Spoštovane kolegice poslanke in kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam 32. sejo Državnega zbora, ki je bila sklicana na podlagi prvega odstavka 57. člena Poslovnika Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednji poslanci in poslanke: gospa Janja Klasinc, gospa Silva Črnugelj, gospod Miroslav Klun, gospod mag. Franc Žnidaršič, gospod Roberto Battelli, gospod Vili Trofenik in gospod Aleksander Zorn. Na sejo sem vabil predsednika Vlade k 1. točki dnevnega reda, ministrico in ministre k 1. točki dnevnega reda, predstavnika Državnega sveta k 20. točki dnevnega reda, varuhinjo človekovih pravic dr. Zdenko Čebašek Travnik k 27. točki dnevnega reda, predsednika Sodnega sveta k 30. točki dnevnega reda ter predstavnike Vlade k vsem točkam dnevnega reda. Vse prisotne lepo pozdravljam. Prehajamo na določitev dnevnega reda 32. seje Državnega zbora. Predlog dnevnega reda ste prejeli s sklicem seje 7. oktobra 2011. O predlogu dnevnega reda bomo odločali v skladu z drugim odstavkom 64. člena Poslovnika Državnega zbora. Predloga za umik točk dnevnega reda nisem prejel, razen danes zjutraj sem prejel v imenu Poslanske skupine SDS predlog za umik točke z dnevnega reda Predlog Vlade Republike Slovenije za imenovanje člana Nadzornega sveta Slovenske tiskovne agencije s predlogi sklepov. Tega predloga za umik ne morem dati v razpravo na glasovanje, zato ker ni predložen v skladu s poslovnikom, glede na to, da bi predlogi za umik posamezne točke morali biti vloženi predsedniku Državnega zbora najkasneje dan pred začetkom seje, to je do 12. ure. Gospod Tone Anderlič, imate postopkovni predlog?
Proceduralno.
Proceduralno.
Gospod predsednik, sprašujem vas, kako je mogoče, da dnevni red seje Državnega zbora določamo na zaprti seji. To je v nasprotju s poslovnikom in z vsem, kar se v tej hiši 20 let počne. To, da bo naslednja točka zaprta za javnost – po določitvi dnevnega reda bo pol ure odmora in bomo še enkrat šli ven in še enkrat čez celotno varnostno proceduro in tudi sicer ne morete sprejemati na zaprti seji dnevnega reda. Seje Državnega zbora so prvenstveno javne in šele v izjemnih primerih, takrat ko je posebej določeno z zakonom ali kakorkoli, se seja zapre. To je nedopustno in vas prosim, da odprete sejo Državnega zbora za sprejem dnevnega reda, kajti na tej seji je še kaj drugega kot samo poročilo Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb in zato je treba dnevni red sprejeti na javni seji, kakor bo tudi tisti del, ki bo razprava o sklepih in priporočilih, bo tudi javen. Tako ste zapisali v gradivu, zdaj pa delamo na zaprti seji nekaj, česar ne smemo. Lepo vas prosim, da končate to proceduro z zaprto sejo in dnevni red sprejemamo na javni seji.
Hvala lepa za vprašanje. Seja je ob določitvi dnevnega reda odprta za javnost. Seja je odprta za javnost! Gre pa za to, da smo izvedli te ukrepe zato, da ne bo potrebnega več časa za to, da se ponovno preveri dvorana, preden se seja zapre za javnost. Ali lahko še enkrat pojasnim? Če lahko še enkrat pojasnim. Prejšnji teden smo imeli sejo, kjer smo ravnali popolnoma enako. Gre za to, da je bila v času do začetka te seje preverjena dvorana z vsemi tistimi ukrepi, ki jih je treba postoriti. In ukrepi vstopa v dvorano danes zjutraj so namenjeni temu, da se potem dvorana, ko bomo naredili premor, ne preverja ponovno, ker bi to zahtevalo bistveno več časa. Obravnava in sprejem dnevnega reda pa poteka na javni seji. Gospod Anderlič, ali ste zadovoljni s pojasnilom? Gre za to, da [[...]]
Nisem zadovoljen [[...]]
[[...]]obravnava in sprejem dnevnega reda [[...]]
[[...]]ker na vabilu na programu piše povsem nekaj drugega. Ker tukaj piše, "prekinitev seje za 30 minut za pripravo izvedbe seje brez navzočnosti javnosti", kar pomeni, da bi moralo to, kar ste zdaj počeli, biti v tistih 30 minutah, nič drugega. Zato je bilo nejasno, ali imamo zaprto sejo tudi pri dnevnem redu ali imamo samo pri 1. točki oziroma 28. točki.
Hvala lepa, gospod Anderlič. Še enkrat ponavljam. Ta del, sprejem in obravnava dnevnega reda, poteka na javni seji. Gre pa za to, da če bi hoteli opraviti še vse te aktivnosti, da bi preverjali dvorano, bi to zahtevalo bistveno več časa kot opravila, ki jih je treba opraviti zdaj za to zadevo. Gospod Pavel Gantar, ste želeli še proceduralno? Ne, hvala lepa. Gospod Jože Tanko.
Hvala lepa za besedo, spoštovani predsednik. Mi smo dobili poročilo Mandatno-volilne komisije šele v petek in to ne v času kolegija ali po kolegiju, ampak šele okrog 18. ure zvečer. Tako je poročilo antidatirano, to, ki ste nam ga razdelili na mize poslanskih skupin. Zato tudi ni bilo mogoče prej vložiti zahteve za umik točke z dnevnega reda, ker ni bilo poročila. In to smo storili danes zjutraj, ko smo dobili to poročilo na mizo. Zato predlagam, da o tem našem predlogu za umik točke z dnevnega reda glasujemo, tako kot je to običajno, in da se ne uporablja teh zlorab v proceduri, da se ne zamika dokumentov, da se jih potem ne antidatira in da s tem onemogočite poslanskim skupinam, da korektno odreagirajo na dokumentacijo, ki pride v postopek v Državni zbor. Pa tudi sicer mislim, da je nehigiensko, da danes odločamo o sestavi in da bomo na tej seji odločali o sestavi Nadzornega sveta Slovenske tiskovne agencije, se pravi nadzornega sveta nacionalnega operaterja informacij, in to na zadnji seji Državnega zbora. In da je mera polna, je to predlagala Vlada, ki ji dva dni, preden je sploh oblikovala predlog za nadzorni svet, ni bila izglasovana zaupnica, torej opravlja samo tekoče posle. V tem primeru in tudi še v nekaterih drugih kadrovskih zadevah, o katerih bomo odločali, gre za popolno politično nehigieno v tem mandatu in tudi v tem zadnjem delu zaključevanja tega mandata. Zato zahtevam, da o tem predlogu, ki smo ga napisali za umik točke z dnevnega reda te seje za sestavo nadzornega sveta STA, odločamo in če je kolikor toliko politične higiene v tej državi še ostalo, boste ta predlog za umik tudi podprli. Kdorkoli kadruje na tak način, da skuša vse temeljne zadeve urediti na zadnji seji, ob tem da sploh mandata nima, ko predlaga, da opravlja samo tekoče posle, pravzaprav to ne počne iz neke dobrovoljnosti, neke benevolence do razmer v državi, ampak to počne izključno zaradi politične špekulacije. In ta predlog je tak. Gospod predsednik, predlagam, da daste predlog naše poslanske skupine na glasovanje, tako da se glasuje o umiku točke – sestava nadzornega svet STA z dnevnega reda. Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod Tanko. Poglejte, jaz ne bom posegal v vsebino, ampak Mandatno-volilna komisija je delala v četrtek, v petek smo mi po Kolegiju predložili gradivo časovni potek seje. V petek. In v tretjem odstavku 64. člena Poslovnika jasno piše, da se morajo predlogi za umik točke dnevnega reda vložiti najkasneje dan pred začetkom seje do 12. ure. Še enkrat, Mandatno-volilna komisija v četrtek, po seji Kolegija v petek smo izdali ta časovni potek, kjer je točka vključena, in na podlagi te poslovniške zadeve ne morem dati tega predloga na glasovanje. Gospod Tanko.
Hvala lepa. V gradivu za Kolegij je pisalo samo mandatno-volilne zadeve, brez 30.a, 30.b, 30.c, 30.d točke dnevnega reda, tega ni bilo. In takrat, ko se je Kolegij ob 12. uri v petek odločal, specifikacije mandatno-volilnih zadev ni bilo. To, kar govorite vi, kaj ste dali po Kolegiju, se je pojavilo po Kolegiju, v petek po Kolegiju, to je popoldan, ne vem,ob kateri uri. In sedaj vi zahtevate od poslancev Državnega zbora, da bodo v petek, soboto in nedeljo do 12. ure dežurali glede tega, katere točke bodo vse uvrščene na dnevni red. Jaz mislim, da je normalno, da bi lahko, če je bila seja Mandatno-volilne komisije zaključena v četrtek pozno popoldan, v petek do seje Kolegija bila narejena specifikacija, katere mandatno-volilne točke se bodo obravnavale, pa tega ni bilo. Zato smo danes predlagali točko, tako kot smo predlagali, da se umakne z dnevnega reda. Določb poslovnika, gospod predsednik Državnega zbora, na tak način ni mogoče realizirati oziroma je mogoče samo na nek poseben način, ne v pogojih, ko vse zadeve potekajo kaotično. To pomeni svojevrstno zlorabo procedure, ko predsednik delovnega teles izda poročilo v petek, datira ga s četrtkom, datum napiše četrtek in tako naprej. Formalno, dejansko je pa to prišlo tam okoli 18. ure v petek – poročilo in tudi ostala poročila. Mislim, da ni način, da na tak način Državni zbor deluje na zadnji seji, ki je še pred iztekom. Zato predlagam, da ta predlog daste na glasovanje in da se stvari ne zapletajo na tak način, kot se je to zgodilo v tem primeru.
Hvala lepa. Poslovniški predlog, gospod Kumer.
Hvala, gospod predsednik. Predlagam, da o tem predlogu ne glasujemo, čeprav je to odločitev, ki jo boste sprejeli vi, zato ker je dosedanja praksa glede dela Mandatno-volilne komisije in uvrstitve točke na dnevni red vseh sej, da je vedno odprta do konca seje. Zato imamo mandatno-volilne zadeve vedno na koncu in vi veste, da se je še med trajanjem same seje Državnega zbora večkrat sestala Mandatno-volilna komisija, sprejela neke odločitve in smo potem naknadno bili obveščeni, tako da gre okrog tega za zavajanje nekega drugačnega dela, ki bi bil danes na tej seji. Sicer pa moram samo reči, zakaj poročilo do petka. To bodo povedali tisti, ki so ga pripravljali, ampak po svojem zdravju naj se vprašajo tisti, ki so v četrtek zavlačevali sejo Mandatno-volilne komisije. Trikrat po 45 minut smo imeli brezvezne pavze in posledica tega je, da tisti dan, v četrtek, to poročilo ni moglo biti napisano in je bilo napisano v petek. To si morate pripisati sebi in sebi prilastiti ta velik uspeh, da seveda je bilo poročilo napisano šele v petek.
Hvala lepa. Glede na razlago in [[...]]Gospod Franco Juri, želite v zvezi s tem?
Ja, tako je.
Poslovniško, razprave o tem poslovniškem predlogu ni. Postopkovno, gospod Franco Juri.
Gospod predsednik, predlagam, da ne upoštevate zahteve Poslanske skupine SDS, ker so vsi postopkovni pogoji izpolnjeni. Dejstvo je, da je do zavlačevanja prišlo zaradi SDS. Danes pa je gospod Tanko jasno razkril politično intenco tega njihovega predloga, ki nima ničesar s postopkom, ampak je navedel kar nekaj vsebinskih razlogov, seveda subjektivnih, ki ne opravičujejo glasovanja o tej zahtevi. Tako predlagam, da se o tem ne glasuje in da nadaljujemo z delom. Hvala.
Hvala lepa. Mnenje o tem vloženem predlogu za umik točke sem povedal na začetku, da predlog za umik ni bil vložen skladno s poslovnikom, zato ga ne bom dal na glasovanje. In prehajamo na obravnavo in odločanje o predlogu za širitev dnevnega reda. Odbor za zunanjo politiko predlaga Državnemu zboru, da se dnevni red seje razširi z obravnavo: Predloga zakona o ratifikaciji Sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Romunije o medsebojnem varovanju tajnih podatkov; Predloga zakona o ratifikaciji Sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Kosovo o sprejemu oseb, katerih prebivanje je nezakonito, in Protokola med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Kosova o izvajanju Sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Kosova o sprejemu oseb, katerih prebivanje je nezakonito; Predloga zakona o ratifikaciji Memoranduma o soglasju med Vlado Republike Slovenije in Vlado Združenih držav Amerike o Fulbrightovem programu izmenjav; nadalje Predloga zakona o ratifikaciji Sporazuma o začasnem prometu med Kanado ter Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami; nadalje Predloga akta o dopolnitvi Akta o notifikaciji nasledstva glede konvencij Organizacije združenih narodov in konvencij, sprejetih v Mednarodni agenciji za atomsko energijo. Predlog za razširitev ste dobili z dopisom z dne 14. 10. 2011. Predlagam, da o vseh petih predlogih za razširitev razpravljamo skupaj, o vsakem predlogu pa bomo glasovali posebej. Želi besedo predstavnik predlagatelja širitve? [[Ne želi.]] Odbora za zunanjo politiko? [[Ne želi.]] Želi besedo predstavnik Vlade? [[Ga ni.]] Želijo besedo predstavniki poslanskih skupin? V imenu Poslanske skupine Zares gospa Majda Širca. Prosim.
Da ne bo nesporazuma, rada bi predlagala še razširitev dnevnega reda 32. seje Državnega zbora z zakonom, na kar smo opozorili pravočasno, in sicer z zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju – sem vas prehitela? – lahko znotraj te točke razložim.
Pridemo še do tudi tega vašega predloga, ki ga bom tudi obrazložil.
Potem pa kasneje. V redu. Hvala.
Torej ne želijo besedo predstavniki poslanskih skupin. Zaključujem razpravo o predlogih za razširitev in prehajamo na odločanje. Torej, poslanke in poslance prosim, da preverite delovanje glasovalnih naprav. Odločamo o predlogu za širitev dnevnega reda z obravnavo Predloga zakona o ratifikaciji Sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Romunije o medsebojnem varovanju tajnih podatkov. Glasujemo. Navzočnost ni ustrezna, zato bomo ponovili glasovanje. Glasujemo. Ugotavljam, da nismo sklepčni, zato prekinjam sejo za 10 minut, ko bomo tretjič glasovali. Prekinjam sejo in bomo s sejo nadaljevali ob 9.35.
Spoštovane poslanke in poslanci! Nadaljujemo z delom. Sedaj tretjič glasujemo o predlogu za širitev dnevnega reda z obravnavo Predloga zakona o ratifikaciji Sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Romunije o medsebojnem varovanju tajnih podatkov. Glasujemo. Navzočih je 64 poslank in poslancev. Za je glasovalo 57, proti nihče. [[Za je glasovalo 57.]] [[Nihče proti.]] Ugotavljam, da je predlog za širitev sprejet. Zbor bo navedeni predlog zakona kot 23.a točno dnevnega reda obravnaval v sredo, 19. 10. 2011. Proceduralno, gospod Jožef Jerovšek.
Hvala, gospod predsednik. Zanima me, kaj je to naprava na balkonu. Namreč, danes, ko bo prišla Sova v to hišo, nas že sedaj posebej opazujejo. Nekateri govorijo, da je neka naprava za sevanje, ki moti koncentracijo ljudi. Mene res zanima, kaj so potrebne tukaj neke specialne naprave; pod kakšnim opazovanjem smo v tem trenutku? Če že kaj, bi morali imeti poslanci obvestilo o tem, pod kakšnimi pogoji smo v tej dvorani. Mislim, da ni treba, da nas posebej opazujejo in nadzorujejo. Hvala lepa.
Hvala, gospod Jožef Jerovšek. Vam bomo ta odgovor preskrbeli, ker v tem trenutku vam ga res ne morem dati. Spoštovani, kolegi in kolegice, ali vas lahko prosim? Odločamo o predlogu za širitev dnevnega reda z obravnavo Predloga zakona o ratifikaciji Sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republiko Kosovo o sprejemu oseb, katerih prebivanje je nezakonito, in Protokola med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Kosovo o izvajanju Sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Kosovo o sprejemu oseb, katerih prebivanje je nezakonito. Prehajamo na glasovanje. Glasujemo. Ugotavljam, da nismo sklepčni. Zato dajem predlog drugič na glasovanje. Glasujemo. Ugotavljam, da ponovno nismo sklepčni, zato odrejam odmor 10 minut, ker bomo ponovno glasovali ob 9.48.
Spoštovane poslanke in poslanci, nadaljujemo sejo. Prehajamo na odločanje o predlogu za širitev dnevnega reda z obravnavo Predloga zakona o ratifikaciji Sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Kosovo o sprejemu oseb, katerih prebivanje je nezakonito, in Protokola med Vlado Republiko Slovenije in Vlado Republiko Kosovo o izvajanju Sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Kosovo o sprejemu oseb, katerih prebivanje je nezakonito. O tem predlogu za širitev glasujemo tretjič. Glasujemo. Navzočih je 65 poslank in poslancev, za je glasovalo 58, nihče proti. [[Za je glasovalo 58.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlog za širitev sprejet. Zbor bo navedeni predlog zakona kot 23.b točko dnevnega reda obravnaval v sredo, 19. 10. 2011. Odločamo o predlogu za širitev dnevnega reda z obravnavo Predloga zakona o ratifikaciji Memoranduma o soglasju med Vlado Republike Slovenije in Vlado Združenih držav Amerike o Fulbrigthtovem programu izmenjav. Glasujemo. Navzočih je 47 poslank in poslancev [[...]] [[oglašanje iz dvorane]] [[...]]Spoštovani kolegi! Navzočih je 47 poslank in poslancev, za je glasovalo 46, proti nihče. [[Za je glasovalo 46.9]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlog za širitev sprejet. Zbor bo navedeni predlog zakona kot 23.c točko dnevnega reda obravnaval v sredo, 19. 10. 2011. Odločamo o predlogu za širitev dnevnega reda za obravnavo Predloga zakona o ratifikaciji Sporazuma o zračnem prometu med Kanado ter Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami. Glasujemo. Ugotavljam, da nismo sklepčni. Zato o predlogu glasujemo drugič. Glasujemo. Ugotavljam nesklepčnost, zato pred tretjim ob glasovanjem prekinjam sejo za deset minut in bomo glasovali 10.01.
Spoštovane kolegice in kolegi! Tretjič odločamo o predlogu za širitev dnevnega reda z obravnavo Predloga zakona o ratifikaciji Sporazuma o zračnem prometu med Kanado ter Evropsko skupnostjo in njenimi državami članicami. Glasujemo. Navzočih je 65 poslank in poslancev, za je glasovalo 56, proti nihče. [[Za je glasovalo 56.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlog za širitev sprejet. Zbor bo navedeni predlog zakona kot 23.č točko dnevnega reda obravnaval v sredo, 19. 10. 2011. Odločamo o predlogu za razširitev dnevnega reda z obravnavo Predloga akta o dopolnitvi Akta o notifikaciji nasledstva glede konvencij Organizacije združenih narodov in konvencij, sprejetih v Mednarodni agenciji za atomsko energijo. Prehajamo na glasovanje. Glasujemo. Navzočih je 44 poslancev. Ugotavljam, da smo nesklepčni, zato ponavljamo glasovanje. Glasujemo. Ponovno ugotavljam nesklepčnost. Zato prekinjam sejo za 10 minut. Prekinjam sejo za 10 minut in bomo tretjič glasovali o navedenem predlogu ob 10.13 minut. Seja je prekinjena.
Spoštovane kolegice in kolegi! Nadaljujemo s prekinjeno sejo. Tretjič odločamo o predlogu za širitev dnevnega reda z obravnavo Predloga akta o dopolnitvi Akta o notifikaciji nasledstva glede konvencije Organizacije združenih narodov in konvencij, sprejetih v Mednarodni agenciji za atomsko energijo. Glasujemo. Navzočih je 65 poslank in poslancev, za je glasovalo 59, proti nihče. [[Za je glasovalo 59.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je predlog za širitev sprejet. Zbor bo navedeni predlog akta kot 23.d točko dnevnega reda obravnaval v sredo, 19. 10. 2011. Poslanska skupina Zares je predlagala, da se dnevni red 32. seje zbora razširi z obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju, skrajšani postopek, EPA 289 . Predlog za širitev je v nasprotju s šestim in sedmim odstavkom 64. člena Poslovnika Državnega zbora, zato Državni zbor o tem predlogu ne bo razpravljal in tudi ne glasoval. Prehajamo na določitev dnevnega reda v celoti. Zboru predlagam, da za današnjo sejo določi dnevni red, kot ste ga prejeli s sklicem in predlaganimi dopolnitvami. Glasujemo. Gospod Tanko, proceduralno?
Hvala lepa. Spoštovani predsednik Državnega zbora, spoštovani kolegi! Ta koalicija je koalicija za ustvarjanje težav. Predlog SDS ni bil edini v tem mandatu, ki je bil na tak način obravnavan. Kljub temu da so razlogi za proceduralni predlog, ki smo ga dali za umik točke z dnevnega reda, nastali po sklicu, ga niste niti obravnavali niti uvrstili na glasovanje. Skratka, zdi se nam izjemno neprimerno, da tudi na zadnji seji Državnega zbora ravnate tako, kot ste ravnali cel mandat. Lahko bi koalicija o tem predlogu glasovala, bi ga zavrnila ali potrdila – kakorkoli že. Vendar, da se predloga ne da niti na glasovanje, se mi zdi, da je to kar velik problem. Še posebej, ker kot sem uvodoma obrazložil, točk mandatno-volilnih zadev, čeprav pravite, da je bilo poročilo pripravljeno, in tako piše tudi tukaj, 13., 14. ob 12. uri nismo imeli še na pregledu točk dnevnega reda Kolegija Državnega zbora, ki odloča o tem, katere točke bodo tam obravnavane. Glede na to, da je ta specifikacija nastala mnogo kasneje, šest, sedem ur kasneje, je bil naš predlog za umik točke z dnevnega reda, kar zadeva nacionalnega operaterja informacij, nadzornega sveta Slovenske tiskovne agencije , upravičen. Žal pač niti do tega nismo prišli. Menim, da bi se morali tisti, ki ste zadolženi za pripravo sej Državnega zbora, posvetiti predvsem temu, da dobimo sklepe, ki jih sprejmejo delovna telesa, pravočasno na mizo Kolegija. Če so lahko bile vse točke dnevnega reda Državnega zbora opredeljene za ali ne pravočasno, se pravi, tudi tistih delovnih teles, ki so zasedala v tem času, in tudi na tak način uvrščene, bi se to lahko zgodilo tudi s točko mandatno-volilne zadeve. Nobenega utemeljenega razloga ni, da to ni bilo narejeno pravočasno. Prav bi bilo tudi, da bi se koalicija zbrala vsaj na zadnji seji Državnega zbora, da bi potrdila vsaj dnevni red. Tako pa je vse to odločanje v celoti odvisno od opozicijskih strank, kljub temu da jih izigravate. Mi bomo sodelovali pri glasovanju o dnevnem redu. Vendar bomo glasovali proti dnevnemu redu, zato ker menimo, da so nekatere točke na dnevni red uvrščene neupravičeno na način, da ni bilo možno niti, tako kot ste določili, odreagirati s proceduralnimi predlogi za umike točk z dnevnega reda. Skratka, ne zdi se nam primerno, da Državni zbor na zadnji seji odloča o mandatnih zadevah in te točke predlaga Vlada, ki se ji je že davno iztekel mandat. Zato bomo tudi proti.
Hvala lepa, gospod Tanko. Zadeve so bile na dnevni red uvrščene skladno s poslovnikom in skladno z dosedanjo prakso. Glasujemo. Navzočih je 50 poslank in poslancev, za je glasovalo 45, proti 5. [[Za je glasovalo 45.]] [[Proti 5.]] Ugotavljam, da je dnevni red 32. seje zbora določen. Prosim vas še za posluh pri dveh informacijah. Glede vprašanja gospoda Jožeta Jerovška so me službe obvestile in podajam naslednjo informacijo. Ker bo Državni zbor obravnaval poročili Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb, ki nosijo oznako tajnosti, je v zvezi s tem potrebno izvesti vse ukrepe, kot jih zahtevata Zakon o tajnih podatkih in podzakonski predpisi, predvsem Uredba o varovanju tajnih podatkov. Naprava, ki jo vidite na balkonu dvorane, je motilec elektronskih naprav, postavljen skladno z izvedenim protiprislušnim pregledom prostora. Praksa je vedno enaka, vnos elektronskih naprav ni dovoljen. To pa je še dodatni ukrep, ki ga zahteva prej omenjena uredba. Spoštovani kolegi in kolegice, obveščam vas, da je umrl gospod dr. Jožef Bernik, poslanec Državnega zbora v mandatnem obdobju 2000–2004. Njegov spomin bomo počastili z minuto molka. [[minuta molka]] Prekinjam 32. sejo Državnega zbora za trideset minut, da službe zbora pripravijo vse potrebno za začetek obravnave 28. točke dnevnega reda, ki bo potekala brez navzočnosti javnosti. Sejo bomo nadaljevali ob 10.51. Poslanke in poslanci, ki bodo ostali v dvorani, bodo čez deset minut lahko prejeli poročilo komisije, proti podpisu ga bodo tudi prevzeli v dvorani. Hvala lepa. [[Seja je bila prekinjena ob 10.22.]] /28. TOČKA DNEVNEGA REDA – POROČILO O DELU KOMISIJE ZA NADZOR OBVEŠČEVALNIH IN VARNOSTNIH SLUŽB. Razprava o poročilu [[brez navzočnosti javnosti]]
Spoštovani poslanci, nadaljujemo s prekinjeno 32. sejo Državnega zbora. Nadaljujemo s prekinjeno 28. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Poročila o delu Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb za leto 2010. Prehajamo na razpravo o predlogu stališč in sklepov, ki jih je Državnemu zboru predložila Komisija za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb. Besedo ima gospod Franco Juri. Izvolite.
Hvala. Ne, sem mislil, da sva se zamenjala s kolegom Slapnikom, ampak očitno je tako, torej bom jaz izkoristil to priložnost. Poročilo komisije je v zaključkih, bi rekli tako, milo rečeno, tendenciozno, saj ugotavlja, da naj bi se Sova prelevila v nekakšno Udbo, mislim, da je tudi dobesedno uporabljen ta izraz. S tem, žal, je prejudicirana kredibilnost samih sklepov. V samem gradivu pa je precej zanimivih poudarkov, mene je, moram reči, močno intrigirala tudi izjava gospoda Černača o tem, da naj bi, če sem dobro razumel, sledili tudi delovanju poslanca koalicije tega Državnega zbora – obveščevalne službe. Ker nisem zasledil takšnega podatka v samem gradivu, bi me najprej zanimalo vedeti kaj več o tem. Drugič. Poudarki so nekoliko nezadovoljivi oziroma pomanjkljivi v tistem delu, ki se nanaša na prioritete delovanja naše obveščevalne službe. In v tistem poglavju, kjer je to obravnavano, se poudarjajo nekatere države, manjkajo pa druge, ki so verjetno prav tako zelo dejavne in so bile leta 2010 zelo dejavne v Republiki Sloveniji. Zdaj, sprašujem se, ali je ta izbor bil izbor samih sestavljavcev tega poročila ali gre za neko objektivno zrcalo dejanskega stanja na področju obveščevalnih služb. Bojim se tudi, da nekateri poudarki, kot je, recimo, nekajkrat izpostavljena nevarnost islamskega fundamentalizma – to je lahko v političnem diskurzu hitro zlorabljeno za omejevanja nekaterih pravic, ko ne bi želeli, da bi postal ta dokument in to poročilo tudi nekakšna politična podlaga za nadaljnja ravnanja, ki ne bi bila v skladu z načeli pravne države oziroma človekovih pravic. Ampak, to so hipoteze, ki jih jaz tukaj postavljam kot odprto vprašanje sestavljavcem tega poročila, ki me žal ne prepriča, zlasti v tistem zaključnem delu. Pri zaključkih se vidi tudi razlikovanje med delom vojaške obveščevalne službe in civilne obveščevalne službe. In jasna je intenca avtorjev tega poročila, da vendar fokusirajo samo domnevne pomanjkljivosti ali domnevno spornost delovanja Sove. Ponavljam pa, da imajo zaključki izrazit političen naboj, s tega vidika niso prepričljivi, in to poudarjam - žal niso, kajti samo delo preiskovalne komisije je pomembno, vsi se strinjamo in jaz se s tem osebno zelo strinjam, da morajo biti obveščevalne službe pod strogim nadzorom demokratičnih institucij, torej tudi parlamenta. Žal je to izgubljena priložnost, kajti gre predvsem za poskus rehabilitacije prejšnjega vodstva Sove, ne gre za poskus prikazovanja domnevnih kadrovskih čistk, politizacije ali celo udbizacije Sove. In prav s tega naslova izhaja, da je poročilo izrazito enotirno izpeljano, da ima precejšen politični značaj, ne odgovarja pa na nekatera ključna vprašanja varovanja pravic, tudi človekovih pravic, ko gre za nadzorovanje obveščevalnih služb. Tako je meni žal, da ne bom mogel pritrditi temu poročilu. Je izgubljena priložnost, vendar upamo, da bodo obveščevalne službe vselej pod strogim nadzorom parlamenta. Hvala.
Hvala. Imate proceduralni predlog, gospod Anderlič? Izvolite.
Gospod predsedujoči! Že v zaprtem delu sem predlagal, da bi poslanci na odprtem delu v skladu z zapisanim na prvi strani poročila, in sicer, "osebe, ki so seznanjene s tem poročilom, so dolžne varovati podatke zaupne narave, ki so v njem navedeni, in dolžnost varovanja zaupnih podatkov ne preneha s prenehanjem mandata". To določilo v zakonu govori zelo jasno, da poslanci pri svojem delu lahko in imamo vso pravico dostopa do teh podatkov, ki so v tem poročilu, na način, kot je to predvideno z zakonom; torej, da te podatke čuvamo in jih lahko primerjamo s podatki, ki so v priporočilih in sklepih. Ker je očiten razkorak med priporočili in sklepi oziroma ugotovitvami, stališčih in sklepih od tistega, ker je mogoče prebrati v poročilu, je nelogično in nerazumljivo in mislim, da gre tukaj za precej nenavadno zapiranje informacij poslancem in onemogočanje normalnega dela. Sam verjamem, da je poskus večine v parlamentarni nadzorni komisiji, ki ima tako predsednika kot tudi večino, namen, da se v javnem delu poskuša na spolitiziran način predstaviti nekaj, kar bi moralo imeti osnovo v poročilu, je to nekaj, kar pelje k netransparentnemu delu v Državnem zboru. Gre za to, da so stvari vendar drugačne, da so se v tem mandatu nekatere stvari tudi z dopolnitvijo zakonodaje tudi na predlog Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb dopolnile, izboljšale, dočim v tem poročilu, v tem javnem delu pa piše, da je šlo za pripravo zakonodaje, za predlaganje zakonodaje in sprejemanje zakonodaje s strani vladajoče koalicije z namenom ustvariti pogoje za zlorabe teh služb ene ali več političnih opcij. To preprosto iz tega poročila ni mogoče zaznati. Ker je navada, da nekatere službe, predvsem pa te službe, varnostne, v Državnem zboru prekoračujejo svoja pooblastila, so jih tudi očitno v tem primeru z navodili, ne bi rad, da me spet tožite, kot je ta država, zato bom to poročilo sedaj vrnil, ampak za v naprej pa vendar [[...]] [[znak za konec razprave]] kaj je tisto, kar poslanci lahko počnemo. Mislim pa, da bi lahko tudi zdaj dovolili poslancem, da poročilo primerjajo s stališči na javni seji.
Gospod Anderlič, to je bila zloraba poslovnika. To ni proceduralni predlog, ki bi ga lahko dal na glasovanje. Navodila so bila jasna. Glede ravnanja s tajnimi dokumenti, ste pa polnoletni in sami odločate, kaj boste z njimi počeli. Seveda tudi glede kaznivih dejanj so stvari jasne. Besedo ima gospod Majhenič. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsedujoči. V poročilu za leto 2010 je zajetih kar nekaj stvari, ki se vlečejo že iz leta 2009 in so bila delno že omenjena, vendar se niso zaključila tudi s poročilom v letu 2010. Komisija za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb sicer ni bila po volji vladajoči koaliciji, kljub temu da o pomembnosti komisije ni potrebno posebej razlagati, saj je učinkovit nadzor služb pomemben z vidika varovanja pravic državljanov. Ocenjuje se uspešnost in zakonitost postopkov, ki jih izvaja oblast s pomočjo organov odkrivanja in pregona ter obveščevalno-varnostnih služb. Vladajoča politika pa je dolžna zagotoviti funkcioniranje vseh vej oblasti na zakoniti podlagi predpisanih pooblastil in zakonov. Dejstvo je, da nadzor temelji na zaupnosti in nadzoru, ki mora biti učinkovit ter ne sme temeljiti na škodljivosti njihovega razkritja. Zagotavljati mora občutek, da je institut, ki zagotavlja delo na spoštovanju človekovih pravic in svoboščin, in da ne prihaja do zlorab, kar bi zbujalo nezadovoljstvo, ampak daje v javnosti občutek varnosti. Komisija se pri svojem delu zaveda, da ne more in ne sme vplivati na posamezne službe z namenom, da bi zmanjšala učinkovitost operativnosti teh služb. Ugotavlja se, da se dogajajo stvari, ko se v predkazenskih postopkih posamezna dejanja okvalificirajo kot težja, z namenom, da se zlorabi postopek prikritih preiskovalnih ukrepov, kar v nasprotnem ne bi bilo mogoče izvesti. Komisija tudi ugotavlja, da v določenih primerih ukrepi niso bili zadostna podlaga za nadaljevanje kazenskega pregona. Ugotavlja pa tudi, da se zadeve razlikujejo po posameznih primerih v postopkih odkrivanja, da so odstopanja v različnih sektorjih policije očitna. Tako se poraja dvom o upravičenosti posameznih preiskovalnih ukrepov, ki pa se v končni fazi ne zaključijo s kazensko ovadbo. V takšnih in podobnih primerih pa je prav, da osumljenec izkoristi pravico seznanitve in vpogleda v dokumentacijo, ki je bila pridobljena s posebnimi ukrepi, izbranimi po členih, ki jih ZKP dovoljuje. Vlada je dolžna izoblikovati jasne pogoje za uporabo ukrepov in način nadzora, ki bo preprečeval in razkrival zlorabe organov izvršilne veje oblasti. Komisija pa ugotavlja, da si je aktualna oblast v celoti podredila policijo ter vse navedeno utemeljuje z napisanim v poročilu. Zanimivo je, da se je prisluškovalo in preganjalo poslance desnih strank, na levi pa so bili vsi brezmadežni. Kljub opozorilom in namigom o nepravilnostih, to pa je tisto, kar daje dvom v pravičnost, ko ima ena stranka pod nadzorom ministra, policijo, pravosodje in tožilstvo. Seveda tu izstopa predvsem neupravičen pregon Zmage Jelinčiča, v zelo čudnih okvirih pravice pa sta se znašla še župan Maribora in poslanec Magajna. Kot smo ugotovili, se je nekaterim prisluškovalo tudi že več let, tako rekoč na zalogo, prisluhi pa, kljub temu da naj bi bili tajni in v interesu preiskave za javnosti nedostopni – se to ni zgodilo. Vse aretacije in hišne preiskave so se pa dogajale v prisotnosti novinarjev in kamer, ki pa so vso zgodbo poslali v medije in tako politično prepoznavne ljudi obsodili že v naprej. Kdo je stal za vsem tem, najbrž ni treba ugibati. Vsekakor pa je šlo za političen interes in diskreditacijo določenih ljudi. Zato je potrebno preprečiti sleherni vpliv politike na strokovno delo v posameznih organih v politične namene, tako da bi moral že najmanjši dvom komisije alarmirati odgovorne in vse nejasnosti pojasniti in nepravilnosti tudi odpraviti. Nerazumne stvari so se dogajale tudi v Slovenskih železnicah. V skladu z Zakonom o kazenskem postopku so policisti opravili ogled kraja, zasegli naprave in oddali v pregled, policija pa ne more nadaljevati z zbiranjem obvestil, ker ni bil podan predlog za pregon. Komisija ni dobila podatkov o najdeni opremi, o proizvajalcu in kraju, kjer je bila oprema nameščena. Vsekakor gre za nezakonito prisluškovanje in zvočno snemanje v prostorih Slovenskih železnic, kar je protizakonito in se ve, kdo lahko to odredi – tudi časovno in v kakšne namene. Gre za grob poseg kršenja človekovih pravic, temeljnih človekovih pravic vsakega posameznika, in prav bi bilo, da bi varuh človekovih pravic, ki je, kot vidimo, pri arhivih tudi zelo pomemben vezni člen – pri odločbah –, da pa bi takšno dejanje obsodil in zahteval pregon po 137. členu in 138. členu Kazenskega zakonika – to pa ne! Ugotavlja se premalo aktivnosti pri spremljanju in na področju gospodarskega kriminala, saj kot je vsesplošno znano, je to tista oblika kriminala, kjer je največ korupcije in klientelizma, uspešnost organov pregona pa zanemarljiva, škoda za državo pa ogromna. Sigurno se je potem smiselno vprašati, koliko pa so te službe pri svojem delu neodvisne in vpete v dnevno politiko. Iz poročila policije je razvidno, da je uporaba prikritih preiskovalnih ukrepov v letu 2008 in 2009 ter 2010 skokovito narasla. Seveda se vprašam, kaj je botrovalo, da se je tovrstni nadzor povečal, kljub temu pa se ugotavlja, da obsodilnih rezultatov ni. Komu potem to koristi in v čigave namene? V javnosti je zaznati razočaranje nad organi odkrivanja in pregona, saj kot vidimo, se v glavnem vse aretacije in hišne preiskave dogajajo na očeh novinarjev in kamer. Skratka, zgodi se veliki pomp, do končnega epiloga pa ne pride. Zanimivo je, da so sodniki izdajali odredbe za hišne preiskave tudi za nočni čas, do 6. ure zjutraj, ko je šlo za primere iskanja le kakšnega dokumenta, ki ga je bilo mogoče dobiti tudi na spletu, saj je šlo v vseh primerih za javne dokumente, ni bilo kaj skrivati. Skratka, šlo je za javno dostopne dokumente, ki so bili tudi v javni razpravi, kot so prostorski načrti. Kot vidimo, pa je dal preiskovalni sodnik v večjih primerih odredbo, ki je bila zelo nenavadna, saj je omogočala hišne preiskave tudi v nočnem času, česar se sicer policisti niso poslužili, vendar, kot vemo, se tovrstna praksa uporablja v primeru izrednih razmer, ko gre za terorizem, trgovino z orožjem in mamili ter v primeru ogrožanja življenj. V vseh primerih, ki smo jih obravnavali na komisiji, o zlorabah prisluškovanj in odvzema prostosti ter prepovedi gibanja in komuniciranja obdolženih, tako gospoda Kanglerja, Jelinčiča, Magajne in župana Murske Sobote, smo prišli do zaključka, da so bili dogodki prepotencirani, saj bi se vse skupaj lahko izvedlo na bolj človeški način brez navzočih novinarjev, saj je šlo za dokazna gradiva oziroma za dokumente, ki so bili v večini primerov javni in jih je bilo mogoče dobiti tudi na spletu vsak trenutek, brez pomoči armade policistov. Zato se zdi, da je šlo za nepotrebno trošenje javnega denarja. Kot vidimo je šlo v vseh primerih za politični konstrukt, za zlorabo organov odkrivanja in pregona v politične namene določene stranke, ki je imela v oblasti policijo in pravosodne organe. Upam, da bo temu sedaj konec in da bomo ponovno lahko ponosni na neodvisno policijo, tožilstvo in sodstvo in da se bo zaupanje ponovno vrnilo med ljudmi. Vsemu temu se bi najbrž izognili, če kadrovanje vodilnih ne bi bilo politične narave, ampak strokovne, o neodvisnosti pa nas tokrat ni mogel prepričati ukrep Vlade, ko je zamenjal direktorja Sove še pred iztekom mandata. V Slovenski nacionalni stranki menimo, da je poročilo zapisano korektno, v določenih segmentih tudi kritično. Opozarja na nepravilnosti, ki pa jih je mogoče preseči z odgovornim in doslednim delom služb, nad katerimi komisija opravlja tudi nadzor. Stališča in sklepe v Slovenski nacionalni stranki podpiramo.
Hvala. Besedo ima gospod Slapnik, pripravi naj se gospa Župevc.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Kot član komisije moram opozoriti na dejstvo, da je komisija, ki jo vodi Zvonko Černač, še posebej v zadnjem letu oziroma ob izteku mandata Državnega zbora postala del predvolilne kampanje predvsem največje opozicijske stranke SDS, ki želi na vsak način, potem ko se je njen vodja znašel v sodnem postopku zaradi sumov kaznivih dejanj, diskreditirati delo pravosodnih oziroma preiskovalnih organov. In za slednje izkoristijo v SDS-u prav vsako priložnost. Seje komisije so postale polje medsebojnega političnega obračunavanja in pritiska predvsem na delo organov pregona. Komisija se tako postavlja v vlogo razsodnika, katere politike oziroma organi pregona sploh smejo preiskovati in ukrepati zoper politike, ki se jih sum storitve kaznivih dejanj tiče. Zvonka Černača in ostale člane komisije opozarjam, da je policija dolžna preiskovati kazniva dejanja ne glede na to, ali gre za predvolilni čas, in ne glede na to, ali gre za vidne politike. Slednje bi člani komisije morali vedeti že zaradi narave dela komisije same. Kar se zavedanja vloge in narave dela komisije ter doslednosti ravnanja Zvonka Černača tiče, pa bi rad opozoril na njegovo izrazito pristranskost in celo diskriminacijo. Naj slednje ponazorim na nekaj očitnih primerih. Letos poleti je o nezakonitih početjih sledenja, snemanja, vdiranja v občila in prisluškovanja, pri čemer naj bi bili žrtve politiki oziroma nosilci javnih funkcij, na svojem spletnem portalu pisal tudi Mitja Kunstelj, eden od domnevnih sostorilcev. O njegovih motivih za razkritje ne bom ugibal, me je pa presenetil odziv Zvonka Černača; komisija, ki jo vodi, tokrat ni pokazala niti najmanjšega interesa v zvezi z nezakonitim vdiranjem v zasebnost vidnih politikov oziroma za preiskavo omenjenih šokantnih navedb. Zato smo v poslanskih skupinah Zares in SD zahtevali sklic nujne seje komisije, na kateri bi od pristojnih organov zahtevali, da nas seznanijo z ugotovitvami o sumih nezakonitih vdiranj v zasebnost, na seji pa bi lahko spregovorili tudi neposredno vpleteni; tako Ivo Hvalica, bivši poslanec, tako Lojze Peterle, bivši predsednik vlade in poslanec, tako Mitja Kunstelj kot tudi Brane Praznik in novinar Dejan Karba. Namesto da bi Zvonko Černač sklical sejo, se je očitno po navodilih drugih postavil v vlogo sodišča. Našo zahtevo za nujno sejo je zavrnil, ker naj bi zadeve že zastarale. In tudi v primeru pokojnega dr. Drnovška, tudi če bi to tezo mu priznali, to zagotovo ne drži. Vemo, da so se domnevnega prisluškovanja dr. Drnovšku izvajala šele pred štirimi leti. Našo zahtevo je zavrnil, ker po njegovem nismo priložili dokazov o sledenju, snemanju in prisluškovanju. Njegovo zahtevo zato ocenjujem kot absurdno, saj je prekoračil svoja pooblastila, poleg tega pa je njegovo ravnanje diskriminatorno, saj je v primerljivih primerih poslancev Zmaga Jelinčiča in Andreja Magajne ter župana Kanglerja in Štihca nujno sejo sklical. Le da je tukaj šlo za zakonito sledenje, snemanju in prisluškovanju s strani policije, in to na podlagi odredb sodišča. Kot kaže, je bila zahteva, v kateri je šlo tako za člane komisije kot tudi funkcionarje, ki so člani opozicijskih strank, takrat prave barve. Ravnanje Zvonka Černača me ni presenetilo, še posebej po zaslišanju prič pred preiskovalno komisijo o aferi Patria, ko je ena od prič, ki je po navedbah Mitje Kunstlja sovpletena v nezakonito početje sledenja, snemanja, vdiranja v občila in prisluškovanja nosilca javnih funkcij, tudi priznala snemanje enega od akterjev v zadevi Patria in pokazalo je tudi strokovno poznavanje omenjenih aktivnosti, kar je za Darka Njavra, zaposlenega na Slovenskih železnicah, presenetljivo, če seveda odmislimo zapisa blogerja Kunstlja, da je omenjena oseba pokojnemu bivšemu predsedniku države podtaknila prisluškovalne naprave v železniški vagon. Kot kaže, se Zvonko Černač in njega stranka bojita preiskave in njihove morebitne vpletenosti v omenjena početja. Naj omenim tudi ravnanje Zvonka Černača oziroma nekaterih članov komisije, ko so sprejeli sklep, s katerim so mene osebno obtožili, da sem si izmislil nezakonit poseg v telekomunikacijsko zasebnost poslanke SD Melite Župevc, in izrekli oceno, da gre v tem primeru za nedostojno politično manipulacijo in zavajanje javnosti. Slednje ravnanje Zvonka Černača je bil še eden v nizu poskusov največje opozicijske parlamentarne stranke SDS, da bi pred izredno sejo Državnega zbora, na kateri je ta obravnaval za SDS obremenjujoče končno poročilo o parlamentarni preiskavi izdajanja in financiranja brezplačnikov Slovenski tednik in Ekspres, diskreditiral predsednico in tudi mene kot člana preiskovalne komisije in s tem posredno tudi omenjeno poročilo. Magnetogram tiskovne konference, na kateri je bilo predstavljeno končno poročilo o parlamentarni preiskavi izdajanja brezplačnikov, namreč nesporno dokazuje, da nihče ni nikogar zavajal. Naj opozorim, da je bil omenjeni magnetogram tudi dostavljen vsem članom Černačeva komisije. Za konec. Prav je, da se ta mandat državnega zbora in s tem tudi delo komisije predčasno zaključi. Zvonko Černač si, po mojem mnenju, ne zasluži niti dneva več biti na čelu te komisije, saj mu je skoraj uspelo popolnoma izvotliti vlogo in pomen parlamentarnega nadzora, da ne omenjen političnega onečedanja, ki ga je s tem povzročil. Zaradi tega bomo v Poslanski skupini Zares Poročilu o delu Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb nasprotovali.
Hvala. Besedo ima gospod Černač kot predlagatelj. Izvolite.
Gospodu Slapniku, žal, ni pomoči. Vidi in sliši tisto, česar ni, ampak to še ni najhuje. Huje je to, da je, zaradi tega ker drugi ne vidijo tistega in ne slišijo tistega, česar ni, globoko užaljen. Mislim, da sam sebe derogira in ne rabi dodatnih komentarjev. Rad bi s tega mesta samo zavrnil eno netočnost v zvezi z sklicem zahteve za nujno sejo. Glede ljudi, ki so že pokojni – nujna seja – sem predlagatelje pozval na dopolnitev tega gradiva, ne zavrnitev, na dopolnitev in od policije sem dobil ustrezne informacije. Dopolnitve do danes nisem prejel.
Hvala. Besedo ima gospa Župevc. Pripravi naj se gospod Jerovšek. Gospod Slapnik, želite repliko? Izvolite.
Hvala lepa. Replika na Zvonka Černača. Če vodja poslanskih skupin na podlagi poslovnika zahtevajo sklic nujne seje in zato predložijo v skladu s poslovnikom zahtevane dokumente, ne obstaja način, jaz ga ne poznam, rezen pri gospodu Černaču, da bi se pozivalo na kakršnekoli dodatne, dopolnilne dokumente. Če predsednik to naredi in zahteva nemogoče in to tudi pogojuje s sklicem same seje, potem je to v praksi popolnoma isto, kot da je noče sklicati in je tudi ne namerava. Verjamem, da če bi predložili še tisoče ustreznih dokumentov, ki bi to potrjevali, da gospod Černač tega ne bi sklical.
Hvala. Gospod Černač, želite besedo? Izvolite.
Mislim, da zdaj že nekaj časa gospod Slapnik sedi v teh klopeh. Poleg tega zraven njega že nekaj časa sedi bivši predsednik Državnega zbora, gospod Gantar – in malo se pomenita. Naj vam pove, kolikokrat je on zahteval dopolnitve gradiv za seje, ki niso bila popolna.
Hvala. Besedo ima gospa Župevc. Pripravi naj se gospod Jerovšek.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. No, verjetno bi bilo lažje, če bi predsednik te komisije članom povedal, s čim želi, da oni dopolnijo svoj predlog za sklic oziroma zahtevo za sklic nujne seje. Tega pa verjetno predsednik te komisije ni povedal, vsaj tako so mi dejali člani. Če smem samo na kratko vsebinsko. Mislim, da je treba vse ugotovitve in stališča komisije ter posledično tudi sklepe zavrniti, zato ker temeljijo na nekem miselnem okviru teorije zarot, ki ne ustreza dejanskemu stanju. Te ugotovitve in stališča komisije, pa tudi sklepe sem nekajkrat prebrala in se mi zdijo naravnost neverjetni. Kako lahko nekdo danes, leta 2011, zapiše takšne sklepe, je prav neverjetno. Komisija za nadzor nad obveščevalnimi in varnostnimi službami je zadnje tedne, zadnje mesece opravljala predvsem eno delo – to je, da se je postavila v vlogo tiskovnega predstavnika tistih, ki so se znašli v policijskih postopkih. In mislim, da je šlo tu za evidentno kršitev postopkov in zlorabo samega dela komisije. Tako smo lahko zadnje tedne spremljali seje komisije, ki jih ni bilo noben problem sklicati, na katerih so imeli ljudje, ki so se znašli v postopkih –pa veste, da v naši državi še vedno velja tisto, da je vsakdo nedolžen, dokler mu ni krivda dokazana s pravnomočno sodbo –, ti ljudje so imeli možnost povedati vse, kar si mislijo o policijskih postopkih, vse, kar si mislijo o organih pregona, in gospod Zvonko Černač jim je pri tem zelo lepo asistiral. In v tem konkretnem primeru se mi zdi, da je šlo za evidentno zlorabo te komisije. Kot rečeno, še enkrat bom ponovila, komisija za nadzor nad delom varnostnih in obveščevalnih služb se je postavila v vlogo tiskovnega predstavnika tistih, ki so se čutili prikrajšane, in mislim, da je to, milo rečeno, narobe. Med ugotovitvami in stališči komisije je neka zelo zanimiva stvar –, da "je parlamentarna oblast preko zavrnitve zaključka poročila dala jasen signal nadzorovanim službam, da komisije ni treba jemati pretirano resno". Komisije ni mogoče jemati resno, ker dokler bo komisija sprejemala takšne ugotovitve in takšne zaključke, jo res težko jemljemo resno. Zelo na kratko. Kolega Slapnik je prej povedal tiste bistvene stvari, ki sem jih tudi sama želela pojasniti in argumentirati, zakaj menim, da bi bilo treba sklepe in stališča komisije zavrniti. Kot rečeno, mislim, da so te ugotovitve, ta stališča neverodostojna, da ne ustrezajo dejanskemu stanju. Je pa zelo zanimivo, da vedno uporabljate različne vatle. Dobro bi bilo, da uporabljate iste. Vedno, kadar gre za drugi politični pol, govorite, da gre za zlorabo, da si je nekdo podredil organe pregona, ko gre pa za politične nasprotnike, vaše, je pa vse v najlepšem redu. Bi bilo pa po vaše verjetno treba še bistveno strožje in huje ukrepati. Torej, kot rečeno, jaz niti stališč, ugotovitev, pa tudi sklepov ne podpiram in bom glasovala proti. Hvala.
Hvala. Besedo ima gospod Jerovšek. Pripravi naj se gospod Kek.
