudmi po načelu: čim slabše, tem boljše, seveda tem boljše za opozicijo, ki je vložila ustavno obtožbo. Zdaj se za cilje opozicije skuša diskreditirati namreč še institucija predsednika republike. Predsednik Vlade, Vlada, koalicija, posamezni ministri niso dovolj, treba je napasti z vsemi topovi še predsednika republike. Predsednik republike pa ni institucija, katere ugled in delovanje je mogoče in se sme - seveda v političnem smislu sme, ne v formalnem - z lahkoto, nepremišljeno, pravno nekorektno in politikantsko zlorabljati za destabilizacijo razmer v državi in za politične interese ene od strank ali njenega predsednika. Čeprav je vložitev predloga ustavne obtožbe pred Državni zbor šele prvi korak, je treba poudariti, da zanj morajo sprejeti politično in pravno odgovornost le podpisniki predloga, nikakor pa ne ves Državni zbor. Odgovornost opozicije za to razpravo je treba poudarjeno podčrtati, da ne bi sramota in kritika neodgovorno pripravljenega predloga in razprave o njem padla na Državni zbor kot celoto. Da ne bi javnost za brezplodno - in prepričan sem, v velikim meri - ideološko in politikantsko razpravo krivila ves Državni zbor, okriviti mora dve stranki opozicije, ki sta takšno vlogo dali. Ustavne obtožbe ni mogoče uporabljati za politično diskreditacijo predsednika. Namenjena bi morala biti skrajno redkim in izjemnim situacijam, ko je predsednik dejansko kršil ustavo ali huje kršil zakon. Predlagatelj bi moral vedeti in upoštevati, da se v postopku ugotavljanja odgovornosti predsednika republike pred Ustavnim sodiščem glede vprašanj, ki niso izrecno urejena v zakonu o Ustavnem sodišču uporabljal načela kazenskega postopka, ki so določena v ustavi in zakonih. Jaz ne bom govoril o prvih letnikih pravne fakultete, ki so poslušali prvo predavanje iz kazenskega prava, ampak opozoril bi vas, da ustavna načela, ki so temeljna za kazenski postopek, so: domneva nedolžnosti iz 27. člena Ustave, kar pomeni, komur ni dokazana krivda za konkretna dejanja, je nedolžen. Povejte mi, gospe in gospodje, katero konkretno dejanje ste namenili gospodu predsedniku države, da naj bi bil kriv za njega in da je zato mogoča zoper njega ustavna obtožba. Res temeljito sem prebral dvakrat, trikrat vaše besedilo in bolj sem iskal, manj sem takšne stvari našel. Drugo. Za ustavno obtožbo velja tudi načelo enakosti pred zakonom iz 14. člena, kar med drugim pomeni, da bi morala biti tudi za institucije prejšnjega sistema in za ljudi, ki so jih vodili ali opravljali v njih določena dela, zagotovljena enaka konkretna kriminalna ravnanja, obtožba zoper ta ravnanja, ugotavljanje odgovornosti in ni mogoče v takšni ustavni obtožbi izhajati iz splošnih predpostavk o kriminalni združbi. In še to, kot je predsednik poudaril, na podlagi lažnivega citata, ko se ta besedna zveza v sodbi, ki jo omenjate, nikjer ne uporablja, razen tega pa govori o Udbi iz leta 1948, 1949, ne pa o Udbi leta 1980 ali 1990. Tretje. Morajo se upoštevati pravice do sodnega varstva iz 23. člena in pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Če kazenski postopek korektno ni izveden, nihče ne more biti kriv in na tej podlagi tudi ne predsednik države. In končno tudi načela zakonitosti v kazenskem postopku in še kaj drugega. Ustavna obtožba bi bila vložena v skladu z ustavo le, če bi navajala konkretna ravnanja predsednika, s katerimi naj bi kršil ustavo ali huje kršil zakon. Predsednik ne more odgovarjati za ravnanja odlikovancev, tudi če bi ta bila konkretno ugotovljena in če bi odlikovanci za njih bili spoznani za krive, seveda pa še toliko manj, če ni tega in se govori le o neki splošni nedokazani krivdi. Ustavna obtožba mora navajati protiustavno ravnanje predsednika. Ustavna obtožba pa nikjer ne navaja, katera konkretna protiustavna ravnanja naj bi zagrešil predsednik države. Logika vložene ustavne obtožbe sledi posplošeni ugotoviti, da je predsednik z uresničevanjem svojih ustavnih pooblastil kršil 34 določb ustave, ko je podelil odlikovanje osebi, za katero je splošno znano, da je kršila človekove pravice v prejšnjem totalitarnem sistemu. In danes slišimo, da ne samo enemu, kar bi bilo dovolj za krivdo, ampak desettisočim, seveda pobrano iz zraka, ne da bi za to bila kakršnakoli konkretna navedba in konkretna dokumentacija. Za predlagatelje ustavne obtožbe je vse, pač, to splošno znano. Niso pomembna konkretna ravnanja, ni pomembno, kdo in kdaj naj bi jih storil, ni pomembna vzročna zveza med dejanjem, storilcem in posledicami. Za splošno politično razpravo to morda celo zadošča, za ustavno obtožbo predsednika republike pa gotovo ne. Razprava o ustavni obtožbi namreč ne bi smela biti splošno politiziranje in obtoževanje, ki si ga žele in je praksa poslancev opozicije. Za ustavno obtožbo so taka ravnanje nesprejemljiva. Če jih še sprejmemo za medsebojna obtoževanja med strankami in politiko v Državnem zboru, potem takega ravnanja za predsednika Državnega zbora ob ustavni obtožbi ne bi smeli dovoliti. Sedaj pa se s splošnimi obtožbami, brez dokazov, žaljivo za hude kršitve obtožuje že predsednika države, da ne govorim o tem, da se ga lažno obtožuje popolnoma nedokazljivih ravnanj. To je nova metoda lažnivih obtožb, izrečenih brez sramu in dokazov, ki najbrž ne vodi v razvoj demokratičnih pravic in pravne države v Sloveniji. Na nas je, spoštovane poslanke in poslanci, vsaj poslanke in poslanci koalicije, če dve opozicijski stranki tega ne boste sprejeli, da ne nasedemo ponujeni provokaciji in ne sprejmemo neko splošno razpravo o vprašanjih, ki jo v svojem gradivu ponujajo predlagatelji. Da bomo uspeli zadržati treznost vsaj mi tako, da se ne spustimo v razpravo o preteklosti in da se izognemo medsebojnemu obtoževanju o tem, koliko je bila prejšnja država totalitarna ali avtoritarna, koliko in kdaj je uvedla mnoge prvine demokratičnih odnosov, kdo in koliko je prispeval k družbenim spremembam, ali gredo vse zasluge res le nekaterim in podobno. Upoštevajmo, da je bilo odlikovanje podeljeno za konkretna ravnanja odlikovancev v akciji Sever. Upoštevajmo, kakšen pomen je imela ta akcija v obdobju neposredno pred osamosvajanjem. Nikogar nisem slišal, tudi ne tistih, ki niso posebni zagovorniki preteklosti, da sama akcija po večini ne pomeni prispevek k demokratizaciji, da je res preprečila potencialno nevarnost postavitve izrednih razmer tudi v Sloveniji, s čimer bi lahko bili zaustavljeni procesi osamosvajanja, in da torej lahko rečemo, da je bila akcija Sever za slovensko osamosvajanje pozitivno dejanje, ne glede na to, da si zasluga za odločitev o tej akciji in za njegovo izvedbo ne more pripeti na prsi sedanja opozicija. Drugi so bili, ki za to imajo zasluge in so sprejemali odločitve. Ni še prevladalo spoznanje, da so pozitivni premiki v slovenski politiki rezultat mnogih dejavnikov, ki so pomagali ustvariti pravne podlage za ustavne spremembe, za upor velikosrbskemu centralizmu, tudi z akcijo Sever, za prve demokratične večstrankarske volitve, katerih 20. obletnico bomo praznovali kmalu. Še so pomisleki, da se v vrstah slovenske policije goji pozitiven odnos do akcije Sever, da pri utrjevanju takšne ocene sodeluje tudi aktualno vodstvo policije in da ga s svojim odlikovanjem želi poudariti tudi predsednik države. Da je prav to morda razlog za odpor in obsodbe, ki jih je podelitev odlikovanja v čast tej akciji, tako ga namreč razumem, sprožila pri delu desnih strank, tako imenovane pomladne stranke, in žal zelo pogosto tudi slovenska uradna politika namreč zelo težko in zelo redko priznavajo, da je do demokratičnih sprememb v Sloveniji prišlo nenasilno, po evolutivni poti in da bi priznavanje tega dejstva moralo imeti za posledico tudi priznanje, da med staro in novo oblastjo v določenem smislu obstoja neka pravna in državnopravna kontinuiteta. Čas bi že bil, da bi se prenehali prerekati o teh zaslugah za preteklost. In danes je gospod predsednik dr. Türk jasno povedal, kako ocenjuje polpreteklo zgodovino in da v njen okvir kot pozitivno dejanje sodi tudi akcija Sever. To so vprašanja, glede katerih, žal, še nimamo enotnega mnenja, vendar jih ne moremo poenotiti ob takšni ustavni obtožbi, kjer se poskuša politično diskreditirati predsednika države. To niso vprašanja, ki jih lahko razrešujemo na tak način, kot sta si zamislili dve opozicijski stranki. Te razlike ne bi smele imeti za posledico medsebojnega obtoževanja ali nerazumevanja različnih stališč, do česar lahko, žal, razprava o vprašanjih, ki so vsebina ustavne obtožbe, res pripelje. Če bodo predlagatelji ustavne obtožbe forsirali tako razpravo, in v svojih uvodih so jo začeli forsirati, saj so stresali same obtožbe, ki so bile resnične ali polresnične, ki so imele povezavo s časom, v katerem je bilo podeljeno odlikovanje, mnoge od njih so govorile pa o popolnoma konkretnih stvareh današnjega dneva, ki nimajo nobene povezave z ustavno obtožbo. In vse to ustvarja vtis, da se želi sprovocirati razpravo o političnih vprašanjih in ustvarjati nove nesporazume in spore. Gotovo torej ni bila želja predlagateljev reševanje aktualnih nalog izhoda iz krize, kar je bistvena naloga koalicije in Vlade ter, mislim, da tudi vseh drugih dobronamernih družbenih dejavnikov. Osredinimo se torej na te naloge in pustimo prepire o pretekli zgodovini. Zavrnimo brez razprave ali s čim manj razprave in brezplodnih obtoževanj predlagano ustavno obtožbo in se lotimo najpomembnejših nalog, ki so pred nami. Tako bomo ravnali poslanke in poslanci socialnih demokratov. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo predstavitev stališč poslanskih skupin. Sledi splošna razprava poslank in poslancev. Najprej je za besedo zaprosil v imenu predlagateljev Janez Janša. Prosim.
Hvala še enkrat za besedo. najprej naj izrazim obžalovanje, da tukaj ni predsednika republike, ni ga bilo v dvorani niti, ko smo predlagatelji predstavili ustavno obtožbo. Takšno ravnanje marsikaj pove o tem, kako se opravlja ta reprezentativno najpomembnejša funkcija v državi, in na nek način sovpada tudi s tem aktom, ki je sporno in zaradi katerega je bila vložena ustavna obtožba. To, da predsednik republike ni poslušal uvodne obrazložitve, je verjetno pripeljalo tudi do nekaterih dokazljivih napak, ki jih je naredil v svojem nastopu. Tako je med drugim trdil, da bi se morali zgledovati po dogovoru parlamentarnih strank, ki naj bi ga dosegli leta 1989 ob plebiscitu oziroma o tem, da nihče ne bo izkoriščal plebiscita za politične namene. Plebiscita takrat sploh ni bilo, ni bilo nobenega govora o tem. Leta 1989 oziroma konec leta 1989 je takratna Zveza komunistov še obsojala ameriški imperializem in zagovarjala enotno Jugoslavijo na svojem kongresu v Cankarjevem domu. Dogovor parlamentarnih strank o plebiscitu je bil šele leto dni kasneje. Če bi predsednik republike poslušal, znal poslušati, tudi druge takšne napake, ki jih je zapisal tudi v pisnem gradivu, zagotovo ne bi naredil. Gre za zelo pomembno obletnico. Trditi, da predlagatelji nismo predložili nobenih dokazov za ustavno obtožbo, je pravzaprav nekaj, kar sploh ni vredno komentarja, največ kar lahko rečem, da je to smešno. Predložili smo več kot 20 prilog, ki jih lahko vsak prebere in v tekstu ustavne obtožbe so tudi mesta, na katerih se na te priloge sklicujemo, in zaradi tega je prav vsak odstavek utemeljen z dokumentacijo. Res je, da se dela dokumentacije ni želelo razdeliti, ampak zdaj je razdeljen in lahko to tudi preberete. Ta dokumentacija se v glavnem nahaja vsa v Arhivu Slovenije, je že leta javno dostopna, mnogo tega je bilo tudi že v različnih publikacijah objavljeno in del teh dokumentov zagotovo pozna tudi predsednik republike. Za razliko od obsežne utemeljitve, ki smo jo predložili predlagatelji, je predsednik svojemu nastopu predložil zgolj obrazložitve in domnevne formalne predloge za ta sporna odlikovanja oziroma predvsem za sporno odlikovanje Tomažu Ertlu in ponovno zavajal javnost. Res je, da je predlog za odlikovanje Ertlu podpisal Milan Horvat, po mojih informacijah na pobudo, ki je prišla iz urada predsednika države, ne pa na lastno pobudo, čeprav je on kasneje seveda skušal to omalovaževati, vendar pa o tem predlogu upravni odbor Združenja Sever ne samo da ni odločal o tem, niti ni razpravljal. Tega ni imel na dnevnem redu. Prav tako pristojna komisija za priznanje, to je v tej organizaciji, ki je po statutu za to ustanovljena, o tem ni odločala. Skratka, ni šlo za formalnopravni predlog veteranskega združenja Sever in ponavljanje te laži je, seveda, v dodatno škodo verodostojnosti predsednika republike. Oglasili so se člani upravnega odbora, ki so tudi javno objavili svoja stališča, kdor je hotel, je to lahko prebral, tega na upravni odbor Združenja Sever ni bilo. Šele potem, ko je bilo odlikovanje podeljeno, je bila razprava o tem. V obrazložitvi ukaza predsednika republike za odlikovanje gospoda Ertla piše tudi naslednje: "Tomaž Erl" - skratka predsednik republike je govoril, kako se to odlikovanje nanaša samo na akcijo Sever. V obrazložitvi odlikovanja pa piše tudi: "Tomaž Ertl je tudi po uspešno končani akciji Sever sodeloval pri nadaljnjem osamosvajanju v Republiki Sloveniji vse do prvih parlamentarnih volitev v letu 1990, ko se je po imenovanju nove vlade Republike Slovenije konec leta upokojil." In zdaj sprašujem predsednika republike in tudi vas, ki ste v tej dvorani: Ali je zamolčanje informacij o tem, da bodo razorožili slovensko teritorialno obrambo prispevek k nadaljnjemu osamosvajanju Republike Slovenije ali je to veleizdaja? Odlikovanec Ertl je bil na svojem položaju do 15. maja 1990. Jugoslovanska armada je začela pripravljati razorožljivost slovenske teritorialne obrambe nekaj tednov prej. Ertl je sam dejal v svojem intervjuju, da so pokrivali vse vire v Sloveniji in v Beogradu tudi Armado, se pravi, da so vedeli za to. In tudi iz drugih dejstev je mogoče na to sklepati. Predsedstvo Republike Slovenije je v poročilu, ki ga je poslalo skupščini in ki ga je skupščina obravnavala julija leta 1990, zapisalo, da jih ni nihče obvestil o tem, da se pripravlja razorožitev slovenske teritorialne obrambe. Se pravi, tudi Ertl ne, čeprav je imel pred seboj šesto ljudi z močno sodelavsko mrežo, ki je to informacijo seveda imela. Ali jih je obsvetil ali ne, ne vemo, ampak uradno je predsedstvo reklo, da se to ni zgodilo. Zagotovo ni bila obveščena skupščina, ki je bila takrat že formirana, in zagotovo ni bil obveščen nihče, ki je bil takrat izvoljen v okviru zmagovite DEMOS-ove koalicije. Torej ne gre tukaj samo za to, da je bilo odlikovanje podeljeno nekomu, ki je bilo na čelu kriminalne organizacije, kot pravi Vrhovno sodišče, ampak je tudi obrazložitev perverzno sprevračanje dejstev. Perverzno sprevračanje dejstev! Nekdo, ki je pomagal razorožiti Slovenijo, je po obrazložitvi v ukazu predsednika republike o podelitvi tega odlikovanja uspešno sodeloval pri nadaljnjem osamosvajanju Republike Slovenije vse do konca njegovega mandata. Tudi konec tega njegovega mandata je bil takšen, da ni hotel opraviti primopredaje poslov. V času, ko se je vedelo, da se Slovenija razorožuje, se ni vedelo, kaj bo naslednji ukrep Armade. Zapisati v obrazložitev ta stavek je pa res cinizem brez primere. Jaz sem ga danes prvič videl, sem ga spregledal, ne vem, če je bil že kdaj prej objavljen, in se zahvaljujem tistim, ki so to razgalili. S tem utemeljevati to odlikovanje je pa res posebna zgodba! Zdaj, po svoje je seveda razumljivo, da se predsednik tukaj brani očitkov, ker je to dejanje izjemno sporno in kot sporno ni bilo označeno samo v opoziciji, ampak tudi med številnimi ljudmi v drugem političnem polu, ki pa so sodelovali dejansko v času slovenske osamosvojitve in tam tudi kaj tvegali. In seveda, predsednik ni v enostavni situaciji, lahko bi se rešil iz nje, če bi, potem ko smo ga pozvali k ponovnem premisleku in ko ga je k ponovnemu premisleku pozvala praktično celotna intelektualna sfera v Sloveniji, to odlikovanje na nek način preklical. Celo odlikovanec sam je rekel, da se temu ne bi upiral. Manj kot zagovarjanje neke sporne odločitve s strani predsednika republike pa je razumljiva krčevita obramba kriminalne institucije. Ni šlo za nikakršno sprevračanje tega, kar je odločilo Ustavno sodišče, lahko si sami preberete še enkrat - in tudi kolega Cukjati je to prej ponovno citiral, pa mislim, da tudi kolega Žerjav - tega, kar je zapisalo Vrhovno sodišče. Vrhovno sodišče je direktno uporabilo besedo "kriminalna" dejavnost, organizacija, ki je izvajala kriminalno dejavnost. Iz dokumentov, ki so priloženi ustavni obtožbi, se zelo jasno vidi, da je ta organizacija izvajala tudi zločine. Kaj pa je to drugega, če nekdo naroči svojim uslužbencem, da podstavijo bombo v prostoru, bombo, ki naj eksplodira ob 22.00 uri, v prostoru, v katerem naj bi takrat potekala seja odbornikov v Velikovcu? Bomba je eksplodirala nekaj prej in je bilo pač manj žrtev, vendar pa je bilo naročeno, da eksplodira ob 22.00 uri, ko bi spodaj potekala seja občinskih odbornikov. Ali to ni zločin? In če boste prebrali dokumente, ki so bili predloženi danes, to ni bila edina tovrstna akcija, ki jo je Udba organizirala na avstrijskem Koroškem. Še tri podobne teroristične akcije je organizirala; imate imena ljudi zraven, ki so to naredili. In sprenevedanje, ki se vidi iz teh zapisnikov Sveta za varstvo ustavne ureditve v zvezi s tem. Predsednik republike pa polemizira z uporabo besede "kriminalna", ki je direktno vsebovana v obrazložitvi sodbe Vrhovnega sodišča, in z besedo "zločin", čeprav je šlo za izvajanje zločina. Kaj pa je to drugega? Torej, tako trdovratne obrambe te kriminalne organizacije, kot smo jo danes doživeli tu s strani predsednika republike, v zadnjih 20 letih v Sloveniji ni bilo; jaz se je ne spomnim. Celo sami pripadniki te organizacije niso bili nikoli sposobni tako krčevite obrambe, so imeli vsaj malo slabe vesti. Tu pa nič. In to je izjemno signifikantno, izjemno ilustrativno. Tisto, kar pa je verjetno tisoče ali pa desettisoče, ki so spremljali ta govor predsednika republike, najbolj prizadelo, pa je dejstvo, da v tem njegovem nastopu ni bilo niti trohice obžalovanja. Ko bi vsaj dejal, da se opravičuje tistim, ki so se pač čutili prizadeti ob tem odlikovanju, pa tudi, če je bilo to, da ni imel tega namena, se je to zgodilo nenamerno. Ko bi vsaj neko rahlo obžalovanje od tega bilo slišati. Ni bilo niti sledu tega! Na desettisoče ljudi živi v Sloveniji, ki so bili neposredno prizadeti ali pa so bili prizadeti njihovi svojci, ki tega odlikovanja niso jemali kot neko odlikovanje za akcijo Sever, ki ga je mogoče ločiti od drugih dejanj tega istega človeka. In ne drži zatrjevanje iz naslova predsednika republike, da mu ni mogoče in da mu ne očitamo nobene konkretne kršitve ustave, ampak da govorimo o tem, da je odlikovanec kršil ustavo in da naj bi potem to krivdo, ki pa je vedno individualna, prenašali na predsednika republike. Ni res! Če bi bil manj aroganten in bi poslušal moj uvodni nastop, tega seveda ne bi mogel prebrati. V ustavni obtožbi je zelo jasno napisano, jaz sem pa to dvakrat izrecno poudaril, da predsedniku republike očitamo neposredno kršitev 34. člena Ustave in posredno kršitve večine ostalih členov iz drugega poglavja Ustave. Neposredno kršitev 34. člena Ustave pa ni zagrešil Ertl, se pravi tisti, ki je prejel odlikovanje, ampak tisti, ki ga je podelil. Kajti s podelitvijo tega odlikovanja bivšemu šefu tajne politične policije je bila kršena pravica do osebnega dostojanstva in varnosti tisočev ali pa desettisočev prizadetih in njihovih svojcev. To je po ustavi in po obrazložitvi Ustavnega sodišča pravica, ki gre tudi mrtvim. Predsednik je prizadel pravico do osebnega dostojanstva tudi tisoče, mrtvim, ki so jim bile človekove pravice kršene s strani organizacije, ki jo je Ertl vodil. Ne bo se mogoče kar tako izviti iz tega, češ, očita se mi nekaj, kar so storili drugi. Kršitev 34. člena Ustave je neposredno. Ostale kršitve ustave so posredne in to smo tudi jasno napisali. Kršitev 34. člena je pa neposredna. Predsednik republike je bil tudi vabljen, mislim, da dvakrat, na Komisijo za peticije, kjer so žrtve Udbe govorile o svojih izkušnjah, kjer smo slišali izjemno pretresljive izpovedi iz časa, ko je bil Ertl na čelu te organizacije, iz primerov, kjer je on neposredno odločal o stvareh. Predsednik republike se niti opravičil ni za te seje. Zadnjo sejo so bojkotirali celo vsi poslanci vladnih strank, ki so člani. Preberite si vsaj magnetogram, potem bo težje razpravljati o tem, da se govori kar o nekih pavšalnih očitkih. V času, odkar je bila vložena ta ustavna obtožba oziroma v času, odkar je bilo podeljeno to odlikovanje, je prišlo na stotine pričevanj. Splačalo bi se jih objaviti v nekem zborniku. Pričevanja so pošiljali ljudje, ki so slišali odlikovanca Ertla, ki je dejal na televiziji arogantno, češ, pa naj se javi kdo, ki se mu je zgodila kakšna krivica. Kje pa je kdo? Na stotine se jih je javilo. Na tisoče jih še živi, na desettisoče jih je umrlo v tem času. Niti polovice besede obžalovanja nismo slišali iz ust predsednika republike do teh ljudi. Neka neverjetna vzvišenost, arogantnost in nastop s pozicije moči; in moram reči tudi, žal, neka temeljna sprevrženost. Predsednik je govoril o tem, kako obstaja neka krščanska vrednota odpuščanja in kako bi itak morali te stvari odpustiti. Naj povem, da se je to odpuščanje na nek način zgodilo tudi s strani tistih, ki so bili izjemno prizadeti zaradi tega kriminalnega zločinskega ravnanja Udbe, ki teh vprašanj niso postavljali in tudi niso vložili kakšne ovadbe. 20 let je minilo od takrat. V tem času se je zgodila neka pozaba, verjetno so se deloma tudi načrtno stvari odrivale, ampak praktično nihče od neposredno prizadetih ni sprožil kazenskih postopkov oziroma so bili ti zelo redki, nekaj jih je bilo, proti Ertlu in podobnim. No, in hkrati, ko predsednik govori o tem, kako bi morala vsa naša ravnanja temeljiti na nekem odpuščanju - in v tem primeru je pa do tega pravzaprav v 20 letih prišlo, saj ni bil nihče kaznovan niti preganjan -, pa očita predlagateljem ustavne obtožbe v isti sapi, "zakaj pa niste sprožili kazenskih postopkov, če mislite, da so ti, gospod Ertl in podobni, naredili kaj narobe." Hkrati pa takoj zagrozi, s poudarjenim tonom, "vendar se morate zavedati, da je lažna ovadba tudi sama kaznivo dejanje." To je bil povsem nepotreben dodatek in dejansko izraz neke posebne arogance v tem primeru. Ne more si nekdo privoščiti govoriti v isti sapi o odpuščanju in se hkrati arogantno posmehovati predlagateljem ustavne obtožbe, kot češ, "če je vse to res, o čemer pišete, pa bi vložili kazenski pregon, zakaj pa tega niste naredili." Če boste pozorno prebrali razdeljeni pisni nastop predsednika republike, boste našli to velikansko kontradiktornost v tem pozivu. Ali je to posledica neke totalne moralne zmedenosti ali pa lepljenja različnih prispevkov, ki so jih pripravili kakšni svetovalci, ki bi morali iti še v kakšno šolo - ne vem. Dejstvo pa je, da je to slišalo veliko ljudi in da je bilo to sporočilo nekaj, kar absolutno ne prispeva k temu, da se neke stvari v smislu vrednot v Sloveniji, na kar je v isti sapi tudi pozival predsednik republike, izčistijo. Poleg tega, kar smo predlagatelji predložili kot dokaz, je na voljo v Arhivu Slovenije, kljub temu čiščenju, ki se je zgodilo, pa tudi v pričevanjih ljudi še ogromno konkretnih dokazov za prav vsak stavek iz te ustavne obtožbe. V nadaljevanju lahko marsikaj od tega predstavimo, če bomo ponovno slišali, da ni nič utemeljeno in da se govori na splošno.
Hvala lepa. Besedo ima Matjaž Zanoškar.