Hvala lepa. Spoštovani! Zelo obširno poročilo Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb nam odpre marsikaj. Marsikaj se je v tej državi poslabšalo tudi na tem področju. Ni samo ta država pred finančnim bankrotom. Popolna erozija pravne države je prikazana tudi v tem poročilu. Zato je 9. stališče te komisije bilo sprejeto večinsko in ne s pomočjo skupine poslancev, kot je skušal insinuirati kolega Kumer, ko je predstavljal stališče svoje poslanske skupine, temveč gre za legalen in dobro argumentiran sklep. In to 9. stališče je, da je pravna država na področju, ki ga nadzira Komisija za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb v delu, ki se nanaša na Sovo in posebne preiskovalne ukrepe policije, na resni preizkušnji. Gospe in gospodje, dokazov za to imamo vsak dan veliko. Kaj nas čaka, ko se v tako resnih službah, ki imajo takšne arzenal posebnih metod, lahko zgodijo zlorabe. In dokumentirano so se nekatere stvari uporabljale v politične namene. Da je tudi kriminalistična policija, ki je pod nadzorom te komisije, bila pod političnim pritiskom ali politično instrumentalizirana, kažeta dva odstopa državnih sekretarjev v Ministrstvu za notranje zadeve v času Katarine Kresal. Gospod Klemenčič, ko ni več vzdržal, je odstopil. In sedaj smo ob tem odstopu Katarine Kresal izvedeli, da je naslednji dan podal prijavo Komisiji za preprečevanje korupcije, takrat še pod vodstvom gospoda Kosa, zaradi pogodbe o najemu zgradbe Nacionalnega preiskovalnega urada. Očitno je, seveda, že takrat vedel, da gre za korupcijsko zadevo, vendar je bil onemogočen. In korupcijska zadeva se je začela obravnavati šele potem, ko je on postal predsednik komisije za boj proti korupciji. Seveda gospod Kos tega ni obravnaval. Ko pa je prišlo tako daleč, da je 9. avgusta, pomislite, v času kislih kumaric, bila odigrana predstava med Šoltesom, Pahorjem in Kresalovo, da Šoltes ni mogel skriti ogromnih nepravilnosti, Kresalova je v eni uri ponudila odstop, predsednik Vlade ga pa ni sprejel. Ampak je drugi dan protikorupcijska komisija povedala, da gre za izrazito korupcijo in takrat je Kresalova odstopila. Čez nekaj dni je padla ovira tudi za nadaljnje preiskave in takrat je v trenutku odstopil gospod Damjan Lah, državni sekretar, ki je to držal pod pokrovom. In še hočete večji dokaz politizacije teh služb? Da ne govorimo, kaj se lahko dogaja v Sovi! Poglejte, ta slovenski absurd, namesto da bi [[...]]Pa bom še najprej rekel o neki drugi točki, kjer iz tretje ali iz druge točke izhaja, da komisija ugotavlja, da se posebni preiskovalni ukrepi ne uporabljajo vedno v skladu z njihovim namenom, pri enih pa se je prisluškovalo na zalogo. Pri nekaterih, kjer bi bilo z njihovo uporabo mogoče raziskati sume kaznivih dejanj, se ti ukrepi niso uporabljali, se ne uporabljajo. Komisija kolegice Jerajeve o teh poslih v Ljubljani, v okviru ljubljanskega županstva, z nepremičninami je prišla do grozljivih ugotovitev, kako je družina Janković trgovala preko tujine, pridobivala finančna sredstva. Podala je celo ovadbe, cel niz ovadb. Nikjer pa v poročilu ne izhaja, da je ob takih sumih kaznivih dejanj Sova karkoli zaznala, čeprav se je denar nakazoval v davčne oaze in so se potem iz davčnih oaz kupovali hoteli za družino Janković. Ali ni to eklatanten primer, kjer bi Sova morala imeti podatke in presekati to grozljivo bogatenje, ta finančni pohlep, proti kateremu so demonstrirali tudi mladi v Sloveniji in mnogi drugi? In ki jih podpiram Ampak najbolj grozovito in nečloveškega pa je, da je gospod Janković o tem govoril. On je na sinonim za finančni pohlep v tej državi, povezan z vsemi temi oligarhi slovenskimi. Tu Sova in kriminalistična policija, zaradi tega, ker sta politično nadzorovani, nista naredili ničesar in nista uspeli. Ampak, Slovencem moramo povedati, če ne bi bilo političnega pritiska, bi bila politična situacija verjetno obratna in bolj normalna. Po moje bi v tem primeru bil upravičen in bi bilo dobro če bi za parlament kandidiral in ustanavljal stranko gospod Klemenčič, ki je odigral pozitivno vlogo, ki se bori proti korupciji. Verjetno je gospod dr. Vehovar rekel, da ga bodo dali v umobolnico, češ da je neumen, da je nor, da se ga ne da obvladovati, napovedal je to. Jaz verjamem, da je to zaradi tega, ker verjetno tudi v primeru družine Janković odpira neke korupcijske zadeve, ki so tako grozovite. On bi moral na volitve, tako kot pri "čistih rokah" v Italiji, Di Pietro, ker je spremenil in v tistem času razorožil italijansko korupcijo in oligarhije. Ne! Pri nas pa gre na volitve gospod Janković, ki bi moral biti največji predmet vseh teh služb. Ja, kaj mislite, da je sin Jure, ta mladenič, pri 30 letih tako briljanten, tako genialen? Ja, potem bi maturo naredil, potem ne bi oče posredoval in ga prestaviti na drugo šolo, kjer bo naredil maturo. Se spomnite tiste afere? Gimnazija je ugotovila, da nima pogojev, da je letnik padel, ga je oče takoj prestavil na drugo gimnazijo, tam pa je bilo vse v redu – na drugo institucijo po ukazu! In Slovenci ,verjetno, ne bomo tega podprli, takšnih korupcijskih zadev, takšnih novih vrednot, kot jih napoveduje gospod Janković! Te nove vrednote, da se je nakazoval denar v davčne oaze, da so se kupovale mature. To so nove vrednote?! Naj jih zadržijo njegovi sinovi oziroma odpovedati se jim morajo. In z njimi tudi gospod Janković, tem vrednotam, ne pa, da pravi, da bo Slovencem vsilil nove vrednote. Slovenci imamo vrednote, zelo dobre vrednote, samo ti finančni pohlepneži se jih ne držijo in zaradi tega je še bolj demonstrirati proti finančnem pohlepu. In upamo, da boste v Kazenskem zakoniku podprli člen, ki takšne napadalce na finančni sistem Slovenije in suverenost Slovenije povzdiguje na kriminalno dejanje reda veleizdaje. Včeraj je tudi gospod Barroso zahteval odgovornost finančnikov, točno tisto, kar jaz predlagam v Kazenskem zakoniku. Točno tisto. Finančno odgovornost za finančne malverzacije. In če bi to pri nas bilo, potem enega kandidata za volitve in z vso to slavo in reklamo, ki se dela, v trenutku ne bi bilo več na sceni. In to bi pomenilo ohranitev slovenskih vrednot. Moram reči, da drugo, kar je, to odurno obnašanje te oblasti v tem času. Že drugo leto predstavniki kriminalistične policije in Sove ne pridejo v Državni zbor. Ob obravnavni njihovega poročila! Si zamislite, da bi se v neki demokratični državi kaj takšnega zgodilo?! So to tiste nove Jankovićeve vrednote, za katere pravi, da jih bo vsilil Slovencem?! So to tiste vrednote?! In če bi prišli, seveda nočejo priti, zaradi tega, ker bi jaz postavil vprašanje, zakaj niste nič sprožili v zvezi s temi enormnimi, grozovitimi nakazili denarja, ki je bil izžet iz žepa ljubljanskih občanov in poslan na Ciper, v Liechtenstein, na Kajmanske otoke in tako naprej; pa so se nazaj kupovali hoteli in tako naprej. Zato pa Sova ima mandat, v povezavi s tujino, ampak seveda nočejo poročati tu, ker tu je televizijski prenos in bi ljudje slišali, kako so se ene družine obogatile na račun drugih. Prav tako bi jih vprašal, zakaj niso oni nič zaznali tega, kar je direktorica Dursa povedala v intervjuju pred enim mesecem, da je bilo iz Slovenije v davčne oaze nakazanih več 100 milijonov denarja za pranje denarja. Več 100 milijonov! Sedaj je že skoraj dva meseca, odkar je to povedala, je imela pritiske, kolikor slišim. Zaradi tega bi lahko poročali, kaj so od tistega časa, če se sami delajo neumne. Vidimo, da je samo ena družina v davčne oaze – ta sin Jankovića je nakazoval ne vem koliko denarja. Seveda bi ta resnica stresla predvideni scenarij goljufanja volivcev na volitvah. Stresla bi ta scenarij. Ne! Raje se bo v tej državi dejansko proglasilo gospoda Klemenčiča za norega, pa se ga bo strpalo v umobolnico, tako kot je ta sociolog napovedal, raje boste tiščali glavo v pesek Službe in direktorji službe, kjer se drugod takoj politično angažirajo, pa sem ne pridejo v Državni zbor, kar je sramota par excellence, nezaslišano, par exellece. Oni nimajo pravice izbirati, ali pridejo na poročilo o njihovem delu s strani komisije. Oni morajo tukaj sedeti! In pozivam tudi predsednika Vlade v odstopu, naj sam pride med razpravo sem. On je, ko je nastopil mandat, rekel, da če boste karkoli slišali kdaj, da je kdo na koga pritiskal, bom osebno posredoval. Na kakšne nadzorne funkcije. Ne! Med tem časom so v nadzornih funkcijah zamenjali vse tiste, ki so bili pripravljeni delovati v skladu s pravno državo in v skladu z zakonom in resno preganjati kriminal in nepravilnosti. Gospoda Pahorja so uklonili, sedaj je tudi utihnil. Slišim, da te stranke – po volitvah, če bodo vse te resnice o neki družini ljubljanski ostale neme in se ne bodo javno povzdignile, potem boste pač verjetno poniknile vse te stranke. Ampak pravijo, da jih bodo že kupili, da so tiho. So jim že obljubili, da so tiho, ker drugače bi bilo nenormalno, da ste ob vseh teh grozodejstvih, ki so se dogajala, tiho. Kajti mislim, da ste marsikaj naredili narobe, ampak po mojem pa je večina boljša in se večina ni ukvarjala s finančnim ropanjem, s finančnim pohlepom. Večina po mojem ne, ampak s tem tiho priznavate, da podpirate te finančne nepravilnosti, poslovne nepravilnosti, nakazovanje denarja v davčne oaze, to se pravi pranje denarja. Kako nek mladenič, briljanten, prijavi 53 tisoč evrov dohodkov, potem pa nakazuje iz davčne oaze 700 tisoč v enem poslu! Pa vemo, čigav je ta denar, od kod vse se je vzel. In poglejte: to, ko se enim prisluškuje na zalogo, pri drugih se pa upravičenih sumov ne skuša preveriti! Upravičenih sumov kaznivih dejanj! Recimo, predpostavimo, da je mariborski župan Kangler naredil kaj napačnega pri poslih, pri transakcijah z zemljiščih. Ampak vsi pa vemo, da je Kangler kvečjemu tisočinka Jankovića pri teh poslih. Kvečjemu ena tisočinka! Saj ne pravim, naj preverijo, samo za tiste tam, ki so pa tisočkratnik teh poslov z nepremičninami – spremembe namembnosti zemljišč –, pa zanimivo, vsa tista interesantna zemljišča so bila predhodno kupljena iz davčnih oaz preko lastništva sinov župna. Ali ni to zanimivo? Kakšen nos imajo ti briljantni mladeniči! Točno so za dve leti vnaprej vedeli, katerih zemljišč v Ljubljani se bo spremenila namembnost. Hektarjev in hektarjev! In tu se vidi politizacija. Jaz pravim, naj preiščejo vsakega župana, samo naj začnejo pri vrhu ledene gore oziroma naj začnejo ledeno goro kot tako preiskovati. Ne pa tisto, ko s prstom pokažejo, da je ta kriv, zato bomo na zalogo prisluškovali, zato da ne bomo nič ugotavljali v tistih slučajih, ko cela Slovenija ve, da se je z namenom pretvarjala namembnost zemljišč, da so se v ta namen pošiljale enormne vsote denarja v davčna oaze – od kod se je ta denar vzel, tudi vemo – in da se je iz tistega potem kupovalo nazaj zemljišča in se mastno služilo in kupovalo premoženje in hotele in tako naprej. Gospe in gospodje, tudi skozi to poročilo je treba, da se osvestimo vsi skupaj. Vi ste napovedali zavrnitev teh stališč. Ali potrjujete, da je pravilno, da ta grozljiva dejanja, grozljive stvari, kar ugotavlja preiskovalna komisija – da so stali ob strani in niso hoteli tega videti? Ali s tem potrjujete, da je pogodba za Nacionalni preiskovalni urad in vse, kar se je dogajalo, da kriminalistična policija ni smela nič videti, da je to v redu? S tem to predpostavljate. Ali potem drži, da vas bodo izplačali iz tistih ekstra dobičkov, ki se jih pri takšnih poslih dobi, zaradi tega, ker ne boste prišli več v naslednji parlament? Ali to drži? Razmislite, kako boste glasovali ob teh izjemno preciznih sklepih in stališčih! Čisto na vsako stališče so materialni dokazi, da se je tako ravnalo in da so preiskovalci Sove in kriminalisti na kriminalistični policiji žrtve sedanje politike. Pa s tem ne mislim, da ste vi slabi, samo problem je, da mnogi držite "štango" takšnim ravnanjem. In na koncu še: kolega Slapnik je obtožil kolega Černača, očital mu je laž pri navedbi telefonske številke. Jaz verjamem Černaču in komisiji, zato ker, kolega Slapnik, vi ste producirali laž s pomočjo neke tiskovne konference in ljudi, ki imajo dosti izkušenj z metodami Udbe, na moj račun. Da sem odpovedal gostoljubje orožju iz Ložnice – laž, popolna laž! In da je bilo tam samo pet dni – popolna laž! In da ga je bilo samo eno tono – popolna laž! In vi ste plod vseh teh laži in raznašanja po Sloveniji, zaradi tega to, da vas je komisija pri drugi laži ujela, je hvala bogu dobro delo komisije. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Franci Kek.
Hvala za besedo. Komisija žal ni preiskovala vloge obveščevalnih služb pri različno gospodarsko-političnih navezah, ki s krojenjem javnega mnenja ustvarjajo teren za nekaznovano plenjenje javnega dobra in ubijanje motečih elementov, kot je stranka Zares. Govorim o TEŠ 6 in brezpalčnikih. Komisija ni želela preiskovati vloge Paravoma [[...]] [[znak za konec razprave]] ki je prisluškovala Janezu Drnovšku, Bajuku, Peterletu in Hvalici. Komisija [[...]] Žal mi je čas potekel.
Hvala lepa, čas je potekel. Besedo ima gospod Alojz Posedel. [[Ga ni.]] Gospa Darja Lavtižar Bebler, izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. V teoriji sicer velja da je parlamentarni nadzor nad delovanjem varnostih in obveščevalnih služb izredno pomemben instrument, ki je na voljo v parlamentarnih demokracijah, zato da te službe ne bi delovale nezakonito in da ne bi neutemeljeno posegale v človekove pravice in temeljne svoboščine ljudi. In zato, rekla sem v teoriji, bi v tej teoriji tudi pričakovala da bomo v roke dobili plod tega dela, tega nadzora s strani naše komisije za nadzor nad dejavnostjo obveščevalnih in varnostnih služb, narejeno poročilo na tak način, da bi lahko rekli, da je kredibilno in da je potem lahko tudi v oporo vsem tistim organom, ki so v tej državi zadolženi za to, da skrbijo za zakonitost in spoštovanje človekovih pravic. Toda to poročilo, ki smo ga imeli pred seboj maloprej - saj po svoje je dobro, da je označeno z oznako tajnosti, ker pravzaprav res ne bi bilo prav, da bi nekatere njegove vsebine prišle v javnost -, namreč, poročilo je, kar mene zadeva, izredno pristransko, tendenciozno. Izhaja iz cele vrste napačnih predpostavk, zato so tudi zaključki napačni in pristranski, pravzaprav so prirejeni poglavitnemu namenu, to pa je diskreditirati stranke vladajoče koalicije, v tem okviru še posebej eno stranko, ki vodi dva poglavitna resorja, to sta Ministrstvo za notranje zadeve in Ministrstvo za pravosodje. Ampak metode, ki jih to poročilo uporablja, so popolnoma nesprejemljive. Seveda si s takšnim poročilom nimamo kaj pomagati. Poleg tega seveda, da je strokovno mestoma izredno neustrezno, da ne govorim, kakšno slovenščino uporablja, tako da je tudi iz tega razloga zelo dobro, da je ostalo označeno kot zaupno. Slišala sem maloprej v eni od razprav, da so ugotovitve in stališča komisije, ki jih danes ponuja v sprejetje Državnemu zboru, izjemno precizna. Oprostite, če je to precizno, potem bi morali reči še, precizno nesprejemljiva so ta stališča. Ker, poglejte, s kakšnim besediščem operirajo ta stališča. Pravijo, da gre za preiskovanje "nadaljevanke Patria". Oprostite, kaj pa imate v mislih, ko govorite o preiskovanju "nadaljevanke Patria"? In še cela vrsta takšnih stvari je tudi v teh ugotovitvah in stališčih in tako tudi v poročilu. Tako osebno tega, teh zmazkov nikakor ne morem podpreti in jim dati svoje glas. Poudarjam pa še enkrat, da je škoda, ker je pravzaprav zamujena priložnost, da bi lahko s parlamentarnim nadzorom kaj več prispevali k zakonitosti delovanja naših varnostnih in obveščevalnih služb. In da bi ravno s takšnim poročilom in z dejavnostjo takšne komisije tudi naš parlament opravil eno od svojih poglavitnih nalog, to pa je nadzor nad temi službami. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Miro Petek. Pripravi naj se gospod Vili Trofenik. [[Ga ni.]] Mag. Žnidaršič.
Hvala za besedo. Poročilo bom podprl, ker pač odraža stanje na varnostnem sektorju v naši državi, ugotovitve in stališča, ki jih imamo na mizi, pa odražajo obsežno in kvalitetno pripravljeno poročilo na več kot 110 straneh. Dobro vem, kaj moti to koalicijo. To koalicijo moti ugotovitev, da je policija postala orodje v rokah politike, politične elite oziroma ene same stranke. Tega pač enostavno ne morete zanikati. Imamo enega človeka, gospoda Zalarja, iz ene stranke, ki ta čas vodi dve ministrstvi, policijsko ministrstvo in Ministrstvo za pravosodje, kot v nekem času trdega totalitarizma. Na drugi strani ste sprejeli tudi zakon, s katerim se je omogočilo, da je v imenovanje direktorja slovenske policije vstopil predsednik države, predsednik, ki si na nek način osebno precej želi uveljaviti predsedniški sistem, ki je značilen za mnoge neuvrščene države. Hkrati ste ukinili tri policijske uprave v Sloveniji. Na ta način ste precej centralizirali slovensko policijo in na ta način je seveda lažje vladati slovenski policiji, kriminalistični službi, ker je pač vse bolj skoncentrirano na enem mestu. Seveda za pravno državo in urejeno delovanje varnostno-obveščevalnih služb je pomembno, da obstajajo norme, zakoni. To, mislim, da v Sloveniji imamo razmeroma dobro urejeno in, seveda, da obstaja nek sistem, da se lahko napake v tem sistemu odkrijejo. Tu smo pa včasih že kar precej šibki in to se bolj redko zgodi. Še bolj redko pa se zgodi, da če nekoga pri kršitvi zakona odkrijemo, da ta tudi odgovarja. Seveda gre za primer afere Sova, nepravilnosti in kazniva dejanja v tej aferi ostajajo nekaznovana. Sicer je bilo ugotovljeno, da se Janša in Sanader nista dogovarja o kakšnih incidentih v Piranskem zalivu, toda ljudje, ki so s temi informacijami prišli na dan, so bili nagrajeni. Težko bi kdo oporekal dejstvu, da je v času, ko je bil na čelu Sove gospod Iztok Podbregar, ki je bil politično nastavljen, ki je član Liberalne demokracije Slovenije, da takrat ni bilo v Sovi resnično katastrofalno stanje. Poglejte, Vrhovno državno tožilstvo je leta 2007 in 2008 vložilo zoper bivšega direktorja Sove štiri zahteve za preiskavo oziroma razširitev preiskave zaradi šestih kaznivih dejanj zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic. Leta 2009 je Vrhovno državno tožilstvo zaradi neupravičene uporabe v službi po 264. členu Kazenskega zakonika vložilo zoper gospoda Podbregarja še dodatni obtožni predlog. Za povračilo nezakonito odtujenih davkoplačevalskih sredstev v zvezi z delovanjem bivšega direktorja Sove je Državno pravobranilstvo vložilo tožbo za povračilo zneska v višini dobrih 61 tisoč evrov. Državno pravobranilstvo je to tožbo vložilo 26. 6. 2009 in seveda do danes ali do nekaj mesecev nazaj glavna obravnava še ni bila sklicana. Mogoče je na tem mestu treba dodati, da je ljubljansko okrožno sodišče spise v primeru Sove naložilo sodnici, ki ima največ nerešenih zadev, največ zaostankov na tem sodišču. Seveda gre za primer, ki je bil leta 2007, v letu 2008 afera par exellence in ljubljansko sodišče je te tožbe označilo kot neprednostne primere in so nekje do lanskega leta ležali na tem sodišču povsem nedotaknjeni. Verjamem, da je tako še tudi danes, sicer bi bila verjetno že razpisana kakšna obravnava na tem sodišču. Na tem mestu smo že večkrat slišali, da je v mandatu vlade Boruta Pahorja prišlo do kakšnih štiri do pet tisoč dodatnih zaposlitev v Republiki Sloveniji. In tudi Sova se je v tem času kadrovsko okrepila. Začeli so nazaj zaposlovati ljudi, tudi za podobno funkcijo, kot je bila pred letom 1990, ko so posamezniki sledili kulturniškim krogom Nove revije ali pa opozicijskim politikom in seveda o tem poročali na posebej določenem mestu. Lani smo tudi doživeli zamenjavo direktorja Sove, in to kar pred TV kamerami s tiskovno konferenco in na ta način je bil razkrit tudi dislocirani obveščevalni oddelek, kjer je deloval današnji direktor Sove, dislocirani obveščevalni oddelek v Kopru. Ta isti direktor Sove, aktualni direktor Sove je znatno kršil zakonodajo tudi takrat, ko je na arhivsko gradivo Udbe pritisnil oznako "tajno". To je kršil kar dvakrat. Zakon mu tega ni omogočal. To bi se lahko zgodilo, če bi na referendumu ta zakon bil potrjen. In čudno je, da je gospod direktor Sove pritisnil oznako "tajno" na dokumente, ki sploh niso v lasti Sove, ki so v lasti oziroma ki se hranijo v Arhivu Slovenije. Seveda je direktor še vedno na temu položaju. V zadnjih časih smo tudi slišali oziroma gledali na televiziji, da se nekateri mafijski šefi v Sloveniji počutijo precej varni. Slišali smo tudi odgovore slovenske kriminalistične službe, da o tem nič ne vedo. Seveda Sova ali pa kriminalisti o tem nič ne vedo; to pomeni, da delajo slabo ali pa nič nočejo vedeti. Poglejte, nedavno je italijanski tisk Gazzetta del Sud, to je bilo 4. avgusta 2011, v članku Trafico de cocaina poročal o množičnih aretacijah trgovcev s kokainom v Italiji. Italijanski mediji so ugotavljali, da se ti trgovci s kokainom poslužujejo novih poti. Italijani so takrat opravili štirinajst aretacij na osnovi sklepa tožilca v Bologni in prišli so na sled, da je tona in pol kokaina in ekvadorskega Quita prispela v Ljubljano in iz Ljubljane naprej v Italijo. Avstrijci so v Gradcu aretirali in zaprli Mihaela Kramerja, ki naj bi po poročanju italijanskega tiska poskrbel, da se je ta droga z zasebnim letalom prevažala v Slovenijo in iz Slovenije naprej v Italijo. Se pravi, Ljubljana se je tukaj znašla na neki točki kokainske poti, s katero se oskrbuje italijanska mafija. Konec avgusta oziroma sredi avgusta sem okoli tega postavil poslansko vprašanje Katarini Kresal, pa mi ni nič odgovorila. Postavil sem poslansko vprašanje tudi honorarnemu ministru Zalarju, pa zaenkrat odgovora še nisem dobil. Postavil sem vprašanje, ali je slovenski policiji ta primer znan, ali je slovenska policija zaznala, da smo postali del te mednarodne kokainske mreže, katere začetek je Ekvador in poteka preko Slovenije v Italijo. Spraševal sem tudi oba ministra, ali je slovenski policiji znan gospod Mihael Kramar, šestinštirideset let je star, poliglot, ki ga je avstrijska policija zajela. Vprašal sem tudi, ali se je preko te kokainske mreže, ki jo je razkrila italijanska policija, oskrboval tudi slovenski trg in z njim tudi del slovenske politične elite? Kot rečeno, Katarina Kresal mi na to vprašanje ni odgovorila, verjamem pa, da v Sloveniji zaradi tega ni pomanjkanja kokaina. Hvala.
Besedo ima gospod Vili Trofenik, ga ni. Gospod mag. Žnidaršič, ga tudi ni. Gospod Andrej Magajna! Pripravi naj se gospod Zvonko Černač.
Slišali smo, da je parlamentarni nadzor nad delom varnostnih in obveščevalnih služb zelo pomemben. To poslušamo že dvajset let. Že dvajset let pa poslušamo tudi sume, da se represivni organi politizirajo, da se zlorabljajo za obračunavanje političnih nasprotnikov. Kaj je na tem res ali ne, lahko si ugibamo, dvomimo, vsak pove morda tudi kakšno svojo izkušnjo. Pravzaprav lahko rečem, da mi nikoli nismo povsem pretrgali s preteklostjo. Tudi ko se lotevamo vprašanja varnostnoinformativnih služb ali, da sem kar konkreten, politične policije. Če smo se primerjali z drugimi državami iz vzhodnega bloka, smo rekli, da smo gradili socializem z bolj človeškim obrazom. Morda je to tudi delno res. Vendar strukturno smo pravzaprav imeli podobne institucije in podobne metode, kot so jih imele tudi druge vzhodnoevropske države. Niso se morda tako drastično uporabljale kot nekje na vzhodu, pa vendar imeli smo politično policijo. Ali smo mi leta 1990 prekinili s politično policijo? Politična policija je imela zelo obsežno razvejen sistem operativcev. Na primer, še leta 1989 smo na sedežu Demosa, na Sternenovi, s pomočjo tehnikov odkrili prisluškovalne naprave. To nas ni nič posebno čudilo. Bolj bi me čudilo, da nas ne bi nadzorovali, da ne bi snemali naših telefonskih pogovorov, da ne bi bilo tajnega sledenja. Zanimivo je to, da te posebne metode v tistem času sploh niso bile ne vem kako prikrite. Celo bi rekel – ne po nerodnosti, kar zanalašč – precej jasne in v njih je bilo jasno sporočilo: "Pazite, kaj delate!" Kot sem že rekel, čudil bi se, da takratni sistem ne bi uporabljal teh metod, ob tem da je bilo toliko kadra, toliko operativcev in vsa tehnika, da je to lahko uporabljal. Vendar, ko smo gradili pravni sistem, se nismo nikoli vprašali, ali je v tem času 1988/89, ko je bila množična uporaba teh posebnih policijskih metod – politične policije govorim –, ali so bili po takratni veljavni zakonodaji uporabljeni vsi pravni standardi, so bile izdane odločbe, nalogi itd. Sumim. Nikoli nismo tega obdobja pravzaprav raziskovali, zato obstoja utemeljen sum, da je del teh struktur politične policije pravzaprav ostal naprej in da so določeni politiki ali celo stranke oziroma, verjetno, posamezne osebe razpolagale s sodelavci in jih tudi kasneje v teh političnih bojih na nek način lahko tudi uporabljale. Recimo, z infiltracijo v opozicijske stranke, z destruktivnim delom v teh političnih strankah, s prenašanjem informacij, zbiranjem informacij, podtikanji itd. Meni je v tem poročilu predvsem zaskrbelo to, da se je v zadnjih nekaj letih skoraj podeseterila uporaba metod posebnih policijskih metod. Zakaj, nisem uspel razbrati, tudi poročila nisem imel dolgo časa v rokah, kaj se je v teh letih tako drastično povečala uporaba metod, predvsem na ravni prisluškovanja in snemanja elektronskih komunikacij. V vseh primerih, ki smo jih zadnjič slišali na nujni seji, zadnji seji odbora, kjer sem bil pač kot vabljen gost – priporočam, da si vsi magnetogram te seje preberete -, je dejansko bil izražen sum, da se še danes, po dvajsetih letih zlorablja te represivne organe. Ne gre samo za teorijo zarote, kot je ena od poslank danes rekla, in paranojo. Res priporočam. Žal mi je, da se poslanci pozicije, razen gospoda Kumarja, ki je bil enkrat prisoten, niso udeležili te seje, so se ji izognili, danes pa polemizirajo, kaj vse smo grdega rekli o policiji. Namreč, utemeljeno se sumi, da se ta institut utemeljenega suma, zaradi katerega se pravzaprav vsi postopki začnejo, grdo zlorablja. Eden od sklepov te zadnje seje je bil tudi to, da se sumi, da se ti ukrepi uporabljajo za politično diskvalifikacijo ljudi, ki so neustrezni oziroma ki jih obstoječa oblast hoče diskreditirati [[...]] [[znak za konec razprave]]
Hvala lepa. Gospod Magajna, čas je potekel. Besedo ima gospod Zvonko Černač. Pripravi naj se Dušan Kumer.
Hvala lepa. Nek star pregovor pravi: Zaupanje je dobro, kontrola je boljša. Predvsem pa bolj učinkovita. Tega se, žal, ne zavedajo vsi v tej dvorani. Jaz se spomnim prejšnjega mandata, ko je bilo v času Janševe vlade ugotovljeno, da na Sovi nekaj ni v redu – in gre za vladno službo, kot veste, in zanjo največjo odgovornost nosi Vlada – in je bila imenovana neka komisija, ki se jo je prijel vzdevek Šturmova komisija, ker ji je načeloval dr. Lovro Šturm, nekdanji minister za pravosodje, in ste isti, ki sedaj sedite v oblastniških klopeh vladajoče koalicije, zagnali vik in krik, kaj se vendar Vlada gre, ker je želela urediti neustreznosti oziroma tudi nezakonita delovanja v lastni vladni službi. V teh poročilih, ki so na koncu postala javna, smo prebrali marsikaj. Kot smo danes slišali s strani enega poslanskih kolegov, so bile takrat v letu 2007, štiri leta je od takrat, vložene številne ovadbe proti bivšemu direktorju. Niti ena ni doživela epiloga. Varno čakajo na zastaranje. Takrat smo brali o tem, da je iz tajnega fonda, ki po zakonu sploh ne bi smel obstajati, odteklo neznan kam okrog 10 milijonov 500 tisoč slovenskih tolarjev oziroma približno 45 tisoč evrov. Da so se dogajale številne druge nezakonitosti, ki so govorile o tem, da Slovenska obveščevalno-varnostna agencija samostojne države Slovenije ni delovala v interesu države in njenih ljudi, pač pa je zasledovala neke druge interese. Posledica teh interesov so bili tudi javno objavljeni prisluhi dvema bivšima oziroma bivšemu predsedniku neke države in bivšemu liderju opozicije druge države. Še več, ti prisluhi so bili objavljeni na tak način, da je javnost dobila drugačen občutek, kot se je dejansko v teh prisluhih slišalo. Sploh ne bi smeli nastati, če bi bila spoštovana zakonodaja. In kar nekaj je bilo teh stvari, da jih ne obnavljam, ker je že precej daleč od tega, ki so govorile o tem, da je treba vztrajati na tem, da so nadzorni mehanizmi nad temi službami učinkoviti in brezkompromisni. Takrat je bilo rečeno, da so bila ta odkritja lahko poduk za vse, da se kaj podobnega ne bi v bodoče dogajalo. Nisem popolnoma prepričan, da smo danes kaj daleč od takratnih rabot. Nisem popolnoma prepričan. Zakaj to govorim? Zaradi tega ker kot predsednik parlamentarne nadzorne komisije ne morem tega ne potrditi ne zanikati. Preveč je še vedno skritih stvari, skrivanja informacij, nezmožnosti vpogleda v stvari, ki bi morale biti odprte. Vendar pa je tu problem za neko demokracijo, za neko demokratično družbo, še posebej za mlado demokracijo, ker lahko bistveno vpliva na posamezne odločitve v tej državi, politične odločitve, mimo legalnih mehanizmov in oblasti, ki jo ima ljudstvo. Tajne službe so v vseh državah lahko problem, če niso na ustrezen način nadzirane. In tako je tudi pri nas. Pri nas je ta nevarnost še veliko veliko večja. V tem zadnjem mandatu še toliko bolj, ker ima roko nad celotnim represivnim aparatom, tako nad policijo, tako nad tožilstvom, tako nad pravosodjem, ena politična stranka. V zadnjem obdobju celo ena oseba, ki je istočasno tudi podpredsednik te politične stranke, kar samo po sebi seveda še nič ne pomeni, predstavlja pa neko potencialno nevarnost. Zaradi tega mislim, da morajo biti ti kontrolni mehanizmi, ki so na voljo, toliko uspešnejši. Zaradi tega je nemogoče poslušati izjave nekaterih o tem, da je parlamentarna komisija tista, ki ustvarja probleme, ker je zapisala tisto, kar se dejansko dogaja in se je dogajalo. Po tej logiki, po logiki tega, kar govorite, bi morali mižati in ne bi smeli ničesar videti. In potem bi bili vsi vi zadovoljni, ko bi tu napisali ugotovitve, da so sicer problemi manjše narave, vendar drugače je pa na splošno vse okej in mislimo, da vsi dobro delajo, nobene nepravilnosti se ne dogajajo. Ob tem, da je bila javnost v zadnjih dveh letih soočena z nekaterimi primeri, ki navzven, brez tega, da se podrobneje poglobimo v drobovje posameznih postopkov, povedo, da so bile te službe v teh primerih grobo zlorabljene in da je ta zloraba presegala samo nivo nekih operativnih metod in delovanja. Ne nazadnje, v tem zadnjem obdobju se je podvojilo število hišnih preiskav. Zanimivo! Ali imamo toliko več učinkovitosti na drugi strani, imamo toliko več pravnomočnih sodb iz tega naslova?! Nimamo! Celo nekaj drugega se dogaja. Zadnjič smo brali v poročilu Urada za preprečevanje pranje denarja, da imamo v zadnjem obdobju štiri pravnomočne sodbe. Štiri. In da finančnega učinka, mimogrede, predstojnik tega urada niti ni znal opredeliti. Kljub tem da gre za znane sodbe, za znane zadeve in da so te stvari na nek način javne oziroma njemu vsaj poznane, koliko je finančnega učinka od tega tako imenovanega pranja denarja. Zelo malo. Daleč od tistih 100, 200, 300 milijonov evrov, o katerih govorijo nekateri, da se je iz slovenskih podjetij retransferiralo na takšne ali drugačne načine na račune družb na Cipru, v Liechtensteinu in še kje. In v glavnem podatki nekako govorijo o tem, da se pri tem zasledujejo minorna dejanja, če nekdo ne zna pojasniti izvora kakšnih 5 ali 10 tisoč evrov, ne pa tista, ki so problematična in ki so na sofisticiran način zakrita v raznih prekupčevanjih z zemljišči, kjer so kupci nabiralniki iz tujine in kjer vrednost čez noč naraste za 10-krat ali 100-krat. In potem posledično gredo podjetja, ki so se šla te postopke, v stečaj, da se zakrijejo sledovi teh ravnanj. Zanimivo, da v vseh teh primerih ni bilo zaslediti uporabe teh posebnih preiskovalnih metod in sredstev, ki bi lahko bila izredno učinkovita za odkrivanje storilcev kaznivih dejanj v teh primerih. Ni bilo zaslediti! Smo pa zasledili uporabo v tistih primerih, kjer je že navzven bilo nekemu laiku jasno, da za priti do teh podatkov ni bilo treba uporabiti teh preiskovalnih metod in tudi ne hišnih preiskav. Zadnjič smo poslušali, da je bila v večini teh medijsko izpostavljenih primerov uporabljena nesorazmernost ukrepov. Večino tega, kar se je iskalo z medijsko izpostavljenimi hišnimi preiskavami, bi bilo mogoče dobiti z enostavno odredbo o zasegu predmetov oziroma listin ali pa niti to ne bi bilo potrebno, ker so občinski in državni organi dolžni dajati policiji in ostalim vse, kar potrebujejo za svoje delo. Torej ni bil namen učinkovita preiskava v teh primerih teh domnevnih sumov kaznivih dejanj. Pri nekaterih primerih, kar bom pozneje na konkretnem primeru povedal, je celo jasno, da ni šlo za nobeno kaznivo dejanje. Nobeno! Ampak tudi če bi šlo, vsi ti primeri bi se dali raziskati hitro, učinkovito in ceneje na drugačen način, brez uporabe posebnih metod in sredstev, brez hišnih preiskav, brez kamer, brez stotin ljudi, ki so ustvarjali medijsko veličino uspešnosti LDS policije. Kajti za to je šlo v teh primerih. Šlo je za to, da se pokaže pred javnostjo, kako je ta politična opcija v tem mandatu na tem področju učinkovita. Tega ni mogoče narediti na tak način, vsakdo, kdorkoli bo v bodoče dobil odgovornost za te resorje, si mora to miselnost izbiti iz glave. Učinkovitosti na tem področju ni mogoče doseči preko medijske izpostavljenosti, pač pa z načrtnim strokovnim, profesionalnim delom na področjih, ki jih operativa v tej državi nedvomno obvladuje. Moram reči, da smo mi v tem mandatu zaznali veliko profesionalnost v teh službah, in trdno sem prepričan, da če bi bila ta profesionalnost uporabljana v najboljši možni meri, bi danes imeli bistveno manj odlivov kapitala, protipravnega kapitala iz naših podjetij na račune v tujini. Seveda pa dan ima samo 24 ur, in če je nekdo polno angažiran s preiskovanjem nečesa, kar ali ni kaznivo dejanje ali pa daje vtis, da se preiskuje nekaj, kar je kaznivo dejanje, potem seveda ne more delati nekaj drugega, kar je vsebinsko bolj zahtevno, pomembnejše in ima tudi večje učinke. Povedati moram, da namen tega poročila, ne samo za leto 2010, ampak tudi za leto 2009, v 2008 se ne bom spuščal, ker smo v bistvu povzeli tisto, kar je v večini ugotavljal naš predhodnik, ki je bil takrat predsednik te komisije, gospod Gantar. Namen tega poročila za 2010 je bil opozoriti, ne več to vlado ali pa to vladajočo koalicijo, ampak bodočo oblast, ker ne vemo, katera in kakšna bo, da obstajajo na tem področju veliki problemi in da je nevarnost, da bi neko politično opcijo na tem področju zasrbeli prsti, izjemno velika. Prav bi bilo razmisliti o določenih spremembah zakonodaje v tistem delu, kjer se je v tem mandatu zgodilo, da so bili vsi ključni kadri v policijskih vrstah na ravni ministrstva zamenjani s strani ene politične opcije, da bi bilo treba tukaj zagotoviti možnost večje strokovnosti in manj odvisnosti od trenutne politike, in na drugi strani, da bi bilo treba na nek način okrepiti nadzor nad temi službami, ki je v tem delu, ki se mu reče parlamentarni nadzor, absolutno premajhen – tudi ne more biti vse obsegajoč, ker tudi ni to njegov namen –, morali bi obstajati tudi drugi mehanizmi, ki bi omogočali neodvisen nadzor v posameznih primerih, kjer se izpostavi, da nekaj ni bilo narobe. Tisto, kar mene prepričuje o tem, da so naše ugotovitve in zaključki ustrezni, je to, da nobenega od teh primerov, ki so bili izpostavljeni, ni nihče od pristojnih raziskal; ne ministrica, ne minister, ne generalni direktor policije niso odredili nekega notranjega nadzora, ki bi povedal, kaj se je dejansko v teh primerih dogajalo, še posebej glede na ugotovitve, ki izhajajo iz dokumentacije v teh primerih, in glede na okoliščine, v katerih so se te stvari dogajale. Kajti, če pogledamo našega poslanskega kolega Magajno, župana Občine Murska Sobote, župana Mestne občine Mariboru, župana Mestne občina Ljubljana – kjer je vse okej, on je največji poštenjakar v tej državi, nič se ne dogaja spornega tukaj, to je jasno –, župana Mestne občine Koper, če hočete, potem imamo bivšega ministra za kmetijstvo, gospoda Pogačnika, slučajno se mu je ta zgodba dogajala ravno takrat, ko je bilo treba podpisati spremembo o namembnosti za Ljubljano, pa je ni podpisal, za Smodinovec. Slučajno se je ravno takrat to zgodilo. Torej, če vse te stvari pogledamo, ugotovimo nekaj imenovalcev, istih točk, ki so izpostavljene v vseh teh primerih. Šlo je za javno izpostavljene osebe, politično javno izpostavljene osebe, po večini iz vrst opozicije oziroma tako imenovane odpadnike v vladnih oziroma vladajočih vrstah v vseh primerih. Povsod so bile kamere takoj po začetku hišnih preiskav, takoj, praktično tisto uro ali pa naslednjo. Primeri so bili izjemno medijsko izpostavljeni. Recimo, v primeru našega kolega poslanca je javnost dobila zelo hitro in močen občutek, da se pa gospod Magajna ukvarja s pedofilijo. Nihče ni tega zanikal, nihče. Tudi danes, ko imamo črno na belem fakte, dejstva, nihče ni sposoben, od tistih, ki bi morali biti sposobni to narediti, javnega opravičila – najmanj, kajti dejstva so na mizi. Čeprav jaz v tem primeru moram povedati, da zelo dvomim, da je šlo za strokovno napako ali slučajnost in da se je nekdo zmotil. Te okoliščine govorijo v prid neki drugi tezi, ki je zelo zastrašujoča. Kajti, poglejte, kaj se je dogajalo! Gospod Magajna je tukaj v tem državnem zboru javno napovedal, kljub temu da mu grozijo, da bo podprl ta referendum o zakonu o RTV oziroma ne bo glasoval za zakon. In grozijo mu, da naj bo previden, ker se mu bo nekaj zgodilo. Kaj se zgodi kakšen teden po tistem? 28. 10. 2010 se zgodi pri njem hišna preiskava z odredbo za preiskavo hiše, računalnikov, ne vem še česa, in v odredbi piše, da zaradi neke datoteke, ki je bila na ta IP naslov prenesena eno leto in pol prej, 17. februarja 2009, in na kateri je slika dekleta v kavbojkah z golim oprsjem. Je to kriminalno dejanje, če nekdo na računalniku gleda sliko dekleta v kavbojkah z golim oprsjem? Ni pisalo, da gre za mladoletno osebo, pa tudi težko je, verjetno, vedeti iz same slike, iz same fotografije. In kaj lahko ugotovimo v temu primeru? Če bi že bilo treba to raziskati in preiskati, ne bi bila potrebna silna hišna preiskava, enostavno bi se zaseglo vse te računalnike, vse modeme, vse živo, kar je, odšlo in to je to. Ampak ne eno leto in pol po tistem, ampak takrat! Ali pa takrat, ko se je začela, baje junija 2009 neka mednarodna preiskava v zvezi s tem. In nadaljevanka: ko se to preišče, se ugotovi, da te slike s tem IP-jem tam na teh računalnikih gospoda Magajne ni. In nadaljevanka: potem se pa vsi ti diski izgubijo na policiji. Mislim, da v temu primeru smo imeli izjemno medijsko izpostavljenega našega kolega, tudi se nikoli ne bo do konca opral te etikete, in na drugi strani, zdaj ko govorimo o temu primeru, seveda to ni več zanimivo za nikogar. Zadeva je mimo, saj to je tudi razumeti, medijska privlačnost je tam, kjer je nekaj žgečkljivega, ne pa neko suhoparno poročilo neke komisije, ki nekaj ugotavlja, da ni v redu, pa še Černač jo vodi, ki je tako SDS. Pa normalno, da ugotavlja, da nekaj ni v redu! Mislim, da so tudi preveč poenostavljene trditve in da to ni dobro. Tako mislim, da gre za probleme, ki so resni in tudi zaradi stroke same. Tudi zaradi ljudi, ki delajo v policiji, na tožilstvu in na sodiščih, je prav, da se takšni primeri v bodoče ne dogajajo. Ne dogajajo, kajti v teh primerih ni šlo samo za nivo policije, v teh primerih je šlo za to, da so se določene odredbe podpisovale, ne da bi se kaj bistveno preverjalo o tem, ali so utemeljene, ali so potrebne, ali ne. Moram reči, da smo imeli na komisiji primer odredbe sodišča, ko je šlo za uporabo teh prekritih preiskovalnih metod, šlo je za neko bazno postajo, kjer naj bi se pregledale vse komunikacije na celotnem območju, kjer so bile v odredbi sodišča – toliko o tem, kako, ker pravijo na policiji, da jih tako in tako kontrolira preiskovalni sodnik, s tem da preveri, kaj je tam notri. V večini primerov: da, so pa seveda tudi primeri, ki niso tako redki, kjer se ponovijo v odredbi celo iste pisne napake kot v predlogu. Iste pisne napake v odredbi in v utemeljitvi. Imeli smo primer v neki odredbi: namesto veliki otok, veliki potok. In kaj se je zgodilo v temu primer? Šlo je za odredbo, ki je bila izdana celo mimo določb zakona, šlo je za odredbo, ki ne omogoča mobilnim operaterjem, da dajo takšne podatke. Ne omogoča, zakon tega ne omogoča. Formalno bi jo bili dolžni seveda operaterji izvršiti, niso oni kontrolni mehanizem pri tem. Nekaj podobnega je tudi v teh primerih, o katerih govorimo v temu poročilu za leto 2010. No in v primeru te odredbe – mimogrede, ta "nadaljevanka Patria" je seveda zapisana v narekovajih, vemo vsi, za kaj gre. Gre za to, da se vsi lahko čudimo, kako je mogoče, da nekdo, ki je slikar, dobi 460 tisoč evrov na svoj račun iz Patrie, ki proizvaja oklepnike, pa ga nihče ne vpraša, zakaj je ta denar dobil. Ali pa, da bi ga dal v nek postopek, da se ga preišče. Ne, tega ne! Za nekoga, za katerega ni nič, se pa v obtožnem predlogu piše, da je neugotovljenega dne na neugotovljenem kraju na neugotovljen način od neugotovljene osebe prejel draga darila. V eni izmed teh odredb v tej zadevi Patria – mimogrede, komisija nima vpogleda v vsebine postopkov, jasno da ne – ampak v eni izmed teh odredb je bilo odrejeno, da se pogleda komunikacijski pogled praktično za štiri leta nazaj. Od 1. 1. 2004, mislim, da se takrat še sanjalo ni nobenemu o teh patriah. Pa vemo, da je takratni zakon določal dve leti, zdaj je manj, ampak odredba je bila tako izdana in še zdaj črno na belem stoji. Spet je bil operater tisti, ki je opozoril, da je ni mogoče izvršiti. Mimogrede, ti podatki so na nekem cedeju, 300 tisoč podatkov, 300 tisoč komunikacij. Ne vem, če se ne bo kdaj ta cede kje pojavil spet v kakšnih rokah. Se pravi, politično izpostavljene osebe, povsod kamere, povsod nesorazmernost ukrepov. Iz tega statistika govori svoje: izjemen porast teh ukrepov, ki so bili pri hišnih preiskavah nepotrebni. Očitno so nekateri spoznali, da je to dober piar, moment za ustvarjanje vtisa v javnosti, kako so represivni organi učinkoviti. Izjemno trhle podlage glede sumov storitve kaznivih dejanj, to je tudi značilnost v teh primerih, izjemno, izjemno trhle podlage. Recimo, v primeru mariborskega župana predlogi temeljijo na nekih zabeležkah, ki so plod delovanja tajnih sodelavcev, kjer je bilo potem v te zabeležke dobesedno pripisano, kar so ti ljudje povedali. In potem beremo v teh predlogih, kjer se utemeljuje, da gre za neke nezakonite transakcije z zemljišči, kjer si jih privatniki med seboj prodajajo in je nekdo kupil za ena, prodal pa za dva, da poenostavim – se pravi, za dvakratno ceno. In očitek v tej zabeležki: župan ni uveljavljal predkupnega upravičenja, zaradi tega je naredil toliko in toliko milijonov evrov škode Mestni občini Maribor. Šlo je pa za zemljišča, kjer naj bi se gradila neka stanovanja. Poznamo veljavno zakonodajo, ampak ta, ki je to pisal, je očitno ne pozna, pa očitno tudi sodnik ne, ki je izdal preiskovalno odredbo oziroma odredbo za hišno preiskavo zaradi tega, ker ta številka se je potem pojavila tudi kot oškodovanje mestnega proračuna Mestne občine Maribor. Ne more mestna občina v tem primeru uveljavljati predkupne pravice, ne more. V zakonu točno piše: socialna stanovanja, vrtci, komunalna infrastruktura, šole in tako naprej, če želi seveda na tistem območju, če pa nima tega v planu, pa sploh ne. In to, da se dogajajo v občinskih prostorskih načrtih spremembe namembnosti, verjetno ni kriminalno dejanje, tukaj pa je bilo zapisano, kot da gre za kriminalno dejanje: dogajajo se spremembe namembnosti, zato gre za kriminalno dejanje. Povsod se dogajajo. Zdaj imamo že nekaj časa, recimo, zelo zelo zapleten primer na Obali, ko si ena skupina ljudi prizadeva, da bi se na nekem zemljišču, ki je trenutno kmetijsko, zgradilo golf igrišče, druga skupina pa želi ta zemljišča ohraniti kot kmetijska. Eni in drugi si za to prizadevajo in javno pred vsemi si za to prizadevajo in dajejo predloge v postopku spreminjanja prostorskega plana za spremembo namembnosti. Ali so zaradi tega vsi ti ljudje kriminalci? Bodo pri vseh teh delali hišne preiskave, kaj vendar počnejo? Niso ne?! Niso. In na koncu je pristojni minister tisti, ki na podlagi tega mora tehtati, ali je nek interes upravičen ali ne, in tehtati tudi v javnem interesu. In tukaj, v tem konkretnem primeru pa je bilo kriminalizirano to, da je prišlo v nekem prostorskem načrtu do spremembe namembnosti in da mestna občina ni uveljavila predkupnega upravičenja tam, kjer ga niti ne more uveljavljati po zakonu. V povezavi s tem pa smo potem videli hišne preiskave, v katere so se ujeli oziroma ki so bile opravljene pri nekdanjem ministru Pogačniku in tudi pri vseh ostalih. Ampak tisto, kar je zanimivo pri teh zabeležkah, je tudi, kaj se vanje piše. Tukaj v tej zabeležki piše: spremembo lokacijskega načrta naj bi dosegel župan s potrditvijo v mestnem svetu. Tudi v primeru, da bo kdo nasprotoval temu projektu, bo projekt z dvotretjinsko večino izlobiral župan. Edini, ki mu bo lahko skakal v hrbet je Stojan Auer, vendar on tega ne bo naredil. LDS ne bo skakala, Verlič, ki ima funkcijo podžupana, ne bo nasprotoval županu, SDS – jih premalo, in tako naprej. Zaključek: se pravi, bodo dosegli spremembo namembnosti zemljišča in tako omogočili pozidavo omenjenega zemljišča. To je politični nivo delovanja, da ne bo pomote, ki se dogaja, predvidevam, na vsakem občinskem pa mestnem svetu. V Ljubljani to ni potrebno, jasno. Tam ima gospod Janković 50+. Za nekatere je zelo sporen ta 50+, ko gre za Janšo in ostale, v primeru Ljubljane, kjer ima gospod Janković v mestnem svetu 50+, pa ni nič spornega. V tem primeru se verjetno sam s seboj dogovori, kaj se bo sprejelo glede spremembe namembnosti tega zemljišča in česa ne. In takih zabeležk seveda tukaj ni mogoče najti, ampak so tudi nepotrebne. Saj nismo leta 1965, ampak smo 2011. Če pa bi kdo v teh primerih komu kaj dal, potem je pa to druga zgodba, samo tega tukaj notri ne piše! Drugače pa je normalno, da je v interesu vsake občine, da skrbi tudi za razvoj. Vsi vemo, da preko tega, da se nekaj novega zgradi, nekaj novega pozida, se plača tudi komunalni prispevek, plačuje se nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča in vsaka občina bo težila k temu, da v razumnih mejah, v skladu s prostorskimi možnostmi razvija svoj prostor. Nekaj podobnega se je zgodilo tudi na Mestni občini Murska Sobota. Zanimivo, pol leta pred volitvami se je to dogajalo, spomladi 2010, gospod Štihec je bil takrat član Slovenske demokratske stranke, še takrat, in imel je seveda verjetno kar nekaj nasprotnikov, takih in drugačnih iz različnih vrst. In zgodila se je odredba sodišča v Kopru, s katero je bila odredba odrejena hišna preiskava v prostoru Mestne občine Murska Sobota, kjer se hrani dokumentacija in zapisi elektronskih komunikacij, ki se nanašajo na prenos kmetijskih zemljišč na Mestno občino Murska Sobota z namenom gradnje letalskega muzeja. Izrecno je bilo odrejeno, da se dovoljuje, da se ta preiskava odvija tudi v nočnem času med 22. in 6. uro zjutraj. Veste, kaj pravi stroka? Da se to navadi počne tam, kjer gre za težke kriminalce, za kakšna mamila, orožje in take stvari, kjer je treba stvari izpeljati od A do Ž, ne pa v takih primerih. Mimogrede, taka odredba je bila izdana tudi v primeru našega poslanskega kolega Zmaga Jelinčiča Plemenitega, ki je bila izdana v istem obdobju, v povezavi za isto zadevo. V obrazložitvi pravi, "iz spisovnih podatkov izhaja, da naj bi Ministrstvo za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano o teh zemljiščih že odločilo in je zato verjetno, da so dokumenti z ministrstva že bili posredovani na Mestno občino Murska Sobota", šlo pa naj bi za prenos zemljišč v zvezi z izgradnjo letalskega muzeja na območju Mestne občine Murska Sobota, ki naj bi jih preneslo Ministrstvo za kmetijstvo na Mestno občino Murska Sobota. Zemljišča so v lasti Sklada kmetijskih zemljišč in gozdov. Ministrstvo za kmetijstvo ni lastnik zemljišč, sploh ne kmetijskih zemljišč v tej državi, in šlo je spet za postopke sprejemanja občinskega prostorskega načrta, v katerem se posamezni objekti umeščajo v prostor. Ni šlo za nobeno transakcijo, ampak za popolnoma legitimna dejanja pristojnih oseb v tej povezavi. Seveda so mediji na podlagi tega, kar je bilo rečeno, obsodili vse te osebe, med njimi tudi gospoda Štihca, ki niti ni bil omenjen v odredbi, mimogrede, kot osumljenec ali preiskovanec. Niti ni bil omenjen! Ampak v člankih smo brali tisti dan: pridržani Pogačnik, Jelinčič and company, korupcija, kriminalistična policija o obsežni akciji zaradi suma gospodarskega kriminala in korupcije pridržala pet ljudi – med njimi je fotografiran tudi gospod Štihec. Nihče se ni ne tisti dan, ne naslednji, ne do danes gospodu Štihcu opravičil za zmoto, ki je nastala pa za napačno informacijo. Po mojem je profesionalni pristop v takem primeru tak, da se takoj, nemudoma, ko se kaj takega zgodi, javno pove: med osumljenimi ni te in te osebe, ki ste jo navajali v teh in teh medijih. Tega ni bilo. Gospod Štihec je vložil tožbo proti države zaradi teh ravnanj in jo na prvi stopnji dobil. Predlagal je simboličnih en evro odškodnine in opravičilo. To ni bilo sprejeto s strani države, tako da je zdaj prvostopenjska sodba dva tisoč evrov. Ampak ne gre tukaj za dva tisoč evrov ali pa en evro, tukaj gre za nekaj drugega: škoda, ki je v takšnih primerih povzročena tem javno izpostavljenim osebam, se ne da meriti v denarju in je tudi ni mogoče nikoli več sanirati. Skratka, spoštovane kolegice in kolegi, težko me boste prepričali predvsem seveda iz vrst Socialnih demokratov, LDS-a in Zaresa. Težko me boste prepričali, da je to poročilo pristransko, da ne izhaja iz dejanskih podatkov, da na temu področju ne obstajajo problemi. Težko me boste prepričali o tem, da ni res, da je šlo v posameznih primerih, ki so bili vsi medijsko izredno izpostavljeni, za direkten namen diskreditacije političnih nasprotnikov in v nekaterih primerih za njihov javni linč, v nekaterih primerih poskus izbrisa njihovih imen s političnega prizorišča na osnovi ravnanj, ki bi jih težko ocenili za takšna ravnanja, da bi zahtevala uporabo posebnih metod in sredstev oziroma uporabo teh preiskovalnih metod, ki se je v zadnjih letih uporabljajo z dvakratnim faktorjem, torej medijsko izpostavljenih hišnih preiskav. Tisto, kar je poleg tega, da je šlo v teh primerih za uporabo teh služb za popolnoma druge namene, kot so tisti, ki jih določa zakon in ki jih tem službam nalaga zakonodaja, gre še za dodatno škodo, ki je nastala. Prej sem povedal, da je v vseh teh primerih izjemno veliko ljudi delalo na teh primerih in da je ta čas šel in ga ne bo nikoli več nazaj. Da zaradi tega v tistih primerih, ko bi bilo potrebno delovati, ni bilo tega delovanja in ravnanja. Tudi učinek vsega tega na koncu bo izjemno pičel, na koncu bodo stroške vseh teh ravnanj plačale vse državljanke in državljani, vse državljanke in državljani, ki želijo od te države učinkovit servis tako na področju sociale, zdravstva, javne uprave kot tudi tožilstva in pravosodja. To so njihova utemeljena pričakovanja in če nekje v zdravstvu obstaja nek model, po katerem se ve, koliko kaj stane, in da se ne delajo operacije po nepotrebnem, samo zaradi tega, da bi nekdo za to dobil honorar ali ustvarjal boljši vtis. Če na tem področju obstaja model, ki zna vrednotiti to delo, potem mora obstajati model tudi na področju kriminalitete, odkrivanja kaznivih dejanj in njihovega uspešnega preganjanja. Ti modeli niso nobena novost, poznajo jih vse države, verjamem, da jih mora poznati tudi naša država, in ta model govori o tem, da je treba izhajati iz učinkovitosti, ne iz tega, koliko postopkov se na podlagi lastno napisanih – kot smo videli v nekaterih primerih, da so se celo v krogu teh vrst zaznamki pisali, ki so bili skreirani v nekaterih glavah, ali celo lažnih zaznamkov – pač pa na podlagi utemeljenosti suma v posameznih primerih, upoštevaje strokovno usposobljenost in profesionalnost in upoštevaje zaključek teh postopkov. Nič nam ne pomaga, če se nam je v zadnjih letih število teh aktivnosti povečalo za sto odstotkov ali pa vloženih ovadb, če bo na koncu v devetdesetih odstotkih vse skupaj zavrženo. V primeru poročila, ki sem ga prej omenil, Urada za preprečevanje pranja denarja nam nič ne pomaga, če je število teh domnevnih, v narekovaju, pranj poraslo z, ne vem, 10 milijonov na 60 milijonov, če na koncu ugotovimo, da bo izplen pičel: niti v rangu enega milijona evrov ne bo tega izplena. Mislim, da bo tukaj treba spremeniti ta način delovanja, način delovanja teh številnih postopkov, tudi z nekimi drugimi motivi, kot so samo strokovni, do tega, da se dejansko raziskujejo tista dejanja in se usmerja energija in posebne metode in sredstva tja, kjer je nevarnost za družbo največja. Tega seveda ni mogoče pričakovati v teh dveh mesecih, ne glede na to, da poročilo sprejemamo na tej seji. Mislim, da bi bila vseeno napaka zavrnitev predlaganih priporočil in sklepov, ker gredo v tej smeri, o kateri govorim sedaj. In zadevali bodo seveda prihodnjo oblast, za katero ne vemo, kakšna in katera bo. Mislim pa, da bi bila to na nek način neka popotnica temu, da bi počasi tudi na tem področju dvignili nivo profesionalnosti, na eni strani, in na drugi strani umaknili dolgo roko politike od tam, kjer nima kaj iskati. Hvala lepa.