Hvala za besedo. Spoštovani predsednik, kolegice in kolegi! Ob bok predstavitvi stališča Poslanske skupine DeSUS glede ustavne obtožbe proti predsedniku Republike Slovenije dr. Danilu Türku naj dodam samo še skromno misel. Bile so volitve, predsedniške volitve, na katerih je tudi Demokratična stranka upokojencev Slovenije izkazala plebiscitarno podporo dr. Danilu Türku za njegovo izvolitev, zato ker je bila tudi stranka prepričana, da gre za pravega človeka pokončne drže, človeka, ki bo znal kvalitetno voditi našo državo, jo predstavljati doma in v svetu in tudi predstavljati državljanke in državljane. V to smo bili prepričani. Z volilnimi glasovi tudi vseh ostalih je predsedniku republike bila dana odgovornost in obveznost, da spoštuje ustavni red, da spoštuje pravno in zakonito državo, obenem pa mu je bila tudi dana odgovornost in možnost, da se kdaj v katerih dejanjih, tako kot nalagata zakon in ustava, odloča popolnoma suvereno, samostojno in da tu vlada tudi diskrecijska pravica predsednika države. Na tak način je bila odločitev suverena in dobro pretehtana in premišljena s strani predsednika, ko se je odločil za podelitev srebrnega znaka za zasluge gospodu Tomažu Ertlu. To je bila tako, kot je povedal, pretehtana odločitev. Odločitev, ki je temeljila na dejanju in mogoče še nekaterim dejanjem, potem ko se je zgodila akcija Sever. Zanesljivo je takrat Tomaž Ertl odigral vlogo obrambe in zaščite in s to akcijo smo prepričani, da je dal en temelji kamen in eno temeljno dejanje k postopku osamosvajanja naše države in utrjevanje demokracije naši državi. In to se nam zdi pomembno, da je to bila njegova odločitev, ki je pa lahko danes diskutabilen - tako ali drugače. O tem, da se ob teh razpravah večkrat spodbujajo razmišljanja o delu Udbe, bi po mojem bilo treba položiti, zaenkrat, v naročje zgodovine in naj se z delom Udbe tako ali drugače ukvarjajo zgodovinarji, raziskovalci in naj sodijo o tem oni. Nikakor pa to ne more biti tudi del ustavne obtožbe proti Danilu Türku. Menimo, da je ustavna obtožba v tem delu zanesljivo nekorektna, najmanj nekorektna, nepotrebna in neumestna, ker enostavno gre za to pravico, elementarno pravico predsednika države, ki je izkoristil, da je predlagal Tomaža Ertla za sprejem tega najvišjega odlikovanja. Pomembno je mogoče to ali pa za vmes, za med vrsticami, da je Tomaž Ertl to najvišje priznanje, državno sprejel in ga ni vrnil v PVC vrečki, tako kot se je dogajalo kdaj v preteklosti. Torej, še enkrat naj rečem, da Poslanska skupina DeSUS bo glasovala proti ustavni obtožbi, ker je ta neutemeljena in, tako kot sem rekel, tudi neumestna in nekorektna. Kar pa zadeva Demokratično stranko upokojencev Slovenije, potem naj povem, da je dr. Danilo Türk predsednik države, do sedaj absolutno in v popolnosti upravičil naše zaupanje, ki smo ga dali na volitvah, opravlja delo korektno, opravlja tako, kot si to lahko samo želimo, in zaenkrat uživa popolno podporo in ugled v naši stranki. Hvala.
Besedo ima gospod Roberto Battelli.
Hvala lepa. Spoštovane kolegice in kolegi! Pred kar nekaj leti se je obravnaval v tej dvorani Predlog zakona o lustraciji. Ni bil sprejet zaradi zelo majhne večine teh, ki so glasovali proti. Med temi sem bil tudi sam. Nisem glasoval proti lustraciji iz ideoloških razlogov; sem glasoval proti lustraciji zaradi tega, ker sem se zavedal, da bi sprejetje takega zakona pravzaprav kloniralo metode, iz katerih smo hoteli pa dokončno se emancipirati in jih postaviti tja, kamor spadajo. Torej v neko preteklost, ki je pomenila masovno kršenje človekovih pravic. Res je, da so se dogajali trenutki demokratizacije, ampak če bi ne bilo tistega sistema, tudi teh demokratizacijskih korakov ne bi bilo treba narediti, bi lahko vsi imeli iz prve, demokratični sistem, ki bi zavaroval mnoge usode mnogih mnogih ljudi. Skratka, nobene lustracije ni bilo in kako bi rekel, visokim funkcionarjem tistih aparatov se nič, popolnoma nič ni zgodilo. Ampak, od tega pa do odlikovanja, veste, to je pa velik korak! To je presežna vrednost, kako bi rekel. Zdaj, predsednik republike je to svojo odločitev postavil tudi v en kontekst sprave, kar sam pozdravljam, ampak je potem pričakovati, da bo ta pot sprave prehojena do konca, ker je dolga in zelo široka in pričakujem, da bo to dosledno izpeljano, če ne drugega. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Darja Lavtižar Bebler. Prosim.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani kolegice in kolegi! Ko sem brala gradivo za ta predlog za uvedbo ustavne obtožbe, sem imela vseskozi slab občutek, da sta mi ta slog in ta mentaliteta, ki veje iz njega, že znana, ampak iz nekega danes že močno odmaknjenega obdobja. Danes, ko sem poslušala uvodno obrazložitev predlagateljev, pa se mi je posvetilo, očitno so bili sestavljavci tega predloga ustavne obtožbe dobri učenci v tem danes že močno odmaknjenem obdobju. V obdobju, za katerega danes še vedno iskreno upam, da se ne bo vrnilo niti v najbolj grobih obrisih. Ampak, žal, česar se je Janezek naučil, to Janez pač zna. Še najbolj sprevrženo in zavržno pa je to, da je to pisno skrpucalo odraz in posledica uporabe istih metod, ki so bile v rabi v totalitarističnih režimih naše, danes že dokaj odmaknjene preteklosti. Seveda predlagateljem ne more pomagati nobena lekcija iz poglavja človekove pravice, pravna država in demokracija, kaj šele lekcija iz temeljih načel ustavnega in kazenskega prava. Zato, žal, predsednikov poskus, da bi opoziciji predočil nekaj osnovnih pravnih načel o individualni odgovornosti, o konkretni vzročni zvezi med dejanjem in posledico, o prepovedi retroaktivnosti, o nujnosti obstoja in dokaza, naklepa in tako dalje, ni mogel biti uspešen in njegova priporočila ter prošnje naj bodo tako izjemna pravna sredstva, kot je ustavna obtožba predsednika republike, uporabljena zgolj izjemoma, ob uporabi vsaj zmerne doze zdravega razuma ne bodo padla na plodna tla. Očitno je v političnem boju dovoljeno uporabiti in zlorabiti sleherno pravno sredstvo, utemeljeno z lažnivimi in izkrivljenimi podmenami, samo da bo dosežen konkreten politični cilj. Namen torej posvečuje sredstva. To vemo že od Machiavellija naprej. In nekoč sem nekje slišala v Državnem zboru, da je bila knjiga Machiavellija pravzaprav največkrat izposojena knjiga v knjižnici Državnega zbora. Zelo poveden podatek, bi rekla. V obdobju resne gospodarske in socialne krize pa je lažje kot v času razcveta vzpostaviti in vzdrževati izredne razmere, v katerih se nekateri politični dejavniki, pač, bolje znajdejo, so bolj vešči manipulacije z ljudmi in imajo za te naloge ob sebi dobro usposobljene pribočnike. Žalostno pri vsem tem pa je, da zapravljamo toliko energije, časa in denarja davkoplačevalcev za medsebojno obtoževanje, za diskreditacijo političnih tekmecev, namesto da bi strnili potrebne sile in v parlamentu počeli kaj bolj koristnega za nadgradnjo pravne države, denimo, za demokracijo in za vzpostavitev pogojev za boljši gospodarski razvoj. Skrajno nedopustna in nesprejemljiva je metoda, ki si s piedestala zagovornika človekovih pravic v isti sapi pripravljen kršiti ali odrekati človekove pravice tistim, ki se z njimi ne strinjaš. Tega je bilo tudi v tem mandatu z vaše strani, dragi opozicijski kolegi in kolegice, že veliko in veliko preveč. In tudi danes je tako. Torej, nemara bog vendarle je in ne more biti vse dovoljeno! Hvala lepa.
Besedo ima gospod Aleksander Zorn.
Hvala lepa. Spoštovani. Predsednik republike je danes tukaj dejal: "Zgodovina nam je pustila težak spomin." Res je. In to, kar je storil predsednik, da je odlikoval človeka, ki predstavlja simbolno najbolj temno preteklost in teman spomin naše zgodovine, pomeni, da je to spet spustil v naš čas. Če še tako pravniško sofistično sprevračamo nagrado, nenagrado, zasluge, dokaze in tako naprej, kljub temu je Udba postala del današnjega časa, danes, s predsednikovim dejanjem. Tako tisti, ki govorite, da naj se nehamo posvečati preteklosti, ampak se posvetimo sedanjosti, potem morate vedeti, da je ta z najvišjega mesta države spet prišla med nas. V javnosti se je tudi danes slišalo troje temeljnih ugovorov. Prvič: predsednik republike lahko nagrajuje kogar hoče. To je tako rekoč izrekel tudi sam. Drugič: predsednik republike je nagradil gospoda Ertla za eno delo in ne za njegovo celotno preteklost. In tretjič, to je izrekel prvi premier, gospod Pahor, tako mi, ki smo se spomnili na ustavno obtožbo, in predsednik republike danes tukaj je rekel, da je ustavna obtožba pravno neutemeljena, nemoralna in politično škodljiva. Oprostite, niti ena od teh stvari ne drži! Predsednik republike ne more nagrajevati, kogar hoče, ne more nagrajevati kriminalcev, teroristov niti morda svojih priljubljenih prejšnjih delodajalcev. Ne more, če noče dobiti ustavne obtožbe; in to je storil in to je dobil. Se pravi, da predsednik republike ni takšna kraljevska osebnost, da lahko kogar koli nagradi kadar koli in mu pri tem mi ne smemo nič reči. Drugič, predsednik je nagradil gospoda Ertla za eno samo delo in ne za njegovo temno preteklost. Ja kako smešno! Ja, če je naredil eno samo delo, ali ga njegova celotna preteklost pri tem ne veže? Hkrati pa smo slišali, da je tudi to delo precej sporno, saj navsezadnje je dobil nagrado, ki bi šla lahko direktno policiji in mnogo manj njemu samemu. Se pravi, to nikakor ne drži! In mislim, da je akcija Sever, s to nagrado, ki jo je dobil Ertl, dobesedno omadeževana. In tretjič, kako smo se spomnili ustavne obtožbe, kako smemo soditi predsednika - nemoralno! Mislim, da je v takšnem primeru ustavna obtožba pravno utemeljena, to smo skušali dokazati, pred seboj imate dokumente, da je politično nujna in da je hkrati globoko moralna za našo družbo. Kajti obstaja vendarle nek konsenz, ki je trajal dvajset let, ta konsenz je bila tišina po Udbi. To smo pustili pri miru, pri nas ni bilo lustracije. Pustili smo nekatere stvari nedotaknjene in to je bila neka tiha sprava, ki je čakala, da se tudi dejansko s časom zgodi. Ta stvar je prekinjena, ne moreš nagraditi Udbe, tukaj se vse konča. In če še tako govorimo, da je gospod Ertl bil pri nekem dejanju policije, kjer je izpolnjeval ukaze svojih nadrejenih, pa vendarle ne moremo zanikati, da je vsa preteklost Udbe prišla na dan. In zgodilo se je še nekaj tragičnega; s celo vrsto ljudi z vaše politične sredine in seveda tudi političnih strank sem govoril, ki zagovarjajo danes predsednika tukaj. Nihče pa osebno ne bi nagradil gospoda Ertla. Pred kakšno težko psihološko nalogo ste postavljeni! Ne bi nagradili Ertla. Ali veste, da morate braniti Udbo, ki se jo braniti ne da, če se še tako napenjate. Udbe se braniti ne da! In intimno je ne bi branil nihče, kakor je bilo to tudi nedotakljivo področje. Še nekaj je morda pomembno. Mnogo je bilo državnih odlikovancev in mnogi so zdaj osramočeni. Dobili so Ertlovo nagrado in predsednik republike gospod Danilo Turk se bo vpisal v zgodovino kot tisti, ki je dal udbovsko nagrado človeku, ki bi moral biti pozabljen. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Franc Pukšič.
Hvala lepa. Kolegice in kolegi! Torej, če se sprašujete: bog je. Zato seveda smo oziroma zato se ne sme dovoliti. In zato smo se odločili, da ustavno obtožbo tudi podpremo, ker je ustavna obtožba tako pravno, politično in moralno utemeljena. Zgodovinar Granda je še dejal, da je nadaljnji postopek ustavne obtožbe čista politika. To je utemeljil s tem, da ima Vlada v Državnem zboru absolutno večino in seveda bo v parlamentu s strani opozicije premalo glasov za uspeh ustavne obtožbe. In pravi takole, dr. Granda: "Pri nas pravna država in morala ne veljata nič, ker imamo več resnic in več moral." Torej, ugotovili smo v zadnjem času, da imamo tudi več držav. Za tiste privilegirane in seveda za ostale navadne državljane in državljanke, zanje velja navadna zakonodaja, za privilegirane pa seveda posebne odvetniške pisarne. Stvar je torej že vnaprej izgubljena, pravi Granda, pa vendar Granda dodaja, da je s tem, ko je bila ustavna obtožba vložena, stvar za zgodovino več ali manj dobljena. In sam se s takšno utemeljitvijo tudi strinjam. Ni bila osebno obtožba predsednika države oziroma dr. Danila Türka, ampak gre za obtožbo za dejanje, ki ga je naredil. In tako kot je predsednik dr. Danilu Türk govoril o odpuščanju. Jaz verjamem, da je na desettisoče tistih, ki so bili s strani Udbe prizadeti, gospodu Ertlu že zdavnaj odpustilo, vendar njihovi sorodniki ne morejo in ne smejo na vsa ta grozodejstva nikoli pozabiti, nikoli prav zaradi zgodovine, prav zaradi tega, da do kaj takšnega več ne bi prišlo. Glede na drugi krog predsedniških volitev, ko je predsednik dr. Danilo Türk dobil 68% napram Lojzetu Peterletu 32%, ga je marsikdo volil, verjamem, tudi s tega desnega političnega pola, ki pa je danes prizadet, prizadeto je njegovo človeško dostojanstvo in verjamem, da bo tudi marsikdo od teh predsedniku Danilu Türku odpustil njegovo dejanje, vendar slovenski narod tega pozabil ne bo. Za zgodovino bo to vedno ostalo. Če se spomnite izjave samega gospod Ertla, ko je dejal še v stari Jugoslaviji, bal se je nove države, bal se je moje Slovenije, bal se je moje domovine, bal se je celo tako, da je pozval kolege, "dajmo, branimo z vsemi sredstvi, ki jih imamo na razpolago!" Ne s političnimi, z orožjem, s sejanjem smrti. Pozval jih je zato, ker je napovedal, da če vendarle zmagajo neke sile, bodo ne njih samo upokojili, ampak jih bodo celo obesili. Torej, nič od tega se ni zgodilo. In gospodu Ertlu danes, ko uživa in živi v moji domovini, v moji Republiki Sloveniji, vendarle polagam na srce naj zmore vsaj toliko moči, da reče: "Hvala vam za vse, kar ste naredili. Opravičujem se za vsa dejanja, ki so bila storjena pod Udbo, ki sem jo vodil. Sram me je." In opravičilo, beseda "oprostite" bi bila verjetno najmanj, kar bi lahko naredil. Istočasno pa ali pa naj bi vrnil ali pa rekel, da je to priznanje slovenski policiji, ne pa meni, ker ne more biti, ker se enostavno ne čutim sposobnega. Ne, ker se enostavno ne čutim tistega, ki si to zasluži. Nisem si! Mogoče sem naredil samo en korak v tisti akciji, da sem popravil, da sem poskušal popraviti dejanja, za katerimi sem stal cela desetletja. In kolegice in kolegi. Dovolj bi že bilo, da se takšno priznanje ne podeli gospodu Ertlu, ko bi se vedelo, torej tako za delovanje - to, kar se je zgodilo v Velikovcu - in ker se je vedelo, tudi za to, kar se je dogajalo z uničenjem dosjejev. Saj ni treba narediti pet smrtonosnih dejanj, že za eno, že za prvo si lahko obsojen z maksimalno kaznijo. Pa vendar, v tem primeru seveda ne gre za obsodbo, ne gre za to. Gre za to, da vsa dejanja, ki so našteta, ampak dovolj je že samo eno in že to, da je uničeval dosjeje in s tem dal nemožnost, da bi se ugotavljala tudi posamična odgovornost posameznikov v tej državi, ki so nekateri celo obogateli in jih imamo danes med slovenskimi tajkuni, je seveda dovolj, da takšnega priznanja s strani predsednika države ne bi dobil. In takšna dejanja žal ponovno delijo naš mali slovenski narod. Delijo jih tako ustavna obtožba, slovenski narod deli, tako tisto, kar smo pred nekaj urami obravnavali - družinski zakonik. Naše državljanke in državljane delita tako imenovani dve vrsti države, ena, ki je za navadne ljudi in ena, ki je za tako imenovano elito, ki se dela v omrežjih, ki se dela v odvetniških pisarnah. Kolegice in kolegi, danes me je ponovno pretresla vest, ko sem izvedel, da si je eden od podjetnikov vzel življenje prav zaradi takšnega mreženja, ko je včeraj na sestanku izvedel, da ne bo dobil plačila za opravljeno delo v Stožicah. Ni vzdržal tega pritiska. 50 zaposlenih je zapustil, sebi je vzel življenje. Kdo bo za to odgovarjal?! Kolegice, to nas deli in še kako in to ni dopustno, da to dela tudi moj predsednik države Republike Slovenije.
Besedo ima gospod Dušan Kumer.
Hvala lepa za besedo, spoštovani podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi. Jaz upam, da za ta tragični dogodek ne bo obsojen ali da je kriv tega predsednik republike, ampak eventualno kdo drug. Pri podelitvi vsakega odlikovanja je mogoče imeti različna mnenja, različna stališča in različne poglede. To nenazadnje tudi zagotavlja pravica do svobodnega izražanja in do kritične presoje. Tudi sam sem imel v teh 20 letih, predvsem po letu 1992, 1993, 1994, svoja mnenja in stališča, ko so nekateri znotraj obrambnega ministrstva prejeli visoka odlikovanja in bili istočasno osumljeni sodelovanja pri preprodaji orožja. Vse to je seveda v demokratični družbi legitimno, je dovoljeno. Za samo ustavno obtožbo pa je tako politično opredeljevanje veliko premalo, ko je treba uporabljati tudi pravne instrumente. Sicer pa mislim in menim, da prvinski namen predlagateljev niti ni bil v tem, da bi korektno izpeljali postopek ustavne obtožbe predsednika države, temveč izkoristiti in zlorabiti ta institut za nedokončano zgodbo o lustraciji, kar je danes tudi potrjeno z dodatno obrazložitvijo predlagatelja in iz nekaterih razprav, ki smo jih do zdaj slišali, pa seveda tudi ozdravljanje nekaterih lastnih travm, ki jih imajo posamezniki, nekateri vidni politični predstavniki sedanje demokratične oblasti, z ravnanjem in vlogo, ki so jo imeli v prejšnjem sistemu. O tem bom nekaj rekel tudi na koncu tega svojega kratkega prispevka. Verjamem, da jim ni lahko, ko skušajo danes po toliko letih del svojega življenjskega opusa zamolčati ali pa ga potvoriti. Zato menim, da bi bilo prav, da bi predlagatelji prvo polovico noči, preden so pisali to ustavno obtožbo, mislili na svoje ravnanje in tudi morebitne napake in bi drugo polovico noči mislili na tuje ravnanje in na tuje napake. Potem bi morda bile nekatere ocene bolj uravnotežene in bolj kredibilne, pa čeprav ne sodijo in nimajo nobene neposredne povezave s predmetom, današnjo obravnavo ustavne obtožbe predsednika države. Pri tem je treba priznati, da še vedno velja reklo, da pred smrtjo in odlikovanji nihče ni varen. Kajti ne soočamo se prvič v teh 20 letih demokratične Slovenije s problemom podeljevanja odlikovanj. Spomnim bi vas na nekaj deset in več let nazaj, ko so nekateri državljani vrnili visoka državna odlikovanja v neprimerni embalaži, "Bata" vrečki. Zato imam občutek, da slovenska politika boleha za neke vrste zaslugarskim in odlikovalskim sindromom. In ta bolezen niti ni tako nedolžna, kajti traja že zelo dolgo. Ali bomo z današnjo razpravo o tej ustavni obtožbi predsednika republike to pozdravili, sem zelo skeptičen. Vedno se bo našel trenutek in priložnost za zdraharstvo ob takšnih priložnostih, ko se podeljujejo odlikovanja. Skratka, dosedanja razprava me ne prepričuje, da obravnavamo ustavno obtožbo proti predsedniku republike, ravno nasprotno. Ta institut je skozi to zlorabljen zato, da uveljavljamo lustracijske težnje in politično ocenjujemo in vrednotimo preteklost in ravnanje nekaterih oseb v tej preteklosti, ne vseh oseb, pa bi lahko še nekatere vrednotili in ocenjevali. To dokazuje tudi priloženo gradivo, na katerega se sklicujete in izhaja iz arhiva Republike Slovenije in dobršen del tudi iz arhiva nekdanjega Centralnega komiteja Zveze komunistov Slovenije. Vse lepo in prav, toda povsem korektno pa ni, da ne priložite v to sestavo ali pa v to skupino dokumentov tudi nekaterih dokumentov o organih nekaterih drugih republiških organov družbenopolitičnih organizacij, v kateri so prav tako sedeli nekateri eminentni člani Zveze komunistov Slovenije, ki pač niso imeli prostora v Centralnem komiteju Zveze komunistov Slovenije, so pa sedeli v Socialistični zvezi, Zvezi socialistične mladine in še kje. Zato mislim, da je eden od teh vidnih članov lahko tudi prizadet, ker ni naštet v teh dokumentih, gre za člana Zveze komunistov, Ivana, in se na vse možne načine pritoževal, ko so ga skušali v letih 1983, 1984 črtati iz članstva Zveze komunistov. To samo dokazuje, kako pomembno je bilo članstvo Zveze komunistov, če si hotel biti nek funkcionar tudi v neki drugi družbenopolitični organizaciji, kot je recimo Socialistična zveza ali pa Zveza socialistične mladine. Tak je pač bil čas. In takšni so bili ljudje v tistem času. Tudi tisti, ki so danes največji kritiki prejšnjega sistema in prejšnje organizacije. In čisto za konec še nekaj, kar imam namen povedati že nekaj časa v Državnem zboru, bom pa izkoristil danes priložnost in bom podal svoj lasten pogled ali pogledal moje generacije na tisti pretekli čas. Ne izhajam iz družine, ki bi bila sestavni del avantgarde delavskega razreda. Izhajam iz preproste delavske družine, vendar sem vedno govoril in še danes govorim, da sem iz tako imenovane "srečne generacije". Zakaj sem iz srečne generacije? Ker smo se lahko šolali, izobraževali kjer smo se hoteli in za kar smo se hoteli. Ko smo končali šolanje, ali pa tudi ne, smo dobili zaposlitev. Tisti, ki je hotel delati, je zaposlitev dobil. In, ko smo dobili zaposlitev, smo več ali manj, če smo bili kolikor toliko pridni, dobili tudi stanovanje. Spoštovani gospodje in gospe! Moji otroci in današnja mlada generacija teh priložnosti in tega nima. Zato bom vedno govoril, kljub vsem travmam, ki so v preteklosti bile, sem iz tako imenovane "srečne generacije".
Besedo ima gospod mag. Branko Grims.
Spoštovani! Če smo ob obravnavi Resolucije o evropski zavesti in obsodbi totalitarizmov lahko le slutili, je postajalo vse bolj očitno tudi ob razvpiti garažni aferi in danes zagotovo očitno vsakomur, da je na tranzicijski levici prišlo do pomembnega strateškega premika. V čem je ta strateški premik? Nekdanjo agresivno parolo tranzicijskih levičarjev Ustavite desnico je očitno zamenjala depresivna parola tranzicijskih levičarjev: "Ustavite resnico!" Kajti samo ta parola danes odmeva tako v besedah prvega med tranzicijskimi levičarji, ki nas je počastil z natanko enourno prisotnostjo, kot seveda v razpravah tistih, ki ste govorili. Mnogi ste rekli, za nazaj ne smemo gledati, ni treba nič. Celo slišali smo danes sprenevedanje, krščansko je odpuščati. Krščansko je odpuščati, gospe in gospodje, pozabljati je pa neumno in neodgovorno. Zgodovina uči, da tisti, ki pozabijo, so obsojeni na to, da zgodovino ponovijo. Kaj je bilo danes vse zamolčano? Zakaj? Lahko trdim, da je parola: "Ustavite desnico!" na tranzicijski levici zamenjala parolo Ustavite resnico!, kar se vam je zgodilo v zadnjem času. Najboljši dokaz je v besedah gospoda Türka, ki je začel svojo zgodbo takole: "Imamo organe pravne presoje. Moramo jim omogočiti, da neovirano presojajo." In v isti sapi nadaljeval: [[...]]"zato zavrnite današnji predlog za presojo." Čakajte, saj ravno za to gre. Predlog, ki je pred vami, je, mi ne presojamo danes, ampak predlog je zato, da se omogoči Ustavnemu sodišču, kot pristojnemu pravnemu organu pravne presoje, torej točno tisto, o čemer je govoril gospod Türk sam, da naj presoja. Če bi torej bila vaša dejanja skladna z vašimi besedami, potem bi zagotovo že predsednik vas pozval, da glasujete za to presojo, in v tej smeri bi se nadaljevala tudi vaša prizadevanja. Žal so šla v popolnoma nasprotni smeri. To seveda samo kaže, da še vedno ostaja edina prepoznavna rdeča nit tranzicijskih levičarjev, ogromna razlika med besedami in dejanji. Zato me ne preseneča vaša aktualna parola Ustavite resnico! Namreč, če govorimo o dejstvih, na katera ste se sklicevali, in če citiram enega znanega filozofa, bi bil velik napredek že, če bi se strinjali o dejstvih v tem prostoru, potem je dejstvo, da je dejanje podeljevanja odlikovanja vodji Udbe oziroma politične policije v času obstoja totalitarnega režima izrecno uperjeno tako proti odločitvi, vrednotam izraženim na referendumu za vključitev v zvezo Nato in tudi na referendumu za vključitev v Evropsko unijo. Kajti moderna Evropa, moderna združena Evropa je utemeljena na padcu Berlinskega zidu in železne zavese, tiste, ki se je razprostirala od Szczecina na Poljskem do Trsta v Tržaškem zalivu, kot je dejal avtor tega pojma, in seveda na doslednem spoštovanju človekovih pravic. In ravno na tej doslednosti pade sedenja tranzicijska levica na celi črti. O tem je pričal vaš bojkot odbora, ki je pristojen za področje človekovih pravic v Državnem zboru, samo dan nazaj in še bolj vaša odsotnost iz edine državno organizirane slovesnosti v spomin na vse žrtve totalitarnih režimov, vseh totalitarnih režimov, predvsem pa tistega na slovenskih tleh v obdobju od leta 1945 do 1990. Ta vaša odsotnost pa tudi vaša sedanja parola Ustavite resnico! Priča, da se zelo dobro spomnite, kaj se je dogajalo in kaj je kdo počel, in slaba vest je huda reč, gospe in gospodje. Toda evropska norma, ki je zajeta v Evropski resoluciji o obsodbi totalitarnih režimov in evropski zavesti in tudi v ustrezni, pred kratkim sprejeti resoluciji Evropskega sveta, je kristalno jasna. Evropska norma je počastitev žrtev totalitarnih režimov in ne pa nagrajevanje tistih, ki so odgovorni za sistematično, načrtno kršitev človekovih pravic. Zato je to dejanje popolnoma neevropsko, sprto z vsemi vrednotami, za katere smo se plebiscitarno odločili ob odločanju za samostojno Slovenijo, za Evropsko unijo in za vstop v zvezo Nato in zaradi tega je sedanji predlog, ko gre za odločitev Državnega zbora brez dvoma utemeljen. Utemeljen, gospe in gospodje, pa je tudi pravno. Namreč, če se omejim samo na sprenevedanje, ki smo mu bili priče na začetku, ko je prišlo celo do posmehovanja trem členom Kazenskega zakonika, ki so navedeni v predlogu obtožbe pred Ustavnim sodiščem, se ja zamolčalo bistveni del sklepa. Tisti trije členi Kazenskega zakonika so namreč navedeni v povezavi z ustreznim členom zakona, ki ureja podelitev odlikovanj. In kaj govori ta člen, ki je bil seveda ne slučajno, saj ne gre za prava neuko osebo, zamolčan, da se: "...podeljuje srebrni red za zasluge za izjemno delo in zasluge pri varnosti, obrambi in zaščiti Republike Slovenije." Kako pa je s tem, pa najbolje priča dejstvo, da oseba, ki je to odlikovanje prejela, ni obvestila nikogar o nameravani razorožitvi države Slovenije, še več, celo ni se niti hotela udeležiti primopredaje poslov in s tem ob za Slovenijo najbolj občutljivem trenutku zavestno kršila tudi svoje delovne obveznosti. In zaradi tega je smiselno pogledati, kaj o tem govori v Kazenski zakonik. In zanimivo je, da tu ni mogoče izgovarjanje na načelo, da če takrat ni bilo nekaj kaznivo dejanje, tudi zdaj ne more biti. Veste, Kazenski zakonik je imel že takrat točno iste določbe, kot jih ima danes, ko gre za kaznivo dejanje veleizdaje, ko gre za kaznivo dejanje napada na neodvisnost države in seveda kaznivo dejanje sabotaže. Če citiram samo ključen člen: "Državljan Republike Slovenije, ki poskuša spraviti Republiko Slovenijo v podrejenost ali odvisnost nasproti drugi državi, se kaznuje z zaporom od enega do desetih let", in enako, ko govorimo o sabotaži: "Če to stori nekdo, ki na prikrit, zahrbten ali drug podoben način povzroči pri opravljanju svoje delovne obveznosti škodo državnemu organu..." in tako naprej, in predvidena kazen je enaka. Dejanje, da se zamolči ključne informacije, da se izogne temeljnemu, kar narekuje tudi delovna obveznost, torej normalni primopredaji poslov, kar je dokazljivo in preverljivo. Tu so dejstva, gospe in gospodje, v za Slovenijo najbolj občutljivem trenutku, ko je bilo jasno, da se pripravlja načrt za obračun s Slovenijo, ima vse te elemente o katerih govorimo. In seveda, izgovarjanje na to: Ja, kdo pa je bil pravnomočno obsojen?!, je v takšnem primeru brezpredmetno. Ne obtožujemo v tem trenutku tistega, ki je to storil. Ta dejanja so kolikor je meni znano, glede na veljavne predpise, že davno zastarala. Prej bi nekatera med njimi, o katerih bom še govoril, težko tudi dokazali, saj niso bile javne listine, ki so sedaj dosegljive, zdaj, ko so zastarala, ni več mogoče doseči obsodbe, toda nevzdržno pa je potem takšna dejanja nagrajevati. In za kakšna dejanja gre, gospe in gospodje? Samo nekaj citatov iz zapisnika Republiškega sveta za državno varnost, ko gre za vprašanje terorizma. Izvedel akcijo na spomenik, miniral daljnovod, poskušal zastrupiti globinsko jezero, razstrelil električne vode v Pliberku, med sodelavci so se po radikalnih akcijah, nabavi eksploziva tempirnih mehanizmov ter materiala za mazaške akcije najbolj eksponirali ti in ti in večina od njih je sodelovala tudi pri treh akcijah, ki so bile izvedene z vednostjo SDV in ob tehnični podpori, gospe in gospodje, z vednostjo SDV in ob tehnični podpori. Akcija v Grabsteinu, akcija v Kapli, akcija pri Gospe Sveti. Gospe in gospodje, govorimo o temu, proti čemer se danes bori ves demokratičen svet, o terorizmu. Še več, v tistem delu, ko gre za dogajanje na avstrijskem Koroškem, gre za načrtno, naklepno razpihovanje nestrpnosti med dvema narodoma, kar je ne samo zavrženo dejanje, ampak je tudi po mednarodnem pravu in če želite tudi po slovenski ustavi kaznivo dejanje in predstavlja samo po sebi grobo kršitev človekovih pravic. Osebo, ki je bila vsaj objektivno, če že ne tudi kje v kakšnem delu subjektivno odgovorna za ta dejanja, pa se nagradi z zaslugami. Kakšen absurd! Človeka, ki je z opustitvijo ravnanja, s svojimi dejanji povzročil, da je bila Slovenija bolj ogrožena, jo je izpostavil nevarnosti s strani neke druge države in to na zahrbten način, z zamolčanjem ključnih podatkov, torej s sabotažo, se nagradi. To je logika zgodbe, o kateri govorimo sami. In še to, ko govorite o pregonu kaznivih dejanj, naša sodišča, veste, da sodijo tako, ko so presojala o storjenih dejanjih zoper civiliste, kršitev človekovih pravic očitne, posnete, so presodila, da JLA do oktobra 1991 ni bila Sloveniji sovražna vojska. Ali pa, če želite, kako delujejo druge državne institucije, ko gre za vprašanje političnega genocida, zločina, ki sploh ne zastara, se ni hotelo niti opraviti zaslišanje oseb, ki so bile še žive, konkretno je šlo takrat za gospoda Mitjo Ribičiča. Zaradi tega si lahko samo predstavljate, koliko težav imamo, ko branimo ugled države Slovenije v svetu, za katere je to nekaj, kar preprosto ni razumljivo. Spomnil bi, da je ljubljanska mestna oblast z Jankovićem načelu proslavila Hitlerjev rojstni dan kolektivno, z razglasitvijo imenovanjem neke ulice po enem drugem razvpitem diktatorju, ki ima na vesti tudi 10 tisoč žrtev. Če smo takrat lahko še kje v tujini poskušali stvari spreobrniti, toliko, da smo vsaj zaustavili kritike na račun države kot celote, češ, veste, saj gre za enosmerko, ki vodi na največje pokopališče v državi, tako da gre na Hitlerjev rojstni dan za neke vrste simbolno dejanje. Tega dejanja, ko te vsak vpraša, čakajte, a ni to bil slovenski KGB, slovenski STASI, vi pa to odlikujete, preprosto ni mogoče obrazložiti. Tega ni mogoče zagovarjati, tega ne razume več nihče. Vsi po vrsti nas pa gledajo samo še po strani in s posmehom. In ob tem gospe in gospodje, bi vam povedal tudi to, da sem imel zadnjič v Bruslju priliko se prepričati, da ne samo v institucijah Nata, ampak tudi institucijah Evropske unije, se zdaj sprašujejo, kaj je s Slovenijo. Govoril sem z enim, ki je bil iz nekdanje vzhodne Nemške, ne boste verjeli, izrazito levičarske stranke. Pa je rekel, da kaj takega pri njih, da bi odlikovali bivšega šefa STASI, nikomur na kraj pameti ne bi prišlo. Še več, ponovno sem lahko prejel potrditev namigov, da so določeni tovariši iz Slovenije poskušali znotraj socialistične, večje internacionale pridobiti kakšno podporo za to podelitev odlikovanja bivšemu šefu Udbe in da so bili kategorično zavrnjeni, da to s temeljnimi vrednotami, ki jih zagovarja Evropska unija, na katerih je celo Evropska unija nastala, se združila združena Evropa, moderna, kot jo poznamo danes, nima popolnoma nič skupnega. To dejanje ni zavrženo samo tako, kot se v Sloveniji hoče zdaj nekako prikazovati, s strani demokratične sredine ali pa desne sredine, ampak je zavrženo tudi s strani moderne evropske levice. Tega preprosto ni mogoče postaviti v vrednostni okvir moderne združene Evrope, saj je nastala na padcu totalitarizmov v Evropi. Za konec morda še to, v premislek. Ali se zavedate, da je vaše glasovanje, ko ste zadnjič pri obravnavi zakona o izbrisanih, tako imenovanih izbrisanih in to v resnici sploh niso, zavrnili amandma, da bi vsaj izločili agresorje iz tistih, ki lahko dosežejo neke pravice, dosežejo odškodnine, dosežejo vse, kar jim ta zakon prinaša. Torej, da bi izločili vsaj okupatorje, da to dejanje ni pravzaprav nič bistveno drugačno od odlikovanja bivšega šefa Udbe in da gre za dve plati iste nedemokratične in neevropske politike, ki je v Evropi preprosto ni para. Žal mi je samo, da se v parlamentu tudi pri tem, ko se poskuša razdeliti kakšno gradivo, poskuša parlamentarce omejevati. Parlament, je bilo nekoč rečeno, naj bo prostor svobode javne besede, ne prostor omejevanja javne besede. Zato, gospe in gospodje, ko boste o tem odločali, upoštevajte tudi tisto, kar je v tem gradivu dodano, saj pač teh gradiv nismo mogli pridobiti poprej. Upoštevajte tudi dejstvo, da je doslednost spoštovanja človekovih pravic tista, ki se odraža v dejanjih. Da ni samo ena točka v tem dogajanju, ki priča o nespoštovanju, govorjenje o tem, da je tisto, kar se je zgodilo v Hudi jami - vsi ste se lahko prepričali o odrezanih kitah mladoletnih deklet [[sliko sem pokazal pred kratkim v parlamentu, lahko jo pokažem ponovno]] -, da je tako govorjenje o tem, da je to drugorazredna tema, in potem še poskus, da bi se prevalilo krivdo za to govorjenje na novinarje, nekaj, kar pravzaprav bi že samo po sebi zahtevalo ustavno obtožbo. Kajti doslednost spoštovanja človekovih pravic, gospe in gospodje, se začne pri tistih, ki jim je bilo odvzeto vse, ki so jim bile odvzete vse človekove pravice, vključno s temeljno pravico do življenja, in ki se niti braniti ne morejo več. Ko gre zanje, ko gre za to vprašanje, Evropa ne pozna nobenih dvojnih meril. Evropska norma je počastitev žrtev. Slovenska norma pa je, da imamo do svoje države, do svoje domovine pozitiven odnos. In vrednota domoljubja se bo pokazala tudi s tem, ko se bo danes pritisnilo na gumb. In trdim, da komur je iskreno do svoje domovine kot demokratične države, bo podprl predlog za ustavno obtožbo, ki je v celoti utemeljena, temelji na dejstvih in argumentih ter pisnih gradivih; nekatera med njimi, tudi to v zvezi s terorizmom, so pravzaprav prvič prikazana v Državnem zboru.
Besedo ima gospod Ljubo Germič.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Moram se strinjati z navedbami, ki jih je danes pred našim zborom izrekel predsednik države dr. Danilo Türk: "Ustavna obtožba je skrajno resno pravno sredstvo, ki se uporablja v skrajno resnih primerih. In kadar so očitane takšne kršitve, morajo veljati stroga pravna merila za presojo pravne utemeljenosti obtožb." Seveda, ta dejstva, ki jih postavljamo v luč presoje argumentov, ki jih imamo danes kot osnovo za opredelitev, ali se bomo odločili za takšno obtožbo predsednika pred Ustavnim sodiščem ali ne, dajejo sama po sebi odgovor že v tem, da je predlagatelj za to obtožbo v argumentiranju predloga navedel, da se krši 34 členov Ustave. Iz gradiv pa smo seveda pričakovali, da bomo za vsakega od teh členov dobili jasno navedbo kršitve, dejanja, ki je to kršitev povzročil, in posledice, ki jo je ta kršitev tudi povzročila. Sam se strinjam, prav je, da ne pozabimo tistih dogodkov, iz katerih se je treba iz zgodovine kaj naučiti. Tukaj nimam težav iz preprostega razloga, kajti modro se je učiti iz zgodovine. In prepričan sem, da opis dogodkov, ki so bili opredeljeni kot kršitev človekovih pravic, ne bi smeli pozabiti v takšni luči, da iz dejanj, na katere danes ne moremo vplivati, da se iz tega naučimo to, da bi bili pri tej hiši modri pri odločitvah, na katere lahko vplivamo. In danes smo citirali 14. člen Ustave, enakost pred zakonom, ne samo v okviru te točke, ampak tudi v okviru točke, o kateri smo govorili prej. In, če smo se naučili kaj iz zgodovine, potem bi bilo zelo korektno, da v odločitvah, ki jih sprejemamo pri novih zakonih, ne kršimo 14. člena Ustave, to je enakost pred zakonom. Mislim pa, da smo danes dopoldan slišali zelo veliko argumentov, da seveda tega člena pri odpravi diskriminacije, o kateri govori Ustavno sodišče, seveda ne razumemo tako kot, da nam spomin iz dogodkov iz preteklosti v tej točki kot izkušnja, kot napotek, kot navodilo dobrega dejanja na podlagi slabih dejanj, eventualnih slabih dejanj v preteklosti seveda pri tej odločitvi ne koristi. Zelo slabo je, da sporočamo slovenski javnosti, da je današnji predlog ustavne obtožbe sredstvo za to, da govorimo o dogodkih, o katerih bi bilo treba govoriti oziroma je treba govoriti, če so še neodkrita dejstva, dejstva, o katerih želimo imeti relativiziran odnos. Ampak, če danes govorimo o ustavni odločbi predsednika države Republike Slovenije, potem za vprašanja, ki se razčiščujejo v zgodovini, seveda ni pravo mesto, da se to zlorabi v okviru te ustavne odločbe. Tukaj se postavlja zelo jasno tudi vprašanje, ali lahko obtoževanje uporabimo, brez da bi se jasno zavedali posledic, ki jih takšno obtoževanje prinese. Jaz mislim, da ne, da bi seveda odgovornost te hiše do institucij države in predsednik kot najvišja institucija, kot neposredno izvoljena vloga te države, seveda zahteva zelo tehten premislek o tem, kako bomo ravnali v odnosu do te institucije. In če smo danes govorili, da je treba spoštovati osebno dostojanstvo, se seveda vprašam, ali je bilo osebno dostojanstvo to, da smo dobili to knjigo, ki je prišla danes tukaj v času govora predsednika države, ko je utemeljeval razloge in zavračal predlog ustavne odločbe. Ali je bilo dostojanstvo in spoštovanje moralne norme, osebnega dostojanstva to, da ni mogoče izraziti spoštovanja predsedniku države, ko vstopi v naš dom. Seveda o tem razmišljajmo vsi, kajti na ta način dajemo sporočilo slovenski javnosti, ali premoremo dostojanstven odnos do najvišjih institucij te države. Kako lahko pričakujemo od naših državljank in državljanov pozitivno povratno informacijo, če mi tega nismo sposobni oziroma imamo pri tem zelo velike težave? Seveda sam ne bom podprl utemeljenosti tega predloga za ustavno obtožbo predsednika republike, zato ker menim, da je bilo s strani predsednika republike več kot korektno argumentirano obrazloženo vse, kar je zavrnilo navedbe predlagatelja za to obtožbo. Hvala lepa.
Besedo ima gospa Melita Župevc.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Na začetku bi rada povedala, da argumentov, ki bi govorili v prid ustavni obtožbi, ni. V svoji kratki predstavitvi pa bi se rada osredotočila predvsem na tri stvari. Prva je dvoličnost predlagateljev. Ta se kaže v skrbi za človekove pravice, pri tem pa predlagatelji pozabljajo na osnovno bistvo človekovih pravic, to je univerzalnost. Prav danes smo bili v tej dvorani priča tej dvoličnosti. Ko smo govorili o istospolnih partnerjih, ko smo govorili o družinskem zakoniku, so bile uporabljene naslednje besede: nenaravno, sprevrženo, duševna bolezen, in da ne omenjam še drugih primerjav, ki so na meji razuma. Kako je mogoče na eni strani samo eni skupini ljudi priznavati osnovne človekove pravice, drugim pa jih odrekati. Drugič. Mednarodni ugled. To mantro ponavlja Slovenska demokratska stranka čisto ob vsakem primeru. Pa da ne bom govorila na pamet, trije primeri. Afera Patrija, citiram: "Omajan je ugled države Slovenije, ki je bil z velikimi napori grajen vse od osamosvojitve Slovenije leta 1991. Omajan je tudi ugled Finske države v očeh slovenske javnosti, itn." Peticija slovenskih novinarjev, citiram predsednika SDS: "Če presodijo, da jim blatenje slovenske vlade v tujini koristi, potem to naredijo, ne glede na stransko škodo, ki se v tem primeru imenuje ugled Slovenije tik pred največjim zgodovinskim izzivom po osamosvojitvi." Tretji primer, zagotovo boste uganili, za katerega gre. Predsednik SDS je tudi povedal, da je kriminaliste vprašal, citiram: "Ali so že našli tistega, ki je ukradel to depešo, zaradi katere je trpel mednarodni ugled Slovenije?" Ni primera, ko ne bi Slovenske demokratske stranke skrbel mednarodni ugled Slovenije. Jaz bi to pozdravila, če bi šlo za iskreno skrb, ampak ne gre. Z mednarodnim ugledom se operira tako, kot da je nekaj, kar malo namažemo na kruh pa je. Ni mogoče zatrjevati, kako te skrbi mednarodni ugled Slovenije, če ga pa sam teptaš. Predsednik republike je danes podal zelo konkreten podatek. V vsej zgodovini Združenih držav Amerike so bili trije primeri tako imenovanega impičmenta in zgodovina ZDA ne pozna nobenega primera uspešnega izglasovanja impičmenta. V dveh primerih. To je Johnson in Clinton je predstavniški dom obtožil predsednika, senat pa ju je oprostil. V enem primeru pa je prišlo do odstopa predsednika, še preden je bila izglasovana obtožba. Torej v vsej zgodovini Združenih držav Amerike 3., v naši kratki zgodovini samostojne Slovenije je samo SDS uspelo spisati 4 ustavne obtožbe. Mislim, da to pove zelo veliko. Kakšen je namen današnje ustavne obtožbe? Moje osebno mnenje je, da samo eno. To je politična propaganda SDS. Temu priča tudi to, o čemer je pred menoj govoril že eden izmed govornikov, da se je med govorom predsednika Republike delilo po poslanskih klopeh eno čtivo. Povedano drugače, delila ga je SDS. Da ne bo pomote, tega čtiva niso delile službe Državnega zbora, ampak SDS. Zakaj to izpostavljam? To knjigo naj bi slučajno izdalo neko podjetje, katerega solastnik je SDS. Zdaj to so podatki iz Ajpesa, mogoče pa je to tudi kakšna zarota, mogoča je to zmota. Slučajno, čisto slučajno se tukaj pojavlja tudi neka Demokracija. Zdaj se sprašujem ali je slučajno to ta ista Demokracija, ki jo je obravnavalo novinarsko častno razsodišče. Zakaj že? Zato, ker so ugotovili plagiatorstvo med brazplačnikoma Slovenski tednik, Ekspres in tednikom Demokracija. Čisto slučajno, tudi tednik Demokracija izdaja podjetje, katerega solastnik je SDS. Če ni to slučajno kakšna zarota oziroma zmota. In tukaj se mi pojavlja oziroma postavlja eno retorično vprašanje. Ali je ostalo še kaj denarja od brezplačnikov? In za konec še ena stvar. Odnos do predsednika so danes v tej dvorani s svojim ravnanjem in s svojim obnašanjem nazorno pokazali predlagatelji. Ta predsednik ni ne levi in ni ne desni, je predsednik Republike Slovenije. Ko je eden izmed opozicijskih poslancev bistroumno pripomnil, da bo predsednik, ko ne bo več predsednik, pač tisto, kar je bil. Ne, ne bo držalo. Bo bivši predsednik Republike Slovenije. Hvala.
Hvala lepa. Ja, izvolite gospod Grims.
Zdaj sta že dva zadnja nagovornika iz vrst vladajoče koalicije pravzaprav spregovorila o škodi, ki jo je povzročilo to dejanje za državo Slovenijo in na katero smo opozorili v tem gradivu. Jaz vam predlagam, da ponovno pozovete predsednika države, da se nam pridruži, to bi bilo edino spodobno do Državnega zbora [[...]]
Gospod Grims, to ni proceduralni predlog. Gospod predsednik je bil povabljen, svojo dolžnost je opravil, kakor je ocenil, in to ni proceduralni predlog. Nobene osnove zanj nimamo. Tudi, če si vidva to mislita, da je. Hvala lepa. Nimate več besede gospod Grims. Besedo ima gospod mag. Franc Žnidaršič.
Lepa hvala, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi. Po mojem trdnem prepričanju ni problem naš predsednik republike. Problem so predlagatelji, ki so trdno obsedeli na stolih in s tem pokazali, da ne spoštujejo niti institucije predsednika države, ko je vstopal aktualni predsednik. Ostali so na tleh, kamor so potisnili svojo pritlehno politiko, ravnanje, znotraj katerega z lažmi in insinuacijami in konstrukti obtožujejo ne samo predsednika republike, pač pa po potrebi tudi Vlado, večino ministrov, nazadnje tudi njihove prijatelje in znance, če je to potrebno in če jim to prav pride. Ravnanje predlagateljev je podlo, škodljivo in nevarno, ker kaže na odločenost uporabljati sleherna sredstva za ponoven prevzem oblasti, ki jim je v prejšnjem mandatu preveč udarila v glavo. Pravno-formalno skropucalo v obliki ustavne obtožbe predsednika republike dokazuje, da predlagatelji želijo volivce prepričati, da je v Republiki Sloveniji vse narobe, vključno z napačnim predsednikom republike, ker ni njihov seveda, pa vse od Vlade navzdol. Težava predlagateljev ni samo ta. Prepričan sem, da jih boli, da je predsednik države za nesporne zasluge ob preprečitvi mitinga resnice odlikoval gospoda Ertla kot enega izmed pripadnikov organizacije Sever, kajti zasluge za osamosvojitev Slovenije naj bi se po njihovem začele šele 1991 leta in tisto, kar je bilo prej, seveda ne more biti res, kajti potem bi imel zasluge lahko še kdo drug. To je dokazal privrženec te politične opcije, ki je sprožila to obtožbo, ko je v nekem televizijskem pogovoru dejal, da ničesar, kar se je zgodilo pred letom 1991, ne bi smeli praznovati. Kakor, da je mož prišel iz drugega planeta v puščavo na zemlji in se je takrat začelo življenje, takrat se je začelo delati, tudi zaslužne stvari, takrat so se rodili prvi in zadnji heroji, ne prej nobenega ne kasneje. S tem se seveda ni mogoče strinjati. Da je gospod Janez Janša izlil na predsednika republike ves svoj žolč zaradi odlikovanja gospoda Ertla, ki ga je, kot je sam izjavil, dal aretirati, bi še razumel, da so temu brezglavo sledili vsi njegovi člani poslanske skupine. Je pa že malo bolj nerodno, da je lonček pristavila še Slovenska ljudska stranka. To med ljudmi in volivci ne bo ostalo brez posledic, kajti če se pojavijo enako misleči ljudje, vedno podprejo, če so na tisti strani močnejši. Mislim, da je vsa ta zadeva politični cirkus iz dneva v dan. Gre za nabiranje političnih točk in nič drugega. Če so seveda in če bodo državljani nasedli takšnim rabatom, katerim smo priča v temu mandatu, ko se vsak dan tako rekoč sprožajo afere, nepotrebne seje organov Državnega zbora in samega Državnega zbora, potem seveda jim ni pomoči. Bog pa jim tako ne bo mogel pomagati, ker je gospod Janez Janša zapisal, da ga ni. Zdaj, kar zadeva združeno Evropo, ki naj bi obsojala takšne stvari, moram povedati, da je združena Evropa zelo nagnjena k temu, da obračuna in obsoja vse totalitarizme, med drugim tudi zato, da bi se pozabilo, da je "demokratični" del Evrope, mislim na zmagovalce v 2. svetovni vojni, postrelil na tisoče vojnih ujetnikov, kakšen milijon pa jih je pustil umreti od lakote in bolezni ob Renu, pa se o tem nikoli ni govorilo in prav nikogar ne boli ta velik madež tistega časa za to, kot ji danes pravimo združeno in napredno Evropo. Jaz seveda se s takšnimi stvarmi ne strinjam. Kar pa zadeva ljubezen do domovine, tisti, ki jo ljubi, ne "kaka" po predsedniku države na način, kot to delajo gospodje, sram vas bodi. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Jerovšek, proceduralno.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Včeraj ste mene pri inštitutu poslanskega vprašanja opozarjali sicer protiposlovniško, sedaj pa, gospod podpredsednik, niste reagirali, ko je poslanec Žnidaršič nas obtožil, da mi sprožamo afere, ki jih ni. Afera garaža in Baričevič, je nismo mi sprožili, ste jo sprožili v koaliciji in ta afera se je zgodila. In gospod predsedujoči, ko nas obtožuje z neresnico in kaže s prstom za tisto, kar se je zgodilo na njegovi strani, prosim, opozorite poslanca [[...]]
Gospod Jerovšek, bil sem [[...]]
[[...]]takšno je nedostojno. Prav tako nas je obtožil, da smo mi nedostojni.
Gospod Jerovšek, bil sem zelo prijazen z vami in sem vam dovolil, da ste vse povedali, kar ste hoteli, proceduralno pa nimam kaj narediti [[...]]
Prosim, da date opomin poslancu Žnidaršiču, ki obtožuje za tisto, česar nismo krivi.
[[...]]ker takšnih izjav, ki jih je dal gospod Žnidaršič, je iz vaše strani kolikor hočete. Besedo ima gospa mag. Majda Potrata. Replika? Ja, gospod Žnidaršič, izvolite.
Hvala. Gospod Jerovšek me je omenil, sram vas bodi. Hvala.
Mag. Majda Potrata, izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovane poslanke in poslanci. Zadnje čase je zelo popularen stavek: "Vse je dovoljeno." Eden ga je zapisal, drugi s te stranke ga uresničujejo in ustavna obtožba, o kateri danes razpravljamo, je udejanjenje tega prepričanja, da je vse dovoljeno. Jaz pa mislim, da je na to ustavno obtožbo treba gledati tako, kot je o njej govoril predsednik države, da je ta predlog pravno neutemeljen, moralno nesprejemljiv in politično škodljiv. V svojem nagovoru ali odgovoru na to je predsednik države zastavil tudi vprašanje, iz katerih dejanj v naši bližnji preteklosti naj črpamo moralno moč in politično zrelost, da bomo dosegli potrebno moralno kohezivnost. Sama, če presojam preteklost, menim, da je akcija Sever zagotovo tak dogodek, ki je kohezivni in ko sem znova pogledala ukaz o podelitvi odlikovanja Republike Slovenije Tomažu Ertlu piše: "Za izjemno delo in zasluge pri varnosti in obrambi in zaščiti Republike Slovenije v času akcije Sever "in da je to odlikovanje srebrni red za zasluge." Na eni strani utemeljitveni govori o ničemer drugem kot o akciji Sever. O tem, kdo je nagrajenec, odloča predsednik države in ob dogodkih na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, kjer smo tudi o tem odlikovanju govorili, je bilo večkrat poudarjeno, da je odločitev za odlikovanje po Zakonu o odlikovanjih stvar predsednika države. Predsednik države je pa danes znova opozoril, v kakšnih okoliščinah je odlikovanje lahko odvzeto. Ampak tisto, kar posebej kaže omeniti, ker se je v imenu predlagatelja predsednik stranke SDS skliceval na Komisijo za peticije ter za človekove pravice in tako pravičniško užaljeno omenil, da nekateri, ki smo članice in člani komisije, nismo hoteli sodelovati pri točki dnevnega reda, je treba pa resnici na ljubo vendarle povedati, da je predsednica na dan, ko smo imeli redno sejo, v poznih popoldanskih urah razposlala vabilo, to je pozno popoldan v petek, za sejo v ponedeljek ob devetih. In naj sebi pripiše, da nismo prišli, ker nismo imeli ne vabila ne gradiva. Gospa predsednica pa je poleg tega po eni od sej Komisije za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti kot predsednica komisije, to se pravi v imenu delovnega telesa Državnega zbora pozvala državljanke in državljane Slovenije, naj pošljejo na komisijo pričevanja o tistem, kar se je v preteklosti dogajalo. Zelo zanimivo. Štiri pričevanja so prišla. Zanimivo, da sta dve pričevanji od tega omenjali, kako si nekdo, in to je SDS, drzne govoriti o pričevanjih, ko bi morala ta stranka marsikaj povedati o dosjejih "Udba.net" in še o čem in kako tam neko anonimno pismo ni moglo ravno iti mimo tega, kako ima verjetno vsak v svoji družini koga, ki mu je tudi mogoče kaj očitati glede njegovih preteklih dejanj. In dve pričevanji sta bili, ki sta res govorili o tragični izkušnji iz preteklosti. Ampak potem se je na čudežen način vse to zaustavilo, zdaj pa slišim od predsednika SDS poslanca Ivana Janše, da imate na stotine takih pričevanj. To pa je primer zlorabe delovnega telesa, ker je bilo vabilo izrečeno v imenu delovnega telesa, predsedniške funkcije, in zdaj si gospa Eva Irgl umišlja, da je to njeno privatno gradivu in v enem od tednikov, slovenskih, je tudi napovedala, da bo to gradivo izdala v posebni knjigi. No, jaz sem se tistim, ki so danes delili to knjigo, zahvalila za prijaznost, zaradi tega, ker sem opazila povabilo k prednaročilu te knjige. V prednaročilu bi jo bilo mogoče dobiti za 13 evrov. No, zdaj pa ste nam jo razdelili v branje in ne vem, s kakšno pravico ste to delili med govorom predsednika države. Nespoštovanje institucije predsednika države je očitno. Če bi šlo samo za nespoštovanje, bi morebiti to bilo mogoče pripisati slabi vzgoji in neobvladovanju bontona. Gre pa za nekaj drugega, za načrten poizkus rušenja zaupanja v institut predsednika države. Pred tem ste to delali zelo učinkovito z varuhom človekovih pravic, rušite zaupanje v sodstvo, rušite zaupanje v vse inštitucije, tudi v Računsko sodišče, v informacijsko pooblaščenko in tako naprej. Zdaj boste, spoštovani kolegici in kolegi, trdili, da vse to počnete v dobro slovenskega naroda. Bog nam pomagaj!