Besedo ima gospod Dušan Kumer.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Moram reči, da me je ta dolga razprava predsednika Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb pripeljala celo do tega, da ni šans, nobenega najmanjšega razloga in priložnosti, da bi ta stališča, te ugotovitve in predvsem te sklepe, ki so predlagani Državnemu zboru, danes podprl. Namreč, to je bil ilustrativen dokaz in primer, kako je ta komisija, ki nadzoruje obveščevalne in varnostne službe, predvsem ko gre za varnostne službe, če govorimo o kriminalistični policiji, predvsem seveda uporabo prikritih preiskovalnih ukrepov, ali so v skladu z zakonom, z odredbami, presegla te svoje pristojnosti in je posegla v ocenjevanje, vrednotenje postopkov, ki tečejo v predkazenskih postopkih. Bom potem skušal z nekaterimi stvarmi ilustrirati, ki so v stališčih in sklepih, in bom to skušal tudi dokazati. Namreč, poglejte, kaj je danes rekel predsednik prej, na začetku, v svoji diskusiji, sem si dobesedno zapisal in se lahko preveri po magnetogramu: "Nisem prepričan, da je temu tako. Ne morem tega zanikati niti potrditi, ker se preveč informacij skriva." Mi imamo pa celo vrsto stališč, ugotovitev in na koncu tudi sklepov, ki naj bi bili podkrepljeni z dokazi, ne samo z rekla – kazala, torej so dokazi. To samo govori o tem, da zares nekoga srbijo prsti, tako kot je bilo rečeno, da bi zopet po nekem času stegnil prste po teh službah, pa naj gre to za obveščevalne ali pa nekatere varnostne službe znotraj nekaterih drugih sistemov. Tak ilustrativen primer je tudi laž, ki je danes bila pa petdesetič ponovljena, ko je govora bilo o Sovi. Mi smo imeli referendum o tistem arhivskem gradivu. Poglejte, kolega Petek je danes še enkrat ponovil, ponovil petdesetič laž, da je na dokumente, to arhivsko, dal stopnjo tajnosti sedanji direktor Sove. Eklatantna laž, ki je v Državnem zboru s papirji bila dokazana, da je to storil prejšnji predsednik, in to davnega leta poleti 2007! Ampak on še danes 2011, ko o tem razpravljamo, govori, da je to storil ta direktor, ki je nastopil svojo službo eno leto kasneje oziroma dve leti kasneje po tistem. Še enkrat: malo je verodostojnosti in težko moralizirajo tisti, ki imajo probleme s svojo moralo. Tako bi se jaz na nek način izogibal moralnim naukom, kaj naj počnemo drugi ali pa, kako naj drugi mislimo, kako ravnamo. Jaz bom povedal tisto, kar jaz mislim. Lahko imam prav, lahko nimam prav. Večina bo odločila o tem, kdo ima prav. In da grem na konkretne stvari, ne pet in šest let nazaj, ker ene stvari smo zdaj poslušali, ki jih poslušam že 4, 5 let, predvsem na teh naših komisijah, ki so zaprte za javnost. Pred seboj imamo ugotovitve in stališča komisije. Natančno sem prebral tudi poročilo, ki je narejeno, in pod točko 2 imamo zapisano: Oblast – to je po vsej verjetnosti ta vlada in ta koalicija, ki je bila prej in ki je še zdaj – si je v celoti – poudarek je na v celoti – politično podredila policijo in Sovo. Parlamentarni nadzor je zanjo moteč in nepotreben. Poslušajte, za takšno oceno, da naj jo sprejmemo v tem hramu zakonodajne veje oblasti, morajo biti neki argumenti, neka dejstva, neka dokazila! Ne more biti nekaj teh kazenskih postopkov, kjer so lahko narejene, jaz nič ne rečem, napake, ampak to ne more biti dokaz, da je v celoti politično podrejeno. In potem po alinejah; poglejte, kakšni absurdi, nesmisli! Sprašujem tiste, ki so to zapisali: zamenjava direktorja Sove na podlagi laži in anonimke. Okej, anonimka, vsi so nam tam [[...]]Katerih laži?! To je treba dokazati! Ali pa: Sova postaja vedno bolj podobna bivši Udbi. Kdo lahko to zapiše, kdo je naredil to primerjavo? Tisti, ki mora poznati, kako je prejšnja Udba funkcionirala. Jaz tega ne znam zapisati, da sedanja Sova dela po pravilih Udbe. Ampak, tisti, ki je ta stavek zapisal, ta po mojem mora vedeti, kako! Ta je po mojem tudi konkretno počel te stvari, če si upa v ta papir zapisati, da Sova danes, leta 2011 dela po pravilih Udbe, to je 21 let kasneje oziroma 20 let kasneje. Jaz si takšne sodbe ne bi upal zapisati, tudi če bi bil predsednik, tako vehementen in tako moralno nesporen, kot je sedanji. Ali pa, spet pod to isto 2. točko, alineja: preiskovanje nadaljevanke Patrie mimo usmeritev tožilstva in v smeri, ki v ničemer ne bi razjasnila sumov glede domnevnih KD, prikrivanja posebnih preiskovalnih ukrepov pred parlamentarno nadzorno komisijo, celo po navodilu sodnike. Ja, ali je to pristojnost ali je [[...]]? Kolikor sem jaz bil na sejah te naše nadzorne – pa saj se s tem sploh nismo na ta način ukvarjali! Jaz ne vem, od kod je ta ocena, ta sodba zapisana notri. To mora spet pojasniti tisti, ki je te stvari zapisal. Če gremo naprej. Točka 5, ki sem jo omenil že v uvodu na zaprti seji. Ta v zvezi s trgovino z orožjem. Ta komisija v zadnjih dveh letih v zvezi s tem ni spregovorila niti A. Vem pa, da nekoga mučijo te stvari glede trgovine z orožjem za nazaj, ker je ena druga komisija in en drug zakon, ki je v parlamentarni proceduri – in po mojem ga je odneslo in ker delajo še iz drugih dokumentov, papirjev te zaključke in ugotovitve, so očitno stvari pomešali. Ampak ta Komisija za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb o trgovini z orožjem leta 2010 in 2011 ni razpravljala in točke 5 ni mogoče zapisati; razen če je za nazaj, ne vem, 10, 15 let kdo tudi zapisal. Tako se tukaj pokaže dvoličnost. Da zdaj povem tisto, kar je prej kolega Sajovic povedal Z zavrnitvijo, ko smo dali predlog, da bi se s prisluškovalnimi paraobveščevalnimi službami v Sloveniji malo poigrali, če obstajajo kakšni indici, in ker se na spletnih straneh promptno že nekaj časa pojavljajo teksti, ki jih nihče ne demantira – nihče, nihče jih ni zanikal, da to ni res –, da bi se s tem poigrali, ko gre za prisluškovanje preminulemu dr. Drnovšku in preminulemu dr. Bajuku. In kaj je predsednik komisije napisal? Da so to zastarele zadeve. Zastarele! Poglejte, tukaj pa pod točko 5 govorimo o prapraprazastarelih zadevah in še ukvarjali se s tem preprosto nismo! Tako še enkrat: niti najmanjšega razloga ni, da bi takšne ugotovitve in stališča, ki jih lahko brez tega poročila, brez teh stvari, ki smo jih poslušali od nekaterih, kot bom potem še omenil, ki so se pojavili na tej komisiji, brez tega nekdo napisal nekje v nekem kabinetu ene politične stranke, ki ima ozko percepcijo, kaj mora za diskreditacijo svojih političnih tekmecev ali nasprotnikov zapisati. In še tisto, kar sem prej rekel na zaprtem delu seje. V zadnjem mesecu in pol je s temi – pa še enkrat, lahko so narejene napake v postopkih preiskav, ki jih je opravljala policija skupaj s tožilstvom, sodiščem in tako dalje. Ampak, poglejte, ta komisija se je prelevila v neko politično spovednico, ko so prišli tisti, ki so osumljeni in so v teh preiskavah členi, so se izpovedali, predsednik komisije pa je s predlogom sklepov in stališč naložil pokoro vsem tistim, ki so sodelovali v teh preiskavah oziroma teh postopkih. To ni naloga te komisije. Še enkrat bom rekel: naloga te komisije je ugotoviti, ali so posebni preiskovalni ukrepi, ki jih uporablja policija, Sova ali druge varnostne službe, v skladu z zakonom. Za to obstajajo odredbe in tako dalje. Zakaj je pa odredba napisana, pa ni stvar naše nadzorne komisije. To pa ni stvar Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb, kajti potem zaidemo v področje žive materije, ko stvari potekajo, in tu pa, mislim, da našega mesta ni. Tako še enkrat: nekdo očitno hoče biti super preiskovalec, super nadzornik, super inšpektor, super revizor, ampak na koncu, poglejte, pridemo do takšnih stališč in sklepov, ki jih preprosto ni mogoče sprejeti. Pa bom povedal kronski razlog, zakaj ne. Večkrat je bilo danes rečeno, ampak jaz se ravno tega bojim, če bomo te stvari sprejeli, je to podlaga za spremembo nekaterih zadev, ki so pa lahko, ne bom rekel da radikalne, ampak gredo zares v demontažo nekaterih služb in podreditev nekaterim političnim opcijam in nekaterim strankam. Komaj smo to preprečili leta 2007 in 2008, očitno se v te čase vračamo nazaj.
Besedo ima samo še predlagatelj. Izvolite.
Hvala lepa. No, mislim, da je ob zaključku treba odgovoriti na nekatera vprašanja, ki so bila izpostavljena. Ne vem, zakaj gospod Kumer izraža tako zaskrbljenost glede tega, ali je komisija delovala zakonito ali ne. Bil je član te komisije in lahko ga s tega mesta pomirim, da smo delovali zakonito, v skladu z zakonom, in da tudi ti primeri, ki so bili obravnavani na tej seji komisije, ki se je v petek zaključila, so bili obravnavani v skladu z veljavno zakonodajo. V vseh teh primerih je šlo v neki fazi za uporabo posebnih preiskovalnih ukrepov, in to je tudi naša naloga. Je pa res, da posebna skupina ni bila deležna v tem mandatu medijske pozornosti, tako kot v prejšnjem mandatu. Tudi to govori nekaj o tem, kako in na kakšen način smo delovali. Nas niso na Sovi in še kje drugje pričakovale takrat, ko smo prihajali s pooblaščeno skupino po 12. členu v nadzor, kamere kot v prejšnjem mandatu nekatere. Tako si jaz teh obtožb o politizaciji te komisije, o tem, da je bila zlorabljena za neke strankarske namene, ne dovolim, ker ni bila. In tudi v marsikaterem od primerov, ko bi se bilo treba oglasiti, se nismo oglasili ravno zaradi tega, ker smo želeli, da se stvari, ki so bile odprte, raziščejo. In ne gre za vpletanje v nobene odprte postopke, pač pa gre za izpostavljanje primerov, za katere je dokazano črno na belem, tu jih imate na mizi, da so bili vodeni v nasprotju z veljavno zakonodajo, v nasprotju s pravili, ki jih določajo pravila službe, in z očitnim namenom politične diskreditacije in javnega linča politično izpostavljenih posameznikov. Očitno za nekatere v tej dvorani niso problem dejanja, ampak so problem odločitve, ki jasno povedo, ali so ta dejanja ustrezna ali ne; kar je problem. Seveda ta problem bo relativno hitro razrešen; v roku enega mesca ali pol bodo ljudje odločali o tem, ali bodo dali zaupanje tistim, za katere so pomembna dejanja, ali tistim, za katere niso pomembna dejanja. S strani gospoda Jurija je bilo na temu javnemu delu postavljenih nekaj vprašanj. Povedati moram, da vsega ni mogoče strpati v poročilo in odgovor na en del se nahaja v zabeležkah ogledov posebne skupine po 12. členu. V tistem delu, kot je bilo vprašanje postavljeno – gre za zaupne podatke in jaz o njih na javnem delu ne morem govoriti, so pa seveda na voljo vsem poslancem v kletnih prostorih Državnega zbora. Ravno zaradi tega, gospod Juri, ker je normalno v ospredju problem varovanja človekovih pravic, so ugotovitve takšne, kakršne so. Moram reči, da obžalujem, da ne bo te podpore z vaše strani – glede na to, kar ste povedali. Mislim, da boste ravnali v nasprotju sami s seboj, če te podpore ne bo, vendar je to vaša suverena odločitev. Seveda komisija v nobenem primeru ne more vplivati na organe pregona, tudi ne na ostale institucije, lahko pa seveda vpliva na to, da se v bodoče iz izkušenj, ki smo jih zaznali pri našem delu, te stvari ne ponovijo; seveda, če se tega zavedajo tisti, ki imate zaenkrat še večino v temu državnemu zboru in oblast v tej državi. Če ni niti toliko moči, da se podprejo neki relativno nedolžni sklepi ugotovitve in stališča, potem je zelo težko govoriti o tem, da bi se lahko te stvari na sistemski način uredile drugače in v bodoče preprečilo možnosti zlorab, kot smo jim bili priča v temu mandatu. No, v okviru tega izvajanja sem dejal, da ne morem ne potrditi ne zanikat,i ampak se je moja izjava nanašala na točno konkretno ugotovitev, in sicer na skrivanje informacij s strani Sove. In to drži v tistem delu. Še zdaj še enkrat lahko ponovim: določenih stvari ni mogoče ne potrditi in ne zanikati ,vendar niso v teh zaključkih in niso v tem poročilu. Glede navedbe, da je laž, da je arhivskemu gradivu bivše tajne politične policije znak zaupnosti, da ga je zaprl, dal sedanji direktor, vas moram korigirati. Res je, tudi prej so se oznake, takšne in drugačne, dajale, vendar je bila ključna tista, ki je bila s strani sedanjega direktorja Sove, gospoda Selana, pripeta 5. 10. 2010. Ta je bila ključna! Vendar pa to ni pomembno. Ne glede na to, ali je bilo to z njegove strani ali s strani njegovih predhodnikov, nobeden od njih ni imel na zakonu utemeljenega upravičenja, da bi lahko to storil. Vendar pa seveda bivših direktorjev ni mogoče zaradi takšnih ravnanj zamenjati, sedanjega bi pa lahko, vendar ga niste, kljub tem da se je postavil v temu delu nad zakon in je bilo to večkrat – ne nazadnje tudi z ustrezno zavrnitvijo te novele zakona – potrjeno. Zdaj, večkrat so bile problematizirane te ugotovitve in stališča. Mi smo v prvi točki napisali, da parlamentarnega nadzora nad delom obveščevalno-varnostnih služb aktualna oblast – seveda pod pojmom aktualna oblast razumemo tiste, ki dejansko imajo trenutno še oblast v rokah –, ne sprejema kot enega od mehanizmov za preprečevanje in odkrivanje nepravilnosti in anomalij, ki se lahko pojavljajo v okviru nadzorovanih institucij, pač pa kot nepotrebno motnjo. Jaz sem prej uvodoma pojasnil, iz česa smo izhajali pri tej ugotovitvi. Jaz osebno in posamezni člani komisije smo bili večkrat javno napadeni in diskreditirani v funkciji delovanja v tej komisiji zaradi tega, ker smo izpostavljali probleme, ki stojijo in ki držijo, ne zaradi tega, ker bi izpostavljali nekaj, kar ne drži oziroma neke namišljene ugotovitve. Ta ugotovitev stoji v tem, da ste zavrnili vsa poročila te komisije doslej in boste tudi tega danes, tudi tistega za leto 2008, ki je v bistvu po vsebini nastajalo še v času prejšnjega predsednika dr. Gantarja. Druga točka. Oblast si je v celoti politično podredila policijo in Sovo, parlamentarni nadzor je zanjo moteč in nepotreben. Najbolje izpostavljeni primeri, ki pritrjujejo tem ugotovitvam in ki so izstopali v letu 2010, so – to sem že povedal, ta večkratni poskus moje diskreditacije in posameznega člana komisije. Potem drugi primer, ki lahko sam po sebi ni problematičen, problematičen pa je v primeru, ko se ta izjemna pooblastila uporabljajo v nasprotju z nameni, za katera so ta pooblastila z zakonom dana. In jaz sem prej na primerih zelo jasno in nedvoumno prikazal, kje je problem, če je tako policija, kot pravosodje, kot tožilstvo podrejeno eni politični stranki oziroma v zadnjem času celo eni osebi sami. Da je bila zamenjana celotna struktura na policiji, verjetno o tem ni treba izgubljati besed, in da je bila kreirana v okviru ene izmed političnih strank vladajoče koalicije tudi ne. Da so bila zamenjana pravila igre, medtem ko je tekel razpis za generalnega direktorja policije, verjetno vas na to ni treba spominjati, ker to zelo dobro veste, in da je bil potem vzpostavljen in uzakonjen mehanizem, da direktorja policije, generalnega direktorja policije, izbere neposredno politika. In podobno tudi potem naprej. Skratka, vzpostavljen je nek sistemski mehanizem, ki ob pomanjkljivem nadzoru omogoča tisto, kar smo v poročilu za leto 2010 zaznali. Potem je v okviru te 2. točke izpostavljeno, da se posebni preiskovalni ukrepi ne uporabljajo vedno v skladu z njihovim namenom, pač pa se v posameznih, žal vedno pogostejših primerih zlorabljajo in služijo kot pomoč za diskreditacijo posameznikov; in potem so navedeni primeri, o katerih sem malo prej govoril, našega kolega poslanca Magajne, župana Štihca, bivšega kmetijskega ministra itn. Na drugi strani pa se pri nekaterih, kjer bi bilo z njihovo uporabo mogoče raziskati sume kaznivih dejanj, ti ukrepi ne uporabijo. Tudi te primere vam lahko naštejem. Mislim, da imamo enega večjih primerov tukaj na območju Mestne občine Ljubljana, kjer je šlo za spremembo velikanskih kompleksov kmetijskih zemljišč; v trenutku, ko fizična oseba do te spremembe ni mogla priti, ko se je lastništvo teh zemljišč spremenilo in so postali lastniki iz družine Janković, pa se je namembnost spremenila. Potem imamo primere, ki govorijo o tem, da je bilo kar nekaj plasmajev nekaterih finančnih institucij v tej državi čudnih, pa nismo zasledili, da bi se ti posebni ukrepi uporabljali za raziskavo teh posebej izpostavljenih primerov itn. Naslednji izpostavljen primer je preiskovanje, v narekovaju – pojasnjeno pa je v poročilu, zakaj v narekovaju –, "nadaljevanke Patria" mimo usmeritev tožilstva in v smeri, ki v ničemer ne bi razjasnila sumov glede domnevnih kaznivih dejanj prikrivanja posebnih preiskovalnih ukrepov pred parlamentarno nadzorno komisijo; celo po navodilu sodnice. In tukaj je odgovor gospodu Kumru. V okviru enega izmed teh ogledov je visoki predstavnik policije – in to je tudi v tej zabeležki – povedal, da takrat, ko je bila odredba izdana, je bilo zraven tudi navodilo sodnice, da je ne sme pokazati tudi ne parlamentarni nadzorni komisiji, tudi če bi jo zahtevala. Odredbo! Sodno odredbo, ki jo nadziramo po zakonu – stoji v pisnem dokumentu, ki je v arhivu te komisije. Potem je navedena predčasna zamenjava, lansko leto poleti, direktorja Sove na podlagi laži iz anonimke. Dobro se spomnimo, za kaj je šlo: za dokaj čudna natolcevanja, vendar vseeno toliko močna, da je bila posledica predčasna zamenjava direktorja Sove. Potem je naslednja alineja: oviranje in preprečevanje parlamentarnega nadzora. Direktor Sove se je postavil nad zakon in nad nadzorne institucije. Sova postaja vedno bolj podobna bivši tajni politični policiji. Prej sem tudi pojasnil, zakaj; in to je tisti segment, na katerega sem v okviru tajnega dela, zaprtega dela seje posebej opozoril. Zdaj ne bi rad še enkrat teh stvari tukaj ponavljal, ampak ta del se mi zdi najbolj problematičen za stanje demokracije v tej državi. Naslednja, ignoriranje opozoril o protipravnem ravnanju s strani najvišjih političnih predstavnikov, ta del pa se nanaša na znane zgodbe okoli zapiranja starih arhivskih gradiv, kjer ni bilo nobenega na zakonu utemeljenega interesa, da bi se to lahko dogajalo. Mi smo v okviru našega nadzora te stvari obravnavali na Sovi. Zaključek te ugotovitve je, da je neposreden učinek takih ravnanj prevladujoče mnenje v družbi, da nad temi službami ni nadzora in da se prisluškuje vsem in vsakomur, da je nadzor nad posamezniki vedno širši in vseobsevajoč. Dodatno nezaupanje zbujajo predvidene spremembe zakonodaje, ki naj bi še razširile možnost vdora v zasebnost posameznikov s pregledovanjem njihovih telefonskih in ostalih komunikacij, tudi če niso ničesar osumljeni. Taki predlogi so simptomatični za – vemo, katero državo – za policijsko državo. Teh predlogov neka moderna družba, moderna država ne potrebuje. Mislim, da so mehanizmi, ki omogočajo učinkovito odkrivanje kaznivih dejanj, ki jih imamo v obstoječi zakonodaji, vendar ne na ta način, da naberemo 100 tisoč podatkov, ki so operativno povsem nezanimivi in nepotrebni, zato da bi iz njih izvlekli eno milijoninko problema. Naslednja ugotovitev je, da Komisija za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb izvršuje parlamentarni nadzor nad delom obveščevalno-varnostnih služb, zato je izjemno pomembno, da ima pogoje za nemoteno delovanje, imeti pa mora tudi podporo organa, ki jo imenuje, torej Državnega zbora. V nadaljevanju pa ugotovitev, ki stoji, da tega ni bilo, da je v tem obdobju prihajajo do sistematične zavrnitve vsega, kar je bilo ugotovljeno, brez da bi kdorkoli z argumenti pojasnil, zakaj se je to zavračalo. Naloga naše komisije, četrta ugotovitev, je na eni strani skrb za čim manjši poseg v pravice posameznika zaradi delovanja obveščevalnih ter varnostne službe, na drugi strani pa skrb za profesionalno in strokovno delovanje teh služb za zagotavljanje varnosti v državi. Preko ugotovitev in stališč komisije bi morala izvršilna oblast poskrbeti za čim boljšo učinkovitost, predvsem pa neodvisno delovanje obveščevalnih in varnostnih služb. Dosedanji odnos najvišjega zakonodajnega telesa in vlade govori o nasprotnem, vladajoča večina je z oblastniško aroganco zavrnila obe predhodni poročili oziroma njune ugotovitve, s tem pa poslala jasni signal nadzorovanje službam oziroma njihovim predstojnikom. Verjetno ni nobenega dvoma o tem, da se je to zgodilo, in verjetno ni nobenega dvoma o tem, kaj taka zavrnitev v praksi pomeni. Pomeni, da je pomembnost tega parlamentarnega nadzor dojeta kot izredno šibka in slaba, in pomeni možnost za tisto, čemur smo bili priča v zadnjih dveh letih. V 5. točki je omenjena ta trgovina z orožjem, izhajajoč iz aktualnih ravnanj, ki so se dogajala v letu 2011 v zvezi s tem, predvsem kot opozorilo, da je to vprašanje bilo večkrat obravnavano v prejšnjih mandatih in sestavi te komisije in da so se s temi vprašanji na dokončni način seznanjali tudi državni zbor v prejšnjih sestavah in to zadevo zaprli; in opozorilo, da se v tem smislu dogaja ponovna politizacija neke zgodbe, ki je bila že predmet obravnave na tej komisiji. 6. točka – primeri iz poročila kažejo na to, da vladajoče stranke pregloboko posegajo v delovanjem nekaterih nadzorovanih služb in se ne zavedajo škode, ki jo s tem dolgoročno počnejo službam samim. Sedma ugotovitev. Nadzorovane službe so se skozi leta razvijale in profesionalizirale. Obstaja zelo majhna verjetnost, da bi pooblastila, ki jih imajo po zakonu, zlorabile. Zloraba je mogoča šele ob dolgi roki politike, ki je v tem mandatu s spremembami načina kadrovanja in nekaterimi drugimi spremembami zakonodaje ustvarila ugodno normativno okolje za možnost zlorabe nekaterih nadzorovanih služb v politične namene. Če želite, jaz lahko še enkrat, podrobno, izpostavim nekaj teh primerov, ki sem jih izpostavljal prej, lahko izpostavim še kakšnega novega, ki je tudi vsebovan v tem poročilu. Povedal sem, da v vseh teh primerih je mogoče tudi izhajati iz argumentacije, da je prišlo do strokovnih ali slučajnih napak, vendar v teh primerih, ki so obravnavani v poročilu, je zelo malo verjetno, da je do tega dejansko prišlo. Vse te ugotovitve in okoliščine govorijo o tem, da je šlo za nekaj drugega in da nihče od pristojnih – nihče, ne nekdanja ministrica za notranje zadeve, ne minister za pravosodje, ne generalni direktor policije – ni v teh primerih na eni strani odredil notranjega nadzora, na drugi strani – po tistem, kar se je v teh primerih zgodilo in dogajalo – pa izrazil nekega javnega opravičila vsem tistim, ki so bili v teh postopkih prizadeti, kažejo na to, da gre za te okoliščine, o katerih govorimo v teh zaključkih. No, in potem imamo še dva zaključka, 8. in 9., kjer se govori o konkretnem primeru, ki sem ga tudi prej že omenjal, in je bil tudi javno medijsko izjemno izpostavljen, in 9. točka, ki govori o tem, da je velik del problemov, ki nastajajo na tem področju, tudi posledica spremenjene zakonodaje, ki jo je sicer res Državnemu zboru predlagala Vlada, vendar pa jo je Vladi predlagala ministrica, ki je pokrivala področje notranjih zadev, LDS torej. In to drži, saj ni od Vlade priletelo z neba. Ta sprememba zakonodaje, dobro vemo, da je bila predlagana s strani LDS. Recimo v tistem delu, o katerem sem govoril prej, je bila predlagana sprememba celo med postopkom, ko je že tekel razpis za imenovanje generalnega direktorja policije in očitno nihče izmed prijavljenih ni bil ustrezen, kljub temu da mislim, da se jih je prijavilo 7 ali 9, tisti, ki je pa bil potem izbran, pa verjetno takratnih zakonskih pogojev ni v celoti izpolnjeval. Tako si nekako jaz predstavljam, da se je potem ta zakonodaja zaradi tega spremenila. Saj to ni edini primer, resnici na ljubo, ki se je zgodil v tem mandatu, smo imeli primere, ko so se posamezni direktorji v državnih institucijah oziroma družbah zamenjali in ponovno imenovali po predhodni spremembi zakonodaje na tak način, da so tisti, ki so bili vnaprej izbrani, tudi lahko izpolnjevali pogoje. No, in na podlagi vsega tega je Komisija za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb na podlagi 34. člena Zakona o parlamentarnem nadzoru obveščevalnih in varnostnih služb predlagala Državnemu zboru v sprejem štiri sklepe. Prvi govori o tem, da Državni zbor podpira aktivnosti komisije; drugi, da izraža zaskrbljenost nad posameznimi primeri, ki so navedeni v poročilu, iz katerih izhaja utemeljen dvom v neodvisnost in strokovnost nekaterih nadzorovanih služb; tretji, da izraža Državni zbor tudi zaskrbljenost zaradi omejevanja oziroma preprečevanja parlamentarnega nadzora v posameznih primerih in četrti, ki je namenjen bodoči sestavi tega parlamenta in vlade, da Državni zbor pričakuje, da bodo nadzorovane institucije, predvsem pa ministrstva in Vlada, parlamentarni nadzor nad delom obveščevalnih in varnostnih služb dojele kot prispevek k zagotavljanju neodvisnosti in strokovnosti dela nadzorovanih služb in kot prispevek k preprečevanju njihove politizacije oziroma preprečevanju njihovih zlorab. Jaz sem podrobno pojasnil s posameznimi primeri, kje so problemi. Podrobno sem na posameznih primerih tudi izpostavil, da vse, kar je zapisano tako v poročilu kot v ugotovitvah, stališčih in sklepih, drži, da gre za resen problem, da smo žal ob koncu mandata in da tega problema v okviru sedanjega parlamenta ni mogoče več odpraviti. Mislim pa, da je treba v bodoče zagotoviti na eni strani večjo možnost profesionalnega dela tem službam, čim manj možnosti političnega vpliva v njihovo profesionalno delovanje in na drugi strani okrepitev ne samo parlamentarnega tudi drugega neodvisnega nadzora nad delovanjem teh služb. Hvala lepa.
Zaključujem razpravo. Oprostite, gospod Anderlič, ga nisem videl. In prosim vas, če se ne oglašate, kadar nimate besede. Izvolite, gospod Kumer.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Na tri stvari bi opozoril, da ne ostanemo nedorečeni. Še enkrat bom ponovil: glede zapiranja in oznak tajnosti na arhivih. Na podlagi odredbe, ki jo je sprejela prejšnja vlada v letu 2007, bi prejšnji direktor to moral storiti na podlagi uredbe in ta direktor je te stvari samo prolongiral in nič drugega. Ostalo je tako, kot je bilo 2007. narejeno, nihče ni nekaj novega gor lepil. Drugič. Ko se govori o vsesplošnem prisluškovanju vsem in vsepovprek, da je ta tenzija razmišljanja ali pa teza v javnosti – da. Ampak tukaj se ne misli prvenstveno na državne institucije, ki se s tem ukvarjajo, tukaj se misli tudi na paradržavne, nekatere, ki se s tem ukvarjajo. In dvakrat v temu mandatu sem jaz bil sopodpisnik, da bi se te zadeve polotili, pa se ta komisija tega, kar je v domeni te komisije, ni hotela lotiti. Paradržavnih skupin, ki se ukvarjajo s prisluškovanjem. Vi ste lahko na nacionalni televiziji dobili potrditev, da to ni težko, da se to lahko počne za mali denar in za veliki denar, odvisno, koliko si pri denarnici. In še tretje, v zvezi z orožjem. Nihče ni dal zahteve, da o tem na komisiji v mandatu 2010, 2011 o tem razpravljamo. Zato tudi nismo razpravljali in zato tudi pravim, da je nesmiselno, da nekatere stvari, ki so nekje drugje lahko predmet obravnave, mi zapišemo v naša stališča in ugotovitve, do katerih nismo prišli, ker preprosto o tem nismo diskutirali. In še čisto na koncu. Da, mnogokatere ugotovitve in stališča so mogoče predmet in so predmet nekaterih drugih delovnih teles v Državnem zboru, ne pa te naše komisije. In to še enkrat ponavljam, mogoče odbora za notranjo politiko, mogoče komisije za peticije, pa ne vem koga še; ampak pristojnosti naše Komisije za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb so v nadzoru, ali je uporaba prikritih preiskovalnih ukrepov v skladu z zakonom. Da so za to izdane odredbe etc., etc. Vsebina pa ni predmet naše razprave, še najmanj v postopki, ko tečejo predkazenski postopki. In tu bom končal. Hvala.
Izvolite, gospod Černač, imate še čas kot predlagatelj.
Hvala lepa. Mislim da je prav, da gospodu Kumru odgovorim na tisto, kar je ponovno izpostavil. Glede teh arhivov mislim, da je brezpredmetno, da o tem razpredamo in razpravljamo. Dokumenti so, obstajajo in so tudi javni in vemo, kdaj je bila ta stopnja pripeta in na podlagi katere stopnje je bil preprečen dostop. Na eni strani gospod Kumer očita, da smo delali v enem delu nekaj, kar ni naša pristojnost, na drugi strani pa želi, da bi delali tisto, kar res ni naša pristojnost. Pa smo, vseeno, v lanskem letu, ko je prišla zahteva z njihove strani, ne s strani Socialnih demokratov ampak s strani Zaresa, smo obravnavali tudi to vprašanje v povezavi z zadevo SAZAS glede tega domnevno nezakonitega sledenja in prisluškovanja. In jaz sem prej v tajnem delu povedal, kje v poročilu so ugotovitve glede tega, tako da smo te stvari obravnavali. Gospod Kumer pa ve, ker je dolgoletni član te komisije, da izvorno to seveda pristojnost te komisije ni. Ne glede na to sem pa dobil s strani policije, to je njihova pristojnost, odgovor na ta vprašanja, ki so bila pred časom izpostavljena – mislim, da 28. septembra v Odmevih s strani informacijske pooblaščenke – glede neke bazne postaje, ki naj bi se nahajala nekje na območju Ljubljane in tako naprej. Tukaj je ta odgovor policije in govori, da tega ni. Tako sem jaz govoril o tistem področju, ki pa je naše delo. Ki pa je naše delo! Govoril sem o legalnih posegih v komunikacijsko zasebnost, ki pa so tudi seveda zakonsko varovani. In se jih ni mogoče posluževati kar po dolgem in počez, v teh konkretnih primerih, ki sem jih izpostavil – recimo, takšen najbolj grozen, škandalozen je primer murskosoboškega župana, gospoda Štiheca, ko se v bistvu on sploh ni z nobenim pogovarjal o teh stvareh, ampak sta se dva druga sklicevala nanj, pa je bila iz tega naslova kot podlaga zahtevana hišna preiskava, ne proti njemu, ampak proti Mestni občini Murska Sobota, v medijih pa je on izpostavljen kot eden izmed osumljencev. In ne takrat ne do danes ni tega nihče od pristojnih zanikal in demantiral. Škoda, ki je bila njemu povzročena, je neizbrisna in takšnih primerov je v zadnjem obdobju veliko. Mislim, da to tudi za način političnega delovanja, za politični prostor in za demokracijo ni dobro. Ocenjujem pa, da se vsi očitno ne zavedate z vso resnostjo teh vprašanj in da teh primerov in teh postopkov ni mogoče izkoriščati za neko medijsko pozornost in ustvarjanje vtisa, kako so neke službe učinkovite, če so zraven teh hišnih preiskav tudi kamere. Učinkovitost se kaže drugje, pa tudi profesionalnost se kaže drugje in na tem področju so šle te ugotovitve in ta stališča, da je treba te stvari v prihodnje okrepiti.
Zaključujem razpravo. K predlogu stališč in sklepov amandmaji niso bili vloženi. Državni zbor bo glasovanje o predlogu stališč in sklepov, ki jih je Državnemu zboru predložila Komisija za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb, opravil v torek, 18. 10. 2011, oziroma v sredo, 19. 10. 2011, v okviru glasovanj. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 27. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA LETNO POROČILO VARUHA ČLOVEKOVIH PRAVIC REPUBLIKE SLOVENIJE ZA LETO 2010. Letno poročilo je v obravnavo Državnemu zboru predložil Varuh človekovih pravic. Besedo dajem varuhinji človekovih pravic dr. Zdenki Čebašek Travnik za dopolnilno obrazložitev poročila.
Spoštovani gospod podpredsednik Državnega zbora, spoštovane gospe poslanke, gospodje poslanci! Zahvaljujem se za priložnost, da lahko predstavim Letno poročilo Varuha človekovih pravic Republike Slovenije za leto 2010. Prepričana sem, da bo današnja razprava vsaj deloma pokazala na to, kakšno je stanje na področju človekovih pravic v naši državi in s priporočili novi vladi pokazala na najbolj pereče kršitve, ki jih bo treba urediti čim prej in ne čakati na tako imenovane sistemske rešitve. Dovolite mi, da najprej podam kratek pregled sodelovanja med varuhom in sedanjim sklicem Državnega zbora. Ugotavljam, da je to sodelovanje bilo večino časa korektno, morebitne nejasnosti smo razrešili sproti. Tako jaz kot moji namestniki, ki so danes tukaj z menoj, smo se udeleževali tudi sej delovnih teles Državnega zbora in na njih aktivno sodelovali. Poslanci in poslanke so se na varuha obrnili tudi neposredno z vprašanji oziroma pobudami, a so takšne pobude bile maloštevilne, kar ocenjujem kot slabše izkoriščeno priložnost. Državni zbor na podlagi poročila varuha sprejme priporočila, ki naj bi jih upoštevali tako državni organi kot organi lokalne skupnosti. Čeprav Vlada pripravlja odzivna poročila, pa ugotavljamo, da to ni dovolj, da bi se realno ocenilo, katera priporočila so bila upoštevana in kakšni so razlogi, da se nekatera niso upoštevala. Čeprav so bila odzivna poročila Vlade vsako leto bolje pripravljena, pa je tudi zadnje v marsičem pomanjkljivo, netočno ali celo zavajajoče. Na mnogo delov poročila varuha sploh ni odziva vlade. Več o takšnih primerih bom povedala pozneje. Zato poudarjam, da bi bilo nujno analizirati, kako se državni organi in organi lokalnih skupnosti odzivajo na varuhove ugotovitve in priporočila. S pomočjo takšne analize bi lahko pripravili oceno stanja na področju človekovih pravic, hkrati pa ocenili tudi delovanje varuha kot institucije. Pripravili smo predlog oziroma model, kako bi takšno analizo lahko naredili, za samo izvedbo pa potrebujemo dodatna sredstva oziroma strokovnjaka. Upam, da bo Državni zbor naša prizadevanja podprl in s tem tudi vsem zainteresiranim omogočil učinkovit pregled varuhovega dela od njegove ustanovitve dalje. Vsako leto znova ugotavljamo, da se varuhov pogled na človekove pravice razlikuje od pogleda vlade. Varuh deluje na podlagi individualnih pobud z zelo konkretnimi podatki, vlada pa na podlagi kazalnikov, ki so, vsaj nekateri, tudi mednarodno primerljivi. V poročilu za leto 2010 se posebej posvečam vprašanju nadzora in zakonodajnih dejavnosti. Pri tem ugotavljam, da vprašanje človekovih pravic v Sloveniji vse bolj postaja vprašanje nadzora. Nadzor ne deluje, deluje slabo ali ni učinkovit, pri čemer je svojo nemoč izpovedal tudi Inšpekcijski svet Republike Slovenije, na katerega smo se v določenih zadevah obrnili. Redki so primeri institucij, ki svoj nadzor izvajajo redno, učinkovito in v dovolj velikem obsegu. Zaradi neučinkovitega nadzora pa opažamo tudi spremembe vrednot. Dejanja, ki so v preteklosti bila deležna vsaj moralne obsodbe, vedno bolj postajajo zaželena oziroma prinašajo prednost, na primer izkoriščanje delavcev na različne načine, tudi ob asistenci države. Ob spremljanju zakonodajnih dejavnosti Vlade in Državnega zbora se je večkrat porajal vtis, da se Vlada nekaterih nujno potrebnih zakonov ali zakonskih sprememb ni bila pripravljena lotiti. Potrditev te teze je nesprejetje zakona o dolgotrajni oskrbi in zavarovanju za dolgotrajno oskrbo. Prestavljanje reševanja problemov na čas, ko se bodo spreminjali zakoni v celoti ali pa sistem v celoti, je izgovor, ki ustreznejše varovanje človekovih pravic pomika predaleč v prihodnost. Ne glede na to, katera politična opcija je na oblasti, pri varuhu vestno spremljamo obljube ministrov in smo izpolnjenih obljub resnično veseli. A v naravi varuhovega dela je, da na neuresničene obljube redno in glasno opozarjamo. Čeprav Vlada zdaj opravlja samo še tekoče posle, vseeno opozarjamo na neustrezno in neučinkovito sodelovanje med ministrstvi. Ugotovili smo tudi prelaganje odgovornosti med ministrstvi z bolj ali manj prikritim namenom, da se določen problem ne reši. Pomanjkljiva koordinacija med ministrstvi otežuje ali celo zavira učinkovito reševanje problema, kar je očitno, na primer, sanacija onesnaženosti Mežiške doline ali glede skrbi za otroke s hudimi motnjami v vedenju. Državni pa tudi lokalni organi velikokrat delujejo predvsem v smeri, kako dokazati svojo nepristojnost v posamezni zadevi, ne pa v cilju vsebinske rešitve problema strank. Neusklajenost pa opažamo tudi med posameznimi deli javnega sektorja, predvsem med občinami na eni strani in ministrstvi na drugi. Tako se občine pritožujejo, da na ministrstvih zamujajo z odgovori na njihove vloge, ministrstva pa zatrjujejo, da svojih nalog ne opravljajo občine. Varuh tudi meni, da premajhno število javnih uslužbencev za izvajanje določenih nalog ne more biti opravičilo za slabo in neučinkovito delo inšpekcij. Treba bo izboljšati zakonodajo in okrepiti delovanje inšpekcijske službe v celoti, na primer s prerazporeditvijo zainteresiranih javnih uslužbencev. Državni organi, ki se sicer radi sklicujejo na pomanjkanje kadrov, pa vsaj varuhu praviloma ne pojasnjujejo, kaj so vodje naredili za izboljšano organizacijo. Ni jasno, ali obstajajo kriteriji uspešnosti dela v javnem sektorju, ali obstajajo kakšne norme. Kako sicer govoriti o premajhnem številu zaposlenih, če teh norm ni? Nespoštljiv odnos do državljanov in drugih uporabnikov se kaže tudi v zamudah pri odgovorih. Tudi nam se zgodi, da čakamo nanje več kot leto dni, zato pri izdelavi končnega mnenja kasni tudi varuh. Izpostavljam več kot štiristo nerešenih vlog s področja vodnih zemljišč, od katerih nekatere čakajo že več kot deset let. Kolikor mi čas dopušča, bi rada pojasnila še razlike med ugotovitvami Varuha in odzivnim poročilom Vlade. Teh napak smo odkrili kar nekaj. To, kar me skrbi, pa so tisti komentarji, ki napačno navajajo netočnosti s strani varuha. Še bolj me pa skrbijo tisti odzivi, ki so do varuha cinični, potrjujejo prelaganje odgovornosti. Ne boste verjeli, nekateri od odgovorov državnih organov varuhu so tudi podcenjujoči, da ne rečem nesramni in žaljivi. Rada bi opozorila, da je takšen način odgovarjanja varuhu odraz tistega, ki takšne odgovore pripravlja, in tudi ogledalo ali spričevalo za šefe, ki take odgovore podpisujejo. Želim si, da bi v prihodnje bilo takšnih, bom rekla, neusklajenih odgovorov vse manj in da bi tudi po tej razpravi na današnji seji Vlade ta glas o tem, kaj so človekove pravice, kako jih uveljavljati, kako preprečevati njihovo neuresničevanje, da bi šel med ljudi. Ne pozabimo, danes je svetovni dan boja proti revščini. Varuh človekovih pravic je na probleme revščine začel opozarjati leta 2007. Leta 2008 smo na to temo pripravili tudi poseben posvet. Če bi nam takrat in tudi kasneje prisluhnili, bi morda bilo problemov z revščino danes manj. Hvala lepa.
Hvala lepa. Poročilo je obravnavala Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti kot matično delovno telo in pripravila predlog priporočila. Besedo dajem gospe Evi Irgl za predstavitev poročila komisije.
Najlepša hvala za besedo. Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti je na 23. seji dne 7. 10. 2011 obravnavala Letno poročilo Varuha človekovih pravic za leto 2010, ki ga je ta predložil v obravnavo Državnemu zboru Republike Slovenije v skladu s 43. členom Zakona o varuhu človekovih pravic. Predstavnica predlagatelja dr. Zdenka Čebašek Travnik, varuhinja človekovih pravic, je k poročilu podala dopolnilno obrazložitev, v kateri je izpostavila predvsem neučinkovitost nadzornih institucij ter določene pomanjkljivosti na področju zakonodaje ter ostalo problematiko, ki jo obravnava poročilo. V nadaljevanju pa je Varuhinja človekovih pravic odgovarjala tudi na vprašanja članic in članov odbora. Nato so sledile dopolnilne predstavitve predsednice Odbora za okolje in prostor, predsednice Odbora za kulturo, šolstvo, šport in mladino, potem je sledila predstavitev predstavnika Državnega sveta oziroma Komisije za državno ureditev, ki je predstavil pisno mnenje komisije, v katerem je izpostavil, da komisija podpira opozorila in predloge varuha za izboljšanje delovanja inšpekcijskih služb. Komisija tudi predlaga, da pristojni organi ocenijo uresničevanje zakona o inšpekcijskem nadzoru v smeri krepitve medsebojnega sodelovanja znotraj inšpekcijskih služb ter v smislu odzivnosti, sodelovanja ter ukrepanja. Predstavnica Vlade je predstavila pisno informacijo in mnenje Vlade, iz katere izhaja, da se Vlada zaveda realnosti problematike, ki jo izpostavlja varuh, prav tako pa tudi svoje odgovornosti pri tem, zato je bila sprejeta vrsta ukrepov. Vlada si je tako ves čas v letu 2010 in tudi v letošnjem letu še nadalje prizadevala, da bi umilila učinke ekonomske krize in povečanja brezposelnosti. V okviru uvodnih predstavitev so posredovali svoja stališča k poročilu tudi nekateri predstavniki ostalih vabljenih. V razpravi so članice in člani odbora pozdravili dobro in izčrpno poročilo ter ugotovili, da se je na nekaterih področjih stanje izboljšalo, da pa je še vedno veliko priporočil iz prejšnjih let ponovljenih. Sestavni del tega poročila je tudi predlog priporočila, ki ga je pripravila komisija kot matično delovno telo in ga bo danes tudi obravnaval Državni zbor. Priporočilo pa je naslednje: Državni zbor priporoča vsem institucijam in funkcionarjem na vseh ravneh, da upoštevajo priporočila Varuha človekovih pravic Republike Slovenije, zapisana v Letnem poročilu Varuha človekovih pravic republike Slovenije za leto 2010.
Hvala lepa. Besedo dajem predstavniku Vlade za predstavitev mnenja. Gospa mag. Helena Kamnar, generalna sekretarka Vlade Republike Slovenije, izvolite.
Hvala lepa, gospod predsedujoči. Spoštovani poslanci in poslanke! Vlada je obravnavala Letno poročilo Varuha človekovih pravic za leto 2010 in ob tem hkrati z mnenjem k temu poročilu podala tudi pregled ukrepanja Vlade, ki je povezano s poročilom iz leta 2009, zlasti s tistim delom poročila, ki se nanaša na priporočila Državnega zbora. Zato bi tudi svoj uvod podala nekako v dveh delih, najprej bi se dotaknila tistih ukrepov, ki jih je Vlada sprejela v lanskem in letošnjem letu, nanaša pa se na ugotovitve iz leta 2009. Eno od ključnih priporočil Državnega zbora se nanaša na področje diskriminacije in v okviru diskriminacije predvsem na odnose države Slovenije do vprašanj narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje Jugoslavije. Na tem področju je bila sprejeta v letošnjem letu deklaracija v Državnemu zboru in na podlagi te deklaracije je Vlada ustanovila Svet za vprašanje narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje Jugoslavije, ki naj bi proučil vsa vprašanja, povezana z enakopravnim obravnavanjem pripadnikov, in predlagal nadaljnje rešitve v obliki zakonov ali v obliki implementacije posameznih zakonskih rešitev. Drugo pomembno področje se nanaša na področje omejitev osebne svobode. Na tem področju je varuh človekovih pravic v poročilu za leto 2009 izpostavil zlasti tri ključna vprašanja. Eno je ustreznost kadrovskih razmer v zaporih. V tem delu je Vlada sledila izboljšanju stanja in kljub temu, da je v okviru državne uprave v zadnjih dveh oziroma treh letih izvajala zelo intenzivno omejevalno zaposlovalsko politiko, je bilo to eno od področij, kjer temu omejevanju nismo sledili in je Vlada skušala znatno izboljšati kadrovske razmere, in se je dejansko, če primerjamo število zaposlenih v zaporih v letošnjem letu v primerjavi z letom 2009, stanje precej izboljšalo tako na področju paznikov kot na področju drugega strokovnega osebja. Drugo vprašanje se je nanašalo na bivalne prostore. Tudi na tem področju smo pomembno izboljšali standarde bivalnih prostorov v zaporih zlasti še z odprtjem novih oddelkov znotraj največjega zapora na Dobu. Tretji aspekt se je nanašal na socialno in delovno rehabilitacijo zapornikov, kjer se je stanje v letu 2010 pomembno izboljšalo, saj je bilo kar 65 % vseh obsojencev vključenih v delovne programe, kar pomeni v primerjavi s preteklimi leti precejšnje izboljšanje. Hkrati pa je bil v okviru Kliničnega centra Maribor vzpostavljen tudi oddelek oziroma enota za forenzično psihiatrijo v psihiatričnem oddelku, ki pomembno prispeva k izboljšanju psihosocialne oskrbe obsojencev. Tretje vprašanje, ki je bilo izpostavljeno v poročilu za leto 2009, je varstvo otrokovih pravic. Tukaj je bilo izpostavljeno predvsem vprašanje ustrezne regulacije nekaterih medijskih vsebin, ki niso primerne za otrokov psihični in fizični razvoj. Vlada je skušala to vprašanje razrešiti v zakonu o medijih, ki pa je žal v Državnem zboru bil ocenjen kot neprimeren za nadaljnjo obravnavo in tako se je postopek zaključil, na ta način pa seveda tudi samo reševanje problematike na tem področju. Je pa bila nekoliko bolj uspešna pri reševanju vprašanj, povezanih s problematiko otrok s posebnimi potrebami. Z novim zakonom, ki je bil sprejet v Državnem zboru, se tudi to vprašanje rešuje na uspešnejši način. V drugem delu Vlada podaja mnenje glede poročila za leto 2010, pa bi morda najprej izpostavila to, kar je tudi varuhinja v svojem uvodu izpostavila kot najbolj problematično, to se pravi nadzor nad izvajanjem upravnih nalog in na splošno nadzornih funkcij države. Vlada se strinja, da pri nadzorni funkciji ni najbolj uspešna. Strinja se tudi s tem, da sklicevanje na ne dovolj veliko število zlasti inšpektorjev na posameznem področju ne more biti opravičilo, da se ta nadzor ne izvaja na ustrezen način. Reševanje tega vprašanja je skušala Vlada izvajati skozi tri področja ukrepanja, in sicer najprej zagotavljanje večjega števila inšpektorjev na posameznih področjih, kjer smo recimo v lanskem in letošnjem letu število zaposlenih inšpektorjev povečali za 39 na vseh tistih področjih, ki so bila najbolj deficitarna. Preko inšpekcijskega sveta, ki deluje tako na državni ravni kakor na regionalni ravni, skuša izboljšati koordinacijo nadzornih institucij, zlasti inšpektoratov, in je pri tem bolj ali manj uspešna. In še ena zadeva. Menimo, da se odzivamo na popravke v zakonodaji, vendar žal morda prepočasi, včasih pa tudi s temi popravki v zakonodaji ne uspemo prodreti v zakonodajnem postopku. Tako sta bila recimo dva pomembna zakona, ki bi lahko to nadzorno funkcijo zlasti na delovnopravnem področju reševala, ustavljena. Gre za zakon o malem delu in za zakon o preprečevanju dela na črno. Je pa kljub temu na tem področju bila uvedena, mislim da, pomembna izboljšava, to je vpogled vseh zaposlenih nad plačevanjem prispevkov in obveščanje delodajalca o plačevanju prispevkov s področja socialne varnosti vseh zaposlenih. Druga zadeva, kjer velja povedati še nekaj besed, poročilo in tudi odzivno poročilo Vlade je zelo obsežno, zato se ne bom spuščala v detajle, je očitek varuha, da socialna država ne deluje zadovoljivo, da se poglablja revščina in da bi na tem segmentu bilo treba zagotoviti večjo odzivnost in ukrepanje. Menimo, da je v zadnjih treh letih, zlasti v času krize, Vlada storila vse, da bi izboljšala to področje oziroma da bi ne prišlo do pretiranega poslabšanja socialne države. Včasih je Vlada celo deležna očitka, da je temu področju posvečala preveč pozornosti. Vsekakor je ostalo še veliko nalog za opraviti in pričakujemo, da se bo to nadaljevalo s prihodnim mandatom. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske demokratske stranke bo predstavila gospa Eva Irgl.
Najlepša hvala za besedo, še enkrat. Spoštovana varuhinja človekovih pravic gospa Zdenka Čebašek Travnik, predstavniki Vlade, poslanke in poslanci! Pred seboj imamo 16. redno letno poročilo Varuha človekovih pravic, ki se tokrat nanaša na leto 2010. Preden preidem na bolj konkretno vsebino, mi dovolite, da, tako kot že na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, ko smo to poročilo obravnavali kot matično delovno telo, poudarim, da je letošnje poročilo po mojem mnenju najbolje pripravljeno do sedaj, predvsem pa se v vseh teh zadnjih letih kaže velik preskok v kvaliteti od takrat, ko je poročila pripravljal gospod Matjaž Hanžek. Nedvomno gre za obsežno gradivo, ki je iz leta v leto, kot sem že rekla, debelejše, kar po eni strani kaže na to, da je institucija varuha človekovih pravic vendarle dobro poznana, da se ljudje obračajo na varuha, da ima dovolj veliko težo med ljudmi, seveda se včasih zgodi, da dobimo kakšno pripombo glede na delo varuha tudi mi na Komisijo za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti, vendar moram vendarle reči, da zgledno oziroma dobro sodelujemo z varuhinjo človekovih pravic. Pred kratkim smo imeli tudi sestanek, kjer smo se dogovorili za obravnavo določenih tem, ki bi lahko prišle na vrsto za obravnavo verjetno po volitvah. Po drugi strani, kot sem že rekla, ta debelina letošnjega poročila varuha človekovih pravic kaže lahko tudi na to, da se iz leta v leto problemi večajo, da so ljudje nedvomno v vedno hujših stiskah, predvsem socialnih, še posebej danes, ko je država v težki finančni in gospodarski krizi, nedvomno pa tudi v krizi vrednot. Vsakoletno poročilo Varuha človekovih pravic predstavlja zato pomemben dokument s področja človekovih pravic, s področja spoštovanja človekovih pravic, varovanja človekovih pravic, ukvarja se s tem, kaj bi bilo mogoče še bolje storiti, natančno opisuje probleme, s katerimi se soočajo posamezniki, ki menijo, da so jim bile kršene človekove pravice, in se soočajo s tem, da jim institucije države ne prisluhnejo tako, kot bi si želeli. S problemom, da določene institucije ne opravljajo dovolj dobro svojega dela, se soočamo tudi na Komisiji za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti. Velikokrat namreč šele po nekaj urgencah dobimo določene odgovore. Neodzivnost določenih organov pa je vsekakor zaskrbljujoča. Če samo omenim, da je največ težav na prepočasni odzivnosti inšpekcijskih služb, na kar iz leta v leto, še posebej pa v letošnjem poročilu, opozarja tudi varuh človekovih pravic. Poročilo predlaga tudi določene rešitve, ki jih vsako leto potem ponuja v razmislek Vladi, seveda tudi Državnemu zboru, vendar tudi letos opozarja varuhinja, da velikokrat s svojimi opozorili naletijo na gluha ušesa, zato tudi nekatera svoja priporočila iz leta v leto ponavljajo. Varuhovo poročilo nam vsaj delno tudi razkriva, kako strpna družba smo, koliko premoremo strpnosti do drugače mislečih in koliko v resnici damo na spoštovanje in varovanje človekovih pravic in kakšen odnos imamo predvsem do najšibkejših, do ranljivejših skupin, torej do tistih skupin, za katere je varuhinja človekovih pravic ob začetku svojega mandata dejala, da jim bo namenila največ svoje pozornosti. Moram reči, da se tega vse do danes drži, da se vidi napredek v tem, da se zaveda, da v tej državi ne obstajajo samo marginalne skupine, s katerimi se je večino časa, ko je bil na tej funkciji, ukvarjal njen predhodnik. Dejstvo je, da se mora varuh človekovih pravic zavedati, da je varuh pravic vseh državljank in državljanov in ne samo posameznih skupin. V Sloveniji je nedvomno veliko ljudi, ki so jim kršene človekove pravice, ki so v hudih stiskah in potrebujejo pomoč, ki že leta in leta opozarjajo na krivice, tako kot na primer oškodovanci po I2. svetovani vojni ali pa ljudje, ki jim je že leta kršena ustavna pravica do zdravega življenjskega okolja, recimo ljudje iz Zasavja in seveda Lafarge Cement. Jaz sem že ob prejšnji obravnavi poročila varuha človekovih pravic opozarjala na to, kaj se dogaja v Zasavju. Ljudje so prišli potem celo v Ljubljano pred Vlado. Gospod Borut Pahor jim je takrat marsikaj obljubil, tako kot še mnogim drugim, nato pa se praktično nič ni zgodilo na tem področju. Ti posamezniki in skupine, ki sem jih sedaj omenila, navadno nimajo za seboj nevladnih organizacij, tako kot jih imajo na primer izbrisani, s katerimi se vedno znova ukvarjamo tudi v poročilu varuha človekovih pravic, da bi jim pomagale pri uveljavljanju njihovih pravic. Dejstvo je tudi, da so se stiske ljudi, vezane predvsem na socialna vprašanja, močno povečale, kar pa ni nič nenavadno, glede na to, v kakšnih težavah se je v tem trenutku znašla država. Nismo več samo v težkih gospodarskih in finančnih časih, tudi nismo več samo v izraziti krizi vrednot, ampak se soočamo zadnje čase, predvsem zadnje leto, tudi z izrazito politično krizo, ki je ne nazadnje pripeljala do predčasnih volitev. Sedaj je na vseh nas, da na volitvah odgovorno izberemo, komu zaupati vodenje države v teh kriznih časih. Situacija namreč od nas zahteva, da dobimo tako vlado in predvsem predsednika vlade, ki bo znal presekati iz uveljavljanimi praksami, kot sta korupcija in klientelizem – varuh človekovih pravic tudi nekaj pove o tem –, ki bo znal vzpostaviti pravično državo, v kateri bodo tisti, ki utajajo davke, ki ne znajo pojasniti izvora svojega premoženja, ki imajo fiktivne družbe in poštne nabiralnike, recimo na Cipru ali pa v Liechtensteinu, za svoje malverzacije in mešetarjenja tudi ustrezno kaznovanje. Potrebujemo torej takšnega predsednika vlade oziroma tako oblast, ki znala vzpostaviti ponovno zaupanje v pravno državo in njene institucije. Varuhinja človekovih pravic zato uvodoma ponovno, tako kot je že ob lanskem poročilu, zastavlja dve bistveni vprašanji: ali smo še pravna država in drugo vprašanje, ali smo še socialna država. Sama bi dodala, da se je predvsem treba tudi vprašati, ali smo še pravična država. Torej tista država, v kateri bi naj imeli vsi enake pravice, ne glede na status oziroma položaj v družbi, ne glede na osebne okoliščine, ne glede na versko in rasno pripadnost in ne glede na spol ali pa gmotno stanje. Vprašati se moramo, ali naša država, ki ima res v ustavi zapisano, da je tako socialna kot pravna, dejansko uresničuje zahtevo po tisti osnovni elementarni pravičnosti, ki je prvi predpogoj, da lahko pravna in funkcionalna država funkcionirata tako, kot to opredeljuje Ustava Republike Slovenije. Le pravična država, kjer ne bo delitve na prvo in drugorazredne državljane, kjer ne bo neke delitve na elito na eni strani in na navadne državljane, lahko povrne zaupanje ljudi v njene institucije. Vendar bomo seveda to izjemno težko dosegli, če bomo na položajih podpirali oziroma tolerirali ljudi, ki se jim korupcija ne zdi nič takšnega ali pa celo sami ravnajo koruptivno, pa se jim zaradi tega, ker so v prvi vrsti del močnih lobijev, nič ne zgodi. Politika, ki ščiti takšne posameznike in nekatere med njimi celo prikazuje za rešitelje slovenskega naroda, pa v razvitih demokracijah ne bi mogla nikoli in nikdar uspeti, zatrta bi bila nedvomno v kali. Pri nas pa temu žal ni tako, pri nas se takšne posameznike navadno prikazuje celo kot velike heroje. Težko bomo dosegli pravično državo, če bomo na najvišjih položajih v državi podpirali posameznike, ki izigravajo državo, pa čeprav so prvi poklicani k spoštovanju le-te. Ali kot je dejal kolumnist gospod Marko Crnkovič v zadnji Sobotni prilogi Dela, citiram: "Kako naj nekdo postane oče naroda, a ne zna vzgojiti niti svojih dveh sinov?" Konec citata. Sicer sama menim, da je o takšnih zadevah vendarle težko presojati in soditi, ampak tukaj v prvi vrsti ne gre za moraliziranje, nihče ni svetnik, vsak nosi svoje breme, tukaj ne govorimo o osebnih človeških napakah, ki jih delamo nedvomno vsi v življenju, marsikatero verjetno tudi obžalujemo, ampak govorimo o tem, da težko vlada ljudstvu človek, ki od tega istega ljudstva pričakuje dosledno spoštovanje zakonov in spoštovanje institucij države, kot je na primer Davčni urad Republike Slovenije, pri tem pa ima sam v najožjem, celo družinskem, krogu takšne, ki se na tovrstna pravila pravne države požvižgajo. Dokler bodo ljudje imeli občutek in se tudi v praksi dejansko soočali s tem, da država ni enaka za vse in je nepravična, bomo težko dosegli ponovno zaupanje ljudi vanjo in v njene institucije. Tudi sama tako kot varuhinja človekovih pravic v tem zadnjem poročilu ugotavljam, da imamo v zadnjih treh letih pravno in socialno državo resnično zgolj na deklarativni ravni, medtem kot dejansko stanje tega ne odraža. V Sloveniji sta se žal zaradi prevelikega političnega mreženja, zaradi vzpostavljanja različnih elit, predvsem pa močnih lobijev, v zadnjih treh letih izoblikovali dve skupini državljanov: tista skupina, ki na račun vseh nas ropa državno premoženje in si s tem polni svoje bančne račune tudi preko raznih davčnih oaz in poštnih nabiralnikov, ter tista skupina ljudi, ki pošteno plačuje davke državi ter se bojuje z mlini na veter, včasih že za čisto osnovne stvari, kot je na primer čisto preprosta zahteva po hitri obravnavi oziroma sojenju vsaj v nekem razumnem roku. Klasičen primer zlorabe pravosodja, zdaj to lahko že rečemo, je nedvomno primer Baričević. Na eni strani so se postopki odvijali na sodišču izjemno, izjemno hitro, kar čez noč, predvsem zaradi močnih političnih, prijateljskih in odvetniških povezav, medtem ko se je v primeru, ko je pravico na sodišču iskal tisti, ki je bil napaden s strani teh nevarnih psov, zavlačevalo, sprenevedalo in še do danes gospod Meglič ni dobil pravične odškodnine za dejanje, ki mu je pustilo zagotovo posledice za celo življenje. To vsekakor ni pravična država. Sprašujem se tudi, ali je morda pravična država to, da se kljub opravljenemu delu delavcev ne plačuje. Sprašujem se, ali je pravična država to, da se te delavce izkorišča na vse možne načine. Sprašujem se, ali je pravična država to, da se delavcem ne zagotovijo ustrezni delovni in bivalni pogoji, tu imam v mislih predvsem delavce, ki prihajajo iz tujih držav. Ali je pravična država to, da nimajo pravic iz socialnega varstva, na primer v primeru nesreč pri delu. Ali je resnično to pravična država? Zagotovo ne. Dejstvo je, da je tako v primeru naših kot tujih delavcev socialna in s tem posledično pravična država popolnoma odpovedala. Tudi Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti je večkrat na svojih sejah obravnavala kršenje pravic delavcev in njihovo izkoriščanje s strani delodajalcev. Nesprejemljivo je, da vlada ne zna zaščititi delavcev, vsaj ne v zadostni meri, omogoča pa posameznikom, da na njihovih žuljih lahko privezujejo jahte na pomole, da se vozijo v dragih avtomobilih in si kljub krizi polnijo bančne račune. Naj omenim samo situacijo v Gradisu in situacijo v Konstruktorju in vseh nekdaj gradbenih velikanih in v propadlih podjetjih Vipavske doline, iz katere prihajam in kjer smo nekoč imeli izjemno uspešna podjetja – prave paradne konje gospodarstva. Danes pa žalostno propadajo ali pa prehajajo v roke tujim lastnikom, kar ne bi bilo nič narobe, če bi ti tuji lastniki upoštevali okoliščine, v katerih se nahaja neko podjetje, predvsem pa upoštevali ljudi, ki so leta ustvarjali skupni napredek znotraj podjetja. Kot že rečeno, tudi Vipavska dolina ni izjema pri propadanju podjetij. Največ jih je na področju lesne in tekstilne industrije. Pred časom so se tako pri meni oglasili delavci ajdovske Tekstike, mogoče tudi pri varuhinji, mislim, da, ki jih je lastnik praktično čez noč postavil na cesto, pa čeprav so večino svojega življenja pustili prav za stroji tega invalidskega podjetja. In teh zgodb je vedno več. Ne morem tudi mimo gradnje v medijih tako opevanega stadiona v Stožicah. Nihče nima nič proti temu, da se je stadion zgradil in dogradil, vsekakor, tam se odvijajo pomembni športni, kulturni in drugačni dogodki. Vendar pa je pri tej gradnji prišlo tudi do, bi lahko rekla, norčevanja iz človeških življenj. Vratar slovenske nogometne reprezentance gospod Samir Handanović je med drugim v enem pogovoru dejal, citiram: "Je že lepo, da imamo stadion, a še lepše bi bilo, če bi delavci za svoje delo dobili tudi plačilo". Ja tudi na tak način, da ljudi spremeniš, lahko rečemo, v neke novodobne sužnje, sam sebi lahko postaviš spomenik. Kdor zna, pač zna. Četudi tako, da se ob tem požvižga na človeška življenja in dostojanstvo posameznika. Nekaterim je pač delavec samo številka za dosego lastnih ciljev. Ne morem tudi mimo situacije na Koroškem, kjer je zaradi stečaja podjetja Prevent delo izgubilo kar tisoč 200 ljudi. Tudi kar tako čez noč, pa čeprav so večino svojega življenja delali v tem podjetju. In danes so v težkih situacijah, nekateri med njimi nimajo niti za osnovno preživetje. Veliko akcij je bilo, hvala bogu, storjenih na tem področju, in ljudje dejansko dokazujejo, da Slovenci premoremo tistosolidarnost, ki vendarle v težkih trenutkih lahko vsaj malo pomaga. Brezposelnost jih tako potiska v stanje revščine, ki se izrazito povečuje. Prav danes je, tako kot je že varuhinja v uvodu povedala, dan boja proti revščini. V nevladni organizaciji Slovenski filantropiji opozarjajo, da nevladne organizacije ne morejo reševati sistema, ne da bi prišlo do resnih sistemskih sprememb v zvezi z revščino. In še dodajajo, da je treba odpreti poti za zagotavljanje kakovostnih delovnih mest. Le-tako se bo moč spopasti z vedno večjo revščino, ki se po statističnih podatkih najbolj povečuje v socialno ogroženih skupinah. To pomeni med brezposelnimi, med osebami v delovno neintenzivnih gospodinjstvih, med osebami, zlasti ženskami, starimi na 65 let, ki živijo same, ter med osebami v gospodinjstvih dveh odraslih z vsaj tremi vzdrževanimi otroki. Pojavlja pa se tudi zelo rizična skupina mladih, ki so skorajda v 70 % zaposleni v tako imenovanih prekernih zaposlitvah, ki so slabo plačane in so negotove, zato si zaradi slabih pogojev tudi težko ustvarjajo družine, s katerimi pa mladi ne morejo odlašati v nedogled. Naj za ilustracijo še navedem, da je zaradi revščine Rdeči križ v letu 2010 pomagal s hrano kar 149 tisoč 548 ljudem, Slovenska Karitas 157 tisoč ljudem. Skupaj to pomeni, da sta obe humanitarni organizaciji pomagali preživeti kar 15 % prebivalstva v Sloveniji. To velja za leto 2010. V letu 2011 se napovedujejo še višji procenti. Varuhinja človekovih pravic gospa Zdenka Čebašek Travnik v poročilu kar nekaj pozornosti namenja tudi medijem. Tako kot vsako leto ponovno opozarja na senzacionalistično poročanje, kjer prihaja do nesprejemljivih praks medijskih zlorab otrok in mladoletnikov. Varuhinja v poročilu ponovno opozarja, da mediji vse prevečkrat dajejo prednost senzacionalizmu, kar jim resda posledično povečuje naklado, vendar pa, žal, s tem uničujejo življenja zlasti otrok in mladostnikov, s tem ko razkrivajo njihovo identiteto in zasebnost ob družinskih tragedijah. Vendar pa je pri nas še posebej razvit politično-medijski senzacionalizem, ki sloni zlasti na političnem aferaštvu, zlorabi medijev za namene diskreditacije političnih tekmecev, pa tudi, kar je stalnica, za neobjektivno poročanje določenih medijskih hiš, ki odkrito navijajo za konkretno določeno politično opcijo. Vse prevečkrat gre za ustvarjanje določenega mnenja in ne za poročanje. Tudi ankete, ki jih objavljajo nekateri mediji bodisi pred volitvami ali pa pred referendumi, v zadnjem času smo jih imeli veliko, kažejo na to, da se v Sloveniji preko anket predvsem želi ustvarjati javno mnenje in da se ga bistveno manj meri. To kažejo tudi rezultati, ko smo govorili o referendumskih vprašanjih, ko so ankete kazale, da si je rezultat "za" in "proti" zelo blizu, na koncu pa smo ugotovili, kakšni so bili rezultati. Se pravi, nedvomno gre tu bolj za ustvarjanje javnega mnenja kot pa za merjenje javnega mnenja. Ni odveč tudi pripomniti, da je tudi ameriški veleposlanik v Sloveniji pred kratkim dejal, da v Sloveniji primanjkuje novinarskega profesionalizma in da je premalo objektivnega pogleda na stvari ter da drži, da so mediji večinoma pristranski v korist levice. Sprašujem se tudi, ali je pravična država to, da lahko posamezniki zaradi družinskih vezi, prepletenih s politično močjo, trgujejo z zemljišči, ki jih kupujejo najprej po izjemno ugodnih cenah, nato pa njihova vrednost skokovito naraste, saj čez noč postanejo zazidljiva. Spomnimo se samo, kako so zemljišča družbe Electa postala kar naenkrat zazidljiva in so s tem na trgu zelo povišala svojo ceno. Verjetno ni treba dodatno pojasnjevati, da je Electa seveda zgolj slučajno podjetje sinov Zorana Jankovića, ki je slučajno tudi župan Ljubljane, ki med drugim slučajno seveda tudi odloča o spremembi namembnosti zemljišč. Zaradi takšnih in podobnih ravnanj pa je oškodovanih na tisoče državljanov, vsa ta ravnanja pa so izraz ošabnosti in pohlepa finančnih mogotcev, ki so pri nas do bogastva prišli preko ropanja državnega premoženja, danes pa se nekateri izmed njih imajo za najbolj uspešne menedžerje v Sloveniji. In prav proti takšnim veljakom upravičeno demonstrirajo predvsem mladi, tudi v Sloveniji, ki so žrtve tega krutega pohlepa, ki se je dodobra zažrl tudi v slovenski družbeni prostor. Ko govorimo o pravični državi, ki bi morala biti del te pravne in socialne države, tudi ne moremo mimo tega, da se v javnosti načrtno že nekaj časa lansira teza, da smo v politiki vsi enaki, in to iz preprostega dejstva, ker je vladajoča politika s svojim načinom vladanja v teh treh letih popolnoma razočarala državljanke in državljane ter državo pripeljala celo do točke, ko se pospešeno približujemo grškemu scenariju, je seveda treba napake te vlade relativizirati in zato celotno politiko označiti kot slabo, umazano in nepravično. Posplošuje se tako, da se govori, da smo vsi v politiki enako nepošteni, enako koruptivni, enako prepredeni z mrežami in lobiji. Takšne manipulacije, da smo vsi enaki, se sprožajo tudi zato, da se s tem znižuje zaupanje ljudi v stranke. Tudi vsa nova politična gibanja so zgolj produkt te iste manipulacije. Jasno je, da tako kot v ostalih poklicih tudi v politiki nismo vsi enaki. Tako kot tudi nismo vsi, na primer, Jureti Jankovići, ki lahko v enem dnevu zapravijo več kot letno plačo običajnega Slovenca. Podtika se nam tudi, da smo vsi v politiki skorumpirani. Ne vem, to se mi zdi, da vendarle ne bo čisto v celoti držalo, drži pa to, sploh če pogledamo zadnje dogodke, ki so se odvijali, da imajo s korupcijo največje težave prav na levici oziroma bolj na levici, kar se je najbolj izkazalo prav v primeru nacionalnega preiskovalnega urada in gospe Katarine Kresal. Nekdanja ministrica za notranje zadeve je za svojo prioriteto imela boj proti korupciji, na koncu pa je morala s položaja ministrice za notranje zadeve odstopiti prav zaradi nje. Ne morem tudi mimo primera gospoda Zorana Thalerja ali pa gospe Simone Dimic. Prvi je sprejel pogoje koruptivnega ravnanja, druga pa je svojo politično moč izkoriščala na plečih delavca Vegrada. Sprašujem se tudi, ali je pravična država takšna država, v kateri gospodarski kriminal ne dobi epiloga na sodišču, ki se ga ne preganja. Že ob lanskem poročilu varuha človekovih pravic sem omenila, da so bile ugotovitve strokovnjakov, ki se ukvarjajo s področjem gospodarskega kriminala, precej zaskrbljujoče, alarmantne. Povedali so, da je Slovenija v celoti pogrnila na področju omejevanja in preganjanja gospodarskega kriminala. In kot izgleda, se v enem letu ni skorajda nič spremenilo, kvečjemu so stvari šle še na slabše. In zanimivo, kot kažejo ugotovitve, je največji problem neučinkovitega spopadanja z gospodarskim kriminalom vmešavanje politike. To kaže na to, da je treba nemudoma vzpostaviti takšen sistem, da se bodo organi pregona znali ograditi od političnih pritiskov ter svoje delo začeli opravljati strokovno in nepristransko. Vendar pa je žal policija v zadnjih treh letih bila pod tako močnim vplivom politike, da ni nič čudnega, da se kljub spektakularnim akcijam direktno pred TV kamerami, ki so se odvijale, na koncu ni zgodilo nič. Tajkuni so še vedno na prostosti. Edini epilog, ki samo ga doživeli, je bila obsodba gospoda Ivana Zidarja, vendar, kako ironično, ne pri nas, temveč v Nemčiji. Pri nas navadno za takšne stvari nimajo dovolj dokazov ali pa zavlačujejo, tako da na koncu, kot je v navadi pri naših sodiščih, ko gre za posvečene ljudi, zadeve na koncu zastarajo. Pri nas se še vedno preganjajo zgolj kurji tatovi. Tisti malo večji tatovi, ki so pokradli družbeno premoženje in s tem tudi vsakega izmed nas, pa se prosto gibljejo po Sloveniji in nič se jim ne zgodi. Ker so verjetno naredili preveč političnih uslug v preteklosti, jih roka pravice verjetno ne bo dosegla nikoli, razen če bomo končno sprejeli takšen način delovanja v tej državi, da bomo zahtevali pravično državo. Poglejmo še na področje pravosodja. Če sem na začetku dejala, da je poročilo kot celota zelo dobro pripravljeno, pa moram reči, da v poglavju Pravosodje pogrešam nek prikaz pregona kaznivih dejanj s področja gospodarskega kriminala. No, saj vem, da to verjetno vendarle ni toliko delo varuha človekovih pravic, ampak mogoče tega ni tudi zato, ker se ga skorajda ne preganja, kot sem že prej omenila. Ampak vendarle se mi zdi to pomembno, ker ravno iz gospodarskega kriminala izhaja pri nas največ kršitev človekovih pravic. Če govorimo recimo samo o lažnih stečajih, o oškodovanjih upnikov, o poslovnih goljufijah, o preslepitvi pri pridobitvi posojila ali ugodnosti, o utaji davkov, o prikazovanju napačnih podatkov glede finančnih sredstev Davčni upravi Republike Slovenije, o pranju denarja, o sumljivih transakcijah, ki se odvijajo preko raznih poštnih nabiralnikov in davčnih oaz. Iz vseh teh naštetih kaznivih dejanj izvirajo mnoge kršitve človekovih pravic, ki jih med zaposlenimi izvajajo posredni ali neposredni lastniki podjetij, do katerih so prišli na sumljiv, dvomljiv način. In tukaj bi pričakovala, da bi varuhinja ob tako grobih kršitvah človekovih pravic, ki se kažejo zlasti v zlorabljanju delavcev, reagirala bolj samoiniciativno in ne le na podlagi prijave ali pobude. Vedeti namreč moramo, da ima varuh človekovih pravic v 9. členu Zakona o varuhu človekovih pravic možnost, da lahko začne postopek tudi na lastno pobudo in ne le tako, da čaka na prijave in pobude prizadetih posameznikov. Na področju ustavnih pravic varuhinja zapiše, da se je število pobud, glede na prejšnje leto, povečalo, in to največ s področja volilne pravice, dostopa do informacij javnega značaja ter varstva osebnih podatkov. Povečalo pa se je tudi število pobud glede etike, javne besede in svobode vesti. Prav na področju svobode vesti je šlo za odzive predvsem domnevne neenake obravnave posameznih verskih skupnosti. Ni pa bilo pobud, ki bi kazale na neposredno omejevanje svobode vesti oziroma možnosti za izpovedovanje in opredeljevanje vere. Varuh vsako leto prejme tudi več pobud, ki opozarjajo na izrazite izraze sovražnega govora, sovraštva proti posameznikom ali skupinam. Varuh je tako v letu 2010 obravnaval tudi več pobud glede sovražnih napisov na cerkvenih objektih. Varuh zato ocenjuje, da je za omejevanje tovrstnih pojavov treba učinkovito delo pristojnih organov oziroma njihov hiter in dosleden odziv. Ampak s sovražnim govorom smo se seveda soočali na različnih nivojih, tudi Komisija za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti je imela sklicani dve seji na temo sovražnega govora, enkrat ob popolnoma neprimerni izjavi gospoda Iva Godniča v zvezi s Hudo jamo in drugič zaradi neprimernih primerjav med družino gospoda Grimsa in družino Goebbelsa v Mladini. Sovražni govor se odvija na različnih nivojih, ne glede na to, iz katere politično orientirane strani prihaja, bi moral biti sankcioniran. Naj se dotaknem še teme mobinga oziroma šikaniranja na delovnem mestu. To je tudi ena od tem, ki se vedno znova pojavljajo v varuhovem poročilu. Na te oblike pritiskov na delovnem mestu smo na seji komisije že večkrat opozarjali tudi tako, da smo imeli skupne seje z Odborom za delo, družino in socialne zadeve. Ugotovitve kažejo, da je mobinga na delovnem mestu vedno več, ki pa ga žrtve tudi vedno bolj prepoznavajo, ker se zavedajo, da gre za kaznivo dejanje, ki se lahko kaznuje celo z odvzemom prostosti do treh let. Menim, da je v prihodnje treba še več pozornosti nameniti prav tem vprašanjem, saj kriza verjetno še bolj povečuje neprimerna ravnanja na delovnih mestih, kar seveda vpliva tudi na zdravje ljudi in s tem na zmanjšano učinkovitost pri delu. V imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke sem predstavila le nekaj tem, ki se prikazujejo skozi varuhovo poročilo o stanju človekovih pravic za leto 2010. Ostale teme bodo v nadaljevanju odprli tudi moji poslanski kolegi v razpravah. Naj še povem, da bomo Letno poročilo Varuha človekovih pravic za leto 2010 skupaj s priporočili podprli. Najlepša hvala.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Zares bo predstavila gospa Majda Širca Ravnikar.
Spoštovana varuhinja, Urad in predstavnice in predstavniki Vlade! Letno poročilo ima pomenljivo uro, ki govori o dvanajstih mesecih leta 2010, in po drugi strani pa res kaže tudi točno opoldne oziroma pet čez dvanajsto, kar na nek način je čas, ki je za obravnavo letnega poročila lahko zelo konjunkturen, če kdo to želi. Zato bi bilo smiselno in pravilno, da se držimo in ocenjujemo tisto, kar poročilo v bistvu je, neke vrste nadjaz družbe ali pa alter ego oziroma govori o simptomih in o načinih, kako funkcioniramo, je neke vrste rentgenska slika vrednostnega sistema našega naroda in presek tudi narodovih odprtih prostorov svobode. To se pravi, koliko zmoremo te svobode, koliko jo imamo, koliko jo dopuščamo in koliko jo zapiramo. Res, da bi marsikdo želel, da bi bilo poročilo vsako leto tanjše – na odborih, ko smo se pogovarjali, smo se večkrat srečali s tem razmislekom – in da bi prinašalo več dobrih novic. A hkrati velja poudariti, da prav vsakoletno soočenje z oceno stanja nedvoumno povečuje senzibilnost, občutljivost za pravice, za drugačnost, za pravico biti drugačen in za vse tiste neprimernosti, ki se nam dogajajo, so te nepravilnosti zajete s konkretnimi primeri, kar je zelo dragoceno in bolj razumljivo. Vsekakor to povečanje senzibilnosti tudi rezultira na debelejšem in na bolj intenzivno obravnavanem poročilu, kar je na nek način, kot pravim, logično, ker ta diskusija senzibilizira prostor, hkrati pa tudi govori o tem, kakšna je sploh senzibilnost za pravičnost, odgovornost in spoštovanje do drugega, drugačnega in izključenega. Če ugotavljamo, da se senzibilnost sicer povečuje, v tem odličnem poročilu na nek način, se to ugotavlja, ob tem pa se tudi lahko strinjamo z ugotovitvijo, da se ne povečuje tudi dejstvo, kaj je cena, kaj so človekove pravice v celoti. Izkazalo se je tudi znotraj različnih odborov Državnega zbora, ko je bilo poročilo obravnavano, da smo ga obravnavali ali so ga obravnavali nekateri z dvojnimi merili in bila je prisotna neke vrste dvojna morala nekaterih poslank in poslancev, kajti krcali so vlado in družbo, da nekaterih stvari ni uredila tako, kot bi morala, in pozvali, da naj to vendarle že stori. Ampak žalostno ali če lahko uporabim izraz celo licemerno pa je, da so prav ti isti poslanci in poslanke pozivali, njihovi pozivi so se nanašali na zakone in na rešitve, ki so jih ti isti poslanci, poslanke s svojimi zaledji po navadi na referendumu ali pa znotraj zakonodajnih postopkov po tekočem traku zavračali, bodisi da je šlo, kot pravim, za pokojninsko zakonodajo, za družinski zakonik in tako naprej, o tem se je razpravljalo v teh prostorih skoraj 80 ur. Skratka, pri obravnavi poročila varuha rada ne malokrat vstopi neka nedolžnost, svetost, ki se ji drugi dan hitro odpovemo ali se nanjo pozabi. Naj grem h konkretnostim. Zaščita otrok in mladoletnikov ima tudi letos v poročilu vidnejše mesto. Tukaj moram povedati, da predlagani zakon o medijih, ki je bil v Državnem zboru, kot je že generalna sekretarka povedala, zavrnjen, je poudarjeno izpostavil otrokove pravice, jih ščitil pred eksploatacijo v reklamne namene, pred neprimernimi oglaševanjem tudi nezdrave hrane in pijače, poleg tega je zakon s podporo medijske pismenosti prav osveščanju ter apeliranjem na dvig profesionalnih standardov samoregulacije in avtonomije novinarjev predvideval brzdanje senzacionalizma, kjer so tudi otroci prevečkrat žrtve, na kar je poročilo zelo jasno pokazalo s prstom. Etika javne besede oziroma vprašanje sovražnega govora ima ponovno in že spet v poročilu izpostavljeno mesto. Varuhinja opozarja na neznosno lahkost uporabe sovražnega govora, tolerance do teže in moči besede ni tako znotraj političnega diskurza, to moramo priznati, kot tudi na drugih mestih, vse preveč je nestrpnih izražanj, ki vse bolj prednjačijo na spletih, pa tudi na ulici in izven političnega oziroma medijskega prostora. Nestrpna, zlovešča govorica, še posebej skrita za anonimnostjo spletnih strani, je postala tako rekoč norma, da ne rečem normalnost. In tako imenovana medijska samoregulacija je na tem mestu pomembna, saj vendar vemo, da ni vse v kaznovanju, v sankcioniranju in v globah. V tem smislu so pomembni že drobni koraki, kot je na primer etični dogovor med nekaterimi medijskimi hišami, ki govori o nadzorovanju spletnih strani, ko gre za nestrpno in sovražno nastopanje, sicer spletno oko je postalo že del našega razumevanja. Žal. Ko smo krepili utrjevanje novinarskih samoorganizacij, omejevanje koncentracij, uvajanje zaščite javnega interesa skozi medijski svet, se je rodila floskula o madžarskem scenariju, pa je šlo vse po vodi. Poslanska skupina Zares je po nestrpni, nemalokrat sovražni in do drugače mislečih nespoštljivi, razpravi o družinskem zakoniku pripravila osnutek priporočil etičnega ravnanja, tako imenovani etični kodeks v Državnem zboru za poslanke in poslance. Za ugled Državnega zbora so tovrstna priporočila zagotovo nujna, čeprav bi morala biti za odrasle zdrave in izobražene ljudi, zastopnike naroda, nepotrebna pravzaprav, a pot do zrelosti je včasih treba tlakovati tudi z normami. Tak etični kodeks bi nedvoumno opozoril ali pa omejil možnost recimo govora, ki je bil nedavno tega v teh prostorih izvajan in ga bom kar citirala: "...da je nekatere poslanke in poslance treba postaviti pred prvo drevo ali pa pred zid – pa tup, pa tup, pa tup ..." Vemo, da se je enkrat na teh vratih tukaj že pojavil mitraljez in puškomitraljez in ples z njim. Ker postane kar na enkrat normalno, če se ne odzivamo, in se pojavlja že kot normalna govorica tega političnega prostora najvišjega hrama demokracije. Brez opozarjanj na nedopustnost nestrpnega nastopanja do drugače mislečih se bo sovražnost, prepirljivost, nevoščljivost, ki je v tem narodu že skoraj imanentna, samo še širila in postajala samoumevna. Vprašanje, ali smo še socialna in pravna država, ki je bilo danes večkrat omenjeno, pa tudi na razpravah, na odborih, in ga poročilo nemalokrat odpre, velja postaviti drugače, kakšna naj bo socialna država, s katerimi orodji jo dosegati, ali so sedanje rešitve zadovoljive, primerne ali bi lahko bile boljše, ali lahko dosežemo še boljše rešitve, ampak ko so na mizi, jih pa blokiramo, že spet je vprašanje, čas zahteva drugače, tako drugače, vsak dan razkriva razpoke sistema, zato tudi dežujejo zakoni, ki želijo vzpostavljati nove ali drugačne mehanizme. Nekateri bodo sprejeti, upam, da že na tam zasedanju, zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju, na katere opozarja poročilo, ali pa zakon o stanovanjskem kreditiranju itd. Posamezne stranke, tudi Zares, smo vložile kar nekaj rešitev, ki jih mogoče še včeraj nismo razumeli kot nujne, danes jih pa čas zahteva in odsotnosti celostnih, sistemskih, ki padajo, ki so blokirane, pomenijo izboljšavo. Strinjamo se, da je poročilo pripravljeno korektno in poglobljeno, ampak tisto, kar je pri tem poročilu pomembno in tudi pri prejšnjem, ker tudi sama varuhinja pravi, da ni toliko njegova kvaliteta, ta je nedvoumna, temveč naša odzivnost nanj. To se pravi, koliko ga vzamemo resno, koliko popravljamo njegove rešitve oziroma opozorila, h katerim nas napeljuje in koliko prinašamo druge, ki so boljše. Opozarjam, da bo v naslednjem poročilu zagotovo eno poglavje, ki je zelo pomembno in ki ga je varuh zelo pametno rešil, gre za vprašanje dostopnosti do arhivskega gradiva, ki ne sme biti neomejeno in verjamem, da bo to predmet žgočih debat ne samo v Državnem zboru, ampak tudi drugje, kajti človekove pravice se znajo s tem kršiti. Poročilo bomo podprli .
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke bo predstavil gospod Jakob Presečnik.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana dr. Zdenka Čebašek Travnik, varuhinja, spoštovani, gospod minister in drugi predstavniki Vlade, spoštovane, kolegice in kolegi! Poslanci Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke se pridružujemo pozivu oziroma priporočilu Komisije Državnega zbora za peticije ter za človekove pravice in enake možnosti vsem institucijam in funkcionarjem na vseh ravneh, da upoštevajo poročila, zapisana v Letnem poročilu Varuha človekovih pravic za leto 2010. Še posebej želim poudariti, da podpiramo poročilo, ki se nanaša na varstvo otrokovih pravic. Podpiramo tudi priporočilo glede kadrovske krepitve inšpekcijskih služb oziroma krepitev nadzora. Pri obravnavi poročila je bilo opozorjeno tudi na različnost odnosa pri obravnavi istih zadev. Če se namreč podpira kadrovska krepitev centrov za socialno delo, inšpekcijah in domovih za ostarele, je težko hkrati zagovarjati zmanjševanje zaposlovanja v javnem sektorju kar počez. Zaskrbljujoče je opozorilo varuhinje na pomanjkljiv nadzor, na nedorečenost in dolgotrajnost postopkov na področju delovanja, na primer, Zdravniške zbornice, primer Nekrep, in Odvetniške zbornice nad delom odvetnikov. Še vedno varuhinja opozarja na sodne postopke. Res, da je pritožb manj, zaskrbljujoče pa je to, da je vse več pritožb na vsebinsko delo sodišč. Zaskrbljujoče pa je predvsem dejstvo, ki je zagotovo tudi odraz trenutne krize, da se povečujejo pobude, naslovljene na varuha s področja socialnega varstva, ki so se povečale za približno 15 %, kar je odraz tako finančnih kot seveda tudi duševnih stisk državljanov. Velik del opozoril varuha se v poročilu nanaša na področje zagotavljanja vsaj osnovnih standardov socialne države in pri tem kot enega od perečih problemov izpostavlja visoko stopnjo tako imenovane prikrite revščine, ki pa jo je, zlasti v lokalnem okolju, čedalje težje prikriti. Število posameznikov in družin, ki sicer po nobenih uradnih statistikah niso zabeleženi kot ogroženi, a kljub temu nujno potrebujejo pomoč, se očitno povečuje. Novi cikel gospodarske krize pa obstoječi prag revščine potiska še nižje, kar so pokazali tudi zadnji statistični podatki, saj je že preko 240 tisoč prebivalcev pod pragom revščine. Prav zato bi morali dodatno spodbujati delovanje lokalnih skupnosti, ki poznajo razmere, in raznih civilnih iniciativ, saj humanitarne organizacije ne zmorejo več reševati vseh omenjenih problemov. Če kdaj, bi morala v krizi država zastaviti urejeno in učinkovito socialno politiko, na žalost pa je pred nami uvedba nove socialne zakonodaje, za katere pa tako centri za socialno delo kot občine zagotavljajo, da ne bo mogla zaživeti s 1. januarjem, kot je predvideno, saj država zaostaja pri pripravi prehodov na novo ureditev. Na moje poslansko vprašanje v zvezi s tem pa še vedno nisem dobil odgovora, zato upam, da bomo pred razpustom parlamenta našli ustrezno rešitev. Z nedodelanim prehodom na nov sistem dodeljevanja socialnih pomoči se lahko zgodi, da bo še več krivic in nedorečenosti na socialnem področju, kot na njih opozarja varuh v poročilu za 2010. Kot je znano, za uvedbo nove socialne zakonodaje, ki smo ji poslanci SLS nasprotovali, saj jemlje spet tistim, ki so vse življenje pošteno delali, centri za socialno delo, ki bodo dodatno prevzeli številne naloge, niso pripravljeni in opozarjajo na težave, ki jih do 1. januarja po njihovi oceni ne bo mogoče preseči. Poslanci Slovenske ljudske stranke izražamo veliko zaskrbljenost ob branju poročila nad velikim številom primerov kršenja delavnopravne zakonodaje in pravic delavcev, ki tudi po pet ali šest mesecev ostajajo brez dohodkov. Če ne bomo pred uvedbo novega socialnega sistema preučili posledic, se lahko zgodi, da bo takih primerov še več in ne manj. Številni primeri izčrpavanja družb v državni lasti Mura, Industrija usnja Vrhnika in tako dalje, prilaščanje premoženja in nekaterih menedžerjev, ki so imeli za posledice izgube delavnih mest in kršitve pravic zaposlenih, bi se zagotovo lahko končali drugače, če bi država oziroma Vlada pravočasno ukrepala. Zadnje čase smo namreč priča številnim odlivom iz državnega proračuna, ki so neprimerljivo večji od zneskov, ki bi bili potrebni za prestrukturiranje ali finančno sanacijo omenjenih družb, a se utemeljujejo za upravičene, kot je pomoč Grčiji, dokapitalizacija Nove Ljubljanske banke in podobno. Podpiramo prizadevanje varuha človekovih pravic, njegovo opozorilo in predloge za izboljšanje problematike na posameznih področjih, ki jih zajema poročilo, tudi za izboljšanje delovanja inšpekcijskih služb. Nujno bi bilo oceniti dejansko izvajanje in uresničevanje zakona o inšpekcijskem nadzoru in okrepiti medsebojno sodelovanje inšpekcijskih služb, da bi s tem izboljšali odzivnost in sodelovanje, da bi tako postala nadzor in ukrepanje bolj učinkovita. Letno poročilo Varuha človekovih pravic za leto 2010 in priporočilo komisije bomo v Poslanski skupini Slovenske ljudske stranke podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine DeSUS bo predstavil gospod Anton Urh.
Hvala za besedo, spoštovani gospod podpredsednik, spoštovana gospa varuhinja človekovih pravic s sodelavci, ministri, generalna sekretarka, kolegice in kolegi! Inštitut varuha je ustanovljen za to, da kontrolira delo države tako, da opozarja na pomanjkljivosti pravnih predpisov in delovanje državnih organov, ko je zaradi tega prišlo do vprašljivosti zagotavljanja temeljnih človekovih pravic. Zavedamo se, da je za mnoge spremembe potreben čas in da jih ni mogoče sprejeti in uveljaviti čez noč. Treba je izhajati iz analiz stanja in sprejeti ukrepe, ki bodo učinkovito odpravili vse slabosti in nepravilnosti, ki negirajo temelje socialnosti, pravičnosti in spoštovanja prava. Pred nami je že 16. letno poročilo Varuha človekovih pravic. Tako na hitro je iz poročila mogoče sicer razbrati, da se na splošno stvari sicer odvijajo v pozitivni smeri, vendar po naši oceni prepočasi. Poleg tega so nekatera področja permanentno obravnavana in se priporočila dostikrat ponovijo glede na pretekla leta, kar seveda ni dobro. Sprašujem se, kaj to pomeni. Ali je vsakokratna oblast gluha za opozorila ali pa nesposobna, da bi se odzvala učinkovito rešiti vsaj najbolj pereče probleme naše družbe? Že uvodoma tudi varuhinja jasno in glasno pove, da se ob spremljanju zakonodajnih dejavnosti Vlade in Državnega zbora večkrat poraja vtis, da se Vlada nekaterih nujno potrebnih ukrepov, zakonov ali podzakonskih aktov ni pripravljena lotiti, med drugim tudi zaradi močne motivacije oziroma nasprotovanja ene ali druge politične opcije. Opozorila je tudi, da po drugi strani nastaja hitra ali na silo pripravljena zakonodaja, ki pa ni prinesla niti učinkovitega usklajevanja med koalicijskimi partnerji, kaj šele z opozicijo in tudi ne s sindikati, študenti in z zainteresirano javnostjo. Kot že vsa leta doslej je tudi to poročilo zelo obsežno in čeravno smo v poslanski skupini obravnavali vsa področja, bi se v tem stališču omejil na tista področja, ki so nam še v posebnem interesu. Kot prvo bi se dotaknil problematike nadzornih inštitucij. Kot je ugotovljeno v poročilu, nadzor ne deluje, deluje slabo ali pa ni učinkovit. V naši poslanski skupini smo ob različnih priložnostih na slednje že opozarjali, zlasti kar se tiče dela inšpekcijskih organov, in sicer še posebej Inšpektorata za delo, ki obravnava še posebej občutljive zadeve, kar se tiče spoštovanja pravic delavcev, ki so nedvomno del temeljnih človekovih pravic. To področje je z 84 inšpektorji za nadzor 180 tisoč 500 subjektov nadzora, torej delodajalcev, nedvomno podhranjeno. Tudi varuh v enem od svojih priporočil ponovno opozarja na to, da je treba inšpekcijske službe okrepiti in jim zagotoviti ustrezne materialne pogoje za delo. Obenem Vlado poziva, naj z vidika morebitnih varčevalnih ukrepov ne zmanjšuje števila javnih uslužbencev pri organih, ki opravljajo nadzor. Če ostanem še na področju delovnih razmerij. Število pobud, ki jih je varuh prejel v letu 2010, je glede na leto 2009 upadlo za 10 %. Glede na priporočila iz poročila za leto 2009, pa varuh ugotavlja, da so večinoma ostala neuresničena. Še vedno so najbolj aktualne teme: neizplačevanje plač, neplačevanje prispevkov za socialno varnost, nezagotavljanje varnosti in zdravja pri delu, trpinčenje, nadlegovanje in šikaniranje na delovnem mestu in zaposlovanje tujcev. Naslednje področje, ki ga želimo izpostaviti v naši poslanski skupini, je sociala. Ponovno je treba posebej izpostaviti splošen problem revščine in večanje socialne razslojenosti, saj iz poročila izhaja, da večina priporočil, ki so bila zapisana že v preteklih letih, ni uresničena. Slabe materialne razmere mnogih družin in posameznikov, ki se kažejo v vedno večji številčnosti socialne ogroženosti najšibkejših pripadnikov naše družbe, se iz leta v leto ne samo individualno ponavljajo, ampak je revščina stalnica v našem prostoru že kar nekaj časa. Stanje se samo poslabšuje. Splošna gospodarska kriza in povečanje brezposelnosti povečujeta tudi socialno stisko ljudi, ki se tudi s socialnimi prejemki vse težje preživljajo. Število pobud, ki jih na to temo obravnava varuh, se iz leta v leto povečuje. Glede na leto 2009 je odstotek obravnave v letu 2010 večji za 16 %. Enako kot prejšnja leta je socialna stiska največja med starejšo populacijo in ko gre za invalide, samske osebe in družine z otroki. Materialna stiska je večinoma povezana z izgubo rednih dohodkov zaradi izgube zaposlitve, v primeru starejših ljudi pa kljub temu da imajo dohodke, le-ti ne zadoščajo za normalno in kvalitetno življenje. Populacija starejših je socialno še vedno in tudi vedno bolj problematična. Na eni strani imamo situacijo, ko starejši ljudje postajajo vedno bolj odvisni od svojcev. Po drugi strani pa naj opozorim še na to, da je v gospodarski krizi posledična brezposelnost povzročila stanje, ko so v vse večjem obsegu nemalokrat upokojenci tisti, ki finančno pomagajo svojim otrokom in vnukom. Zagotovo je zaskrbljujoč podatek, da kar 91 % vseh upokojencev prejema pokojnino v vrednosti do 600 evrov, kar pa je dejansko že prag revščine, ta je sicer 593 evrov. Čedalje več posameznikov in družin je v takšnem socialno-ekonomskem položaju, ko jim je ovirana ali celo onemogočena dostopnost do vseh tistih dobrin, ki naj bi jih socialna država zagotavljala vsem. Posebej je izpostavljeno zdravstveno varstvo, izobraževanje, stanovanjska politika in pravosodje. Veliko dejstev dokazuje, da je resnična slika revščine hujša, kot jo dojema država. Po oceni Poslanske skupine DeSUS je treba na to takoj odreagirati in ustaviti naraščanje revščine. Se pa bojimo, da bo glede na trenutno stanje v slovenskem in svetovnem gospodarstvu število revnih še naraščalo. Zaradi trenutnega političnega dogajanja pri nas pa je konstruktivno in učinkovito reagiranje na to problematiko še bolj vprašljivo, najmanj kar je, pa je časovno zamaknjeno v prihodnost. Mi se bojimo, da časa ni več veliko. Bojimo se, da bodo socialni problemi v naši državi eskalirali v najširšem obsegu. Še vedno obstaja problematično tudi institucionalno varstvo. Naj ponovim ugotovitve, da so nekatera vprašanja še vedno odprta. To je pomanjkanje prostih domskih kapacitet, dolge čakalne dobe in cene storitev in oskrbe, na kar vse je že v preteklih letih opozorila tudi varuhinja. Leta 2010 je na področju domov za ostarele občane varuhinja posvetila obravnavi dejanskih razmer, v katerih živijo starostniki, in razmer zaposlenih v teh institucijah. Varuhinja je v svojem poročilu kritična do varovanih oddelkov, na katerih v nočnem času ni stalnega osebja, niti ni kako drugače zagotovljen ustrezen nadzor in takojšnja pomoč. Mnenje je tudi, da mora biti v vseh primerih odziv osebja na klic stanovalca hiter, da mora biti nepokretnim stanovalcem, ki jim zdravstveno stanje dopušča in si to želijo, omogočeno dovolj pogosto posedanje na invalidske vozičke tudi ob koncu tedna in dela prostih dnevih, da je treba stanovalcem varovanih oddelkov omogočiti, da se zadržujejo na svežem zraku, in stanovalcem negovalnih oddelkov, da so vključeni v individualne in skupinske prostočasne dejavnosti. Opozoril bi še na potrebo po uvedbi instituta zagovorništva starejših oseb in otrok, saj so to najbolj ranljivi ljudje in zagotovo zelo nemočni, ko se nad njimi izvaja nasilje, bodisi psihično ali fizično. V poslanski skupini DeSUS zelo pozitivno ocenjujemo delo varuha in trdimo, da je ta institut še kako potreben. Prav tako bomo v poslanski skupini to poročilo tudi podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke bo predstavil Silven Majhenič, izvolite.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovana varuhinja! V uvodu ste zapisali, da se sami sprašujete, katere teme so tiste na področju človekovih pravic, ki so resnično pomembne in za koga. Poudarjate s svojimi opozorili, da želite pritegniti pozornost poslancev in jih z argumenti motivirati, da se bodo priporočila tudi udejanjila. Do tu vse lepo in prav, vendar se tu takoj poraja vprašanje, kolikokrat letno pa se varuh obrne na poslance in ali ne bi kazalo, da bi varuh namesto enega tako obsežnega poročila dal v polletju vmesno poročilo in bi se tovrstne pobude reševale tudi čez leto. Poslanci neštetokrat čez leto skozi poslanska vprašanja postavljamo vprašanja ministrom tudi glede kršenja človekovih pravic, ker se na nas obračajo občani z dopisi in pojasnili, da so se že obrnili na varuha človekovih pravic, od koder pa niso dobili odgovora ali pa je varuh pozabil, da je težava, ki je za njih življenjskega pomena, v odgovoru pa daje varuh le tolažilne napotke in ne ukrepa. Zato se občani velikokrat obračajo na nas poslance za pomoč, še posebej takrat, ko so v brezizhodnem položaju. In da to ne bo zvenelo kot nekakšna izmišljena zgodba, vam bom z enim od številnih primerov predstavil težavo dijakinje, v zvezi s katerim sem postavil ministru za pravosodje tudi poslansko vprašanje. Dijakinja iz Murske Sobote se je z dopisom obrnila na našo poslansko skupino s sledečo vsebino. "Čeprav sem bila popolnoma zdrava, in to zato, ker nisem hotela živeti pri očetu, me je sodišče v Murski Soboti trikrat rubilo in me dalo prisilno zapreti v psihiatrične ustanove v državi. Bila sem stara 14 let in nisem hotela živeti pri očetu, ampak pri mami, sodišče pa me je proti moji volji dodelilo očetu. Na osnovi sodbe so me trikrat zverinsko na surov način rubili. Izvršba se je vršila s 25 policisti, 8 kriminalisti, 3 maricami, s 6 s policijskimi vozili, z rešilnim vozilom in tremi izvršitelji. Ali je to pravna država, ko bi naj bili pred zakonom vsi enaki?" Na njenem domu so jo zvezali na bolniško posteljo in jo odpeljali na psihiatrijo v Maribor, kasneje pa je bila premeščena na psihiatrijo v Ljubljano, kjer je bila na zaprtem oddelku in ji je bila tako rekoč protipravno odvzeta prostost. Gospa varuhinja, z vsem spoštovanjem do vas, ali poznate ta primer in če ga kako ste ukrepali? Ministra Zalarja sem skozi poslansko vprašanje na ta primer opozoril in mu dal tudi kopijo poslanega zapisa, vendar kot mi je znano, se do danes še ni nič zgodilo. To je le eden od številnih primerov, ki jih mi poslanci posredujemo naprej in najbrž ne bi smelo iti tudi mimo vas. Žal je takšnih primerov preveč, tako da se vam ni težko odločiti, le svojo suverenost morate uveljaviti in politiki obrniti hrbet in bodo vsi, ki potrebujejo vašo pomoč, zadovoljni. Zmeraj bolj ugotavljamo, da vam država daje vedno večji pomen, saj velikokrat nastopate v vlogi razsodnika in tudi zaupanje v vas je neizmerno, še posebno v primeru arhivov, ko ste vi odločali o tem, kaj je zaupno in kaj ni. Tudi v predlogu zakona o pooblastilih policije je zapisano, da boste vi ocenjevali, kaj bodo policisti smeli in kaj ne in še bi lahko našteval.Ukrepali bi lahko tudi v številnih primerih, ko so se izvajali prisluhi in z njimi posredno šikaniranje določenih oseb, še posebej poslancev in županov, saj kot vemo, so ti prisluhi prišli v javnost velikokrat z izkrivljeno vsebino, izvzeto iz konteksta, seveda niso bili namenjeni javnosti, ampak le organom odkrivanja in pregona v zvezi sumov storitve kaznivih dejanj. Ena takšna zgodba je tudi prisluškovanje in zvočno snemanje v prostorih Slovenskih železnic. Gre za grob poseg kršenja temeljnih človekovih pravic, kar bi moral varuh človekovih pravic obsoditi in zahtevati pregon po 137. členu in 138. členu Kazenskega zakonika, pa kot vemo, se o tem ni nič slišalo. Zapisali ste, da ima varuh možnost vpogleda v zakulisje večine dogajanj, pa se vprašam, zakaj pa tega ne izkoristi in se postavi na stran šibkega, kajti niso potrebni presoje o pravičnosti le izbrisani in zaprte osebe, ampak smo v času odpuščanj na tisoče delavcev, ki niso dobili plač in se jim ni plačevalo prispevkov. Glavni akterji, ki so za to krivi, pa do danes, kot vemo, še niso odgovarjali. Storjene krivice pa se tudi niso v celoti odpravile. Dotaknili ste se v glavnem vseh področij in eni od teh so tudi izvedenci, na katere v tem poročilu opozarjate na nezadovoljstvo posameznih pobudnikov z delom sodnih izvedencev in jim je očitano nevestnost in slabo kakovost dela. Poslanska skupina Slovenske nacionalne stranke je na ministra za pravosodje v tem mandatu naslovila pobudo za spremembo zakona o sodiščih glede ureditve statusa sodnih izvedencev, saj slednji v delovnem času obenem opravljajo še dopolnilno dejavnost, vendar moram pojasniti, da je bil ministrov odgovor odklonilen. Zato se postavlja vprašanje smiselnosti institucije varuha človekovih pravic in vsakoletna opozarjanja na kršitve človekovih pravic, če pa stanje ostaja enako, saj nihče ne sprejema nujnih sprememb kljub stalnim opozorilom predvsem varuha človekovih pravic. Kot vidimo iz poročila varuha človekovih pravic, se nekatere nepravilnosti ponavljajo iz leta v leto, za kar ni kriv varuh človekovih pravic, ampak vladajoča koalicija in vlada, ki mora odgovorno oddelati štiriletni mandat, ki jim ga je zaupalo ljudstvo na volitvah. Verjetno bi moralo varuha skrbeti tudi takrat, ko nekdo, ki je odgovoren za blagoslov naroda v celoti, tega odgovorno ne opravi, da kdaj pove odločno svoje mnenje. Ni prav, da se narod kaznuje – ne vem, zakaj – s slabim vodenjem države in represijo na vseh področjih in s kaznimi, ki so nekajkrat višje kot v Evropi v cestnem prometu, in sicer še dodatno praznijo družinski proračun in se jih potiska v bedo. V varuhu človekovih pravic v Slovenski nacionalni stranki vidimo tisti člen v verigi pravičnosti, ki je neodvisen in pravičen, ki bo zagovarjal pravice revežev in tudi bogatih takrat, ko so na strani resnice in pravičnosti, pa tudi takrat, ko je treba povedati tistim, ki mislijo, da so vsemogočni, resnico v obraz, da so zmeraj na meji zakona. Varuh ima tudi vse možnosti, tudi glede na strokovnost kadra, da so sposobni zaznati in odreagirati na vseh področjih, katera tudi opisuje v poročilu, tako na področju pravic otrok, zdravstva, zaposlovanja in še bi lahko našteval. Poročilo je obsežno in strokovno, kar kaže na to, da institucija varuha spremlja dogajanja v državi, poročilo pa je še en dokaz, da je funkcija varuha zmeraj bolj pomembna in potrebna. In na koncu. Ali varuha človekovih pravic ne skrbi, da se sedaj volivcem ponujajo kot rešitelji tistih, ki so soustvarjali koalicijo in vlado, pripeljali vse skupaj do razpada in niso izpolnili zaupanja volivca za štiriletni mandat, ampak so klavrno končali v sramoto vsem Slovenkam in Slovencem doma in po svetu? Poročilo bomo seveda podprli.