Hvala lepa. Besedo ima gospod Zvonko Černač.
Spoštovane kolegice in kolegi. Nekateri v vladajoči koaliciji si res umišljajo, da je Komisija za človekove pravice in peticije njihova last, celo tako daleč so si to umišljali, ko so pred kakšnima mesecema, mislim, da je bil to gospod Magajna, vlomili v pisarno predsednice in v nekaj urah sklicali sejo komisije ob asistenci predsednika Državnega zbora, pa s tem ni bilo nič narobe.
Gospod Černač.
Predsednik republike je, spoštovani [[...]]
Ste prijavili vlom?
Predsednik republike je, spoštovani, glede na njegov položaj, ki ga ima po slovenski ustavi, tista institucija, ki mora s svojim ravnanjem delovati povezovalno, ne izključevalno in ne razdiralno. Ravnanja predsednika republike ne smejo biti taka, da vzbujajo dvom o njegovi pristranosti. Predsednik mora biti predsednik vseh, ne glede na njihovo politično ali drugačno pripadnost. Ali je bila to danes v Državnem zboru ta slika predsednika republike, vas vprašam. Pri dr. Danilu Türku pa smo bili že nekajkrat v preteklosti priča temu, da je skozi svoja ravnanja izpričeval izrazito pripadnosti opciji, iz katere izhaja, v okviru katere se je v bivšem režimu kalil, in to na škodo objektivne in neodvisne drže pri vprašanjih, ki so pomembna za izgrajevanje pravne države. Danes toliko bolj kot včeraj. Kako sicer razumeti dejstvo, da pri njem zaupanje uživa človek, ki je do konca ščitil bivši totalitarni režim, načeloval Udbi, ki je dokazano kršila temeljne človekove pravice in mu podeli državno priznanje, ne uživa pa pri njem zaupanje človek, ki je izgrajeval slovensko državo, aktivno sodeloval pri njeni osamosvojitvi in vzpostavitvi demokratičnih standardov in ga lustrira tako, da po vseh opravljenih predhodnih postopkih ne podpiše njegovega imenovanja za veleposlanika. In to brez kakršne koli obrazložitve. Kako razumeti neprizadetost in celo žaljiv odnos predsednika republike v primeru odkritja množičnega grobišča tisoč nedolžnih žrtev, ki so jih žive zazidali v Hudi jami? Kako razumeti nepripravljenost, da bi v kriznih časih delili usodo naroda in si namesto tega dovolili iz davkoplačevalskega denarja plačan 90 tisoč evrov drag luksuzni letalski dvodnevni polet na območje Balkana? Kako razumeti aroganco, ki jo predstavlja njegov odziv, ciničen odziv na ustavno obtožbo, ki je bila vložena zaradi njegovega dejanja, ki na simboličen način poveličuje zločin? Razumeti ga je, spoštovani, mogoče samo v duhu reka: "Država, to sem jaz", že davno preživetega absolutističnega pogleda, ki s parlamentarno demokracijo nima nobene zveze. Tudi danes se dr. Danilo Türk teh drži ni izneveril. Predsednik republike ni država, jo pa predstavlja. Država smo državljani in državljanke. Predsednik mora delovati za naše skupno dobro in v skladu z našimi pričakovanji. Ali si torej lahko predsednik države privošči odločitve, ki jim plebiscitarno nasprotujejo državljani? Ne more. Ker je takšno ravnanje v temeljnem nasprotju z ustavnimi določbami, ki govorijo o tem, da je predsednik njihov predstavnik, torej prvi med enakimi. Danes je predsednik tu, v Državnem zboru, ponovno dokazal, da sebe nima za prvega med enakimi. Pokazal je podcenjujoč odnos do tega parlamenta in do instituta ustavne obtožbe, saj je svojo prisotnost omejil na tisto, kar je imel povedati in odšel. Ni poslušal ustavne obtožbe in ne posluša nadaljnjih utemeljitev. Hkrati pa je imel veliko povedati o pravni državi in o tem, da ta in pravo velja enako za vse. V pravni državi, spoštovani, mora tisti, ki je obtožen, obravnavi prisostvovati od začetka do konca. Privilegijev pravo ne priznava nikomur, tudi predsedniku države ne. Zanimiva je bila tudi situacija z gradivom. Službe so gradivo predsednika države dovolile razdeliti po klopeh poslancem, gradivo, ki so ga dodatno vložili predlagatelji ustavne obtožbe, pa ne, zato smo ga bili prisiljeni razdeliti sami. In ko govorimo o spoštovanju in o tem, da smo nekateri obsedeli na stolih, ko je predsednik v ta Državni zbor prihajal in iz njega odhajal, glejte, če nekdo zaradi lastnih nesprejemljivih ravnanj izgubi spoštovanje, potem mu ga ni mogoče več izkazovati. O tem, ali je ustavna obtožba utemeljena ali ne, pa ne more odločati predsednik niti ne Državni zbor. Predlagatelji menimo, da je utemeljena, vladajoča koalicija meni nasprotno, enako predsednik. In utemeljili smo jo, očitno si tega niste prebrali, zato smo vam razdelili dodatno gradivo, da imate še boljšo možnost, da si to preberete, v vseh točkah tako kot velevajo ustava, zakon in poslovnik, še posebej smo jo utemeljili v tisti točki, kjer gre za neposredno obtožbo in neposredno kršitev, ki se nanaša na 34. člen Ustave Republike Slovenije. O tem, ali je ustavna obtožba utemeljena ali ne, na podlagi 109. člena Ustave ne odloča tisti, ki je obtožen, torej v tem primeru predsednik, pač pa Ustavno sodišče, ki lahko ugotovi utemeljenost obtožbe ali pa obtoženega oprosti. Danes pa se je, kar je obžalovanja vredno, v enem delu svojega izvajanja predsednik postavil tudi nad Ustavno sodišče. Na simbolni ravni se je torej predsednik tako postavil nad ustavo in zakon, kot se je nad ustavo in zakon postavil pri podelitvi odlikovanja Tomažu Ertlu. Moram reči, da me preseneča ta odpor in nasprotovanje nekaterih pripadnikov vladajoče tranzicijske levice pri obravnavi te ustavne obtožbe. V tem parlamentu še danes na visokih položajih sedijo ljudje, ki so na visokih položajih sedeli tudi v bivšem nedemokratičnem režimu, ki so ob obeležitvi obletnice plebiscita lani decembra v tem domu dejali, da je prispevek Demosa pri osamosvojitvi primerljiv s prispevkom takratne komunistične oblasti, ki je osamosvojitev omogočila, Demos pa jo je izpeljal. O tem, kako je to izgledalo, se lahko prepričate v prilogi 22 gradiva, kjer takratni predsednik Skupščine Socialistične republike Slovenije v posebnem pismu Kučanu, Stanovniku in Marincu leto dni po začetku postopkov proti četverici v letu 1989, razkriva bistvo strategije takratnega vodstva in pravi: "Edina trdna podlaga mora biti tudi opredelitev, da se hkrati enako odločno borimo na dveh frontah, Milošević in njegova koncepcija Jugoslavije ter opozicija v Sloveniji." In tem usmeritvam je zvesto sledil tudi predsednikov odlikovanec. In kakšna je predstava o državi, v kateri njen predsednik leta 2009 z državnim odlikovanjem odlikuje človeka, ki je poosebljenje totalitarnega režima, ki je sistematično kršil človekove pravice, tudi tiste temeljne. Odlikovanje naj bi bilo podeljeno gospodu Ertlu za akcijo Sever, ki pa je odlikovanec, tako pričajo dokumenti, kot takratni sekretar za notranje zadeve ni razumel kot prispevek k osamosvojitvi Slovenije in izgradnji demokracije, pač pa kot zaščito takratne nedemokratične avtoritarne oblasti. In tega dejstva se je, vsaj tako izhaja iz njegovih izjav o premišljenem ravnanju, zavedal tudi predsednik države, ko mu je odlikovanje podelil. Zaradi tega je njegova odgovornost večja in ne manjša. Državno odlikovanje je torej predsednik države zavestno podelil nekomu, ki je zavestno kršil človekove pravice. Iz dokumentov izhaja, da je zavestno deloval proti osamosvojitvi. Državno odlikovanje za izjemno delo in zasluge pri varnosti in obrambi ter zaščiti Republike Slovenije je bilo podeljeno človeku, ki so mu še danes demokratične vrednote tuje, saj je deloval v nekem drugem vrednostnem sistemu. Tudi s tem je predsednik države neposredno in grobo kršil 34. člen Ustave Republike Slovenije. V obrazložitvi sodbe Vrhovnega sodišča iz 23. 5. 2002 je zapisano, kar je bilo že večkrat povedano in prebrano. Na temelju tega, kar je v tej sodbi zapisno, je jasno, da je bila Udba kriminalna združba, ki je sistematično in načrtno kršila človekove pravice in da je bil na vrhu te službe vrsto let gospod Tomaž Ertl. Človeku, ki je bil maja 1990 seznanjen s tem, da se pripravlja razorožitev Teritorialne obrambe, pa o tem ni pravočasno obvestil pristojnih, zaradi česar bi bil v vsakem demokratičnem sistemu obsojen veleizdaje, je dr. Danilo Türk podelil državno odlikovanje za izjemno delo za zasluge pri varnosti, obrambi in zaščiti Republike Slovenije, kar je žalitev za številne državljane te države in cinizem svoje vrste. Predsednik republike zaradi vrste dejanj, predvsem pa zaradi zadnje odločitve o tem, da odlikuje človeka, ki je simbol protiosamosvojitvenih procesov, ne uživa več potrebne avtoritete, ki jo mora uživati predsednik države. V časih, ko se izvršilna oblast vedno bolj ukvarja sama s seboj in aferami, ki jih v veliki mera sama producira, bi Slovenija toliko bolj potrebovala predsednika z avtoriteto, človeka ki povezuje in ne razdružuje. Odgovornost vladajočih je torej velika. Če želite za vsako ceno preprečiti odločanje Ustavnega sodišča o ustavni obtožbi predsednika, ki iz dneva v dan bolj izgublja avtoriteto, ki je nujna za opravljanje takšne funkcije, boste morali tudi sami prevzeti odgovornost za nadaljnjo erozijo pravne države.
Hvala. Besedo ima gospod Marijan Križman.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovane kolegice in kolegi. Jaz imam občutek, da vi ponoči sanjate, kakšno afero bi zakuhali aktualni vladi, da bi jo čim prej zrušili, da bi se ponovno povzpeli na oblast. Ampak, danes, po mojem prepričanju, ste naredili eno grdo dejanje. Razdelili ste to knjigo, ki vam jo bom vrnil, in si jo spravite v svoj arhiv, ker na tak način, kot ste jo danes razdelili, o tem je govoril že gospod Germič, je sramota za Državni zbor. To, da niste sposobni, to da poveste, kar želite, je demokratično, to pa, da niste sposobni toliko kulture, da bi spoštovali institut predsednika Vlade, če že njega ne, je pa res žalostno. Žalostno do onemoglosti. Mislim, se pa res imate za zelo pomembne in za zelo velike. Polni afer, polni vseh neumnosti -iščete pa druge in obrekujete vse druge, samo da bi skrili tisto, kar imate sami na svoji glavi, maslo namreč. Jaz sem prepričan, da imate vi v svoji režiji še vrsto takšni in drugačnih zadev, s katerimi boste presenetili, upam, da na koncu tudi sami sebe, in vse to je, po mojem prepričanju, naperjeno bolj k temu, da bi onemogočali delo parlamenta, delo Vlade in da bi s prstom kazali na to vlado in parlament, kako je nesposoben in kako vse skupaj gre "zugrund" in mislim, da je to zgolj vaš namen, da ste izkoristili tudi predsednika države, zato je pa, seveda kot sem rekel, skrajno grdo. Na tega predsednika države sem osebno zelo ponosen, ker je predsednik države zdržal, državljani so mu dali veliko podporo, s konkurenco je dobesedno pometel in danes v parlamentu nikogar ni žalil, povedal je tisto, kar je pač imel za povedati. V vsem tem svojem govoru je pokazal svojo veličino. Ni se obrekoval ob vaše, da ne rečem, kakšne obtožbe. Kakšne so vaše obtožbe, vam bom prebral, citiral bom dr. Ivana Kristana, zaslužnega profesorja Pravne fakultete Univerze v Ljubljani: "Ocena ustavne obtožbe. Analiza vložene ustavne obtožbe zoper predsednika republike Türka nas pripelje do treh ugotovitev. Obtožba ni v skladu z Ustavo in zakonom, ni pravno utemeljena, niso priloženi dokazi, ki so po načelih kazenskega postopka potrebni za dokaz, da je predsednik republike kršil Ustavo, ali huje kršil zakon. Obtožba ni korekten pravno utemeljen akt, s katerim bi podpisniki dokazali predsednikovo kršitev Ustave in hujšo kršitev zakona, ampak je politični pamflet, namenjen ideološkemu obrekovanju predsednika države in vladajoče koalicije. Obtožba pomeni nedopustno zlorabo instituta ustavne obtožbe. Vložena ustavna obtožba zoper predsednika republike je izdelek, ki kaže najvišjo stopnjo ignorance prava in pomeni žalitev pravne stroke in izdelek, s katerim se smeši Republika Slovenija. Obtožbo bi lahko koristno uporabili za seminarske vaje na Pravni fakulteti kot primer, ki se ne bi smel zgoditi. Pravniki, ki so sodelovali pri tem podjetju, bi morali fakulteti vrniti diplomo, ker so jo očitno dobili po pomoti." Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Borut Sajovic.
Hvala lepa, spoštovani gospod predsedujoči. Nocoj smo res priča zanimivemu in lepemu večeru. Jaz sem vesel, da mi ni treba zagovarjati predsednika države, kajti uspešno je to opravil sam. Danes nas nekateri skušajo prepričati, da se volivci motijo, po politični teoriji pa še vedno velja neko načelo večkrat ponovljeno, da imajo volivci vedno prav. In jaz sem prepričan, da bodo nocoj to sporočilo razumeli, da jih nekateri vztrajno preprečujejo, da so zavedeni, da so zmotljivi, da nimajo svoje pameti, da jih usmerjajo neke čudne sile iz ozadja. Zagotovo pa je eno, da v tej razpravi seveda ni uspelo nikomur pokazati niti dokazati, da bi predsednik države v kateremkoli členu kršil Ustavo Republike Slovenije. Predsednik je z mandatom, ki ga je dobil od državljank in državljanov na neposrednih volitvah, dobil tudi številne določene pravice in dolžnosti in javno mnenje in pa javne raziskave kažejo, da jih opravlja tako, kot državljanke in državljani od njega pričakujemo, saj ima visok "politični rating" in pa ugled. Jaz mu seveda želim, da bi svoje odgovorno in pa zahtevno delo opravljal še naprej uspešno, tako kot do sedaj. Veliko je bilo govora tudi o tej zanimivi, močno rdeče obarvani knjigi. Ne vem, ali je ta knjiga nostalgija avtorjev, ki ste jo napisali po nekih preteklih časih, katerih pomemben in pa ključen del ste bili. Ko jo prebiram, mi res ni veliko jasno. Res, da nisem bil nikdar in nikoli član Zveze komunistov, tudi želje nisem imel, ampak tisti, ki obtožujejo in pa tisti, ki so obtoženi, se kar izmenjujejo z nastopom na teh straneh. Očitno so potem del nekega enega in istega sistema. Ko sem prejšnji petek v Mladini prebral gorečo željo nekega predstavnika, ki danes močno kritizira, kako zelo si je želel biti del tistega sistema. Očitno je bilo takrat to moderno, potrebno in pa pomembno. Tudi tisti, ki so bili del tega sistema, danes jih nisem slišal reči, da jim je žal, da so se tisti časi zgodili, ko so bile seveda množično kršene človekove pravice. Meni pa, moram reči, da mi je žal, da je bil to del naše zgodovine. Zgodbe za nazaj v ničemer ne morem ne popraviti ne izboljšati, želim pa se držati enega, da seveda o tistih, ki jih ni več i so bili žrtve, je treba govoriti čim manj, takrat, ko pa o njih govorimo, je pa treba seveda govoriti z obžalovanjem in pa s spoštovanjem. Je pa seveda treba pogledati, kaj ta najpomembnejši protikrizni ukrep, ki smo mu bili priča danes, prinaša državljankam in državljanom Slovenije. Zagotovo smo si zapravili del težko priborjenega mednarodnega ugleda. Pravijo, da imajo Američani dvesto let demokracije in da so v tem obdobju trikrat poskusili z impičmenti, nikdar in nikoli niso bili uspešni. No mi Slovenci imamo žalosten rekord, ti poskusi so bili izvedeni ali napovedani kar štirje v devetnajstih letih naše demokracije. Je pa zanimivo najbrž pa zgolj naključno ali pa zarotniško, da so seveda pobudniki in pa avtorji te zgodbe vedno eni in isti. Mi je pa žal, kot nekomu ki ima status veterana vojne za Slovenijo, da je seveda s tem padel tudi madež in pa neka packa na akcijo Sever, ki pa je imela en sam preprost namen, da je seveda zaščitila demokratične procese in pa na ta način omogočila izvedbo demokratičnih volitev, od katerih smo Slovenci pričakovali pa tudi pridobili res veliko in da seveda ta boj, kdo je bil takrat bolj zaslužen za tisto kar imamo Slovenci kot rezultat osamosvojitvenih procesov danes, da je to manevrska struktura ali je več kot šest tisoč policistov vključenih v to. Jaz mislim, da ne en ne drug odgovor ni pravi, največ zaslug je treba pripisati državljankam in državljanom Republike Slovenije, ki smo se na plebiscitu takrat odločili prav in uresničili sanje, o katerih so sanjale številne generacije naših očetov [[...]] [[Izklop mikrofona.]] [[...]]
Hvala lepa, gospod Sajovic. Dr. Luka Juri.
"Mladi smo bili vedno najbolj revolucionarni. In na nas leži naloga, da naprej razvijamo našo samoupravno socialistično družbo, da jo gradimo v revolucionarnih temeljih marksizma. Proces podružabljanja obrambnih priprav pa lahko poteka uspešno le novimi kadri, ki se usposabljajo predvsem na takšnih akcijah, kot je naš pohod po poteh delegatov na drugem zasedanju Avnoja v Jajcu. Oni so postavili temelje, mi pa moramo na teh temeljih graditi naprej, razvijati bratstvo in enotnost med našimi narodi, se boriti proti vsem negativnim vplivom in pojavom v naši družbi in predvsem slediti poti našega največjega revolucionarja, tovariša Tita." Moram reči, da ko sem to prebral, so se mi prikazale solze v očeh. Potem sem se pa vprašal, kdo je sploh avtor tega besedila? Veste kdo je avtor tega besedila, teh misli? Janez Janša, vaš Janez Janša. Leta 1977 seveda, torej v času, ko se je zelo izplačalo podpirati socializem. Obstajata torej dva Janeza Janši. Eden je uglajen gospod Janez Janša, predsednik SDS, veliki borec za demokracijo in za obsodbo komunističnega sistema. Drugi je tovariš Ivan Janez Janša, član Zveze komunistov Slovenije, velik borec za marksizem in za, po njegovih besedah, največjega revolucionarja, tovariša Josipa Broza Tita. Kakšna dvoličnost. Kakšna dvoličnost. S kakšnim obrazom Janez Janša danes obsoja sistem, v katerem je ne le deloval in podpiral, ampak ga javno poveličeval. Pa se vprašajmo, kdo je tisti, ki si danes res zasluži vašo ustavno obtožbo? Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Eva Irgl.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci. Vidim, da je razburjenje s strani koalicijskih poslancev precej veliko. Ampak na začetku bi želela najprej samo v dveh stavkih odgovoriti gospe Potrati, ki se že celoten mandat pravzaprav nonstop obsedena z mojo malenkostjo, ampak jaz bom žal težko pozdravila nekatere frustracije, ki so nastale na tej strani. Bi pa želela povedati naslednje. Res je, jaz sem v petek sklicala sejo komisije in to ob dveh popoldan. Ampak ob dveh popoldan poslanci Slovenske demokratske stranke še delajo. Očitno v koalicijskih strankah ne več, zato očitno niso vedeli, da bo seja v ponedeljek. Naj povem še, da smo ravno zaradi tega, ker sem smatrala, da je mogoče kdo že na poti domov, obvestili tudi vse strokovne sodelavce. In ne boste verjeli, prav strokovna sodelavka Poslanske skupine Socialnih demokratov je prišla k meni v pisarno in rekla naslednje: "Prosim, če lahko gradivo pošljete gospe Potrati in gospodu Magajni na dom". To smo storili. Ampak danes gospa Potrata pravi, da gradiva ni videla. Potem je problem mogoče v službah Državnega zbora, ki jih imate pa vi pod nadzorom. Se pravi tukaj je tudi nekaj narobe in tukaj je bila izrečena seveda absolutna neresnica. Ali kot bi rekli danes vi v koalicijskih vrstah, napaka. Predsednik države je v svojem uvodu dejal, da je prišel sem zaradi spoštovanja poslank in poslancev ter zaradi spoštovanja institucije Državnega zbora. To seveda sama cenim in spoštujem. Ampak vendarle upam, da je predsednik države prišel sem tudi iz spoštovanja do vseh tistih, ki so doživljali hude krivice, stiske, preganjanja s strani Udbe in s strani ravno tistega človeka, ki ga je on osebno odlikoval, in to 24. 9. 2009. Ampak zakaj je predsednik države pravzaprav gospoda Ertla odlikoval? Ali res zaradi akcije Sever? Ali morda zaradi tega, ker je mogoče bilo treba poplačati za nekatere usluge v preteklosti, ki se danes kažejo tudi na tem položaju predsednika države in vseh ljudi, ki jih ima predsednik države v svojem kabinetu in prihajajo tudi iz vodstva Udbe? To najbolje ve predsednik države sam, ki je po lastni presoji presodil, zakaj se je odločil, da podeli priznanje oziroma odlikovanje takšnemu človeku. Potem je predsednik države v svojem uvodu pozival k spravi. Toda sama danes lahko vidim, da očitno o tej spravi ni bil iskren. Če bi predsednik države to iskreno mislil, bi vsaj en stavek v svojem 50-minutnem nagovoru namenil žrtvam Udbe, ki so bile preganjane tudi s strani njegovega odlikovanca. Če bi predsednik države zares mislil iskreno o spravi, potem bi včeraj tudi prisluhnil ljudem na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, tako kot tudi koalicijski poslanci, ki jih ni bilo, pa ne zato, ker ne bi dobili gradiva, pač pa zato, ker niso imeli poguma, da bi prišli na to komisijo. 34. člen Ustave Republike Slovenije pravi, da ima vsak pravico do osebnega dostojanstva. Velikemu številu posameznikov pa je bilo to osebno dostojanstvo odvzeto najmanj dvakrat. Prvič jim je bilo to dostojanstvo odvzeto takrat, ko so doživljali različne oblike represije s strani Udbe oziroma Tajne politične policije, ki jo je kar 12 let vodil tudi predsednikov odlikovanec najvišjega državnega priznanja gospod Tomaž Ertl. In drugič je bilo dostojanstvo ljudem kršeno takrat, ko je predsednik države podelil priznanje Tomažu Ertlu. Gospa Alenka Puhar je na eni izmed sej Komisije za peticije ter človekove pravice in enake možnosti dejala, da to odlikovanje žali njen moralni čut. In res je, prepričana sem, da to odlikovanje žali moralni čut še marsikatere Slovenke in Slovenca, še posebej tistih, ki so doživljali teror s strani kriminalne združbe, kar je Udba vsekakor bila in ne nekakšna humanitarna organizacija, kot želijo nekateri prikazati tudi s tem smehom, ki ga doživljamo od strani koalicijskih Socialnih demokratov. Pred novim letom sem res kot predsednica komisije javno pozvala ljudi, naj nam pošljejo svoja pričevanja v zvezi z delovanjem službe državne varnosti, naj nam napišejo kaj so doživljali pod Udbo. Dobili smo 71 pričevanj, ki kažejo neko podobo časa, ki je grobo teptal človekove pravice in osnovne svoboščine. Jaz bi vas prosila, gospod predsedujoči, če lahko utišate malo poslance na drugi strani, ker je res težko govoriti.
Lepo prosim, poslanci na drugi strani, da bo lahko gospa Irgl govorila. Prosim.