Hvala lepa. Stališče Poslanskega kluba LDS bo predstavil mag. Borut Sajovic.
Hvala lepa, gospod predsedujoči, za besedo. Prijazen pozdrav varuhinji, namestnikom, gospodu ministru in predstavnici Vlade. Pomembno vaše sporočilo je tudi, da se tisti, ki ste obsežno, kvalitetno poročilo pripravljali, danes tudi udeležujete obravnave. V Poslanskem klubu Liberalne demokracije Slovenije smo vaše poročilo prebrali, sprejeli z naklonjenostjo, razumevanjem, ga bomo tudi podprli, nas pa seveda čudi, da se je uresničilo tisto, kar se zadnja leta dogaja, da so človekove pravice in tudi to poročilo predmet političnega obračuna oziroma nastopa pred lokalnimi, pred državnozborskimi volitvami, tako da mnenja nekaterih predhodnih razpravljavcev s tega mesta ne gre komentirati, bo pa mogoče za to še čas. Zagotovo, če gledamo življenje človeške družbe skozi vsa tisočletja, da a nikdar in nikoli ni potekalo brez kršenja človekovih pravic, da danes, več kot bomo delali na tem področju, več nepravilnosti in pomanjkljivosti bomo odkrili. Vendar tistemu, ki razmišlja pozitivno, dobronamerno, je jasno, da zgodba ima pravo vsebino, smer dela je prava in da so tudi zaključki pravi in da stanje v državi ni alarmantno, niti ni tako slabo. Je pa tako, da se ga zmeraj da še izboljšati, da se ga da še popraviti, vendar, če to ne bo igrača v rokah in potrebah dnevne politike. Jaz bi želel na podlagi izkušenj opozoriti, izkušenj tudi iz lokalnih skupnosti, da je pa obravnava ali neka prijava, ki jo da posameznik, velikokrat obravnavana samo z enega aspekta. Samo z aspekta pravic. Moje mnenje je, da morata pravica in dolžnost hoditi skupaj z roko v roki. Včeraj, ko je bila nedelja, sem kakšno polovico nedelje porabil za to, da sem odgovarjal na vprašanja in pobude volivk in volivcev. In ko smo se na občini po desetletjih odločili, da preverimo premoženjsko stanje in dohodke tistih, ki že leta in leta – nekateri tudi dvajset, trideset let – bivajo v občinskih neprofitnih stanovanjih pod socialnimi pogoji, sta dva od teh ljudi napisala, delamo pa namreč točno tisto, kar je naša naloga po zakonu, da nas bosta prijavila varuhu človekovih pravic. Ljudje, ki imajo socialno pravico, morajo vedeti, da imajo tudi socialno dolžnost. In tu vidim veliko hibo tega sistema, da tisti, ki se marsikdaj tudi upravičeno pritožujejo, da seveda vidijo samo svoje pravice, dolžnosti nimajo pa nobenih. Opisali ste primere na področju brezplačne pravne pomoči. To se samo sliši, ampak za vse nas druge državljanke in državljane ta pravica ni brezplačna; plačana, poplačana bo iz naših sredstev, ki jih zbiramo vsi skupaj v obliki davkov in dohodnine. In če brezplačno pravno pomoč izkorišča nekdo, ki dela v tujini, nekdo, ki dela na črno ali še kaj, potem se postavlja vprašanje tehtanja med njegovo pravico in dolžnostjo. Vesel sem tudi, da ste opazili premike na nekaterih področjih; med drugim na področju pravosodja, da so čakalne vrste krajše, in notranjih zadev, da so bili storjeni pozitivni premiki, ki so korektno izpostavljeni tudi v samem poročilu. Število pritožb na račun dolgotrajnosti sodnih postopkov je po mnogih letih manjše, kot je tudi manjše skupno število zadev, ki čakajo na obravnavo. Obenem pa so se postopki mediacije izkazali kot uspešna in prava pot. Tako kot vsa leta in vedno do sedaj bomo poslanci Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije vaše obsežno, korektno, učinkovito predstavljeno poročilo kot tudi vaša prizadevanja podprli. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine Nepovezanih poslancev bo predstavil gospod Andrej Magajna.
Namesto običajnega pozdrava gostom in navzočim, poglejte kakšna razlika! Prejšnja točka dnevnega reda – obravnavanje poročila službe državne varnosti policije, tu nikogar. Danes vidimo celotno ekipo, dr. Zdenka Čebašek Travnik s sodelavci. Tako je bilo tudi ves čas pravzaprav, na primer na Komisiji za peticije ter človekove pravice, vedno so se udeleževali, aktivno sodelovali in zato tudi vse pohvale tem poročilom. Problem vseh teh poročil je sledeč. Vsako leto so boljša, pravijo, vendar se pa zadeve kar nekako ponavljajo iz leta v leto, podobne probleme imamo na dnevnem redu, jih obravnavamo. Mislim, da je ključni problem vsega tega dogajanja neodzivnost vladnih služb, ministrstev in posameznih funkcionarjev oziroma vladnih uslužbencev, ki ne reagirajo na pozive, tako recimo, Komisije za človekove peticije in človekove pravice kot instituta varuha. Neodzivnost bi morali jemati bolj resno. Jaz bi tudi predlagal, da bi v naslednjem obdobju temu namenili več pozornosti, da bi institut varuha pripravil pravzaprav seznam oseb oziroma ministrov, ki se ne odzivajo na vprašanje in pobude, ki ne odgovarjajo, in da bi tudi mi poslanci oziroma bodoči poslanci namenili odgovornosti za neodzivnost več pozornosti. Če bi se odzivnost popravila, povečala, bi se verjetno marsikaj lahko premaknilo. Treba je pa odgovornost vedno s konkretnimi imeni in dogodki. Omenil sem, da se zadeve ponavljajo. Kar neverjetno je, tri leta smo opozarjali na neplačevanje plač in prispevkov za socialno varnost. V treh letih Ministrstvo za pravosodje in Ministrstvo za delo nista našla ukrepe, instrumente, nista predlagala ustreznih sprememb zakona, da bi to zadevo premaknili. Nista našla. Zaposlena je armada ljudi s strokovnimi referencami, pa kljub temu tako neučinkoviti, tako nekreativni in neizvedljivi. Enostavno manjka politične volje, da se zadeve premaknejo. Problem neplačevanja prispevkov za socialno varnost danes dobiva še eno dodatni dimenzijo. Slišimo, da se odrekajo pravice do zdravstvenega varstva vzdrževanim članom, za otroke se še poskrbi, za ostale člane, to so družinski člani samostojnih podjetnikov, ki niso v ničemur krivi, da so se znašli v taki situaciji, pa se danes borimo, ali bomo to temo uvrstili na dnevni red, ali bomo uspeli pred koncem mandata popraviti to sramoto. Sam sem na obravnavi Komisije za peticije in človekove pravice izrazil še eno mnenje, kako malo je potrebno, kako malo bi bilo potrebno, da bi se določene stvari premaknile. Vseskozi se izgovarjamo, da bo to urejeno sistemsko z nekim novim zakonom. Tudi neplačevanje prispevkov naj bi se, to bo danes tudi minister povedal, reševalo s pokojninsko reformo, ki je bila zavrnjena; se pravi, sedaj bomo čakali eno leto, da bo nova reforma, potem pa bomo to reševali, namesto da bi se takoj pristopilo, če je pač pokojninski zakon padel, zakaj se ni takoj pristopilo k drugim ukrepom. Ko rečem, kako malo je potrebno, sem že ponazoril na dveh primerih, na plačilni listi, ki je predpisana z zakonom o delovnih razmerjih, bi s podzakonskim aktom samo pripisali samo še eno alinejo: datum, dne tega in tega je bil plačan davek za socialne prispevke, ampak Vlada tega noče narediti. Jaz pravim, noče. Zakaj? Na to so me opozorili tudi sindikati. Pravočasno obveščen delavec bi lahko reagiral, sicer ima teoretično možnost, da se obrne na davčno upravo, vendar so ti postopki nekoliko zamudni in zapleteni – osebno se mora identificirati. Če bi bil pravočasno obveščen, bi lahko tudi reagiral, se obrnil na upravo podjetja, se pozanimal oziroma bi razmislil, kako naprej. Morda bi celo uveljavil pravico, tukaj je srž problema, po prekinitvi delovnega razmerja po krivdi delodajalca. V tem primeru bi temu delavcu pripadala odškodnina, na sodišču, 100 %. V primeru, da pa se on ne zaveda situacije firme in gre ta firma v stečaj, pa mu pripada tisti odstotek stečajne mase. Vidite, neobveščenost delavcev bi lahko rešili na bistveno bolj elegantne in za delavce dostopne načine, in bi lahko tudi že delavci sami pravočasno reagirali in ukrepali. Kako malo bi bilo treba, da bi se zaščitili delavci, zaposleni preko agencij za zaposlovanje. Samo sprememba, morda ena alineja v nekem od členov – od 75 do, mislim, 66. Nekaj alinej bi bilo že povsem dovolj ali, kot sem rekel, samo ena alinej in bi ugotovili oziroma ukrepali, da bi ti delavci bili bolj zavarovani. Pa spet tukaj ni potrebna sprememba zakona. Pri letnih poročilih agencij bi dali samo eno alinejo, podatek, koliko delavcev ob prekinitvi najema prejema nadomestilo, ki je zakonsko predpisano. S tem bi ministrstvo dobilo podatek, ali ta institut sploh deluje, ali se kroženje delavcev med različnimi uporabniki sploh izvaja, ali so delavci, ko se jim prekine najem, pravzaprav odpuščeni in postavljeni na cesto. Spet zelo malo je treba, da se neka zadeva uredi. Kot rečeno, pa manjka politične volje. Danes smo poslušali predgovornike in res, tudi sam sem imel občutek, da je vsa zadeva predvolilno obarvana. Gospa Eva Irgl je omenjala afero bulmastifov, Stožice, novega kandidata za mandatarja. Pa vseeno bi o tem en stavek. Afera, kako bi rekel, primer državljana Baričevića in državljana Megliča, še kako simbolično odslikuje primer delovanja pravne države. Tisto, kar je tudi že bilo rečeno. Ne gre samo za pravice marginalnih skupin, ampak kar te večine, skupine 99, o kateri je danes popularno govoriti: en pravni sistem za enega in drugi pravni sistem za nas, ostale državljane, ki očitno nismo v politični eliti. Tudi Stožice so bile omenjene. Jaz ne bi hotel dajati nekega pridiha predvolilne kampanje, ampak povedal bom samo to – nisem šel na otvoritev tega lepega objekta. Ko me je nekdo vprašal, zakaj nisem šel [[...]]Šel bi, če bi vedel, da so bili vsi podizvajalci izplačani in so vsi delavci, ki so tam delali, dobili plačilo. Potem bi bilo res eno veliko slavje, na katerem bi lahko vsi ploskali. To je spet en primer, ki simbolično odraža stanje duha in stanje naše države. Slovenija se ponaša z lepimi fasadami, vse je urejeno, ampak kot je nekdo danes že izjavil pri prejšnji točki, eldorado za korupcijo, za mafijo, pod temi fasadami se ogromno skriva, upajmo, da bo naslednje poročilo dobilo odziv v vladnih krogih in da bo ta problem neodzivnosti v prihodnosti manjši.
Hvala lepa. Stališče Poslanske skupine narodnih skupnosti bo predstavil dr. László Göncz. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana gospa varuhinja s sodelavci, predstavniki Vlade, kolegice in kolegi! Iz poročila Varuha človekovih pravic je razvidno, da je institucija varuha tudi v preteklem letu delovala na visokem strokovnem nivoju. Ustanova je dobro opravljala vsebinsko zelo raznolike naloge, zato bova tudi midva poročilo o tej dejavnosti podprla. Če primerjamo vsebine, s katerimi smo se ukvarjali v ustanovi, lahko ugotovimo, da gre za podobne primere kot v ostalih državah naše širše biografske regije, seveda z določenimi specifikami. Nedvomno so priporočila varuha človekovih pravic pripomogla med drugimi tudi k rešitvam, ki so v preteklih mesecih bili sprejeti v zvezi s statusom manjšinski skupnosti, ki ne sodijo v krog tako imenovane avtohtone narodne skupnosti. Z vidika avtohtonih narodnih skupnosti poročilo zajema zgolj sorazmerno kratek splošni del ter podpoglavje o dvojezičnih dodatkih v okviru poglavja delavna razmerja, kar je sicer korektno pripravljeno. V poglavju poročila o posebnih pravicah narodne skupnosti je uvodna ugotovitev, da v letu 2010 ni bilo pobud s strani pripadnikov narodnih skupnosti, kar bi lahko bila podlaga za posredovanje varuha človekovih pravic. Obravnavali so zgolj nekaj primerov neplačevanja za dvojezičnost. V zvezi s slednjim je treba ugotoviti, da so stališča ustanove varuha človekovih pravic v soglasju z mnenjiihnarodne skupnosti do vprašanja dvojezičnega dodatka. Po našem mnenju je pravilna ugotovitev, da je v zvezi s pravico do dvojezičnega dodatka tako načelno kot tudi v konkretnih primerih mogoče odločati zgolj v kontekstu splošnih zakonskih določb, ki temeljijo na spoznanju, da dvojezični dodatek pripada osebam oziroma zaposlenim, ki na narodnost na mešanem območju v skladu s področno zakonodajo in podzakonskimi akti pri svojem delu uporabljajo madžarski ali italijanski jezik. Sicer je pri celovitih sistemskih rešitvah dvojezičnega dodatka s pravnofunkcionalnega vidika odprtih kar nekaj vprašanj, kar smo želeli reševati v okviru predvidenega splošnega zakona v avtohtoni narodni skupnosti. Ker je zaradi trenutne politične situacije postopek priprave zakona formalno začasno ustavljen, tudi določene vsebine na tem področju ostajajo odprte oziroma nedorečene. Prepričan sem, da se jih bo treba lotiti v najkrajšem mogočem času, da ne bi prihajalo do zapletov, kot jih navaja v poročilu tudi varuh oziroma varuhinja človekovih pravic. V okviru stališča želim s strani naše poslanske skupine zelo na kratko poudariti še tri zadeve. Prvič. Žal tudi na narodnostno mešanem območju prihaja do kršenja pravic avtohtonih narodnih skupnosti institucionalno in parcialno, toda predvsem zaradi psiholoških razlogov, marsikdaj zaradi bojazni, da z morebitno prijavo ne bi sebi škodovali, ne prijavljajo morebitnih kršiteljev. V preteklem letu je na primer tudi bilo nekaj primerov sovražnega govora na račun jezika kulture in zgodovine narodnih skupnosti, ki so bili naslovljeni posameznikom ali skupnosti kot celoti. In temu smo lahko, žal, še bolj priča v tekočem letu. Pri tovrstnih vprašanjih morajo v bodoče večjo vlogo odigrati tudi samoupravne narodne skupnosti, da v sodelovanju z ustanovo varuha človekovih pravic bolj tenkočutno reagirajo na tovrstne kršitve ter opogumljajo tiste, ki jim je bila storjena krivica. Drugič. Sicer nihče ne prijavlja, vendar vsakodnevno beležimo situacije, ko bi pripadnikom narodnih skupnosti pri reševanju svojih osebnih zadev pri državnih ali občinskih ustanovah dejansko ni omogočena raba lastnega maternega jezika. Govorimo o primerih, ko možnost uporabe jezika na narodnostno mešanem območju ni enakovredno ponujena s slovenskim jezikom. Sicer formalno oseba lahko zaprosi oziroma zahteva za izpolnitev tovrstnih pogojev, vendar menim, da če se tega ne zagotovi spontano, je s tem že kršena pravica slehernega pripadnika narodne skupnosti. Tovrstnih situacij in tega stanja je kar precej in v veliki meri onemogočajo obstoj in razvoj jezika narodnih skupnosti ter s tem tudi njun celovit obstoj. In na koncu, tretjič. Ocenjujemo, da je kljub visoki pravni zaščiti avtohtonih narodnih skupnosti v Republiki Sloveniji, kar mi zmeraj poudarjamo, zelo škripa na področju dejanskega izvrševanja zakonskih določb. To bo potrebno v najkrajšem možnem času popraviti. To naj bi se uresničilo v splošnem zakonu po že omenjenem zakonu, s katerim bi bilo treba zagotoviti tudi sistemsko rešitev za boljše vključevanje ustanove varuha človekovih pravic, na kar tudi sama ustanova opozarja. Hvala lepa.
Hvala lepa. Stališče poslanske skupine Socialnih demokratov bo predstavila mag. Majda Potrata, izvolite.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovana varuhinja človekovih pravic s sodelavko in sodelavci, spoštovani gospod minister in druga dva predstavnika Vlade, poslanke in poslanci! V uvodnih ugotovitvah varuhinja opozarja, da so v letu 2010 pozorno spremljali predvsem dve sistemski temi, in sicer nadzor in učinkovitost slovenske zakonodaje za uveljavljanje človekovih pravic. Če se osredinimo najprej na nadzor, potem je na več mestih v poročilu opozorilo o pomanjkljivosti, neučinkovitosti ali celo odsotnosti nadzora. Varuhinja je kritična predvsem do inšpekcijskih služb in res je treba poudariti, da se opozorila na delo inšpekcijskih služb ponavljajo že dalj časa, tudi Državni zbor je sprejel več priporočil, naj se inšpekcijske službe okrepijo, pri tem pa Socialni demokrati menimo, da je treba upoštevati vsaj dvoje: ali je slab nadzor posledica pomanjkljive zakonske regulative ali pa je posledica nedelovanja služb ali celo posameznikov. Odgovornost za prvo je na zakonodajalcu, za drugo pa je odgovornost predvsem na tistih, ki morajo dosledno izpolnjevati svoje obveznosti, pa se pogosto skrijejo za zelo ozko in togo razlago predpisov in svojo energijo porabijo za dokazovanje česa se ne da ukreniti. Socialni demokrati se zavedamo pomena nadzora, v enaki meri pa tudi tega, da bi se ob doslednejšem spoštovanju zakonodaje na vseh ravneh, s tem pa dvigu pravne kulture, obseg kršitev lahko zmanjšal, zato je pomembno tudi usposabljanje in ozaveščanje zaposlenih v inšpekcijskih službah, predvsem pa sta nujna dvig splošne zavesti o pomembnosti spoštovanja človekovih pravic in utrjevanja državljanske zavesti. Ob vsesplošni eroziji zaupanja v institucije in državo se je nemogoče izogniti pogostemu, v marsičem naraščajočemu nerazumevanju in nesprejemanju odločitev in zato vse pogostejšim pritožbam neupravičenim, žal pa tudi upravičenim. Pri tem kaže opozoriti na povečanje inšpekcijskih služb, omenjeno je bilo že, za 39 zaposlenih, kar je v času zmanjševanja zaposlenih v javni upravi spodbudno. Marsikaj pa bi bilo mogoče urejati s prerazporeditvami, seveda ob nujno potrebnem strokovnem usposabljanju za zahtevno delo. Glede vprašanja učinkovitosti slovenske zakonodaje varuhinja opozarja, da mnogo sprejetih zakonov prihaja v kolizijo s prej uveljavljenimi pravicami, določene zakonodaje pa se pripravljavci izogibajo. Varuhinji je mogoče v marsičem pritrditi, tudi kar zadeva spoštovanja odločb Ustavnega sodišča, bi se dalo reči podobno. Socialni demokrati pa poudarjamo, da se ponujata dve poti, in sicer pomanjkljivosti odpravljati na sistemski ravni in jih odpraviti v okviru obsežnejših sprememb ali celo novega zakona. Druga pot pa je parcialno reševanje samo ozkega problema, ki ni nujno najboljša rešitev, ker se kasneje lahko pokažejo nepredvidene slabe posledice. Prva pot je dolgotrajnejša in ne vedno uspešna, druga je lahko dobra, ni pa nujno. V Državnem zboru smo sprejeli kar nekaj zakonov, ki so odpravljali pomanjkljivosti, na katere opozarja varuhinja, pa so bili zakoni na referendumu zavrnjeni ali pa se jim to še lahko zgodi. Kar nekaj problemov bi odpravil Zakon o invalidskem in pokojninskem zavarovanju, denimo posameznikom, za katere delodajalec ni plačeval prispevkov, so pa bili formalno obračunani, se to obdobje ne bi vštevalo v izračun pokojninske osnove, seveda pa v pokojninsko dobo, prav tako dostopnost podatkov o vplačanih prispevkih v pokojninsko in invalidsko blagajno. Z Zakonom o preprečevanju dela na črno in Zakonom o malem delu bi se okrepil inšpekcijski nadzor, v Zakonu o medijih bi se izboljšala zaščita otrok, v Družinskem zakoniku je izboljšano varovanje otrokovih koristi, spremenjene so pristojnosti centrov za socialno delo in sodišč, prepovedano je telesno kaznovanje otrok. Za zagovornika otrokovih pravic je predviden poseben zakon, vpeljan je zaupnik, to je oseba, ki ji otrok zaupa. Odpravljene so nekatere diskriminatorne določbe iz sedaj veljavne zakonodaje, prav tako v zavrnjenem zakonu o RTV. In še bi lahko naštevali. Med ranljivimi skupinami so v poročilu poleg otrok in starejših tudi mladi, ljudje, ki živijo v onesnaženem okolju, ter posamezne skupine diskriminiranih: izbrisani, manjšine, obsojenci in pozabljeni od države. Revni so po ugotovitvah varuhinje postali največja skupina ranljivih in najmanj zavarovanih prebivalcev. V uvodu varuhinja ugotavlja, da so mehanizmi varstva pred diskriminacijo še vedno pomanjkljivi, vendar na tem mestu posebej opozori na pozitivne spremembe v luči sprejetja Deklaracije Republike Slovenije o položaju narodnih skupnosti pripadnikov narodov nekdanje SFRJ v Republiki Sloveniji. Varuhinja opozarja, da v Sloveniji še vedno nimamo nacionalne institucije za človekove pravice, ki bi se ukvarjala s preventivnim delom in raziskavami o stanju na področju človekovih pravic v državi. Socialni demokrati pričakujemo, da bo delovna skupina našla ustrezno rešitev in bomo v doglednem času dobili nacionalno institucijo za človekove pravice. V poročilu za leto 2009 je bilo 154 priporočil, v poročilu za leto 2010 jih je 112, pri čemer je 36 takih, ki se smiselno ponovijo. Socialni demokrati podpiramo vsa, pa tudi dve priporočili, ki sta ju pripravili koalicijski poslanski skupini za Odbor za kulturo, šolstvo, šport in mladino kot zainteresirano delovno telo in ju posredovali matičnemu delovnemu telesu. Pravice manjšin so za Socialne demokrate zelo pomembne, zato pričakujemo, da bo Državni zbor podprl priporočilo, ki spodbuja ukrepe za uresničevanje določil prej omenjene deklaracije, prav tako pa ukrepe za uveljavitev novega zakona o usmerjanju otrok s posebnimi potrebami. In čisto za konec. Institut varuha človekovih pravic se je močno ukoreninil v zavest slovenske družbe. Varuhinja človekovih pravic bo s svojo ekipo pripravila tudi naslednje poročilo. Bralci tega poročila se bodo spremenili. Pričakujemo in upamo, da bodo vsaj tako dobri bralci, kot je bila ta vlada in vsi pristojni, pa tudi Državni zbor. Hvala.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev o poročilu in predlogu priporočil. Prvi ima besedo gospod Marijan Križman.
Hvala lepa, spoštovani gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister, ostali prisotni, gospa Čebašek! O vašem poročilu smo že razpravljali tudi na dveh naših delovnih telesih, kjer sem bil prisoten, in smo vaše poročilo ocenili kot zelo dobro poročilo, ki je zajelo kar širok spekter problemov, ki jih v naši državi imamo s kršenjem človekovih pravic. Ustavil se bom samo pri nekaterih, mogoče niso največji, so pa nekako značilni za stanje duha, če lahko tako rečem, v tej državi, ker je pa zelo pomembno. Recimo, na področju pravosodja je v poglavju 2.4 govora o dostojanstvu strank, o javnem redu na sodiščih in tako dalje. Tu pišete o nekom, ki se je slekel do golega, zato ker je s tem želel ponižati nekoga drugega. Seveda je to delček problemov, ki se v zadnjih letih na sodiščih dogajajo, kjer prihajajo skorajda navijaške skupine, kjer se ponižuje tiste, ki so tam v službi, torej sodnike in ostale, kjer se ustvarja neko tako zanimivo vzdušje, češ, kdo ti kaj more, če imaš dobrega advokata, še najboljšega sodnika lahko spraviš v kozji rok in ga ni sodnika, ki bi dokončal nekaterih zadev. To gledamo po televiziji vsi državljani. Jaz s tem ne želim okrcati varuha človekovih pravic, ampak želim k temu samo nekaj dodati o tem stanju duha. Da je takšen odnos do institucij ali pa nespoštovanje, omalovaževanje institucij, kot so predsednik države, predsednik Vlade in druge institucije, najsibo sodna veja oblasti in vse drugo, kar v državi uravnava zakone in jih izvaja, pomeni, da prihajamo v neko obdobje, kjer enostavno in preprosto se bomo zataknili in iz tega ne bomo mogli ven, če se kaj hitro ne bo zadeva spremenila na bolje. Po mojem prepričanju, odkar sem v tem državnem zboru, sem slišal in videl toliko grdih stvari, da ne morem verjeti, da se to dogaja v tej veji oblasti. Meni osebno je bilo nesprejemljivo omalovaževanje predsednika države, kot institucije. Naj se kliče, kakor hoče, v tem primeru je njegovo ime Danilo Türk. Jutri bo nekdo drug, pojutrišnjem bo nekdo tretji predsednik te države. In potem so prav, ti ljudje tisti, ki so jih polna usta človekovih pravic, dostojanstva in seveda razkazovanja pravil življenja. To se mi zdi problematično. To je v tem trenutku stanje duha, ki bi ga bilo potrebno spremeniti. Toliko o tem. O tem bi se dalo zelo dosti govoriti. Prijava prebivališča, kjer ponovno prihajamo do nekih čudnih zadev, kjer varuh omenja to, tako kot je pač v njegovi pristojnosti in tukaj nimam na njegovo, vašo izjavo pripomb, je pa dejstvo, da imamo tak zakon, kjer se lahko ob volitvah – to se dogaja ob volitvah. Ljudje prehajajo iz ene občine v drugo z namenom glasovanja in podpore nekomu, ki pač želi imeti več, kot misli, da bi imel samo s tistimi občani, ki jih ima tam na razpolago. In to se dogaja, vseskozi, in tukaj si ne moremo zatiskati oči, da se ne dogaja. Treba je iti po upravnih enotah in vprašati, kaj in kako. Jasno je, odgovor gospe Čebaškove je bil, naj se to prijavi. Seveda, upam, da bo prijavil tisti, ki je šel bivat na naslov garsonjere, kjer lahko živi 60 pa tudi več ljudi. In potem vse ponikne in nič se ne dogaja. Lahko je odgovor, spremenite zakon, to sprejemamo, ampak v tem trenutku se tudi to dogaja. In vsak reče, da kaj, saj lahko narediš, kar hočeš! Neplačevanje prispevkov za socialno varnost je bilo rešeno, vse do takrat, dokler smo imeli SDK. Ko smo ukinili SDK in smo postavili Marijino družbo, zato da to nadzoruje, se je ta zgodba končala. Konec zgodbe. Saj tu ni kaj dosti razpravljati! Tisti, ki to počne, je nesposoben to nadzirati in tudi nima vseh pristojnosti, takih, kot je imel SDK. Ukinitev SDK pomeni anarhijo. In očitno smo si želeli takrat, ko smo to naredili, anarhijo v tej državi in danes smo prišli do tega, da so delavci –, da ne govorimo o tem, ker to smo vse videli na televiziji, o tem smo brali, in da ne utrujam s tem, kaj se na tem področju dogaja. In tako kot je rekla moja predhodnica o temu, na kakšen način bi se dalo te probleme rešiti: z nobeno jezo, z nobeno silo, z nobenimi novimi zakoni. Majda Potrata je natančno o tem govorila: bilo je potrebno sprejeti zakon o delu na črno. Notri so bile vse rešitve. Za tiste, ki so delavce zaposlovali na črno, je bila rešitev, da ga je lahko sam delavec prijavil, da ga je kdorkoli drug, da mu je moral plačati za tri mesece nazaj prispevke [[...]] [[oglašanje iz dvorane]] [[...]]za nedoločen čas zaposliti. [[Hvala lepa, Breda.]] To je bila zelo pomembna kategorija v tem zakonu. In ne boste verjeli, skoraj 170 carinikov bi s sprejemom tega zakona dobilo službo kot nadzorniki oziroma inšpektorji, ki bi vse to nadzorovali. Vse to smo mi s politikantstvom zavrnili, ker smo nahujskali državljane Republike Slovenije, da je Pahor tisti, ki je to sprejemal, da je to slabo, da Pahor nima pojma, da ne zna voditi vlade in države in tako dalje. In ostali smo brez tega zakona. Sedaj pa naj to rešujejo tisti, ki so šli hujskat ljudi na referendum! Tisti, tu sem jih poslušal za odrom, da jih ni sram. Prav tisti – ne bom imenoval nikogar, ker ne želim ustvarjati vtisa, da imamo predčasne volitve in še nepredčasne volilne kampanje. Ampak morali bi se zamisliti, preden bi karkoli govorili. Ta zakon je bilo treba sprejeti. Kaj so naredili nekateri? Potegnili so ven sosedsko pomoč, ki je bila sprejeta že leta 2000, ne sedaj. Polna usta jih je bilo, govorili so po vaseh in mestih in govorili, da od danes naprej vam sosed ne more pomagati pobirati koruze, sosed vam ne more pokriti strehe. In v tem primeru sem rekel to, da se je ena skupina Butalcev spravila zidati hišo. Spravili so jo do strehe in potem je glavni Butalec vprašal: "Ali naredimo streho ali ne?" Žena pravi: "Tudi jaz nisem sigurna, kaj naj naredimo." Potem pa je rekel glavni Butalec: "Sedaj pojdi po vasi in vprašaj ostale Butalce, ali naredimo streho ali ne na tej hiši." Tako so se odločali, kako bi zaključili to akcijo. Podobno se je zgodilo tudi tistim ljudem, ki so potrebni pomoči. In poglej ga zlomka! Prav tisti, ki to potrebujejo, gredo na referendum in obkrožijo "proti". Ampak vsi imamo pravico, da se odločimo tako, kot mi želimo. Žal mi je, da ta zakon ni bil sprejet, ker ni bil v ničemer škodljiv. In ni res, da bi bila sosedska pomoč odpravljena in tako dalje. Normalno je, da ne moreš iti, če si zidar, sosedu pokrit streho. Moraš mu izstaviti račun in plačati davek. Lahko si še tak prijatelj z njim, ampak če nisi zidar, pa lahko greš nosit strešnike, kolikor hočeš, in mešat malto. Če pa si poklicni zidar in pokriješ streho, moraš plačati davek. Nobena država ne obstaja, v kateri se ne plačuje davkov. In tudi ta jih mora plačevati. Ampak očitno smo se navadili, kaj jaz vem, država pač živi od nekod, dobiva denar. Mogoče ga pošilja dedek Mraz, ampak zadnje čase ima slabe pakete, majhne – če že on pošilja. Ampak temu ni tako. Poglejte, po mojem smo verjetno izgubili veliko priložnost, ko smo zafurali na referendumu pokojninsko reformo. Tisti, ki je pokojninsko reformo zares prebral, je lahko ugotovil, da bi s pokojninsko reformo bodoči upokojenci imeli višjo penzijo in ne bi bili dotirani iz socialnega transferja. Mi bomo imeli zaradi tega, ker nismo sprejeli pokojninske reforme, v naslednjih letih na socialnem transferju vse več upokojencev. To so socialni podpiranci, to niso več upokojenci. In si predstavljate, kako se človek počuti, ko dela tudi 40 let in je na koncu socialni podpiranec, ker nismo sprejeli pokojninske reforme! Ker je bilo bolj pomembno rušiti Boruta Pahorja in koalicijo!To je bilo bolj pomembno. Enkrat me je v lekarni vprašala farmacevtka, kaj se bo zgodilo na tem referendumu, kaj bo s to reformo. Vprašal sem jo, ali je prebrala tisto, kar ji je minister poslal domov, tako knjižico. Da je ni poslal. Rekel sem, da naj pogleda, pa bo videla, da jo je poslal. In drugič, ko sem prišel v lekarno po dveh mesecih, sem jo vprašal in rekla je, da so jo našli med Mercatorjevimi papirji in so jo prebrali. Saj to ni tako slabo. Ampak referendum je šel že mimo. In večina ljudi je tako tudi to ravnala, ker je bil ta zelo velik pritisk in želja po rušitvi vlade, večja od tega, da se kaj dobrega za ljudi naredi. In danes tisti, ki so to počeli, so uspeli v tej nameri in jaz upam, da so tudi zadovoljni in srečni, kajti ta vlada bo nehala konec tega tedna s svojim delom, tako kot tudi Državni zbor. In potem, spoštovana gospa Čebašek, kršenje človekovih pravic je bilo tudi v Intereuropi, Luki, na Istrabenzu in po vseh podjetjih, takšnih in podobnih, kjer so se nekateri oklicali za vsemogočne gospodarje in so delali z ljudmi kot mačka z mišjo. In danes, ko so nekatera od teh podjetij ukinjena ali nekatera životarijo in dobijo manj, zaslužijo manj denarja, kot je njihova bančna anuiteta za neumnosti, ki so jih investirali v neke daljne države, zato da bi se vse to prikrilo, se ljudje sprašujejo, kdo bo jutri še imel službo. In se sprašujem, kako je ljudem, ki prihajajo vsak dan v službo in ne vedo, do kdaj bodo v tej službi. Vedo pa, da ta njihova firma prav gotovo ne bo več ozelenela. In to so problemi, ki niso nastali pod oblastjo aktualne vlade. Zdaj pa je še nekaj tukaj v vašem poročilu, kar bom zelo na kratko prebral kot dokaz, da se v svojem nastopu nisem šel volilno kampanjo. In sicer na 229. strani, pod 2.11.1 je Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, ki ne spoštuje odločbe Vrhovnega sodišča in pišete: "Varuh človekovih pravic samo izjemoma obravnava zadeve, o katerih potekajo sodni postopki, vendar je pobuda opozorila na več pomembnih pravnih vprašanj," ki jih tukaj noter nekaj tudi navajate, "na katera želimo opozoriti, rešiti pa bi jih moral zakonodajalec. Ustavno sodišče Republike Slovenije je z odločbo številka... z dne 19. 9. 2006," to poudarjam, "ugotovilo, da je prvi odstavek 58. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, ki omejuje pravico do delne pokojnine le na zavarovance v delovnem razmerju, v neskladju z ustavo. Državnemu zboru je naložilo, naj ugotovljeno neskladje odpravi v 9 mesecih od objave odločbe. Državni zbor neustavnosti zakona ni odpravil." To je bilo leta 2006. In na koncu vseh primerov, ki jih navajate, ste zapisali: "Opisani problem diskriminacije je reševal Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, ki pa je bil v času pisanja tega poročila na referendumu zavrnjen." Evo! To sem želel prebrati samo zato, kako zelo pomembno je včasih premisliti, preden se kakšne takšne reči naredijo, kot je bila zavrnitev pokojninske reforme. To je samo eden izmed dokazov, da je ta vlada socialdemokratska: kup zakonov, ki so bili v proceduri in preživeli celo velike preizkušnje, kot je 46 glasov, se pravi veto, ki ga lahko da Državni svet – pa kljub temu to ni dovolj, ampak bila je velikanska želja, da se gre na referendum. Ozadja so znana. Ali bodo tisti, ki bodo vladali za nami, sploh potrebovali pokojninski zakon - jaz mislim, da ga oni ne bodo potrebovali, ker je ta dovolj dober, po mojem prepričanju, še za naslednjih 100 let. In mislim, da je to tudi najboljša odločitev za tiste, ki mislijo, da je vse tako enostavno na tem svetu: samo zavrniti, potem vse uničiti in potem mirno oditi domov, kot da se ni nič zgodilo. Opravičujem se, da sem se dotaknil nekaterih področij, ki jih v tem poročilu ni, ampak veste, nič ne pride samo od sebe in nič se ne dogaja, za vsako zadevo morajo biti ustvarjene neke okoliščine. Velikokrat so okoliščine ustvarjene tudi za kršenje človekovih pravic, da je podjetje slabo, da ga menedžira nesposoben človek, da je v podjetju anarhija oziroma da se v podjetju počne to, kar se je počelo do sedaj – upam, da se je ta zgodba končala –, da se je po domače rečeno, podjetje ukradlo, delavce pa pustilo na ramenih države. Ta država je sprejela to breme nase in se že v startu srečala z velikanskimi problemi, delavci, ki so ostali na cesti in brez vsega. Mislim, da jih je uspešno reševala, mogoče je tudi zaradi tega kak problem manj, tudi v vašem letnem poročilu za 2010, ki mu jaz kot takemu izrekam oceno zelo dobro, kajti poročilo je poročilo, napisali ste vsaj tisto, kar se v tej državi resnično dogaja na področju varovanja človekovih pravic in nič več in nič manj. Z željo, da bi drugo leto bilo to poročilo tanjše, bom svojo razpravo zaključil. Obenem bi tudi varuhinjo človekovih pravic v naši državi, če lahko tako rečem, pohvalil, iz enega preprostega razloga; treba je imeti dovolj energije za obiskovanje vseh tistih krajev, občin, vseh tistih ljudi, organov, ki ste jih vi obiskali, da ste sestavili tako poročilo. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Franco Juri. Pripravi se naj gospod, Gvido Kres.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovana varuhinja človekovih pravic, spoštovani ministri in ostali predstavniki Vlade oziroma Urada! Jaz bi se ustavil predvsem pri poglavju, ki obravnava zelo pereče vprašanje, milo povedano, izkoriščanja tujih delavcev, ki se nadaljuje kljub nekaterim poskusom in prizadevanjem te vlade, da bi v zakonodaji vendarle uredila vprašanja, ki zadevajo njihovo zaposlovanje in pomanjkanje tistih pravic, ki doletijo tujce v trenutku, ko izgubijo zaposlitev. Moram zelo pohvalno spregovoriti o opisu dejstev v tem poročilu. Navsezadnje je vprašanje pravic delavcev, tako imenovanih IPS podjetij, ki sklepajo podizvajalne pogodbe tudi z nekaterimi pomembnimi državnimi gospodarskimi družbami, navsezadnje je na dlani primer Luke Koper – do teh delavcev žal nismo uspeli še urediti zakonodaje. Tako imenovani nevidni delavci so bili tudi v tem državnem zboru, smo jih sprejeli, smo jim prisluhnili in takrat smo ugotovili, da dejansko, ko izgubijo službo, izgubijo tudi pravico do nadaljnjega bivanja v naši državi in s tem seveda celo vrsto pravic, ki jim po zakonu o delovnih razmerjih gredo in so priznane za naše državljane, torej za delavce, ki se znajdejo v taki situaciji. Za tuje delavce nimamo še celovitih rešitev, zato prihaja do stalnega izsiljevanja delodajalcev, ki uporabljajo to sredstvo, to orožje izgube vize oziroma dovoljenja za prebivanje v Republiki Sloveniji kot dejansko sredstvo izsiljevanja tudi pri postavljanju pogojev. Sam sem bil priča, ko sem se sestal z delavci podizvajalcev v Luki Koper, spoznal sem razmere in tudi ceno, za katero delajo v zelo težavnih pogojih. Dejansko danes, ko predsednik Luke Koper skuša to urediti znotraj paketa gospodarske družbe, ugotavljamo, da je še vedno pomanjkljiva zakonodajna infrastruktura, ki bi avtomatično zagotavljala določene pravice in enakopravne pravice vsem delavcem. Kot veste, je to problem, ki se vleče že dolgo. Vlada je skušala delno to rešiti z raznimi mednarodnimi sporazumi, ampak dejstvo je, da ostaja še nedorečen tisti del, ki zadeva razmerje do delavca, ki izgubi službo in mora zapustiti Slovenijo. To poglavje se upravičeno ukvarja tudi z neplačevanjem obveznih prispevkov. Mi bi to vprašanje rešili, če bi sprejeli pokojninsko reformo, kajti odlog teh prispevkov ne bi bil praktično več možen. Ampak pokojninska reforma ni bila sprejeta, zato je tudi stranka Zares nedavno vložila predlog zakona, ki naj konča to poglavje na ustrezen način in naj ne omogoča več odloga plačila teh prispevkov. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Gvido Kres. [[Ga ni.]] Gospa mag. Sara Viler. [[Je ni.]] Gospod Anton Anderlič.
Spoštovani! Premalo je časa, da bi človek pokomentiral vse predloge in priporočila. Sam sem se zamislil že pri zaključku uvoda varuhinje, ki pravi: "Končujem z mislijo o sovražnem govoru: najprej je bila beseda, izgovorjena in zapisana, tej so sledila dejanja, v zgodovini človeštva sta sovražnim besedam velikokrat sledila spopad ali celo vojna." In potem je še nekaj pesniških dodatkov. Ampak če je temu res tako, da je sovražni govor ena od osrednjih težav v Sloveniji, se strinjam s tem, da je hudičevo velika težava to, kar je mogoče slišati, prebrati, gledati, ko se nekatere stvari dogajajo, konec koncev tudi v tej hiši. Da ne govorim o nekaterih vodilnih medijih, ki to producirajo v Republiki Sloveniji. Zato me seveda ne zadovoljuje predlog priporočila na strani 51, ki pravi: "Vlada naj prouči možnost, da se javno spodbujanje sovraštva, nasilja ali nestrpnosti sankcionira tudi kot prekršek." Prepričan sem, da naša zakonodaja že zdaj ureja, da se sovražnost na tak način, kot jo vi v tem poglavju obdelujete, sankcionira. Torej, da bi bil to zdaj samo nek prekršek, ker če ti spodbujaš sovraštvo, nasilje in nestrpnost, potem seveda deluješ v nasprotju z ustavo, s temeljnimi vrednotami v državi in je to tudi treba sankcionirati. V tem kontekstu sem se potem sprehodil do poglavja, kjer gre za skupnosti Romov, Sintov in druge marginalne skupine. Moram reči, da v tem delu imam v zadnjem letu ogromno vedenja, in sicer v dveh smereh: na eni strani – tako kot vi ugotavljate, da ni jasnih delitev odgovornosti in nalog med državnimi organi in lokalnimi skupnostmi – o premajhni socialni vključenosti Romov in te skrbi, na drugi strani – ki se ji pa ne posveča dovolj pozornosti in je opozoril vse več – o nasilju s strani Romov, nasilju, ki se izvaja dnevno, in to na različne načine. Gre za ustrahovanje starejših ljudi in tudi ostalih, gre za kraje, gre za rope, organi ne odreagirajo, sam dobivam dnevno take pritožbe. Tega tu pravzaprav ni zaznati. In odgovori so sledeči: "Pustimo jih, saj jim nič ne moremo." In tako naprej. In to je, po mojem prepričanju, zastrašujoče in tega je največ na Dolenjskem, v Beli krajini in še kje drugod po Sloveniji. Pa tudi, če pogledate, kakšni so sedaj internacionalni problemi, ko gre za romunske Rome, ko gre za Rome iz drugih držav, recimo iz Bolgarije, v Luki Koper, kjer se potem hlini epilepsija, kar berem po časopisih, ko pokradejo ljudi, ki gredo iz trgovine, potem hlinijo pred organi pregona, ko jih ujamejo, epilepsijo in podobne stvari. Kar se tiče kriminala in tega neukrepanja s strani države, pa ko gre, pravim, za naše Rome in za tiste, ki prihajajo iz drugih držav, to je eden od večjih evropskih problemov v zadnjem času – poglejte Italijo, poglejte Španijo, poglejte Nemčijo, in boste videli, kako je s tem priseljevanjem. Sicer se pa peljite enkrat v soboto, nedeljo od Lendave do Kopra. Katere registracije so? In vsake toliko časa odkrijejo šverc z belim blagom oziroma šverc z ljudmi in tako naprej, kar v glavnem počnejo ti ljudje. Tako se mi v tem delu zdi, da bi bilo mogoče vendarle poudariti to uravnoteženost. Strinjam se, da država in lokalne skupnosti naredijo premalo, in, jasno, zahteva za oceno ustavnosti in tako naprej je dobrodošla, kakor tudi ukvarjanje z volitvami romskega svetnika občine Grosuplje, ampak to je na normativni ravni in na ravni nekih ureditev, ne pa tudi v stvarnih. Ker glede konkretnih primerov, v drugih zadevah je na tem področju praktično omenjen samo ta pogreb v Dobruški vasi oziroma občini Škocjan, je pa našteto primerov od Ambrusa naprej s tovrstnimi težavami; da ne govorim o vprašanju pitne vode v posameznih naseljih in o drugih stvareh. Zato bi zaključil s tem, da podpiram predloge in priporočila varuhinje oziroma Varuha kot institucije in še posebej tisti del, ki govori o tem, kaj je na sistemski ravni mogoče storiti s spremembo zakonodaje, ker je to prvenstvena naloga Državnega zbora, in verjamem, tako kot tudi je mogoče ugotoviti, da gremo iz leta v leto na bolje.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Mirko Brulc.
Spoštovani, lepo pozdravljeni! Obravnavamo že 16. Letno poročilo Varuha človekovih pravic, ki je, kot vidimo, zelo obseženo in občutljivo na razmere v družbi, kar je posebej pohvalno. Moja bojazen je izključno samo v tem, da ker so tukaj tudi nekateri tako imenovani zaostanki, da ne bi ta knjiga bila čez čas še bolj debela, kljub temu da v poročilu zelo jasno nakazujte, da je bilo veliko storjenega tudi v korist prebivalk in prebivalcev Slovenije, se pravi, da so mnogi organi, mnoge sredine upoštevale priporočila varuhinje, varuha že v predhodnem obdobju. Še vedno me pa skrbi veliko sovražnega govora in nestrpnosti tudi do drugačnih. Tukaj zdaj sicer ni poslancev opozicije – sta dva, dva in pol –, ampak velikokrat bi si lahko sami sestavili seznam, listo drugačnih. Potem pa bi se morali vprašati, zakaj jih je pa treba kategorizirati kot drugačne, ali bi šlo tudi brez takšnih list in če ti, v narekovaju, drugačni mene ogrožajo. Mene osebno res nikjer, zato mislim, da bi o drugačnosti morali drugače govoriti, kot smo. Za primer bi omenil samo Družinski zakonik, o tem je že kolega Križman nekaj govoril, ne bom ponavljal – katastrofa in sramota, da ni sprejet, kajti ta zakonik ima toliko vsebin, ki so vezane na odnos do naše družbe, do otrok, do družin in tako dalje, da bi moral biti sprejeti. Ampak ne, dogaja se nam čisto nekaj drugega! Nekateri so danes v tej sredini izražali svoje travme, pa bolečine, tudi ob morebitni kandidaturi Zorana Jankovića, pa ne vem, zakaj je on glavna zvezda. Že pri 1. točki dnevnega reda današnje seje smo poslušali cele citate in danes tukaj ob tej točki tudi. Mislim, da to ni potrebno. Nekatere skrbi, so zelo zaskrbljeni, ker roka pravice sega tudi med posvečene, med poslance, med župane, med takšne in drugačne bogataše, ki imajo lastnino sumljivega izvora in podobno. Pa tudi med take, ki imajo prijatelje, ki jim kar tako šenkajo 300, 400, 500 tisoč evrov, brez tega da bi povedali, da bo to treba enkrat vrniti in podobno. V glavi imam preiskovalno komisijo, vezano na brezplačnike, ki je odkrila marsikaj. Se pravi, nismo povsem čista družba in tisti jočejo in javkajo danes, ker jim je nekdo stopil na rep. Posebna pozornost ekipe varuhinje pa mislim, da bo v bodoče morala biti raznim televizijskim oddajam. Mi se srečujemo z okroglimi mizami ali kakorkoli že, kjer voditelj sprašuje in prisotni odgovarjajo. In tisti, ki so delavci centra za socialno delo, ali pa policije, ali pravosodja, ali pedagoški delavci, ne morejo na takih oddajah govoriti o čisto konkretnih zadevah, ker bi s tem krnili varovanje človekovih pravic. Vsi tisti ostali pa so izjemno bogati z informacijami, prepričujejo gledalke in gledalce, da imajo prav in so na koncu zmagovalci. In iz tega potem izhaja, da nimamo pravne države, da ne delujejo naši centri in podobno. To je zelo hudo, zelo nevarno. Mogoče bi na kakšni okrogli mizi bilo treba medijskim voditeljev teh televizijskih oddaj v ožjem krogu povedati, kaj se na takih javnih oddajah lahko govori. Samo še eno zadevo bi omenil. Na odboru za šolstvo sem govoril o tem, kajti kot pedagoški delavec sem vedno zelo prizadet, ko vidim, da šole organizirajo športne dneve, kjer je tako imenovana igra "paint ball", ko se z orožjem strelja na sošolca. Mislim, da bi morala Zavod za šolstvo, Ministrstvo za šolstvo ne samo priporočati, da se to ne dogaja, ampak to prepovedati. Si lahko mislimo kaj hujšega, da otrok, ki je v dozorevanju, ki še ni zrela osebnost itd., dobi orožje in ,dobro, v šali, za hec, strelja sošolca v gozdu. Če ima željo po orožju, po strelskih vajah, potem imamo odlične strelske družine in se naj tam uvaja, kot se karateist in boksar itd., v nekem klubu uvaja, da sprošča to energijo, ampak ne negativno. Mislim pa, da pod nobenim pogojem ni potrebno, da negujemo tak šport z mladino. Vemo, kaj se dogaja v Združenih državah in kaj se je zgodilo na Norveškem in podobno, kjer potem taka deformirana oseba ubije nekoga, tako malo za šalo malo zares. Pozdravljam to poročilo, bom seveda sklepe podprl in vam želim zelo veliko uspešnega dela na terenu. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Branko Marinič.
Hvala lepa za besedo. Lep pozdrav vsem skupaj! Danes, prav na mednarodni dan boja proti revščini obravnavamo v Državnem zboru na zadnji seji tega sklica Državnega zbora Letno poročilo Varuha človekovih pravic Republike Slovenije za leto 2010. Sam sem član komisije kot delovnega telesa, na kateri smo poslušali nekatere poudarke in nekatere vsebine, ki jih je predstavila varuhinja človekovih pravic na seji naše komisije. Povedati moram, da če bi ocenjeval vsebino po obliki, moram reči, da je to poročilo dobro, kot je bilo tisto izpred leto prej, in da me nekako skrbi predvsem tisti del, ko pogledamo v vsebino samega letnega poročila. Sama varuhinja je izpostavila takrat na komisiji pa tudi danes nekatere pomembne ugotovitve. In dovolite mi, da nekatere od teh povzamem in jih skušam tudi malce pokomentirati. Varuhinja je danes v svojem uvodnem nastopu povedala, da poslanke in poslanci niso izkoristili varuha človekovih pravic v smislu, da bi, tako sem razumel, bolje sodelovali, skušali pri tem sodelovati v tem smislu, da bi dobili verodostojne podatke ali da bi pospešili katero od perečih problemov, ki se dogajajo v Republiki Sloveniji. Eden izmed mojih poslanskih kolegov je prav na to danes tudi odreagiral – glede tiste dijakinje iz Murske Sobote. Moram povedati, da sem imel kar nekaj problemov na terenu in da sem poskušal vzpostaviti nekako sodelovanje med institutom Varuha človekovih pravic in mojo poslansko funkcijo, in sicer pri deložaciji družine Duh z Dravinjskega Vrha. Sam sem pisal varuhinji, jo seznanil, ampak več kot to se ni zgodilo. Verjamem, da je veliko podobnih primerov. Če se sedaj dotaknem vsebine, kot sem jo ravnokar omenil, o deložaciji; prav v vsebini poročila varuhinja tudi navaja nekatere primere, ki jih je izpostavila tudi na sami komisiji. Pravzaprav gre za pereč problem, ki bi ga institucije, če bi delovale v Republiki Sloveniji, morale sprotno razreševati. Ko analiziram vse te posamezne segmente, ki jih v poročilu lahko zasledim, lahko hitro ugotovim, da nekaj ne deluje; in na to, da ne delujejo institucije, ki so za to, da stvari razrešujejo, opozarja tudi varuhinja tako v svojem poročilu kot tudi v dodatnih nastopih. Kaj je pravzaprav problem in kje je problem? Po mojem trdnem prepričanju gre za sistemski problem: če institucije, ki bi morale odreagirati, ne odreagirajo, ali potem institut, kot je varuh človekovih pravic, ima zakonsko podlago, da odreagira on namesto tistih, ki bi morali, pa niso. Postavlja se torej temeljno vprašanje, kako je z zakonodajo, ki pravzaprav ureja delovanje institucije varuha človekovih pravic. Verjamem, da lahko danes ugotovimo, vsaj večina poslank in poslancev, ki smo v tej dvorani, da Varuh kot institut verjetno nima dovolj zakonskih podlag za kakšno konkretno ukrepanje, ker to imajo druge institucije. Torej se znajdemo v situaciji, ko ugotovimo, kar tudi dr. Čebašek Travnikova poudarja, da bi nekatere stvari poskusila reševati, vendar ni posameznih odgovorov na vsebine vprašanj, ki jih naslavlja na institucije, na posamezna ministrstva ali na vlado kot takšno. Mene je danes zmotilo, ko je varuhinja povedala, da bi naredili več. Vendar za ta več potrebujemo več denarja. S tem se strinjam, vendar v času, v kakršnem smo se znašli, verjetno ni zgolj in samo denar tisti, zaradi katerega se da nekaj več postoriti, da manjka tudi tisto, kar je sama izpostavila, da varuh deluje na podlagi individualnih pobud. Menim, da bi v tako zaostrenih časih, za katere pa ni odgovornost samo na strani tega, kar se dogaja v svetovnem merilu na področju gospodarstva in financ, ampak je verjetno del posledice, da se je Slovenija znašla v takšni situaciji, tudi nedomišljeno delo vlade, ki je imela odgovornost za to, da vodi to državo. In kam jo je pripeljala, se danes vidi. Seveda, ob tem ne morem sprejeti očitkov, da nekateri danes kažejo s prstom na grdo opozicijo, ki je naredila vse, da vlada Boruta Pahorja pač ni mogla več delovati. To, veste, je izhod v sili. In če ostanem pri sami vsebini. Tudi to, in o tem sem že govoril, pa to poslušam, mislim, da je bilo nekaj podobnega pri obravnavi letnega poročila za leto 2009, ponovno poslušam priporočilo za leto 2010. Nadzorne institucije ne delujejo. Ne morem razumeti tega, vedno znova in znova ugotavljamo – nadzorne institucije ne delujejo. Ali nimamo zakonske podlage za to, da nadzorne institucije delujejo? Ali je treba dograditi, nadgraditi? To verjetno ni stvar opozicije. Če pa je že opozicija predlagala kakšno zadevo, pač ni dobila potrebne večine. In ponovno smo tam, kjer smo bili, in verjetno bomo, če se stvari ne bodo spremenile, pri obravnavi letnega poročila za leto 2011 poslušali pravzaprav isto zgodbo. In tisto, kar boli, in tisto, kar se je pri obravnavi letnega poročila, tako tistega za 2009 kot tega za leto 2010, ne moremo izogniti: izkoriščanje delavcev, in to z asistenco države. Pa smo spet tam! Mene veseli, da je minister za delo z nami pri obravnavi tega pomembnega poročila, in prav pri tej vsebini je prav njegov uslužbenec igral eno od najbolj vidnih vlog pri tem, kako se te stvari lahko dogajajo. Varuhinja, ki danes sedi za ministrom, mu lahko šepne tudi na uho, da je del krivde tudi na Ministrstvu za delo, družino in socialne zadeve. Več kot očiten je primer delovnega inšpektorja, ki bi moral ukrepati, na kar ga je poslanski kolega Pojbič neštetokrat opozarjal, ampak dokler ta inšpektor ni odšel, da so se stvari vsaj navidezno polegle – kakšna pa je dejanska slika in vsebina, je pa drugo vprašanje. Izkoriščanje delavcev. Če povežem to izkoriščanje delavcev z današnjim mednarodnim dnevom boja proti revščini; na eni strani obravnavamo delo kot vrednoto in bi delo morala država zagotavljati vsakemu državljanu, če pa že ne, pa vsaj tisto nadomestilo za dostojno preživetje. In kaj se danes dogaja? Pravzaprav smo danes v situaciji, ko lahko ugotovimo, da nekako lažje shajajo tisti ljudje, ki so deležni neke socialne pomoči ali pomoči države, kot tisti, ki so zaposleni! Ali ni to absurd?! Se pravi, delo kot vrednota in delo, ki bi temeljilo na tem, da z delom in z nadomestilom za delavčevo opravljeno delo tudi dostojno preživi, pa se smeje tisti, ki ne dela, pa tudi ne želi delati, zaradi tega ker uživa boljše pogoje in izkorišča pravzaprav tisti del instituta, ki mu daje pravico do nekega nadomestila, ker pač ne dela. Danes je bilo tudi ob vseh teh razpravah mogoče ugotoviti, da zakonodaja ne sledi dejanskemu stanju, in prav to vsebino je varuhinja na Komisiji za človekove pravice in enake možnosti tudi izpostavila. Kje je ponovno odgovor na to, zakaj zakonodaja ne sledi dejanskemu stanju? Ali se stvari sistemsko tako hitro spreminjajo v državi, da zakonodajalec preprosto ne dohiteva situacije, ali pa imamo spet nekaj, čemur radi rečemo, da gre za neko sistemsko zadevo? Kajti, če zakonodaja ne sledi dejanskemu stanju, potem to nujno vodi v anarhijo in del te anarhije lahko v posameznih segmentih lahko tudi spremljamo in to ni dobro. Naj povzamem še eno ugotovitev varuhinje, ki je dejala: "Preveč dela se je iz javnega sektorja dajalo zunanjim izvajalcem." Pa vas vprašam, zaradi tega ker bi lahko tudi malce analizirali, kako smo delali v tem skrajšanem mandatu, ali ni opozicija prav na te vsebine opozarjala in tudi predlagala nekatere pomembne vsebine, o katerih bi veljalo razpravljati, pa so bolj ali manj doživele nesprejetje ali pa je šlo celo tako daleč, da celo obravnavane niso bile. Več kot očitno je, da je resnično ta ugotovitev pa res zelo, zelo na mestu. Gre za blazen denar, ki gre zaradi tistih, ki v nekem resorju nekega ministrstva ali v neki pomembni instituciji pač ne opravijo svojega dela. Ni ga strokovnjaka, ki ponuja te storitve, ki bi lahko naredil tako vsebino kot delavec, ki je v nekem sektorju zadolžen, da na tem področju, na tej vsebini sistemsko deluje, predlaga rešitve, ki bi jih veljalo dopolniti in spraviti v življenje. Verjetno je resnično preveč tega dela, ki se daje izven neke institucije, nekega ministrstva – samo če pogledamo v pregledu ministrstev, koliko denarja posamezno ministrstvo nameni temu, da nekemu zunanjem izvajalcu plačuje neko storitev. Ne rečem, da je sedaj to formula za vse enako, daleč odo tega, po mojem prepričanju in tudi po ugotovitvi varuhinje pa je verjetno tega preveč. Preveč tega dela se iz javnega sektorja daje zunanjim izvajalcem. Morda zgolj in samo zato, da se lahko opravijo nekatere transakcije. Dokler bo to tako, se lahko upravičeno sprašujemo, zakaj ni bolje. Posebno zanimanje, vsaj pri meni osebno in pa tudi v vsebini samega letnega poročila, vzbuja delovnopravna zakonodaja v tem obdobju. Če bi pogledali vse akte, ki urejajo to delovnopravno zakonodajo – to je seveda zelo obsežno področje. Ampak ni mogoče sprejemati v Državnem zboru delovnopravne zakonodaje, ki predhodno ni bila usklajena z vsemi socialnimi partnerji. Ni mogoče! Dokler imamo sistem, kakršnega imamo, to ni mogoče. In čemu smo bili priča v iztekajočem se mandatu – prav temu! Ker ni bilo časa. Vlada je prehitela, priletela, izsilila nujni postopek neke vsebine, ki se je delno nanašala tudi na ureditev delovnopravne zakonodaje, brez da bi to uskladila s socialnimi partnerji, kar bi morala po ureditvi, dokler smo pač takšna država, kot smo. Ne gre! Delovnopravne zakonodaje se ne da reševati na hitro, se ne da sprejemati vsebine zakonov v parlamentu ali na delovnih telesih v Državnem zboru, če predhodno Vlada ne poskrbi za uskladitev s socialnimi partnerji. To preprosto ne gre. Del tega je bila tudi pokojninska zakonodaja, kljub temu da je bilo vloženega ogromno časa v samem parlamentu, ampak stvari niso bile dovolj usklajene s socialnimi partnerji. In deliti očitke danes, da je SDS tista, ki je producirala to, da je prišlo do referenduma – to je sprenevedanje, saj nismo mi zahtevali referenduma. To je verjetno zahteval kdo drug. Prav od tistih, o katerih govorim, da je treba takšno zakonodajo usklajevati s socialnimi partnerji. Ne dajo se, ker je to njihova temeljna naloga, in prav je, da se na te vsebine tudi odzovejo, tako kot se odzovejo. Zgolj samo zato, da zaščitijo svoj interes, so naredili tisto, kar jim dopuščata tako ustava kot zakon. Mi lahko sprejemamo tu še ne vem kakšne zakone po takšnem ali drugačnem postopku, ampak dokler bo v Republiki Sloveniji veljalo,ustavno določilo, da ima v Republiki Sloveniji oblast ljudstvo, bo dokončno odločitev o tem, ne glede na to, kako bomo odločali mi v Državnem zboru, imelo ljudstvo. In tako se pač zgodi na referendumu. In danes očitati ljudem, ki so na referendumu zavrnili posamezne vsebine zakonov, je seveda milo rečeno sprenevedanje, mimo katerega, pač, ne gre. Ljudje so tisti, ki dokončno odločijo, če menijo, da mi pač nismo sprejeli dobrih odločitev. Veljalo bi spregovoriti še o nekaterih vsebinah, a sem prepričan, da bodo moji kolegi in kolegice dodali še kanček v mozaik tega letnega poročila, ki se mi zdi, da je zelo pomembno. Kajti odraža prav neko sliko, neko stanje v državi in v posameznih institucijah, ki jih na nek način nadzoruje varuh človekovih pravic. Želim si, da bi institut kot takšen dobil, če tega nima, neka širša pooblastila, kajti ni mogoče sprejeti dejstva, kar lahko zasledimo tudi v poročilu varuha, da nekatera ministrstva kljub večkratni urgenci pri pomembni vsebini niso naredila ni ti tega, da bi varuha obvestila na pisni način, torej preko redne korespondence, da ta vsebina še ni obravnavana, da bo šele obravnavana. Se pravi, niti tega ne premoremo. In potem je upravičeno vprašanje, kako delujejo nadzorne institucije.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Janez Ribič.
Spoštovani, lepo vas pozdravljam! Varuhinja v uvodu k poročilu opozarja tokrat predvsem na socialne pravice, pa tudi ponovno na delovanje pravne države. Pri svojem delu smo se v tem mandatu tudi sami velikokrat spraševali o tem, saj so se zmanjševale socialne pravice in povečala se je represija. Istočasno pa smo ugotavljali neučinkovitost državnih, predvsem pa sodnih institucij, v velikih in razvpitih primerih kriminalnih dejanj, ob tem da se pa povečujejo, na primer, kazni za manjše prekrške. Največ pripomb je na področju delovnih razmerij in socialnih pravic, kjer se ugotavlja povečanje pobud s področja socialnega varstva kar za približno 15 %. Zato je zagotovo temu področju treba nameniti posebno pozornost, še posebej, ker je danes dan, namenjen boju proti revščini. Delavci niso prejemali plač, niso bili plačani prispevki za njihovo zavarovanje. Kje je bil tu nadzor? Kako je bilo to sploh mogoče? V občinah opažamo vse več socialnih stisk ljudi, skušamo pomagati, naše možnosti pa so omejene. V zadnjem mesecu skušamo pridobiti ustrezne odgovore, kaj se dogaja glede uvedbe novega sistema socialnih pravic, glede novega odločanja in dodeljevanja socialnih pomoči, ki naj bi jih s 1. 1. 2012 prenesli na centre za socialno delo. Pa se v zvezi s tem, kot vemo, še nič ne dogaja, zato smo upravičeni zaskrbljeni, kot je opozoril v stališču Poslanske skupine Slovenske ljudske stranke že kolega, gospod Presečnik. Na njegova konkretna vprašanja o uvedbi novega sistema ministrstvo še ni odgovorilo. Ponovno poudarjam: mnogo novih krivic se lahko povzroči, če država ne bo pravočasno izvedla ustreznih potrebnih nalog v skladu z novo zakonodajo ali pa moramo sprejeti že drugič podaljšanje uveljavitve novih zakonov, seveda pravočasno. Nadalje bi želel poudariti, da na področju otrokovih pravic še vedno nimamo urejenega zagovorništva otrokovih pravic, ki ga varuh v sodelovanju z nevladnimi organizacijami in Ministrstvom za delo, družino in socialne zadeve uvaja že od leta 2006. Glede problematike prostorske stiske otrok v vrtcih pa država prenaša odgovornost na pristojne občine, ne zagotovi pa občinam ustreznih sredstev. "Glede delovanja pravne države smo lahko zelo zaskrbljeni ob ugotovitvi, da ni mogoče zanikati suma na podkupljivost sodnih izvedencev". Citiram namreč zapisano v poročilu. "Iz nekaterih zadev, ki smo jih obravnavali pri varuhu, pa sumov, da so bili izvedenci za svoje mnenje podkupljeni, ne moremo prepričljivo zanikati. V nekaterih primerih so bile v tej zvezi podane tudi ovadbe," konec citata. Kar nekaj primerov v tem mandatu kaže na potrditev teh sumov. Na področju okolja in prostora so bile najbolj številne pripombe in pritožbe posameznikov, ki so se večinoma nanašale na slabe možnosti sodelovanja v postopkih sprejemanja prostorskih aktov, nasprotovanje gradnji odlagališč komunalnih odpadkov, na problematiko vodnih zemljišč in vodnih dovoljenj, probleme, ki se nanašajo na svetlobno onesnaževanje, IPPC dovoljenja in okoljevarstvena dovoljenja za obrate ter onesnaženost okolja. Skratka, veliko več bi lahko prepustili civilnim iniciativam in lokalnim skupnostim, saj vsak v svojem okolju bolje pozna razmere, vendar bi za to morali decentralizirati državno upravo, predvsem pa zagotoviti dovolj sredstev tudi iz evropskih skladov, od koder je Slovenija v tem mandatu žal pridobila premalo sredstev za blažitev socialnih stisk in razvoja na podeželju. Zato podpiram opozorila varuhinje, da mora naša država spet dejansko postati pravna in socialna država, da ne bo to samo zapisano, v življenju pa se dejansko tega ne izvaja. Spoštovana varuhinja človekovih pravic, želim vam še naprej uspešno delo. Hvala.
Hvala lepa. Besedo dajem gospe Darji Lavtižar Bebler.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Očitno nas čas preganja, ker moramo čez nekaj minut končati to razpravo, zato bom poskušala biti zelo kratka. Na vsak način ni mogoče zaključiti to razpravo drugače, kot izreči vse priznanje varuhinji človekovih pravic in njenim sodelavcem, se pravi Uradu varuha človekovih pravic, za tako obsežno poročilo, za tako temeljito poročilo in za poročilo, ki je seveda izrazito občutljivo do najmanjših drobnih, če rečem tako, skrbi in problemov, ki zadevajo našega državljana in državljanko oziroma človeka in ljudi sploh. Tudi predlogov in priporočil ni mogoče oceniti drugače, kot da so primerna in da jih kaže sprejeti in pozdraviti. Zdaj se mi edino zastavlja to vprašanje, s 43 zaposlenimi je pravzaprav najbrž že res težko opraviti vse to delo, ki ga tudi to poročilo izkazuje. Pri tem se mi pa tudi že zastavlja nadaljnje vprašanje, ali ne kaže tudi že razmišljati po toliko letih obstoja tega instituta in te institucije, da bi morda razmislili o pristojnostih varuha človekovih pravic. Namreč, nekako človek dobi občutek in nehoteno primerjavo z Ustavnim sodiščem, ki smo mu tudi v ustavi že določili zelo veliko število pristojnosti, pa smo potem ugotovili, da vseh teh pristojnosti ne more realizirati, ker je posledica tega števila pristojnosti pravzaprav zasutost Ustavnega sodišča. Zdi se mi, da se nekaj podobnega pojavlja tudi pri varuhu človekovih pravic oziroma varuhinji človekovih pravic. Poročilo je seveda tako bogato, da bi ga morali prebrati vsi resorni ministri, vsi državni uradniki, ki delujejo na teh resorjih, ampak cela vrsta stvari je takšnih, ki bi jih pravzaprav morali že ti resorji postoriti. Vedno sem si predstavljala, da se bo varuh človekovih pravic oglašal predvsem tam, kjer bo prihajalo dejansko do zelo v nebo vpijočih problemov, čeprav, kot rečeno, tudi to opozarjanje na tudi manjše stvari je seveda zelo koristno. Zdi se mi, da bi nekako, če primerjam tudi vsakokratna poročila komisarja Sveta Evrope za človekove pravice, vendarle kazalo bolj razmišljati v tej smeri, da se izpostavijo tiste najbolj problematične stvari. Tako se tudi varuh ne bi izgubljal v podrobnostih in tako bi tudi tista opozorila, ki bi prišla s strani varuha, bila v javnosti nekako veliko bolj opažena, kot pa so nekatera zdaj. Tako si jaz predstavljam. Je pa to poročilo seveda tudi zelo pomemben prispevek k ozaveščanju ljudi in v tem zvezi bi želela tudi opozoriti in povedati, da se ne strinjam s tem, da se zapira v Sloveniji center Sveta Evrope. Zdi se mi, da je ta center nekaj teh nalog opravljal zelo intenzivno, da so se ljudje navadili na to, da tam dobijo ustrezne informacije s področja človekovih pravic in varovanja le-teh, in da je pravzaprav na nek način neracionalno ukinjati nekaj, kar se je že zelo dobro postavilo. Govorila sem o priporočilih in povedala, da se je moč z vsemi strinjati, vendar so nekatera takšna priporočila, ko se človek vpraša, ali je res prav, da prihajajo z mesta varuha človekovih pravic, ko pa je jasno, da bi tako morali ravnati že tisti, ki so pristojni. Eno takšnih priporočil je recimo v zvezi s policijskimi postopki, ki pravi: "Varuh ponovno priporoča, da so policisti v razmerju do osebe v postopku vselej korektni, tudi v stikih na besedni ravni, postopki policistov pa zakoniti." Se pravi, varuh priporoča, da morajo biti postopki policistov zakoniti. Ja, seveda! S tem primerom sem hotela pravzaprav prikazati, da je morda tudi že nek pravi čas nastopil, da je treba razmisliti, kam je treba to nujno energijo usmerjati in si ne dovoliti in dopustiti situacije, ko bi se ta energija pravzaprav na nek način razvodenela. Ker gre to poročilo v vse pore družbenega življenja in ker je tudi tako napisano, se potem nehote ustvari vtis, da ostanejo najbolj pomembne stvari nekako v ozadju oziroma ne dovolj izpostavljene in ne dovolj opažene. Sicer pa, kot rečeno, vse priznanje in čestitke za to poročilo. Hvala lepa.
Glede na časovni potek seje, prekinjam to točko dnevnega reda, ki jo bomo nadaljevali jutri ob 9. uri. Predlagam minuto premora, preden začnemo s 1. točko dnevnega reda. Spoštovane poslanke in poslanci, predsednik Vlade, spoštovane ministrice in ministri. Nadaljujemo z delom. Prehajamo na 1. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA VPRAŠANJA POSLANK IN POSLANCEV. V zvezi s to točko dnevnega reda sem v poslovniškem roku prejel pisne prijave 29 poslanskih vprašanj. Vrstni red postavljanja poslanskih vprašanj je določen na podlagi dogovora z vodji poslanskih skupin in v skladu z 244. členom ter drugim odstavkom 245. člena Poslovnika Državnega zbora. Na prvi dve vprašanji poslanca opozicije in poslanca koalicije bo odgovoril predsednik Vlade. V nadaljevanju bi morali slediti odgovori na poslanska vprašanja, postavljena na 31. seji Državnega zbora, vendar zaradi opravičene odsotnosti ministra za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano ter ministra za zdravje na ta vprašanja ne bosta odgovarjala. Vsaka poslanka oziroma vsak poslanec ima za postavitev vprašanja na voljo 3 minute. Predsednik Vlade, ministrica in ministri odgovorijo na vprašanje v največ 5 minutah. Če je vprašanje postavljeno več ministrom, imajo vsi skupaj na voljo 5 minut za odgovor. Poslanec, ki ne bo zadovoljen z odgovorom, lahko zahteva dopolnitev odgovora, ne more pa postaviti dodatnega vprašanja. Poslanke in poslance prosim, da ste na to pozorni. Obrazložitev zahteve za dopolnitev odgovora poslanec predstavi v dveh minutah. Dopolnitev odgovora pa sme trajati največ tri minute. Poslanec, ki je postavil vprašanje, lahko zahteva, da se na naslednji seji opravi razprava o odgovoru predsednika Vlade, ministrice ali ministra. O tem odloči Državni zbor brez razprave. V primeru, da poslanec na postavljeno vprašanje danes ne bo dobil odgovora, mu morajo predsednik Vlade ali minister v 30 dneh predložiti pisni odgovor. Poslanec, ki je postavil vprašanje, na katerega ni bilo odgovorjeno, lahko izjavi, da vztraja pri ustnem odgovoru. V zvezi s to točko so se za danes opravičili: gospod mag. Dejan Židan minister za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano, gospod dr. Franc Križanič, minister za finance, gospod Dorijan Marušič, minister za zdravje, gospod dr. Igor Lukšič, minister za šolstvo in šport ter minister v funkcija ministra za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo. Na klop ste prejeli pregled poslanskih vprašanj, na katera v poslovniškem roku ni bilo odgovorjeno. Prehajamo na predstavitev poslanskih vprašanj. Na prvi dve vprašanji bo odgovarjal predsednik Vlade gospod Borut Pahor. Najprej mu bo s strani opozicijskih poslancev vprašanje postavil gospod mag. Radovan Žerjav.
Hvala lepa, gospod predsednik. Spoštovani predsednik Vlade, ministrice in ministri! Mandat vladi se je iztekel, parlamentu pa se izteka v teh dneh. Prihaja čas, da potegnemo črto in ocenimo rezultate našega dela. V tem mandatu smo se soočali z največjo finančno in gospodarsko krizo v zgodovini naše mlade države. Vladi je v teh težkih časih kljub vsemu uspelo ohraniti socialni mir in raven socialnih pravic na takem nivoju, da večina državljank in državljanov te krize ne občuti v takšni meri, kot bi jo v nasprotnem primeru lahko. To priznanje smo vam že večkrat tudi javno izrekli. Mnogo manj, po moji oceni, premalo pozornosti pa je Vlada pod vašim vodstvom namenjala gospodarstvu, njegovemu zagonu, novim delovnim mestom, odstranjevanju administrativnih ovir, izboljševanju poslovnega okolja in še bi lahko našteval. Na tem mestu lahko trdim, da se je pravzaprav na račun ohranjanja trenutnega socialnega miru in visokega standarda socialne države ogrozila možnost vzdrževanja socialnega miru in socialne pravičnosti na srednji in dolgi rok. Ta socialni mir smo namreč, žal, ohranjali na račun zadolževanja. Na takšen način to lahko počnemo še kratek čas, leto ali dve, potem pa bo konec. Zadolžili se bomo do dovoljenih mejah, potem pa bo sredstev preprosto zmanjkalo. Zmanjkalo jih bo za vse. In to, spoštovani predsednik Vlade, zagotovo ni dobro. V zadnjem času smo sicer priča rahli rasti slovenskega gospodarstva, žal je to le posledica izboljšanja klime v državah, kamor slovenska podjetja največ izvažajo. Nikakor to ni zasluga gospodarske politike te države. Še celo več. Slovenski izvozni kazalci so slabši kot kazalci primerljivih držav, kar potrjuje dejstvo, da v Sloveniji nimamo ustrezne gospodarske politike. Spoštovani predsednik Vlade zanima me: Kako vi ocenjujete uspešnost vladne gospodarske politike tega mandata? Hvala lepa.
Hvala lepa. Imate besedo gospod predsednik Vlade.
Iskreno povedano, ocenjujem pristransko. Ne ocenjujem, da je stanje odlično, ne ocenjujem, da je stanje porazno. Ocenjujem, da je zadovoljivo. Na kratko, puščamo za seboj potencial, ki daje novi vladi, kdorkoli bo že to vlado vodil, možnost, da Slovenijo pelje naprej. In to ne velja za vse države v Evropski uniji. Preden odgovorim na vaše vprašanje, naj tudi spomnim, in pri tej oceni ostajam, da za gospodarsko krizo, v katero smo prišli skupaj s tako rekoč svetovno recesijo, ni bila kriva prejšnja vlada. Ampak vendarle moram našteti nekaj številk, ki sežejo še daleč nazaj od prejšnje vlade, da bo jasno, kakšno stanje je Slovenija dobila konec leta 2008, da bo jasno, kako težko je bilo potem iz minus 8,2 padca BDP v 2009 priti sedaj na gospodarsko rast 1,5. Od leta 2002, da gremo daleč nazaj, ko smo imeli v odnosu do tujine 247 milijonov evrov presežka, smo do leta 2008 predelali skoraj 2,3 milijarde, to je 6 % BDP primanjkljaja. Od leta 2004 do leta 2008 se je bruto zunanji dolg povečal za 155 %, s 15 na 39 milijard. Zaradi znižanja davčnih stopenj v letu 2005 in zlasti v letu 2007 je Slovenija v letu 2009 izgubila 911 milijonov prihodkov ali 2,6 BDP, v letu 2011 pa se je delež primanjkljaja, zaradi posledic te reforme povečal na 2,7 BDP letno. Zakaj pravim, da prejšnja vlada v tem smislu ni kriva? Saj ni mogla – tako kot nobeno gospodarstvo na svetu in nobena politika na svetu – predvideti, da bo konec te visoke konjunkture in da bo tako globok padec v recesijo. To so bile formule za konjunkturo, ki smo ji bili priča, ampak ko je prišla recesija, je vse obrnila na glavo. In to situacijo sem zatekel jaz s svojimi kolegi. Takoj smo morali seveda reagirati. Mi smo sprejeli dva svežnja ukrepov, namenjenih finančnemu sektorju, gospodarstvu in javnemu sektorju. Protikrizni ukrepi, s katerimi je vlada v prvem letu mandata omilila učinke svetovne krize in ohranila socialno povezanost, so bili v začetku leta 2010 nadgrajeni z izhodno strategijo. Sledili smo trem ključnim dolgoročnim ciljem: povečati konkurenčnost gospodarstva in zagotoviti razvojne prioritete. Deloma smo v tem uspeli, ne toliko kot smo želeli, deloma tudi zaradi padlih reform. Pa ne samo zaradi samega padca reform, zaradi atmosfere, ki se je vzpostavila z dejstvom, da z referendumi lahko blokiramo reforme. Socialni partnerji so dobili v roke orožje, s katerim so lahko takoj postavili vlado v situacijo: če ne bo po našem, bo referendum. In to je blokiralo nadaljnjo reformno politiko zagotoviti dolgoročno stabilnost javnih financ in seveda ohraniti socialno kohezivnost. Sem vesel za to korektnost, da ste opazili to. Na koncu koncev, ali veste, prav ta kriza, ki smo ji sedaj priča v nadaljevanju, ker podivjana finančna industrija pač ni bila obvladana po koncu recesije, misleč, da je recesije konec in da lahko delamo po starem naprej, je pripeljala do novih problemov na svetovnem trgu in povzročila, da bo gospodarsko okrevanje daljše, imamo danes tam pred ljubljansko borzo ljudi, ki protestirajo proti temu, in po celem svetu. Protestirajo proti socialni nepravičnosti. V Sloveniji je dohodkovna neenakost med najnižjimi v Evropski uniji, in to prispeva malo k temu, da kolikor so naši ljudje razočarani nad situacijo, vendarle vedo, da socialne razlike niso prevelike. Ker me boste gotovo še nekaj vprašali, bom lahko nadaljeval z odgovorom.
Hvala lepa, gospod predsednik Vlade. Gospod mag. Radovan Žerjav, želite dopolnitev odgovora? Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Moja ocena je, da bi vendarle te formule, o katerih ste govorili, bilo treba bolje spremeniti. In to vračanje ves čas, in temu smo bili priča praktično ves ta mandat v Državnem zboru, vračanje v prejšnji mandat in še v mandate, ne vem koliko nazaj, pravzaprav ne vodi nikamor. Prevzeli ste takrat oblast in vaša naloga in odgovornost je bila, da zadeve spremenite. Če je kaj storila prejšnja vlada ali predprejšnja ali ne vem katera za nazaj narobe, je bilo treba spremeniti. Tako kot dežurni zdravnik, ki pride na svoje delo in od svojega predhodnika prevzame posel, pregleda vse paciente in če ugotovi, da je prejšnji zdravnik kaj storil napak, mora in je dolžan to spremeniti. Ampak po moji oceni, kar je bilo ključno, kar ni bilo narejeno, pa bi bilo potrebno, je brezkompromisno varčevanje, spoštovani, predsednik Vlade, celotnega javnega sektorja. Ne da ne dolgo tega slišimo en primer, kar stresel sem se, protokolarni objekt Brdo kupi perzijski tepih za 150 tisoč evrov. V času največje krize kupujemo perzijski tepih za 150 tisoč evrov za protokol. V času predsedovanja se je tam zgrnila vsa politična evropska smetana, pa smo zmogli to tudi brez tega perzijskega tepiha. Učinkovit spopad s korupcijo in gospodarskim kriminalom in povrnitev zaupanja v učinkovito pravno državo. Tu smo padli na izpitu, tega zaupanja preprosto ni več. Če pogledate vse javne ankete, kakšno je zaupanje ljudi v slovensko pravno državo, boste videli, da je to katastrofa in polom. Se opravičujem, ker nimam več časa. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod predsednik Vlade gospod Borut Pahor, imate besedo.
Kaj smo torej storili? Zakon o preprečevanju zamud pri plačilih, ki je zarezal v plačilno nedisciplino. Spremembe Zakona o javnih naročilih, ki onemogočajo morebitno izigravanje podizvajalcev in poddobaviteljev. Z intervencijskim zakonom smo ohranili najmanj 22 tisoč delovnih mest. Kljub povečanju smo stopnjo brezposelnosti ohranili na relativno zavidljivi ravni in ostajamo v prvi tretjini držav. Podvojili smo sredstva za aktivno politiko zaposlovanja z 183 milijonov na 369. Zagotovljena so bila dodatna sredstva SID banki za zagotovitev finančne podpore uspešnim gospodarskim projektov. V letu 2010 je banka podelila dvakrat več kreditov kot leta 2008, 840 milijonov evrov. Skrajšali smo roke vračila DDV in presežke namenili gospodarstvu. Povečali smo davčne olajšave za investicije v malih in mikropodjetjih. S spodbudami za malo gospodarstvo je bilo podprtih 2 tisoč 509 investicijskih in razvojnih projektov v višini blizu 200 milijonov evrov, kar je ustvarilo več kot 3 tisoč novih delovnih mest in povečalo dodano vrednost na zaposlenega za 14,3 %. Za zagotavljanje konkurenčnosti slovenskega gospodarstva je bilo v obdobju 2008–2011 razpisanih več kot za 649 milijonov evrov sredstev ter odobrenih več kot 5 tisoč 800 projektov podjetij. Uveljavili smo posebne razvojne spodbude za preboje na nove trge in izplačali subvencije za tehnološke centre za raziskave in razvoj 64 milijonov evrov. Vlaganja javnih sredstev v raziskave in razvoj so se v času mandata te vlade bistveno povečala, v letu 2009 za 47 % glede na prejšnje leto, potem pa še za okoli 20 % v letu 2010. V tem mandatu smo bistveno izboljšali črpanje sredstev EU . Še leta 2008 smo imeli neto negativen položaj, v proračun EU smo morali vplačati 65 milijonov evrov. Sedaj pa smo neto prejemnik. Od leta 2010 smo iz EU počrpali 327 milijonov evrov neto. Zadnji podatek za letošnje leto se nanaša na prva tri četrtletja in smo neto prejemnik 244 milijonov evrov iz proračuna. Predvidoma bo znesek do konca tega leta povečan na 461. Od leta 2008 do 2010 smo izrazito izboljšali zunanjetrgovinsko ravnotežje, saj se je na primer primanjkljaj tekočega računa plačilne bilance zmanjšal za 2 milijardi evrov. Našemu gospodarstvu se tako rekoč ni več treba zadolževati za financiranje zunanjetrgovinskega primanjkljaja. V našem mandatu smo uspešno obvladali tudi inflacijo, ki je več kot pol nižja kot je v povprečju Evropske unije in močno nižja tudi od povprečja območja evra.
Hvala lepa. S strani poslancev koalicije bo predsedniku Vlade vprašanje postavil gospod mag. Borut Sajovic.
Hvala lepa, gospod predsednik za besedo. Gospod predsednik Vlade, moje vprašanje se nanaša na organizacijo vlade in javne uprave v bodočnosti. V teh treh letih trdega in garaškega dela ste si nabrali zagotovo veliko izkušenj tako pozitivnih kot negativnih. Tisti, ki ta trenutek v opoziciji nabirajo predvolilne glasove, razmišljajo o tem, da bi ukinili agencije ministrstva, zmanjšali zaposlovanje v javni upravi za več kot 30 % in tako naprej. Ampak statistika in primerjava z evropskimi državami je tu jasna, Slovenija je nekje na sredini, skandinavske države za javno upravo trošijo več bruto družbenega proizvoda kot mi, nekatere sosednje države, recimo Nemčija, pa tudi manj. Nam se zdi pomembno povedati, da o javnem sektorju razmišljamo in odločamo racionalno, da je to pomemben in potreben segment te družbe. Naše razmišljanje – Poslanskega kluba Liberalne demokracije Slovenije, kjer smo si za cilj v prihodnosti v dobro Slovenije postavili enostavno državo, z manjšim številom ministrstev. Veliko vlad je o tem že govorilo, pa še nobeni ni uspelo. Kaj vi na podlagi izkušenj triletnega vodenja mislite, kakšna vlada, s kakšnim številom ministrstev je optimalna za soočanje s težavami v naslednjem mandatu? Mi smo si programsko zastavili cilj 8 ministrstev, z naslednjimi vsebinami: ministrstvo za življenjsko okolje, ministrstvo za gospodarske zadeve, ministrstvo za svobodo in varnost, ministrstva za znanje, ministrstvo za promocijo in identiteto, ministrstvo za kakovost življenja ter ministrstvo za obrambo in zunanje zadeve. Zagotovo je prisoten razmislek o zmanjšanju števila vladnih služb, tudi zmanjšanja obsega potrebnih sredstev za delo. Na drugi strani pa želimo, in najbrž boste delili naše mnenje, da je potrebna reforma javnega sektorja s poudarkom na organizacijskih in strukturnih spremembah na področju javnih zavodov, tudi javnih agencij in javnih skladov ter sprememba plačnega sistema v javnem sektorju, da bomo spodbujali, stimulirali tiste učinkovitejše, bolj uspešne. Prepričan sem, da je delo v zadnjih letih dalo tudi kakšne odgovore. Kakšne želje, kakšno javno upravo, kakšno vlado, kakšna ministrstva, ocenjujete, da bi ta država potrebovala v bodoče?
Hvala lepa. Gospod predsednik Vlade, izvolite.
Hvala, gospod predsednik. Spoštovani gospod poslanec, šlo bo za moje mnenje. Stvar novega mandatarja je, da odloči, kako bo izvedel stvari po svojem premisleku. Naj vam pa povem, da smo se trudili v dveh letih, da bi izpeljali tisto, čemur smo rekli modernizacija javne uprave, in da bi kot vrh tega poskusa priporočili s svojimi izkušnjami tudi nov zakon o vladi, ki bi upošteval zmanjšanje števila ministrstev. Mislim pa, da je pravica in dolžnost novega mandatarja, da po svoji presoji potem sestavi vlado, tako kot misli, da bo dobro opravljala svoje delo. Tisto, kar je moja izkušnja in izkušnja mojega kabineta, je, da je tako združevanje ministrstev smiselno, če se hkrati na novo določijo poslovni procesi. To pomeni njihovo poenostavitev in odpravo podvajanja nalog. Na tej podlagi se oblikuje nova notranja organizacijska struktura in tej prilagojena kadrovska zasedba – tako po številu kot po znanju in kompetencah. Zato je treba računati, da bo ob izvedbi reorganizacije prišlo na nekaterih področjih do presežnih delavcev, za katere v državni upravi ne bo prostora. Ne glede na število ministrstev je zaradi znižanja stroškov in povečevanja kakovosti treba zagotoviti centralizacijo, to je druga izkušnja, centralizacijo nekaterih funkcij na ravni celotne državne uprave brez izjeme. Med te naloge sodijo najmanj: izvajanje javnih naročil, upravljanje z nepremičnim premoženjem, informacijska podpora in kadrovska funkcija. Treba je zagotoviti, tretja izkušnja, centralizacijo tako imenovanih podpornih nalog na ravni ministrstev, ne glede na samostojnost organov v sestavi. Enako je treba zagotoviti centralizacijo podpornih nalog tudi za agencije, na primer skupna režija za vse agencije v državi. Zavzemam se za koncept, kjer bodo na ministrstvih združene naloge, ki so povezane z oblikovanjem sistema oziroma oblikovanjem posameznih politik. Kot veste, smo v mandatu te vlade uvedli programski proračun in mislim, da bi bilo smiselno po formuli programskega proračuna organizirati tudi ministrstva. Zmanjševanje števila ministrstev je smiselno, če združujejo vsebinsko sorodna in med seboj povezana področja. Povedal bom, kako bi, če bi imel priložnost sestaviti novo vlado, z racionalizacijo ob predhodnih pogojih organiziral vlado, za katero mislim, da bi delala še učinkoviteje: Ministrstvo za notranje zadeve, Ministrstvo za zunanje in evropske zadeve, Ministrstvo za obrambo, Ministrstvo za finance, Ministrstvo za pravosodje in upravo, Ministrstvo za tehnologijo in gospodarstvo, Ministrstvo za promet in prostorsko načrtovanje, Ministrstvo za izobraževanje, kulturo in raziskovalno dejavnost, Ministrstvo za zdravje, delo, družino in socialno varstvo in Ministrstvo za okolje in kmetijstvo. To je povezano z našo odločitvijo, da pripravimo programski proračun in tako bi tudi koncipirali delo ministrstev. Ampak naj povem, vprašanje je, koliko časa bo imel novi mandatar, da se s koalicijskimi partnerji posvetuje o tej možnosti, če bo hotel racionalizirati vlado z vidika števila ministrstev, še preden bo začel delati. Pričakovanja javnosti do nove vlade so ekstremno visoka. Jaz mislim, da so nerealna. So ekstremno visoka. Potrebno bo hitro delo, tega pa ne bo mogoče, če se bo najprej zapletlo s pripravo zakona o Vladi. Tako da, ne da bi seveda svetoval, najmanj pa solil pamet komurkoli, ki pride za menoj, verjetno bo treba, tako kot je, začeti, potem pa pospešiti nekatere procese, ki smo jih mi že začeli, postaviti te predpogoje in znotraj mandata nove vlade potem zmanjšati število ministrstev. To bi bil moj predlog, moj nasvet tistemu, ki prihaja za menoj.
Hvala lepa. Gospod mag. Borut Sajovic, želite dopolnitev? Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik Vlade. Opravljali ste častno, zahtevno in pošteno ter odgovorno delo. To je bil vaš zadnji odgovor v tem mandatu. Z odgovorom sem zadovoljen. Želim vam veliko osebnega zadovoljstva, napredka, na javnem področju pa tako kot sedaj seveda delo v dobro in korist vseh državljank in državljanov te države, za opravljeno pa iskrena hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod predsednik Vlade.
V svojem imenu in v imenu kolegic, ministrov in ministric, teh, ki so danes z menoj, tistih, ki so bili z menoj zadnja tri leta, bi se rad zahvalil Državnemu zboru za raven razprave, ki smo ji bili priča. Jaz sem v tej dvorani od leta 1990, kot so tudi nekateri med vami, in sem lahko spremljal razvoj kulture dialoga. Mislim, da so kakšne stvari, na katere smo lahko ponosni, ne da komurkoli od nas kakšna stvar ne uide, ne da kdaj ni izrečena beseda odveč, ampak če primerjam raven kulture dialoga na začetku in danes, vidim, da postajamo ena zrela demokracija. Dialog, odkritost, odprtost, kritičnost, kdaj mogoče še vedno preostra beseda, ampak to je stvar okusa, vendar pa ni več tistih žaljivk in pripomb, ki ne sodijo v ta visoki zbor. Tudi vam želim tako zasebno kot javno čim več dobrega, vam, predsednik, pa se zahvaljujem za sodelovanje v tem mandatu! Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod predsednik Vlade Borut Pahor. Poslanca poslanskih skupin SDS in Zares vprašanja predsedniku Vlade nista naslovila. Kot sem že omenil, odgovorov na poslanska vprašanja, postavljena na 31. seji zbora, zaradi opravičene odsotnosti gospoda mag. Dejana Židana, ministra za kmetijstvo, gozdarstvo in prehajamo, in gospoda dr. Marušiča, ministra za zdravje, ne bo. Prehajamo na vprašanja poslank in poslancev. Gospod Franci Kek je zastavil vprašanje gospodu ministru za promet dr. Patricku Vlačiču. [[Ga ni.]] Gospod Samo Bevk je postavil vprašanje ministru za promet gospodu dr. Patricku Vlačiču ter ministru za okolje in prostor gospodu dr. Roku Žarniću. Gospod Samo Bevk, imate besedo.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik, spoštovani zbor! Čeprav se mandat vlade izteka, sem se vseeno odločil, da postavim poslansko vprašanje ministroma za promet in okolje in prostor. Tudi v mandatu 2004–2008 sem svoje zadnje poslansko vprašanje naslovil na prometnega ministra, takrat je bil to mag. Radovan Žerjav, tematika pa je zelo podobna: posodobitev prometne infrastrukture na območju četrte razvojne osi. Tokrat gre moje vprašanje v tej smeri. Odbor za promet Državnega zbora Republike Slovenije se je seznanil na seji 30. septembra v okviru svojih pristojnosti in na podlagi razpoložljivega gradiva s predlaganimi rešitvami državnega prostorskega načrta za državno cesto R1-210 na odseku Cerkno–Hotavlje in s sklepom Vlade Republike Slovenije z dne 10. junija 2010, s katerim se Vlada strinja, da se postopki priprave državnega prostorskega načrta nadaljujejo v skladu s predlogom najustreznejše variantne rešitve, to je variante sever dva. Ministra dr. Patricka Vlačiča in ministra dr. Roka Žarnića sprašujem: Kakšne aktivnosti sta sprožila po seji Odbora za promet v zvezi z nadaljevanjem priprave državnega prostorskega načrta? Prav tako me zanima: Ali ste že naročili izdelavo idejnega projekta za izbrano varianto Sever 2? Zakaj sem to vprašanje postavil tik pred koncem tega mandata? Tudi zaradi tega, ker je narava tega dela taka, se pravi, da je operativna, da ne glede na to, ali je neka vlada v odhajanju, druga pa v prihajanju, lahko strokovne službe obeh ministrstev ne glede na volitve, ne glede na sestavo nove vlade, pripravljajo strokovne osnove in vse potrebno za državni prostorski načrt za konkretno cesto v okviru četrte razvojne osi, ki povezuje severno Primorsko z Gorenjsko, se pravi povezava med Cerknim in Hotavljami.
Hvala lepa. Besedo ima gospod minister za promet dr. Patrick Vlačič.
Hvala, predsednik. Imeli smo poglobljeno razpravo na Odboru za promet in s predlaganimi rešitvami državnega prostorskega načrta se je kot najustreznejša kazala varianta Sever 2, vendar pa je investicijsko najbolj neugodna, ne dosega priporočene ekonomske upravičenosti. Do predloga obstajata tudi različni mnenji dveh lokalnih skupnosti, na eni strani Gorenje vasi in na drugi strani Cerknega, ki to varianto zavrača kot nesprejemljivo. Glede na to, da je predlagana rešitev najprimernejša po prostorskem in okoljskem vidiku, menim, da lahko s predlagano traso nadaljujemo, ob pogoju, da se izvede smiselna optimizacija prostorskih ureditev, na podlagi katere bo upravičenost projekta bolj sprejemljiva. Poleg tega pa je treba v nadaljevanju postopka pridobiti konsenz lokalnih skupnosti, v nasprotnem primeru takšna gradnja ni smiselna. Sredstev v letošnjem proračunu za nadaljevanje priprave strokovnih podlag, v tem primeru idejnega projekta, ni. Upam, da se bodo z morebitnim rebalansom za leto 2012 ta sredstva zagotovila in takrat se bo lahko nadaljevala priprava državnega prostorskega načrta. Do nadaljnjega ne more potekati. Uspešen zaključek projekta je pogojen s tem, da se o NRP-jih za 2013 in 2014 sredstva potem ne zmanjšuje oziroma umikajo.
Hvala lepa. Gospod Samo Bevk, želite dopolnitev odgovora? Prosim.
Hvala lepa, gospod predsednik. Vprašanje je bilo naslovljeno tudi na ministra za okolje in prostor. Zanima me, če ima tudi minister dr. Roko Žarnić kakšen komentar k tej zadevi. Bi pa povedal še nekaj. Res je, da je ta odsek izredno finančno zahteven, vendar bomo lahko realno vrednost tega projekta ocenili šele, ko bomo imeli idejni projekt. V tej fazi lahko zgolj približno, zgolj aproksimativno ocenimo vrednost nekega projekta. Dejanska vrednost pa se bo pokazala šele ob izdelavi idejnega projekta. Poleg tega je treba pogledati investicijsko vrednost projekta v celoti. Ne samo tisti nekaj kilometrov dolgi odsek, ki je najdražji na celotnem odseku, ampak celotno traso, se pravi, traso od Robiča, od meje z Italijo do Želina, kjer se ta krak četrte razvojne osi razdeli na idrijsko-logaški krak, ki se konča v Logatcu na avtocesti in cerkljansko-gorenjski krak, ki se konča v Škofji Loki. Če v javnosti prikazujemo projekt samo na teh nekaj kilometrih med Cerknim in Hotavljami, da je finančno tako zahteven in da potem ni upravičen, se mi zdi, da je to nekorektno zavajanje javnosti. To sem na odboru tudi pojasnil. Mislim, da bi morali ta projekt in vrednost tega projekta oceniti na celotni trasi. Kljub temu pa mislim, da bi morali s tem projektom čim prej nadaljevati in zagotoviti sredstva v državnem prostorskem načrtu. Mislim pa, ne vem če so pravi odgovor napisali gospodu ministru, da obstajajo tudi postavke, ki so [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa, gospod Bevk. Gospod minister za okolje in prostor dr. Roko Žarnić, imate besedo.
Hvala. Spoštovani gospod predsednik, spoštovane gospe poslanke in poslanci! Nimam kaj dosti dodati. Kot že rečeno, DPN se pripravlja in naslednji korak je naročilo idejnega projekta, kot je bilo že slišano. Direkcija za ceste je tista, ki mora ta idejni projekt naročiti. Ko bo ta projekt pripravljen, bo lahko naše ministrstvo nadaljevalo z delom. Hvala lepa.
Hvala. Gospod Jože Tanko bo postavil vprašanje gospodu ministru za pravosodje gospodu Alešu Zalarju.
Hvala lepa za besedo. Vsem prav lep pozdrav! En sodni proces v zadevi Patria je na prvi stopnji zaključen. Bivši minister Karel Erjavec in bivši načelnik Generalštaba Slovenske vojske general Albin Gutman, politično in strokovno najodgovornejša za izvedbo mednarodnega razpisa za nabavo osemkolesnikov, sta bila oproščena obtožb. Sodnik je v obrazložitvi sodbe dejal: "Če je Slovenija kupila slabše oklepnike, bi lahko nastali politična in vojaška škoda, vsekakor pa ne moremo govoriti o proračunski škodi." Oba oproščena sta večkrat tudi izjavila, da ne Vlada, ne tedanji premier Janez Janša nista v nobeni fazi razpisa karkoli sodelovala ali odločala. To potrjujejo tudi vsi razpoložljivi vladni in drugi dokumenti. Kljub temu je bil proti bivšemu premierju Janši začet sodni postopek, v katerem se obtoženemu v predlogu očita, da je neugotovljenega dne na neugotovljenem kraju na neugotovljen način sprejel obljubo plačila. Čeprav se mu ne očita nastanek neposredne premoženjske škode, kar je po ZKP-ju podlaga za sodelovanje pravobranilca na procesu pred okrajnem sodiščem, sodelujeta kar dve pravobranilki. Ob tem bi vas spomnil še na razsodbo Višjega sodišča v Ljubljani, ki je v zadevi I Kp 1050/2004 zapisalo, "opredelitev oškodovanca temelji na vzročni zvezi med kaznivim dejanjem in kršitvijo ali ogrozitvijo njegove premoženjske ali osebne pravice, ki je s kaznivim dejanjem neposredno oškodovan in je subjekt oziroma nosilec kakšne pravice, ki je prekršena ali ogrožena". Torej stvar je potem jasna. Sprašujem pa naslednje: Ali morda v tej zadevi Patria, proces proti Janši, le obstaja morda kakšen konkreten premoženjsko pravni zahtevek in kakšen je? Iz opisanega kaznivega dejanja v javnoobjavljenem obtožnem predlogu namreč nikjer ne izhaja očitek nastanka premoženjske škode, kar bi ob veljavni pravni ureditvi predstavljalo podlago za navzočnost oziroma udeležbo pravobranilstva na sojenju. Na podlagi čigavih usmeritvenih navodil delujeta pravobranilki? Kateremu državnemu organu poročata pravobranilki o zadevi Patria? Katera procesna dejanja opravljata pravobranilki? Na osnovi katerega določila zakona sta prisotni kar dve pravobranilki na procesu na najnižji stopnji pravosodja? Hvala lepa.
Hvala lepa. Imate besedo, gospod minister za pravosodje gospod Aleš Zalar.
Hvala lepa. To isto vprašanje ste, spoštovani gospod poslanec, že postavili in nanj prejeli tudi odgovor. Kljub temu bom ponovil tisto, kar v tem odgovoru piše. Ponovil bom tako, da ga bom povzel. Najprej pojasnilo. Ministrstvo za pravosodje, kajti name ste naslovili to vprašanje, ni pristojno ministrstvo, ki bi lahko v tej zadevi, ki jo omenjate, izdajalo kakršnakoli usmeritvena navodila Državnemu pravobranilstvu in jih tudi ni izdajalo v zadevi, o kateri sprašujete. Pristojno ministrstvo je Ministrstvo za obrambo. Torej ste postavili to vprašanje nepristojnemu ministru, pa vam bom kljub temu še naprej odgovarjal, čeprav sem vam že pisno odgovoril. To vprašanje zastopanja Državnega pravobranilstva v kazenskem postopku je povezano z odločitvijo sodišča. Sodišče je bilo tisto, ki je pozvalo državo, da se udeleži sojenja kot potencialni oškodovanec v tej zadevi. In na osnovi tega vabila se potem v skladu z zakonom o Državnem pravobranilstvu te obravnave udeležuje pristojni pravobranilec oziroma pravobranilka. Gre torej za povsem običajen postopek, kadar se ocenjuje, da bi država lahko bila oškodovanec. Ali je država oškodovanec, o tem bo odločilo sodišče. Država ima pravico, da priglasi premoženjskopravni zahtevek, država ima pravico, da v okviru odločanja kazenskega sodišča predlaga dokaze, ki naj dokazujejo dejstva v zvezi s tem premoženjskopravnim zahtevkom, ne pa morda dokaze o sami krivdi obdolžencev. To je stvar drugega pristojnega organa, Državnega tožilstva, ki ta postopek vodi. Tak postopek ni popolnoma nič neobičajnega. Državni pravobranilci zastopajo premoženjskopravne zahtevke v številnih sodnih postopkih. Rad bi vas nekoliko popravil. Ker ste uvodoma omenili sodni postopek, ki je potekal oziroma še poteka zoper nekdanjega obrambnega ministra Erjavca, po mojih podatkih ta zadeva ni zaključena. Po mojih podatkih je bila v tej zadevi vložena pritožba, zato so sklepanja, ki jih povzemate iz dosedanje odločitve, sklepanja na osnovi nepravnomočne sodne odločitve in v tem pogledu vsaj preuranjena. Ministrstvo za pravosodje v tej zadevi v zvezi s tem vašim vprašanjem ne more dati nobenega konkretnega odgovora, ker pač ni pristojno ministrstvo. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Jože Tanko, želite dopolnitev odgovora?