Najlepša hvala. In seveda imamo od teh peticij pričevanja, ki segajo tudi v obdobje, ko je Udbo vodil gospod Tomaž Ertl in moram reči, da to ni bilo obdobje po vojni, kot želijo sedaj prikazati, niti ne leta 1955 ali pa okoli leta 1960. Mi smo dobili zelo huda pričevanja iz leta 1984 in 1989 in dva izmed teh, ki sta pričevala, sta bila včeraj tudi na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti. Z nami je bil gospod, ki je bil aretiran s strani Tomaža Ertla, ki je bil ob službo, potem ko ni želel sodelovali z Udbo, ko ni vohunil za Udbo, ko je bila njegova celotna družina nadzorovana zaradi tega, ker ni želel sodelovati v Udbi. In imeli smo na komisiji gospo, ženo enega izmed po krivem obtoženih v procesu osmerice iz leta 1984. Se pravi, to se ni dogajalo leta 1955, ampak sedem let pred osamosvojitvijo. Tista prava aretacija, o kateri sem govorila, pa eno oziroma dve leti pred osamosvojitvijo. In država še danes ni poplačala za krivice tem ljudem. In moram reči, da sta tako gospod kot gospa pokazala izjemno velik pogum, da sta včeraj prišla na to komisijo in tudi povedla svojo zgodbo. In jaz bi želela zato, da nas bodo ljudje, ki nas danes spremljajo in ki včeraj morda niso spremljali Komisije za peticije, samo delček prikazati, kaj vse so ti ljudje doživljali in to s strani Udbe, kateri je poveljeval 12 let Tomaž Ertl in je tudi odgovoren za to, ampak danes je ta človek odlikovan s strani predsednika države, to pa je neetično in zagotovo sporno. In tukaj mislim, da tudi prebivalci države Slovenije vejo, kje je neka meja. Gospa je povedala takole: "Moj mož je bil džezist, glasbenik. Spoznala sva se na Bledu, delal je kot profesionalni glasbenik. Igral je z drugimi glasbeniki, kot so Lado Jakša, Sonja Gabršček, Andreja Zupančič ter z mnogimi drugimi, ki so bili takrat prepoznavni. Imel je tudi prijatelje iz skupine Hazard. Skupina Hazard bo imela po tridesetih letih koncert v Ljubljani. Proces se je začel odvijati leta 1984. 1983. leta je bil član skupine Hazard, za pet let izgnan iz Slovenije in pričele so se težave. Zvečer so ga odpeljali iz koncerta, na policiji so želeli, da bi delal za slovensko Udbo. Ker ni želel sodelovati, ker ni želel vohuniti za Udbo, so ga izgnali iz Slovenije. Še danes ne vemo, kaj je bistvo tega procesa bilo. Zakaj se je pravzaprav ta proces začel? Vse skrivajo in vse je zelo skrivnostno. V proces je bilo vpletenih zelo veliko ljudi. Bilo jih je devet. Proces se je začel na vojaškem sodišču, z obsodbo dveh ljudi, ki sta žal danes že pokojna. Eden od njih je tudi moj mož, drugi pa prijatelj, glasbenik." Gospa pravi, da se je to dogajalo leta 1984 in pravi naprej: "V tej sodbi, ki so jo določili, so bile zelo težke obsodbe." Očitali so njenemu možu terorizem, vohunstvo in sovražno propagando. "To so bile zelo težke obtožbe in zaradi tega sem si rekla, da moram zaradi umrlih danes to povedati. Pet let sem bila neprestano nadzirana, vsak dan so prišli naj se ločim, ker so hoteli moža izgnati iz Slovenije. Nobene poročne slike nimam, vse poročne slike so mi vzeli, kot da ne bi bila nikoli poročena. In kaj naj povem, da se borim že celih 20 let. Mi vsi smo mislili, da ko bo demokracija, leta 1990, 1991, da bo država rekla, veste kaj, to se je pač zgodilo, takrat je tako bilo, tako je moglo biti. Ampak ni zmogla niti opravičila. Oprostilno sodbo je moj mož dobil devetnajst dni pred smrtjo, tako da sem mu jo še komaj prebrala. Leta 1984, devetnajst dni pred smrtjo, je mož dobil oprostilno sodbo." In potem pravi naprej, da ne bom vsega brala, kaj vse se je dogajalo v tem vojaškem zaporu, ko ni bil pravzaprav nihče kriv. To je kri špricala po stenah, to so take stvari delali z ljudmi, vse zobe so mu ven zbili. To so res nemogoče stvari, da bi človek o tem sploh lahko govoril. Kaj vse se je počelo z ljudmi v vojaškem zaporu. To so bile grozne stvari. Koliko teh ljudi je delalo za Udbo, to sami vedo. Tudi mogoče zdaj, ko me bodo videli, ko to govorim, jaz jih vidim po Kranju, vidim jih povsod, to so moja generacija, ne vem pa sploh, kako je človek zmožen takšnih [[...]] [[Nerazumljivo.]] [[...]]In potem sem na koncu gospo tudi vprašala, kaj meni o tem, da je predsednik države odlikoval Tomaža Ertla z najvišjim državnim priznanjem. In odgovorila je to: "Zelo težko mi je bilo. Sem rekla, jaz mislim, da bi mogli odlikovanja dobiti tisti, ki so zaradi teh, ki so to delali, danes pokojni. Mislim, da bi oni mogli dobiti takšno priznanje, ker zame so bili res pravi heroji, da so to zdržali. Zame so bili heroji." To je povedala gospa včeraj, jaz sem sicer skrajšala to, na Komisiji za peticije. In mislim, da so to zgodbe, ki pravzaprav povedo, kakšnemu človeku je predsednik države podelil odlikovanje in mislim, da bi predsednik države moral o tem tudi jasno razmisliti. Že prej je imel čas za to. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospa Janja Klasinc.
Po pretresljivih zgodbah, ki smo jih poslušali od gospe Eve Irgl, lahko rečem, da seveda so se dogajale tudi takšne stvari. Mi, ki smo takrat živeli, gospa Irglova je bila takrat otrok, nekateri smo bili že odrasli verjetno gospod Janez Janša in jaz, ki sva bila takrat aktivna v mladinski organizaciji pa tudi člana Zveze komunistov, nisva vedela za te stvari. In meni je grozno, ampak veste, sprenevedanje nekaterih, ki so pa bili v tistem času, recimo gospa Alenka Puhar, urednica Sobotne priloge Dela, vidna komentatorka Dela, Delo je bilo menda takrat partijski časopis. Ja kaj se potem tako zgraža?! Potem smo bili pa res vsi del tega sistema. In vse te zgodbe, ki jih danes tukaj poslušamo, so lahko samo dokaz več za mojo tezo, da današnja vaša ustavna obsodba ni obsodba proti predsedniku države, to je ustavna obsodba proti gospodu Tomažu Ertlu, človeku, ki mu je ta predsednik republike podelil to priznanje samo za eno dejanje, in to je za organizacijo akcije Sever. Zaradi tistih, ki ste morda tukaj v dvorani ali pa pri ekranih, če nas še kdo spremlja, mlajši, naj povem, da takrat v tistem času sem bila sama dopisnica slovenskih medijev v Beogradu. Takrat so zvezna policija, zvezna Udba in zvezna vojska pripravljale resno akcijo v Sloveniji. Med demonstrante, ki naj bi prišli kot navadni ljudje demonstrirati v Slovenijo, naj bi se vrinili njihovi agenti, s tem sprožili tukaj izredne razmere in opravičili, dali povod za akcijo, ki bi pomenila zasedbo Slovenije in discipliniranje Slovenije zaradi svojih demokratičnih standardov, ki jih je začela uveljavljati. Poslušajte, kdo je to preprečil? To je preprečila akcija Sever. Če si organizatorji te akcije na zaslužijo nekega priznanja, pa četudi je med njimi gospod Ertl, ampak gospod Ertl je v tem primeru to pač vodil, ja, potem jaz ne vem, kdo si jo zasluži. V demokratični Sloveniji ste, dragi kolegi iz opozicije, imeli 20 let časa, da bi gospoda Tomaža Ertla, če ste mislili, da je deloval proti interesom Slovenije in slovenskega naroda vsaj ovadili, pa ga niste. Tega niste storili. Vi ste storili nekaj drugega. Za to ste obtožili kar predsednika države. Ker predsedniki države so sploh vaša slabost. Gospod Černač je prej govoril, da ta predsednik pa ne more biti predsednik vseh Slovencev, tudi gospod Kučan ni mogel biti predsednik vseh Slovencev po vašem mnenju, tudi pokojni dr. Drnovšek ni mogel biti predsednik vseh Slovencev in ste tudi njemu pripravljali take predstave, kot smo ji priča danes in to je prav neverjetno. Sama to obtožbo, ki ste jo spisali, vidim v luči širših konstruktov. Ti konstrukti že leta in leta prihajajo iz istega vira in segajo tako v zgodovino, kot v sedanjost. Če začnem pri samem začetku. Pri obravnavo dogodkov iz časa II. svetovne vojne se skuša narodno osvobodilne partizanske enote prikazati kot zločinsko organizacijo, sodelavce okupatorja pa kot borce za demokracijo. Ta praksa se potem nadaljuje v času osamosvajanja, ko si zasluge za osamosvojitev pripenjate samo eni, samo del osamosvojiteljev je bil tisti, ki se mu moramo danes klanjati zato, da smo samostojna država. Kaj pa vsi tisti, ki smo šli na plebiscit in plebiscitarno odločili, da bo Slovenija samostojna, to verjetno ni važno. Potem so sledile večletne akcije podtikanj, političnih konstruktov, zarot ter diskreditacij političnih nasprotnikov. Pogosto se je skušalo politična vprašanja reševati kar na ulici in celo pozivalo k razpustitvi tega Državnega zbora, parlamenta. Sedaj se skuša ta nestabilnost vnesti v institucije sistema. To čutimo tudi tukaj, v Državnem zboru, ko nas bombardirate vsakodnevno z izrednimi seji delovnih teles, Državnega zbora, zahtevate interpelacije, zahtevate ustavne obsodbe, pišete politične pamflete, kjer iščete boga, kjer enkrat je, enkrat ga ni in podobno. Predvsem pa neprestano hočete ustvariti občutek, da je ta politika popolnoma nesposobna reševati resnične probleme, s katerimi se ta Slovenija sooča. Prav tako tega ni sposoben reševati predsednik republike, ker ni predsednik, po vašem mnenju, vseh Slovencev. Prav tako tega ni sposobno sodstvo, prav tako tega ni sposobna kakšna druga veja oblasti. Ja pa, poslušajte, saj to je najboljša možna osnova za kakšne izredne razmere, ki mislite, da bi morda vam prišle prav, pa se motite. Takšne stvari se lahko kaj hitro spreobrnejo v kaj drugega kot to, da bi prav vi prišli na oblast. Za konec dovolite, da si sposodim besede, ki vam jih je pred šestnajstimi leti namenil nekdanji predsednik tega Državnega zbora, gospod Herman Rigelnik: "Kdor seje veter, žanje vihar."
Hvala lepa. Besedo ima gospod dr. Vinko Gorenak.
Hvala lepa. Ko sem se pripravljal na ta nastop, sem seveda imel v mislih, da bom tukaj gledal odnosno da bo tukaj z nami sedel predsednik države. Temu seveda ni tako. V uvodnem delu njegovega nastopa moram reči, da je z izjemno ihto in z izjemno energičnim pozivom rekel, energično zavrnite to ustavno obtožbo. Seveda me je za hipec vrnil nekam v zgodovino, tako v eno 16. stoletje, ko sem pomislil, da poslušam kakšnega kralja ali cesarja, ki jemlje to funkcijo dedno in ne kot predsednika države, ki je izvoljen s strani ljudstva za določeno obdobje z možnostjo podvojitve mandata. On očitno to zadevo jemlje malo drugače, malo zgodovinsko. Poglejte, jaz bi rad v svojem delu spregovoril o naslednjem; kot veste sem sam sodeloval v akciji Sever, vodil sem tristo petdeset ali štiristo policistov na območju Policijske uprave Celje in vesel sem, da danes tukaj pravzaprav ni bilo nobenega poslanca, ki bi samo dejanje, samo akcijo Sever postavljal pod vprašaj. Tudi sam sem bil član društva Sever do 30. 11. 2009, ko so me povabili tudi na to proslavo, na proslavo sem seveda tudi šel. Tik pred Cankarjevim domom me je nekako dohitela vest, kaj se je zgodilo, zato sem se na vhodu obrnil in sem šel domov. Moram reči, da sem kar nekaj časa razmišljal tisti večer, ali me ni tisti klicatelj, ki me je obvestil, pravzaprav potegnil za nos, ker nisem mogel verjeti, da se je to res lahko zgodilo. Pa vendar je treba reči nekaj. Dva ali tri dni nisem niti razmišljal o izstopu iz organizacije. Ko pa sem poslušal predsednika države, ki je rekel, "po tehtnem premisleku in na predlog 5.000 članov sem to in to odlikovanje dodelil," takrat pa je nekako za mene bilo konec in je bilo jasno, da je tu nekaj narobe, ampak ne z organizacijo Sever, pač pa z njenim vodstvom. V nadaljevanju bom navedel nekatere podatke, pri čemer se sklicujem na dogajanje v tem času v Združenju Sever, namreč, poslali so mi kar veliko dokumentov na to temo, kako je to potekalo. Tisto jutro sem sam poklical predsednika Horvata in ga vprašal: "Poslušaj," poznava se dolga leta, "kako se je to lahko zgodilo?" Rekel je takole: "Nekje v avgustu mesecu ali juliju so nas poklicali predstavniki kabineta predsednika države," toliko v odgovor tistim, ki ste se prej smejali ob tej navedbi, to potrjuje tudi predsednik Horvat. Torej, kabinet predsednika države je poklical Združenje Sever in povedali so jim, da je predsednik pripravljen podeliti tri državna odlikovanja. Moje nadaljnje vprašanje je bilo: "Kako se je to lahko potem zgodilo, kako ste lahko prišli do te trojice?" Namreč, zame bi bilo izjemno v redu, če bi se predsednik države odločil za odlikovanje Združenja Sever. Gre za veliko število, 5.000, 6.000 policistov, mislim, da jih je v združenju nekoliko manj, in prav bi bilo, da organizacija kot taka tako odlikovanje tudi dobi. Vendar temu ni bilo tako. Predsednik Horvat mi je rekel: "Veš, v vodstvu smo se tako zmenili." No, treba je reči še naslednje. Potem sem jaz seveda izstopil, če so se v vodstvu tako zmenili, torej so se zmenili mimo svojega članstva, zlasti pa mimo tistega, ki bi moral o tem odločati, to pa je upravni odbor organizacije. Naj na tej točki še enkrat poudarim, tudi zaradi vseh mojih nekdanjih kolegov, ki me verjetno zdajle spremljajo ali pa me bodo, da globoko cenim njihovo delo. Cenim tudi svoje delo. Sam sem bil sestavni del te organizacije v Celju in še vedno in ponovno poudarjam, opravljeno je bilo pomembno in častno delo. Vendar je treba poudariti še nekaj, da to vodstvo - namreč, poglejte, zmenili so se, kot pravi predsednik, da bodo dobili trije državno odlikovanje. Kdo so ti trije? Eden od njih je tudi sodeloval, vodstvo združenja predstavlja, vsaj po internetnih podatkih, pet ljudi, trije pa so se tako torej zmenili. Eden je predlagal samega sebe in v nadaljevanju je predlagal še dva svoja šefa, to je gospoda Jesenka in gospoda Ertla. Glejte, jaz se tistih dogodkov natanko spominjam. Bil sem sestavni del te operacije, če jo lahko tako imenujemo. Kdo je odlikovan? Odlikovani so kabinetni vodje. Nihče od teh treh ljudi ni bil terenski vodja. Kar se tiče gospoda Ertla, je prenesel ukaz politike in podpisal dokumente. To je pa tudi vse, kar je naredil. Kar se tiče kabinetnega vodenja, sta bila to dva odlikovanca. Operativni vodja in vsi ostali policisti, veste, ki smo v tistem času kakšne pol kranjske pa kakšen čaj na hitro popili, sicer pa delali, je treba reči nekaj, da ti ljudje pa niso dobili nič. Jaz na proslavi v Cankarjevem domu nisem videl gospoda Kolenca. Mislim, da je gospod Kolenc eden tistih, ki je izstopil celo potem. Bil pa je operativni vodja, ki je hodil po terenu. Ki je hodil po terenu in terensko vodil akcijo. Ne vem, jaz ga nisem videl ne v Cankarjevem domu pa tudi ne vem, da bi kakšno odlikovanje dobil. Torej dobili so kabinetni vodje in ne operativni vodje. To je žalitev za vse policiste. Vsaj po mojem mnenju, ki so operativno delali na terenu, da njihovi vodje, ki so sedeli v pisarnah na Štefanovi 2, to dobijo, oni pa ne. Po tistem pozivu iz kabineta predsednika države je prišlo do tega, da so se sestali trije ljudje med temi, kot sem rekel, in se dogovorili, kdo bo kaj dobil. 22. člen statuta združenja pravi v predzadnji alineji, da upravni odbor državnim organom pošilja predloga za podelitev državnih odlikovanj in tako dalje. Tega ni storil upravni odbor. Tega ni storila niti komisija za odlikovanja. Ne boste verjeli. Tu na tej sliki imam 10, 12 ljudi, ki sestavljajo upravni odbor. Med njimi ni nobenega, ki bi o tem odločal. Samo eden je med njimi, ki je bil naknadno obveščen in je mandat, kot je bilo rečeno, med njimi je eden, ki je soodločal o dveh odlikovanjih. Predsednik države je prej rekel: "Ja, legitimno so mi poslali ta predlog" in v dokumentaciji ga je tudi predstavil. To sicer drži. Ampak po mojih podatkih in to je tudi točno, tako izhaja iz korespondence, ki so mi jo poslali, so to naknadno pokrili z neko sejo v mesecu januarju zato, da bi pokrili, kot so rekli, predsednika države, da to dejanje ne bi bilo več sporno. Kljub temu, da so na tistem sestanku kar štirje predsedniki ali pet predsednikov območnih odborov temu eksplicitno nasprotovali. Za so bili Koprčani, Ljubljančani pa mislim, da še ena območna enota. Kaj je zapisal predsednik Horvat kasneje? V nekem svojem pojasnilu je to tudi priznal, zato bom to prebral. V zaključni fazi priprav na spominsko slovesnost je bil v soglasju z uradom predsednika republike posredovan predlog za dodelitev treh državnih odlikovanj, srebrni red za zasluge. Predloge je na podlagi seznama predlaganih za znak policije za sodelovanje izoblikovala delovna skupina za dodelitev priznanj in odlikovanj. Uradu predsednika republike je bil posredovan predlog s podpisom predsednika združenja, in to je danes predsednik kazal, jaz njemu ne zamerim. On je kazal ta dokument, ki je ocenil skladnost z odločitvijo upravnega odbora o aktivnostih ob 20. letnici akcije Sever, da ima organizacijski odbor vse pooblastila za obeležitev tega dogodka. Se pravi, oni so na podlagi pooblastila, da pripravijo proslavo zraven primaknili še tri državna odlikovanja mimo upravnega odbora in mimo komisije za odlikovanja. Torej, predsednik to priznava. Dejanje je torej bilo v nasprotju s statutom, čeprav je predsednik države v zmoti. Jaz mu ne zamerim, da je v zmoti, je v zmoti, ker so mu pač tak dokument posredovali. Upravni odbor o tem ni razpravljal. Zadeva je tam relativno jasna. Znotraj združenja, tako so mi sporočili, želijo to vodstvo v mesecu marcu ali aprilu tudi zamenjati. Jaz sem globoko prepričan, da vsi tisti izstopi, ki so sledili tudi mojemu izstopu, pa govorim o gospodu Pogorevcu, mislim, da tudi o gospodu Kolencu, ne vem, ali je gospod Beznik še ali ni, in mnogi drugi, ki so izstopili, so znak protesta proti vodstvu Združenja Sever. Mi ne smemo, še enkrat poudarjam, nikoli enačiti Združenja Sever in vseh teh tisoč policistov z njihovim vodstvom. Njihovo vodstvo je zlorabilo položaj, njihovo vodstvo je zlorabilo situacijo in lahko bi rekli, na tanek led pripeljalo predsednika države, čeprav ga ne opravičujem. On bi moral preceniti, kaj se je zgodilo, namreč tudi sam je imel dovolj možnosti, da je lahko ocenil zgodovinske dogodke, saj nenazadnje je bil v tistem času odrasel človek. Mislim, da je predsednik države imel možnost, da kaj ukrene, ko se je to jasno pokazalo v slovenski javnosti. Lahko bi se vsaj navidezno izkopal iz te situacije, tako da bi se dogovoril, tako z gospodom Ertlom, kot z Združenjem Sever, nek pošten dogovor z vodstvom, seveda, in bi zadevo umaknili. Ne, vendar on absolutno vztraja na tej situaciji in to je slabo. On vztraja na tem in tudi to je pripeljalo do današnje seje. Lahko bi rekel, oprostite, v zmoto so me spravili. Jaz rečem, oprostite, vsakemu študentu, če menim, da sem nekaj narobe ocenil, ali karkoli. Tudi predsednik države ni nezmotljiv, vendar občutek imam, da mu beseda oprostite ne gre iz ust in to je tisti problem. Tako da me čedalje bolj prepričuje, da to počne zaradi svoje vzvišenosti, namreč njegov nastop, intonacija današnjega nastopa, v katerem je rekel, "O, ma ni tako", pomeni znak vzvišenosti in to ni dobro, kot da ne bi vedel, da ima nek mandat. In ljudstvo bo tisto, ki mu bo na volitvah sodilo. Mene prepričuje tudi to, zdaj glede na to, da toliko vztrajate na tem me prepričuje tudi to veste, da pravzaprav zavestno to počne. Da zavestno to počne in da zavestno prikriva vse tisto, kar smo na današnji seji povedali. Jaz mislim še nekaj, poglejte on ni razdelil zdaj levi pa desni, mi pa vi, daleč od tega. Poglejte znotraj levega bloka imate serijo intelektualcev, ki so jasno povedali, to ni pravo dejanje. Torej ni zarezal samo med vas in nas, ampak je zarezal med vas, to je tisto. Čeprav ga boste zagotovo pokrili. Samo še to, poglejte, enkratno dejanje. Vi poudarjate enkratno dejanje je to bilo in nagrajen je za enkratno dejanje. Ja, jaz nikdar nisem dal študentu, ki je na devet vprašanj odgovoril nič, ni ust odprl, desetega je pa briljantno zrecitiral, ta še nikoli ni dobil desetice, ampak je padel na izpitu. In v temu kontekstu je tudi predsednik države padel na izpitu. Za zaključek, poglejte da smo sedeli, tisti, ki ste ponavljal da smo tukaj sedeli, mene ne boste z nobenim ukazom prepričali, da moram vstati, če pride predsednik države. Predsednik države, mi smo vstali, tudi sam, vsi, ob vseh njegovih nastopih v temu parlamentu. On je s svojim dejanjem žalil tisoče ljudi, tisoče ljudi, so jih kolegi omenjali. In če je on pripravljen žaliti tisoče ljudi, jaz mislim, da vsaj kar se mene tiče, govorim osebno, nisem dolžan ostati. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Samo Bevk, prosim.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovani zbor. Najprej bi v proceduralnem smislu predlagal svojim kolegom na tisti strani dvorane, da bi se lahko zgledovali po našem pokojnem poslancu Slovenskih krščanskih demokratov, Marjanu Šifrerju. Tisti, ki ste bili takrat v Državnem zboru, že veste, na kaj mislim. In sedaj na vsebino. Prvič v zgodovini slovenske sodobne države smo priča predlogu obtožbe predsednika republike pred Ustavnim sodiščem, ki jo predlagajo poslanke in poslanci Slovenske demokratske stranke in Slovenske ljudske stranke, večji del opozicije torej. Gre še za en instrument opozicije v neusmiljeni borbi za ponovni prevzem oblasti, ki se jim je izmuznila na državnozborskih volitvah leta 2008. Odgovornost predsednika republike je opredeljena v 109. členu Ustave RS, kjer je zapisano, da lahko predsednika republike Državni zbor obtoži pred Ustavnim sodiščem, če je pri opravljanju svoje funkcije kršil ustavo ali huje kršil zakon. Če Državni zbor in Ustavno sodišče ugotovita kršitve, lahko Ustavno sodišče z 2/3 večino glasov vseh sodnikov odloči o odvzemu funkcije. Predlagatelje ustavne obtožbe zato sprašujem: Ali resnično menijo, da je šlo pri podelitvi zgolj enega odlikovanja za velike kršitve zakona in ustave, da je treba predsedniku republike dr. Danilu Türku odvzeti funkcijo? Ali pa gre v tem primeru zgolj za politično spletko, katere glavni namen je razvrednotiti funkcijo predsednika republike, ki jim je ravno tako spolzela iz rok na volitvah leta 2007, ter na popolnem političnem pogorišču ponovno prevzeti oblast. Že obrazložitev ustavne obtožbe predlagatelji začnejo z veliko manipulacijo. Citiram. "Da je bila dne 30. novembra 2009 objavljena vest STA, da je predsednik republike dr. Danilo Türk odlikoval nekdanjega šefa Udbe Tomaža Ertla s srebrnim redom za zasluge." Pogledal sem na spletno stran Slovenske tiskovne agencije in prebral naslov "Türk za zasluge v času akcije Sever odlikoval Časa, Ertla in Jesenka." Torej skupino visokih funkcionarjev takratne milice in Sekretariata za notranje zadeve, ki so bili najbolj zaslužni za izvedbo akcije Sever, za preprečitev mitinga resnice leta 1989 v Sloveniji Mitingov resnice, ki so se razraščali v tedanji Jugoslaviji in na koncu privedli do največje morije po drugi svetovni vojni v Evropi. Ne vem, če bi prišlo do takega problematiziranja podelitve zgolj enega samega odlikovanja, če bi bilo le to podeljeno vsem udeležencem akcije Sever in ne trem njenim najvidnejšim akterjem, med katerimi je bil tudi takratni republiški sekretar za notranje zadeve. Koncev koncev gre za oblikovanje za konkreten dogodek, za uspešno preprečitev mitinga resnice v Ljubljani, torej za državotvorno dejanje in nepogrešljiv kamenček v mozaiku slovenske osamosvojitve. Ustavne obtožbe seveda ne bom podprl, prav tako pa ne morem podpreti tudi predloga sklepa predlagateljev te navadne politične spletke. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Matevž Frangež. Prosim.
Nikomur ne želim odrekati demokratične pravice, da si oblikuje svojo demokratično misel in to misel tudi izrazi o predsednikovemu odlikovanju in tudi, če se kdo s takšno odločitvijo ne strinja, to ne pomeni in to ni dovolj za to, da bi takšno odlikovanje kvalificirali kot kršitev Ustave ali hujšo kršitev zakona. V bistvu gre v tej zgodbi za nekaj povsem drugega. Gre za po eni strani ponoven poizkus monopolizacije zaslug za demokratizacijo in osamosvojitev naše države. Namesto, da bi iz te enotne narodne izkušnje izpred slabih dvajsetih let, znali potegniti tisto skupno izhodišče, ki bi lahko predstavljajo tudi oporišče za izzive, ki nas čakajo. To je žalostno, to je kratkogledno in služi sebičnim interesom neke politične sile, ne pa temu, kar bi Državni zbor moral imeti vedno pred očmi, in to so najboljši interesi tega naroda. Drugi namen te razprave je seveda kombinacija tega nezadovoljstva, ki smo mu priče v tej državi. Živimo v času gospodarske in vse bolj tudi socialne krize. Odgovorna politika mora v tem času postavljati temelje za to, da bomo imeli na čem graditi, da okrepimo tiste potenciale, ki jih v družbi imamo, da srednje in dolgoročno preživimo, in da danes pomagamo tistim, ki so naše pomoči potrebni. Neodgovorna politika pa bo torišče družbenega nezadovoljstva uporabila za kratkoglede populizme in nezadovoljstvo izkoriščala zato, da ruši zaupanje ljudi v demokratične institucije, na katerih je utemeljen naš družbeni dogovor, naša Ustava. V zgodovini imamo nekaj jasnih primerjav. V času gospodarske krize v Združenih državah je veliki ameriški predsednik Roosevelt znal organizirati ameriške ljudi, jim postaviti nove vizije, nove sanje o tem, kako bodo reorganizirali svojo družbeno realnost in izšli iz krize močnejši. Imamo pa žal tudi kakšne druge primerjave, ko se je s populizmom, razraščanjem sovraštva in nemoči šibkih oblasti polastila kakšna avtoritarna skupina. Ne želim biti natančnejši, da si ne bi zaslužil korektne opombe predsednika Državnega zbora. Imamo dve jasni zgodovinski izkušnji in mi želimo graditi na tisti, ki je demokratična, ki je odprta in ki spoštuje tudi legitimne razlike med nami, ne pa da, kot je predsednik republike danes zelo jasno opozoril, brezglavo in vsepovprek obtožuje. Imamo odgovornost, da Slovenijo popeljemo iz krize in to mora biti naša skupna naloga, to mora biti izziv, ki to Slovenijo združuje. Vendar ne pozabite, četudi je vladna odgovornost na naši strani, tudi opozicije pri tem velikem izzivu ni brez odgovornosti. In ni dovolj samo vedno znova ogrevati ta politični boj v že tako ali tako dramatično vročih razmerah. Vaše odgovornosti je tudi v tem, da prispevate k tvorni družbeni klimi, ki bo prispevala k temu, da bomo izšli iz te krize močnejši. In to je lahko naša skupna zmaga, gospodje. Te ambicije, da bi bil to skupen projekt tega naroda, vseh naših ljudi in celotne slovenske politike ste se že zdavnaj odpovedali. Namesto tega vidimo razrast tega nezaupanja in vztrajen poizkus, da državljanke in državljane te države spravite na ulice, kjer bo rojena druga republika. Ne pozabite, in jaz nikomur izmed osamosvojiteljev ne priznavam teh zgodovinskih zaslug, da je ta država nastala na demokratičen in praven način. Naša vlada, ta stran parlamenta, jo skuša spreminjati na bolje, na praven in demokratičen način, ne pa s tem, da podpihujemo čustva v narodu, ki ne morejo rezultirati v pozitivni akciji, v tistem, kar kot Slovenija potrebujemo. Mislim, da je bilo na ustavno obtožbo odgovorjeno vse. Mislim, da se jasno kaže, da gre za zlorabo tega instituta in želim vas opomniti, da v prihodnje bolj premišljeno izbirate orožje, ko rušite demokratične institucije te države.
Hvala lepa. Besedo ima Miro Petek.