Hvala lepa. Spoštovani gospod minister, tudi na tisto moje pisno vprašanje niste odgovorili, ker niste pristojni. Tako da samo ugotovimo, zakaj ponovno sprašujem. Jaz sem vam v uvodu prebral tisto, kar je dejal sodnik na prvi stopnji. Dejal je, da o proračunski škodi ne moremo govoriti. Zanima me: Zakaj ta postopek pravzaprav teče na tak način, če se je tudi ministrica za obrambo distancirala od vložene začasne odredbe Državnega pravobranilstva zoper Rotis in Patrio? Kdo je torej tisti pristojni državni organ, ki usmerja delo pravobranilstva v tem konkretnem sodnem postopku? Kdo je tisti? Ministrstvo za obrambo, ki se je distanciralo od tega? Ali je to Vlada? Ali je to kdo drug? Ali to poteka na nek tajen ali kakšen drugačen način? Glede na to, da država preko pravobranilstva daje usmeritvena navodila, se tu ne moremo izogniti dejstvu, da gre za politični in ne za kazenski proces, da se sodni proces preko pravobranilstva usmerja s strani Vlade ali resornega ministra, to se pravi ministrice za obrambo, ali kakšnega drugega ministra, pristojnega za pravosodje in notranje zadeve. In tu, če tako te stvari potekajo, spoštovani minister, gre za nedopusten poseg politike v neodvisno sodstvo. In žal to dopuščata tako generalni državni tožilec Fišer kakor tudi predsednik Vrhovnega sodišča gospod Masleša. In še nekaj. V zadevi Satex, kjer je bila dejansko ugotovljena škoda, pa še v mnogih drugih postopkih, kjer je bila dejansko oškodovana država, pravobranilstva v teh postopkih ni bilo. razprave. In to je dejansko sporno dejstvo. Sodnik ugotovi, da ni premoženjske škode, da ni oškodovanja in sta pravobranilki, v zadevi Satex, obratna zgodba, škoda je dejansko nastala, pa ni bilo pravobranilcev.
Hvala lepa, gospod Jože Tanko. Gospod minister Aleš Zalar.
Ja, to je pa zdaj že pogovor gluhih. Jaz sem vam povedal, spoštovani gospod poslanec. Ministrstvo za obrambo je tisto, ki je pristojno, da v tej zadevi, o kateri sprašujete, daje ustrezna usmeritvena navodila Državnemu pravobranilstvu. Zato morate vsa vprašanja v zvezi s tem primerom nasloviti na pristojno ministrico, ki sedi tu ob meni. Tega žal niste storili. Jaz vam pri reševanju tega problema ne morem pomagati. Pravosodno ministrstvo v ta postopek ni vključeno, niti ni nobene zakonske podlage za to, da bi bilo vključeno. In to je vse, kar lahko v zvezi s to zadevo rečem, poleg tistega, kar sem vam povedal. Odgovor na vaše zastavljeno pisno poslansko vprašanje, ki meri na isto temo, ste pa prejeli po evidencah našega ministrstva že pred dnevi. Jaz pa ga tu ne bom še enkrat povzemal, ker sem ga enkrat že predstavil. Ko pa govorite o zadevi Satex, kolikor je meni znano, je bila v zadevi Satex oprostilna sodba, ki pa še ni pravnomočna. To je vse, kar vem, drugih podatkov pa v zvezi s to zadevo nimam. Ministrstvo za pravosodje v zvezi s to zadevo tudi ni bilo pozvano, da bi kakorkoli sodelovalo s kakršnimikoli navodili. Sicer pa se kazenski postopki v Sloveniji ne vodijo glede na odločitve ali pričakovanja politike, ampak glede na odločitve državnih tožilcev. Oni so pri tem popolnoma samostojni. In prav je, da zasledujejo princip, da v tej državi ni nedotakljivih, ne glede na to, ali so to politiki, gospodarstveniki ali navadni državljani. Za vse veljajo enaka pravila. To je bistvo načela enakosti pred zakonom, Državno tožilstvo ga mora spoštovati in jaz pričakujem, da ga spoštuje v vseh zadevah, v vseh konkretnih primerih, tudi v tistem, ki ste ga omenili. Hvala.
Hvala lepa Gospod Jože Tanko, želite podati proceduralni predlog?
Hvala lepa, spoštovani predsednik. Spoštovani minister, da ne bo ostalo tako v zraku. Jaz sem postavil pisno poslansko vprašanje na temo vloge pravobranilstva v tej zadevi. Vi ste dejali na nek način, da niste pristojni, da za to odgovarjate in da preko vašega ministrstva to ne more iti, zato sem tudi postavil ustno poslansko vprašanje. Ministrstvo za obrambo se je od tega procesa distanciralo. Ministrica sedi zraven, to vam lahko potrdi. Vi govorite, da je pristojno ministrstvo, ki usmerja pravobranilstvo v tej zadevi, Ministrstvo za obrambo. Če se je Ministrstvo za obrambo distanciralo, najbrž to ni pristojno ministrstvo, ki sodeluje in daje navodila, usmeritve temu pravobranilstvu. To žal ne drži. In še nekaj. Tudi niste odgovorili na vprašanje, katera procesna opravila opravljata državni pravobranilki, niti komu poročata. Saj to so temeljne zadeve, ki sem jih vprašal. In tudi niste pojasnili, zakaj sta na tem procesu dve državni pravobranilki. Isto velja za tisto pisno vprašanje, ki sem ga dobil. In meni je žal, da se ministri, Vlada ali kdorkoli na tak način izgovarjajo, odgovori so arogantni in ostanejo stvari v zraku. V tem primeru, spoštovani gospod minister Zalar, se ne moremo izogniti dejstvu, da preko dajanja navodil oziroma usmeritev Državnemu pravobranilstvu, to pa dela tisti državni organ, ki je zadevo sprožil – Ministrstvo za obrambo verjetno to ni, ker očitno ni – da s tem tudi usmerja sodni postopek na tem delu. In potem tukaj ne gre več za nek vsebinski proces, ampak gre za politični obračun s političnim nasprotnikom, s političnim konkurentom, in to na način, da ni ugotovljena nikjer v tem sodnem spisu pravzaprav nobena premoženjska škoda za državo. Celo sodnik , ki je sodil na prvi stopnji, in dejal sem, da na prvi stopnji je proces zaključen, je izrecno ob izreku sodbe dejal, da tega premoženjskega oškodovanja države ni. Postavlja se vrsta odprtih vprašanj, na katera noče dati nihče nobenega konkretnega odgovora, nobenega relevantnega odgovora. Jaz mislim, da je ravnanje države v teh primerih pravzaprav povsem neprimerno. Ministri, če ste, potem bi na te stvari morali konkretno odgovoriti, ne se pa zavijati za neka leporečja in proforme. Hvala lepa.
Gospod Jože Tanko, niste dali proceduralnega predloga. Vi ste izkušen poslanec, veste, da ste s tem tudi zlorabili poslovnik. Gospod Janez Ribič bo postavil vprašanje ministru za okolje in prostor gospodu dr. Roku Žarniću.
Hvala. Spoštovani, spoštovani gospod minister! V preteklosti sem že nekajkrat izpostavil velik pomen izgradnje visokovodnih nasipov na levem bregu Drave, med Mariborom in Ptujem, s katerimi bi se zagotovila poplavna varnost prebivalcev Dupleka in okoliških krajev. Nazadnje sem vas o tej temi spraševal meseca marca. Gradnja tega nasipa namreč zamuja še desetletja in več. Že vaš predhodnik je obljubljal, da bo gradbeno dovoljenje pridobljeno v začetku leta 2010, vi ste letošnjega januarja govorili, da postopek pridobivanja gradbenega dovoljenja še poteka, marca pa ste dejali, da trenutno poteka odkup zemljišč, da se pripravlja ustrezna projekta dokumentacija, da se izbirajo pripravljavci vloge za pridobitev sredstev iz kohezijskega sklada itd. Dokončanje del ste predvideli za leto 2013, pridobitev sredstev kohezijskega sklada pa za konec letošnjega leta. Skratka, samo obljube, ki jih prebivalci krajev, ki ležijo ob tem delu Drave, poslušajo že desetletja. Bojim se, da bo za te prebivalce minilo še eno leto ali več, ko bodo poslušali obljube in hkrati trepetali pred nevarnostjo poplav. Zato spoštovani minister, me zanima sledeče: Ali je časovnica poteka projekta gradnje nasipa na levem bregu Drave med Vurberkom in Duplekom enaka, kot ste mi jo zagotovili v odgovoru na moje vprašanje, ki sem vam ga zastavil na 26. redni seji marca letos? Ali je bilo za ta projekt že pridobljeno pravnomočno gradbeno dovoljenje? Ali so za ta projekt že bila pridobljena sredstva iz kohezijskega sklada? Na marčevski seji mi prav tako niste odgovorili na nekatera moja vprašanja, zato jih na tem mestu ponavljam. Ali lahko vaše ministrstvo oziroma Inšpektorat za okolje in prostor ukrepa zoper Dravske elektrarne, ki so zaradi gradnje elektrarne Zlatoličje po načelu "povzročitelj plača", dolžne poskrbeti za ustrezne prehode čez reko Dravo? Most pri Vurberku do občine Starše še vedno ni zgrajen. Dravske elektrarne pa so pridobile vodnogospodarsko dovoljenje že leta 1964. Kolikokrat letno se izvaja nadzor nad stanjem vodotokov ter kdo ga izvaja? Kakšni so kriteriji, na podlagi katerih Ministrstvo za okolje in prostor pripravlja letni program vzdrževalnih del na vodotokih? Kakšni so postopki ravnanja ministrstva oziroma izvajalca javne službe v primeru poplav. Zakaj se ne izda nalog, da se vodotoki očistijo?
Hvala lepa. Imate besedo, gospod minister za okolje in prostor gospod dr. Roko Žarnić.
Hvala lepa, predsednik. Spoštovani! Moram povedati, da postopki, ki smo jih obrazložili na marčevski seji, tečejo. Načrtovano je, da se izdela vloga za pridobitev kohezijskih sredstev do konec leta, to je december 2011, za izdajo gradbenega dovoljenja pa potekajo postopki pridobivanja pravic graditi. Strinjam se z vami, da je bil čas zamujen, kajti ko smo pripravili te stvari sem bil tudi jaz presenečen, kaj se je dogajalo med letom 2005 in letom 2009. V letih 2009 in 2010 so se postopki začeli intenzivno dogajati in zamude, ki smo jih pet let pridobili, žal v tem mandatu ne moremo spraviti pod streho. Projektna dokumentacija PGD in PZI je izdelana in tudi recenzirana, projekt je v fazi pridobivanja okoljevarstvenega soglasja in pridobivajo se tudi zemljišča. Pravnomočno gradbeno dovoljenje še ni pridobljeno, kajti na MOP, na sektor za graditve še ni bila podana vloga za pridobitev gradbenega dovoljenja za gradnjo nasipa na levem bregu Drave med Vurberkom in Duplekom. Vloga bo, kot sem izvedel, vložena do konca leta. Sredstva iz kohezijskega sklada še ne morejo biti pridobljena, ker ni pripravljena ta osnovna dokumentacija, v pripravi pa je vloga za pridobitev sredstev kohezijskega sklada. Po naših terminskih planih bi ta vloga morala biti taka, da bodo zagotovljena sredstva še v obdobju 2012–2015. Paralelno s temi akcijami, o katerih sem govoril, potekajo tudi tekoče aktivnosti za pripravo razpisne dokumentacija za izvedbo. Verjetno vam je iz tega, kar sem povedal, jasno, da so se v času mojega ministrovanja skušali ujeti roki, zamude, ki so ostalo v petletnem obdobju, in mislim, da večjih čudežev se ne da početi. V postopkih gradbene inšpekcije je ugotovljeno, to je odgovor na vprašanje, ker zadnjič ni bilo časa, da se gradnja mostu in visokovodnega nasipa ne izvaja. Tako tudi ni razlogov za ukrepanje gradbenega inšpektorja. Gradbeni inšpektor ne more dati naloge nekomu, da nekaj izvede, za to so neki drugi inštrumenti, ki pa presegajo pooblastila našega ministrstva in o tem se je treba nekje drugje verjetno pogovarjati. Nadzor nad vodotoki se redno izvaja preko koncesionarja po programu, ki se pri konkretnih problemih, na katere opozarjajo občani ali zainteresirani, tudi odziva in tukaj se skuša znotraj sredstev, ki so vsako leto za to namenjena, narediti največ, kar se da. Prva prioriteta je vzdrževanje odtokov prvega reda, nato vzdrževanje vodne infrastrukture, vzdrževanje vodnih in priobalnih zemljišč, kjer so neposredno ogroženi stanovanjski objekti, in vzdrževanje vodnih in priobalnih zemljišč, kjer so posredno ogroženi stanovanjski objekti. Pred nastopom poplave prve aktivnosti vodi Uprava Republike Slovenije za zaščito in reševanje. Koncesionar, ki izvaja javno službo pa potem po svojih strokovnih nalogah izvaja ukrepe v času povečane stopnje ogroženosti škodljivega delovanje voda, kakor tudi po poplavah. Vzdrževalna dela, kot sem že omenil, se izvajajo v skladu z letnim programom, v skladu s sredstvi. Moram pa povedati, in bi to priliko izkoristil, da v rebalansih, ki bodo sprejeta naslednje leto, je bilo izredno malo denarja na tem področju in bi apeliral na tiste izmed vas, ki boste zoper prišli v ta dom, da se skušate boriti za čim več denarja za urejanje vodotokov. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Ribič, želite dopolnitev odgovora? Imate besedo.
Hvala za besedo. Če me ne bi bilo strah za ljudi ob Dravi, ki jih čaka katastrofa, bi verjetno sočustvoval z vami. Verjamem, da se v teh mesecih, odkar sem vam nazadnje postavil vprašanje na to temo, ni moglo zgoditi kaj velikega. Vendar pa si že sam postavljam vprašanja, kako je mogoče, da se v treh letih, odkar sem poslanec in opozarjam na problem izgradnje tega nasipa, ni premaknilo prav ničesar. Ko sem se odločil, da kandidiram v Državni zbor, z željo, da v okolju, iz katerega prihajam, kaj pomagam narediti, pomagam preprečiti katastrofo – v treh letih samo obljube enega, drugega, tretjega! Po mojem mnenju je takšno ravnanje jasen primer neoperativnosti pristojnih institucij, pri čemer nimam v mislih samo Ministrstva za okolje in prostor. Kako naj drugače razumem, da se ob triletnem opozarjanju na konkretne probleme in neštetih obljubah, da se stvari rešujejo in da je gradnja nasipa tik pred vrati, ni zgodilo prav ničesar. Če sam kot poslanec Državnega zbora nisem uspel premakniti ničesar, se sprašujem, kako se šele počuti navaden državljan, ki se bori proti državnemu aparatu res kot z mlinom na veter. Tu lahko omenim, na primer, koncesije za male hidroelektrarne, kjer investitorji čakajo po več let, kljub neštetim zagotovilom, ki ste jih vi, spoštovani gospod minister, dali kolegu Presečniku, da se bodo pristojni na Agenciji za okolje kadrovsko okrepili in tako omogočili hitrejše reševanje teh vlog. Zgodilo se ni ničesar. In tako naprej.
Hvala lepa. Gospod dr. Roko Žarnić, minister za okolje in prostor, imate besedo.
Najlepša hvala. Samo nekaj bi rad povedal. Zanikam trditev, da se ni zgodilo ničesar. Zgodilo se ni ničesar od leta 2005 do leta 2009. Glejte, v času mojega ministrovanja se je zgodilo to, kar sem povedal, in gradnja ne pomeni samo bagra in lopate, pač pa tudi pripravo. Če bi v svojem mandatu dobil zadeve pripravljene, tiste, ki jih moram zaradi zamujanja in napak opravljati jaz, bi stroji brneli. Pri malih elektrarnah so zopet največje zamude nastale od leta 2005 do 2009. Mene se krivi za okostnjake, ki sem jih podedoval. Več sreče želim naslednjemu ministru, kajti puščam boljšo zapuščino, kot sem jo dobil. Hvala.
Hvala lepa. Izvolite, gospod Ribič.
Hvala za besedo.
Imate postopkovni predlog?
Ja.
Prosim.
Želim, da se morda kdaj o tej temi v Državnem zboru opravi razpravo, seveda na podlagi določenega člena. Rad bi pa dodal še to, da ne morem verjeti, da se samo izgovarja na to, kaj je predhodnik naredil, pa česa predhodnik ni naredil. Sedaj sem tri leta v Državnem zboru, pa sem slišal, kaj naj bi predhodniki naredili ali pa ne, vendar mene zanima, kaj smo mi sedaj naredili. Veliko je bilo izrečenega o uspešnosti. Bil sem vesel, ko je prišel novi minister na to ministrstvo, kajti tisti prejšnji, je govoril in govoril in se je izgovarjal na prejšnje – žal ste to malo podedovali od njega, da tudi uporabljate te besede. To ni dobro. Treba je začeti delati in službam naložiti, da se stvari premikajo. Zato si želim, da bi bila takšna razprava še kdaj v Državnem zboru. Hvala lepa.
Hvala lepa. Razprave ne bo, to veste. Kar se pa drugega dela tiče, vam pa oprostim, ker je to zadnjič. Gospa Alenka Jeraj. [[Je ni.]] Gospod Silven Majhenič bo postavil poslansko vprašanje ministru za šolstvo in šport, dr. Igorju Lukšiču. Minister je odsoten.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani ministri! Prosil bi, da mi minister pismeno odgovori. V septembru 2011 je Ministrstvo za šolstvo in šport objavilo javni razpis za sofinanciranje projekta E-kompetence učiteljev v dvojezičnih šolah. Na podlagi tega razpisa je Ministrstvo za šolstvo namenilo 1 milijon za razvoj e-gradiv samo za 8 slovensko-madžarskih dvojezičnih šol. Medtem pa je Ministrstvo za šolstvo in šport v mesecu juliju 2011 poslalo več kot 600 slovenskim osnovnim in srednjim šolam okrožnico, s katero obvešča šole, da v letu 2011 ne bodo šole prejele nobenih sredstev za nabavo učil in učnih pripomočkov ter za izobraževanje učiteljev. Postavlja se vprašanje, zakaj je 1 milijon evrov v razpisu namenjenih samo za namen uporabe v mešanih slovensko-madžarskih dvojezičnih šolah in zakaj ni predviden za italijanske šole in ne za vse ostale enojezične slovenske šole, ki so potrebne dodatnega denarja za izobraževanje učiteljev. Razpis ne favorizira samo madžarskih šol, ampak favorizira tudi izvajalca s strani madžarske narodnostne skupnosti, saj predvideva, da se lahko na razpis prijavi samo prijavitelj, ki si zagotovi soglasje petih dvojezičnih šol. Razpis ne predvideva, da so šole dejavne v projektu, ampak razpis samo predvideva podajo soglasja šol. Govori se, da je madžarska narodna skupnost, ki je soustanovitelj dvojezičnih šol, prepovedala ravnateljem dvojezičnih šol, da podajo soglasja drugim potencialnim prijaviteljem za navedeni razpis. Soglasje morajo namreč podati smo zavodu, katerega ustanovitelj je madžarska narodna skupnost. Vprašanje je: Ali je razpis prirejen namensko, da ga lahko izvedejo samo pripadniki madžarske narodnostne skupnosti in podizvajalci, ki se z njo uskladijo? Hvala.
Besedo ima gospa Eva Irgl. Postavila bo poslansko vprašanje ministru za notranje zadeve, gospodu Zalarju. Izvolite.
Najlepša hvala za besedo. Spoštovani predsedujoči, spoštovani minister Zalar! V zadnjem času smo bili priča kar nekaj odmevnim aferam, ki so temeljile na napačnih informacijah kriminalistične policije. Posledica teh napačnih informacij so bili posegi tako v komunikacijsko zasebnost posameznika kot tudi uvedba predkazenskega postopka. Razumljivo je, da mora kriminalistična policija preveriti sume prijavljenih kaznivih dejanj, vendar ni razumljivo, da se policija pred posegi v z ustavo zajamčene človekove pravice prej ne prepriča v verodostojnost podanih informacij ali anonimnih ovadb ter preveri osebne nagibe oseb, ki takšne informacije ali ovadbe vlagajo z največkrat točno določenim namenom. Posledice takšnih zlonamernih informacij ali ovadb so za posameznika lahko zelo hude, lahko ob tem trpi sam, ob tem trpi njegova družina, velikokrat grozi izguba zaposlitve, lahko pa tudi pride do izpada dohodka. V družbi je takšna oseba ožigosana in marginalizirana. Argument, da je vsak posameznik subjektivno odgovoren za krivo ovadbo in da lahko zaradi tega počne, kar hoče, tudi tako, da blati nekoga dobro ime, tako ta argument ne zdrži dovolj. Spoštovani minister Zalar, zanima me naslednje: Kakšne mehanizme notranje kontrole ima kriminalistična policija pri ocenjevanju prejetih podatkov, še posebej pri podatkih, ki jih prejmejo uslužbenci kriminalistične policije osebno? V koliko primerih je kriminalistična policija preverjala ozadja informacij, ki so se v postopku preiskave izkazale kasneje za neutemeljene? Ali je strokovno utemeljeno, da se predkazenski postopki začnejo na osnovi govoric, se pravi na osnovni nepreverjenega podatka, o katerem se v nekem okolju na primer samo govori? Najlepša hvala.
Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa. Spoštovana gospa poslanka, najprej vas moram nekoliko razočarati, ker je bila napoved vašega vprašanja tako splošna, da se je tudi približno ni dalo ugotoviti, kam merite, in vam seveda ne morem postreči s statistiko. Spraševali ste me o številu primerov. To seveda je statistika. Lahko vam samo na splošno odgovarjam, kako je v zvezi z nadzorom, tako notranjim kot zunanjim. Predvsem bi vas rad opozoril na to, da policija, kadar gre za sprožanje postopkov, ki lahko posegajo v temeljne človekove pravice, torej tiste, ki so zagotovljene z našo ustavo – tukaj imam v mislih zlasti pravico do zasebnosti, tudi komunikacijske zasebnosti, in te so po navadi tiste, ki so nekako lahko najbolj na udaru. Zaradi teh se posameznik pogosto počuti najbolj prizadetega. Torej v vseh teh primerih, ko gre za take posege, policija ni samostojna. Policija sploh ne more sama ničesar storiti. Policija vedno potrebuje ali odločitev državnega tožilca ali celo sodišča, odvisno seveda od vrste ukrepa, ki je predmet obravnave. Torej, tukaj je že odgovor na vaše osnovno vprašanje, kje je tukaj nadzor: nadzor je v pravosodnem sistemu, bodisi v sodni oblasti bodisi v državnem tožilstvu. Poleg tega v vseh primerih, ko policija opravlja svoje dejavnosti v skladu z zakonom, običajno dobiva zelo natančna usmeritvena navodila s strani pristojnega državnega tožilca, kar velja sploh za vse primere, ne samo za tiste, kjer bi lahko šlo za posege v temeljne človekove pravice. Ne glede na vse to pa ima policija še poseben sistemski notranji nadzor, ki poteka po dveh ključnih poteh: nadzor znotraj policije in nadzor znotraj ministrstva samega, kjer je organiziran poseben direktorat, ki se ne ukvarja z ničemer drugim kot samo s tem, da nadzira pravilnost in pravočasnost izvajanja nalog policije na povsem konkretnem operativnem nivoju. Ta direktorat za policijo in za druge varnostne naloge je ustanovljen prav s tem namenom, da se krepi garantna vloga tudi, ko gre za vprašanje posega v temeljne človekove pravice. In moja ocena, odkar opravljam to vlogo ministra za notranje zadeve, je, da ta direktorat, ki nadzira policijo, svoje delo opravlja zelo zelo profesionalno in zelo predano in je tudi izredno natančen. In so njegove ugotovitve vsak teden predmet obravnave na posebnih kolegijih in potem seveda tudi skrbi za implementacijo priporočil, včasih predlaga ministru ali pa generalnemu direktorju policije tudi konkretne ukrepe. Skratka, ta sistem notranjega nadzora je vzpostavljen, deluje. To sicer ne pomeni, da je sistem idealen, da ga ni mogoče izboljšati, da morda v kakšnem primeru tudi ne pride do situacije, ko se izkaže, da ravnanje pristojnih ni bilo optimalno. Policija je vendarle izredno velik sistem. Ni pa mogoče pristati na tezo, da naj bi šlo za sistem, ki je izven nadzora in ki je premalo dosleden pri tem, ko sproža postopke, ne da bi pri tem upošteval standarde, ki jih zagotavlja naša ustava vsakomur; tudi tistim, ki se znajdejo v predkazenskih ali kazenskih postopkih zaradi suma, da so storili kaznivo dejanje. Če torej strnem ta vidik notranjega nadzora, ne morem seveda še mimo zunanjega nadzora, ki ga opravljate vi, poslanke in poslanci, tudi v okviru posebne parlamentarne komisije, ki ga opravlja varuh človekovih pravic, ki ga ne nazadnje opravlja civilna družba. Skratka, je več nivojev nadzora, vsi so usmerjeni v to, da bo delo policije pravilno, zakonito in pravočasno. Hvala.
Želite še dopolnitev odgovora?
Najlepša hvala. Zahvaljujem se vam za ta prvi del odgovora na moja vprašanja. Bom pa še zastavila naslednje in bom v tem drugem delu malo bolj konkretna. Zanima me: Ali so bile govorice res lahko dovolj za takšne medijsko odmevne aktivnosti policije, ki so se odražale tudi v priprtju in hišnih preiskavah, na primer tako, kot se je zgodilo pri gospodu Kanglerju, pa Štihcu, Jelinčiču, Magajni, Pogačniku? Ali policija res lahko odreagira samo in zgolj na osnovi govoric? Ali lahko kriminalist zgolj na podlagi govoric napiše, in to v trdilni obliki, neko kaznivo dejanje, se pravi, brez da bi prej preveril verodostojnost in zanesljivost takšnih informacij? Kot predsednica preiskovalne komisije Državnega zbora v zadevi Patria sem namreč 6. 10. 2011 med drugim zaslišala tudi višjega kriminalističnega inšpektorja gospoda Igorja Zimiča. Zanimal me je predvsem njegov uradni zaznamek z dne 11. septembra 2008. To govorim zato, ker je ta zaznamek nastal samo in zgolj na podlagi govoric. Bil pa je zapisan v izključno trdilni obliki. Gospod kriminalist Zimič je takrat na zaslišanju zatrdil, da je v zaznamku napisal le, kar je slišal, in da ne trdi, da je to res. Ob tem seveda – oba poznava to zgodbo – ni želel navesti vira teh informacij in tako naprej. Mi smo potem na vas naslovili zahtevo, da ga odvežete molčečnosti. Do tega ni prišlo. Ampak zanima me dejansko: Ali lahko policija zlorablja svoja pooblastila na takšen način, da samo na podlagi govoric oblati neko ime in samo na podlagi govoric rešuje probleme, ker to izgleda potem tako, kot da gre za politično motivirane procese? Hvala.
Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa. Spoštovana gospa poslanka, moj odgovor je ne. Policija ne sme zlorabiti pooblastil na noben način, ne samo zaradi sklicevanja zgolj na govorice, tudi na kakšen drug način ne. Zelo težko presojam te konkretne primere, ki jih omenjate – v enem delu jih niti ne smem –, zato sem lahko samo splošen. Ko pa ste omenjali hišne preiskave zoper nekatere osebe, ki so med drugim tudi javne osebe – ni nobenih razlik v dokaznem standardu, ko gre za vprašanje hišne preiskave zoper nekoga, ki izvršuje neko javno pooblastilo, ali nekoga, ki ga ne. Za vse veljajo enaka pravila. Ta pravila določa zakon. Ta pravila določa ustava. In o tem, ali obstajajo zadostne podlage za tako odreditev hišne preiskave, odloča sodišča. O tem ne odloča policija. Torej, tudi če bi se, recimo, policija zanesla na določeno dokazno gradivo v zgodnji fazi postopka, za katerega bi ocenjevala, da predstavlja zadostno podlago za hišno preiskavo, ni nujno, da bo do hišne preiskave prišlo. In v praksi se zgodi, da ne pride in da sodišče tak predlog za odreditev hišne preiskave tudi zavrne. Toda če sodišče preiskavo odredi, potem seveda ni mogoče govoriti o tem, da policija zlorablja vlogo, ki jo ima v tem postopku. Mislim, da bi šla taka insinuacija veliko predaleč. Mislim, da je treba naši policiji zaupati. Ima težko delo. V težkih časih je običajno problem v zvezi z odkrivanjem kaznivih dejanj lahko še bolj zaostren. V Sloveniji očitno je zaostren, recimo, na področju gospodarskega kriminala. In policija vse svoje proste vire namenja med drugim tudi temu področju. V ta kriminal so vključeni različni akterji, očitno tudi nekateri s področja javnega sektorja. Ta država si zasluži, da se razčisti, ali je kdorkoli, ki je osumljen, da je storil kaznivo dejanje, to storil onkraj vsakega razumnega dvoma; kar pomeni, da si zasluži, da je obsojen. O tem bodo presojala sodišča. O tem bo prvo kontrolo nad delom policije seveda delal tožilec. On jo izvede od samega začetka, ko oddaja usmeritvena navodila, in kasneje, ko se odloča, ali bo zahteval preiskavo ali morda vložil neposredno obtožbo. Sistem je torej zgrajen tako, da imamo notranje kontrole, ki preprečujejo zlorabe. Seveda pa ne živimo v idealnem svetu in zato tudi ni mogoče izključiti kakšnega primera, ki bi kazal, da v praksi zadeva poteka drugače.
Hvala lepa. Gospod Franc Jurša bo postavil poslansko vprašanje ministru za finance. Minister je opravičeno odsoten.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Lep pozdrav kolegicama in kolegom! Postavil bom vprašanje in bom prosil za pisni odgovor. V Sloveniji je kar nekaj občin, občinskih svetov podelilo stavbne pravice za izgradnjo različnih javnih objektov na podlagi stvarnopravnega zakonika. Po mojem vedenju so občine v večini primerov sklenile pogodbe o najemu, na podlagi katerih lastninska pravica oziroma lahko preide od najemodajalca na najemnika. Glede na to, da v Zakonu o javnih financah ni eksplicitno navedeno, da morajo občine za ta namen zaprositi za soglasje Ministrstvo za finance – to naj bi se uradno z novim zakonom o javnih financah uredilo –, ministra sprašujem: Koliko objektov je bilo zgrajenih v Republiki Sloveniji na podlagi podeljene stavbne pravice? Koliko dolgoročnih pogodb je bilo sklenjenih ter katere občine so zaprosile za soglasje Ministrstva za finance? Hvala lepa.
Gospod Rudolf Petan bo postavil poslansko vprašanje ministru za finance dr. Francu Križaniču. Izvolite.
Hvala za besedo. Spoštovani! Meni je žal, da ministra ni, kajti menim, da je vprašanje še kako umestno in nekako odgovarja tudi na tista vprašanja, v kakšnem stanju država je in v kakšnem stanju bo v bistvu ta vlada zapustila državo. Dejstvo je, da je v začetku mandata na pobudo te vlade Republika Slovenija izdala državne obveznice z ročnostjo treh let, kar pomeni, da drugo leto zapadejo v izplačilo. Prepričan sem, da bodo lastniki želeli unovčiti te obveznice, ki pa so v vrednosti 1,2 milijarde evrov. Prav tako naslednje leto, to je leta 2012, zapadejo tudi bančne obveznice Nove Ljubljanske banke in še ene zasebne banke v vrednosti 1,5 milijarde evrov, ampak z garancijo države. In glede na to, v kakšnem stanju je Nova Ljubljanska banka in kakšne težave ima pri zagotavljanju sredstev, potrebne so večkratne dokapitalizacije, lahko predvidevamo, da Nova Ljubljanska banka ne bo mogla servisirati zapadlih obveznosti; ta njen znesek je v vrednosti 1,2 milijarde. Zato se utemeljeno predvideva, da bo morala pomagati država, ki je tudi garant pri izdaji teh obveznic. In če upoštevamo še drugo banko, ki ima tudi izgubo, znašajo te rezervacije skupaj 2,7 milijarde evrov zapadlosti za drugo leto. Proračun, celoten proračun države Republike Slovenije za drugo leto znaša tam okrog 10 milijard. In če upoštevamo, da naša država že zdaj funkcionira samo s krediti, da na dan porabimo 10 milijonov evrov kreditov za funkcioniranje te države, se resno postavlja vprašanje, kako bo drugo leto lahko država servisirala 2,7 milijarde evrov teh obveznic, ki bodo zapadle. Moje vprašanje ministru je: Kje v proračunu ali kjerkoli drugje so rezervirana ta sredstva, teh 2,7 milijarde evrov, če pride do unovčenja teh obveznosti? Povedati moram, da po vseh prizadevanjih, ki sem jih imel, in po poizvedovanju v proračunu in tudi kjerkoli drugje ni bilo zaznati, da bi država Slovenija imela rezervirana ta sredstva. V državnem proračunu tega ni bilo. Zanima me: Ali je Vlada sploh predvidevala, da se bo to zgodilo? Na kakšen način bodo lahko tisti, ki so kupili državne obveznice in obveznice bank z garancijo države, dobili svoj denar?
Poslansko vprašanje ministru za pravosodje gospodu Alešu Zalarju bo postavil gospod Miro Petek.
Hvala lepa. Spoštovani minister! Imamo lepo priložnost, ker ste v dvojni vlogi, v vlogi dvojnega ministra, in boste tudi na to vprašanje lažje odgovorili. Gre za primer koroške deklice, glede katere ste komunicirali tudi preko Twitterja in ste preko Twitterja zapisali, da bi deklico že končno morali najti. Vendar se to do danes še ni zgodilo. Glede na to, da ste maloprej rekli, da je treba policiji zaupati, me seveda zanima glede tega primera: Koliko zaupate slovenski policiji? Te dni, ko smo imeli sejo Odbora za notranjo politiko, je namestnik varuhinje človekovih pravic, gospod Dolčič, dejal, da je nedopustno, da policija in tožilstvo na tem področju nista opravila svojega dela oziroma da sta naredila zelo malo. Kot minister ste gotovo seznanjeni tudi s pismom tožilke Aleksandre Štiblar, ki je bila tožilka v Slovenj Gradcu in je med drugim imela tudi ta primer na svoji mizi, sedaj je tožilka v Velenju. Ona je v tem pismu, ki ga je poslala na naš odbor, nanizala nekaj dejstev, ki govorijo o tem, da je na slovenjgraškem tožilstvu nekaj hudo narobe in da tožilstvo ni delalo v duhu stroke in očitno tudi ne v duhu zakona. Zato me nadalje zanima: Kaj boste naredili, da bi zaščitili tožilko, ki opozarja na napake v lastnih vrstah, to je v tožilskih vrstah, da ne bo izpostavljena šikaniranju, mobingu ali celo kakšnim sankcijam? Vrhovni državni tožilec gospod Zvonko Fišer je za razliko od te tožilke na Televiziji Slovenija nedavno dejal, da tožilstvo ni napravilo nobenih napak in da je v Slovenj Gradcu na tožilstvu vse v najlepšem redu. Na tem tožilstvu je res vse v najlepšem redu. Tožilci in tožilke hodijo v copatah, fascikli so pa lepo zloženi. In dejstvo, da nekateri razvpiti primeri, ki so zavozili v neko čudno slepo ulico, kličejo po nadzoru. Verjetno ste tudi seznanjeni, da sta dva tožilca s slovenjgraškega tožilstva bila kazensko ovadena in po nekaterih informacijah naj bi kazensko bil ovaden tudi vrhovni državni tožilec, gospod Fišer. Moje vprašanje se glasi: Kaj boste do konca mandata na tem primeru še naredili, da to ne bo še eden od madežev te vlade, pregovorno nesposobne vlade, ki se predčasno poslavlja od oblasti? Hvala lepa.
Gospod minister, imate besedo.
Če začnem na koncu, kaj bom storil kot minister. Storil bom vse, kar smem v okviru tekočih poslov, in to tako kot minister za pravosodje in tudi kot minister, ki opravlja začasno funkcijo ministra za notranje zadeve. Seveda imam pa tu kot minister določene omejitve. Kot minister za pravosodje predvsem zato, ker je državno tožilstvo popolnoma samostojno pri izvrševanju svoje funkcije. Enako pa velja v razmerju do policije, kjer razen tega, da policiji smem oziroma moram po zakonu dajati splošne usmeritve, kar sem pred nekaj dnevi tudi storil, ampak to se nanaša na usmeritve delovanja policije sploh, torej na nek način za določanje prioritetnih področij, ne pa za usmeritve v konkretnih postopkih, tu se torej pristojnosti ministra končajo. Glede vprašanja, ali zaupam policiji. Policiji polno zaupam in upam, da ji polno zaupajo tudi državljanke in državljani. Mi živimo v zelo varni državi. Če samo pogledamo malo čez meje, lahko vidimo bistveno drugačno situacijo, bistveno več kriminala, tudi uličnega, tudi kriminala belih ovratnikov. Skratka, naša policija skrbi za to, da smo varni mi kot posamezniki in da je varno naše premoženje. Ko gre za varovanje tistega, kar je najpomembneje, tistega, kar je naj svetejše, to je človekovo življenje, ko gre za varovanje otrok in njihovih življenj in koristi, je absolutna prioriteta policije in pravzaprav vseh državnih organov, to je nekaj, kar je samo po sebi umevno. Dvomim, da je v tej državi kdo, ki si ne želi, da bi našli to deklico, ki je že toliko časa iztrgana iz matičnega okolja. Policija po zagotovilih, ki mi jih daje, tu dela vse, kar je mogoče, da se vendarle ta deklica tudi najde. Verjamem, da bo policiji to uspelo; to moram verjeti kot minister za notranje zadeve. Ko me sprašujete o ravnanju tožilke, ki se je s pismom obrnila na matično delovno telo Državnega zbora, lahko samo potrdim, da potem ko je to pismo prišlo tudi na naše ministrstvo, smo na ministrstvu takoj odreagirali in smo najprej zahtevali pojasnilo od generalnega državnega tožilca. Ta nas je obvestil, da je v zvezi z navedbami, ki izhajajo iz tega pisma, oddelek za državnotožilski nadzor zahteval določene podatke od pristojnega tožilstva. Ti podatki se še zbirajo. Po informacijah, ki jih je posredovalo Vrhovno državno tožilstvo, je v prihodnjih dneh predviden tudi poseben pogovor vodstva tožilstva z vodstvom slovenjegraškega tožilstva. Očitno je vse to naravnano na razčiščevanju nekaterih odprtih vprašanj, ki izhajajo iz pisma omejene tožilke, ki sicer na slovenjegraškem tožilstvu več ne dela. Pričakujem, da bom kot minister na osnovi tega zaprosila, ki sem ga naslovil na generalnega državnega tožilca, lahko dobil celovito informacijo o ugotovitvah. To je v prvi vrsti stvar stroke, da sama preveri pravilnosti ali morebitne nepravilnosti, ki so se zgodile pri obravnavi konkretnega primera. Samo v skrajnem primeru je potem mogoče izkoristiti tudi nadzorstvena pooblastila, ki jih ima minister, pa še ta so omejena na zadeve državnotožilske uprave. Seveda je to zdaj odvisno od tega, kaj bo ta prva informacija, ki jo bo posredoval generalni državni tožilec, odkrila. V vsakem primeru pa so tožilci varovani v okviru njihove samostojnosti odločanja, to varovanje je zagotovljeno z zakonom, med drugim tudi z novim zakonom o državnem tožilstvu. Tožilci so dobili posebno pravno sredstvo, s katerim se lahko obrnejo na državnotožilski svet in zahtevajo od njega, da jih zavaruje pred kakršnimkoli posegom v samostojnost njihovega odločanja oziroma samostojnost njihovega položaja. To je predvsem nova ureditev, novo sredstvo, ki bo zagotavljalo, da se nobenemu tožilcu tu ne more zgoditi poseg v samostojnost odločanja.
Hvala lepa. Gospod Petek, izvolite.
Hvala lepa. Minister Zalar, sem zadovoljen z vašim odgovorom, moram priznati, posebej s tem zadnjim delom. Poglejte, citiral bom vrhovnega državnega tožilca gospoda Fišerja z oddaje Pogledi Slovenije v prejšnjem tednu, citat, "glede očitkov, da tožilstvo v zadevi dela ni opravilo strokovno, vam sporočam, da državno tožilstvo v zadevi ni napravilo nobene strokovne napake", konec citata. Gospod Fišer tako, ad hoc, ne da bi se pozanimal, ne da bi opravil kakršen koli nadzor, reče, da tožilstvo ni opravilo nobene strokovne napake. Zato me veseli to, kar ste povedali kot odgovor na poslansko vprašanje, in upam, da bomo ta primer znali razrešiti, predvsem v dobro otroka. Hvala lepa.
Besedo ima dr. Peter Verlič. Postavil bo poslansko vprašanje ministru za promet dr. Patricku Vlačiču.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani minister! V Državnem zboru smo se že večkrat pogovarjali o cestninjenju, o vinjetah, o potrebnosti elektronskega sistema cestninjenja in o tem, kaj pravzaprav je za to državo na področju cestninjenja potrebno. Ves čas, ko je sedaj že razpadla koalicija zatrjevala, da so vinjete slab izdelek prejšnje Janševe vlade, se pravzaprav potrjuje ravno obratno, da smo vsi z vinjetami zelo zadovoljni. Nisem niti enega srečal, da bi rekel, da so vinjete slabe. To so moje izkušnje in verjetno jih delimo vsi, ki se vozimo v prostem prometnem toku, če bi nam le uspelo še odstraniti cestninske postaje, vam povem, da ni več nikogar, ki bi kakorkoli razmišljal o čem drugem kot o vinjetah. Tudi podatki, ki so uradni, kažejo, da je bilo pravzaprav pobranega celo več denarja, kot pa so bile pravzaprav tudi projekcije, kar je zelo dobro, in če bi še Dars tukaj ravnal gospodarno in pri javnih naročilih uspel v tem trenutku, ko poznamo, kakšna je situacija v gradbeništvu, še privarčevati kakšen evro, mislim, da bi bilo denarja, ki bi ga ostalo za odplačevanje kreditov, več kot dovolj. Vendar pa skrbi to, da se pravzaprav sedaj postopek za elektronski sistem cestninjenja za razpis, ki mu je – vsaj toliko je bilo v rebalansu proračuna oziroma v tistem zakonu o poroštvu, če se ne motim – namenjenih 150 milijonov evrov za elektronsko cestninjenje, kot sem razumel, najprej za tovorna vozila, potem še za osebna – v tem, da pravzaprav niti Evropa ne ve, kaj bi s tem cestninjenjem. Vpeljala bi ga, ampak nekoč. Šele sedaj, menda, bomo doživeli prvi satelit Galileo, ki bo šel v vesolje, in na tega se potem sklicujejo vsi sistemi. Sprašujem vas: Zakaj Dars nadaljuje postopke razpisa za cestninjenje, Vlada pa nima pooblastil? Ali ne bi bilo higienično počakati novi državni zbor, novo koalicijo, novo vlado, da potem ta odloči, kaj pravzaprav bi s tem naredila? Po mojem prepričanju bi bilo to pošteno in prav, če ne drugega zavoljo 150 milijonov evrov in tudi obraza te vlade, da ni novega bremena naložila naslednikom.
Gospod minister, izvolite.
Hvala, predsedujoči. Najprej dva komentarja. Vinjete niso dobre. So nepravične. Ne vem, zakaj mobitelov ne damo na pavšal pa vsi plačujemo isto, ne glede na to, koliko govorimo. Enostavno, niso pravične. Tisti, ki se malo vozi, za njega niso pravične, mora na leto plačati 95 evrov, drugače bi pa plačal mogoče 5 evrov, 10 ali pa 20. In niso pravične! Pobrano je več denarja, ker smo morali vaš predvolilni bombonček popraviti – 55 evrov. Za 55 evrov ste dali vinjeto, če to ni predvolilni bombonček bil, pa tudi jaz nič ne razumem. Če boste imeli spet možnost vladati, pa znižajte cene na 55 evrov, če je to bila prava cena, pa vrnite to, kar je bila vaša politika, potem nazaj, bom z veseljem gledal, kaj se bo potem dogajalo z našimi odplačevanji dolgov za avtoceste. Kar se pa tiče cestninjenja. Najprej, Vlada je sprejela akcijski načrt, ko je imela še polna pooblastila. Vi pravzaprav sedaj od mene zahtevate, da spremenimo akcijski načrt, potem ko nimamo več polnih pooblastil. Dars dela to, kar smo mu z Vlado v akcijskem načrtu s termini naložili. Saj boste, če bomo kakšno drugo zadevo spremenili, kričali na mene, da ne gre za tekoče posle. Torej, ali je spreminjanje akcijskega načrta, ki sledi terminu, ki ga določa Evropska unija, tekoči posel – jaz mislim, da spreminjanje akcijskega načrta ni tak tekoči posel. Če bo naslednja vlada, ki bo kmalu prišla, menila drugače, bo imela možnost to spremeniti. Vlada je v polnih pooblastilih sprejela akcijski načrt in Dars dela po tem akcijskem načrtu. Pravite, da je cestninjenje 150 milijonov, pa vsi veste, da stane cestninjenje sedaj, ta trenutek, vsako leto, približno 17 % prihodkov Darsa. Tudi sedaj ni zastonj. To so stroški, ki so prisotni pri vsakem cestninjenju. Sedaj govorite, kot da sedaj stroškov ni za cestninjenje, sedaj se bo plačalo 150 milijonov, pa bo to cestninjenje drago. Zdaj se bo plačalo 150 milijonov, pa bo to cestninjenje drago! Je treba izračunati, koliko sedaj stane. Tako mislim, da bi ravnal v nasprotju s tekočimi posli, če bi sedaj Darsu naložil, da mora prekiniti s tem, kar mu pravzaprav tudi evropska zakonodaja nalaga. Če se bo pa pokazalo to, kar vi pravite, da je res, da Evropska komisija nima vseh stvari še razčiščenih, kar se delno strinjam z vami, vsaj kar se osebnih avtomobilov tiče, ampak mi gremo zdaj samo za tovorna vozila, potem pa bo prihodnja vlada lahko to brez težav spremenila.
Izvolite, dr. Verlič.
Zdaj, kar se tiče spremembe akcijskega načrta, tudi razmere so se spremenile. Gre za razpis, ki ga je sprejela neka vlada. Razmere so se spremenile, spoštovani minister. Ta hip smo v predčasnih volitvah in najmanj, kar je, je to, da tako velikega bremena [[...]]Saj, kaj pa je ključno v tek akcijskem načrtu: kakšen bo ta sistem cestninjenja in ali je potreben! Sedaj seveda se obnašamo, kot da nas 150 milijonov evrov oziroma ta strošek nič ne skrbi. Kaj pa, če se nova vlada – kaj pa zdaj govorimo – odloči, da je pravzaprav smotrneje zgraditi avtocestni odsek za ta denar od Dražencev do Gruškovja, nadaljevati z umeščanjem avtocestnega odseka od Postojne proti Jelšanam, se pravi, da se prednostno dokonča tisto, kar ni bilo sedaj zgrajeno, umeščeno v prostor in da se reče; cestninili bomo pa takrat, ko bomo imeli za to sredstva. Ne, ne! 150 milijonov evrov moramo takoj zdaj z razpisom zabetonirati! Spomnili se boste, prejšnji minister za promet je bil pred podobno dilemo, kaj naj stori: ali naj ukine, ali naj pusti razpis naprej, ali naj ga prepusti novemu ministru. Odločil se je pametno; prepustil je to odločitev novemu ministru, torej vam. Apeliram, da to storite. To bo higiena.
Gospod minister, izvolite.
Ne, dileme niste povedali takšne, kot je bila v resnici. Prejšnji minister razpisa ni objavil. Ga ni objavil. Ta razpis je pa v teku že zelo dolgo časa. To je bistvena razlika. Sicer se v osnovi strinjam z vami, da je že prav, da se do tako velikih projektov tudi nova vlada opredeli, samo jaz mislim, da bo imela to možnost. Ker močno dvomim, glede na potek dogajanja tega razpisa, kjer so zdaj podaljšani roki, kjer bodo zagotovo kakšne pritožbe, kjer bo državna revizijska komisija o tem še odločila; dvomim, da ne bi nova vlada imela možnosti o tem kaj reči. Tako glede tega mislim, da imate prav. Samo, da bi pa mi zdaj zaustavili, da bom jaz potem odgovoren, da nismo ujeli rokov Evropske unije, ki nam jih postavlja, tega pa jaz ne bom naredil tudi zato, ker je akcijski načrt vlada sprejela, ko je imela polna pooblastila, zdaj bi ga pa prekinila, ko dela tekoče posle; in ta del seveda ne gre dobro skupaj. Poleg tega pa še enkrat ponavljam, bivši minister Žerjav ni objavil razpisa, ampak ga je imel pripravljenega in ga ni objavil, ker so bile volitve pravzaprav že mimo. Mi smo pa imeli polna pooblastila, ko je projekt že tekel.
Gospod Robert Hrovat bo postavil poslanska vprašanja ministru za delo, družino in socialne zadeve dr. Ivanu Svetliku. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani minister! 8. 10. sem jaz osebno prvič zasledil v medijih informacijo z zelo pomenljivim naslovom, namreč objavljeno je bilo: Varčujemo, pa naj stane, kolikor hoče! To je bil naslov v Žurnalu 24. In sicer gre za informacijo, da se bo že drugo ministrstvo v tem mandatu selilo v nove oziroma druge prostore. Informacija niti ne bi bila tako zanimiva, če ne bi bili priča v tem mandatu že domnevno koruptivnemu ravnanju pri selitvi NPU v prostore v privatni lasti. Torej, takratna ministrica za notranje zadeve se je, kljub temu da je imela na voljo državne prostore, odločila za najem prostorov, ki so bili v lasti njenega osebnega prijatelja. Vsi poznamo zgodbo o višini mesečne najemnine in višini obroka kredita tega prijatelja. In tudi to, kako se je ta zadeva razpletla, kako se je najprej zelo nonšalantno pojasnjevalo, kako je vse O. K., potem se je zadeva začela zapletati, na koncu je pa razplet jasen. Zato najbrž ne čudi, da se mi postavlja vprašanje, zakaj in kam se en mesec pred volitvami seli Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve in invalide. Po teh informacijah v medijih naj bi se iz državnih prostorov, torej iz prostorov v lasti države, selili v privatne prostore, ki naj bi bili v lasti tudi gospoda Dušana Šešoka. Zanima me: Kakšen je razlog za selitev in tudi vsebinska podlaga za izbor točno tega objekta, govorimo o objektu, o stavbi na Kotnikovi 28? Kaj je tisto, kar vas je vodilo, da se en mesec pred volitvami odločite, da boste selili ministrstvo iz stavbe, ki je ta trenutek v državni lasti, v objekt, ki je v privatni lasti gospoda Šešoka? Hvala lepa za odgovor.
Gospod minister, imate besedo.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani gospodje poslanci in poslanka, spoštovani gospod Horvat! Stvar je naslednja. Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve že približno petnajst let skuša urediti to, da bi lahko delovalo z vsemi direktorati na eni lokaciji. Zdaj trenutno je na Kotnikovi 5, Kotnikovi 28, Slovenski 54 in Zemljemerski 12. Bili so poskusi v preteklih letih na Tržaški, Masarykovi, pri Kapitlju, Bežigrajskem dvoru, pa zadeva ni uspela, zato smo dne 16. aprila 2010 objavili javno zbiranje ponudb za pridobitev poslovnih prostorov v najem. Te ponudbe so bile redke, edina, ki je ustrezala, je pa prišla 18. novembra 2010 s strani sedmih lastnikov na lokaciji Kotnikova 28, kjer že imamo en del svojih služb nameščenih. V tej stolpnici je sedem lastnikov, eden od njih je tudi Dušan Šešok. Zdaj, zakaj si prizadevamo za to ureditev za preselitev? Razlogi so naslednji: da bomo lahko pač na eni lokaciji zagotovili večjo varnost zaposlenih, boljši nadzor nad delom uslužbencev, ki so zdaj na štirih lokacijah, manjši odzivni čas, ker je treba dostikrat med posameznimi direktorati prenašati pošto, potem pa cela zadeva traja dolgo časa, potem imamo tukaj tudi pridobitev, kar zadeva sistemske administratorje pri pomoči uporabnikov pri reševanju incidentov, racionalizacijo stroškov v zvezi s strojno opremo in številom strežnikov, homogeno omrežje in boljša logistika glede strojne opreme. Najpomembnejše pri celi zadevi pa je, da bomo od sedanjih petnajst do šestnajst evrov za kvadratni meter, kolikor plačujemo najemnine, po novem plačevali enajst evrov na kvadratni meter. Res je, da se selimo iz prostorov, ki so vladni prostori, vendar bomo to uredili tako, da bodo na Kotnikovo 5 prišle druge državne institucije, med njimi prihaja na to lokacijo Javni jamstveni in preživninski sklad. Poleg tega smo pa v dogovoru z ministrstvi za javno upravo, za pravosodje in gospodarstvo, da bodo preselili del svojih služb v te prostore. Tako bodo sedaj ti prostori še naprej uporabljani, tako da ne bo prišlo do izpada dohodka oziroma tam, kjer se sedaj plačuje najemnina, se potem ne bo več. Skratka, če vse to upoštevamo, potem lahko rečemo, da bomo dosegli dva ključna cilja: en je združitev ministrstva na eni lokaciji, drugi pa je racionalna izvedba projekta, ki bo pomenila znižanje najemnih stroškov na kvadratni meter. Predmet najema ni novogradnja, ampak je zato tudi najemnina bistveno nižja, kot pa bi bila sicer. Prostori so locirani v neposredni bližini sredstev javnega prevoza, kar je za uslužbence ravno tako pomembno, in tudi omogočajo dostop do vseh pomembnih institucij, s katerimi ministrstvo sodeluje. Kot rečeno, tudi lastniški prostori na Kotnikovi 5 bodo uporabljeni za rešitev prostorske problematike nekaterih drugih organov. S tega stališča lahko rečem, da je bil narejen elaborat, ki je kazal na smiselnost te poteze. Selitev je že v teku, odločitev ni bila sprejeta nedavno. Če pa veste za kakšen korupcijski akt, ki je bil pri tem posredi, pa prosim, da to tudi prijavite, ker imamo za to ustrezne organe, in bomo z veseljem tudi pojasnjevali, kar bo treba. Hvala lepa.
Gospod Hrovat, želite dopolnitev odgovora?
Hvala lepa. Odgovor je bil popolnoma pričakovan, podoben, kot ga je podala na prvo vprašanje v zvezi z NPU-jem tudi ministrica za notranje zadeve. Zelo podoben. Po magnetogramu sodeč sem tudi pričakoval, da bo danes tako. Verjamem, da je Ministrstvo za delo, družino, socialne zadeve poskušalo združiti vse pod eno streho in jih pripeljati v neko stavbo, kjer bi bile vse službe ministrstva skupaj, ampak dejstvo je, da je najslabša varianta, ki si jo lahko ta trenutek lahko kdo privošči, ta, da vzameš stavbo v najem. Zakaj? Stavbo vzameš v najem, vsak mesec plačuješ najemnino, na koncu ni nič tvojega. Verjetno se pa vmes odplačuje še kredit lastnika za to stavbo, verjetno. Morda kot vprašanje: Ali je kredit za to stavbo gospoda Šešoka že odplačan – govorim o Kotnikovi 28 –. ali pa se bo z anuitetami, ki jih bo država plačevala, pač odplačeval tudi kredit? Če je to varčevalna politika na dolgi rok, potem nečesa tukaj enostavno ne razumem. Tudi v medijih je bilo zaslediti, in sicer odgovor, predvidevam da vaš, da bodo obratovalni stroški, za katere trenutno odštejejo 34 tisoč za vse štiri lokacije, po novem predvidoma znašali slabih 5 tisoč evrov več. To je citat, ki ste ga najbrž vi izrekli. Torej, pred nekaj urami je predsednik Vlade gospod Pahor govoril o združevanju ministrstev. Kaj se bo zgodilo, če bo naslednja vlada želela združiti ministrstva? Jaz enostavno menim, da je treba z 18 ministrstev priti vsaj na deset. Tam nekje. To je stvar debate in pogovorov, ampak sedaj trdite, da ste končno dobili vse pod eno streho, sedaj vas bodo pa kot Ministrstvo za delo, družino in socialne zadeve lahko pripojili k enemu drugemu ministrstvu [[...]]