Hvala za besedo. Kolegice in kolegi. Res je, živeli smo v totalitarizmu. Danes živimo v demokraciji. In sprevrženo je, če predsednik države nagrajuje nekoga, ki je bil v vrhu piramide totalitarnega sistema oziroma Udbe, ki je definitivno zločinska organizacija. Tudi mnogi pisci z levega ideološkega spektra so potegnili zanimiv enačaj, na primer zapisali so, da med gestapom, NKBD in Udbo ni bilo velikih razlik. Imeli so prav. Glede na metode dela, ki so jih imele te organizacije, so imeli še kako prav. Bistvo totalitarizma je zlo. Zlo pa se udejanja z represivnim aparatom, z brezpravnim zapiranjem, terorističnimi akacijami in podobno. In vse to je počela Udba. To je bila politična policija. Torej je bila policija takrat edine politične stranke, komunistične partije, komunizem pa ni mogel obstajati brez nasilja. Sicer pa velja, da ni zločinov brez zločincev in seveda ni zločina brez kazni in to se je dogajalo tudi v Sloveniji. S tem odlikovanjem predsednika države gospoda Ertla pa ne gre samo za opravičevanje tega zla, temveč gre predvsem za nagrajevanje tega zla, ki smo mu bili priča. Danes smo tukaj že nekaj slišali o terorističnem napadu v Velikovcu. In o tem obstajajo tudi dokumenti. Udba je na avstrijskem Koroškem v 70-ih letih organizirala teroristične akcije. To je v arhivih dokumentirano in tudi v zapisnikih Republiškega sveta za varstvo ustavne ureditve. O tem so govorili na več sejah in na teh sejah so bili med drugimi prisotni tovariši: Franc Šetinc, Janez Zemljarič, Anton Vratuša, Tomaž Ertl in še mnogi drugi. Poglejmo, gospod Zemljarič oziroma tovariš Zemljarič je bil takrat republiški sekretar za notranje zadeve, tovariš Ertl je bil njegov podsekretar, kasneje sekretar. Franc Šetinc je bil v tistem času predsednik Republiške konference ZDL, Anton Vratuša je bil takrat predsednik izvršnega sveta. Mitja Ribičič, ki je redno sodeloval na teh sestankih, je za Ivanom Mačkom prevzel OZNO. Bil je predsednik zveznega izvršnega sveta. Bil je tudi predsednik Centralnega komiteja Zveze komunistov Jugoslavije. V prihodnjih dneh bomo zagotovo večkrat slišali, kako ti tovariši niso imeli čisto nič z akcijami na avstrijskem Koroškem, v Velikovcu in drugje. Toda to je bil takrat politični vrh Slovenije, ki je poveljeval Udbi. Že v zapisniku 7. seje Republiškega sveta za varstvo ustavne ureditve dne 21. 9. 1979 je bilo nekaj zelo zanimivih ugotovitev. Poglejte, v zapisniku piše, da mora po dogodku v Velikovcu pripraviti več legend. Tudi tako, ki upošteva možnosti, da avstrijski varnostni organi odkrijejo in izvedo vse, kar je znano vsakemu udeležencu akcije. Zanimivo. In dalje. Zaščitili so svoje ljudi in zapisali, da je treba povzeti vse možne ukrepe za pravno zaščito obeh jugoslovanskih državljanov udeleženih v akcijah in še bi lahko naštevali. Poleg teroristične akcije dveh članov Udbe v Velikovcu so bile v teh letih še druge sabotaže in akcije na avstrijskem Koroškem, o čemer je tukaj že bilo nekaj malega rečeno. Res je, v delu manjšine je takrat v 70-ih letih prevladalo mišljenje, da je dovolj "mazaških" akcij, hoteli so nekaj več. Toda ali je bilo spodobno, da so posamezne predstavnike manjšine udbaši usposabljali na Pohorju in v Poreču za konkretne teroristične akcije in da se je omogočal dostop do eksplozivnih sredstev. Bivši predsednik slovenske vlade Stane Kavčič je takrat menil, da so hoteli Jugoslovani s tem napadom v Velikovcu sprožiti napetosti na meji, da bi potem lažje obvladovali razmere doma. Mislim, da je to zanimiva in kar dobra ugotovitev. Ta dejavnost Udbe na avstrijskem Koroškem, na tem dvojezičnem ozemlju, ni bila v prid manjšini. Nasprotno, povečevala je nasprotje med večinskim in manjšinskim narodom na avstrijskem Koroškem. Jasno je namreč, da se lahko za pravice manjšine borimo le s političnimi sredstvi na bilateralni ravni, na multilateralni ravni, tudi z internacionalizacijami, toda, gospe in gospodje, ne na način, kot se uveljavlja v Palestini. Takratni svetovni tisk, na primer, Frankfurter Algemeine Zeitung, je jasno pisal, da sledovi velikovškega napada vodijo v ljubljanske policijske kroge. Niso pisali "v beograjske policijske kroge, temveč "ljubljanske policijske kroge". Algemeine je o tem pisal 17.10.1979, saj so namreč dobro vedeli, da je bil napadalec nekdo iz Ljubljane in da je bil v službi na Udbi. Delo in Politika sta takrat, zanimivo, zapisala, da "gre za nesramno provokacijo Avstrije". Kmalu zatem sta oba svoje dejanje priznala. Še več, Udba, kot smo danes že večkrat slišali, politična policija komunistične partije, je s tem atentatom na avstrijskem Koroškem želela tudi diskvalificirati krščansko usmerjeni del slovenske manjšine in Koroško enotno listo, danes se imenuje Enotna lista, ker pač tovrstna organiziranost manjšine takratni partiji ni bila pogodu. Partija je podpirala organizacije, ki so sledile svetlim tradicijam komunizma. In tudi slovenska levica, manjšinska levica na avstrijskem Koroškem se je pričela integrirati v večinske avstrijske stranke. Pričeli so, zanimivo, zagovarjati stališča, kako je Avstrijska državna pogodba že izpolnjena, distancirali so se od takratne Koroške enotne liste. In kaj se je zgodilo? Na volitvah je Koroška enotna lista izgubila kakšnih 2.000 glasov, prejela je 4.000 glasov in se ni uvrstila v Deželni zbor. Eksplozija v Celovcu, oprostite, eksplozija v Velikovcu je namreč bila vsega tri tedne pred deželnozborskimi volitvami. Iz življenjepisa predsednika države dr. Danila Türka lahko vidimo, da je bil v času, ko so se na avstrijskem Koroškem dogajale te teroristične akcije, ki jih je izvajala naša Udba, zaposlen na SZDL. Bil je tisti človek, ki se je ukvarjal z manjšinsko problematiko. Bil je predsednik komisije za manjšinska in izseljeniška vprašanja, in to vse do leta 1982. Če bi bil seveda gospod Türk tukaj, bi ga vprašal, koliko je takrat kot mlad funkcionar SZDL bil seznanjen s terorističnimi aktivnostmi slovenske Udbe na dvojezičnem območju avstrijske Koroške. Hvala.
Hvala lepa. V imenu predlagatelja, gospod Janez Janša.
Hvala za besedo. Želel bi nekaj dodati temu, kar je povedal moj poslanski kolega Miro Petek. Še prej pa mislim, da sem dolžan en odgovor najglasnejšemu iz družine Juri, ki je prej mislim, da petnajstič v zgodovini tega parlamenta citiral nek moj sestavek iz biltena pohodniške brigade Avnoj. Ja, saj jaz bi pričakoval, da znate to že na pamet, ker ste petnajstič prebrali in jaz tega avtorstva nisem nikoli zanikal, sem pa vedno prosil, da kadar to preberete in kadar mi očitate pohod po poteh Avnoja, da poveste tudi drugi del zgodbe. Drugi del zgodbe pa je, da je bil ta pohod in ta tradicija na moj predlog ukinjena naslednje leto in smo bili nekateri v mladinski organizaciji zaradi tega takrat prvič s strani borcev razglašeni za kontrarevolucionarje. Takrat se je začela tudi tista znamenita diferenciacija v mladinski organizaciji, ki je potem pripeljala do številnih dogodkov. Ko boste to spet brali ali pa že recitirali na pamet, povejte še to. Rečeno je tudi bilo, da bi pravzaprav ustavna obtožba morala biti vložena proti meni, ker sem to pred tridesetimi leti napisal. Kot da je zdaj nek članek, ki je bil napisan na podlagi tega, kar se je takrat vedelo ali pa kar sem jaz vedel ali pa takrat tudi verjel, nikoli nisem tega zanikal, enak temu, da je nekdo podtikal bombe po Koroškem, zapiral ljudi, zasledoval, prisluškoval, drastično kršil človekove pravice. To poenostavljanje je pa dejansko višek vsega sprenevedanja. Res je, takrat so bili časi, ko smo kot cel razred prišli z vlakom v Ljubljano iz šole in smo demonstrirali za pravice naše manjšine na Koroškem. Vem, da smo morali napisati neke transparente z gesli, kot so nam jih povedali. Na nekem transparentu, ki smo ga nosili, je tudi pisalo "Odločno protestiramo proti mazanju in skrunjenju slovenskih spomenikov na avstrijskem Koroškem". To je takrat jugoslovansko oziroma slovensko časopisje pisalo, kako so nemški šovinisti na Koroškem umazali slovenske spomenike. Če boste prebrali to gradivo, ki ste ga prej z gnusom malo prijeli v roke in ki je bilo razdeljeno, boste videli, da je veliko teh mazaških akcij organizirala slovenska Udba. Slovenska Udba je organizirala mazaške akcije slovenskih spomenikov na Koroškem, mi pa smo potem kot otroci iz šol v Ljubljani protestirali proti tem mazaškim akcijam, ki so bile pripisane nemškim šovinistom na Koroškem. Eden, ki je bil zelo aktiven pisec strokovnih razprav o nemškem šovinizmu na Koroškem in tudi v teh akcijah, je, tukaj imam en njegov izdelek, tudi sedanji predsednik republike, ki se je zelo aktivno ukvarjal s tisto situacijo, tudi obtoževal nemške šoviniste za tisto, kar je v veliki meri delala Udba. Če boste prebrali to dokumentacijo, boste videli, da je podcenter slovenske Udbe na Koroškem, ki se je imenoval Podcenter Sora, mazal tako obeležja heimatdiensta kot tudi partizanske spomenike. Ampak zadeva se ni, kot je rekel prej poslanski kolega Petek, ustavila pri tem. Ta podcenter slovenske Udbe, imenovan Sora, je preko ljudi, ki so tudi imenovani v teh dokumentih, nekateri z imenom in priimkom, nekateri s sodelavskimi imeni, organiziral tudi prave teroristične akcije. [[...]] [[Oglašanje v dvorani.]] [[...]] Saj vidim, da je kolega [[...]]
Prosim, mir v dvorani.
[[...]]postal živčen, saj jaz nisem opazil njegovega imena tam, morda ga je kakšno kodno ime zmotilo. [[...]] [[Oglašanje v dvorani.]] [[...]]
Mir v dvorani, prosim.
Ta podcenter slovenske Udbe, ki je bil podrejen v tem času gospodu Ertlu, gospod Ertl je bil najprej šef oddelka v Udbi, nato šef Udbe in nato republiški sekretar za notranje zadeve, ki mu je bila Udba podrejena, je organiziral tudi miniranje daljnovodov, železniških prog in muzejev. Najhujša akcija od teh je bila ravno ta, ko so minirali muzej v Velikovcu, in to v hiši, ob času, bomba je bila tempirana na čas, ko bi se v tej hiši moral sestati občinski svet. Šlo je za teroristično akcijo z namenom povzročitve velikih človeških žrtev. Bomba je eksplodirala predčasno, bili so trije hudo ranjeni - čuvaj muzeja in oba, ki sta to bombo podstavljala. Oba sta bila formalno zaposlena v slovenski Udbi. Luka Vidmar in Martina Blaj. Oba sta imela potne liste, prave in tudi ponarejene, ponarejene pa na ponarejeno ime, ampak uradno izdane v Sloveniji. Poleg teh terorističnih akcij, ki so uspele, je Udba organizirala na Koroškem ali pa so sodelavci Udbe na Koroškem, nekateri, kot je raziskava pokazala, deloma samoiniciativno, načrtovali tudi zastrupitev klopinskega jezera. Posledice si lahko predstavljate, napad na mladinski tabor in razstrelitev radijskega oddajnika. Razstrelivo za te akcije so dobivali od Udbe v Sloveniji. Ljudje, ki so sodelovali v teh akcijah, so bili trenirani v centrih Udbe v Sloveniji. Vžigalnike in ostala tehnična sredstva za te akcije so dobivali v Sloveniji. Ta atentat Velikovcev, kot se je tej teroristični akciji potem prijelo ime, je takrat odmeval pravzaprav v celem svetu. Ta dokumentacija, ki ste jo dobili na mizo, je samo del dokumentacije, ki obstaja. Je tudi sodni proces, kjer je sodna preiskava veliko pokazala. Oba uslužbenca Udbe, ki sta neposredno izvedla akcijo v Velikovcu, sta priznala svoje dejanje, bila obsojena za mednarodni terorizem in bila potem iz Jugoslavije zamenjana za dva domnevna avstrijska vohuna. Vsi politični organi v Sloveniji so se takrat ukvarjali s tem, pod oznako "strogo zaupno". Reakcije so bile takšne, da je dejansko potem prišlo do ustavitve. Beograd je prepovedal slovenski Udbi nadaljevanje teh akcij. Kakšne so bile posledice za slovensko manjšino na Koroškem, je kolega Petek prej zelo nazorno razložil. Dejstvo je, da je bila to teroristična akcija, ki je najbolj prizadela prav slovensko manjšino na Koroškem. Še posebej en del te manjšine, tisti del, ki se ni hotel utopiti v avstrijski socialistični stranki, kar bi se manjšina morala, ker je to bila direktiva, ki je prišla iz Beograda. V tej akciji ne govorimo toliko zaradi tega, ker bi bila to najhujša kršitev, ki jo je izvedla Udba, čeprav je bila to zelo velika stvar. In tudi ne samo zaradi tega, ker je ena od redkih aktivnosti Udbe, ki je bila popolnoma razgaljena zaradi te nesreče. Mimogrede, Jugoslavija je takrat formalno izpeljala velikansko "preiskavo". Ampak v tej preiskavi so tisti, ki so bili najbolj odgovorni, bili zaščiteni in so vsi napredovali. Zamenjani so bili samo nekateri operativci iz centra Udbe v Mariboru, ker je akcija spodletela. O tej akciji govorimo toliko zaradi stavka, ki ste ga lahko prebrali v Dnevniku in spominih Staneta Kavčiča. Stane Kavčič je o tej akciji napisal kar nekaj strani v svojem dnevniku, in to ne kar tako. Kavčič je namreč poznal Luko Vidmarja, atentatorja, ki je bil tudi sam težko ranjen ob nastavitvi bombe, ker se je ta družil z njegovim sinom, eden od njegovih sinov je bil namreč tudi v Udbi. Poznal je ozadje, poznal je ljudi in napisal je naslednje: "Iz povedanega sledi, da velikovški atentat ni delo Luke Vidmarja, niti naše tajne policije, ki ga je poslala in atentat operativno organizirala, ampak je rezultat sklepa vodilnih političnih osebnosti. Politično platformo za akcijo Udbe na Koroškem so ustvarjali nekateri posamezniki v vrhu takratne slovenske politike, ki so tam ocenjevali razmere in pisali tako imenovano politično platformo za delovanje Udbe." Kavčič je to vedel, zato je to tudi napisal. Če bi bil predsednik republike sedaj tukaj, bi mu neposredno, sedaj mu lahko pač samo posredno postavim naslednje vprašanje. Mimogrede, v zgodovini samostojne Slovenije mislim, da je bila doslej izpeljana samo ena ustavne obtožba, in ne tri, in to proti predsedniku Vlade gospodu Drnovšku. Je pa velika razlika med tistim postopkom in tem, čemur smo priča danes. Predsednik Vlade, ki ga je doletela ustavna obtožba, je bil v parlamentu v času razprave in je na koncu tudi odgovarjal na vprašanja. Od predsednika Türka takšnega spoštovanja tega zakonodajnega telesa danes nismo dočakali. Predsednika republike, ki je podelil odlikovanje gospodu Ertlu, sprašujem javno: Kaj veste o atentatu v Velikovcu, ki se je zgodil septembra 1979? Tega ne sprašujem slučajno. Že kolega Petek je prej dejal, da je ravno leta 1979, ko se je zgodil ta atentat, predsednik Türk postal član Izvršnega odbora Republiške konference SZDL Slovenije, zadolžen za mednarodne odnose. Hkrati pa je v Republiški konferenci SZDL postal predsednik Komisije za narodnostna, manjšinska in izseljenska vprašanja. Z drugimi besedami, dr. Türk je leta 1979 postal najvišji politični funkcionar v Sloveniji, zadolžen za avstrijsko Koroško in za našo manjšino. Naslednje vprašanje je, gospod predsednik: Ali ste v tej pomembni mednarodni funkciji dobili kakšno informacijo o terorističnem delovanju SDV v obdobju 1975-1979 ali kakšno pripombo manjšincev, kako je to škodovalo slovenskemu zamejstvu v Avstriji? Naslednje vprašanje je: Ali ste sodelovali pri organizaciji izmenjave jugoslovanskih teroristov z domnevnima avstrijskima vohunoma, ki se je zgodila leta 1981? Naslednje vprašanje je: Kaj ste vedeli o ozadju tega atentata v Velikovcu, kot človek, ki je imel takrat najvišjo politično funkcijo za področje manjšinske problematike v Sloveniji? Naslednje vprašanje, gospod predsednik: Kdo je sestavil politično usmeritev za delovanja, na podlagi katerih je bil izveden bombni atentat v Velikovcu? Naslednje vprašanje je, gospod predsednik: Koliko časa osebno poznate odlikovanca Ertla? Ali: Pri katerih projektih sta sodelovala? Gospod predsednik, kaj odlikovanec Ertl ve o vašem delovanju, povezanem z avstrijsko Koroško? Močno upam, da bo predsednik na ta vprašanja konkretno odgovoril. Ker je odšel, že ve, zakaj, iz parlamenta, ne da bi odgovarjal na vprašanja, upamo, da bo, ker so bila javno postavljena, tudi javno odgovoril. Mislim pa, da bi zelo prav prišla - ker ste stalno pozivali, "z vaše strani naj se vložijo ovadbe in predlogi", mislim, da bi zelo prav prišla temeljita mednarodna preiskava tega primera. In mogoče se bo pokazalo na koncu, da motiv za to odlikovanje ni bila akcija Sever ampak akcija Velikovec.
Hvala lepa. Replika dr. Luka Juri.
Hvala, predsednik. Kolega poslanec, ta tekst, ta vaš sestav izpred triintrideset let pride zelo prav zato, ker jasno pokaže, da ima vsaka medalja dve plati. In vidim, da tudi vas boli takrat, ko se izpostavlja le ena od teh dveh plati. V bistvu me veseli, da je v vas še vedno iskra tega marksističnega revolucionarstva, ne zdi se mi pa prav, da očitate delovanje in podporo socialističnemu sistemu, sistemu v katerem ste vi ne le delovali in ga podpirali, ampak ga javno poveličevali in druge pozivali, da ga skupaj z vami naprej gradijo. V tem, kolega poslanec, je vaša dvoličnost.
Hvala lepa. [[...]] [[Oglašanje s klopi.]] [[...]]Ni replike, lahko se pa javite kot predlagatelj k besedi. Tako ima besedo gospod Janez Janša.
Gospod Juri, jaz tega nikoli nisem zanikal, jaz nisem nikoli rekel, da jaz tega nisem napisal, niti nikoli nisem zanikal, da sem bil del tega sistema. Bil sem in bil sem tudi član Zveze komunistov. Sem tudi razložil, zakaj, velikokrat javno, in tudi, zakaj je prišlo do razhoda. In zdaj, če bi bil jaz še vedno zvest temu prepričanju, kot vi pravite, me verjetno gospod Ertl ne bi aretiral leta 1988 in poslal v zapor, ampak bi me izvolili takrat v Centralni komite, kot ste mnoge, ki jih imate na tem seznamu. Tukaj ni nobene dvoličnosti, dvoličnost bi bila, če bi jaz zanikal. Tudi sem jaz vedno za to, da se slišita obe plati. In ravno zaradi tega močno obžalujemo, da danes tukaj ni predsednika republike, ker bi samo v tej razpravi, ko bi mi postavljali vprašanja, on pa bi odgovarjal, lahko prišle na plan obe plati, in bi se stvari razčistile. Mogoče bi na koncu prišlo do tega, da bi on izrazil vsaj neko pogojno obžalovanje za bolečine, ki jih je s tem odlikovanjem prizadel tisočem žrtvam Udbe in njihovim svojcem, mi bi pa razmislili o umiku ustavne obtožbe. Vendar je on prišel tukaj za eno uro, arogantno zahteval, naj umaknemo ustavno obtožbo, ni bil pripravljen odgovarjati niti na naša vprašanja, še manj vprašanja novinarjev zunaj in je odšel. Tukaj pa je dvoličnost.
Hvala lepa. Besedo ima Jože Tanko.
Hvala za besedo. Kakšne so posledice takih bombnih dejanj, kot je bilo v Velikovcu, lahko danes tudi spremljate po medijih iz bližnjevzhodnih in srednjevzhodnih azijskih držav. To so akcije, ki povzročajo velike in nepotrebne žrtve proti tistim, ki niso najbrž prav nič krivi. Marsikdo med vami je tu govoril o tem, da se ne ukvarjajmo s preteklostjo, vendar se vi permanentno, stalno vračate v preteklost. Nedolgo tega je bila v Ljubljani odprta oziroma poimenovana ulica po bivšemu predsedniku skupne države, diktatorju Josipu Brozu Titu. In tudi tisti, ki ste nam očitali vračanje v preteklost, ste pravzaprav to dejanje aktivno podprli, tudi predsednik republike s svojimi izjavami. To ne zadostuje. Še več, da pravzaprav tisti, ki so bili v tem obdobju glavni kršitelji človekovih pravic, dobivajo državna odlikovanja. Rad pa bi vas ob tem še spomnil, da smo nedolgo tega imeli priložnost obravnavati resolucijo Evropskega parlamenta o obsodbi totalitarizmov. Tam je bilo jasno zapisano v tej resoluciji, da imajo nekatere vzhodnoevropske države pravzaprav dvojno zapuščino: nacistično in tudi komunistično. Da se je treba spomniti vseh tistih, ki so dejavno nasprotovali totalitarni vladavini in ki bi morali zaradi svoje požrtvovalnosti, zvestobe idealom, časti in poguma imeti mesto v zavesti Evropejcev kot junaki totalitarne dobe. In še tudi, da je treba izraziti spoštovanje do vseh žrtev totalitarnih in nedemokratičnih režimov v Evropi in se poklanjati vsem, ki so se borili proti tiraniji in zatiranju. Piše tudi, da so se zadnji zločini proti človečnosti in dejanja genocida dogajali še julija 1995. In da je treba odločno in jasno obsoditi vse zločine proti človeštvu, množične kršitve človekovih pravic in tako naprej. Vprašam vas, katero izmed teh točk deklaracije je predsednik s svojim dejanjem promoviral. Niti ene. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Miran Potrč.
Hvala lepa. Poslanke in poslanci Socialnih demokratov bomo tudi po tej razpravi glasovali proti predlogu, da se predsednika države obtoži, ker nas razprava ni prepričala v utemeljenost vaše obtožbe. Prepričala nas pa je, da izbirate posamezne drobce, da jih ne želite in ne znate sestaviti v celoto, da iz posameznih drobcev delate obtožbe zoper posameznika ali zoper organizacijo, nepovezano za kateri čas, za katera dejanja. Mislim, da se je preko te razprave očitno pokazalo, da je spet želja SDS, da na vsak način prikaže vse, kar se je dogajalo do 15. maja leta 1990, kot popoln totalitarni zločinski sistem. Čemu je namenjena ta želja? Ali mislite, da boste preko te želje lažje prišli na oblast? Ali mislite, da boste prepričali vse, da je to resnica, ko vsak dan sproti, ne od mene, ki me imate za zakrknjenega komunista, ampak od ljudi, ki so v tem času normalno živeli in delali v zdravstvu, v kulturi, v novinarstvu, v podjetjih, in povedo, da so vaše predstave in vaša slika tega obdobja nekaj popolnoma drugačnega. Gospod Pojbič, pokazali ste mi moje ime in priimek na enem od seznamov. Ja. Tega nikoli nisem skrival. Mnogo manj kot gospod Janša. In jaz sem ponosen, da sem na mnogih seznamih, ki jih vi delate, ker tudi tam, kjer mi očitate kakšno krivdo, nobene krivde nimam. Če bi jo imel, bi jo že zdavnaj napihnili, kot jo je gospod Janša v letu 1990, ko mi je hotel očitati, da sem medvede kot funkcionar lovil po Kočevskem. Najbrž se to še spomni. Ampak malenkost je bila, mogoče tega v spominu nima, jaz pa, ker sem se takrat prvič z debelo lažjo s strani gospoda Janše zoper mene srečal. Da zaključim. Mi bomo glasovali proti. Smo pa pripravljeni, vendar ne v parlamentu, kadar koli na drug način organizirati aktivnost, po kateri bi ugotovili pošteno zgodovinarji, kaj se je od leta 1945 do leta 1990 dogajalo. Ker vemo vsi, da nimamo z vaše strani poštenih podatkov, kako se je organizacija imenovala, kdaj je delovala, kje je delovala, pod čigavo komando je delovala, da bi imeli podatke o tem, kje in kdaj so bili določeni sodni procesi. Danes se je govorilo o tisočih, o desettisočih žrtvah. Ne vemo, ali so v to vključeni tragični dogodki z neposredno po vojni pobitimi domobranci, kjer je potem številka lahko takšna, ali so to povojni politični sodni procesi, kar bi bilo zanimivo slišati, ker te resnice ne vemo. Stvari so po drobcih vzete, napihnjene, sestavljene v eno zgodbo, iz katere bi se naj videlo, da je z vaše strani pred slovenskim narodom eno veliko odkritje. Zdaj zadnja vprašanja, ki jih postavljate, kažejo na to, da naj bi predsednik države dr. Danilo Túrk bil povezan z nekimi aktivnostmi Udbe. To so vse zgodbe, ki jih je treba voditi na drugačen način, ne s polovičnimi podatki, z napol izmišljenimi, napol dokazanimi zgodbami. Ravno toliko so dokazane, da je nekje nekaj dejstev, do konca pa ne moremo priti. Če želite, dajte to narediti. Jaz sem rade volje pripravljen pri tem sodelovati. Samo takšne zgodbe, kot ste jo tokrat pokazali, je samo dokaz vašega načina dela, obtožiti [[...]] [[Znak za konec razprave.]] [[...]]S polresnicami, da bi imeli politično korist. Hvala.
Seznam razpravljavcev je izčrpan. Za besedo je zaprosil predlagatelj Janez Janša. Prosim.
Drži, gospod Potrč. V Sloveniji v tem trenutku živi ogromno ljudi, ki so tudi v tistem času, o katerem govorimo, živelo več ali manj normalno. Niso vedeli, kaj počne Udba, verjeli so, da slovenske spomenike na Koroškem uničuje in maže heimadienst, saj kakšnega verjetno tudi je. Verjeli so, da so informacije zahodnih medijev o bombah na Koroškem, ki so eksplodirale, sovražna propaganda. Protestirali so proti nemškemu šovinizmu na avstrijskem Koroškem po ljubljanskih ulicah. Tudi jaz. Takšne so bile informacije. In tega dejstva nihče ne zanika. Udba je pač delala tajno. Tudi celoten postopek v zvezi s tem atentatom v Velikovcu in preiskave, kolikor jih je bilo, in tudi vse politične razprave, ki so bile na to temo, so imele takrat oznako "državna tajnost". Kljub temu, da smo z zakonom določili, da to ni več državna tajnost, so se službe Državnega zbora, ko smo prosili, da se to razdeli, in to je dokumentacija, ki je javno dostopna že leta v arhivu, ustrašile, češ, kaj pa je sedaj to. Ta strah še vedno deluje. Ampak tako kot pravite, mi ne moremo zanikati, da je pač takrat en del populacije normalno živel, imel tudi službe in prišel do stanovanj, še toliko bolj, kolikor bolj je bil pri koritu. Preberite si knjigo gospoda Mikole Privilegiji političnih funkcionarjev v prejšnjem sistemu. Tisto so zanimivi seznami, ne tile, ki so v tej knjigi, ki govorijo o političnih funkcijah. Tisti seznami iz knjige privilegijev so pa zelo zanimivi, gospod Potrč, nimajo nobene zveze s komunističnimi ideali. In bi bilo morda dobro kakšno razpravo tudi o tem narediti, ko se tukaj govori o socialnih pravicah. Kot se tega ne da zanikati, da se je deloma normalno živelo, se tudi ne da zanikati, da je na tisoče ljudi pa trpelo. Obstaja tudi ta plat zgodbe, ki je pa vi nočete videti. Zato niste prišli na Komisijo za peticije, ko so ljudje govorili o svojih tragičnih izkušnjah, zato je ta gnev s strani gospe Potrate, kadar se odpre ta tema. Tega nočete videti. In odlikovanje šefu tajne politične policije, ki je kriva, ki je neposredno izvajala te stvari, seveda pod političnim pokritjem, je na nek način simbolno odlikovanje zločina, je zanikanje trpljenja tisočev, če upoštevamo še svojce, desettisočev ljudi, ki še vedno živijo in jih imate vi še vedno za drugorazredne državljane. Kar se tiče vprašanj, ki so bila postavljena predsedniku republike, za katera pravite, da so insinuacije [[...]]Če bi bil predsednik republike tukaj, bi lahko na vse odgovoril, in bi se stvari v hipu razčistile. Zelo težko je tako čez mizo nekomu nekaj očitati brez zveze, če ti on lahko odgovori. Je pa v parlamentarni razpravi, saj mi nismo sodišče, mi predlagamo, da gre ustavna obtožba na Ustavno sodišče. Tam bodo odločali na podlagi pravnih argumentov. Mi pa tukaj samo razpravljamo o argumentih, ki so predloženi. In predloženih je veliko. Stalno se govori, da ni nobenih dokazov. Ali je to mogoče zrak? Je kakšen dokument tukaj ponarejen? Je kaj brezveznega? Nisem slišal nobenega iz vladne koalicije, ki bi šel po seznamu in bi rekel, to ne drži, to ne drži, pa to ne drži. Nobenega junaka ni bilo, ki bi se soočil s konkretnimi dokazi. Niti eden ni nasprotoval nobenemu od dokazov, ki smo jih predložili predlagatelji ustavne obtožbe. Pa ste dobili gradiva pravočasno, en mesec jih imate. Niste jih dobili zdaj, ker ta knjiga je samo objavila tisto, kar ste dobili z gradivom. In ponavljanje, stalno ponavljanje laži, da je Sever predlagal odlikovanje, ko je bilo v temu času dokazano, da ni tako. Noben merodajni organ Severa ni o tem odločal. Šlo je za neko posebno akcijo. Da se je nagradilo odlikovance, je šlo samo za posebno akcijo in da se druge stvari tukaj ne upoštevajo. To je tudi veliko sprenevedanje. Predsednik republike je prej protestiral zaradi nekih primerjav. Jaz sem dejal, da je to isto, kot da bi Hitlerju dali posmrtno odlikovanje zato, ker je gradil avtoceste v Nemčiji. In bi pozabili na ostale stvari, ki jih je počel. Ali pa da bi dr. Mengeleju, ki je delal medicinske poskuse na taboriščnikih, podelili odlikovanje za medicinske [[...]]
Kolega Janša, jaz bi vas prosil, da vendarle pazite na besede, ki jih govorite tukaj v dvorani.
Saj pazim jaz na besede.
Ne, kolega Janša, ne pazite, prosim vas, da vendarle uporabljate primerljive primerjave, ne pa takšnih abstraktnih in absurdnih primerjav. Prosim, imate besedo.
Ob tem, kaj je absurdno, ne vem, če lahko odloča Poslovnik Državnega zbora ali pa tisti, ki ga tolmači. Ni večjega absurda, kot je podeliti državno odlikovanje šefu organizacije, ki jo je Vrhovno sodišče te iste države, ki jo zastopa predsednik države, ki je podelil odlikovanje, razglasilo za kriminalno združbo. Ni večjega absurda, gospod predsednik Državnega zbora, pa vas nismo slišali, da bi povzdignili svoj glas druge reprezentativne funkcije v državi proti temu absurdu. In če zdaj govorimo o akciji Sever. Takrat se je eno partijsko vodstvo v Sloveniji branilo proti partijskemu vodstvu neke druge republike. Ob tem je imelo delno podporo nekaterih federalnih organov, ki so bili ravno tako ogroženi od teh Miloševičevih mitingov. Vse, ki kolikor toliko poznamo zgodovino dogajanj v tistem času, nam je to popolnoma jasno. Ampak ni bilo nobene dileme takrat, če je bilo treba že zbirati med slovenskim partijskim vodstvom in Miloševičem, v Sloveniji ni bilo nobene dileme. Zato je ta akcija Sever imela tudi ljudsko podporo, zato so jo takrat policisti oziroma miličniki vzeli tudi kot na nek način obrambo lastne suverenosti in zaradi tega v zvezi s tem ni bilo nobenih sporov. Jaz sem bil sam slavnostni govornik pred nekaj leti na obletnici združenja Sever, ko se je proslavljala ta akcija. Ampak nikoli doslej, nikoli doslej do leta 2009 na tej proslavi ni bilo odlikovanca Ertla. Res zanimivo, da ga nikoli v dvajsetih letih niso povabili, če je bil pa tako zaslužen in glavni. Pa ni bilo v tem času pomladne vlade, so bile druge. In bivši predsednik republike, ki je bil 10 let predsednik in je bil politični šef gospoda Ertla dolgo, dolgo časa, ga ni odlikoval. Odlikoval ga je sedanji predsednik republike. Pravi, da zaradi akcije Sever. Če bi šlo za akcijo Sever, potem bi morali biti prvi odlikovani slovenski železničarji oziroma sindikat Slovenskih železnic, ki je prvi dal javno izjavo, da mitingašev ne bodo vozili. Šele potem je bil sprejet odlok skupščine in tako naprej. To so naredili ljudje iz domoljubne zavesti. Ne, da bi bili za to plačani, ne, da bi jih kdo zaščitil. Ko gre pa za uradne organe, so pa bili za to plačani in dolžni, da zavarujejo javni red in mir. In tisti, ki so bili za to plačani, so dobili odlikovanje, tisti, ki so to naredili iz domoljubne zavesti, niso bili niti omenjeni, niti povabljeni na proslavo. Če bi šlo dejansko za akcijo Sever, bi se to res zgodilo. Če bi šlo za akcijo Sever, bi dobili odlikovanje poleg odlikovanca Ertla tudi tisti pripadniki slovenske policije, ki so sodelovali v akciji Sever in so bili tudi kasneje nosilci osamosvojitvenih akcij ali pa akcij, s katerimi se je osamosvojitev zavarovala z realno silo. Vendar nobeden od teh ni bil odlikovan. Odlikovan je bil šef Udbe in tisti iz sestave takratne milice, ki so bili Udbi blizu ali pa so bili njeni rezervisti. Se pravi, to ni bilo odlikovanje za akcijo Sever, to je bilo odlikovanje za Udbo. In nastop predsednik republike danes, ki je predstavljal v 20 letih obstoja samostojne slovenske države najbolj čustveno zagret nastop v obrambo organizacije Udbe, je to ponovno potrdil. In ponovno smo slišali, da je bila ta odločitev dobro premišljena. Če je bila dobro premišljena, in očitno je bila, potem je treba narediti vse, da se stvari razčistijo. Jaz upam, da bo predsednik republike tekom jutrišnjega dne odgovoril na zelo konkretna vprašanja, ki so bila postavljena, brez diskvalifikacij, brez arogance in brez tega, da si nekdo v Sloveniji predstavlja, da je lahko nad ustavo in zakoni.
Hvala lepa. Dolžan sem poslovniško pojasnilo. Kot sem že na začetku točke omenil, je gospod Jože Tanko, vodja Poslanske skupine SDS, danes v popoldanskem času predložil dodatno gradivo, s predlogom, da se ga razdeli navzočim v Državnem zboru. Po svoji vsebini del tega gradiva predstavlja nova dokazna gradiva v postopku obtožbe in predsednik, ki je bil obtožen, ni imel možnosti, da se pripravi za ustne ali pisne odgovore na dodatna gradiva. Zato nisem dovolil, da se to gradivo obravnava kot gradivo k tej točki, in tudi nisem dovolil, da se razdeli navzočim v dvorani. Kljub temu jih je Poslanska skupina Slovenske demokratske stranke razdelila, kar pomeni hudo kršitev poslovnika, na kar vas posebej opozarjam. Ne glede na to, karkoli mislite, na takšna dokazna gradiva ima predsednik, ki je obtožen, pravico proučitve in odgovora. V zvezi s tem pojasnilom, niso možna niti proceduralna vprašanja ali komentarji. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želi na podlagi prvega odstavka 71. člena Poslovnika Državnega zbora še kdo razpravljati. Za razpravo je na voljo 13 minut. Prosim za prijavo. Prijavljenih je 15 razpravljavk in razpravljavcev. Časa je 13 minut, torej imamo manj kot minuto na razpravljavca, zato predlagam, da te dodatne razprave ne opravimo. Se strinjamo? [[Da.]] Zaključujem razpravo. O predlogu sklepa bomo v skladu s časovnim potekom seje Državnega zbora odločali ob 23. uri in 35 minut. S tem prekinjam to točko dnevnega reda in prekinjam tudi 14. sejo Državnega zbora, ki jo bomo, kot sem rekel, z glasovanji nadaljevali ob 23. uri in 35 minut. Hvala lepa.
Gospe in gospodje! Prehajamo na glasovanje zbora o predlogih odločitev. Poslanke in poslance prosim, da preverite delovanje svoje glasovalne naprave. Nadaljujemo s prekinjeno 22. točko dnevnega reda, to je s prvo obravnavo Predloga družinskega zakonika. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog družinskega zakonika je primeren za nadaljnjo obravnavo. Obrazložitev glasu v imenu poslanske skupine. Prosim za prijavo za obrazložitev glasu v imenu poslanskih skupin. Najprej obrazložitev v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske , ki jo bo predstavil stranke France Cukjati.
Hvala za besedo.
Prosim mir v dvorani.
Te dni oziroma včeraj in danes smo bili poslanci, verjetno vsi, praktično na svojih računalnikih zasuti s protesti javnosti, civilne družbe proti temu zakoniku. V obrazložitev našega stališča ni nič bolj primernega, kot da omenim enega od odmevov tistih, ki jim je ta zakonik namenjen. Malo kateri zakon je tako pomemben neposredno za intimno življenje posameznika ali v družini, kot je ta zakonik. Dovolite, da preberem mail neke gospe, danes ob pol treh je prišel. Verjetno ste ga dobili tudi vi, pa ga niste imeli časa prebrati [[...]]
Prosim za posluh in zbranost v dvorani.
Takole pravi gospa: "Spremljam sejo Državnega zbora, na kateri obravnavate Predlog družinskega zakonika in sem bila primorana izraziti svoje stališče. Sem mati dveh posvojenih otrok, ki sta oba študenta. Ko sta izvedela, da v predlogu našega novega zakona obstoja tudi možnost posvojitve otrok s strani istospolnih partnerjev, sta se zgrozila, rekoč: Kdo ima pravico po naši ustavi, splošnih moralnih načelih in tisočletnih izkušnjah vzeti očeta in mater otrokom, ki sami ne morejo odločati o sebi. Kdo jim ima pravico vzeti možnost, da spoznajo vlogo in vpliv matere in očeta s strani moškega in ženske." In potem ta gospa dodaja: "In sedaj vas kot mati dvoje posvojenih otrok sprašujem: Ali si res upate to storiti nebogljenim otrokom vi vsi, ki modrujete v Državnem zboru in nimate te izkušnje?"
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Zares Vito Rožej.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Danes smo dobili tudi precej elektronske pošte od ljudi, ki nimajo takih starševskih izkušenj. In nič ni s tem narobe. Vsak od nas ima lahko o tako pomembni stvari svoje mnenje. Važno je, da znamo ta mnenja na razumski in racionalen način soočiti in pogledati, za kaj v primeru tega družinskega zakonika gre. Jasno je, da so spremembe, ki jih prinaša, za marsikoga težko doumljive, vedeti pa je treba, da nobena od teh sprememb v ničemer ne posega v pravice, ki so bile dane že do sedaj. Kot rečeno, družinski zakonik nikomur ničesar ne jemlje, daje pa pravice tudi tistim, ki jih doslej niso imeli. Največ pravic daje otrokom. Njegova največja pozornost je v načelu otrokovih koristi. To je bilo razbrati tudi iz razprav, ki sicer samega zakonika niso podpirale. Danes imamo ta predlog v prvem branju. Sklep, o katerem se bomo odločali, je, ali je primeren za nadaljnjo obravnavo. V Poslanski skupini Zares smo trdno prepričani, da je primeren za nadaljnjo obravnavo. Več kot to. Ampak v redu, danes je na vrsti prvi korak. Mislim, da bomo vsi ob odločanju pri tem družinskem zakoniku, vsaj tisti, ki nam je ta dar dan, mislili pri tem na bodočnost svojih otrok. Jaz sam sem prepričan, da bom s tem, ko bom potrdil ta družinski zakonik v prvem branju, storil za svoje otroke nekaj dobrega. Pa ne zato, ker bi s tem predlogom morda jih izpostavljal kakšnim stvarem, za katere drugi menijo, da so za otroka neprimerne. Ampak zato, ker verjamem, da so te stvari, zapisane v družinskem zakoniku nujne in odsev časa, ki ga živimo. Po 30-ih letih spreminjamo družinsko zakonodajo, čas je, da tudi našo zakonodajo prilagodimo družbeni realnosti. Priznamo, da pri nas živijo tradicionalne družine, da živijo enostarševske družine in da živijo tudi istospolne družine. Predvsem zaradi otrok, ki živijo v teh družinah, je potrebno potegniti nekatere stvari in rešitve, ki so morda precej radikalne, so pa vsekakor nujne, s stališča demokratične države, ki diskriminacijo zavrača in človekove vrednote postavlja v sam vrh svojega vrednostnega sistema.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke Zmago Jelinčič Plemeniti. Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Dobre rešitve tega zakona so vnesene v zakon zgolj zato, da bi se lahko v in preko procedure v parlamentu pripeljale notri deviantnosti, ki jih nekateri želijo uzakoniti. Jaz mislim, in v Slovenski nacionalni stranki sodimo, da gre za zlorabo procedure, zlorabo slovenskega nacionalnega telesa, zlorabo slovenske zgodovine in zlorabo slovenske javnosti. Kaj takega se še ni zgodilo v Sloveniji. Pa vendar, glede na okoliščine teh raznih garažnih koalicij in podobnega, si lahko mislimo, da nas bo [[...]]
Gospod Jelinčič, prosim, da pazite na besede, ki jih uporabljate. To je prvi opomin.
Mi daste lahko kar tri opomine takoj od začetka, pa bom nadaljeval. Dejstvo je, da izhodišča, ki jih postavljate tudi vi, gospod predsednik, so čudna. Milo rečeno čudna, da ne bom uporabil kakšne druge besede. Lahko pa naslednjič govorim v latinščini, da ne boste vedeli, kaj povem, pa boste prevod dobili, pa se boste kasneje.
Gospod Jelinčič, drugi opomin.
[[...]] [[Smeh.]] [[...]]No, me zelo veseli, pa potem mi boste dali še ukor, pa mama naj v šolo pride ali kaj takega. [[...]] [[Smeh.]] [[...]]V redu, saj na tem nivoju je vaše vodenje, gospod predsednik. Žal je to tako. Človek bi pričakoval, da sedimo v Državnem zboru neke države, ampak kot kaže, sedimo v nekem krožku nekega šolskega aktiva iz leta 1965. Dejstvo je, da to, kar hoče koalicija spraviti skozi proceduro, je nedopustno. In če ne drugje, tudi če bo danes po sili vaših vodilnih politikov, ki zahtevajo od vas, da jih legitimizirate s tem zakonom, če tudi bo to sprejeto, mislim, da vam bo sodil slovenski narod na naslednjih volitvah. In upam, da takrat in od takrat dalje vas v politiki nikoli več ne bo, kajti škoda, ki jo boste naredili slovenskemu narodu, bo grozljiva.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke ima Jakob Presečnik.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi, spoštovani gospod minister! V poslanski skupini predloga sklepa ne bomo podprli. Že na javni predstavitvi mnenj v vseh izjavah in razpravah, v pismu ministru, predsedniku Vlade, smo poudarjali, da je večina rešitev dobra, da je Vlada oziroma ministrstvo pripravilo dolgo pričakovan zakonik, da pa je za nas zagotovo sporna definicija družine, s tem v zvezi izenačenje družinske skupnosti istospolnih partnerjev in posledično možnost posvojitve otrok istospolnih partnerjev. Za nas in za večino državljank in državljanov je smiselna ohranitev obstoječe ureditve zakonske zveze kot skupnosti moža in žene, katere pomen je v vzpostavitvi primernega okolja za medsebojno spoštovanje in rojstvo otrok. Strinjamo se, da je treba v okviru drugega zakona razrešiti nekatere probleme istospolnih partnerjev, predvsem na področju premoženjskopravnih zadev, dedovanja in podobno, kar nam nalaga tudi odločba Ustavnega sodišča. Kot rečeno, pričakujem, da zakonik danes ne bo dobil podpore in bo tako imelo ministrstvo priložnost, da ponovno pripravi zakonik brez teh spornih določb. V Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke bomo predlog sklepa zavrnili. Hvala lepa.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov dr. Andreja Črnak Meglič.
Hvala lepa, gospod predsednik. Ponavljam, da bomo v Poslanski skupini Socialnih demokratov zakon oziroma predlog zakona podprli. Podprli ga bomo zato, ker priznava družbeno realnost in priznava, da v tej družbi ne obstajajo samo ene vrste družin, ampak obstaja cela vrsta družin, v katerih živi skoraj polovica slovenskega prebivalstva. Tudi v imenu teh družin zahtevamo ureditev enakih pravic otrok in socialnih staršev, ki za te otroke skrbe. Na drugi strani bomo zakon podprli zato, ker je usklajen z Ustavo, ki v 14. členu vsem državljanom naše države zagotavlja enake pravice, ne glede na njihove osebnostne lastnosti. In tretjič, zakon bomo podprli zato, ker v celoti implementira zahtevo konvencije o otrokovih pravicah, da so otrokove pravice tisto maksimalno vodilo pri urejanju aktivnosti in postopkov v zvezi z otroki v družinskih razmerjih. Vse bojazni, vsi strahovi, ki jih kličete v zvezi s to ureditvijo, odpadejo. Zato tudi v imenu tistih, ki so nam pisali pismo podpore drugačne vrste, zaradi zagovarjanja interesov le-teh, bomo zakon oziroma predlog zakona podprli.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v lastnem imenu. Prosim za prijavo. Najprej obrazložitev glasu Branko Grims.
Spoštovani! Danes je seja, ko gre dejansko za temeljne občečloveške vrednote. Odločitev, ki je pred nami, zadeva sam temelj te države. Ali ima katerakoli oblast pravico, da vnaprej kateremukoli otroku vzame njegovo temeljno pravico, da imam in mamico in očka? Trdno sem prepričan, da nobena oblast nima te legitimitete, da bi to storila z zakonom vnaprej. Še več, trdim, da je tak predlog tudi nelegalen in da se sploh ne bi smel pojaviti v Državnem zboru, kajti po slovenski ustavi ratificirane mednarodne pogodbe in akti zavezujejo to državo in se celo lahko uporabljajo v določenih primerih neposredno. Temeljna splošna deklaracija o človekovih pravicah Organizacije združenih narodov v svojem 16. členu nedvoumno določa, da imajo pravico skleniti zakonsko zvezo in ustanoviti družino polnoletni moški in ženske. Izrecno sta navedena oba spola in vmes je "in", gospe in gospodje. Torej je ta določba kumulativna, ni alternativna, kot je predlog, ki ga vi zagovarjate, ali polnoletni moški ali polnoletne ženske. Niti nista dovoljeni obe ti varianti. Tukaj je definirano, kaj je družina v mednarodnem pravu. Torej temeljna celica družbe, ki jo sestavljajo moški, ženska in otrok. In še več, 16. člen na koncu določa, da je družina naravna in temeljna celica družbe in ima pravico do družbenega državnega varstva. Tudi s tem določilom je predlagani zakon v očitnem nasprotju in zato bom glasoval proti.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu Roberto Battelli, prosim.
Hvala lepa. Jaz bom poskušal opisati dilemo, ki se mi postavlja glede posvojitve. Recimo, za posvojitev otroka se potegujeta pod enakimi pogoji heteroseksualni par in homoseksualni par. Komu bo torej dodeljena posvojitev?! Jaz razumem potrebo po nediskriminaciji. Ampak situacije, ki se bodo pojavljale, se bodo pojavljale na tej točki. Hvala lepa.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu dr. Luka Juri, prosim.
Hvala lepa. Predlog zakonika bom podprl, ker omogoča odpravo krivičnega različnega obravnavanja, ker odpravlja to, da bo nek otrok drugače krivično obravnavan samo zato, ker sta se njegova starša drznila se iskreno imeti rada.
Prosim, mir v dvorani! Obrazložitev glasu, Franco Juri.
Hvala, gospod predsednik. Zakon bom podprl, ker je dober, ker je bilo dokazano, da bistveno izboljšuje položaj otroka, družin, izboljšuje razmerje med člani različnih vrst družin in omogoča tradicionalni družini normalno nadaljevanje, ob tem pa dodaja, širi pravice tudi na druge skupnosti. Če bi bila tradicionalna družina ogrožena zato, ker so dodane nekatere pravice, bi to pomenilo, da je tradicionalna družina nenaravna. Ampak ker to ni, bo tradicionalna družina preživela in se razvijala še naprej in bo ostala večinska. Tisti, ki menijo drugače, se bojijo glede identitete tradicionalne družine. V tem zakonu je zagotovljen obstoj tradicionalne družine in so zagotovljene pravice drugih skupnosti, predvsem pa so zagotovljene pravice vseh otrok, brez diskriminacije.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu, Franc Pukšič. Prosim.
Hvala lepa. Kolegice in kolegi! Takšnega otroka, kot je kolega Juri rekel, ni.
Gospod Pukšič, ni polemike. Trenutek, gospod Pukšič, ni polemike. Do sedaj ni noben polemiziral z drugimi in prosim, da tudi vi ne. Prosim, nadaljujte.
Takšnega otroka ni, kjer sta si starša drznila, istospolna starša drznila povedati, da se imata rada. Takšnega otroka ni. Sprašujem vas, drage kolegice poslanke in poslanci, dvignite roke tisti, ki si želite, da pride vaš otrok ali da bi prišel vaš otrok v istospolno partnersko družino. Dvignite roke, koliko vas je takšnih v tej dvorani. Trije od 90-ih, trije od 90-ih si to želijo. S tem jemljete pravico otroku in dajete pravico istospolnim partnerjem. To je nasilje nad otroci. Zato ni čudno, da je prebral moj poslanski kolega Cukjati pisno matere, ki jo osebno in družino zelo dobro poznam, ko je zapisala "kdo ima pravico po naši ustavi, splošnih moralnih načelih in tisočletnih izkušnjah vzeti očeta in mater otrokom, ki sami ne morejo odločati". Nimamo te pravice, nimate te pravice. Lahko z aroganco koalicijske večine to izglasujete, vendar vedite, da narave prinesli okrog ne boste in tudi slovenskega naroda ne. Zato vam bo to povrnil in narod si bo to zapomnil.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu, Miran Györek. Prosim.
Hvala za besedo. V Slovenski nacionalni stranki smo zgroženi in se zgražamo nad nekaterimi predlaganimi določbami družinskega zakonika. Mislim konkretno na določbe, ki omogočajo homoseksualcem ali bom kar slovito po domače, pedrom, posvojitve [[...]] [[Izkop mikrofona.]] [[...]]
Gospod Györek, prosim, da uporabljate primerne besede in da ne uporabljate besede z žaljivimi konotacijami. Prosim, nadaljujte.
Gospod predsednik, uporabljam strogo jezik slovenskega knjižnega jezika, besede, kjer ta beseda ni zavedena z oznako vulg. - vulgarno, ampak pogovorno in označuje homoseksualce. Dobro, če vam to ni všeč, lahko rečemo tudi toplovodarji ali dvomotorci ali kaj jaz vem, kaj hočete. Gre za to. Pod pretvezo civilizacijskega dosežka uspeva aktualna vlada in koalicija dejansko doseči tisto, kar si očitno sama želi in potrebuje. In to je grozljivo. Vsi tukaj se zavedamo dejstva, da si slovenski narod tega ne želi. Ne samo to, da si ne želi, celo zavrača. Danes smo bili priča protestom pred parlamentom, zgoraj na tribuni in če nam to ne da nekaj misliti, potem smo res prišli daleč. Homoseksualci očitno uspevajo v slovenski družbi. Privilegiji homoseksualcev, zaščitništvo oblasti je že z nastopom te ministrice tako evidentno, kot sem danes že enkrat povedal tisti primer, ko so "nabutali" tistega homoseksualca, malo bolj igrivi slovenski fantje, je sprožilo pravo [[...]]
Prosim, gospod Györek.
[[...]]protiteroristično akcijo specialnih enot policije. Če bi to bil navaden Janezek, jaz sem siguren, da se ne bi še prometni policaj zmenil za tak eksces. Žal se to dogaja in še hujše bo. Zato prosim, da razmislite o tem, kaj počenjate in kakšno škodo boste počeli, naredili slovenskemu narodu, če sprejmete ta zakon. Hvala.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu, Srečko Prijatelj. Prosim.
Hvala, spoštovani predsednik. Tega družinskega zakonika ni moč podpreti, ker gre preprosto za dejstvo, da se bo s takim zakonom, ki ga boste izglasovali, izvršila zelo velika zloraba otroka, kajti tega nihče ne bo vprašal, če želi imeti take starše. In ta otrok bo zaničevan tudi skozi vsa obdobja šolanja, v devetletki. Jaz sem, verjemite mi, prestal vse sodne instance, že dobil tudi razsodbo na Ustavnem sodišču, zdaj sem v Strasbourgu zaradi pedrov in verjetno bom tudi tam dobil pozitivno rešitev. Saj se lahko tako izražam. Upam, da ne bom tožen zaradi tega. Zakaj pa sem bil tožen? Zaradi tega, ker sem v tej dvorani izjavil takrat, da verjetno ni nobenega od staršev, ki bi želel imeti tako opredeljenega otroka. In jaz verjamem, da takih otrok, sicer če bi se izjasnili za to, bi se morali sprijazniti s tem, ampak želja posameznika pa ni, da bi imel takega otroka. Ko sem govoril o zaščiti otrokovih pravic, na katere vi danes pozabljate, so se homoseksualci zgražali in ko je bila parada ponosa pred Državnim zborom, so vihteli transparente "smrt Prijatelju". Takrat ni nihče od mojih kolegov stopil na mojo stran, da bi v bistvu rekel njim, da je to nespodobno. Ko govorimo o tem, gre za svojevrstno sprevrženost, kajti pozabljate na to, da v državi ljudje nimajo kaj jesti in da nimajo za plačilo računov. Namesto da bi posvečali eno od dolgih sej tej problematiki, se ukvarjamo z izbrisanimi, Cigani in homoseksualci.