Hvala lepa. Čas je potekel. Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa. Na štirih lokacijah smo, na treh plačujemo najemnino že sedaj. Se pravi, ta najemnina, kot rečeno, se bo znižala. In s tem dobimo tudi prihranek, o katerem govorimo. Če bi prišlo kdaj do tega, da bi želeli odkupiti in da bodo sredstva na voljo, bo lahko prihodnja vlada tudi to odkupila, se bo pač z lastniki pogovarjala, če bodo pripravljeni to prodati. Še enkrat pravim, tu je sedem lastnikov in sedem najemodajalcev. Ta, ki ga omenjate, je pač eden od njih in nima nobenega posebnega statusa. Če veste za kakršnokoli koruptivno dejanje tukaj, ste ga dolžni naznaniti. Hvala lepa.
Gospod Ivan Grill bo postavil poslansko vprašanje ministru za okolje in prostor dr. Roku Žarniću.
Hvala lepa za besedo, spoštovani predsedujoči. Spoštovani ministri! Nekaj dni nazaj smo se lahko v sredstvih javnega obveščanja seznanili, da je bila s strani policije izvedena uspešna akcija glede koruptivnega dejanja oziroma prav samo dejanje s strani gradbenega inšpektorja in njegove pomočnice. To seveda potrjuje, da je očitno tudi na tem področju prisotna korupcija in verjetno tudi klientelizem, pa še marsikaj drugega, kar nam daje misliti, da se postopki pri črnih gradnjah ne odvijajo tako, kot bi se morali. Tako lahko zasledimo tudi odmevne primere v javnosti, da se nekaterih objektov, ki so bili zgrajeni brez gradbenega dovoljenja, ne ruši, kljub temu da so bili to dolgotrajni postopki in nekateri bili že pravnomočni. Eden izmed takih primerov je razvpiti primer gospoda Jakliča, kjer se je od leta 2005 postopek ves čas pravno zapletal. Sami ste mi na to vprašanje takrat odgovorili, da je kar dve leti neka uradnica imela to dokumentacijo v predalih. Kot mi je znano, še do danes, pa je to oktober 2011, ta objekt ni porušen. Ob tem se nehote pojavlja vprašanje: Ali je to povezano tudi s korupcijo ali nekimi drugimi klientelističnimi povezavami, da se nekatere objekte ruši, nekaterih pa očitno ne? Zanima me tudi, če mi lahko posredujete podatek, recimo, predvsem za boljšo predstavo: Koliko je bilo v letošnjem letu porušenih črnih gradenj v Sloveniji? Koliko je bilo izdanih odločb za rušenje črnih gradenj, pa se rušenja ni izvršilo? Mogoče bo ta podatek lahko dal misliti vsem, predvsem pa ministrstvu, da bi veljalo razmisliti tudi o tem, da se izvede nek interni nadzor, da se vidi, ali obstaja tudi neka subjektivna odgovornost posameznih inšpektorjev in ostalih institucij, da svojega posla ne dokončajo tako, kot bi morali. Hvala lepa za odgovor.
Gospod minister dr. Žarnić, izvolite.
Hvala lepa, spoštovani gospod predsedujoči. Spoštovani poslanci! No, bom začel od zadaj. Ta zgodba je izredno zanimiva. Kot sem enkrat že odgovarjal, in sicer je enako vprašanje prišlo z dveh strani, kar me je takrat malo veselilo, da nekako enake teme zanimajo oba dela te dvorane, sem se tudi jaz spraševal v zvezi s to zgodbo. No, zdaj smo pa nek dan v časopisu prebrali, da je ta gospod, kot sem že takrat rekel, izredno vešč. In eden zadnjih trikov je bil ta, da mu je, tik preden bi odvetnik moral sprejeti dokument, odvzel pooblastila. No, potem smo šli drugo pot. Potem smo sklep o odreditvi izvršbe posredovali direktno zavezancu. Danes do 12. ure še nismo prejeli povratne informacije o vročitvi. Čez dva dni se pa izteče 16-dnevni rok za vročitev. Če še takrat ne bo vročitve – 45 dni in gre zadeva v akcijo. Glede drugega pa malo statistike. Nekako je v postopkih gradbene inšpekcije povprečje 700 izvršilnih postopkov na leto. V letu 2010 jih je bilo 785, v letu 2011 še nekaj več. Ne vem, ali smo lahko na to ponosni ali ne, ampak funkcionira. Okoli 500 izvršilnih postopkov je povezanih z nedovoljeno gradnjo, se pravi, kar lepo število, dve tretjini. In približno statistika pove, da je bilo v preteklih letih od 40 do 70 zadev na silo porušenih oziroma ne od samih lastnikov. Se pravi, da so lastniki kar pridno kakšne stvari rušili. Morate vedeti, da v tej številki niso vedno spektakularno veliki objekti, so lahko kakšni nadstreški, kakšne stopnice, lopa, pa to ljudje sami odpravijo. Letno inšpektorji odprejo povprečno tri in pol tisoč novih postopkov, izdajo približno 1700 odločb, kot sem rekel, okoli 700 do 800 je pa zaključenih na leto. Letno je v obravnavi gradbene inšpekcije v povprečju 8 tisoč zadev – toliko da dobimo malo predstavo. Dostikrat se zgodi, da se za tiste zadeve, ki so črna gradnja, tekom tega procesa pa tudi pridobi gradbeno dovoljenje. O takih stvareh je bilo v zadnjem času tudi v medijih povedano. Če bi kdo želel o tem kaj več izvedeti, obstaja vsako leto poročilo o delo inšpektorata in je tudi na spletni strani objavljen. Hvala.
Gospod Grill, izvolite.
Hvala lepa. Spoštovani, gospod minister, zelo sem vesel, predvsem tistega prvega dela odgovora, kjer ste zelo nadzorno pojasnili, kako lahko pri nas nekdo izigrava pravno državo. Ne nazadnje gre za desno roko župana Jankovića, ki očitno skupaj z njim išče, kako izigravati predpise. To je dovolj simptomatično in upajmo, da se bo seveda pokazalo tudi na volitvah. Bi pa tukaj nadaljeval, kar se tiče dela teh inšpektorjev. Sam bi vedno apeliral tako na vas, dokler boste še to funkcijo opravljali, pa tudi na bodoče ministre, da se inšpektorji ne držijo vedno kot pijanec plota nekih odločb, predvsem takrat, ko se da z dobro voljo in tudi postopki, če tečejo, da se pridobiva ali da je v fazi pridobivanja ustrezno dovoljenje, da se takrat tudi nekoliko prisluhne in omogoči, da ljudje, ki so velikokrat bili v dobri veri v bistvu tudi zavedeni s strani ali občin ali pa tistih, ki urejajo okolje in prostor, da so šli v postopek izgradnje, preden so te dokumente pridobili. Bi pa seveda veljalo, da se nekoliko bolj, verjetno s strani internega nadzora ali glavne inšpektorice, pa da pod drobnogled tudi nekatere primere, kjer obstaja lahko velik sum, da gre tudi za nek koruptiven posel, za neko poznanstvo, klientalizem. Ne nazadnje ta primer, ki je bil 10 dni nazaj nekje javno objavljen, to tudi kaže. To bo seveda olajšalo delo vsem skupaj. Hvala lepa.
Gospod minister, izvolite.
Hvala lepa. Kot informacijo. Zadnjič sem se s šefico inšpektorjev pogovarjal, pa mi je pokazala diagrame, kjer lepo spremlja delo posameznega inšpektorja. Eni so izjemno uspešni, učinkoviti, eni manj. To je vse lepo in prav. Pri tej stvari gre tudi za to, da bi lahko kdo rekel, da ima nekdo lažje primere pa hitreje konča. Ampak bistveni problem je v tem, da smo danes v državni upravi vsi zelo zaščiteni, razen ministrov. Vi nas vsaj lahko interpelirate, mi pa ne moremo interpelirati v našem sistemu. To je velik problemov, za katerega upam, da bosta naslednja vlada in parlament rekla kaj na to temo.
Gospod Branko Marinič bo postavil poslansko vprašanje ministru za promet dr. Vlačiču.
Hvala lepa za besedo, spoštovani podpredsednik. Lep pozdrav vsem skupaj! Na tirih Slovenskih železnic so se v letošnjem letu zgodile manjše in tudi tri hude železniške nesreče. Te imajo seveda v prvi vrsti za posledico poškodovanje zaposlenih in poškodbe potnikov. In tisto, kar tudi ni nepomembno – gre za ogromno gmotno škodo, ki nastane pri takih nesrečah. Letos se je med drugim zgodila ena večjih železniških nesreč 20. februarja v Zalogu, ko je iztirila dizelska lokomotiva s tremi vagoni in ko je iz lokomotive izteklo 2 tisoč litrov nafte v reko. 26. 8. letos se je na železniški postaji Jesenice zgodila ena najhujših železniških nesreč, kjer sta trčila tovorni in potniški vlak. Gre za železniško nesrečo najhujše kategorije, samo sreči se gre zahvaliti, da žrtev ni bilo še več in s še težjimi, najhujšimi posledicami. In pred dobrim tednom se je zgodila železniška nesreča na železniško-cestnem prehodu v Lavrici na progi Ljubljana–Rakovnik–Škofljica, kjer je potniški vlak trčil v prikolico tovornjaka, ki je bil naložen z opeko. Spoštovani minister, dovolj razlogov je za to, da je treba nekaj storiti v smislu zagotavljanja večje varnosti, zato vas sprašujem: Za kakšno višino materialne škode gre pri navedenih treh nesrečah? Kakšne so ugotovitve komisije, ki je sestavila končno poročilo, glede krivde in odgovornosti? Kakšni preventivni ukrepi so bili sprejeti za zagotavljanje večje varnosti v železniškem prometu?
Gospod minister, prosim.
Hvala, predsedujoči. Do zdaj imamo uradno zaključen le dogodek v Ljubljani–Zalogu. Izkazana materialna škoda je 442 tisoč 916,99 evra. Za dogodek na Jesenicah je ocena materialne škode približno dober milijon in pol. Za dogodek na Lavrici še ni ocene materialne škode. V primeru Ljubljana–Zalog je krivda in odgovornost na strani Slovenskih železnic. Vzrok je nezadostna zavrtost premikalnega sestava, za kar je odgovoren vodja premika in premikač v premikalnem sestavu. V primeru trčenja vlakov na postaji Jesenice in naleta vlaka na kamion na nivojskem prehodu Lavrica komisijsko poročilo o izrednem dogodku še ni končano. V skladu z veljavnimi predpisi bo preiskava zaključena najkasneje v roku 50 dni po nastanku dogodka. Kakšni preventivni ukrepi so bili sprejeti za zagotavljanje večje varnosti v železniškem prometu? Kar se tiče Slovenskih železnic, so vse delavce v izvršilnih službah z dogodkom v Ljubljani–Zalogu ustrezno seznanili in so te dogodke podrobno analizirali. Na rednem poučevanju izvršilnega osebja so bili vsi delavci poučeni o pravilnem delu in o veljavnih predpisih. Na kraju samem so ob nastanku izrednih dogodkov delavci, udeleženi v dogodku, preventivno bili odstranjeni z delovnega mesta najmanj do konca izmene in poslani na ustrezno preverjanje znanja ali pa zdravniški pregled. Proti delavcem kršiteljem so Slovenske železnice v primeru Ljubljana–Zalog uvedle disciplinske postopke. Na Ministrstvu za promet sem po nesreči na Lavrici sklical vse odgovorne za varnost v železniškem in tudi cestnem prometu. To je bilo takoj naslednji dan po nesreči. Dogovorili smo se, da ponovno preverimo vse nivojske prehode, ki so zavarovani samo z Andrejevim križem, takšnih je trenutno 543, od tega so tri križanja državne ceste z železnico, v vseh ostalih primerih gre za križanje lokalne ceste z železnico. Kot veste, je zagotavljanje ustreznega preglednostnega prostora na lokalnih cestah, kakršna je tudi ta cesta, ki prečka železnico na Lavrici, odgovornost lokalnih skupnosti. Glede na to, da so nivojski prehodi večinoma pristojnost lokalnih skupnosti, smo v letošnjem in lanskem letu naredili neke vrste informativno izobraževalni sestanek. Povabili smo vse župane, ki imajo v svoji občini lokalne ceste, ki prehajajo železnico. En dogodek je bil v Ljubljani, en je bil v Mariboru. Oba sta bila dobro obiskana. Tam smo jih seznanili z njihovimi dolžnostmi, ki izhaja iz predpisov, in s konkretnimi primeri ravnanja. Kljub temu bomo na Ministrstvu za promet skupaj z vsemi, ki so zadolženi za varnost, tudi s tistimi, ki so zadolženi za varnost v cestnem prometu, proučili možnost, kako bi lahko država v tem delu, kjer nima pristojnosti, v bodoče ravnala. Namreč, tam, kjer ni državna pristojnost, ne smemo kot država, recimo, iti in graditi, ne smemo torej na ta način, kot mi menimo, da bi bilo pravilno, urediti takšnega prehoda. Dodatno smo se tudi odločili, da bo Komisija za nivojske prehode začela s prednostno obravnavo vseh takšnih prehodov in predlagala ustrezno individualno rešitev tam, kjer te rešitve še ni, čeprav za veliko prehodov te rešitve že imamo. Ta komisija je , od kar je ustanovljena, mislim, da je več kot 100 prehodov že ukinila in precej jih je bilo že tudi zavarovanih. In če bodo obstajale povezovalne ceste kot ustrezna rešitev, bomo predlagali ukinitev teh prehodov, kjer je to mogoče narediti.
Hvala lepa, gospod minister. Gospod Marinič.
Hvala lepa za te odgovore, s katerimi moram reči, da sem in nisem zadovoljen. Namreč, ko se je zgodil Zalog in ko so se zgodile Jesenice, so bili podani vsi razlogi, da so zasvetili vsi alarmni sistemi tako na slovenskih železnicah kot tudi na Ministrstvu za promet. Ko gre za trčenje tovornega in potniškega vlaka oziroma za trčenje dveh vlakov, mora zasvetiti alarm najvišjega obsega. To se ni zgodilo in tukaj se je treba javno in jasno vprašati, kakšni so bili ukrepi ministrstva in vodstva Slovenskih železnic glede odgovornosti, ampak ne tiste direktne, temveč indirektne, posredne odgovornosti. V konkretnem primeru, za nesrečo na Jesenicah, gre pripisati objektivno odgovornost vodstvu in pa najvišjim predstavnikom, ki vodijo sistem Slovenskih železnic in pa tudi Ministrstva za promet. Nič od tega se ni zgodilo. Premalo je ukrep, kot je poučevanje izvršilnega osebja. Premalo so ukrepi, ki so bili storjeni, zato me močno skrbi nadaljnja varnost na tirih Slovenskih železnic, kajti sistemskega ukrepa kljub hudi in pa kvalificirano veliki nesreči na Jesenicah ni bilo sprejetega, sprjeta ni bila nobena konkretna odločitev glede objektivne odgovornosti na eni strani Ministrstva za promet in na drugi strani vodstva Slovenskih železnic.
Gospod minister, prosim.
Kar se tega tiče, imate prav. Jaz sem objektivno odgovoren za vse, kar se v prometnem sistemu Republike Slovenije zgodi. Zato tudi take nesreče jemljem zelo resno. Zato sem si tudi ogledal kraj vseh treh prometnih nesreč, govoril z vsemi udeleženci, vendar ne želim ta trenutek, preden ni preiskava končana, špekulirati, da bi bilo treba zdaj neke poteze povleči in narediti s tem več škode kot koristi. Imamo zelo utečen sistem, kar se tiče preiskave nesreč in preiskava nesreče pokaže, kaj se je zgodilo, in preiskava nesreče ti pravzaprav pove, kaj moraš kot minister narediti. V nasprotnem primeru bi zdaj lahko, za to imamo strokovnjaka, preiskovalca, ki je zelo kvaliteten, v nasprotnem primeru bi lahko zdaj kot minister zahteval tudi kaj, kar bi ne bilo dovolj strokovno. Na ta način bi morda povzročil več škode kot koristi. Veste, da se po slovenskih železnicah letno pripelje 16 milijonov potnikov. To je zelo zelo veliko ljudi, to je zelo velik sistem. To je sistem z dolgo tradicijo in to je sistem z zelo zelo zahtevnim varnostnim sistemom. Nekorektni posegi, ki bi bili moja želja po povečanju varnosti, ki ne bi bili posledica strokovne odločitve, bi lahko prinesli več škode kot koristi. Zato sem jaz mnenja, da je treba počakati, kaj pokaže preiskava in predlog ukrepov preiskave, potem pa seveda absolutno narediti vse, kar je treba, da se kaj takega ne bi ponovilo. Ne misliti, da sem ravnodušen ob teh dveh nesrečah. Sta me zelo zaskrbeli. Sem imel naslednji dan, po nesreči na Lavrici, pot v tujino, sem jo takoj odpovedal in sklical vse, ki so za varnost na železnicah in cestah, in smo sedli in se dogovorili za ukrepe za naprej. Ponavljam, oba kraja sem si ogledal. Imam tudi svoje mnenje, zakaj je prišlo do nesreč. Vendar dokler ne dobim strokovnih izsledkov s predlogi rešitev, ki jih bomo potem predebatirali z vsemi varnostnimi organi, zlasti z našo agencijo za varnost, ki je organ, ki za to skrbi poleg sodelavcev na ministrstvu, potem sprejeti ukrepe, da ne bi v želji, da bi naredili korist, naredili še več škode.
Gospod Marinič, postopkovni predlog? Če ne bo, vas bom prekinil.
Z ozirom na to, da nimam poslovniškega določila v zvezi z 240. členom Poslovnika o delu Državnega zbora, prosim ministra, da mi po zaključku dostavijo zaključna poročila o preiskavi izrednih dogodkov, iz katerega bo razvidno, kakšni so ukrepi in za kakšno materialno škodo gre, o čemer sem spraševal. Hvala lepa.
Gospod Zvonko Lah bo postavil poslansko vprašanje ministru za promet dr. Patricku Vlačiču. Izvolite.
Hvala, gospod podpredsednik. Spoštovani minister! Pred dobrim mesecem sem že postavil podobno vprašanje. Z odgovorom pa nisem bil zadovoljen niti jaz niti vi, minister, zato ponovno postavljam vprašanje. Rad bi povedal, da je bil južni avtocestni krak avtocestnega križa na Dolenjskem zaključen oziroma spuščen v promet junija lanskega leta. Nedokončani pa sta ostali, poleg malenkosti na sami cesti, priključna cesta do Mirne Peči in navezava na Mirnsko dolino. Dela na priključni cesti za Mirno Peč so se prekinila praktično takoj po otvoritvi te ceste, proti Mirnski dolini pa letos v mesecu marcu. Za Mirno Peč vemo, znana zgodba, jo poznamo okrog Vegrada, ki je bil tukaj izvajalec, pustil je nedokončan pokrit okop, približno 80 % zgrajen. Na Mirnsko dolino pa sta bila izvajalca SCT in Cestno podjetje Maribor. V mesecu marcu so na lepem pospravili vse stroje in odšli, ostalo je gradbišče, na pol narejeno, proti Mirni pa je že več kot eno leto postavljen semafor in je samo en vozni pas za kompleten promet, za celo Mirnsko dolino tja do Sevnice. Ne vemo, kdaj se bodo dela nadaljevala in v kakšnem času naj bi bila končana. Prejšnjič ste mi odgovorili, da vam je Dars sporočil, da bodo dela končana na obeh gradbiščih do konca leta 2013, s tem, da je na pokritem okopu dela za kakšnih par mesecev, v Trebnjem pa mogoče za pol leta. Ne vem, kaj bo Dars delal dobri dve leti na tem gradbišču, ker je tako za nas v Mirni Peči, kot za Trebanjce to nevzdržno, saj so ob prometnih konicah veliki zastoji. Pravzaprav se pa dela tudi velika škoda na samem gradbišču, ker propadajo materiali, zasipa se in težko bo nov izvajalec začel brez povečanih stroškov. Prosil bi vas, če imate kakšen bolj konkreten odgovor, ker je to za nas res nevzdržno.
Gospod minister, prosim.
Malo boljšega kot nazadnje. Za mirnsko navezavo imam zadnja sporočila iz Darsa, da bodo postopki za oddajo dokončani do konca letošnjega leta – zadnjič ni bilo toliko optimistično, zdaj je to sporočilo – in bo predvidoma končano v letu 2012, tako da je to že bistveno boljša novica kot zadnjič, kar se tega tiče. Za mirnopeško navezavo – jo bo Dars poskušal dokončati z izvajalcem, ki je že zdaj vključen v pogodbo, pogajanja niso končana. Če se slučajno to ne bi izšlo, bodo tam naredili tudi razpis, vendar je vse tako pripravljeno, da bi bil tudi ta po naših intervencijah potem 2012 dokončan, tako da je to bistveno hitreje, kot je bilo prej zamišljeno, kot sem zadnjič odgovarjal.
Hvala. Gospod Lah izvolite.
Hvala. Mi smo se poskušali pozanimati tudi pri izvajalcih, zakaj je prišlo do takega zastoja, ali niso bila dela plačana prejšnjim izvajalcem ali izvajalec ni poplačal svoje podizvajalce. Težava naj bi bila v tem, da je Dars imel samo eno garancijo od vseh izvajalcev v tem konzorciju. Če bi nadaljevali ti izvajalci po ocenah, ki so jih imeli prej iz osnovne pogodbe, bi pač morali kriti z garancijo tudi za nedela ali pa neplačana dela tistih izvajalcev, ki so prišli v tem času v stečaj. Glavni razlog naj bi bil ta, da izvajalci nočejo prevzeti odgovornost prejšnjih izvajalcev, za katere pa vemo, da marsikaterega dela niso poplačali svojim podizvajalcem. Zato, če bo prišlo do novega razpisa, je po mojem mnenju in po mnenju nekaterih strokovnjakov pričakovati dosti višje cene in bodo tudi večji stroški, ker je težko prevzeti napol dokončana dela brez povečanih stroškov. Zato mislim, da bi Dars moral na nek način presekati, unovčiti tiste garancije, ki jih imajo od prejšnjih izvajalcev, in da ti izvajalci, ki so še ostali, nadaljujejo dela brez komplikacij, brez novega razpisa, ker če bodo pritožbe na sam razpis, se lahko to še vleče. Če bi se pa dogovorili po osnovni pogodbi, se pa dela lahko v kratkem času nadaljujejo. Mislim, da je stvar tukaj na Darsu, da nekdo res odločno odloči in da se dela nadaljujejo, ker so pač ti izvajalci, ki so še zraven, pripravljeni to dokončati v bistveno krajšem času.
Hvala. Gospod minister? Ne želite. Hvala. Gospod Marjan Bezjak bo postavil poslansko vprašanje ministru za finance, ki je upravičeno odsoten.
Hvala za besedo, predsedujoči. Lepo pozdravljeni spoštovana ministra, kolegica poslanka in poslanci! Na gospoda ministra dr. Franca Križaniča naslavljam vprašanje. Slovenska država se je v obdobju vašega ministrovanja rekordno zadolžila. Dolg države ste podvojili oziroma povečali za okoli 8 milijard evrov. Sprašujem: Koliko sredstev iz naslova zadolževanja ste namenili za podporo gospodarstvu in koliko za podporo slovenskim bankam? Katere konkretne gospodarske ukrepe ste financirali iz naslova zadolževanja? Katerim gospodarskim družbam ste namenili sredstva iz tega naslova in v kakšnih višinah? Premier gospod Borut Pahor danes poudarja, da za gospodarsko krizo in velik padec gospodarstva ni kriva vlada gospoda Janeza Janše, ampak svetovna situacija gospodarstva in prepozni ukrepi sedanje vlade, ki jo vodi. Dolgo v javnem sektorju osebni dohodki rastejo. Protokol, Vlada kupuje dvorec Brdo, perzijske tepihe in da ne naštevam drugih nesmiselnih šminkerskih investicij, ki jih je dejansko v tem času Vlada počela. Po treh letih padca Vlade gospod primer Borut Pahor ugotavlja, da se morajo združiti ministrski resorji. Spoštovani, v letu 2009, marca, sem sam osebno prvič pozval ministra k združitvi določenih ministrskih resorjev in zmanjševanja ministrskih resorjev. Žal, v Sloveniji je postalo nedelo vrednota. Mi se moramo postaviti nazaj na trde temelje, da bo postalo spet delo vrednota. Ministra prosim, da mi dejansko pismeno odgovori na to vprašanje, kajti danes ga ni tukaj in verjetno drugič ne bo imel več priložnost odgovarjat. Hvala.
Na vrsti je gospod Milenko Ziherl. [[Ga ni.]] Gospod France Cukjati. [[Ga ni.]] Gospod Jožef Jerovšek. [[Ga ni.]] Gospod mag. Štefan Tisel, izvolite, postavil boste poslansko vprašanje ministru za zdravje Dorijanu Marušiču, ki je upravičeno odsoten.
Spoštovani gospod podpredsednik, spoštovani vsi prisotni, vsem lep pozdrav! Financiranje zdravstva oziroma zdravstvene dejavnosti je kompleksen proces. Večina sredstev se zbere z obveznim in dopolnilnim zdravstvenim zavarovanje. Do leta 2008, v času konjunkture, se je zbralo več sredstev kot jih je bilo porabljenih in se je ustvarila lepa rezerva, ki je zadostovala za pokritje primanjkljaja v letih 2009 in 2010. Vemo, da stroški zdravstva naraščajo hitre kot na drugih področjih zlasti iz dveh razlogov, zaradi staranja prebivalstva, kar pomeni več bolnikov in uvajanja novih metod preiskav in zdravljenja. Zdravstvene pravice ostajajo na enakem nivoju, sredstev pa zmanjkuje. Napovedi zdravstvene zavarovalnice za letošnje leto govorijo o 35 milijonov evrov premalo zbranih sredstev. Vprašanje je, kje zdaj zarezati oziroma zmanjševati. Že v preteklosti se je poskušalo pavšalno, 8 % oziroma 10 % zmanjšati sredstva za plačilo dejavnosti v bolnišnicah in tudi v zdravstvenih domovih oziroma na primarni zdravstveni dejavnosti. Minister za zdravje gospod Dorijan Marušič zatrjuje, da se ostri rezi na tem področju niso obnesli. Minister je tudi pripravljal spremembo zakona v zvezi z dopolnilnim zdravstvenim zavarovanjem, kjer zdaj vsi plačujemo enako visok znesek, približno 25, 24 evrov, in je predvideval, da bi bil tudi ta del po solidarnem pristopu, kjer bi tisti z nižjimi dohodki plačevali manj, vendar zakon ni prišel do parlamentarne procedure. Iz medijev izvemo, da je več zdravstvenih zavodov v izgubi, tako oba univerzitetna klinična centra, Maribor in Ljubljana, Ljubljana celo za 5 milijonov evrov, od tega samo Pediatrična klinika za 3 in pol milijone. Izvedeli smo tudi, da direktor Zavoda za zdravstveno zavarovanje in minister različno vidita reševanje tega problema. Zato postavljam ministru za zdravje gospodu Dorijanu Marušiču poslansko vprašanje: Kako bo reševal financiranje zdravstvene dejavnosti do konca leta 2011, da različni programi ne bodo prizadeti oziroma da ne bodo prizadeti bolniki, ki potrebujejo zdravstvene storitve? Hvala lepa in prosim, ker bo verjetno težko ustno odgovoriti, za pisni odgovor. Hvala lepa.
Gospod Milan Čadež bo postavil poslansko vprašanje ministru za okolje in prostor dr. Roku Žarniću.
Hvala za besedo, gospod podpredsednik. Lep pozdrav, spoštovana ministra, kolegice in kolegi! Spoštovani gospod minister! Kot vsako leto je poleg poročila o varstvu pred ionizirajočimi sevanji in jedrski varnosti na Odboru za okolje in prostor obravnavano tudi letno poročilo o poslovanju javnega podjetja Rudnik Žirovski vrh, poslovni načrt tega javnega podjetja za zapiranje rudnika urana, d. o. o. Že lani v začetku marca sem vas spraševal, kako potekajo zapiralna dela v rudnikih na splošno v državi in še posebej v rudniku urana Žirovski vrh ter kakšni so vplivi na okolje. Odgovorili ste mi, da je bil v letu 2009 aktiviran poseben projektni svet, da se meritve nadaljujejo in v nekem času boste lahko dali tudi jasen odgovor. S strani javnega podjetja Žirovski vrh smo pa izvedeli, da se je prekinilo financiranje javnega podjetja s strani države oziroma vašega ministrstva in so s tem tudi onemogočena nadaljnja dela, predvsem na odlagališču Boršt, ki se pa premika bolj, kot je dovoljeno. Po lanskih meritvah so bili premiki 10–15 centimetrov, dovoljena sta pa samo centimeter in pol do dva. Zanima me sledeče: Kakšne rezultate in predloge je predložil posebej aktivirani projektni svet? Kdaj se bo nadaljevalo financiranje javnega podjetja Rudnik Žirovski vrh? Kaj pomeni 10-krat večje premikanje od dovoljenega za jedrsko varnost v Sloveniji in za samo varstvo pred ionizirajočimi sevanji? Hvala.
Minister za okolje in prostor dr. Roko Žarnić, izvolite.
Hvala lepa za besedo, spoštovani gospod predsedujoči. Spoštovana gospa poslanka in poslanci, kolega minister! Ta rudnik je zame od začetka velika neznanka in nelogičnost. Je edini rudnik v zapiranju pod komando Ministrstva za okolje. Zanimivo. Ko smo to zadevo hoteli predati AUKN, ki ima kapitalske naložbe, ga niso hoteli. Se pravi, cela zadeva je nekoliko čudna. In ko smo lansko leto v glavnem zaključili sanacijska dela, se hoče zgodba še kar naprej vrteti. Sanacijska dela so bila naročena po projektu in so bila izvedena, vendar, kot je bilo vaše vprašanje, ni videti, da ravno uspešno. Tukaj pri celi zgodbi, uspešno ali neuspešno, narejeno po projektu, mislim, da ministrstvo nima kaj dosti opraviti. Kot naročnik naročiš, plačaš in končaš. Podjetje RŽV je zopet neka zanimiva zgodba, ki ni nič drugega kot neke vrste posrednik med ministrstvom in tistimi, ki dejansko izvajajo zadeve. Posrednik, ki nas stane veliko več, kot je normalno pričakovano, in posrednik, pri katerem se reče, da je za nek monitoring dovolj mogoče tretjina tistega, kar oni zaračunajo, to pa je zopet problem. Kot minister sem zahteval veliko podatkov, tako kot vi od mene danes. Tudi jaz jih nisem dobro poznal, pa so zelo težko, s triletnimi zamudami kakšna poročila prihajala. Nisem mogel drugega, kot zadnji dan, preden se je proračun zaprl, zadnji dan, ko je prišel direktor pred moja vrata, nepodpisati nečesa, za kar mi ni bilo jasno, ali upravičeno podpisujem za trošenje državnega denarja. Mislim, da so se pa ravno zaradi tega nepodpisa zadeve radikalno premaknile. Lahko rečem, v obojestransko zadovoljstvo naju obeh, ki sva komunicirala zaradi manjkajočih podatkov. Jaz nisem vsega vedel, kar danes vem, pa tudi verjetno vi ne. Mislim, da smo to zadevo zdaj nekako prerezali. Delam na tem, da v pogovorih dobim natančne podatke, kaj se je dogajalo, zakaj se je dogajalo, kje so stvari zamujale. Na podlagi vsega tega bo jasna nadaljnja usoda ekipe, manjše ekipe, ki se imenuje Rudnik Žirovski vrh. Ugotovljeni premiki – pričakovana 2 centimetra, 10 dejanskih centimetrov – so posledica nekih nepričakovanih zadev, ki niso bile upoštevane pri projektiranju, pa ne zato, ker bi projektanti bili nevedneži, vendar tistih podatkov takrat ni bilo in so se neke stvari z zalednimi vodami zgodile. Mislim, da bo treba nadaljevati s sanacijo, vendar za samo izvajanje sanacije ni potreben drag posrednik. Zadeva se lahko naredi v trikotniku med ARO pri Ministrstvu za gospodarstvo, kamor tudi rudniki sodijo. Namreč, mi smo ta rudnik dobili zato, ker je bilo nekoč Ministrstvo za okolje, prostor in energijo. Naloge so nam ostale. Druge stvari so se premaknile drugam. Zato bomo z novo organizacijsko obliko, ki bo veliko bolj racionalna, pregledna, skušali te zadeve urediti. Tako, da bo tisti, ki pride za menoj, lahko imel kaj boljših novic. Zaenkrat pa lahko povem toliko, situacija je pod kontrolo, se spremlja. Nič se ne bo zgodilo čez en mesec. Smo pa mi naročili neko študijo, četudi bi to moral narediti RŽV kot worst-case scenarij. Mislim, da bo ta študija pokazala, koliko naprej je treba ukrepati in sanirati. Ali če končam na kratko. Tam, kjer bo sanacija potrebna, bom poskrbel in nasledniku pač razložil, da je to nujno. Hvala.
Hvala lepa. Želite dopolnitev odgovora?
Hvala, gospod podpredsednik. Hvala za odgovor, spoštovani minister. Oba verjetno dobro veva, da je bila že odločitev za to lokacijo za odlagališče hidrometalurške jalovine takrat tudi s strani strokovne javnosti deljena. To je tudi zdaj odraz vsega tega. Želim pa poudariti, da je Ministrstvo za okolje in prostor odgovorno, prvo odgovorno za Rudnik Žirovski vrh, in to že vseskozi. Oba tudi dobro veva, da so bila tudi sredstva predvidena v letošnjem rebalansu, slab milijon in pol. Sam sem prepričan, da je treba sprostiti financiranje in nadaljevanje aktivnosti na odlagališču Boršt. Kakšna bo naprej organizacija, jaz kot poslanec želim, da je učinkovita. Predvsem, da je učinkovita in da se v to lokalno okolje ne vnaša nikakršne zmede. Kajti dezinformacije, da Ministrstvo za okolje in prostor ne ve, kaj se dogaja, potem s strani vodstva RŽV nekaj drugega, to je za lokalno okolje nekaj nepojmljivega. Sam še enkrat apeliram na vas, da te stvari uredite. In tudi nekako ne morem razumeti, kako je lahko prihajalo kar do triletnih zamud s poročili. Kajti, to je tudi od tistega, ki zahteva poročilo, nereferenčno, in to se nekako ne more dogajati. Želim poudariti tudi to, da je poslovni načrt za leto 2011 nadzorni svet potrdil že lanskega oktobra. Pri tem projektu imam resnično občutek, da se ne dela tako, kot bi se moralo, kajti vplivi na okolje so že zdaj večji, kot bi lahko bili. In tudi ti premiki, ki se dogajajo, niso posledica [[...]] [[izklop mikrofona]]
Hvala lepa. Želite odgovoriti? Dr. Roko Žarnić, minister za okolje.
Glejte, glede vplivov na okolje, v relativno kratkem času postavitve novega sistema reorganizacije se, verjemite, ne bo nič zgodilo. Tudi tistih 5, 6 zaposlenih, ki je tam, ni tam za to, da bi začeli zemljo držati, če se začne kaj premikati, to se drugače dela. Tako da zaradi tega ne bo nobene škode. Lepo ste povedali – neodzivnost, je bilo več teh neodzivnosti. Jaz enostavno nisem imel drugega instrumenta, kot nekaj nepodpisati. K sreči je to sprožilo problem, ker sem dobil mnoge podatke, za katere mi prej niso povedali, mnoga smo izvedeli o ozadju, nekaj ste verjetno tudi vi izvedeli. In ko enkrat postaviš diagnozo, je potem tudi za pacienta veliko bolje. Hvala.
Hvala lepa. Mag. Julijana Bizjak Mlakar želi postaviti vprašanje ministru za kmetijstvo, gozdarstvo in prehrano mag. Dejanu Židanu, ki je odsoten. Boste kljub temu postavili vprašanje?
Ja.
Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod predsedujoči. Spoštovani ministri, poslanci, spoštovani ostali! Ker je gospod minister odsoten, bi prosila, da mi odgovori pisno. Kmetje iz Kamnika in Komende so se obrnili name zaradi visokih kazni inšpektorjev VURS. 500 evrov kazni je prejel eden izmed njih, ker je imel v hlevu privezano tele, ker tele ni bilo v prosti reji. Večina malih rejcev telet naj bi ne imela hlevov urejenih na način, ki bi dopuščali prosto rejo telet. Za preureditev hleva pa naj bi bila potrebna velika sredstva, ki si jih težko privoščijo kmetje, ki redijo majhno število telet. Menda naj bi bila pravila na področju proste reje telet, ki jih uporabljajo inšpektorji VURS, neusklajena s pravili, ki jih uporablja Agencija za kmetijske trge in razvoj podeželja Republike Slovenije. Agencija naj bi namreč zagovarjala stališče, da v primeru, ko ima kmet do 5 telet, prosta reja ni nujna. Kmetje ugotavljajo, da so kazni za neupoštevanje pravil VURS o prosti reji za male rejce zelo visoke. Zaradi previsokih stroškov preureditve hleva pa ne morejo vzpostaviti pogojev proste reje telet. Sklicujejo se tudi na primere dobre prakse. Menijo tudi, da v primeru priveza telet ne gre za nehumano ravnanje. Vztrajanje VURS na kaznovanju, bi po njihovem prepričanju vodilo do še slabše situacije, ko bi bilo treba teleta ubiti takoj po rojstvu. Po njihovem bi bilo treba prednostno urediti nehuman prevoz živali v klavnice in domnevno nehumano ravnanje z njimi v klavnicah. Kaznovanje malih kmetov, bi po mnenju kmetov, ki so se obrnili name, vodilo v uničenje malih rejcev. Zato gospoda ministra sprašujem: Ali gre res za različne predpise glede proste reje telet, ki naj bi jih uporabljala VURS in Agencija za kmetijske trge in razvoj podeželja Republike Slovenije? Kako minister vidi možnost rešitve problema, na katerega opozarjajo kmetje? Za pisni odgovor se gospodu ministru mag. Dejanu Židanu vnaprej zahvaljujem. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospodu ministru bomo sporočili vašo željo oziroma zahtevo. Prehajamo na drugi krog vprašanj poslancev, to je drugo vprašanje, ki ga posamezni poslanec postavi. Gospod Samo Bevk bi rad vprašal Igorja Lukšiča v funkciji ministra za visoko šolstvo, znanost in tehnologijo. Kljub odsotnemu ministru boste postavili vprašanje, gospod Bevk? Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod podpredsednik. Spoštovani zbor! Divje babe so eno najpomembnejših najdišč stare kamene dobe na svetu. Arheološko najdišče je bilo odkrito leta 1978, in v letih od 1980–1999 raziskano do globine 9,5 metra. Najdišče je staro od 35 tisoč do več kot 80 tisoč let. Najpomembnejša najdba v jami pa je koščena piščal, prva tovrstna tako stara najdba na svetu. Velja za najstarejše glasbilo. Njena starost je ocenjena na 50 tisoč do 60 tisoč let. Starejše in nič manj pomembne od nje so najdbe koščenih konic. Glede na veliko starost piščali in konic gre zelo verjetno za izdelke neandertalca. Ministra, pristojnega za znanost in visoko šolstvo, dr. Igorja Lukšiča sprašujem: Ali ministrstvo oziroma Vlada podpirata nadaljevanje arheoloških raziskovanj v Divjih babah, saj se glede na predvidevanja strokovnjakov tam nahaja še veliko neprecenljivega arheološkega gradiva, morda celo ostanki neandertalca, kar bi bila vsekakor svetovna senzacija? Prav tako me zanima: Ali se lahko pristojna raziskovalna inštitucija, v tem primeru gre za Znanstvenoraziskovalni center Slovenske akademije znanosti in umetnosti oziroma Inštitut za arheologijo, v okviru že sprejetega proračuna za leto 2012 prihodnje leto prijavi na ustrezen razpis? Če lahko, kateri so možni razpisi? Hvala lepa.
Hvala lepa, gospod Bevk. Ministru bomo sporočili, da pričakujete pisni odgovor.
Ja, tako je, hvala gospod podpredsednik. Pričakujem pisni odgovor.
Gospod Janez Ribič bo postavil poslansko vprašanje ministru za promet dr. Patricku Vlačiču. Izvolite.
Hvala. Spoštovana ministra! Pred letom in pol sem vam prvič zastavil vprašanje na tematiko avtocestnega odseka med Draženci in Gruškovjem, edinega nezgrajenega odseka pyhrnske avtoceste. Takrat ste dejali, citiram, "ko bo sprejeta uredba o tem državnem prostorskem načrtu, bo za nadaljevanje aktivnosti za pridobitev gradbenega dovoljenja in odkupa zemljišč dovolj to, da je ta avtocesta v sami resoluciji, kjer ni predviden terminski in finančni operativni program". Uredba o državnem prostorskem načrtu je res bila sprejeta, in sicer septembra leta 2010, zato me v tem delu odgovora niste razočarali, saj je trasa dokončno umeščena v prostor in običajno ravno ti postopki trajajo najdlje. Zato je razumljivo, da bodo nadaljnji postopki, ki se tičejo tega projekta, hitrejši. Julija letos ste kolegu Pukšiču, ko vas je spraševal o isti tematiki, odgovorili, da so aktivnosti usmerjene v projektiranje in pridobivanje gradbenih dovoljenj. V nadaljevanju letošnjega leta, v prihodnjem letu sledijo odkupi potrebnih zemljišč na celotni trasi. Začetek gradnje tega odseka pa pričakujete v letu 2013, medtem ko naj bi bil dokončno zgrajen šele leta 2015. Zato, spoštovani minister, me zanima sledeče: koliko odstotkov zemljišč, ki potekajo na trasi bodočega odseka avtoceste Draženci–Gruškovje je že bilo odkupljenih? Ali obstaja možnost, da bi se zaradi zmanjšanja proračunskih sredstev Ministrstva za promet postopki izvajanja projekta upočasnili, kar bi še oddaljijo začetek gradnje odseka Draženci–Gruškovje? S katerimi konkretnimi ukrepi boste izboljšali pogoje za življenje državljank in državljanom, ki prebivajo ob državni cesti E 59 Draženci–Zgornje Gruškovje in so vsakodnevno deležni negativnih učinkov velikih količin tranzitnega prometa? Hvala za odgovor.
Izvolite, gospod minister odgovor.
Hvala, predsedujoči. Tudi mi smo zadovoljni, da smo uspeli v prejšnjem letu sprejeti uredbo za ta nujni odsek. Naj povem, da tukaj tečejo stvari vseeno, recimo, precej hitreje kot na kakšnem drugem odseku. Naj povem, da je bila časovnica nastavljena tako, kot sem vam opisal, ampak glede na to, da zaenkrat stvari tečejo kar dobro, bi, ne upam se napovedati, ampak bi lahko bila tudi hitrejša, zaenkrat je takšna, kot je. Naj povem, da žal nimam natančnih podatkov o odkupovanju zemljišč, lahko pa zagotovim, da zaradi odkupa zemljišč ni oddaljena časovnica zaradi tega, kako potekajo, pravijo mi, da potekajo v redu, žal nimam odstotka, o katerem ste me vprašali. Ministrstvo za promet pravzaprav mora zagotoviti ta sredstva, v rebalansu tudi bojo za letošnje leto, imam tudi urejene stvari v sprejetem rebalansu, ampak za naslednje leto pač rebalansa Vlada ni predlagala, tako da bo to morala narediti takoj naslednja vlada. Zdaj da bi mi lahko v vmesnem času kaj bistveno naredili za prebivalce, ki trpijo dokler ni avtoceste, je težko pričakovati. Avtocestni odsek bo rešil vse te težave in tegobe, vendar ta trenutek, dokler ne bo avtocestnega odseka, žal kakšnih posebnih rešitev ni mogoče narediti, lahko samo s kakšnimi manjšimi ukrepi, vendar toliko prometa kot ga je v tistih poletnih mesecih, bo še naprej ostalo. Kar je pa dobra novica, pa je, da se je projektiranje dejansko začelo, da je projektant uveden v delo bistveno hitreje, kot je pri kakih drugih odsekih. Recimo Lucija–Jagodje, izbor projektanta za odsek od Izole proti Luciji je trajal bistveno dlje kot tukaj, tako da je že to, recimo, skrajšalo časovnico, glede na to, kako smo prej pričakovali. Ne upam si napovedati, ampak želim si in upam da bo vseeno hitreje, kot smo takrat govorili, ker je zdaj praktično projektant že uveden v delo. V tem smislu, ker stvari tečejo dobro, lahko rečemo, da tečejo dobro na tem odseku. Ta odsek, veste, je bil bistveno zadaj v primerjavi z odsekom Jagodje–Lucija, zdaj ga pa praktično že prehiteva.
Hvala lepa. Gospod Ribič, izvolite. Zahtevate dopolnitev odgovora? Izvolite.
Hvala. Jaz sem vseeno pričakoval, da bom dobil odgovor, koliko zemljišč je odkupljenih, zato bi pričakoval, da vam bodo vaše strokovne službe to tudi pripravile. Če je kakšna možnost, da bi to nekako prišlo v javnost, bi to bilo tudi neki odgovor ljudem, ki tam živijo. Rad bi pa dejal to, da je o pyhrnski cesti, ki poteka iz Nemčije preko Avstrije, Slovenije, Zagreba in naprej na Balkan, govora, ne vem, 20, 30, 40 let, in v poletnem času, ko sem nekajkrat prečkal mejo v Gruškovju in se pripeljal nazaj, recimo, iz smeri Šibenika, Zagreba na sam mejni prehod po seveda lepo zgrajeni avtocesti, potem pa prideš na mejni prehod s Slovenijo in prečkaš, velika tabla Evropska unija, slabo vzdrževano, talna signalizacija in seveda ta združitev ceste in mi kar nekako tako nerodno postane pred tujci, ko to vidijo. Mislim, da bi tukaj morale biti neke prioritete, namreč gre za turizem, za gospodarstvo, gre tudi za ugled naše države in sem pričakoval, da bom vsaj v teh treh letih, ko sem poslanec v Državnem zboru, s svojimi vprašanji zadevo malo premaknil, žal se bo treba truditi naprej. Hvala.
Hvala lepa. Gospod minister izvolite, dopolnitev odgovora.
Ja, nekaj moram povedati. Jaz sem iz primorskega konca pa sem se tudi po avtocesti do italijanske strani prepeljal v bogatejšo državo, nisem po avtocesti nadaljeval, ampak sem po navadni cesti, so tudi za nami zgradili. Ko hodim po Sloveniji zelo pogosto pridem v kraje, kjer mi pravijo, da je že 30 let cesta obljubljena. Tega ni malo. Toda ta pyhrnski krak manjka in da je nujen, se zavedamo tako, kot manjka tisti krak med Lucijo in Jagodjem, tako kot manjka tisti krak od Postojne oziroma od Divače proti Hrvaški meji, tako kot manjka severni del tretje razvojne osi, ampak eno stvar vam pa le moram povedati. Švica je samo dvakrat večja od Slovenije, že 50 let gradi avtoceste, pa jih nima bistveno več kot Slovenija, 50 let, mi pa od leta 1994. Tako da tako nezadovoljni ne smemo biti. V zelo kratkem bo avtocestni križ končan, to je velik projekt. Mislim, da smo lahko na kakšno stvar tudi ponosni.
Hvala lepa. Gospod Miro Petek bo postavil vprašanje ministru za pravosodje gospodu Alešu Zalarju.
Hvala lepa. Spoštovani minister Zalar, moram vam dati vso priznanje, da ste vztrajali čisto do konca. Nekateri vaši ministrski kolegi so se že razbežali in očitno iščejo nove stranke. Tako da vso priznanje. Zanimalo bi me nekaj okoli stroškov delovanja te države in porabe na vašem ministrstvu. Znano je, da smo v teh treh letih Slovenijo dodatno zadolžili za 8 milijard evrov in tisto slovito famozno plačevanje kavic iz lastnega žepa Boruta Pahorja ni kaj veliko pomagalo, bila je neka slaba marketinška poteza ali pa rahlo cinična poteza. Spoštovani minister, v javnosti smo lahko prebrali, da ste eden od ministrov, ki je v tem času veliko potoval na tuje. Me zanima: Katere poti ste opravili v zadnjih mesecih v tujini, mogoče v septembru in oktobru? Katere poti načrtujete še do konca tega mandata? Mogoče imate kakšne podatke, kakšni so bili stroški teh poti na tujem vas in seveda vse vaše ekipe? Predvsem pa me zanima: Kakšna je bila dodana vrednost vseh teh poti? Glede na to, da smo dobili tudi pregled poslanskih vprašanj in pobud in da vas je kolega Vinko Gorenak 15. 9. vprašal okoli vaše službene poti na Kitajsko, pa ni dobil odgovora, imate tako priložnost, da odgovorite tudi na to vprašanje. Hvala.
Gospod minister za pravosodje Aleš Zalar, izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani gospod poslanec, najprej vam bom vrnil kompliment, vi ste eden redkih poslancev, ki je zdržal tukaj do konca, žal, kakšen vaš poslanski kolega ni, tudi tisti ne, ki je napovedal poslansko vprašanje, danes ga ni bilo v to dvorano kljub temu, da sem se pripravil na odgovor. Presoji vseh tistih, ki smo tukaj, in tistih, ki nas gledajo, prepuščam, kakšna je pravna in politična kultura takega ravnanja. Glede službenih poti ministra najprej pojasnilo. Vsak minister, če potuje v tujino, mora za to pridobiti ustrezen sklad Vlade. O vsaki službeni poti torej odloča Vlada. Vlada tudi določi izhodišča za tako službeno pot in stališča, ki jih bo minister na srečanjih, ki jih ima s kolegi ali pač ob drugih priložnostih, zastopal. Gre torej za resen postopek. Vlada pri tem seveda presoja tudi smotrnost in potrebno takih službenih poti in tako je bilo tudi v vseh mojih primerih. Če me sprašujete po zadnjih poteh. Na zadnje sem bil v Bruslju, na zasedanju Sveta ministrov za pravosodje. Ta srečanja so enkrat na mesec ali na dva meseca. To je moja zakonita dolžnost. Tam zastopam interese slovenske države na nivoju EU, tam obravnavamo zelo pomembne zakonodajne in druge projekte, ki zavezujejo tudi Republiko Slovenijo. Tam se oblikujejo stališča, ki potrebujejo podlago v ustreznem konsenzu. Ta konsenz se gladi seveda tudi z dogovorom med državami. Do tega dogovora med državami lahko pride samo, če je med ministri ustrezno medsebojno zaupanje, zato je tako pomembno, da Slovenija ves čas gradi tudi bilateralne odnose, pa ne samo z državami članicami EU, ampak tudi širše. Jaz bi rad opozoril, da so letos Slovenijo obiskali ameriški pravosodni minister, ruski pravosodni minister, britanski pravosodni minister, prihaja nemška pravosodna ministrica, sam pa sem imel pred kratkim bilateralni sestanek s kitajsko pravosodno ministrico. Zakaj to poudarjam? Zaradi tega, ker gre za največje svetovne države, za največje akterje. Slovenija ima seveda izjemen interes, da ima s temi državami dobre bilateralne odnose tudi na področju pravosodja. To je v interesu naših državljanov in državljank. Oni potujejo, oni delajo v tujini, oni naletijo na določene postopke, ker je potem treba izposlovati določene listine, overitve, izjave za potrebe sodnih postopkov. In če ni bilateralnih dogovorov s temi državami, potem so ti postopki izjemno počasni. In zato sem recimo na Kitajskem s kitajsko pravosodno ministrico podpisal poseben memorandum o sodelovanju na področju pravosodja in še več, na kraju samem sva se dogovorila, da obe državi skleneta tudi dva bilateralna sporazuma o pravosodnem sodelovanju v civilnih in kazenskih zadevah, o medsebojni pravni pomoči, kar pomeni, da popolnoma poenostavimo sodne postopke. Tam, kjer je imela Slovenija še poseben interes za sodelovanje s Kitajsko, pa je sklenitev sporazuma o transferju obsojencev. V naši državi je kar nekaj tujcev, ki so obsojeni na visoke zaporne kazni. To našo državo, to naše davkoplačevalce zelo veliko stane. Pred kratkim je bil obsojen en tuj državljan na dvajset let zapora. Po podatkih uprave za izvrševanje kazenskih sankcij bi, če bi prestal vseh dvajset let v Sloveniji, to Slovenijo stalo 600 tisoč evrov. Slovenija ima zato interes, da se dogovori z drugimi državami za transfer za prestajanje takega zapora v tisti državi, katere državljan ta posameznik je. Tudi Kitajska je ena izmed teh držav. Skratka, ti pogovori imajo pomembno vsebino, so v interesu države in samo zato se tudi dogajajo. In še en tak obisk sem imel pred kratkim v Dublinu na Irskem, sva se sestala z irskim pravosodnim ministrom. Pregledala sva namreč irsko izkušnjo v zvezi z odvzemom premoženja nezakonitega izvora. Slovenija bo, upam, jutri, če boste gospod poslanec tudi vi podprli ta zakon, dobila ta zakon. Irska ga ima že 15 let in ima izjemno izkušnjo, v primerjavami z vsemi evropskimi državami daleč najbolj bogato, tudi izjemno učinkovita je na tem področju. Nas je zanimalo, na kakšen način so se oni v praksi organizirali pri izvajanju določb zakona. Slovenski zakon se zgleduje po irske, tu smo jemali pravzaprav navdih za predlog, ki je pred vami. Upam, da bo tudi to pomagalo, torej ta izmenjava med obema državama. Hvala.
Hvala lepa. S tem smo končali s postavljanjem poslanskih vprašanj in odgovori na ta vprašanja. Predsedniku Vlade ter ministrom se zahvaljujem za podane odgovore. Zaključujem to točko dnevnega reda. Obveščam vas, da bomo jutri nadaljevali ob 9. uri s 27. točko – to je Letno poročilo Varuha človekovih pravic. Hvala lepa. Lahko noč.