Gospod Prijatelj, to je tipični značilen sovražni govor za učbenike. Proceduralni predlog? Prosim za prijavo. Obrazložitev glasu, Cvetka Zalokar Oražem. Prosim.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani kolegi in kolegice! Nekateri med vami so danes kot argument za svojo odločitev navajali obsežno korespondenco in pisma, ki so jih prejeli predvsem s strani tistih, ki sprejema družinskega zakonika ne podpirajo. Jaz bi želela navesti morda samo dve izjavi, kjer pa eksplicitno so argumenti, zakaj je treba to podpreti. Prva je izjava gospe Zdenke Čebašek Travnik, varuhinje človekovih pravic, ki je med drugim rekla, da so nas polna usta človekovih pravic, ampak to vse do trenutka, ko je treba sprejeti družinski zakonik, v katerem pa se dajejo določene pravice istospolnim partnerjem, predvsem pa se sprejemajo tudi nekatere posledice. V tistem trenutku človekovih pravic ni več. Druga izjava in opozorilo, ki smo jo prejeli, pa prihaja iz kampanje za vse družine. Želeli so nas opozoriti na mnenje in stališče Klemna Jelinčiča Boete, antropologa in sociologa, sina Zmaga Jelinčiča in prezgodaj preminule pesnice Berte Boeta, ki je v svoji posneti izjavi nedvoumno povedal, da družinski zakonik podpira, kajti meni, da je treba postati modernejši in svobodomiselnejši, da je treba narediti kakšen korak naprej in da je prav, da človek verjame v enakopravnost ljudi. Jaz sem vesela, da sinovi mislijo drugače kot njihovi očetje. Tudi sama se z njihovim mnenjem strinjam, zato bom prvo obravnavo družinskega zakonika podprla.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu, Jože Tanko. Prosim.
Hvala lepa. Jaz družinskega zakonika ne bom podprl. Ustava Republike Slovenije od 53. do 56. člena ureja posebej področje družine. In v vsakem od teh štirih členov slovenske ustave so zapisane tudi pravice in pa položaj otrok. Niti v enem členu slovenske ustave niso zapisane pravice homoseksualcev posebej. Mislim, da bi bilo prav, da tisti, ki imajo možnost svobodne odločitve za rojstvo svojih otrok in tega ne izkoristijo, da tem ni možno s posebnim zakonom, in ta družinski zakonik je sedaj posebni zakon, dati pravico, da dobijo možnost posvojitve otrok. Tudi v primeru, ko imamo v 56. členu Ustave zapisano, da otroci uživajo posebno varstvo. Skrb in te človekove pravice in temeljne svoboščine uživajo otroci v skladu s svojo starostjo in zrelostjo. Otrokom se zagotavlja posebno varstvo pred gospodarskim, socialnim, telesnim, duševnim in drugim izkoriščanjem in zlorabljanjem. In tako varstvo ureja zakon. In sedaj neke posebne določbe, neke posebne pravice skupine, ki ni in se ne odloča za svobodno rojstvo svojih otrok, prenašamo z družinskim zakonikom. Mislim, da je prav, da omogočimo, da posvojijo otroke tisti, ki so heteroseksualna družina, pa recimo otrok ne morejo imeti, in teh je relativno veliko. Ni nobene potrebe, da za posebne skupine, posebne oblike skupin in družin urejamo to s posebnim zakonom ekskluzivno. Ne urejamo nobenih pravic s tem družinskim zakonom za druge, ampak za tiste, ki jih v Ustavi v tej obliki ni, kot so otroci.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v lastnem imenu Vito Rožej.
Slovenska ustava v nobenem svojem členu posebej ne omenja pravic homoseksualcev. Kljub vsemu v slovenski zakonodaji obstaja zakon, napisan posebej za njih. Novi družinski zakonik bo to neskladje odpravil. Enake pravice bo dal vsem, tako kot slovenska ustava. V slovenski družbi že sedaj živi okoli 100, po ocenah, otrok v takih istospolnih družinah. Svobodno so se za njih odločile predvsem istospolne ženske. 98% teh družin je takih. Mislim, da z današnjo pozitivno odločitvijo glede tega predloga zakona bomo predvsem to njihovo svobodno odločitev za otroke podprli. Res, da nimajo možnosti tega narediti doma, imajo pač to možnost narediti v tujini. In življenje si vedno najde pot. In mislim, da nismo tukaj za to, da ga bomo omejevali, ampak da ga bomo uredili. In to počnemo s tem predlogom družinskega zakonika. Najbrž si nihče od nas ne pusti soliti pameti o tem, kakšna je njegova družina. Družina je nekaj kar držimo zase, mislimo o njej vse dobro in ne pustimo nekomu drugemu, da bi nam določal, kakšna bi naša družina morala biti, obenem pa seveda si nihče od nas ne sme jemati pravice, da bi komurkoli drugemu predpisoval, kakšna mora biti njegova družina. Ta družba, ta država je zrasla ravno na tem svobodoljubju in tega bi seveda veljalo v vse pore naše družbe vpeljati. Eden od zadnjih mogoče takih je področje družine in mislim, da se moramo tudi tukaj odločiti, da bomo enostavno živeli in tudi pustili drugim živeti. Zato bom jaz ta družinski zakonik podprl.
Hvala. Prosim za prijavo, še je želja za obrazložitev glasu v svojem imenu. Gospod Battelli, vi ste že obrazložil svoj glas. Ampak prej ste obrazlagal v svojem imenu. Ne morem vam dati ponovno [[...]]
Kot poslanska skupina.
Ne, ne. Vi ste prej obrazložili v imenu poslanske skupine. Ne, v svojem imenu ste prej obrazložili. Poslanske skupine so obrazložitve glasu že končale in v imenu poslanske skupine vam ne morem dati besede.
Ne, nisem kot poslanska skupina.
Dal vam bom obrazložitev glasu v svojem imenu. Imeli ste dve minuti za obrazložitev glasu v svojem imenu. Ne morem več dati. Niti ne kot poslanski skupini, ker je to že mimo. Hvala lepa. Bogdan Barovič, obrazložitev glasu v svojem imenu.
Danes sem v parlamentu od devetih zjutraj in prisežem, da sem pozorno poslušal ves čas razpravo. Bil sem jezen, pa sem se umiril, bil sem tiho. Skušal sem razumeti ene in druge argumente, a na koncu ne zdržim. Ne morem reči, da me današnja zgodba ni spomnila na Ivana Cankarja. Mislim, da vas je že takrat poznal, sploh koalicijo. Ko je zapisal "in beseda je spreobrnjena, še predno je izgovorjena". Danes ste vsi odlično opravili preizkus politične modrosti. Kar me je pa najbolj bolelo, govorim v imenu vseh, za vse govorce, danes so bili z besedami v osmih urah in še zdaj petnajstih zlorabljeni otroci. Vsi ste se izgovarjali na otroke, naredil za njih pa ni in ne bo nihče, nič. Še najmanj pa centri za socialno delo in še najmanj ta zakon. In še najmanj nov člen, nova pravna ureditev istospolnih življenjskih skupnosti in pravno priznanje posvojitev. Zakoni se očitno pišejo res zato, da se krčijo. Kako hudo bi bilo samo ta del umakniti iz zakona in pokazali bi res voljo pomagati. Toda zloraba je prevelika. Nemogoče je reči "da" takšnemu zakonu in zato mu ne bom rekel.
Hvala lepa. Obrazložitev glasu v svojem imenu Zmago Jelinčič Plemeniti.
Hvala lepa. Prej je kolegica govorila o mojem sinu. Moj sin ima drugačno mnenje, in to je demokratično in to je prav. Jaz nimam nič proti temu. To je samo dokaz, da smo v Slovenski nacionalni stranki demokratični in da vi, gospodje v koaliciji, niste. V drugačnem primeru ne bi apostrofirali kot, češ, "poglejte, Jelinčič misli eno, njegov sin pa misli drugo". In to samo še dokazuje izprevrženost teh koalicijskih gospa in gospodov, ki takšne zadeve poskušajo [[...]]
Brez polemik, gospod Jelinčič [[....]]
Saj sem vedel. [[....]] [[Smeh.]] hočejo uporabiti proti meni in proti stranki. Dejstvo je, da je moj sin po izobrazbi humanist, jaz sem naravoslovec. Naravoslovci gledamo na naravo z naravnega stališča. Humanisti gledajo na naravo s čudnega stališča, filozofsko, sociološkega, bi rekel, nekako komunikološkega, pa ne vem kakšnega, kaj vse se še uči na FDV-ju. Zato razumite, da tisti, ki smo študirali realne znanosti, vemo o življenju nekaj več kot tisti, ki so, recimo študirali Hegla, pa Heideggerja, če so ga sploh. Če niso študirali samo Karla Marxa v skrajšani verziji, po možnosti v stripu. Hvala lepa.
Hvala lepa. Kolega Jelinčič imate srečo, rešili sta vas dve minuti. Prehajamo na glasovanje. Glasujemo. Navzočih je 86 poslank in poslancev, za je glasovalo 46, proti 38. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti 38.]] Ugotavljam, da je zbor predlagani sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v drugo obravnavo Odboru za delo, družino, socialne zadeve in invalide kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 24. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga obtožbe predsednika republike pred Ustavnim sodiščem zaradi kršitev Ustave in hujših kršitev zakona. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: "Državni zbor obtožuje predsednika Republike Slovenije dr. Danila Türka, da je pri opravljanju svoje funkcije kršil 2., 5., 8., 14., 15., 16., 17., 18., 19., 20., 21., 22., 23., 25., 27., 29., 30., 32., 33., 34., 35., 36., 37., 38., 39., 41., 42., 49., 51., 58., 59., 61., 63. in 104. člen Ustave Republike Slovenije, Uradni list Republike Slovenije številka 33/91, 42/97, 66/2000, 24/2003, 69/04, 68/06 ter 348., 350. in 357. člen Kazenskega zakonika, Uradni list Republike Slovenije 55/08 in 39/09, v povezavi s tretjim odstavkom 7. člena Zakona o odlikovanjih Republike Slovenije, Uradni list Republike Slovenije številka 69/04." Ob tem vas želim opozoriti, da mora skladno s prvim odstavkom 63. člena Zakona o ustavnem sodišču za sprejem navedenega sklepa glasovati večina poslancev Državnega zbora, to je 46 ali več. Glasujemo, glasovanje teče. Navzočih je 86 poslank in poslancev, za je glasovalo 32, proti 52. [[Za je glasovalo 32.]] [[Proti 52.]] Ugotavljam, da Državni zbor predlaganega sklepa ni sprejel, zato je postopek o Predlogu obtožbe končan. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na 32.A TOČKO DNEVNEGA REDA, to je na OBRAVNAVO O ZAHTEVI SKUPINE POSLANCEV, DA DRŽAVNI ZBOR ODLOČI O ODLOČITVI KOLEGIJA PREDSEDNIKA DRŽAVNEGA ZBORA, DA SE PO SKRAJŠANEM POSTOPKU OBRAVNAVA PREDLOG ZAKONA O SPREMEMBAH IN DOPOLNITVAH ZAKONA O ČLANSTVU REPUBLIKE SLOVENIJE V MEDNARODNEM DENARNEM SKLADU, EPA-897/5. Skupina 25 poslank in poslancev, s prvopodpisanim Jožetom Tankom, je zahtevo vložila 24. februarja 2010. Besedo dajem predstavniku predlagatelja zahteve Jožetu Tanku za obrazložitev stališča. Prosim.
Hvala lepa, spoštovani predsednik. Najprej ena majhna pripomba, pri prejšnji točki ste zelo pohiteli z glasovanjem. Niste niti vprašali, niti karkoli dali [[...]]
Sem pogledal.
[[...]]da bi bil kakšen interes za obrazložitev glasu. Vidim, da vam je bila tista prejšnja točka zelo v interesu, da se čim prej pospravi z dnevnega reda.
Prosim mir v dvorani! Bom jaz pojasnil, ni treba vam pojasnjevati.
Ta zahteva, ki smo jo dali poslanci naše poslanske skupine, pa se nanaša na Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o članstvu Republike Slovenije v mednarodnem denarnem skladu. Za kaj gre? Državni zbor se je 12.2.2010 seznanil s slovensko izhodno strategijo 2010-2013. Eden od pomembnih poudarkov v tej slovenski izhodni strategiji je bilo zmanjšanje primanjkljaja do leta 2013 v skupni višini 1,2 milijardi evrov oziroma 400 milijonov evrov letno, s tem, da se dinamika nekoliko prilagaja. Dan prej pa je Vlada poslala v Državni zbor zakon o omenjenem skladu, ki prinaša po navedbi Vlade v obrazložitvi finančnih posledic dodatnih 440 milijonov evrov finančnih obremenitev oziroma preračunano 660 milijonov evrov. Tu se postavlja resno vprašanje, ali je Vlada ta dodatna sredstva, ki jih bo morala vplačati v IMF, vračunala v slovensko izhodno strategijo ali ne. Po vsem tem, kar poslušamo in beremo, očitno ta sredstva v tej izhodni strategiji niso bila upoštevana in samo s tem zakonom je Vlada izničila svojo napoved, da bo v enem letu prihranila 400 milijonov evrov, kajti ta obremenitev bo za 10% višja, kot naj bi bil povprečni letni prihranek v tem triletnem obdobju. Vendar to še niso vse obremenitve. Dodatno bodo pri tej noveli zakona nastale finančne posledice za tečajne razlike in za stroške plasmaja približno 5,3 milijona evrov in potem še stroški, ki bodo potrebni za zagotavljanje zakonsko določenih obveznosti Republike Slovenije iz naslova financiranja projektov svetovne banke, v višini 1,6 milijona evrov, plus tega pa še dodatni stroški v sistemu trgovanja s posebnimi pravicami v višini 900 tisoč evrov letno. Ta zakon, ki je sicer kratek, prinaša izjemno velike obremenitve za proračune Republike Slovenije. Zato bi bilo prav, da Vlada in koalicija omogočita v Državnem zboru normalno razpravo in obrazložitve o tem, ali so ta sredstva nujna, potrebna in tako naprej. S temi skrajšanimi nujnimi postopki Vlada v celoti ignorira vse tisto, kar bi morala jasno in dostojno, tudi dostojno, predstaviti poslancem Državnega zbora. Sploh pa tiste zakone, ki prinašajo tako enormno velike finančne posledice. Malo je zakonov, ki smo jih v tem mandatu sprejemali v Državnem zboru, ki imajo tako velike finančne posledice za proračun Republike Slovenije in za Republiko Slovenijo. Jaz mislim, da bi bilo prav, da poslanci podprete našo zahtevo o tem, da se ta odločitev, s katero se je določil skrajšani postopek, ne podpre, in da se potem obravnava ta zakon po rednem postopku in dobimo vse tiste potrebne informacije, ki jih sicer iz tega skrajšanega postopka enostavno ni možno dobiti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Na podlagi desetega odstavka 21. člena Poslovnika Državnega zbora Državni zbor o odločitvi Kolegija odloči brez razprave in obrazložitve glasu. Zato prehajamo na odločanje. Na glasovanje dajem sklep: Predlog zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o članstvu Republike Slovenije v mednarodnem denarnem skladu - EPA 897 /5, se obravnava po skrajšanem postopku. Če sklep ne bo sprejet, bo Državni zbor predlog zakona obravnaval po rednem postopku. Glasujemo. Navzočih je 86 poslank in poslancev, za 48, proti 37. [[Za je glasovalo 48.]] [[Proti 37.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet, zato bo zbor navedeni predlog zakona obravnaval po skrajšanem postopku. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Dolžan sem pred prehodom na naslednjo točko kratko pojasnilo. Pri prejšnji točki sem pred glasovanjem pogledal po dvorani, posebej po poslanski skupini, ki je predlagala obtožni predlog. Ker ni bilo odziva, sem prešel na glasovanje kot običajno. Proceduralno. Prosim, Breda Pečan, proceduralno. Proceduralno v zvezi s čim?
V zvezi s to točko, ki prihaja.
Potem, ko bo odprta.
Proceduralno predlagam, da to točko obravnavamo jutri ali pojutrišnjem oziroma glasujemo, ker je ura, reci in piši, polnoči in 21 minut in mislim, da bi bilo spodobno, če lahko gremo zdaj normalno spat in da jutri, ko bo bolj normalen čas, glasujemo o teh odgovorih na vprašanja poslancev.
Spoštovana kolegica, tega proceduralnega predloga ne mislim dati na glasovanje. To je stvar časovnega poteka dela Državnega zbora, ki sem ga določil. Ura vendarle še ni tako pozna, da o tem ne bi mogli odločati. Zato prehajam na 1. točko dnevnega reda - to je na vprašanja poslank in poslancev. V skladu s predlogom poslanca Zmaga Jelinčiča Plemenitega bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: "Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru predsednika Vlade Boruta Pahorja na poslansko vprašanje Zmaga Jelinčiča Plemenitega v zvezi z reševanjem mejne problematike s Hrvaško." Obrazložitev glasu v imenu poslanske skupine, Zmago Jelinčič Plemeniti. Prosim.
Hvala lepa. Bom zelo kratek. Čeprav vem, da ne boste sprejeli tega predloga, vam samo še enkrat polagam na dušo, da bi bilo smiselno o tem govoriti. Marsikaj bi se naučili, marsikaj bi spregledali, predvsem pa bi potem vlekli bolj pametne poteze pri svojem odločanju o nacionalnih zadevah.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 86 poslank in poslancev, za je glasovalo 37, proti 49. [[Za je glasovalo 37.]] [[Proti 49.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca Zvonka Černača bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru predsednika Vlade Boruta Pahorja na poslansko vprašanje Zvonka Černača v zvezi z izhodno strategijo. Glasujemo. Navzočih je 87 poslank in poslancev, za je glasovalo 37, proti 48. [[Za je glasovalo 37.]] [[Proti 48.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca Srečka Prijatelja bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra brez resorja, odgovornega za področje odnosov med Republiko Slovenijo in avtohtono slovensko narodno skupnostjo v sosednjih državah ter med Republiko Slovenijo in Slovenci po svetu, dr. Boštjana Žekša na poslansko vprašanje Srečka Prijatelja v zvezi s položajem slovenske manjšine na Madžarskem. Obrazložitev glasu v imenu poslanske skupine SNS, Srečko Prijatelj. Prosim.
Hvala lepa, spoštovani predsednik. Državnozborska komisija je pred kratkim obiskala madžarske Slovence in se seznanila s tamkajšnjim stanjem, ki pa ni rožnato. Slovenci na Madžarskem živijo v katastrofalnih razmerah. V bistvu gre za eklatantno kršenje človekovih pravic. V slovenskih vrtcih otroci jedo dobesedno iz vojaških minešk in edina šola, ki ni slovenska, ker ni slovenskih učiteljic, je opremljena z opremo, ki je odrabljena v slovenskih šolah, torej so jo donirale slovenske šole. Podpisani sporazum za katerega so vztrajali, da ga podpišemo, Madžari v 90-ih letih, je s strani Madžarske zlorabljen. Slovenija namenja preko 20 milijonov evrov pomoči za madžarske Slovence, medtem ko Madžari ne namenjajo nič za Slovence, živeče na Madžarskem. Razmere so, kot že rečeno, katastrofalne. Da bi lahko nekaj naredili, moramo opraviti razpravo v parlamentu, kajti na to nas opozarjajo tudi Slovenci, ki jih je na tem področju Madžarske vedno manj. Če tega ne vidimo in nočemo videti, nočemo pomagati, naj povem samo za primerjavo, kakšne so ugodnosti - in prav je, da so - madžarskih Slovencev, če jih lahko tako imenujemo. Imajo svoj studio, preko 40 novinarjev dela na RTV regionalni studio za madžarske potrebe. Imajo svojo knjižnico, imajo strokovnjaka, ki svetuje uporabo madžarskega jezika. Imajo tudi svoj medij. Imajo tudi svoj časopis, svoj klub, svojo knjižnico. Vse to smo lahko videli. V Sloveniji je uvedena popolna uporaba dvojezičnosti. Vsi dokumenti so tiskani v dvojezični obliki. Kar je najbolj pomembno, v Sloveniji se na tem področju v uradih govori tudi madžarsko. O tem ne duha, ne sluha na madžarski strani. Slovenci se pritožujejo tudi nad tem, da težko dobijo službe in da so na nek način tudi zapostavljeni. Ko smo to izpostavili madžarski delegaciji, so nam odgovorili, seveda smo jih zaprosili, da bi namenili vsaj tistih nekaj sto tisoč evrov, ki bi jih morali po tem sporazumu, so nam odgovorili, da tega ne morejo storiti, ker imajo velike probleme s Cigani. Oni so jih tako imenovali, ne jaz. Ker jih je tam veliko število, morajo njim zagotavljati finančne potrebe in Slovence zato postavljajo ob stran. Čakali smo jih več ur. Ta odnos, nesramen odnos do Slovencev, se je pokazal že v tem čakanju. Spoštovani zbor! Če te razprave ne opravimo, vas obveščam, da bo Slovenska nacionalna stranka sprožila ta problem znotraj Sveta Evrope. Gre za eklatantno kršenje človekovih pravic. Hvala.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 85 poslank in poslancev, za je glasovalo 37, proti 47. [[Za je glasovalo 37.]] [[Proti 47.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca dr. Petra Verliča bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za promet dr. Patricka Vlačiča na poslansko vprašanje dr. Petra Verliča v zvezi s cestninami v letu 2009. Glasujemo. Navzočih je 86 poslank in poslancev, za je glasovalo 36, proti 49. [[Za je glasovalo 36.]] [[Proti 49.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca dr. Petra Verliča bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za zunanje zadeve Samuela Žbogarja na poslansko vprašanje dr. Petra Verliča v zvezi z možnim potekom mednarodnih prometnih koridorjev mimo Slovenije. Glasujemo. Navzočih je 86 poslank in poslancev, za je glasovalo 36, proti 48. [[Za je glasovalo 36.]] [[Proti 48.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca dr. Vinka Gorenaka bo zbor odločil o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za pravosodje Aleša Zalarja na poslansko vprašanje dr. Vinka Gorenaka v zvezi s postopkom sprejemanja zadnje novele zakona o odvetništvu. Glasujemo. Navzočih je 85 poslank in poslancev, za je glasovalo 35, proti 49. [[Za je glasovalo 35.]] [[Proti 49.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca dr. Vinka Gorenaka bo zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru generalnega sekretarja Vlade Milana Martina Cvikla na poslansko vprašanje dr. Vinka Gorenaka v zvezi z izdajo pooblastila za zastopanje javnega interesa. Glasujemo. Se opravičujem, prekinitev. Obrazložitev glasu v imenu poslanske skupine, v lastnem imenu? Želi katera poslanska skupina obrazložiti pred tem glas? [[Ne želi.]] Obrazložitev glasu v lastnem imenu gospod Andrej Magajna, prosim.
Hvala za besedo. Malo reakcije je bilo. Vendar ta zadeva je nadstrankarska oziroma mimostrankarska. Ob vprašanju pravnokorektnih postopkov v zadevi Baričevič se bomo opredeljevali v času interpelacije zoper ministra za kmetijstvo. To vprašanje, ki ga je gospod Gorenak postavil, je en segment tega vprašanja. Natančno sem pregledal tudi odgovor sekretarja, bil je logično strukturiran, žal pa ni odgovoril na tisto, kar je bil pravzaprav vprašan. Sam gospod premier je pozval k popolnemu in jasnemu razčiščenju te problematike. Preden bomo prišli do interpelacije, je prav, da se vsi vprašamo, kako so se zadeve odvijale, da bomo lahko glasovali po svoji vesti, ne blokovsko, ne strankarsko, ampak dejansko v tej zadevi gre za bistveno širše vprašanje, vprašanje pravnih sistemov, dveh vrst pravnega reda, vprašanje elitizma, povezav in vsega, kar se je v tej zadevi odprlo. Menim, da je prav, da vsi pred interpelacijo razsvetlimo tudi te zadeve, ki jih je gospod Gorenak izpostavil, ki sem jih tudi sam želel [[...]] [[Izklop mikrofona.]] [[...]]
Obrazložitev glasu v svojem imenu dr. Vinko Gorenak. Prosim.
Samo minutka. Gre preprosto za temeljno vprašanje. 2006-2009 v skladu z zakonom generalno pooblastilo pravobranilcu za zastopanje javnega interesa, Vrhovno sodišče leta 2009 v primeru bulmastifov odloči, da to pooblastilo ne velja in da je treba vsakič novo pooblastilo. Pravobranilstvo je za to zaprosilo, Generalni sekretariat Vlade nikoli ni izdal pooblastila, zato pravobranilstvo ni moglo zastopati v tej zadevi. Zato sem prosil za razpravo. Hvala.
Hvala lepa. Glasujemo, glasovanje teče. Navzočih je 84 poslank in poslancev, za je glasovalo 39, proti 44. [[Za je glasovalo 39.]] [[Proti 44.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca Srečka Prijatelja bo Državni zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministrice za kulturo Majde Širca na poslansko vprašanje Srečka Prijatelja v zvezi porabo sredstev, namenjenih za regionalne radijske in televizijske programe na dvojezičnem območju. Glasujemo. Navzočih je 83 poslank in poslancev, za je glasovalo 14, proti 49. [[Za je glasovalo 14.]] [[Proti 49.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca Jožefa Jerovška bo Državni zbor odločal o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministrice za notranje zadeve Katarine Kresal na poslansko vprašanje Jožefa Jerovška v zvezi vrednotami na področju delovanja Ministrstva za notranje zadeve. Obrazložitev glasu v imenu poslanske skupine? V svojem imenu? Želi kdo obrazložiti glas v imenu poslanske skupine? [[Ne želi.]] V svojem imenu Jožef Jerovšek, prosim.
Hvala lepa. Ni čisto korektno tudi ta sklep zastavljen, ampak vendarle ministrico sem vprašal, za kakšen red na nemški način se zavzema, ko je izjavila: "Namibiji se pozna, da je bila dolgo časa nemška kolonija, Nemci pa znajo vzpostaviti red." Ministrica se navdušuje nad redom, ki so ga kolonialni gospodarji uveljavili na konicah bajonetov, s terorjem, genocidom, s pobojem več kot polovice populacije dveh narodov in zasužnjenjem ostalega dela prebivalstva v zlatih rudnikih. Za tak red se navdušuje gospa ministrica in srh nas preleti, da je to notranja ministrica v bistvu policijska ministrica. Za take izjave in navdušenje nad takim redom se v delujočih demokracijah takoj odstopi. Se spominjate, kolegice in kolegi, za izjavo, da je Nemčija pod nacizmom imela dobro zaposlitveno politiko, je moral takoj odstopiti Jörg Haider z mesta deželnega glavarja Koroške v letu 1991. V odgovoru se je ministrica arogantno sprenevedala, da svoje izjave pravzaprav ne razume. Zato je treba opraviti razpravo, ker je to nevarna grožnja miru in demokraciji v Sloveniji. Hvala lepa.
Hvala lepa. Glasujemo. Navzočih je 84 poslank in poslancev, za 36, proti 47. [[Za je glasovalo 36.]] [[Proti 47.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca Ivana Grilla bo zbor odločil o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za promet dr. Patricka Vlačiča na poslansko vprašanje Ivana Grilla v zvezi s svetovanjem Slovenskim železnicam. Glasujemo. Navzočih je 86 poslank in poslancev, za 37, proti 48. [[Za je glasovalo 37.]] [[Proti 48.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca dr. Petra Verliča bo zbor odločil o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra brez resorja, odgovornega za lokalno samoupravo in regionalni razvoj, dr. Henrika Gjerkeša na poslansko vprašanje dr. Petra Verliča v zvezi z romsko problematiko. Glasujemo. Navzočih je 86 poslank in poslancev, za 37, proti 49. [[Za je glasovalo 37.]] [[Proti 49.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca Gvida Kresa bo zbor odločil o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra za okolje in prostor dr. Roka Žarnića na poslansko vprašanje Gvida Kresa z zvezi z uredbo o okoljski taksi za odvajanje in čiščenje odpadnih voda. Glasujemo. Navzočih je 84 poslank in poslancev, za 34, proti 48. [[Za je glasovalo 34.]] [[Proti 48.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. V skladu s predlogom poslanca Zvonka Laha bo zbor odločil o naslednjem predlogu sklepa: Državni zbor bo na naslednji seji opravil razpravo o odgovoru ministra brez resorja, odgovornega za lokalno samoupravo in regionalni razvoj, dr. Henrika Gjerkeša na poslansko vprašanje Zvonka Laha v zvezi s petim razpisom za občine. Glasujemo. Navzočih je 80 poslank in poslancev, za je glasovalo 31, proti 48. [[Za je glasovalo 31.]] [[Proti 48.]] Ugotavljam, da sklep ni sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prekinjam 14. sejo zbora, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri.