Comença la sessió. Bon dia. Abans d'entrar a l'ordre del dia he de comunicar-los que el passat dia 13 de gener, malauradament, va morir una dona com a conseqüència de violència masclista a Vila-seca. D'acord amb les dades oficials del Departament d'Interior i de l'Institut Català de les Dones, es tracta de la primera víctima mortal de l'any per violència masclista a Catalunya. En nom de la cambra, lamento i condemno aquest crim i expresso el condol més sincer als seus familiars. Així mateix, reitero el compromís del Parlament amb l'eradicació de qualsevol forma de violència contra les dones. Em plau saludar els nous diputats que s'incorporen avui. Són els senyors Martín Eusebio Barra López, del Grup Parlamentari de Ciutadans; Mireia Vehí Cantenys; Joan Garriga i Quadres; Mireia Boya Busquet, del Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, i Fabián Mohedano i Morales, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí. [[Situació de compatibilitat dels diputats]] El primer punt de l'ordre del dia és la situació de compatibilitat dels diputats i diputades. Atès que el dictamen de la Comissió de l'Estatut dels Diputats està inclòs en el dossier del Ple, els prego que se n'eximeixi la seva lectura. Abans de continuar, un grup m'ha demanat d'intervenir. En aquest sentit, té la paraula l'il·lustre diputat Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tothom. El nostre grup votarà a favor del dictamen de la comissió dels diputats sobre el tema, però volíem intervenir per explicar breument el tema del nostre vot i perquè pogués constar que creiem que en aquesta legislatura el Parlament té un repte, el d'aixecar el compromís ètic dels diputats i les diputades. Per tant, presentarem iniciatives al llarg de la legislatura en la línia que la compatibilitat que els diputats i diputades han de demostrar per poder ser, precisament, diputats i diputades, pot ser més exigent, pot ser millor i, per tant, treballarem en la línia que, d'alguna forma, aquest tema es treballi a la Comissió de l'Estatut dels Diputats o en altres comissions del Parlament de Catalunya. Volíem que això constés en acta. Moltes gràcies.
Il·lustre diputada, per què m'ha demanat la paraula? [[Remor de veus.]] Perdoni, no la sentim.
És per, també, fer un comentari sobre aquest punt.
Quinze segons, també, si us plau.
Sí, des d'aquí, ràpid. Ahir va haver-hi Comissió de l'Estatut dels Diputats i nosaltres, també, des del Grup Socialista vàrem comentar la falta de legislació amb relació a les incompatibilitats i, sobretot, al conflicte d'interessos entre els diputats, les activitats públiques i privades dels diputats. No tenim llei electoral i això fa que no tinguem un règim a aplicar als diputats d'aquesta cambra. Em sembla que hauríem d'avançar en aquesta línia. Nosaltres, també, ja ho vam dir a la comissió i volem, també, presentar iniciatives per intentar, doncs, respondre al que la ciutadania ens demana, que és més transparència i més conductes ètiques amb relació, doncs, a l'activitat pública i privada dels diputats i les diputades. Gràcies. [[Maria José García Cuevas demana per parlar.]]
Il·lustre diputada, senyora García Cuevas...
Gracias, presidenta. Para hacer constar en acta que, efectivamente, el avanzar en el desarrollo de un código de conducta ética de los diputados fue algo que se comentó ayer en la Comisión del Estatuto de los Diputados con el letrado de la comisión, que nos avanzó que ya había un borrador. Y fue una propuesta que unánimemente fue vista con buenos ojos por parte de todos los grupos parlamentarios, por tanto, sería una iniciativa que se pondría en marcha con el acuerdo y el visto bueno de todos los grupos parlamentarios. Gracias, presidenta. [[José María Espejo-Saavedra Conesa demana per parlar.]]
L'Il·lustre senyor José María Espejo també vol intervenir.
Sí, gràcies, presidenta. I molt breument, també, com a membre amb representació de Ciutadans, de la Comissió de l'Estatut dels Diputats, i en el mateix sentit que han intervingut la resta de membres dels grups parlamentaris, doncs, per manifestar el nostre acord, també, en la línia que vam manifestar ahir a la comissió que s'hauria d'aprovar aquest codi ètic que regulés el tema, sobretot, de les incompatibilitats dels diputats, perquè no tenim aquesta normativa aprovada, no hi ha una llei electoral i això fa que hi hagi llacunes que no podem analitzar com convé des de la Comissió de l'Estatut dels Diputats i, per tant, per donar suport al que han dit la resta de portaveus. Gràcies.
Bé, passem, doncs, a la votació. Es pot considerar aprovat el dictamen per assentiment? [[Pausa.]] Com que no hi ha cap objecció, queda aprovat el dictamen. [[Comunicació al Ple de la composició de la Mesa de la Diputació Permanent (art. 73.3 del Reglament)]] Passem al següent punt de l'ordre del dia. El segon punt de l'ordre del dia és la comunicació al Ple de la composició de la Mesa de la Diputació Permanent. De conformitat amb l'article 73.3 del Reglament, la composició de la Mesa de la Diputació Permanent ha de ser comunicada al Ple. Atès que la composició està inclosa en el dossier del Ple, que ja ha estat distribuït a tots els diputats i diputades, els prego, doncs, que se n'eximeixi la seva lectura. Complimentat així el que estableix l'article 73.3 del Reglament, passem ara al següent punt de l'ordre del dia. [[Designació dels diputats interventors per al període pressupostari del 2016]] [[231-00001/11]] El tercer punt de l'ordre del dia és la designació dels diputats interventors per al període pressupostari del 2016. Prego a la secretària primera, honorable senyora Anna Simó, que doni lectura a l'Acord de la Mesa Ampliada que proposa els diputats interventors.
«La Mesa Ampliada, en la sessió tinguda el 15 de gener de 2016, d'acord amb l'article 37.5 del Reglament, ha acordat de proposar al Ple la designació de Roger Torrent i Ramió, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí; d'Antonio Espinosa Cerrato, del Grup Parlamentari de Ciutadans, i de Jordi Terrades i Santacreu, del Grup Parlamentari Socialista, com a diputats interventors pel període pressupostari del 2016.
Gràcies. Es pot considerar aprovada aquesta proposta per assentiment? [[Pausa.]] Queden designats diputats interventors per al període pressupostari del 2016: Roger Torrent i Ramió, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí; Antonio Espinosa Cerrato, del Grup Parlamentari de Ciutadans, i Jordi Terrades i Santacreu, del Grup Parlamentari Socialista. [[Compareixença del president de la Generalitat per a donar compte de l'estructura i la composició del Govern]] [[350-00001/11]] El quart punt de l'ordre del dia és la compareixença del president de la Generalitat davant el Parlament per a donar compte de l'estructura i la composició del Govern. D'acord amb l'article 169 del Reglament, i atès que el president de la Generalitat ha sol·licitat comparèixer davant el Ple del Parlament per a donar compte de l'estructura i la composició del Govern, té la paraula el president de la Generalitat, molt honorable senyor Carles Puigdemont i Casamajó.
Molt bon dia, molt honorable presidenta del Parlament. Vicepresident, consellers i conselleres, diputats i diputades, una salutació especial, també, a aquells diputats i diputades que s'incorporen per primera vegada o s'incorporen de nou en aquesta cambra i en aquest inici de legislatura. Efectivament, tal com ha anunciat la presidenta del Parlament, jo vaig sol·licitar, com és preceptiu, comparèixer davant de tots vostès per donar compte de l'estructura i la composició del Govern. Això és un precepte marcat per la Llei de la Presidència i del Govern de la Generalitat, però, tanmateix, és indispensable que ho faci a l'inici de la legislatura per explicar-los quins són, d'entrada, els criteris, i després, el detall de cadascuna de les àrees, dels departaments, de la seva composició, les seves funcions, perquè puguin tenir un coneixement precís des de l'inici que els permeti fer la tasca que els ciutadans els han encarregat, de control, de seguiment, de petició d'explicacions del Govern. En primer lloc, els voldria subratllar dos criteris generals, dues reflexions globals que emmarquen la decisió de configurar el govern que tot seguit els presentaré. Aquest és, efectivament, un govern per fer possible tota la feina d'aquesta legislatura, prevista en un any i mig. I aquest és un govern que, fonamentalment, treballarà amb dues grans carpetes. La primera carpeta té a veure amb la gestió, la defensa de les competències actuals per tal de mantenir els serveis dels ciutadans i la capacitat de màxima resposta als efectes que té la crisi sobre les persones, sobre les empreses, sobre el conjunt del país. És a dir que ningú no tingui cap dubte que aprofitarem fins a la última coma, l'últim punt de totes les competències que tenim encara. Fins a la darrera lletra de cada competència, aquest Govern, aquest Govern hi serà per defensar els ciutadans, la capacitat de resposta als efectes que la crisi té sobre les seves espatlles. Segona carpeta, naturalment, perquè aquest és l'encàrrec nuclear que ens fa la ciutadania arran de les eleccions del 27 de setembre, configurant una cambra que, a nivell parlamentari, respon a aquell encàrrec i el Govern intentarà respondre a aquesta majoria de la cambra, és la planificació, el disseny i l'execució de tots els treballs, de tots els treballs del procés que ens ha de situar a les portes del nou estat. Un estat que el volem independent, en forma de república, perquè estigui al servei del progrés de les persones de tots els orígens, de totes les condicions, de totes les opinions, i que pugui donar resposta o acompanyament en el seu itinerari vital, molt millor del que no ho ha fet mai cap estat, ni el d'ara ni els anteriors i, per descomptat, molt millor del que no ho pugui fer mai cap autonomia, tampoc la d'ara, més escapçada i més asfixiada. Segona gran reflexió marc que explica les raons per les quals hem decidit fer el govern que els presentaré. Aquest és un govern renovat, com ho poden comprovar, és un govern reordenat, i és un govern modern, pensat per donar compliment, amb eficàcia i resultats mesurables. El programa de govern, que ja el vaig presentar en la meva compareixença a la sessió d'investidura i que reitero una vegada més, perquè ningú no perdi mai aquest fil de referència, és conseqüència directa dels resultats del 27 de setembre, és a dir, és conseqüència directa d'allò que vol la ciutadania –o una gran part de la ciutadania–, expressada a les urnes i que ha configurat el Parlament que tots vostès coneixen. Aquest és un govern al qual jo li he demanat un tarannà de diàleg permanent, un tarannà de diàleg permanent amb tots els grups parlamentaris, sense excepció. És veritat, i hi confiem, i això ens permet tirar endavant la legislatura, que tenim un acord que garanteix l'estabilitat parlamentària amb la CUP, però, tanmateix, també és cert que en cap cas ens conformem ni ens autolimitem a arribar a tants acords com sigui possible amb tots els grups d'aquesta cambra, perquè estic convençut, com ja vaig dir a la sessió d'investidura, que en molts dels itineraris que els proposarem, en molts, vostès hi coincidiran. I que si hi coincidim, per nosaltres en absolut no quedarà el fet que puguem arribar a amplis acords en benefici del ciutadà, que és per qui, de fet, estem aquí. Per tant, reiteraré el que és la contextualització, l'estructura i composició del Govern que avui els presento amb les prioritats exposades fa uns dies i que ara voldria tornar a recordar. En primer lloc, avançar en la construcció d'un país més just, més equitatiu, més saludable, més segur i més culte. En segon lloc, consolidar la recuperació econòmica del país i aconseguir que això comporti més ocupació, que aquesta ocupació sigui més estable i que aquesta ocupació sigui de més qualitat. En tercer lloc, fer de Catalunya un país d'alta qualitat democràtica, referent en transparència i participació. I, en quart lloc –i no el darrer, òbviament–, amb relació al procés de construcció de la Catalunya que volem, culminar el procés en la fase participativa, ciutadana i associativa, dissenyar definitivament les estructures d'estat i la seva posada a punt; tramitar i impulsar els projectes de llei relatius a tot això, i assolir la plena internacionalització del procés de construcció i constitució de l'Estat català independent. Emmarco això perquè entendran després que la composició del Govern respon exactament a això. Segurament que molts de vostès ja ho expressaran en el seu torn de presa de posició: no hi estaran d'acord o ho farien d'una altra manera, i s'admeten totes les maneres possibles, però aquesta és la nostra. I és la nostra no de manera capriciosa, és la nostra perquè respon a la manera que entenem que és més solvent per poder respondre a l'encàrrec fet per una gran part d'aquests ciutadans i, sobretot, el Pla de govern que jo els vaig presentar i que aquest Parlament va aprovar l'altre dia. El desplegament d'aquestes prioritats, per tant, i de les polítiques públiques que s'emmarquen en cadascuna d'elles, i que vaig explicar al debat d'investidura, és l'encàrrec que té aquest Govern, és l'encàrrec que jo he reiterat als consellers i conselleres; per tant, que tinguin clar que aquesta estructura no és cap altra estructura que aquella referida a les necessitats organitzatives i instrumentals que calen per poder complir tot aquest mandat. Els vull assenyalar, en principi, que tota l'acció de govern vindrà aixoplugada per tres grans àrees que responen, precisament, a les tres grans prioritats del Govern. Una primera àrea en què s'imbrica la política econòmica amb l'ocupació, el desenvolupament territorial i tot allò que fa referència a l'impuls del teixit productiu. I a aquesta àrea li donem el rang de vicepresidència, la qual cosa demostra –ho volem demostrar i els fets així ho certificaran– la importància que donem a les polítiques per fer possible la recuperació econòmica i el creixement del país. Una segona àrea en la qual es coordinen totes les polítiques socials, les línies d'actuació necessàries per desenvolupar l'estat del benestar i fer possible aquest país, com dèiem, que volem, més cohesionat, sòlid, culte i saludable. I una tercera àrea en què es coordinen les estratègies en matèria de transparència, projecció exterior, seguretat, justícia i governació. Bé. Més enllà d'aquest primer nivell organitzatiu, que té unes funcions –com no se'ls escapa– de coordinar millor i de reforçar millor la coordinació i la compenetració entre àrees, que cadascuna d'elles té una part de competències molt àmplies, hi ha, òbviament, l'estructura departamental del Govern que jo, tot seguit, els la passo a enumerar. Els departaments seran els següents: el Departament de la Presidència; Vicepresidència i Economia i Hisenda; Afers Exteriors, Relacions institucionals i Transparència; Governació, Administracions Públiques i Habitatge; Ensenyament; Salut; Interior; Territori i Sostenibilitat; Cultura; Justícia; Treball, Afers Socials i Famílies; Empresa i Coneixement, i Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació. Els assenyalaré alguns dels principals canvis que podran comprovar, podran observar amb relació a l'anterior Govern i que jo els voldria destacar –no són els únics, però sí que són els que els vull assenyalar. El rang, com he dit, de vicepresidència, donat al Departament d'Economia i Hisenda, d'acord amb allò que preveu la Llei 13/2008, de 5 de novembre, de la Presidència de la Generalitat i del Govern; la creació del Departament d'Afers Exteriors i Relacions Institucionals i Transparència, i els canvis de denominació, fruit de les modificacions competencials, corresponents als departaments de: Treball, Afers Socials i Famílies; Governació, Administracions Públiques i Habitatge; Empresa i Coneixement i Economia i Hisenda. Vull insistir que aquestes modificacions competencials, igual que el conjunt de l'estructura del Govern, responen estrictament a criteris d'eficàcia en l'acció de govern i, per tant, a criteris d'eficàcia en el compliment del Pla de govern, en el compliment del nostre compromís en el servei al país. Així, per tant, s'agrupen les competències d'ocupació i polítiques socials, per donar resposta a les necessitats de les persones des del vessant de la protecció social i de l'ocupabilitat. Segur que hi ha debat sobre això, segur, encantats de tenir-lo, però aquest és el nostre criteri. I aquest és un criteri que el podem explicar amb molta rotunditat i amb molta contundència perquè estem convençuts que en el treball de mesurament de l'activitat del Govern –i de resultats, per tant, en aquest sentit– aquest és un efecte, diguem-ne, més multiplicador dels esforços conjunts del Govern que no una altra estructura perfectament legítima, però aquesta és la nostra. Es traspassen les competències d'habitatge al Departament de Governació, com saben, perquè aquestes estan íntimament lligades a l'acció de les administracions locals: l'emergència habitacional, totes les crisis d'habitatge són indissociables del paper dels ajuntaments, que tenen capacitat de resposta, que tenen una capacitat d'acompanyament també d'altres administracions i d'altres actius per poder traslladar de la manera més ràpida, eficaç i concreta una resposta a una necessitat. I, per tant, ens semblava que també era no només una qüestió d'eficàcia, sinó de discurs; de discurs de poder situar totes les competències d'habitatge al Departament de Governació que és qui, efectivament, està molt més íntimament lligat a l'Administració local. També s'uneixen les competències d'empresa i de coneixement –i em sembla que gairebé és..., no diré ociós, però és bastant evident el perquè això és així, no? Sabem que tenim un repte en el que és la transferència del coneixement des de les universitats als sectors productius: quina millor manera de fer-ho posant a treballar conjuntament aquestes competències! Bé, aquests són alguns exemples. I ara m'agradaria repassar més ja detalladament els trets destacats de cadascun dels departaments pel que fa a la seva estructura i pel que fa a les seves funcions. No pretenc explicar quines són les prioritats dels departaments, no pretenc fer-ho, perquè això ja serà objecte de compareixences, que, tal com és preceptiu, les duran a terme el vicepresident, els consellers i les conselleres en els propers dies; i, de fet, en acabar aquesta sessió, tal com els vaig encarregar ahir a la sessió de Govern, entraran la seva sol·licitud de compareixença perquè puguin comparèixer a les comissions parlamentàries respectives, que ja han vist també que el disseny de les comissions parlamentàries creiem que facilitarà molt més el treball de seguiment dels titulars dels diferents departaments, per tal que, en un termini breu –en un termini molt breu–, cadascun dels titulars del departament pugui comparèixer, respondre i explicar, efectivament, les prioritats de cadascun dels departaments. Per tant, jo no m'hi entretindré i estic convençut que, en les properes setmanes, aquest debat el podrem tenir resolt. Sí que voldria, tanmateix, assenyalar alguns reptes fonamentals que tenim en cada àmbit, perquè s'entenguin, hi insisteixo, els elements que ens han dut a crear l'estructura que tot seguit els presento. Pel que fa al Departament de la Presidència, a banda del lideratge polític del Govern que assumeix en tot el procés nacional, s'assumeixen atribucions... –i això és una vella reivindicació i, a més a més, és compliment de la Llei d'igualtat aprovada per aquest Parlament–, atribucions en matèria de política de dones i en matèria de societat de la informació. Aquest darrer canvi, el de la societat de la informació, respon a la voluntat d'impulsar l'agenda digital; l'agenda digital per al conjunt de la societat catalana per evitar, allò que ja s'ha dit moltes vegades, les bretxes socials, en un món que accelera molt ràpidament i que no n'hi ha prou de tenir i de prendre decisions en un moment determinat fundacionals, sinó que s'hi ha d'estar amatent permanentment i que s'ha d'estar sempre permanentment amatent que les evolucions accelerades d'aquest món no generin bosses d'aïllament de coneixement o bretxes excessivament grans que siguin difícils de salvar. Aquests impulsos resulten molt més efectius quan es duen a terme en departaments transversals, com és el cas de Presidència –per tant, té sentit que hi siguin–; com ja s'ha fet, per exemple, amb el Pla de suport al tercer sector social, el Pla integral d'atenció a les persones amb trastorn mental i addiccions, el Pla interdepartamental d'atenció i interacció social i sanitària o l'Acord per al diàleg social permanent. El Departament d'Economia i Hisenda, amb rang de vicepresidència, assumeix les funcions com la direcció de les delegacions territorials, la presidència del consell tècnic o la coordinació d'una comissió en l'àmbit de la transició nacional. A banda d'això, dins les funcions que li són pròpies, també vull destacar el desenvolupament de la hisenda pròpia, l'elaboració dels pressupostos, que han de fer possible la viabilitat i el desenvolupament dels serveis públics, fonamentalment, aquells que tenen a veure amb l'estat del benestar. El Departament d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència es crea –es crea–, és de nova creació, per donar un major impuls a dos àmbits fonamentals: un, el d'afers exteriors, per tal de projectar Catalunya al món i explicar, en la línia del que jo ja vaig dir en la meva presa de possessió, la necessitat d'explicar –com més millor i a quanta més gent millor– el procés que està vivint el nostre país; i, l'altre, el de fer possible l'aplicació de la Llei de transparència, aprovada la passada legislatura, en el conjunt de les administracions catalanes, com un element essencial de bon govern i de qualitat democràtica. El Departament de Governació, Administracions Públiques i Habitatge incorpora, com ja he dit abans, les polítiques d'habitatge amb el repte de garantir que cap família es vegi impedida de tenir un habitatge digne. En el marc de la resta de competències d'aquest departament, cal o vull fer èmfasi, també, en la voluntat –i, òbviament, la necessitat– de treballar per aprovar una nova llei electoral catalana que incorpori, entre altres coses, el vot electrònic. El Departament d'Ensenyament disposa, com veuran, de l'estructura i organització necessàries per avançar cap a un sistema educatiu català que sigui de referència europea..., a través del desenvolupament de la Llei d'educació de Catalunya, per tal de garantir la igualtat d'oportunitats, focalitzant-nos en els infants i joves més vulnerables i desenvolupar la Llei de formació professional, aprovada, també, la passada legislatura, que són algunes de les prioritats d'aquest departament. El Departament de Salut té el repte de continuar garantint la qualitat de l'atenció sanitària als ciutadans mitjançant un diàleg obert amb el sector, ha de definir les seves prioritats amb compromisos com el de la reducció de les llistes d'espera o la integració de l'atenció sanitària i social en la línia iniciada ja els darrers anys. El Departament d'Interior tampoc, en aquest cas, varia substancialment les seves atribucions, però ha de continuar vetllant per garantir la seguretat de totes les persones al territori de Catalunya, i així, en aquests moments –com sabem i també ho vaig voler subratllar en el meu discurs d'investidura–, donar resposta al que representa avui la gran amenaça del terrorisme gihadista. El Departament de Territori i Sostenibilitat té com a gran repte, amb les grans dificultats que suposa l'actual marc competencial, però, tanmateix, té el gran repte de treballar per resoldre el problema endèmic de Rodalies, que em sembla que ha saludat ja els primers dies del conseller Rull, com va saludar els darrers dies del conseller Vila. És un problema endèmic que afecta diàriament un gran nombre de persones d'aquest país, i els afecta en els seus drets bàsics: la mobilitat, el treball, la seva compatibilitat de la vida laboral amb la vida familiar. També, en l'àmbit competencial d'aquest departament hi destaca la política ambiental, on cal fer un esforç per equiparar-nos als països més avançats del nostre entorn. Per tant, reitero el compromís d'entrar en aquest Parlament, al més aviat possible, la llei del canvi climàtic, perquè sigui aprovada com una de les prioritats que ha de marcar l'agenda d'aquest Govern i dels governs successius. El Departament de Cultura té l'estructura necessària per desenvolupar les funcions que han de fer possible que la cultura sigui un element estratègic del futur: del futur del país, del futur i també del futur estat; de manera que, a banda de reforçar el paper de la llengua catalana com un element de cohesió social, i la protecció de l'aranès en tot allò que li pertanyi, caldrà dur a terme accions que reforcin les nostres estructures pròpies a través de la tramitació de lleis com les de l'IVA cultural, el mecenatge o la propietat intel·lectual, que sabem prou la necessitat que en tenim, i el retard que en tenim de poder disposar d'unes eines imprescindibles perquè la cultura exerceixi aquest rol que volem en qualsevol societat i que volem, encara més, en un país que té, netament en la seva identitat, l'arrel cultural. El Departament de Treball, Afers Socials i Famílies, com ja he assenyalat abans, conjuga les funcions relatives a l'ocupació i a les prestacions socials, de manera que es dóna un seguit i un sentit de responsabilitats a l'hora d'atendre els reptes de l'ocupabilitat i fent possible una resposta eficaç a les diferents situacions que pugui viure una persona al llarg de la seva vida laboral. Òbviament, també, respondre al repte de la pobresa i donar suport a les famílies en situació de vulnerabilitat en l'actual estadi competencial, alhora que desenvolupar una de les estructures fonamentals de cara al futur estat, com és la seguretat social. És un dels reptes, efectivament, que tenen en aquest àmbit. El Departament d'Empresa i Coneixement, tal com ja he assenyalat, també es configura organitzativament per tal d'intensificar la transferència del coneixement i els resultats de la recerca universitària a l'economia productiva. A banda, l'estructura del departament ha d'estar al servei de l'acompanyament de totes les iniciatives que generin activitat productiva al país, convençuts que sense aquesta activitat productiva és molt difícil, per no dir impossible, poder atendre l'agenda social que aquest Govern vol impulsar de manera decidida i accelerada. I, finalment, el Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació ha de respondre al repte d'ajudar a la visibilitat de les explotacions i empreses agràries, pesqueres i forestals, per tal de fer possible la modernització del sector. L'estructura del Govern, per tant, respon a tot això. El detall de secretaries generals, direccions generals, organismes que en depenen, respon a aquest encàrrec que hem rebut, aquest mandat també rebut pel Parlament amb l'aprovació del Pla de govern en la sessió d'investidura, per poder-lo dur a terme de la manera més eficaç i ràpida possible; estar al servei d'un programa de govern, per tant, i, per tant, estar al servei d'unes determinades polítiques, unes polítiques que, hi insisteixo una vegada més, responen a la voluntat de construir aquest país més proper, més just, més equilibrat, més lliure, amb el convenciment que tenim un mandat democràtic nítid i indiscutible, que surt de les urnes i que ens permet dotar-nos d'un full de ruta per poder dur a terme tot això que entre el dia de la investidura i avui els estic exposant. Certament –i ho reitero una vegada més–, això ho volem dur a terme amb totes les garanties, sense passes en fals, sense improvisacions, perquè l'objectiu final, el que dóna sentit a l'acció del Govern, al programa de govern, a l'estructura del Govern, són les persones i el seu benestar. I la manera que el grup parlamentari que dóna suport al Govern, Junts pel Sí, i la manera com altres grups de la cambra ens acompanyen en aquest propòsit, és per poder servir millor les persones i el seu benestar. Per això volem que aquest Govern funcioni de manera eficaç, que resolgui els problemes, que vostès el puguin seguir, que vostès el puguin controlar, com no podia ser d'una altra manera, que li puguin demanar ampliació de la informació que calgui, però que el sentin a prop, com esperem que el sentiran a prop els ciutadans, especialment aquells que pateixen més, aquells que esperen de tots els governs, de tots, sense excepció, i del de Catalunya en primer lloc, sentir-lo molt proper, molt proper en els seus patiments, en els seus anhels, en les seves aspiracions, i que sàpiguen que aquest Govern no escatimarà cap dels esforços que té a la mà per donar-hi resposta. Moltíssimes gràcies. Estaré amatent a les seves aportacions. [[Aplaudiments.]]
Atès que hi ha un grup parlamentari que m'ho ha demanat, farem un recés de deu minuts. Però, si us plau, siguin extremadament puntuals.
Es reprèn la sessió. A continuació, intervindran els representants del grups parlamentaris per un temps màxim de deu minuts. Té la paraula la il·lustre senyora Inés Arrimadas en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, consellers, conselleres, diputats, diputades, volíem agrair al president Puigdemont la presentació del seu Govern. És veritat que no hi han hagut gaires sorpreses. Vostè ja havia parlat als mitjans de comunicació de la redistribució de competències, dels nomenaments de les persones, però li agraeixo que també hagi fet aquesta presentació a nivell parlamentari. Nosaltres només tenim deu minuts i voldríem fer una valoració general d'aquest Govern en base a la informació que tenim fins ara. És evident que no podem fer una valoració de la gestió del Govern, perquè encara no ha començat, però sí de la designació, de la redistribució de competències o dels nomenaments que s'han fet. En primer lloc, donar l'enhorabona a tots els consellers i conselleres que acaben de començar en el seu càrrec i aquesta valoració la farem amb tot el respecte personal i institucional que, per descomptat, el Govern de la Generalitat ens mereix. Parlarem dels criteris que sembla que vostès han triat –o vostè o qui hagi decidit el Govern ha triat– per començar a treballar en aquest nou Govern de la Generalitat. Nosaltres veiem una cosa molt clara, i és que el criteri per seleccionar les persones que estaran al capdavant d'aquest Govern no ha estat, en molts casos, la seva trajectòria personal, o professional, o política, sinó que nosaltres veiem una clara prioritat que és el compromís d'aquestes persones amb la independència. Realment, un govern que té com a prioritat declarar la independència no podria tirar endavant sense que les persones que estan al capdavant del Govern no estiguessin absolutament compromeses amb aquest objectiu. Per tant, crec que el criteri que s'ha agafat per seleccionar les persones, hi insisteixo, en molts casos no respon a les seves trajectòries personals i polítiques, sinó al seu compromís amb la independència. No puc parlar de totes aquelles persones, però, jo crec que s'han comentat força als mitjans de comunicació determinats nomenaments que, evidentment, hi insisteixo, no es caracteritzen per la seva trajectòria, sinó pel seu compromís. Només em vull referir a una persona, amb tot l'afecte que sap que li tinc: al senyor Comín. És veritat que vostè..., la seva trajectòria professional i política no es caracteritza per ser un expert en el món de la sanitat, però li he de reconèixer que determinades declaracions que vostè ha pogut fer aquests dies, li vull dir que nosaltres les compartim. Per tant, si vostè segueix per aquesta línia, nosaltres podrem col·laborar-hi i estarem al seu costat per treballar per recuperar una cosa que és fonamental per als catalans, que és recuperar l'assistència sanitària de Catalunya. Però sí que és veritat que un govern que s'autoimposa un termini de divuit mesos no és molt normal que tingui com a criteri de selecció persones que necessiten una trajectòria d'aprenentatge, perquè si vostès mateixos diuen que necessiten divuit mesos només per a aquest Govern, reconeixen que bona part d'aquests divuit mesos serà per aprendre, sobretot, de les persones que no vénen d'aquest món. Però ja li insisteixo que el felicito i que moltes de les declaracions nosaltres les compartim absolutament. I, després, jo crec que el nomenament que és més..., del qual s'ha parlat més als mitjans de comunicació, ha estat el nomenament del senyor Junqueras, que ara mateix no hi és. Jo crec que tampoc s'ha seleccionat com a..., al capdavant del departament de finances de la Generalitat, una persona que es caracteritzi tampoc per la seva formació o la seva trajectòria de gestió en aquesta matèria, però jo crec que el més important és que el senyor Junqueras és el nou vicepresident del Govern i ha fet declaracions del tipus de proposar la paràlisi de l'economia catalana durant una setmana. Home, jo crec que ha sobtat molt que aquesta mateixa persona estigui ara mateix al capdavant del Departament d'Economia i Hisenda de la Generalitat de Catalunya. I també, jo crec que el que és més important encara és que jo dubto molt que el senyor Junqueras pugui tenir el tarannà de negociació amb el Govern d'Espanya. Jo crec que la persona que assumeix aquest càrrec ara mateix ha de ser una persona que tingui molt clar que s'ha de negociar amb el Govern d'Espanya, perquè, ens agradi o no, a Catalunya nosaltres tenim una dificultat enorme per poder accedir a crèdit fora del Govern d'Espanya, enorme, tant, que és impossible, vaja. I jo crec que si depenem del FLA, que si depenem també de la negociació amb el Govern d'Espanya, a nosaltres ens agradaria que la persona que estigués al capdavant d'aquest departament fos una persona que es pogués caracteritzar per estar oberta a la negociació amb el Govern d'Espanya. Jo crec que no ha estat així i només li volia posar aquests dos exemples. Però, en definitiva, nosaltres considerem que el criteri que s'ha triat, que s'ha agafat per seleccionar la gent, no ha estat, moltes vegades, la seva trajectòria –en d'altres, sí–, sinó el seu compromís amb la independència. Després, voldríem parlar també de la redistribució de competències que s'ha fet dintre del Govern. Nosaltres creiem que no responen a les necessitats dels catalans, sinó que responen a una prioritat claríssima que és l'independentisme. Voldríem parlar –només tenim deu minuts– de dues qüestions que jo crec que són molt, molt significatives. Vostès han creat un departament per a una competència que no tenim a Catalunya, que no tenen vostès, que són els afers exteriors; no tenim competències en afers exteriors, tenim competències en acció exterior. I jo crec que són dues coses que són diferents, que un president de la Generalitat, un govern de la Generalitat hauria de tenir molt clar. I, per tant, ens preocupa que vostès posin com a prioritat una competència que no és seva, perquè mentre sí que hi ha competències que són nostres i que són prioritat dels catalans, com el tema de l'ocupació –que ara en parlarem–, vostès volen posar el focus polític, posar els recursos en una competència que és evident que l'única cosa que volen és intentar tenir suport a la seva causa. De moment, s'ha de reconèixer que no han tingut gaire sort en aquesta tasca de buscar suports internacionals, i ho dic perquè si els tinguessin, jo crec que esmorzaríem, dinaríem i soparíem cada dia amb aquesta informació del suport internacional cap al procés independentista. Però és evident que vostès no han estat capaços de tenir-lo, i han destinat prou recursos i prou temps en aquesta tasca, però veig que, en lloc de desistir-ne, el que estan fent és posar-ho una altra vegada com a prioritat, amb més recursos, amb més competències i amb més estructura institucional al capdavant. Però, si parlem d'una altra competència que sí que és nostra, que sí que és prioritària per a tots els catalans, que és l'ocupació, nosaltres hem de dir que estem molt preocupats. Nosaltres no podem estar d'acord amb aquesta redistribució que vostès han fet, d'agafar les competències en ocupació, les competències en polítiques actives d'ocupació i separar-les del món de l'empresa i del coneixement, i posar-les en el mateix calaix que les polítiques de benestar social. No té sentit. Les polítiques actives d'ocupació són un mecanisme de generació de riquesa, de generació de feina. I a mi em preocupa perquè en això sí que veig una línia molt continuista respecte al Govern anterior. Jo recordo..., n'he tingut moltes, eh?, però recordo una discussió amb el senyor Puig en la qual ell va reconèixer des d'aquest faristol que: «Amb el SOC el que farem..., –i llegeixo textualment la seva declaració– «seran mesures pal·liatives. La formació, l'acompanyament, l'orientació no són mesures pal·liatives, són mesures actives de creació d'ocupació i de riquesa, per tant, no podem estar d'acord que vostès llencin la tovallola i diguin que les polítiques actives d'ocupació han d'estar en el calaix de les ajudes del benestar social. És evident que han d'estar integrades, és evident que han d'estar coordinades, però, hi insisteixo, una de les principals competències que té la Generalitat de Catalunya són les polítiques actives d'ocupació. És una competència molt important i és una necessitat social que jo crec que és la prioritària dels catalans. Per tant, no podem estar d'acord que vostès, sense tenir competència en afers exteriors, posin una estructura per tirar-ho endavant i hi posin una prioritat i anunciïn que s'obriran més ambaixades, i una competència que sí que és nostra, que sí que la tenim, que sí que és necessària, vostès vulguin, doncs, deixar-la de banda o considerar-la com una mesura de benestar social. Jo crec que és una bona mostra de les seves prioritats, podríem parlar de moltes coses més, jo crec que tindrem ocasió durant les sessions de control i les sessions de comissions, però sí que volem parlar de les conseqüències que nosaltres considerem que aquesta distribució funcional, que aquesta selecció de consellers i conselleres pot tenir per als catalans. Tant de bo ens equivoquem –tant de bo ens equivoquem– i vostès acabin sent el millor Govern de la Generalitat de Catalunya, però, per la informació que tenim, per la declaració d'intencions que vostès han fet, permeti'ns que dubtem, i molt, d'això. Jo crec que és clar que la prioritat d'aquest Govern no són les necessitats socials ni les necessitats de tots els catalans, és la independència. Jo crec que aquest Govern no pot representar tots els catalans, ni tan sols la majoria social de catalans que no volem la independència, sinó que només serà representatiu d'una part important, però no majoritària, de Catalunya, i crec, a més a més, que aquest Govern no tindrà com a prioritat el diàleg amb l'oposició i la negociació amb el Govern d'Espanya, perquè vostès ja hi han renunciat, ja han dit que ja no volen fer cap cosa més amb el Govern d'Espanya. Jo crec que això tindrà conseqüències per a la Generalitat. I li dic més –i tant de bo m'equivoqui–, però si vostès tiren endavant el full de ruta que vostès han explicat cap a la independència, vostès probablement puguin ser el primer Govern de la Generalitat que posi en perill l'autogovern dels catalans. Tant de bo ens equivoquem, però la informació que tenim, amb les prioritats que vostès han explicat, jo crec que tenim aquest risc, i molt. Per a la tasca d'oposició, de construir, de parlar d'ocupació, de parlar de sanitat, de parlar d'infraestructures, nosaltres estarem aquí; però, evidentment, per posar en perill tot això que tant de temps i tant d'esforç ens ha costat, nosaltres estarem al davant. Moltíssimes gràcies, senyora presidenta, senyor president, consellers, conselleres, diputats i diputades. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula l'il·lustre senyor Miquel Iceta, en nom del Grup Parlamentari Socialista.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, molt honorable senyor president, volem agrair-li les seves explicacions sobre la configuració i la composició del Govern, sobre el qual voldríem fer-li algunes consideracions. Sap vostè que la convenció assenyala la conveniència d'atorgar cent dies de gràcia als nous governs, però vostè entendrà que en aquest cas només li podrem atorgar trenta-set dies, ja que cent dies corresponen a un mandat de quatre anys i trenta-set dies són els que corresponen a un mandat aproximat de divuit mesos, que és el que vostès semblen compromesos a complir. En tot cas, vull aprofitar per felicitar tots els consellers i conselleres del nou Govern, tot desitjant-los el màxim encert en la defensa dels interessos de la ciutadania. I com m'agrada, com vostès saben, sempre subratllar els aspectes positius, vull agrair-li expressament la disposició a mantenir una relació fluida amb tots els grups de la cambra per intentar posar-nos d'acord en aquells temes que ens uneixen, que espero que en siguin molts. Però abans d'entrar en les consideracions sobre la composició i la configuració del Govern, voldria fer-li avinent la conveniència de disposar d'instruments de resposta i aclariment immediat per esvair dubtes i evitar controvèrsies que poden afectar la bona imatge del Govern i de la presidència. Ho dic perquè convé una resposta ràpida sobre qüestions com les suscitades pel seu propi currículum personal, la seva relació empresarial amb el nou director de Catalunya Ràdio o les ingents subvencions rebudes per una publicació impulsada per vostè i de la qual la seva dona és editora. Donant per fet que no s'ha produït cap mena d'irregularitat en aquestes qüestions, sí que convé la màxima celeritat en les explicacions que siguin del cas, per esvair dubtes al respecte i per permetre que tots ens centrem en les qüestions que realment importen. Senyor president, el nostre grup creu sincerament que vostè ha tingut poc a veure amb la configuració i la composició del Govern que presideix. Certament, vostè n'ha signat els nomenaments, mostrant així el seu acord, però l'estructura i els noms venien de bastant abans de la seva pròpia candidatura a la presidència –les coses han anat com han anat–, i responen potser més als equilibris interns de Junts pel Sí que no pas a una visió global de les necessitats de l'acció de govern –o almenys així ho veiem nosaltres. Potser ens hauria agradat més poder saludar el Govern com el Govern del president Puigdemont, però no creiem que ho sigui. Però, en tot cas, l'animem a exercir amb plenitud la seva autoritat, funcions i prerrogatives, fugint com de la pesta de res que s'assembli a una presidència tutelada. Sobre la configuració del Govern, voldríem fer-li quatre comentaris. El primer és la nostra preocupació per l'acumulació de les tasques relatives a Treball, Afer Socials i Famílies, que, sense menystenir en absolut la capacitat de la nova consellera, constitueixen una feixuga càrrega concentrada en un únic departament de gestió ben complexa. El segon comentari és la peculiar arquitectura del Departament d'Afers Exteriors, Relacions Institucionals i Transparència, i Interior, que potser respon molt al perfil del seu titular i a alguns equilibris interns coneguts d'abans que vostè fos ni tan sols candidat, però que força, des del nostre punt de vista un pèl massa, el criteri de coherència en la conformació dels diferents departaments. Això, a més, ha causat, jo crec, alguns desequilibris amb relació als antics departaments de Presidència i de Governació. Però, en fi, el Govern s'ha d'organitzar com el president vulgui, no? El tercer comentari és la nostra disconformitat davant l'absència d'un departament específic dedicat al medi ambient, la sostenibilitat i la lluita contra el canvi climàtic. Creiem que no som sols nosaltres a pensar-ho, sinó que han estat moltes les veus des dels sectors ambientalistes del país que han subratllat aquesta, en el nostre judici, mancança. El quart comentari és els dubtes que ens planteja situar les competències d'habitatge en el Departament de Governació. Potser té a veure també amb aquest intent de reequilibrar les funcions d'aquest departament amb la creació d'un departament que porta els temes de les relacions institucionals. Sobre la composició del Govern, i des del màxim respecte per les persones, trobem a faltar un xic més d'experiència de gestió pública en departaments crucials, cosa que, com ha subratllat la líder de l'oposició, encara és més rellevant si pensem que la legislatura serà curta. No estem, diríem, per venir a veure què hi ha, sinó per posar-nos a treballar des del primer moment. També hem trobat a faltar un esforç més gran pel que fa a la paritat, tot i reconèixer el nombre de dones que formen part del Govern, que és més gran que en altres ocasions. Però, de totes maneres, la nòmina de secretaris generals dels departaments és molt decebedora. Nosaltres creiem que, aprovada la Llei de la paritat en l'anterior legislatura..., hauríem desitjat un compromís més ambiciós en aquest terreny. Senyor president, volem fer-li també alguns comentaris generals d'ordre polític que crec que encaixen bé en el debat d'avui. El nostre grup segueix sense veure gaire garantida, o suficientment garantida, l'estabilitat d'aquest Govern, i creiem que, per exemple, la incògnita sobre la presentació dels pressupostos per al 2016 o la pròrroga dels anteriors té molt a veure amb això. Ens preocupa que es digui de forma gairebé simultània que el pla de xoc per a les urgències socials depèn de l'aprovació del pressupost i que potser no hi haurà nou pressupost. Potser el Ple monogràfic sobre la situació social permetrà aclarir una qüestió que afecta de forma ben punyent moltes famílies catalanes. Certament, la durada del seu Govern és ja objecte d'especulació. Del màxim de divuit mesos passem al «ja es veurà. Gairebé, li ho he de dir, ens agrada més el «ja és veurà que un govern amb una data de caducitat tan –tan– aviat. Ha de reconèixer, senyor president, que el full de ruta del seu Govern, si és que es manté, dificulta enormement acords puntuals de geometria variable que potser seran necessaris més aviat del que tothom pensem. Perquè sobre aquesta legislatura planen, senyor president, des del nostre punt de vista, massa incògnites. Primer, si durarà tan poc com diuen; després, si només estarà centrada en l'anomenat «procés; després, si s'obtindran tan pocs resultats, des del nostre punt de vista, com els obtinguts en els darrers cinc anys; si aquesta legislatura pretén afrontar amb decisió i en primer terme els problemes reals de la ciutadania, cosa que es desprèn de les seves paraules i que volem reconèixer, agrair i compartir; si aquesta legislatura, ha estat abocat també per Inés Arrimadas..., serà capaç de reprendre el diàleg institucional amb el Govern d'Espanya; si aquesta legislatura tindrà l'estabilitat parlamentària i la cohesió interna necessàries per afrontar els reptes del país i la seva gent. Miri, president, i jo crec que al llarg de la legislatura ho reiteraré molt, i probablement no ens posem d'acord, en això: el 52 per cent dels catalans no van donar el seu suport als partits independentistes, que, malgrat això, i amb tota legitimitat, disposen de majoria parlamentària i de la responsabilitat de governar. No ens cansarem de recordar-ho. Tampoc no ens cansarem de dir que ningú no té dret a situar fora de la llei les institucions catalanes, que són de tots. Com vostè en torna a donar garanties, i no tenim motius per dubtar de la seva paraula, donem per fet que això no serà. Però en tot cas li anunciem que jutjaríem amb severitat les seves actuacions si es pretengués oblidar aquestes qüestions tan bàsiques. He de dir-li-ho: nosaltres no volem un país en què es discrimini per les idees ni en què el sou dels treballadors de la funció pública depengui de la seva posició respecte del procés. I potser algú em dirà: «I quina bestiesa diu! Bé, vull suscitar un cas que es produeix, que és una moció presentada en un ajuntament que diu que vist que tal persona ha votat sempre en contra d'Artur Mas..., doncs proposa com a acord que «aquest Ple municipal acordi de no fer-se càrrec en el futur del 50 per cent del sou d'aquesta funcionària, ni de cap altre funcionari o treballador públic adscrit o que desenvolupi tasques per a l'ajuntament que es manifesti públicament i políticament en contra del procés d'independència de Catalunya. Jo, com estic convençut, senyor president, que vostè no comparteix en absolut aquest plantejament, ni tan sols li demano, en fi, que es pronunciï. Però crec que quan hi han casos com aquests el que hem de fer és tots reaccionar amb molta celeritat per evitar-nos espectacles denigrants des del punt de vista democràtic. I parlant del procés, senyor president, nosaltres volem preguntar-li: quin sentit té embarcar-se en un procés constituent que té com a objectiu elaborar una constitució de la república catalana quan no és aquesta la voluntat majoritària dels ciutadans? És que pensem tornar-los a demanar el vot de la seva vida per referendar una constitució en un procés sense validesa jurídica? Repetirem una consulta semblant a la del 9 de novembre del 2014, però ara amb el pretext d'una anomenada «constitució catalana? Des del nostre punt de vista, senyor president, i reconeixem la licitud de la discrepància, per nosaltres seria molt millor començar a admetre la inviabilitat d'un procés unilateral i il·legal. Per això, nosaltres no volem participar en cerimònies de la confusió. El fiasco de la Comissió d'Estudi sobre el Dret a Decidir de l'anterior legislatura, que estava presidida per la mateixa presidenta del Parlament, hauria de servir-nos a tots per no repetir errors. Els recordo, pels molts diputats i diputades nous d'aquesta cambra, que es va constituir a bombo i plateret una comissió d'estudi que havia de suposar el centre de gravetat de l'anterior legislatura i finalment ni tan sols va ser capaç d'establir conclusions que es poguessin haver discutit i aprovat eventualment en el Ple de la cambra. Acabo, senyor president. Les seves primeres passes, les primeres passes de la seva presidència, no semblen apuntar cap a una acceleració del procés, sinó més aviat, i vostè s'hi ha referit en diverses ocasions, a una actuació més cauta, més meditada, més segura. Si el temps confirma aquesta impressió, creiem sincerament que el país ho agrairà, i vostè podrà comptar amb la lleial col·laboració del nostre grup, un grup socialista i catalanista de l'oposició, però que té una inequívoca vocació de govern. Moltes gràcies, senyores i senyors diputats. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula l'il·lustre senyor Lluís Rabell, en nom del Grup Parlamentari Catalunya Sí que és Pot.
Molt bon dia. Gràcies, presidenta. Molt honorables membres del Govern, senyores i senyors diputats, bé, és un moment important, la presentació del Govern, i d'alguna manera perllonga i matisa el debat d'investidura que vam tenir fa uns dies. I això per moltes raons, però nosaltres voldríem subratllar-ne una que al nostre parer és absolutament cabdal, i és la situació d'emergència social que viu el nostre país, amb la petja molt greu, molt profunda, que hi han imprès els anys de crisi i les polítiques d'austeritat. Aquests dies hem assistit a la publicació d'alguns estudis que ens haurien de fer reflexionar i que aquesta cambra, sens dubte, no pot ignorar; estudis sobre l'evolució de rendes a la ciutat de Barcelona o els recents estudis d'Oxfam sobre la situació de pobresa, que vénen a confirmar el que a final d'any ja ens deien els informes d'Insocat o el mateix estudi anual que fa Comissions Obreres sobre desigualtat i pobresa a Catalunya. Mireu, a la nostra capital, ningú pot ignorar-ho, més d'una tercera part de la població viu amb rendes baixes o molt baixes, i la diferència d'esperança de vida entre els barris més rics i els més pobres, atribuïble, diferència atribuïble, a determinants socials, ja s'enfila cap als onze anys. Les classes mitjanes, tant a la capital com a la resta del país, es van empobrint, i les desigualtats esdevenen tan cròniques que el 29 per cent de la població de Catalunya –el 29 per cent– viu en risc de pobresa o s'hi troba ja immersa. Són en primer lloc víctimes –i aquest Govern hauria de ser-ne plenament conscient, espero que així sigui– d'aquesta situació determinats col·lectius particularment afectats: en primer lloc, el que anomenem «famílies monoparentals, i que seria més apropiat anomenar «monomarentals, perquè són sovint, o gairebé sempre, a càrrec de dones; infants; aturats de llarga durada; col·lectius immigrants... Ahir vam tenir ocasió de rebre el col·lectiu de Papers per a Tothom, que ens va fer palesa la situació tremenda en què es troba molta gent en una situació d'irregularitat sobrevinguda. I cal dir que la combinació de la Llei d'estrangeria i de les reformes electorals ha tingut efectes devastadors sobre amplis sectors de la nostra societat. Però també cal dir que es veuen afectats, i cada cop més, treballadors amb ingressos insuficients per viure dignament. A causa d'aquesta reforma laboral, incentivada per aquesta, la temporalitat afecta a Catalunya actualment un de cada deu contractes nous de treball que se signen, i en un sector que ha estat tradicionalment el més estable, el més garant des del punt de vista de la continuïtat de les relacions contractuals, com la indústria, actualment la durada mitjana de les noves contractacions és de cinquanta-set dies. Volem subratllar aquestes dades perquè aquesta cambra ha de ser conscient de la situació amb què es troba i en què ha de legislar i treballar. I volem insistir en una cosa que per nosaltres és cabdal i és el nus d'aquesta legislatura: nosaltres estem plenament convençuts que no coneixerem avenços democràtics substantius, ni cap a una república catalana ni tan sols cap a noves quotes significatives d'autogovern, sense entomar decididament la problemàtica de la fractura social que travessa el país. Sobre el terreny d'una societat atomitzada, aclaparada pels problemes quotidians, difícilment avançarem. I estem convençuts que és en l'esforç per redreçar aquesta situació, en l'aposta per la justícia de gènere, social i mediambiental, que ens juguem tot l'esdevenidor del país. Sense cohesió, sobre un terreny adobat pel sofriment, tot es conjura perquè brolli la desesperança i no noves fites de progrés. Des d'aquest punt de vista, deixeu-me parlar d'una cosa que ha estat esmentada en altres intervencions que m'han precedit: el tema dels pressupostos, i que a nosaltres ens preocupa moltíssim. Hi ha una primera pregunta obligada, un dubte que cal esvanir: es proposarà aquest Govern uns nous pressupostos o compta prorrogar els comptes del 2015? La qüestió em sembla clau, perquè uns pressupostos prorrogats, encotillats en les partides i les prioritats de l'exercici anterior, induirien a l'ofec i al continuisme, i això, sobretot, en un moment en què necessitem no només implementar mesures d'emergència social –crec que en aquest punt tota la cambra està d'acord, de la mateixa manera que ja som molts a dir que les mesures anunciades es queden molt curtes amb relació a la situació que he esmentat abans–, sinó en un moment en què ens urgeix sacsejar les prioritats, revertir retallades i dinàmiques de privatització, que en l'últim període han soscavat i posat en perill serveis públics –sanitat, educació–, així com infraestructures i empreses estratègiques, però també polítiques mediambientals i d'impuls econòmic. En un mot, es tracta de saber –i aquesta és la resposta que esperem sentir del president, si més no com a filosofia del Govern– si aquest Govern entén inscriure's en la continuïtat dels que l'han precedit, i fins a quin punt, o bé si per contra pretén operar un gir pel que fa a les polítiques de retallades que ens han dut fins a aquesta situació. Necessitem, pensem nosaltres, pressupostos radicalment socials i expansius. I som conscients, eh?, de la dificultat en què ens trobem, en un moment en què Brussel·les sembla que esperi la configuració del Govern espanyol per passar-li la nota d'una nova tanda de retallades que podrien depassar els 10.000 milions d'euros i que ens temem que el Govern espanyol podria estar temptat un cop més de centrifugar cap a les autonomies. Per tant, entenem que caldrà negociar amb fermesa el sostre de dèficit de la Generalitat, al servei del seu deute, cercar un increment d'ingressos, essencialment per via tributària, i definir prioritats de despesa. Més enllà de l'estalvi que representen, tanmateix volem assenyalar-ho aquí, hi ha mesures de forta càrrega simbòlica, i això sí que en la formació d'un govern és adient recordar-ho. Algunes, per cert, ja decidides aquí en seu parlamentària anteriorment i que van ser incomplertes, com per exemple la consideració que el salari dels consellers i alts càrrecs que depenen del Govern no depassi el topall d'allò que perceben els consellers del mateix Govern de la Generalitat. No ens podem estalviar, pensem, aquest esforç, i en l'elaboració i el debat al voltant d'uns nous pressupostos es mesuraran, pensem, més enllà de la retòrica i els discursos, ja sabem que el paper ho aguanta gairebé tot, el compromís del Govern i el seu autèntic tarannà. Deixeu-me breument parlar de la composició del Govern que se'ns proposa. Davant d'aquesta tessitura, la del Govern que se'ns ha anunciat, que se'ns proposa..., em sembla en molts aspectes correspondre més aviat a determinats equilibris interns, a una distribució d'àrees d'influència entre les diferents forces polítiques que componen, que donen suport al Govern, que, de vegades, a alguna estructura lògica i operativa de l'executiu. I això ens temem que pot causar distorsions. Resulta sorprenent –s'ha esmentat–, per exemple, que Habitatge passi a l'àmbit de Governació, mentre que alguns estris fonamentals, als quals correspondria..., que permeten fer polítiques d'habitatge, com, entre d'altres, la gestió de l'Incasòl, romanguin en altres departaments. Però més qüestionable encara ens sembla –també s'ha esmentat– la separació entre empresa i ocupació. Aquí el problema pot ser doble, i és que, més enllà de judicis d'intenció que no volem fer en aquest debat, podria obrir la porta per la força de les coses, aquesta separació, a dinàmiques molt negatives. Podria permetre, d'una banda, desvincular l'àmbit de les empreses de les problemàtiques del món del treball, de la formació, de les polítiques actives d'ocupació, de les polítiques industrials, de la promoció de nous vectors d'ocupació, de l'impuls del cooperativisme, i acabar fent –acabar fent–, per contra, d'aquest àmbit una mena de superfície de contacte únicament permeable als inputs dels lobbys empresarials. I que, d'una altra banda, imprimís, per contra, al tractament de l'ocupació un caràcter assistencial. Un risc que podria accentuar-se per una realitat objectiva, i és el disseny d'una macroconselleria de treball, benestar social i famílies que, si no hi tenim cura, pot veure's submergida sota l'allau de totes les demandes socials dels col·lectius vulnerables d'aquest país. I totalment negativa ens resulta, al nostre parer, l'absència d'una conselleria de medi ambient. Permetin-me subratllar fins a quin punt aquesta mancança pot ser errònia quan la comunitat internacional a hores d'ara està debatent els impactes desoladors del canvi climàtic; quan els índexs de contaminació, per exemple, de l'àrea metropolitana de Barcelona esdevenen potser el més greu problema de salut pública que estem patint; quan urgeix endegar la transició cap a un nou model energètic, o quan la gestió dels cabals dels rius esdevé estratègica per al futur del país. Així ens ho evidencia l'amenaça de les últimes directives del Govern del PP pel que fa als cabals de l'Ebre o la sobreexplotació crònica del Ter. Nosaltres estem convençuts, i voldríem traslladar aquest pensament, que justícia social i mediambiental necessiten avançar plegades i que, alhora, constitueixen el fonament d'un desenvolupament sostenible d'aquest país. Ens complau, en aquest sentit, doncs, que a l'hora de confegir les comissions se n'hagin fet de sengles que treballen en ocupació i en medi ambient. Esperem que des d'aquí els grups parlamentaris puguin, d'alguna manera, compensar aquests desequilibris, que ens semblen greus, en l'organigrama del Govern. De la mateixa manera, volem saludar la incorporació a Presidència d'un ens tan important com l'Institut Català de les Dones, que dóna compliment, efectivament, al mandat de la Llei d'igualtat, aprovada el juliol de l'any passat; un mandat que encara triga a reflectir-se en tots els àmbits, pel que fa a la paritat, i on s'observen desequilibris importants, com s'ha assenyalat pel que fa a les secretaries generals. Pensem que aquesta incorporació hauria d'augmentar l'operativitat de l'institut i permetre-li encarar les nombroses problemàtiques vinculades, en primer lloc, a la feminització de la pobresa i conferir un caràcter central i transversal a les polítiques de gènere, unes polítiques que és indiscutible que ha d'enfortir. I ens ho recorda el degoteig de víctimes de violència masclista –la presidenta ho esmentava a l'inici d'aquesta sessió–, però ho palesa també, i voldria dir-ho aquí, la facilitat amb què en la nostra societat qualsevol moment de crispació fa aparèixer un fons de superioritat patriarcal i de menyspreu vers les dones, i, sense anar més lluny, ho hem pogut constatar recentment a través dels insults i escarnis de què han estat objecte diferents diputades d'aquesta mateixa cambra. Com a conclusió, dues paraules, un sentiment ambivalent amb relació als darrers posicionaments. Primer, d'una banda, ens ha alegrat veure publicat que la Generalitat es retira com a acusació particular en diferents causes penals contra activistes socials. Deia, feia temps, que diferents forces, i entre elles Catalunya Sí que es Pot, ho reclamàvem, i no se'ns feia massa cas. Enguany, hem assistit al judici contra estudiants, com Isma i Dani i altres activistes veïnals de Poblenou, detinguts arran de les vagues generals del 2012, i tots ells –cal recordar-ho– han estat absolts en procediments judicials en què la Generalitat demanava, en algun cas, penes superiors a les de la mateixa fiscalia. Però, d'una altra banda –i acabo amb això–, amb un sentiment d'insatisfacció davant la manca de compromís clar pel que fa a la lluita contra la corrupció. Aquests mateixos serveis jurídics que s'han mostrat tan diligents a l'hora de perseguir gent que defensava els drets de la classe treballadora han estat clamorosament absents de tots aquells escàndols en què l'interès general, la hisenda o la contractació pública s'han vist greument afectats. Ho dèiem abans: hi ha gestos simbòlics que traslladen...
Senyor Rabell, hauria d'anar acabant.
...–sí, acabo, senyora presidenta– gestos simbòlics que traslladen missatges clars a la societat. La Generalitat, pensem, ha mancat al seu deure i ha perdut una magnífica ocasió d'afirmar la seva voluntat de regeneració democràtica en desoir el mandat del Parlament de personar-se com a perjudicada en el judici pel cas Nóos, atès que el presumpte frau fiscal afecta la hisenda catalana. Tot plegat és un senyal que ens crida a la vigilància. I, per acabar, dir-los que, com deia Disraeli, no hi pot haver bon govern sense una oposició temible. I en això estem. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula l'il·lustre senyor Xavier García Albiol, en nom del Grup Parlamentari Partit Popular de Catalunya.
Presidenta, senyor president, membres del Govern, diputats i diputades... Des del Partit Popular de Catalunya voldríem començar dient-li que hem escoltat amb molta atenció la seva intervenció, el que ens ha exposat, i li hem de dir que hem detectat que el 90 per cent de la seva intervenció l'ha dedicat, president, doncs, a llegir, a passar una relació, que podria haver fet qualsevol membre del seu gabinet, de les diferents conselleries i de les competències que té. I el poc temps restant, doncs, l'ha dirigit exclusivament a aquell 48 per cent de catalans que donen suport al projecte rupturista que vostè i el seu Govern estan disposats a tirar endavant. Ens ha parlat de conceptes genèrics, senyor Puigdemont. Ens ha parlat de més justícia, d'una societat més culta, de recuperació econòmica... Però li he de dir que per nosaltres és del tot insuficient, perquè no hem vist cap tipus de concreció. Nosaltres no entrarem en el debat, ara, de si aquest és el seu, o no, Govern, o és el de l'anterior president. Sincerament, li he de dir que és el seu problema. El que sí que tenim el convenciment des del Partit Popular és que estem davant d'un govern molt hipotecat pels interessos i els compromisos dels partits que en formen part i molt condicionat –ho repeteixo: i molt condicionat– pels seus socis de la CUP. És un govern, senyor Puigdemont, senyor president, que ens recorda èpoques passades; és un govern que ens recorda l'època gloriosa del tripartit; és un govern que, igual que aquell del Partit Socialista, d'Iniciativa o d'Esquerra Republicana, va posar de manifest a tots els catalans que, quan es prioritzen les quotes de poder partidista, l'acció de govern acaba convertint-se en un instrument al servei d'uns pocs, per damunt dels interessos de tots. En resum, un mal govern. En els moments actuals, quan a tot Europa la tendència és cap a reduir, la tendència és a simplificar l'aparell politicoadministratiu dels governs, aquí, a Catalunya, vostès decideixen augmentar el nombre de conselleries. Però aquest augment, a sobre, ve motivat per la creació d'unes estructures politicoadministratives que no obeeixen a la realitat competencial, sinó que obeeixen, exclusivament, a uns deliris i unes fantasies dels seus governants. En definitiva, un govern molt inflat, un govern car i un govern sense experiència de gestió, especialment en l'àrea econòmica. I ara em referiré a vostè, senyor conseller, senyor Junqueras. En uns moments on s'està començant a visualitzar una certa recuperació de l'activitat, però a on encara són milers i milers d'homes i dones de Catalunya, d'autònoms, de petites empreses que ho estan passant molt malament, posar al capdavant de l'àrea d'economia una persona com vostè, posar al capdavant de l'àrea d'economia, de finances públiques, el senyor Junqueras, que té el gran mèrit d'haver deixat l'Ajuntament de Sant Vicenç dels Horts amb l'atur més elevat de la seva comarca, no sembla, amb sinceritat, que sigui la millor decisió. Com no ho és segurament, a l'hora de generar confiança, tindre de conseller de la matèria una persona que és capaç, en defensa d'un projecte ideològic, de demanar que s'aturi l'economia del país, per defensar una idea que està al marge de l'estat del dret. Hem escoltat, quan vostè feia la relació de totes les conselleries i algunes pinzellades d'allò que pensa dur a terme des d'un punt de vista d'acció política –del tot insuficient, evidentment–, com ens ha explicat, doncs, que vol crear una sèrie d'estructures de govern, però no ens ha dit, com no ho va dir el dia 10 de gener, el dia de la seva presa de possessió, com ho pensa pagar, d'on pensa obtenir els recursos econòmics, senyor president. Amb aquest Govern, Catalunya passa a ser la comunitat autònoma amb més conselleries, tretze, conjuntament amb Andalusia, quan a la resta de comunitats el màxim en són deu. I, com li ho dic, aquestes estructures de govern, aquestes estructures d'estat que vostè vol crear, com les pagarem? Com donarem resposta econòmica als seus deliris, senyor Puigdemont? Ens apujarà els impostos? Crearà nous impostos? En cas negatiu, quins són els serveis que es deixaran de prestar per pagar els nous projectes que s'han tret del barret aquesta legislatura, com per exemple, també, la conselleria del senyor Romeva? De les seves paraules ha quedat demostrat que tota l'acció de govern està supeditada a la construcció del procés independentista, i el principal exemple d'això és la conselleria d'Afers Exteriors. A nosaltres ens hauria agradat, senyor president, que ens hagués parlat de propostes concretes que facin referència a les polítiques de creació de llocs de treball, a les ajudes d'emprenedors i autònoms, al compromís d'augment en inversions de les escoles bressol públiques, a programa plurianual d'inversions a les escoles públiques i als hospitals públics de Catalunya. Això és el que de debò afecta la immensa majoria de catalans, senyor Puigdemont, i no crear una conselleria sobre una competència de la qual no tenim cap tipus de responsabilitat. Senyor president..., i aquí en aquest punt jo li voldria demanar que no es posi vostè ni posi el conjunt dels catalans en ridícul davant del món. Durant els últims mesos i en els darrers anys, l'anterior Govern de Catalunya, l'anterior president de la Generalitat, va organitzar una ofensiva internacional per donar a conèixer el procés de Catalunya. Aquesta estratègia que l'anterior Govern de Catalunya va dur a terme va tindre com a resposta el silenci i la indiferència. No ens podem permetre el luxe, senyor Puigdemont, de continuar quedant en ridícul i en evidència davant de tothom. Per cada nou pas del desafiament separatista, la credibilitat de Catalunya en el món desapareix; per cada nou anunci, la confiança en l'economia catalana retrocedeix. No creu, amb sinceritat, que ha arribat el moment que la Generalitat de Catalunya deixi de ser una de les administracions amb menys solvència financera per culpa de la inestabilitat política? No val la pena replantejar-se tot això? També li volem fer una especial incidència en un aspecte de les darreres hores que ens ha preocupat, i molt. I ens preocupa veure..., nos preocupa ver cómo la inestabilidad política también se está trasladando a la inestabilidad en la Policía de Cataluña, a los Mossos d'Esquadra. Des del Partido Popular de Cataluña, creemos del todo inadmisible que se hayan retirado seis causas por disturbios violentos a petición de los radicales de la CUP. Nos produce vergüenza que los que destrozan los bienes públicos y privados, terroristas urbanos, sean los ganadores frente al estado de derecho. Con esta [[rialles]] ... A aquest que fa la riallada per aquí, segur que a casa seva no li han anat a trencar l'aparador aquests violents i aquests delinqüents. O, si no, no riuria tant. [[Aplaudiments.]] O, si no, no riuria tant. Per tant, demano una mica de respecte per la gent...
Si us plau –si us plau.
...que és víctima d'aquestes persones. Per tant, com els deia, aquests terroristes..., estos terroristas urbanos [[veus de fons]] nos duele que sean...
Si us plau, respectin l'ordre de paraula.
…estos terroristas urbanos nos duele que sean los ganadores frente al estado de derecho. Con esta actitud del Govern de Catalunya se está trasladando un mensaje de impunidad total hacia la violencia callejera. Por este motivo, en las próximas horas, les anuncio que vamos a presentar una propuesta de resolución aquí, en el Parlament, para que el Parlament dé instrucciones al Govern de Catalunya para no retirarnos del proceso en contra de los terroristas callejeros. También quisiéramos señalar, senyor Puigdemont, que usted ha empezado mal. Es evidente que ha empezado mal. Hay asuntos poco claros en relación con las subvenciones recibidas por sociedades en las que usted, de una manera u otra, ha participado; socios de negocios que han sido premiados con cargos en la radio pública, y políticos que han sido nombrados conseller y que curiosamente fueron los que autorizaron las subvenciones. Esta, senyor Puigdemont, no es una buena manera de empezar, si no es capaz de dejar claro qué hay detrás de toda esta situación. Los ciudadanos no entienden que un político en activo y que milita en una formación política reciba subvenciones de esa misma Administración gobernada por su mismo partido político. Señor president, aún desconocemos si cumple o no la legalidad; lo que sí que es seguro es que todo esto es muy poco presentable. También por este motivo les anuncio que desde el Partido Popular de Cataluña vamos a presentar una iniciativa parlamentaria para hacer incompatible que una sociedad participada por un político en activo o su cónyuge pueda recibir subvenciones de la Administración, o entidades que estén vinculadas de manera directa o indirecta. Esta propuesta la vamos a presentar en las próximas horas. Creemos que es la mejor garantía para que no se vuelvan a repetir episodios como los que acabamos de conocer. Senyor president, el dia de la seva presa de possessió, mentre la majoria de diputats el felicitaven, jo li vaig desitjar que tingués molt d'encert en la seva gestió i en la seva trajectòria al capdavant de la Generalitat de Catalunya. Lamentablement, pel que acabem de veure fins el moment el conjunt dels catalans, la realitat i les prioritats de la majoria del seu Govern van per un costat i les necessitats reals dels homes i dones de Catalunya, per un altre. Esperem que rectifiqui de manera..., molt aviat. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el senyor Joan Garriga, en nom del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tothom. En primer lloc, doncs, una salutació a tots els membres de la cambra, per aquesta estrena d'aquest nou diputat. Esperem que ho facin bé; que ho farem bé, vaja. En nom de la CUP, ens agradaria fer unes reflexions entorn de la composició del nou Govern, i, sobretot, una mica per entendre quin serà el nostre posicionament respecte d'aquest nou Govern. D'entrada, voldríem recordar a tots els membres del nou Govern que hem signat un acord, un compromís, basat en la declaració del 9-N, al Parlament, amb un annex social inclòs. I tal com va dir la companya Anna Gabriel en el Ple d'investidura, la CUP - Crida Constituent hi serà, a la partida. Però la partida per nosaltres té tres noms: independència, procés constituent i rescat social. Per nosaltres, aquest, president, serà l'eix en el qual farem la nostra acció de control principal a la seva acció de govern. Serem proactius per a tot allò que fa referència al procés i crítics pel que fa a les polítiques de retallades i a les polítiques antisocials. No volem, no podem seguir amb el ritme d'aquests últims cinc anys que ha tingut aquesta institució. I molts companys ho han dit i ho hem repetit en aquest Parlament, i nosaltres avui ens reafirmem en això: puny tancat a les retallades, mà estesa cap a la transició i cap a la ruptura. Tenim acord per divuit mesos, una proposta que van fer vostès. Volem terminis i accions concretes per tirar endavant aquest acord. Volem que el seu Govern, el Govern de Catalunya, no sigui més un govern autonomista, sinó que precisament sigui un govern preindependència i, per tant, pugui dur a bon terme tot allò que hem acordat. Aquest Govern haurà de fer front a la construcció de bases sobre bases d'un nou país; haurà de defugir el marc autonòmic, la Catalunya de les retallades, les privatitzacions i la corrupció. Això suposa, president, fer prevaldre els interessos de les classes populars per sobre de les imposicions d'interessos privats i de polítiques neoliberals de la Unió Europea a través de la dictadura del deute. Esperem que el nou Govern i el Parlament es posin a treballar de manera immediata en la implementació de la declaració de ruptura, eh?, i en el compliment, com vostè bé deia en aquest debat d'avui, en el compliment del mandat que ens ha estat atorgat. Aquest, per nosaltres, per la CUP - Crida Constituent, és un govern de Junts pel Sí, no és la suma de carteres de Convergència Democràtica, d'Esquerra Republicana, més independents. Us veiem com un tot. I vosaltres teniu un full de ruta. I esperem que ho respecteu. És en aquest sentit que esperem que sigueu transversals, que representeu la pluralitat del país i que això no sigui un repartiment, com deia, de carteres. Vosaltres així ho heu presentat al país; cal, doncs, que ho demostreu. Des de la minoria parlamentària, l'aritmètica ens ha situat en una posició d'alta responsabilitat. I aquesta alta responsabilitat la pensem exercir sent fidels a tots aquells plantejaments que pensem que ajuden a avançar cap a la construcció de la república catalana sobre bases noves polítiques i socials; responsabilitat, per altra part, i compromís que, d'acord amb els compromisos adquirits i amb les demandes socials, aquest Govern tampoc pot defugir. Davant nostre tenim un repte enorme: hem d'aconseguir eixamplar el procés, s'ha dit mil vegades; que es sumi a la construcció de la república catalana tota aquella part de la gent que encara la veu amb recel. Per avançar en aquest camí, en aquest objectiu, ens caldrà donar senyals inequívocs que la justícia social, la transparència i la participació democràtica són premisses presents d'ara en endavant, i sobretot en l'acció de govern. Alguns estan entestats a fer-nos passar, al Grup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, per ser una anomalia temporal en el Parlament. No ho som. Les nostres demandes són de sentit comú, entenem, davant una societat devastada per les duríssimes polítiques d'austeritat. Nosaltres no demanem pas la lluna, el que demanem són mesures d'urgència. En un país on molts nens i nenes estan fent classes en barracons, demanem que s'aturin les subvencions a les escoles d'elit que segreguen per sexe; en un país on la sanitat pública pot estar qüestionada, demanem que s'aturin els processos de privatització; en un país on les escoles bressol tenen molts problemes, demanem que es retornin les ajudes que es van donar; que es facin polítiques de l'R+I als nivells anteriors a les polítiques de les retallades. Per nosaltres està clar que aquestes no són mesures transformadores, sinó que són mesures oportunes, necessàries, d'urgència, que ajuden a mostrar quines són les polítiques que hem de deixar enrere i quines són, per tant, les que ens cal potenciar per fer via cap a la república catalana de totes i tots. El fet de tenir un peu a la institució i un peu en el carrer ens fa veure que, més enllà d'aquest Parlament, en aquest país, pensem, hi ha una majoria que necessita una república pensada per a les persones on els drets socials siguin precisament el paller de tota política. A aquesta majoria social nosaltres oferim la nostra minoria parlamentària. El Govern que avui, president, ens presenteu té elements de possibilitat d'entesa i altres indicadors que ens preocupen. No els enumerarem pas tots ara, i els anirem treballant, ben segur, des del compromís adquirit, però també des del posicionament ideològic que al principi us comentava. Més enllà de les accions de govern, però, la pròpia imatge del Govern hauria de ser, hauria de reflectir, per nosaltres, hauria de ser la fotografia de voluntats polítiques, i la foto que ens dóna aquesta no és pas la de la paritat: cinc, de tretze conselleries, són ocupades per dones; una, de tretze secretaries generals; vint-i-set càrrecs, alts càrrecs, ocupats per homes, i tretze, per dones. La imatge no ens agrada; és una imatge dominada per homes. El nostre concepte d'estabilitat té dues potes: la institucional, sí, però la nostra estabilitat també es fonamenta en allò que demanen els moviments socials al carrer, aquests que alguns anomenen «terroristes. Així, l'estabilitat parlamentària caldrà situar-la en el marc del joc parlamentari, en els acords presos, però també, i no ho oblidem, en les noves maneres que el Govern doni resposta a les voluntats i necessitats socials, i sàpiga gestionar els conflictes socials..., s'expressin aquestes des de les institucions, des dels ajuntaments, des de les entitats, des de la societat civil organitzada, però, també, des del carrer. Vostè, president, va agafar el guant quan vam dir que la millor estructura de l'Estat és la gent. I, per tant, esperem que els membres del seu Govern siguin fidels a aquesta promesa. La millor estabilitat que podem oferir, la millor estabilitat que pensem que vostès poden oferir a la societat és, pensem, entendre de manera diferent els interessos de la societat; per nosaltres, deixar de banda els interessos d'uns pocs i donar pas als interessos de totes. Les coses, certament, estan malament. Governareu en un marc d'absència de sobirania política, econòmica i popular; en un marc permanent de negació i impugnació de les lleis aprovades al Parlament de Catalunya; en un marc d'autonomia intervinguda econòmicament; vostè deia al principi, eh..., un marc asfixiat, amb una ofensiva recentralitzadora espanyolista i laminadora del marc competencial; un marc on es dóna una ofensiva repressiva i judicial i dinàmiques de guerra bruta, no ho oblidem, mediàtica, econòmica i policial. La declaració del 9-N, el compromís i el seu annex és el que detalla mesures que haurà d'aplicar el seu Govern, destinades a blindar els drets fonamentals afectats per decisions de les institucions de l'Estat espanyol. Aquests i alguns altres, voldríem recordar. La lluita contra la pobresa energètica requereix desbordar la prohibició del Tribunal Constitucional –tenim una llei aprovada, la 24/2015, del 29 de juliol–; la cobertura digna de l'emergència en l'habitatge, cap desnonament sense reallotjament; la fi, de cop i sense demora, de qualsevol mena d'apartheid en la sanitat i qualsevol mena de privatització; la no-vigència ni aplicació de la llei Wert, que esbotza un model educatiu propi basat en la necessària defensa de l'escola pública, laica, coeducadora, popular, inclusiva i equitativa; el compromís amb el municipalisme, bastió del canvi polític i social, pensem –i s'ha de fer front a l'LRSAL; la solidaritat immediata de resposta urgent vers els refugiats davant la pitjor crisi europea i la deixadesa cínica dels governs, entre ells el Govern espanyol; calen mesures, president, efectives per a la igualtat entre homes i dones, amb una garantia estricta del dret a l'avortament, però també amb polítiques efectives contra la violència de gènere, l'LGTBfòbia i la transfòbia. Els eixos vertebradors dels pressupostos, per nosaltres, han de ser el del finançament d'un pla de xoc social i la gestió del deute. La CUP - Crida Constituent estarà en contra de les retallades i la precarietat laboral al sector públic i en defensa plena de la transparència i per a l'articulació de mecanismes de control i fiscalització de l'acció de govern. Cal la transversalitat de plantejaments ambientalistes, s'ha dit aquí, a totes i cadascuna de les actuacions que hagi de dur a terme el Govern per tal de potenciar la sostenibilitat, la defensa del medi natural i atmosfèric en l'acció de govern. I, finalment, ens posem al costat de tots aquells i aquelles que vetllen en contra de l'especulació del territori i el malbaratament i privatització de recursos naturals. Per nosaltres, president, no es tracta de repensar per donar impuls a projectes com Barcelona World, sinó d'aturar-los d'un cop. Aquesta no és una carta als Reis, és una declaració d'intencions davant del nou Govern de la Generalitat de Catalunya que avui heu presentat en aquest Parlament. Per nosaltres, i per aquest Parlament, creiem, és el temps de la gent, no el temps dels mercats: o es governa a favor de les persones o es governa a favor del capital. Rere un temps viscut de fraus a l'engròs, economies de casino i fal·lera especulativa ha quedat un paisatge, certament, devastat per la crisi, la crisi després de la crisi, l'augment de totes les desigualtats socials, la precarietat com a forma de vida dominant, l'atac frontal a tots els drets socials que tants anys de lluita havia costat assolir, el desmantellament del sector públic i l'augment de l'exclusió social fins a nivells històrics. És hora d'actuar i de deixar de cavar el forat, lliures, també, i sobretot, de pobresa i desigualtat. Com va dir, i per acabar, el company Julià de Jòdar a la constitució d'aquest Parlament, cap govern sorgit d'aquest Parlament no guanyarà la legitimitat si no aplica les mesures indispensables per pal·liar les desigualtats i les exclusions. No es pot fallar, president, a la llibertat política d'aquest poble; no es pot fallar a la justícia social per a la seva gent. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula la il·lustre senyora Marta Rovira, en nom del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bé, bon dia. Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, bé, de la compareixença del president avui aquí constatem, explicant l'organització i l'estructura del Govern, una vegada més, que del resultat de les eleccions del 27 de setembre se'n desprèn un mandat majoritari a favor de la independència. És evident tornar a dir –i jo crec que es pot tornar a dir– que al Parlament hi ha una majoria d'escons que permeten constituir aquest Govern de concentració per al compliment d'aquest mandat, amb aquest objectiu. El Govern que se'ns ha presentat, nosaltres el considerem el Govern del mandat del 27 de setembre; un govern per fer un procés constituent a Catalunya, com ja s'ha explicat; un govern per començar a fer un nou país; un govern democràtic que, tal com també s'ha dit, representa la diversitat, la pluralitat, la transversalitat i també la complexitat d'aquest mandat que tenim del 27 de setembre. De la compareixença del president se'n deriva clarament la voluntat de posar aquestes institucions, les institucions del Govern, de posar-les a disposició d'aquest mandat democràtic i legal que tenim a les nostres mans. I això, senyor Iceta, no en dubti més, es farà en divuit mesos, es farà en divuit mesos perquè això ho diu el mandat democràtic i així ho deia el programa electoral. I, en tot cas, aquest Govern segur que es compromet –perquè també s'ha dit– a explicar i ser molt transparent amb el cronograma d'aquest divuit mesos, i en allò que depèn de nosaltres o en allò que no acabarà depenent de nosaltres. Per tant, aquí no hi ha cap tipus de dubte que el compromís adquirit és aquest. Com explicava el president, des de la seva primera decisió de constitució d'aquest Govern –des de, de fet, ahir–, el Govern de la Generalitat hi ha endegat accions de sobirania per desplegar aquesta acció, aquest mandat que tenim de constituir Catalunya en un estat. Com ho ha fet? Ho ha fet en forma d'estructura; ho ha fet en forma d'organització. S'ha explicat que no es faran grans reformes, s'ha vist en els decrets que no s'han fet grans reformes d'estructura, en divuit mesos, no hi ha un plantejament de reformar el Govern sinó d'agafar el Govern, els departaments, i adaptar-los al mandat democràtic que tenim. Per això –per això– l'explicació del contingut d'alguns dels departaments que s'han presentat avui. Per exemple, el Departament d'Economia es converteix en el Departament d'Hisenda, amb la voluntat i amb el compromís i amb la convicció de desplegar la hisenda pública, el banc públic, les duanes, l'agència catalana de la propietat. Per això –per això–, la unificació de la cartera de treball d'ocupació amb la d'afers socials, per considerar que és necessari fer un estudi, és necessari repensar i reflexionar com ha de ser la futura agència de protecció social de Catalunya, amb totes les prestacions derivades dels afers socials. I com a treball, també, com a principal instrument d'impuls social de la nostra societat, amb ocupació com a principal instrument d'impuls social de la nostra societat. Així ho veu aquest Govern, però així ho veuen també molts governs europeus, nòrdics, on la seva principal cartera, que agrupa el 80, el 90 per cent de pressupostos, però també d'acció i d'impuls polític, és una gran cartera d'afers socials i de treball. També s'ha explicat, i aquí ja responc algunes de les crítiques que s'han fet de la creació d'un Departament d'Exteriors, Relacions Intencionals, amb la voluntat de configurar una clara agenda negociadora, per tant institucional, tant amb l'Estat espanyol com amb les institucions europees internacionals. Agenda negociadora per al mandat democràtic que tenim sobre la taula, però també per fer una acció de diplomàcia pública, de projecció exterior, d'explicació del procés democràtic que està vivint el nostre país. I per a això tenim competències, no ho tornin a plantejar més. Agafin l'Estatut d'autonomia, se'l llegeixen –article 193 i següents–, i diu molt clarament que Catalunya té competències en projecció exterior, i diu molt clarament que Catalunya pot obrir... –no és fals, llegeixin-lo, tenen l'Estatut a la seva disposició–, també hi ha un article que diu que Catalunya pot obrir les oficines de representació exterior que cregui convenients als seus interessos. Per tant, en això estem. I vostès ho fan quan pacten amb altres comunitats autònomes, Grup de Ciutadans, ho fan a Andalusia quan fan un pacte amb el Partit Socialista Obrer Espanyol, i on signen i assumeixen la configuració de més oficines a l'exterior per als interessos d'Andalusia. Doncs, aquí fem exactament el mateix. Per defensar els interessos que tenim sobre la taula a Catalunya, en aquest cas, per un mandat molt majoritari de les urnes del passat 27 de setembre. A la pregunta del senyor Iceta i també del senyor Rabell, si només parlarem de procés i de transició nacional, la resposta és contundent: no. El procés de transició nacional camina en paral·lel amb una situació d'emergència social, derivada tant de l'injust tracte que rep Catalunya de l'Estat com d'una crisi, evidentment, estructural que ha afectat especialment els col·lectius més febles. I la construcció d'un nou país comporta, evidentment, el compromís inequívoc de construir una societat més justa, més igual i on es faci realitat el compromís de construir un país per viure-hi millor, com un nou contracte social. No podria ser d'una altra manera; no estaríem defensant, en aquest cas, la construcció d'un nou país. És allò que exposava el president en la seva primera intervenció, ho ha dit clar, ha dit: «És la primera carpeta aprofitar el mínim marge de maniobra que tenim en recursos i competència i aprofundir-lo en allò que anomenem un pla de xoc social, amb uns objectius clarament polítics, que impliquen molts departaments de la Generalitat. I evidentment, senyor Rabell, que impliquen el Departament d'Economia i Finances, perquè el pla de xoc requerirà fer uns nous pressupostos, que estem d'acord que siguin uns pressupostos expansius en termes socials, si bé també estem d'acord que, per ser uns pressupostos expansius, també hi hauran d'haver uns ingressos expansius, perquè, si no, la veritat és que la realitat constarà bastant d'entendre i de fer-los aplicables i de fer-los reals. També s'ha explicat que aquest Govern –i això nosaltres ho celebrem, i celebrem que es faci de forma tan contundent– aposta clarament per la creació d'una secretaria, al Departament de Relacions Institucionals, de transparència, bon govern i control de licitacions públiques. Passem d'un comissionat a una secretaria, per tant, amb plena acció i impuls polític, amb pressupost, amb recursos, amb dues direccions generals: de control de licitacions públiques i de transparència. Per tant, ens sembla que l'impuls que se li dóna en aquest àmbit serà important i esperem que es demostri amb fets a les properes sessions d'aquest Parlament. El present Govern i l'acció de govern sorgeix, evidentment, de les forces que configuren una coalició electoral que es diu Junts pel Sí, un Govern molt transversal, amb diferents sensibilitats. D'aquí que se'ns proposi una estructura de govern molt més matricial i amb àrees i mecanismes de coordinació que són nous. No podia ser d'altra manera, com les tres àrees de govern que ha explicat abans el president en la seva intervenció, però també, per exemple, amb un Consell de la Presidència, que no havia existit amb anterioritat, que farà un govern segur, de ben segur més obert, més transversal, més solidari entre totes les parts que el conformen. Ens sembla que això és innovar, que el fa un govern molt més modern, que això ha de permetre reduir segurament, per exemple, sessions de l'executiu de cada dimarts, perquè aquestes àrees de coordinació permetran que sigui un govern més eficient, més eficaç, més coordinat i més solidari. Ben aviat esperem, per tant, poder demostrar que aquesta estructura no respon a una distribució de quotes de poder, sinó que respon, evidentment, a una coalició electoral amb molta diversitat i amb una estructura de govern que va a ser molt més eficient i més eficaç en la seva coordinació i en les decisions que prengui. Finalment, acabo intentant retornar l'honorabilitat a tots aquells que han estat atacats més pel que han fet, o pel que són, o per dubtes que s'han posat sobre la taula dels membres del Govern. Deia la senyora Arrimadas que no compartia el criteri de selecció dels membres del Govern i, concretament, ha dubtat de la gestió d'algun membre del Govern, concretament del senyor vicepresident, de la capacitat de gestió econòmica. Jo crec que millor que parlem amb fets i esperem que els fets els propers dies ens acabin demostrant que això és així. El senyor Junqueras acaba, ha acabat la seva etapa com a alcalde a Sant Vicenç dels Horts, on va rebre en herència un deute de 24 milions a l'Ajuntament –una herència, per cert, d'uns governs del Partit Popular i el Partit Socialista Obrer Espanyol–, 24 milions d'euros que han passat a 4,8 milions d'euros en quatre anys i mig: 14 milions d'euros a curt, que ara són zero, i 10 milions d'euros a llarg que s'han convertit en 4 milions d'euros. El deute per capita d'avui dels ciutadans de Sant Vicenç dels Horts és de 210 euros. És dels més baixos de tota l'àrea metropolitana; és clar que això ja ho deuen saber gràcies a la seva llarga experiència municipal del seu grup, ja se'n deu fer el càrrec. El mateix amb l'índex d'atur, senyor Albiol, el mateix: mentre vostès van governar, durant vuit anys, l'índex d'atur no es va moure. En quatre anys i mig de govern del senyor Junqueras l'índex d'atur només ha fet que baixar i els dos últims anys i mig ha baixat cada mes, de tal manera que és el municipi de Catalunya on ha baixat més l'atur aquests últims anys. (Remor de veus.) Repassin les dades –repassin les dades. Pel que fa al president Puigdemont, no tenen cap altre argument més a posar sobre la taula que sembrar dubtes sobre la seva honestedat? Doncs, no ho sé, busquin arguments –busquin arguments–, no vinguin a sembrar dubtes. És de molt mal gust generar dubtes i ho han fet el senyor Albiol i el senyor Iceta. El senyor Iceta ha començat la seva intervenció d'aquesta manera. És evident que no ens posaren d'acord tampoc, senyor Albiol, amb la judicialització de la política, perquè vostès en són experts. No de la política que es fa al carrer sinó de la política que es fa al Govern i que cada dos per tres ens porta davant dels tribunals a les altres institucions públiques. I d'això en diu lleialtat entre administracions, senyor Albiol, vostè i el seu Govern? És evident que nosaltres estem d'acord a estudiar, doncs, totes aquelles causes en què s'ha de personar la Generalitat de Catalunya per acostar les personacions a llindars i estàndards molt més democràtics, a nivell europeu. Perquè ara mateix el llindar és molt elevat, de personacions i causes, i això és el que estem fent, i ho estem fent amb tota legitimitat i amb tota la lleialtat i respecte al que representen les institucions públiques al nostre país i als seus servidors públics. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Un cop han intervingut tots els grups parlamentaris, pot intervenir el president de la Generalitat, molt honorable senyor Carles Puigdemont, per respondre.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, intentaré respondre a cadascuna de les intervencions i ho coronaré al final amb una reflexió que tindrà també algunes matisacions de tipus personal. Senyora Arrimadas, vostè crec que ha dit algunes coses que puc compartir, però jo, d'entrada, li he d'agrair el bon to i la seva disposició com a cap de l'oposició a tenir, més enllà de les diferències que coneixem i que segurament algunes d'elles són insalvables, a tenir, no obstant això, una bona relació institucional i a contribuir com aquest Govern, i jo mateix m'he disposat a contribuir, que els debats parlamentaris, els debats polítics discorrin en un clima de respecte institucional i personal que vostè en tot moment de la seva intervenció ha acreditat i, per tant, això jo li ho vull agrair. Ja sap vostè, com la resta de presidents de grups parlamentaris, que després d'aquesta compareixença jo els he citat a tots vostès per tenir una reunió i poder continuar una relació i un intercanvi d'opinions i detectar, a partir de compartir diagnosi, detectar si hi ha punts en aquest itinerari que els deia que els podríem compartir. Per nosaltres no quedarà, jo estic convençut que vostès, a l'hora d'acceptar aquestes trobades, crec que faran un esforç en aquest sentit i jo li ho voldria agrair. Vostè parlava de..., m'ha semblat que qüestionava una mica la trajectòria dels consellers, no sé per qui ho deia, concretament, però em fa l'efecte que tots ells en l'àmbit personal, en l'àmbit professional o en l'àmbit polític, perquè alguns d'ells porten molts de temps servint el país des de la política, tots han acreditat una experiència i una disposició de servei indiscutible, fins i tot de persones que vostè els suposa una adhesió al procés d'independència, pel que fa fins quatre dies i quan eren diputats d'aquest Parlament no estaven en la defensa del dret a decidir, i altres hi érem. Per tant, des d'aquest punt de vista, aquesta idea que aquest és un govern que només els uneix la defensa de la independència, no només decau des de la primera hora, és que les primeres passes que ja està prenent aquest Govern ja l'estan desmentint en aquest sentit. Sobre l'economia catalana, jo li desitjo que en les properes setmanes, així com vostè ha sembrat algun tipus de dubte sobre la capacitat d'algun membre del Govern per poder acompanyar el dinamisme que convé a l'economia catalana, quan apareguin notícies –potser alguna d'elles ja s'està produint–, quan en els propers dies se'n vegin de contundents en aquest sentit i quan apareguin les dades, per exemple, sobre la inversió exterior a Catalunya els primers tres trimestres del 2015 amb relació al 14, quan apareguin dades, hi insisteixo, que seran indiscutibles, estic convençut que vostè, aquest apriorisme, aquesta mena de prevenció que té amb el senyor Junqueras perquè és independentista, crec, el corregirà i podrà reconèixer que les coses, malgrat el que diuen vostès de l'apocalipsi que s'esdevé a partir que nosaltres posem sobre la taula el mandat parlamentari, no només no es produeix, sinó que justament anem en la direcció contrària. Però, en qualsevol cas, tindrem temps, tindrem ocasions per anar-ho seguint. No són les polítiques socials l'aposta d'aquest Govern? Jo crec que ho he reblat amb molta insistència. Ho vaig dir al debat d'investidura, ho he dit cada vegada que se m'ha demanat l'opinió al respecte i avui hi he tornat a insistir. No s'oblidin que té dues carpetes, aquest Govern, cada conseller, el vicepresident, cada consellera té dues carpetes, i són carpetes interrelacionades i una té a veure directament amb l'altra, i per tant, per a qui, si no, fem tot això? Per a les persones. I això vostès ho podran comprovar en cadascuna de les accions que el Govern posa sobre la taula i a partir de les compareixences dels consellers. No serà aquest Govern que posarà en perill l'autogovern. Aquest autogovern ha estat i està en perill, i vostès ho saben. I ha estat i està en perill perquè se li retallen competències o se li envaeixen. No és casualitat que a la primera reunió del Govern, que vaig presidir, ja decidíssim interposar un recurs d'inconstitucionalitat amb una mesura del Govern espanyol que clarament envaeix competències. Amb això ens hi trobarem sempre. Per tant, qui posa en perill l'autogovern? Aquells que laminen les seves competències. Aquells que l'asfixien econòmicament i li impedeixen exercir les competències que –ep!, constitucionalment– té transferides, reconegudes i té el deure de satisfer. Per tant, el perill no el portem els qui hem dit que farem complir fins a la darrera coma de l'autogovern, el darrer punt de les competències estatutàries, sinó aquells que, en un exercici de, diguem-ne, «trilerisme polític ens empenyen a complir el mandat constitucional o, per l'altra, ens treuen totes les eines que ens impedeixen, fins i tot, complir aquest encàrrec. Per tant, nosaltres no estem justament a la lògica, sinó que exactament a la contrària, de reforçar l'autogovern de Catalunya, i la millor defensa d'aquest autogovern, que la majoria d'aquest Parlament ha sabut interpretar, és que disposi d'unes eines d'estat per poder-lo defensar bé, que és defensar les persones. Senyor Iceta, vostè em diu que em pertocarien trenta-set dies de gràcia. Jo crec que vostè mateix no s'ho creu, això, perquè vostè mateix ja no me'ls concedeix. I vostè mateix ja... –amb un to que no li discuteixo i que li agraeixo–, vostè mateix, doncs, ja s'apunta a la idea que aquest Govern ni se'ls mereix; no és que els tingui, és que ni se'ls mereix. I, per tant..., bé, en fi, ja tindré ocasió ara al final de respondre-li algunes coses de les que vostè m'ha demanat explicació. Però sobre els divuit mesos..., jo li voldria aclarir que per nosaltres els compromisos electorals tenen un cert valor. Jo no sé per a vostè, però, per a nosaltres, que vam anar a les eleccions amb un compromís clar, nítid, sobre com havia de ser i quant havia de durar aquesta legislatura, nosaltres no l'incomplirem, farem tot el possible per complir-lo. És evident que si podem estar-ne disset no n'estarem divuit. I és evident que si, per algun atzar, hem de ser dinou, tampoc passa cap drama perquè, en lloc de divuit, acabin sent dinou. Però ens mourem en aquest any i mig de legislatura, que és el que vam dir als ciutadans. El que no seria just és que els diguéssim als ciutadans «votin-nos, que el que farem serà això en divuit mesos, i quan siguem en el poder dir: «Doncs, miri, sap què? Hi estarem una mica més, hi estarem tres anys o quatre. Això no seria just, és més: no seria honest. I aquest Govern això no ho farà, per més que ens hi convidin grups de l'oposició que potser tenen més experiència que nosaltres a incomplir mandats electorals. Això no és un govern..., en fi, vostès ho diran, i segur que en més d'una ocasió trobaran motius i exemples que els permetran dir que més que un govern de concentració, més que un govern del Grup Parlamentari de Junts pel Sí, és un govern d'equilibris interns. Miri, per més que jo li ho digui, vostè això no s'ho creurà o, si s'ho creu, farà veure que no s'ho creu, perquè li convindrà més explicar el que li sembla que és un relat més fàcil d'imposar a l'imaginari col·lectiu que no al reconeixement de la realitat. La disconformitat, en fi, en la idea que no hi hagi un departament de medi ambient... Escoltin, el que s'han de veure són les polítiques –el que s'han de veure són les polítiques. Igual que un altre portaveu també assenyalava la mancança d'una altra conselleria de medi ambient, el que no és compatible és reclamar conselleries pròpies d'una matèria determinada alhora que es demana reducció dels departaments de la Generalitat; no és compatible amb el fet de dir «que hem de mirar de ser el màxim d'eficients possible, el màxim de transversals possible, perquè cada vegada entenem més –i jo crec que amb encert– que les competències no són àmbits estancs, sinó demanar permeabilitat i compenetració, i, aleshores, per contra, demanar-nos que farem conselleries ad hoc per a cada una de les competències. Nosaltres farem un esforç enorme, com no pot ser d'una altra manera, en la transversalitat de les polítiques –medi ambient és una d'elles–, i tant és així –tant és així– que el Govern en els propers dies anirà enllestint tots dos treballs perquè aquest Parlament, la primera llei que pugui aprovar sigui la llei del canvi climàtic. Per tant, els fets –els fets, i no les declaracions– són els que li permetran dir a vostè, al final de la legislatura, si hem estat o no sensibles i curosos i eficaços en els desafiaments mediambientals. Per tant, estarà centrada només en el procés, la legislatura? No... –no, no. És que per més que ho digui veig que vostè no ho acaba d'escoltar, això. I jo me'n faig un fart de dir-ho; me'n faig un fart, amb èmfasi, perquè quedi clar. Vostè, en la línia de la seva darrera intervenció, escolta allò que vol, ho reformula, després fa una anotació a peu de pàgina –perquè quedi clar que també poder sí que estava dient el mateix– però, al final, intenta portar l'aigua al seu molí per intentar presentar aquest Govern com un govern que només té una obsessió –i, en això, coincideix amb altres grups parlamentaris–, i l'altra, que és un govern que no vol dialogar. Escolti'm, probablement, la paraula «diàleg és la paraula més repetida en les meves intervencions fins ara. Té el dret, vostè, a suposar si serem o no capaços de complir amb aquest compromís de diàleg –té el dret a fer-ho–; però no em digui que el diàleg no forma part del compromís personal i del compromís del meu Govern. Sap qui no vol dialogar? El Govern d'Espanya. Jo ja he dit, per activa i per passiva, que no tindré cap problema amb el nou Govern d'Espanya a tenir-hi les trobades que faci falta. El que sí que té un problema amb el Govern de Catalunya és el Govern d'Espanya, que ni tan sols la cortesia és capaç d'aplicar quan es tracta simplement de despenjar el telèfon i saludar el que és, segons la constitució que ens obliguen a complir, el representant ordinari de l'Estat a Catalunya. Per tant, no som nosaltres els qui decidirem no dialogar amb Espanya. Si tenim moltes coses a dialogar! Si, de fet, el full de ruta..., la mateixa declaració del dia 9 de novembre, aprovada per aquest Parlament, demanava el diàleg amb Espanya! Per tant, com li pot atribuir a aquest Govern o a aquest president o a la majoria parlamentària una manca de voluntat? Siguem seriosos i anem a la font i anem als fets, i a la realitat. I sobre això li faré una reflexió al final de la meva intervenció. M'ha semblat que ho deia com un elogi el fet que les primeres passes que jo he donat no semblen apostar per l'acceleració, sinó per la cautela, la meditació i la seguretat. Sí, bé. És cert, però és que no és indissociable el compliment del full de ruta que hem presentat a la cambra amb fer-ho exactament amb cautela, amb meditació, amb seguretat. No només no és incompatible, és que ho hem de fer així i és que ho farem així. Jo crec que això és el que inquieta. Perquè a vostès, o a alguns de vostès, els agradaria que nosaltres ens llancéssim per un precipici, i contemplessin, allò, mig satisfets, «ja ho dèiem, «veieu com s'han estavellat, «això no podia acabar bé de cap manera. I nosaltres, com es pot imaginar, per responsabilitat i servei al país, el primer interès que tenim és que en els termes temporals i de contingut a què ens hem compromès, tot això es faci amb la calma, la cautela, la meditació, el mesurament i la seguretat imprescindibles. Nosaltres estem aquí –nosaltres estem aquí. Senyor Rabell, parlava..., descrivia una situació que comparteixo, i és cert: hi ha una situació d'emergència social, hi ha unes conseqüències no pal·liades de la crisi. Això és cert, i no li ho negaré. És més, vostè ha dit literalment: «No coneixerem avenços democràtics substancials sense entomar la problemàtica de la fractura social. I és cert. Tant és així que jo estic convençut que després, quan vostè parlava dels pressupostos, de si tindríem nous pressupostos o no, vostès veuran en el que és la proposta de pressupostos que aquesta descripció, que compartim, es tradueix en compromisos pressupostaris. És més, es traduirà en actitud d'arribar a acords també amb vostès, en aquells aspectes del pressupost que ens ajudin a arribar a neutralitzar o a conjurar aquest risc de no poder reconèixer avenços democràtics per culpa d'aquesta fractura social. De manera que jo els agafo la paraula també, i el vicepresident també, d'intentar arribar a acords pressupostaris que vagin en la línia que estic convençut que compartim. El que no tindria sentit és que per un costat blasméssim la pròrroga pressupostària i, per l'altre, no ens disposéssim a treballar per aconseguir que no hi hagi pròrroga pressupostària i que tots plegats, no només una majoria justa, sinó una majoria àmplia, ens dotéssim d'un pressupost contundent que fos veritablement un discurs social com és el que nosaltres estem convençuts que podem posar sobre la taula i que a vostès els poden proporcionar arguments d'aproximació. I estic convençut que serà així, i recullo la seva voluntat. Reculli, si us plau també, la meva i la nostra i posem-nos a treballar perquè puguem, d'aquesta manera, eixamplar i compartir itineraris d'aquest camí amb el major nombre de grups possible. Em preguntava si aquest seria un govern de continuïtat o si seria un govern de les retallades..., i ha fet una afirmació que parlava de la necessitat d'uns pressupostos expansius. Abans la senyora Rovira ja s'hi ha referit: per poder tenir pressupostos expansius, ens caldran ingressos expansius. I no només, diguem-ne, l'estalvi de les estovalles, per anar retallant d'aquí per posar allà, sinó, òbviament, ingressos expansius. Si no, enganyarem la gent, perquè li proposarem magnífics brindis al sol, que tothom es disposarà a compartir, però a l'hora de traduir-ho en fets no els podrem donar satisfacció, amb la qual cosa la fractura encara és més gran i la desconfiança encara és més creixent. Si assumim aquesta responsabilitat, si assumim clar que tenim un problema d'ingressos i que si o resolem el problema dels ingressos o no podem tenir els pressupostos expansius, tenim, hi insisteixo, un itinerari conjunt a recórrer. Del tema de medi ambient, jo crec que ja li he respost abans. Allò que el paper ho aguanta tot, no conec una altra manera que no sigui la de venir a presentar-nos aquí un paper, d'entrada, i presentar-los totes les explicacions possibles, perquè portem escassament una setmana, encara no, de Govern, portem pocs dies, i el que hem pogut posar sobre la taula és el que donen aquests dies, no res més; per tant, és clar que hi ha d'haver un paper. Però aquesta idea que el paper ho aguanta tot, volent dir «ja ho posarem en un paper i després ja anirem fent, a aquest Govern vostè no li ho podrà retreure. Perquè..., i començarem per avui mateix, assumint la responsabilitat, com he reiterat i reiterarem, que nosaltres irem tan lluny com sigui possible, però no farem que el ciutadà se senti decebut, tant en les expectatives de millora social com en les expectatives, diguem-ne, de recorregut cap a la consecució dels objectius polítics que tenim. Només un detall anecdòtic, eh?, que no té cap valor, però..., vostè me recriminava que hi ha una separació entre empresa i ocupació. Jo he repassat els governs dels quals vostès van formar part –o una part, perdoni, del seu grup, en va formar part– i sempre havien estat separats –sempre havien anat separats. Bé. Doncs, si l'argument ara ha canviat, doncs mira, no passa res; però, en tot cas, això és així, tal com jo ho he pogut comprovar la poca estona que he pogut consultar l'hemeroteca. Ha acabat amb una frase de Disraeli que deia, no?, «un bon govern sense una oposició terrible…, o temible. Temible, eh? Bé, però no es passin a l'hora de ser temibles, eh? D'acord? Ja li ho accepto, li ho reconec, i si això ha de ser condició indispensable perquè hi hagi un bon govern..., escolti'm, endavant. Però vostè i jo entendrem que això de fer por o d'inspirar temor –inspirar temor– potser no sé si és l'aliat millor per fer les coses que hem de fer. Però li reconec la metàfora i el que volia dir, i, per la meva banda, no em sentiré atemorit, en qualsevol cas, cada vegada que vostès exerceixin la seva lícita, legítima i necessària funció d'oposició. Senyor García Albiol, en nom del Partit Popular, crec que ha vingut a menystenir el que jo he vingut a presentar aquí. Jo he vingut a presentar el Govern i la seva estructura, no he vingut a llegir un llistat. És preceptiu, ho marca la norma, ho diu la llei: jo he de venir aquí a comparèixer, no a fer un debat de política general. Jo no he vingut aquí a fer una sessió de control al Govern, que n'hi haurà; no he vingut a discutir les polítiques del Govern, que ja hi seran; he vingut a explicar allò que la llei m'obliga a fer, i que amb molt de gust faig, que és: com pensem dirigir aquest país, com pensem aplicar el programa de Govern que va aprovar aquest Parlament de Catalunya, i a explicar amb el màxim detall possible com ho pensem fer. Per tant, no sé on hi veu, vostè, res que el porti a aquesta actitud, permeti'm que li ho digui, un punt menyspreant de la funció que avui fa el president de la Generalitat davant del Parlament de Catalunya. Jo ho he interpretat així. Segurament em dec haver equivocat, però jo li ho volia dir. Diu que parlem de conceptes genèrics, i que parlem…, escolti'm, vostè tindrà l'oportunitat... –vostè i el seu grup, perdó–, tindrà l'oportunitat de preguntar a cadascun dels consellers i conselleres i al vicepresident tot allò que vostè vulgui de concreció i de prioritats, i de maneres com fer les coses en les seves compareixences parlamentàries. I serà aviat, això, ja li ho he dit: tots els consellers i conselleres i el vicepresident..., alguns ja ho han fet, d'altres entraran abans o al final d'aquesta sessió la seva voluntat de comparèixer. I aquesta voluntat de comparèixer es farà molt ràpidament. A més a més, hi insisteixo, hi ha un llistat de comissions parlamentàries que, com deia el Jordi Turull en una conversa, permetrà ja no un marcatge de zona, sinó un marcatge de l'home –vostè això ho entendrà millor, segurament, que ningú en aquesta cambra–, i, per tant, permetrà seguir molt de prop, molt al detall, el que fa aquell conseller, i aquella seva competència. Ara, escolti, diu: «No ens posem en ridícul davant del món. Bé, primer, hi ha alguna cosa de ridícul a defensar allò que vol la majoria d'un parlament? Ep!, a mi em sembla que no, però m'ho digui, si us plau. Hi ha alguna cosa de ridícul a defensar allò que 2 milions de persones defensen? Hi ha alguna cosa de ridícul a intentar explicar –explicar, que és una acció, diguem-ne, gens violenta i molt democràtica– al món, allà on és normal que no entenguin les coses, el perquè fem les coses? Què troba de ridícul en això, senyor...? Ho pot fer l'Estat espanyol i no ho pot fer Catalunya? Pot l'Estat espanyol anar explicant pel món el que vulgui i Catalunya no pot anar a explicar-se, en el món? Si és el que ens demana la gent, de fet és el que ens demanen vostès: «S'han d'explicar més bé. Com ho pensen fer? Què pensen fer? Quines intencions porten? Escolti'm, el que els demanaria és que ens ajudessin a explicar-ho, a explicar-ho allà on faci falta, inclús al Grup Parlamentari Popular del Parlament Europeu, cap problema. Però no ens retregui que fem una cosa de la qual no només no ens avergonyim, sinó que ens hi sentim obligats, que és complir el mandat d'aquest Parlament –d'aquest Parlament–, amb les majories qualificades, i el mandat que ens donen els resultats de les urnes. I sap qui fa el ridícul? Sap per qui està preocupat el món avui? Pel Govern espanyol, és més, pel no-govern espanyol, per això està preocupat. Llegeixi els diaris econòmics, llegeixi el que diuen les autoritats europees, llegeixi el que passa en els ambients d'opinió internacional i veurà que no ballen pas per un peu ni tiren coets per la situació política espanyola, més aviat hi ha una gran inquietud –una gran inquietud. I comprovarem la capacitat que té la política espanyola de generar consensos o no, i de generar governs forts o no, i de generar legislatures duradores o no. Això ho veurem, o no, perquè és probable que el risc d'eleccions vagi creixent a mesura que passin els dies, i veurem, efectivament, si allò que preocupa al món és un procés democràtic, nítid, transparent, o és l'embolic en què en aquests moments s'ha convertit la política espanyola. I, cregui'm, no li preocupa al món, també ens preocupa a nosaltres –també ens preocupa a nosaltres–, perquè vostè parlava –no sé si, disculpi, era vostè o un altre dels portaveus, o dels intervinents– si parlaríem amb Montoro, si voldríem negociar amb l'Estat espanyol... –segurament vostè no. Escolti'm, si nosaltres no tenim problema amb aquesta relació, cap problema, nosaltres no tenim cap indisposició a tractar amb el govern espanyol que sigui el marc autonòmic per poder desenvolupar les competències que tenen assignades les autonomies. Qui té problemes són ells, sí, senyor, qui té problemes són ells, perquè qui juga amb els terminis de pagament, qui juga amb el finançament i amb la liquiditat d'aquesta minsa autonomia és el Govern espanyol. I em sembla que d'això hi ha exemples molt clars i no gaire llunyans perquè els hàgim oblidat. I qui galleja –fins i tot galleja– de voler agenollar el Govern de Catalunya per poder aconseguir allò que li pertoca per dret, per llei i perquè ho genera no és el Govern de Catalunya, és el Govern d'Espanya, i és el senyor Montoro. Per tant, el problema no el tenim nosaltres en el diàleg, el problema no el tenim nosaltres a intentar pactar les condicions del finançament de la Generalitat de Catalunya, sinó que el problema l'ha acreditat sobradament –l'ha acreditat sobradament– el Govern d'Espanya. Senyor Joan Garriga, de la CUP, que ha debutat, doncs, en una sessió d'envergadura, gairebé com jo –em sembla que portem un ple de diferència–, li agraeixo també el to i que hagi subratllat... –en algunes coses potser no hi estic d'acord–, però que hagi subratllat els compromisos a què hem arribat i l'acord per poder tirar endavant la legislatura. I és cert: vostès tenen una alta responsabilitat; això és cert. No sé si és nou per a vostès, però la tenen, eh? I crec que vostès la podran..., tenen oportunitats per satisfer i demostrar que aquesta alta responsabilitat l'han entès, l'han interioritzat i la saben retornar al país en forma de compliment dels acords a què hem arribat per tirar endavant la legislatura. No són..., és veritat, vostès no són una anomalia. És veritat. Cal un cert canvi en la cultura política i mediàtica del país per entendre el que és la CUP. Els que els hem conegut ja fa anys, en els ajuntaments, crec que tenim un punt d'avantatge per intentar comprendre el que és la realitat política de la CUP –i social–. I, per tant, des del meu punt de vista, tinguin per segur que jo no els considero en absolut una anomalia, perquè conec bé l'arrelament que tenen en determinats sectors socials, però m'ha agradat molt que hagi dit que no demanaran la lluna. Gràcies, perquè això també ens convé. Avui..., són uns mesos, un període, diguem-ne, relativament curt, en què hem de demostrar a la gent que tenim la màxima ambició i el màxim realisme. I si vostè ho vol dir d'aquesta manera, jo li ho compro, perquè em sembla que respon a aquest objectiu d'intentar pensar una república pensada per a les persones. Si ens desviem un mil·límetre d'això, ja estarem fent un mal servei i ens desviarem del que és el full de ruta i el que és el sentit profund del full de ruta. Parlava d'elements d'entesa i elements de preocupació, i parlava d'energia, d'habitatge, etcètera..., la paritat. Jo crec que els elements d'entesa són prou sòlids com perquè els elements de preocupació els anem conjurant al llarg de la relació parlamentària. És cert, la paritat, no sortim..., si agafem parcialment algun aspecte del Govern: secretaries generals, la fotografia és desenfocada, cert. Si l'agafem en el conjunt, la fotografia ja és més nítida; no estem allà on volíem estar, no estem allà on segurament ens hem de situar, però estem millor. Hi ha més conselleres que mai, el Govern és més paritari que mai. És insuficient, i no en farem una bandera de dir: «Ja hem arribat... No és veritat. Però si agafem la fotografia, agafem-la tota, no agafem només aquella part que ens permet presentar-la desenfocada, eh?, sinó que presentem tot el conjunt, mirem l'acció del Govern i mirem, en aquest sentit, doncs, com li hem donat a les polítiques de dones la importància i la rellevància que tenen, al situar-la, per exemple, al Departament de la Presidència. I m'ha parlat del concepte d'«estabilitat. És veritat, som aquí, sóc aquí perquè hi ha una garantia d'estabilitat, i la gent del carrer espera que el que anem a fer compti amb aquella estabilitat a què ens hem compromès. Ja he dit abans, en alguna intervenció anterior, que aquesta és una estabilitat que no la veiem reduïda, sinó que si podem eixamplar-la a altres grups, estic convençut que vostès els primers, seran els interessats que això sigui així, però necessitem que aquesta estabilitat parlamentària que vostès i nosaltres vam signar es vagi explicitant, i ens hi puguem recolzar per fer els salts endavant que hem de fer en aquesta legislatura. Vostès són conscients d'això i jo els agraeixo que reblessin el clau en la seva intervenció, i que tinguem ocasió d'anar-ho demostrant en els propers dies. S'ha fet referència també al tema de si s'han retirat, si no s'han retirat les causes... Vull reiterar el que va dir ahir la consellera de la Presidència i portaveu del Govern: nosaltres defensarem sempre la seguretat, i la seguretat no és objecte de negociació, de regateig ni de moneda de canvi de cap acord polític. Això ja ho hem demostrat, no juguem. És més, crec que cal reiterar altra vegada que en aquells casos que hi hagi danys de servidors públics –policies o funcionaris–, en aquells casos que hi hagi danys a béns públics, la Generalitat no es retira de res, em sembla que queda bastant clar, això. Ara, nosaltres tenim actitud, diguéssim, d'entrar a veure en quin moment calen accions determinades, si convé, cal personar-se sempre en casos que no afectin béns públics i servidors públics? Això ja hem dit que sí, que hi estàvem disposats, però que quedi clar, rotundament clar –i sobretot un missatge especial a la policia i als servidors que poden tenir alguns elements d'angoixa per algunes confusions informatives–, nosaltres, Govern de Catalunya, no es retira de cap cas que afecti servidors públics, béns públics o interessos públics. Dit això, una pinzellada final amb relació als comentaris que m'han adreçat el senyor Iceta i el senyor Albiol amb relació a la meva vida personal o a la meva vida professional. A veure, senyor Iceta, ja li agraeixo que vostè hagi dit –m'ha semblat sentir-ho amb veu més baixa que la resta– que no hi havia cap irregularitat. Bé, ja..., almenys, no? Vostès saben que jo no em dedico a la política fa molts anys, no m'hi dedico. Jo vaig començar el 2006, no m'hi havia dedicat mai, i quan jo vaig començar, el senyor Iceta ja portava molts anys dedicant-se a la política. Per tant, aquesta és una situació que ell no coneix, però jo sí, i tota la meva vida me l'he guanyada, diguem-ne, en general, en el món de la comunicació. I la meva experiència, en aquest sentit, és pública i notòria, no només ara que em dedico a la política, sinó abans, perquè també tenia activitat de vocació pública, que obligava a ser molt clar en aquest sentit. Per tant, és normal que jo hagi tingut participacions. Per què? Perquè no només no comptava..., és a dir, jo no m'he dedicat a la política, he fet feina privada, i tinc la vana pretensió de continuar –el dia que pugui– a la vida privada; jo no em vull quedar per sempre a la política. Segurament quan plegui, el senyor Iceta encara hi serà, segurament, com el conte de Monterroso [[rialles]] , però jo no –jo no. És un compromís personal ètic, jo no vull fer de la política l'única forma de guanyar-me la vida al llarg de la meva vida. Ja ho he demostrat en el passat i ho demostraré al final. I, per tant, jo tinc sempre un ull ficat al món del qual jo sóc professional, que és el món del periodisme. Jo puc donar molt pocs consells de política, els rebré –i sobretot, de gent experta com vostè–, però de periodisme n'hi podria donar algun. Jo d'entrada li faria un parell de recomanacions. La primera, que no faci cas –i jo crec que això els periodistes..., o almenys els periodistes de premsa, això, ho tenim molt clar– d'aquella temptació que diu: «Que la realitat no t'espatlli un bon titular. No en faci cas, d'això. És molt llaminer, ja ho sé, però no en faci cas. I li demano rigor. Rigor, per què? Perquè s'ha confós o ha volgut confondre –i el senyor García Albiol, en aquest sentit, també hi ha insistit–, com si jo hagués tingut algun tipus de benefici. L'empresa de la qual jo vaig ser director general fins al 2006 –càrrec que abandono en el moment d'entrar a la política– va participar, com totes les empreses periodístiques d'aquest país, en els concursos de programes que va obrir un govern que vostè coneixia molt bé, entre altres coses, perquè el projecte del qual li parlo, jo el vaig venir a presentar a vostè, quan vostè era responsable parlamentari. I vostè no se'n deu recordar, perquè devia veure un noi, allà, que li presentava un projecte. I vaig presentar projectes, com presentaven el conjunt d'empreses periodístiques. I van obtenir subvenció –publicada al diari oficial, amb tota transparència– fins al 2010. El 2010 deixa de rebre subvencions. Cal que li recordi qui governava el 2010? I, sobretot, qui no governava, el 2010? Sap que des del 2010, a partir del 2010, no hi ha cap subvenció? Cap ni una. Sap que jo vaig deixar el consell d'administració al juny del 2010, encara que en el registre mercantil s'inscriu l'11 de gener del 2011, pocs dies després que el president Mas prengués possessió? Hi veu alguna irregularitat en això? Sap que jo he declarat sempre les meves vinculacions en el Registre d'interessos del Parlament de Catalunya, sense excepció, i que no he ocultat ni una sola dada? És públic i notori. Per tant, ni cap tipus d'engany en aquest sentit, ni cap tipus d'irregularitat. És més, ho puc defensar amb el cap ben alt, que les meves activitats professionals són les que m'han fet com sóc, són les que m'han fet estimar la professió a la qual jo em sento molt lligat, que és la del periodisme, i són les que em permetran –Déu vulgui que sigui així, perquè tingui una llarga vida– poder-me dedicar a la meva professió, que tant estimo. [[Aplaudiments.]] Sobre això, dir-li també que no em sorprèn que apareguin aquestes coses –i d'altres que ara jo les hi llegiré–, perquè sé que sóc objecte d'examen amb lupa. He estat quatre anys i mig d'alcalde, no he tingut cap problema amb res –amb res–; jo sé que els tindré ara. Algú buscarà i dirà: «Allò que aquell alcalde va fer amb no sé què, ara resulta que, mirat a la llum d'avui... Molt bé, jo he anat donant comptes de tot el que he fet en els plens, a les campanyes electorals, a les auditories que hem posat en marxa, de manera impecable. Ja vaig dir l'altre dia que l'única vegada que he hagut d'anar al jutjat va ser per haver llogat uns trens per facilitar la mobilitat a la gent per anar a la manifestació de la diada; és la única vegada que he hagut d'anar al jutjat. Però ja estic disposat que algú estrafaci allò per aconseguir el que li deia que no era un bon consell, que és que la realitat t'espatlli un bon titular. I el segon consell que li dono. Sap què diem els periodistes? D'anar a la font; abans de dir res, anem a la font. Perquè, clar, jo aquests dies..., jo no li diré el que he llegit, aquests dies, sobre mi o la meva dona, i m'ho permetrà, però he llegit coses molt bàrbares. És a dir, coses anecdòtiques, no? Des que si tinc el cabell llarg perquè em tapo una cicatriu que no tinc. Però, és clar, què vol?, que li desmenteixi cada barbaritat que es diu de la meva persona? No dono l'abast –no dono l'abast. Fins i tot la referència al meu article, a les meves declaracions sobre l'article de Carles Rahola... Em vaig oblidar de dir una cosa essencial. La referència que venia d'un diari que no era català a això va haver de ser rectificada, perquè jo vaig enviar un burofax. El que passa, que les rectificacions apareixen un parell de dies després, petites, i, si no es fa la feina d'anar a la font i de mirar tota la seqüència informativa, se'n perd una part important, i potser alguns de vostès no haurien comès l'error d'intentar empastifar-me amb unes declaracions inexistents, i sobretot en el sentit que els van donar, si haguessin anat a la font i haguessin vist que aquell diari que va gosar creure's un relat d'algú que no era allà, i que li va explicar que hi havia un alcalde que s'havia tornat boig i havia dit que havien d'expulsar els invasors, en realitat va haver de rectificar, perquè jo els vaig trucar exigint la rectificació. Però no arribo a tot arreu; de manera que llegiran coses molt estranyes. Jo no sé on ha trobat vostè que jo he mentit amb relació al meu currículum. Sap què passa? Jo porto, com he dit, quatre anys i mig d'alcalde, i des del primer dia que tinc web; allà hi ha penjada la meva biografia. Vagi a la font –vagi a la font. I, si no hi vol anar, pot anar a altres fonts anteriors a això. Llegiré literalment –i m'ho permetran, i espero que sigui la darrera vegada que m'hi hagi de referir, perquè té aspectes d'aquest passat que per mi no és gaire gratificant de recordar– el que vaig declarar jo en una entrevista, l'any 2011, consultable, per cert, a la xarxa, eh? Diu: «Quan estudiava filologia a Girona, va continuar vivint a Amer? I jo responc: «Sí, fins que em vaig instal·lar a Girona. Primer combinava els estudis amb la feina de corresponsal fins al meu primer contracte, que va ser de corrector, al diari El Punt. Per cert –parèntesi–, jo ho he tingut mai cap acció al diari El Punt, ni n'hi tindré, eh? Ho dic perquè algú associa encara no sé quines ajudes o no sé quines... Hi tinc molta simpatia, i hi he treballat, però jo no en sóc accionista ni n'he sigut mai. «Això em va obligar a prendre diverses decisions, la primera de les quals, combinar la feina que m'apassionava amb els horaris de la universitat. Això em condicionava. I després hi va haver un fet important que encara em va condicionar més: vaig tenir un accident a la carretera, el gener del 1983, tornant de la feina, que em va obligar a estar uns quants mesos de baixa i desconnectar-me també dels estudis. Vaig tenir la necessitat de reprendre-ho tot i vaig fer una aposta decidida pel periodisme, perquè en aquell moment em vaig incorporar com a redactor. Els horaris de la facultat eren incompatibles..., vaig deixar la carrera i em vaig concentrar en la professional, i anar i venir d'Amer, després de l'experiència de l'accident, se'm feia molt feixuc. Jo crec que vaig esser molt clar al respecte. Per tant, li demanaria, si us plau, per respecte personal, que si vol saber alguna cosa que afecti la meva vida m'ho demani, i vagi a la font. I la font sóc jo, i allò que depèn de mi directament, no allò que depèn d'altres que poden posar en boca de no sé qui que ha dit no sé què i que a vostè –o a algú altre– li permet fregar el que és una manca de respecte personal. Per tant, amb això espero que hagi donat els aclariments que alguns de vostès m'han demanat, confio haver respost algunes de les qüestions que els grups m'han demanat també amb relació al que hem vingut a fer aquí, que és a parlar de l'estructura del Govern i, hi insisteixo una vegada més, a posar-me a disposició de tots vostès. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació té la paraula la il·lustre senyora Inés Arrimadas.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, evidentment que jo crec que podem donar per descomptat que tindrem respecte en totes les intervencions que farem al Parlament i, per part nostra, absolutament predisposats a tenir-lo. A més a més és que nosaltres hem demostrat una cosa, i és que no només som oposició aquí al Parlament de Catalunya: també som oposició a d'altres llocs d'Espanya, a d'altres parlaments com aquest. I nosaltres hem demostrat que podem ser oposició responsable, que podem ser oposició que, sense entrar al Govern, sense demanar cadires, sense demanar re, hem, fins i tot, facilitat diverses vegades que pugui començar la legislatura, que es pugui tenir una investidura. Per què? Perquè nosaltres tenim una cosa molt clara, i és que no volem que ser nova política vulgui dir que es bloquegin les institucions. I jo crec que és una cosa que ens l'hem de plantejar tots, perquè realment és compatible, nova política, regeneració, amb poder tirar endavant una legislatura, poder començar a treballar. I nosaltres, a més a més, hem estat molt criticats per una cosa, i és que hem arribat a acords amb partits molt diferents. La gent ens critica: «Com han estat vostès capaços d'arribar a acords amb el Partit Socialista, amb el Partit Popular, fins i tot amb Podemos a moltes parts d'Espanya i en molts acords puntuals? I nosaltres sempre diem el mateix: hem estat capaços de fer-ho perquè és el que s'ha de fer. És que s'ha de fer, s'ha de poder tenir la capacitat d'arribar a acords entre partits que són tan diferents entre ells –com el Partit Popular o Podemos– i tan diferents del nostre. Per tant, a nosaltres el que ens agradaria és que aquest fos un parlament, com podem veure en d'altres casos de tot Espanya, on l'oposició pot arribar a acords amb el Govern; on l'oposició, des de la més clara discrepància ideològica, pot fins i tot facilitar una investidura. Perquè ho hem demostrat; això no és només de boquilla, això hem demostrat que som capaços de fer-ho. I també en una cosa: i que som una oposició realista. Perquè els que demanen que els governs facin coses com si quan entres al govern et trobessis una maquineta de fer diners no som nosaltres. Nosaltres hem estat capaços de reconèixer que els comptes s'han de quadrar i que els governs, quan arriben a governar, a vegades no tenen prou recursos per atendre totes les necessitats, i més en un moment com aquest, que és un moment on més necessitats socials hi ha i quan menys diners públics hi han. Això és ser realista. Ara, el que sí que podem demanar és que mentre es dediquin diners a coses que no són necessàries, mentre es dediquin diners a coses que són estructures polítiques, mentre es dediquin diners a coses en què ni tan sols tenim les competències, com afers exteriors... Senyora Rovira, no tenim competències en afers exteriors; tenim competències en acció exterior. Afers exteriors són dels estats; accions exteriors són de les comunitats autònomes. Són coses diferents. Doncs, si hi dediquem recursos, no tindrem prou recursos per atendre les necessitats socials. Això jo crec que es veu molt clarament quan nosaltres proposem també retallar algunes partides, com estructures polítiques, diputacions, consells comarcals, ambaixades, subvencions a determinades entitats afins al separatisme... Hi han grups que diuen: «No, no, no s'ha de retallar d'això, tampoc, però després demanen increments socials. Nosaltres no ho hem fet, això. Demanem increments socials i diem d'on es poden treure els diners, i, a més a més, proposem projectes de creació d'ocupació. Per tant, la nostra capacitat d'oposició lleial i realista l'hem demostrada en altres parts d'Espanya, i ens encantaria poder-la demostrar aquí. Però hi ha una cosa que és evident: no estem en una situació de normalitat democràtica a Catalunya ara mateix; no estem en una situació de normalitat democràtica, perquè el seu plantejament, el seu full de ruta, parteix d'una base que està fora de la legalitat i fora del marc constitucional i fora de la justícia. Per tant, ja ens agradaria poder fer aquesta oposició, però ens temem que aquí serà una miqueta més complicat que a d'altres parlaments autonòmics on li reconec que és molt complicat, a vegades, explicar per què som capaços d'arribar a determinats acords per no bloquejar les institucions. I li dic una cosa respecte al diàleg: el seu plantejament, el seu full de ruta, ja té conseqüències de tancar el diàleg, ja ho estem veient, cap a la resta de l'oposició en aquest Parlament, i amb el Govern d'Espanya. O sigui, el seu plantejament, vostès han de reconèixer que és absolutament contrari a un tarannà de diàleg i de negociació. I respecte als consellers, que va parlar vostè del senyor Junqueras també, jo no he dit que tots els consellers no tinguin experiència ni trajectòria personal i professional; jo m'he referit a alguns que és evident que no es caracteritzen per la seva trajectòria. I, respecte al senyor Junqueras, el problema no és que sigui independentista; el problema és que ha dit coses que són d'irresponsable. Perquè, que jo sàpiga, tots vostès són independentistes, i qui no estigui d'acord que aixequi la mà. No és el problema del senyor Junqueras ser independentista; és que no es pot ser un conseller d'Economia responsable mentre es planteja fer una vaga d'una setmana per paralitzar l'economia catalana. I, a més a més, només una cosa que a vostè li he preguntat, crec que és la tercera vegada, i no m'ha contestat: negociarà, vostè, un millor sistema de finançament amb el Govern d'Espanya? Perquè tenim raó els que pensem que no tenim un bon sistema de finançament, que s'hauria d'haver negociat al desembre del 2014. Si tenim raó! Però vostès hi renuncien. Nosaltres no hi volem renunciar. Li ho torno a preguntar –ja sé que no tindré una altra rèplica–: vostè demanarà al seu conseller d'Economia que vagi a negociar un millor sistema de finançament, sí o no? Vostè li demanarà que vagi a negociar millors condicions del FLA, sí o no? Perquè si no ho fan..., i crec, sincerament, que no ho farà, perquè la seva trajectòria política no es caracteritza per cridar a la negociació amb el Govern d'Espanya, que no sigui negociar la independència. O sigui, és molt complicat negociar un millor sistema de finançament...
Senyora Arrimadas, hauria d'anar acabant.
...–ara acabo, senyora presidenta– i volen negociar la independència... Oi que és una miqueta contradictori? Per tant, sí que estan posant en perill l'autogovern de Catalunya i dels catalans, perquè si vostès actuen fora de la llei, fora de la justícia, això tindrà conseqüències, i nosaltres esperem que no arribin, però ens temem que arribaran. I sí que estan posant vostès en perill l'autogovern de Catalunya. I, respecte a la seva persona, jo avui no hi he entrat, però sí que li he dit que jo ho he comentat amb els mitjans de comunicació. I amb tot el respecte personal, perquè, a més a més, no ens coneixem, no hem coincidit a cap comissió –i ja és estrany– ni a cap moció en la legislatura passada, jo li diré només una cosa: si el senyor Rajoy, el senyor Rivera o el senyor Sánchez tinguessin els fets que vostè té, les subvencions que ha rebut, que el seu soci sigui nomenat cap de la ràdio pública de Catalunya..., si això, si tot plegat fos una qüestió del senyor Rivera, del senyor Rajoy o del senyor Sánchez, crec que vostès serien els primers a criticar-ho. Per tant, entengui que això jo no dic que sigui legal, però una miqueta estrany...
Senyora Arrimadas, eren cinc minuts...
I, per tant, acabo –sí, gràcies, senyora presidenta–, jo crec que aquest era el primer Ple de molts plens i, ja li ho dic, nosaltres, mà estesa per negociar, mà estesa per millorar la gestió, però, evidentment, fermesa a lluitar contra polítiques que estan fora de la llei i que estan fora, a més a més, de la majoria social de Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula l'il·lustre senyor Miquel Iceta.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Intentaré ajustar-me exactament al temps. Jo li agraeixo els consells, president; tant, els hi agraeixo, que els he començat a aplicar abans que me'ls donés. Perquè vostè diu: «S'ha d'anar a la font. Doncs, quina font més directa que preguntar-li-ho a vostè? Per tant, la font, com vostè deia, és vostè. Fixi's el que li he dit –i aprofito per repetir-ho–, diu: «Voldria fer-li avinent la conveniència de disposar d'instruments de resposta i aclariment immediat per esvair dubtes i evitar controvèrsies que poden afectar la bona imatge del Govern i la presidència. Ho dic perquè convé una resposta ràpida sobre qüestions com les suscitades pel seu propi currículum personal, la seva relació empresarial amb el nou director de Catalunya Ràdio o les ingents subvencions rebudes per una publicació impulsada per vostè i de la qual la seva dona és editora. Donant per fet que no s'ha produït cap irregularitat –i potser apujo la veu perquè no em digui que l'abaixo–, «en aquestes qüestions convé la màxima celeritat en les explicacions que siguin del cas per esvair qualsevol dubte al respecte. Crec que vostè ho ha fet. Li he de demanar, per això, que no desfiguri les meves intervencions. Potser és que s'encavalcava, la resposta meva, amb la que feia al senyor García Albiol, perquè, dimonis!, jo, en la línia 10 de la meva intervenció li he agraït la disposició al diàleg amb tots els grups. He acabat, a més, oferint-me, un cop més, per allò que calgui: la lleial col·laboració del nostre grup. Li he agraït el seu compromís, novament, a situar l'agenda social en el primer punt. I, per tant, home!, en el que estem d'acord, fem esforços. Vaja, jo els faig sempre. Ara, és veritat que sempre hi ha la temptació per part d'alguns de, des del Govern, examinar l'oposició. Tot és lliure en aquesta vida, però un bon repartiment de papers..., i els bons països tenen un bon govern i una bona oposició. A vostè li correspon fer el millor govern possible, i a nosaltres, fer la millor oposició possible. Algunes qüestions concretes. El tema de la seguretat jurídica. Miri, aquí tenim una discrepància, i probablement no la resoldrem, però tot el que es basi en la resolució aprovada per aquest Parlament el 9 de novembre, des del nostre punt de vista, estarà mancat de seguretat jurídica. I aquí, és veritat, hi ha una discrepància, però per això la nostra, diríem, insistència no és per posar-lo a vostè en contradicció..., no, no, és des de la constatació que hi ha un full de ruta que nosaltres no compartim. I ja sé que quan li recomano lectures sempre em diu que les ampliï, les meves, i és veritat; afortunadament, en això dels juristes, n'hi ha de tots colors i, a més, tenen aquella fórmula, allò, «salvo opinión mejor fundada en derecho, em sembla que en diuen, que sempre vol dir: «Vindrà un altre que dirà el contrari, i tant se val. Bé, molt bé. Però ahir hi havia un article que jo crec que valia la pena retallar a La Vanguardia, d'en Xavier Arbós, que parla d'aquest tema, que jo recomano humilment. Per cert, vostè també parlava de la meva trajectòria política, que és llarga. Jo, perdoni, jo li desitjo que la seva també ho sigui, que no es limiti a divuit mesos. No se m'enfadi. Perquè jo, un president que només em dura divuit mesos, doncs, no fa prou de president. I, per tant, jo li ho desitjo, que sigui més llarga. És veritat; vostè i jo tenim algunes coses en comú. Vostè ens explicava les circumstàncies en què va deixar d'estudiar. Jo, per una passió, que també tinc explicada en una web, la passió de la política, precisament, i que, per tant, allà queda i allà està. A mi també m'ha passat; a mi m'han decorat amb diverses llicenciatures. A la darrera campanya electoral algú va decidir que jo era llicenciat en història, que deu ser de les poques facultats que no vaig trepitjar, però... I, per tant, això ens pot passar. Però quan un és president de la Generalitat és el primer interessat a esbandir d'arrel aquest tipus de qüestions, perquè ens puguem centrar en el que importa. Cita bíblica: «Pels seus fets els coneixereu, Mateu 7,20. Nosaltres intentarem practicar aquesta màxima. Vostè diu: «No ens donareu... No, sí: els trenta-set dies els tindrà –els tindrà. Ara, preguntar, dubtar, posar en qüestió, fins i tot criticar, és la funció de l'oposició. I, per tant, a nosaltres ens correspon fer això. Ara, nosaltres assistirem encantats a les compareixences dels consellers, del vicepresident, per conèixer quins són els seus plans. I amb els que estiguem d'acord o ens semblin bé, direm que ens semblen bé, i amb els que no, no. Vostè diu: «Medi ambient: l'important són les polítiques. És veritat. Però sempre hi ha un risc –i jo l'he conegut a través d'altres– que la pedra es mengi el verd, per dir-ho així senzill. I, per tant, és un risc que nosaltres hem volgut posar sobre la taula. Per últim, i perquè quedi potser més clar que en altres moments: nosaltres volem el millor per a aquest país. I nosaltres, per tant, volem el millor per al seu Govern i la seva presidència. Miri, ara, em permetrà que nosaltres ens temem que la seva fidelitat a un full de ruta, que nosaltres entenem que és inviable i perillós, pugui malmetre les esperances que legítimament el país té en un nou president i un nou govern. Si entenem això, entendrem quin és el paper del Govern i de l'oposició i podrem establir moltes passarel·les de diàleg que siguin profitoses per als nostres conciutadans i conciutadanes. Moltes gràcies. (Aplaudiments).
Té la paraula l'il·lustre senyor Lluís Rabell.
Gràcies, presidenta. Molt breument, un parell de coses a tenor de la resposta del molt honorable. Jo diria que, com a bon gironí, el president acabarà imprimint una petja gironina també al Govern de la Generalitat, que semblarà debatre's entre el Pla realista i el Dalí surrealista. I és una mica el debat sobre el que es pretén fer, efectivament, amb un full de ruta que nosaltres també hem considerat discutible, i el mentrestant. I aquí l'emplaço, efectivament, que tinguem una discussió amb totes les implicacions que suposen els pressupostos, eh?, que no és un exercici comptable, sinó que és la política amb majúscules, perquè no es tracta només de quadrar comptes, sinó de definir polítiques. Primer, de definir prioritats; de definir la manera d'anar a buscar recursos, la manera de debatre eixamplar les condicions en les quals ens movem. I aquí, efectivament, hi ha tot un debat i tota una batalla política en la qual ens tindrà el Govern de la Generalitat sempre al costat, quan es tracti de defensar la capacitat de despesa i d'actuació de la Generalitat. D'això no n'han de dubtar en cap moment. Però també la racionalitat de la despesa i la manera d'actuar en determinats àmbits; per exemple, en les matèries i amb les capacitats i potencialitats que tingui el Govern de la Generalitat en la lluita, per exemple, contra el frau fiscal, perquè en aquest terreny cal dir que som molt espanyols, eh?, i que el nivell de frau fiscal a Catalunya és exactament, té les mateixes proporcions que a la resta de l'Estat. I, clar, uns pressupostos són també..., i no voldria estendre'm, perquè no és el tema del dia, però són també polítiques d'acompanyament, són lleis d'acompanyament; són polítiques que tenen a veure no només amb els índexs d'ingressos, sinó amb les prioritats i amb la gestió dels departaments; per exemple, determinades gestions en sanitat que s'han traduït..., per retallades que han afectat el nombre de llits als hospitals s'han traduït després en derivacions cap a centres de gestió privada que no suposen, en l'import global, una reducció de la despesa. Per tant, en els pressupostos parlem de moltes coses, parlem de molts aspectes de política, i és aquí on haurem de..., com dirien els altres, la pelea en el barro; haurem de baixar al concret i aterrar. Bé, per tant, quedem emplaçats per a aquest debat de fons. Dir només una cosa per acabar, perquè ha sortit abans i em sabria greu que quedés la cosa penjada així. Mireu, jo formo part d'una..., vinc d'una tradició de moviments socials, en concret del moviment veïnal, que sempre ha treballat i ha lluitat per donar a les protestes i a la mobilització social formats democràtics, pacífics i organitzats, justament per evitar –per evitar– que la legítima protesta de la ciutadania en determinats moments es transformi en derivades de violència o en situacions no desitjables. I, això, alguns tenim la tradició i durant anys ho hem fet des del carrer, eh?, acostumant la gent a organitzar-se i a protestar d'una determinada manera. I això ens ha costat a alguns alguna vegada... A mi no m'han trencat mai els vidres de cap botiga, però sí que m'han escalfat les costelles, perquè ja sabeu que de vegades hi ha situacions en què entitats com la Brimo actuen d'una manera molt democràtica, és a dir que quan comencen a esbandir garrotades n'hi ha per a tothom, no? I, des d'aquesta tradició i des d'aquesta cultura, vull reivindicar l'honor dels companys que han estat encausats i que abans he esmentat, membres de Comissions Obreres, membres d'entitats veïnals, membres de l'Associació d'Estudiants Progressistes, que són gent que s'ha caracteritzat justament per contribuir o organitzar aquesta protesta social en termes democràtics, que han defensat els drets de la societat, que m'enorgulleixo de dir que són la meva gent i els meus companys i companyes, i que insinuar que puguin ser assimilats als terroristes és una infàmia que no puc tolerar. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula l'il·lustre senyor García Albiol.
Senyor president, jo no l'he menyspreat, ni molt menys. Sí que l'he criticat, però en la meva intervenció jo no l'he menyspreat. També li dic una cosa, eh?, amb tota cordialitat: si cada cop que el critiquem des del Partit Popular de Catalunya vostè es sent menyspreat, tindrà un problema molt seriós d'equilibri emocional; li ho dic, tindrà un problema d'equilibri emocional. L'hem criticat, i el seguirem criticant, perquè la seva intervenció ha estat més pròpia, doncs, d'algú que ve a llegir el Diari Oficial de la Generalitat de Catalunya que no del president de la Generalitat a on, després de tres mesos sense govern, Catalunya, ha d'exposar les línies mestres del seu Govern, explicar quin és el seu Govern, però també entenem des del Partit Popular que s'hauria d'haver fet alguna pinzellada de quines són les prioritats més enllà de tirar endavant el full de ruta rupturista de Catalunya. I vostè hi ha insistit molt: «Escolti'm, què vol dir?, que el Govern de Catalunya fa el ridícul quan surt a l'estranger? Doncs, miri, li haig de dir que quan el Govern de Catalunya es dedica a explicar i a vendre un projecte de país hipotètic a la resta d'Europa i al conjunt del món estan fent el ridícul –estan fent el ridícul. I quan el president de la Generalitat d'aleshores, el senyor Mas, envia una carta a tots els primers ministres de la Unió Europea explicant el projecte independentista i l'aventura que volen iniciar i cap president ni primer ministre els contesta, vol dir que estan fent el ridícul. I quan vostès insisteixen que una Catalunya independent seguiria formant part de la Unió Europea i li surt des del president de la Comissió Europea fins a l'últim portaveu i els diuen que això no és possible i vostès erre que erre, estan fent el ridícul, senyor president. I el problema no és que vostès facin el ridícul, el problema és que ens posen en ridícul a tots els catalans, i molts d'aquests catalans, la majoria, el 52 per cent, no estem per aquesta aventura de la república catalana independent. Per tant, sí que estan fent el ridícul quan estan actuant d'aquesta manera. El Govern d'Espanya no està jugant amb Catalunya, entre d'altres qüestions perquè Catalunya forma part d'Espanya. Aquesta és la primera matisació important. I la segona –i la segona–: perquè el Govern d'Espanya ha mostrat en reiterades ocasions en els darrers anys la seva sensibilitat envers els problemes econòmics ja no tan sols de la Generalitat de Catalunya, sinó del conjunt de petits i mitjans empresaris, del conjunt dels autònoms que la Generalitat no estava pagant les seves factures, i que ha de ser a través d'ajuts excepcionals, com els del Fons de liquiditat autonòmic, eh?, el FLA, i el Pla de proveïdors, que serveixin per pagar els proveïdors dels ajuntaments, de la Generalitat, que no cobren. Quin govern...? Per què no explica, senyor Puigdemont, que el Govern d'Espanya està finançant a la Generalitat de Catalunya el seu endeutament al 0 per cent –al 0 per cent? Això és menysprear un govern? Això és menysprear un territori, finançar al 0 per cent? Sí, senyor Junqueras; ja sabem que la seva solució, que la seva aportació a les finances de Catalunya consisteix a aturar l'economia catalana. Ja sabem que aquesta és la seva aportació. Però li dic que des del Partit Popular de Catalunya l'estarem marcant, políticament l'estarem marcant, eh? Però sí que ens preocupa molt aquesta actitud i aquesta situació. Perquè, senyor Junqueras i senyor president, escoltin, no és el Govern d'Espanya el que va sortir aquesta setmana anunciant que si Catalunya, que si el Govern de Catalunya seguia amb la mateixa direcció, la garantia que presta davant dels inversors internacionals la podria rebaixar encara més, i aniria més enllà, per sota del que és, com es diu en castellà, el bono basura. O sigui, va sortir aquesta setmana, que encara alguns inversors internacionals estaven disposats a rebaixar la confiança de la Generalitat de Catalunya des d'un punt de vista dels inversors internacionals. Això no ho ha dit el Partit Popular, això ho han dit els inversors internacionals. I miri, vull finalitzar amb una última qüestió: el tema del que ha passat amb el terrorisme de carrer, perquè és terrorisme de carrer, encara que no els agradi escoltar-ho. Que la senyora... Això s'ha apuntat exactament. [[Pausa.]] Ha dit la senyora Rovira que ara el que s'està fent és revisar perquè hi hagi criteris més democràtics a l'hora de personar-se en un procés en contra d'aldarulls al carrer. Això em sembla que és una autèntica falta de respecte cap als Mossos d'Esquadra i cap als seus companys de Convergència. Dir que ara s'estan revisant els criteris perquè el que s'apliqui en les actuacions sigui en base a criteris més democràtics, a mi no m'ofèn; a mi m'ofèn com a ciutadà i com a responsable polític, a qui ha d'ofendre de debò és als seus companys, als responsables de Convergència i Unió en el seu dia, que són els que estaven al capdavant del Govern, d'aquest Govern que, segons vostè, no aplicava aquests criteris, que eren democràtics, com ara sí que aplicaran. I, senyor Rabell, permeti'm que li ho digui, perquè s'ha referit a mi, permeti'm que li ho digui; diu: «Els companys que van estar encausats són companys nostres. [[Veus de fons.]] Jo li dic, escolti, jo li dic... Jo no parlo dels absolts; jo dic dels que estan encausats. Jo li dic: companys meus, no ho són. Aquells que es dediquen a trencar aparadors, a cremar mobiliari urbà, a destrossar tot el que es troben pel carrer [[veus de fons]] , aquests...
Si us plau...
...aquests no són companys nostres.
...respectin el torn de paraula, si us plau.
...aquests no són companys nostres. Nosaltres estem al costat dels veïns normals, dels ciutadans que, més enllà de la discrepància i la crítica, són capaços de comportar-se sense trencar mobiliari urbà i sense destrossar els aparadors d'un pobre autònom, que està treballant, que es lleva a les set de la tarda. I el nostre posicionament, com no pot ser d'una altra manera...
Senyor García Albiol...
...i finalitzo, senyora presidenta...
Ha d'acabar...
...és al costat dels que defensen la llibertat de tots plegats, que en aquest cas eren els Mossos d'Esquadra. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula el senyor Joan Garriga.
Gràcies. Perquè davant d'aquest faristol cadascú es posa a la seva alçada. Bé, en resposta a la rèplica que ens ha donat el president, voldríem fer algunes pinzellades, eh?, ràpides pinzellades. Una que quant a les..., bé, ens alegra que hagin sigut diversos els grups que hagin apostat per les demandes de polítiques socials, perquè entenem que no ens ha de fer cap mena de por, perquè aquestes demandes es corresponen a una majoria social que és la mateixa majoria social que ens ha de portar a la independència d'aquest país. L'altra és el compromís del president expressat quant als terminis, també important, perquè pensem que els terminis, els «tempos, en política tenen la seva importància i, a més a més, ens allunyen del que podria ser un processisme, és a dir, aquest procés que mai s'acabaria. La transversalitat en les polítiques, evidentment que sí, ja s'ha dit per part d'algun grup aquí, sí, sempre que la transversalitat sigui, doncs, irradiar aquestes voluntats a tots els departaments i no que sigui la dissolució o que es dissolguin en els calaixos dels departaments les voluntats polítiques sobre una matèria en concret. El diàleg amb Espanya..., més enllà del telèfon, si l'ha trucat o no, jo no em preocuparia més, la veritat, vull dir, el «desencontre és gran, no vindrà de la cortesia, jo crec que el diàleg s'haurà de fer per com sortim d'aquest «desencontre, d'acord amb el mandat democràtic amb què ens hem dotat en aquest Parlament. Quant a la fractura social, a l'eix social, doncs, que sigui un eix vertebrador dels pressupostos, encantats de discutir-los, encantats que sigui així. I, quant a l'estabilitat, el que deia de l'estabilitat, certament, és important i ho hem volgut ressaltar també en el nostre parlament. Nosaltres entenem una mica més, per anar dibuixant aquest..., perquè l'haurem d'anar treballant, l'estabilitat per nosaltres no és el resultat tan sols, ho hem dit, de l'acord, sinó que és la construcció d'una entesa amb la qual hi han de tenir cabuda les voluntats i sensibilitats de cadascú, no tan sols a manera de descriure-les, sinó perquè entenem que són les raons per les quals farem possible l'acció de govern. Quant a la paritat, tenim pressa, la veritat, president, tenim molta pressa; calen polítiques i voluntats contundents contra el patriarcat, i que no es relegui ni un dia més la dona. És per això que no ens cansarem de ser contundents en aquest cas. I, quant al fet que ens agraeix demanar la lluna, doncs, sí, ho hem fet: no demanem la lluna quant a les demandes del pla de xoc, pensem que... –no em repetiré–, pensem que són demandes urgents, necessàries i possibles, i que tenen també a veure amb l'estabilitat. Quant a l'alta responsabilitat, si és nova l'alta responsabilitat, és nova, evidentment, en aquest Parlament, però no en cada moment i en el compromís que hem adquirit davant del poble; i, de fet, per la CUP aconseguir la lluna és una utopia en la qual ens guiem cada dia. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula la il·lustre senyora Marta Rovira.
Gràcies, presidenta. Per contestar algunes de les coses que s'han dit aquí. Jo en cap cas he dit que tinguéssim competències en relacions internacionals, en cap cas; i, si no, repassi la intervenció. [[Veus de fons.]] No, no ho he dit. He dit que tenim les competències que queden reflectides en l'article 193 i següents de l'Estatut d'autonomia. Que el nom no fa la cosa, si vol aniríem a acció exterior, i no parlarem d'afers exteriors. Perquè els afers exteriors als quals nosaltres ens referim no suposen una inacció exterior, només faltaria; per tant, li diem «acció exterior. El problema que vostès tenen són els interessos que nosaltres projectem, perquè aquests interessos no poden ser cap d'altres que els interessos que reflecteix el mandat democràtic que avui tenim sobre la taula. I així serà. Però això és una confrontació, una controvèrsia, digna del joc democràtic. Per tant, nosaltres farem acció exterior –i tant!–, i la farem, perquè posarem la institució, en aquest cas amb tot allò que té a mà i a disposició el departament d'acció exterior, a favor d'aquest mandat democràtic. És aquest el problema que tenen. Jo..., m'agradaria que es fessin una pregunta, i que ho investiguin –hi ha molts estudis a la Generalitat a aquest efecte, i també hi són en altres comunitats autònomes, ho poden mirar–, que és: quin retorn tenen aquestes oficines d'acció exterior de la Generalitat a fora? I quin cost tenen? Quin cost i quin retorn –quin cost i quin retorn. Perquè després, si vostès volen defensar els interessos de Catalunya a nivell econòmic, a nivell social, a nivell de progrés, també defensaran aquestes oficines d'acció exterior. Quin cost i quin retorn –és un exercici saludable. S'han dit moltes coses, també, entorn de si aniríem a negociar un pacte fiscal, si... Jo aquí tinc un déjà-vu, m'apareix una pantalla en blanc i negre gairebé, perquè el 2011, en aquest Parlament, on Ciutadans també tenia grup parlamentari, ja va debatre si s'anava com a institució o com a institucions de la Generalitat a negociar un nou pacte fiscal, just i digne. On eren el 2011? Què van votar vostès el 2011? [[Veus de fons.]] I tant que es va votar el 2011! I això va provocar unes noves eleccions. I segurament això va provocar el nou context polític que vivim al nostre país, que tanta i tanta gent ha arribat a la conclusió d'aquesta indignitat i falta de justícia que tenim envers els ingressos financers, la situació financera de la Generalitat, que és la que ha de prestar serveis socials al nostre país, que fa que avui defensi la independència, directament, perquè en el pacte fiscal ens van tancar la porta als morros, com tantes altres vegades. On eren vostès? Eren aquí, allà dalt, tenien tres escons i van votar que no. I van ser els únics que van votar que no, perquè hi va haver altres partits que es van abstenir. Els únics, juntament amb Solidaritat per la Independència, que havien arribat a la conclusió, molt abans que nosaltres, que ens dirien que no. Van ser els únics que van votar que no. Per tant, escolti'm, en podrem parlar perquè jo crec que la voluntat del Govern és de parlar-ne i el primer que farà és cridar a tots els grups parlamentaris, explicar-los quina és la situació financera de la Generalitat. I tant, que en podrem parlar! I si compartim la situació d'anàlisi, que és d'asfíxia, doncs, miri, potser arribem a algun acord i tot, per defensar els interessos dels ciutadans de Catalunya, de tots, dels independentistes i dels que no ho són –de tots. Potser, fins i tot, ens entendrem, però hem de compartir l'anàlisi de situació. I amb això enllaço amb el que ens deia el senyor Garcia Albiol: és que em sembla absolutament indignant que ens digui –que ens digui– «a cost zero, a interès zero, que rebem els diners del FLA. Em sembla absolutament indignant, políticament, que algú s'atreveixi a fer aquesta afirmació aquí, des del faristol del Parlament: els interessos pagats des de fa tres anys pel FLA, que costen –que costen– als ciutadans de Catalunya, avui pugen a 1.900 milions d'euros –1.900 milions d'euros– en tres anys per pagar interessos sobre un diners que ja hem pagat una altra vegada. Doble espoli –doble espoli–, doble –doble. [[Aplaudiments.]] El 2015 –el 2015– hem pagat 400 milions d'euros per als nostres propis diners, per fer front després a la crisi social al nostre país. És que em sembla indignant, de veritat. I triple espoli quan, a sobre, aquestes transferències del FLA resulta que, quan han de venir cap a Catalunya van tan a poc a poc, tant, que arriben amb retard. Perquè després la Generalitat s'ha d'espavilar i paga més interessos, no del FLA, fora del FLA i tot. Em sembla indignant –em sembla indignant, em sembla indignat. Per cert, 1.900 milions d'euros és el que hem pagat d'interessos per uns diners que podríem dedicar directament a cobrir les despeses socials al nostre país, les inversions socials al nostre país, i 1.900 euros és el que val, el que costa, el Departament de Benestar Social, per exemple. No sé..., jo, aquestes afirmacions que acaben afectant els serveis socials, les escoles, els hospitals de tots els ciutadans que viuen a Catalunya, tots, crec que no se les mereixen els ciutadans que amb el seu esforç fiscal intenten viure dignament en el nostre país. I és clar que a vostès els costa també, vull dir..., que vostè surti aquí i digui i m'acusi de deixar sense seguretat i sense defensa jurídica la Generalitat i els seus servidors públics... [[veus de fons]] –sí, ha dit això, ho ha dit i m'ha senyalat directament–, em sembla també indignant. Miri, no hi ha hagut un canvi de criteri polític perquè la revisió no es fa sobre criteris d'oportunitat política, la revisió es fa tenint criteris jurisprudencials en mà –en mà–, cosa que vostès no faran, cosa que vostès, des del Govern espanyol, no faran. És més, a vostès..., són incapaços de revisar cap criteri jurisprudencial, més aviat els avisen de tribunals europeus o internacionals que, si us plau...
Senyora Rovira, hauria d'anar acabant.
...facin el favor d'aplicar-los. Moltes gràcies, presidenta. [[Aplaudiments.]]
El cinquè punt de l'ordre del dia és la Proposta de resolució de creació de les comissions. [[Proposta de resolució de creació de comissions parlamentàries]] [[252-00001/11]] D'acord amb l'article 59.1 del Reglament, correspon al Ple del Parlament acordar per majoria absoluta el nombre i l'àmbit de les comissions legislatives a proposta de la Mesa i de la Junta de Portaveus. Així mateix, l'article 62.1 del Reglament estableix que el Ple del Parlament pot abordar la creació de comissions específiques. Passem, doncs, a la Proposta de resolució de creació de comissions que va ser tractada en la darrera reunió de la Junta de Portaveus. Atès que la proposta i la determinació dels àmbits de les comissions ha estat publicada en el dossier del Ple, prego al secretari segon, l'il·lustre senyor David Pérez, que doni lectura dels noms de les diferents comissions.
Gràcies, presidenta. Segons l'escrit presentat, entrat a registre amb el número 3.198, signat per tots els grups parlamentaris, es creen, de comissions legislatives: la Comissió de Governació, Administracions Públiques i Habitatge; la Comissió d'Afers Institucionals; la Comissió d'Economia i Hisenda; la Comissió d'Acció Exterior i Cooperació, Relacions Institucionals i Transparència; la Comissió d'Ensenyament; la Comissió de Salut; la Comissió d'Interior; la Comissió de Territori; la Comissió de Cultura; la Comissió de Justícia; la Comissió de Treball; la Comissió d'Afers Socials i Famílies; la Comissió d'Empresa i Coneixement; la Comissió d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació; la Comissió de Medi Ambient i Sostenibilitat. Com a comissions específiques i com a comissions de seguiment hi hauria la Comissió d'Igualtat de les persones, la Comissió de Polítiques de Joventut, la Comissió de la Infància i la Comissió de Seguretat Viària; també, una comissió d'estudi que seria la Comissió Específica per a l'Estudi de Mesures de Lluita contra la Corrupció i per a la Regeneració Democràtica. I, així mateix, segons l'escrit entrat a registre amb número 3.199 i signat, en aquest cas, pels grups parlamentaris de Junts pel Sí, de Catalunya Sí que es Pot i de la CUP - Crida Constituent es creen, presenten com a annex al document anterior la creació d'una comissió d'estudi del procés constituent.
Atès que no hi va haver consens en la creació de totes les comissions, donarem un temps d'intervenció, per un temps màxim de cinc minuts, als grups parlamentaris que ho demanin. [[Pausa.]]
Demanem la intervenció en aquest apartat.
D'acord, doncs. Per tant, té la paraula l'il·lustre senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Señoras, señores diputados…, bueno, en los escasos cinco minutos que tenemos para presentar y valorar las diferentes comisiones en las que se va a articular el trabajo parlamentario en esta legislatura, pues voy a referirme a cuatro o cinco puntos forzosamente de forma breve. Lo primero es decir que la CAI, que es esta Comissió d'Afers Institucionals que era la que, digamos, amalgamaba las principales materias que son susceptibles de control de la acción de gobierno, esa comisión más potente, que normalmente estaba presidida por el principal partido de la oposición, en esta legislatura, no sabemos muy bien por qué razón, se ha partido en tres comisiones distintas. Se han llevado temas a governació, que llevará procesos electorales, y a habitatge, que nos hubiese gustado que estuviese en la CAI; la Comisión de Acción Exterior llevará, a su vez, otros temas y lo que será la CAI, por tanto, no podrá entender de esto, cosa que nos hace pensar que cuando Ciudadanos accede al puesto de líderes de la oposición es cuando se desnaturaliza la principal de la comisiones, la CAI. Porque ustedes no están, me temo, acostumbrados a tener una oposición firme, y prueba de ello es que el que fuera jefe de la oposición en la anterior legislatura ahora es vicepresidente de su Gobierno, como gobierno de Convergència Democràtica de Catalunya y como Esquerra Republicana. También hemos de valorar el que ustedes han aportado, han refundido en un mismo departamento el treball, afers socials y família, lo cual aquí en este Parlamento, yo creo que, con buen criterio, hemos decidido separar treball, y como ya ha indicado Inés Arrimadas, creemos que merecía la importancia suficiente como para que se marcase a la conselleria, el departament, por parte de una comisión específica, puesto que treball es la creación de riqueza, y también una comissió de medi ambient i sostenibilitat, d'acció exterior. Hemos impulsado desde Ciudadanos la Comisión de Estudio de Lucha contra la Corrupción y Regeneración Democrática. Hemos de agradecer a todos los partidos políticos que se hayan sumado a esta iniciativa. Creemos que siendo la segunda preocupación de la ciudadanía no podíamos permanecer de perfil en esta legislatura cuando están vivos los escándalos de cobro de comisiones por obra pública, y debemos atender a qué medidas podemos tomar en la Administración y qué medidas en el mundo de la empresa para erradicar definitivamente este tipo de problemas. En cuanto a la comissió del proceso constituyente, del procés constituent, bueno, aquí nosotros nos hemos opuesto frontalmente a que esta comisión se articulase en el Parlament, por mucho que sea una comisión de estudio. Porque esta comisión de aquello que se va a ocupar es de una especie de ponencia constitucional encubierta, y, claro, cuando estamos en un parlament que tiene unas competencias determinadas, que haya una comisión de modificació estatutària, pues, entraría dentro de lo lógico; pero que la haya de algo que rebasa el propio Estatuto, pues, no nos parece que sea lógico. Y nosotros discrepamos de esto que ustedes dicen, del mandato..., que ustedes con esto ponen en marcha un mandato. Oiga, hay un 52 por ciento de la población catalana que no ampara ese mandato de ese proceso constituyente que ustedes quieren rebasar. Todos los partidos que están aquí reunidos hoy, excepto la CUP y Ciutadans, que en el año 2006 no estábamos en esta cámara, convinimos al redactar el Estatuto de autonomía que hacía falta dos tercios de la cámara para reformar el Estatuto. Y ustedes eso lo desobedecen; con la mitad rascada, con esta mitad del hemiciclo, pretenden no solo no modificar el Estatuto, sino saltárselo directamente y hacer una constitución nueva. Es evidente que carece de toda legitimidad y que es una pérdida de tiempo que los esfuerzos parlamentarios se dediquen a esto y no a reducir las listas de espera, a ocuparse del paro, a la dependencia, a mejorar la educación..., y que gastemos las energías de este Parlamento en algo que supone un fraude para el 52 por ciento de la población catalana. El cien por cien de la población catalana sí que está por la disminución del paro, por las listas de espera..., por todo; eso sí que nos afecta a todos. Esto otro no nos afecta a todos. Por lo tanto, nosotros pediremos votación separada y votaremos en contra de esta comisión propuesta por algunos miembros de esta cámara.
Té la paraula la il·lustre senyora Eva Granados.
Gràcies, presidenta. President, consellers, conselleres, diputats i diputades, aquest punt habitualment s'aprovava per assentiment, però aquesta legislatura, que és excepcional, doncs, també suscita debat entre els diputats i les diputades. Després de mesos de paràlisi del Parlament, ens hem de felicitar que avui sembla que fem aquest pistoletazo de salida i que la setmana que ve, després de l'aprovació de les comissions avui i la constitució la setmana que ve, doncs, podrem començar a fer la feina que ens toca com a diputats i diputades i ser útils al conjunt de la ciutadania. El meu grup parlamentari vol traslladar sis qüestions sobre el disseny i l'arquitectura de les comissions que hem pactat entre tots els portaveus, que creiem que són de rellevància. En primer lloc, el nombre. És un parlament, una legislatura, que fem quinze comissions legislatives –que són moltes, però que són necessàries– i quatre comissions específiques. Nosaltres teníem interès, i així ho hem pactat tots els portaveus, que no es quedés cap debat pendent de substanciar-se, que totes les preguntes orals fossin respostes pels consellers, que totes les propostes de resolució –que són moltes les que s'han presentat a hores d'ara–, doncs, poguessin tenir espai per al debat, per a la discussió i per a la votació a les comissions. I, per tant, creiem que aquestes quinze comissions legislatives ens han de permetre que no hi hagi cap debat que es quedi pendent, i crec que ens n'hem de felicitar. Hi ha un tema que..., tot i que hem guanyat amb el fet que cada conseller, cada consellera, tindrà de referència una comissió legislativa, i això és bo per endreçar les feines del Parlament, perquè, si no, hi havia distorsió amb els calendaris i les agendes «apretades dels consellers, sí que és cert que el disseny del Govern, que algunes vegades, per molt que el president ens ho ha explicat, no acabem d'entendre l'encaix d'alguna competència en alguna conselleria..., això també es trasllada en el disseny dels àmbits de competència de les comissions legislatives. Ara ho comentava el portaveu de Ciudadanos, però és cert que la CAI, tal com l'hem conegut fins ara, queda buida, bastant buida de contingut; que Habitatge queda estrany que estigui a Governació –ho hem comentat fins i tot als portaveus dels grups que donen suport al Govern–, o que les relacions amb el Parlament estiguin al Departament de Relacions Exteriors. Doncs, tot això, que és el que hi ha en el Govern, també sembla estrany, però és el que tenim per tenir un conseller per a cada comissió legislativa. Sí que vull posar en relleu també l'autonomia que exerceix aquesta institució a l'hora de dissenyar les comissions. I un tema que nosaltres hem criticat, que és aquesta macroconselleria que tenim, on estan els temes del SOC, estan els temes de dependència, els temes de famílies, els temes d'infància, que és molt gran i que nosaltres creiem que té molt focus per part de l'oposició, especialment de control al Govern..., doncs, hem fet dues comissions legislatives. Crec que és una bona decisió, igual que en el cas de Medi Ambient, que també ha estat reclamat per un parell de grups parlamentaris i també ha estat atès. I, per tant, també crec que farem bona feina tenint aquestes dues comissions. Hi ha una altra qüestió, la quarta, que els volia traslladar, que té a veure amb Infància. Infància és una comissió que es va constituir la legislatura passada, que és de seguiment, i que aquesta legislatura, des del minut zero, doncs, la tenim com a comissió de seguiment, i crec que també ens n'hem de felicitar. Aquí caldrà pensar que potser hi ha altres matèries que són molt transversals, amb diferents conselleries, i que potser al llarg de la legislatura també ens convé crear alguna altra comissió d'aquestes de seguiment. Vull posar també en relleu l'acord, en les darreres hores, de la Comissió per a l'Estudi de Mesures de Lluita contra la Corrupció, on farem el seguiment de les conclusions de la comissió de la legislatura passada de lluita contra la corrupció, però també ens permetrà abordar qüestions que estan en els diaris últimament, i darrerament cada dia, que té a veure amb el finançament dels partits i de les fundacions que hi estan vinculades. I, per últim, i en el minut que em queda, vull referir-me a..., totes les comissions les votarem en bloc, excepte una, perquè n'hi ha hagut una que no ha generat consens en tots els grups. I és una que no respon a l'interès general de tota la ciutadania, sinó que respon a l'interès, en els programes electorals, d'algunes opcions que es presenten en aquest Parlament. El mateix president ho ha dit a la seva intervenció, que l'objectiu d'aquest Govern és culminar el procés constituent i portar Catalunya a les portes d'un nou estat, i, com que això no es pot fer amb una comissió legislativa, han proposat, alguns grups, tirar endavant una comissió d'estudi que parlarà d'això, d'aquest procés constituent i d'aquest mandat democràtic del 27 de setembre. El meu grup no comparteix aquest mandat democràtic, ni tampoc creu que la solució a Catalunya sigui una constitució catalana, i per això el president del meu grup, el Miquel Iceta, ho ha dit fa una estona. Tenim antecedents en aquest Parlament; la Comissió del Dret a Decidir, doncs, va decidir molt poc, perquè no va arribar ni a concloure ni va fer conclusions. I, per tant, nosaltres també demanem, presidenta, votació separada, perquè votarem en contra de la creació d'aquesta comissió. Acabo. Diputats i diputades, comencem la feina. Crec que ens toca aprovar les comissions, començar a treballar i ser útils, que és el que ens toca com a diputats del nostre país. Gràcies.
Té la paraula l'il·lustre senyor Joan Coscubiela.
Gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, voldria començar la meva intervenció, en nom de Catalunya Sí que es Pot, fent un reconeixement en positiu del que suposa l'exercici d'autonomia política que fa aquest Parlament amb relació a l'executiu. Podria haver traslladat aquí una proposta de comissions que reproduís mimèticament només l'estructura de l'executiu, i el Parlament ha decidit exercir la seva autonomia política, i això és una bona notícia. Ho ha fet, acceptant la proposta que va fer el nostre grup i que ha estat consensuada per tothom, de crear la Comissió d'Ocupació i la Comissió de Medi Ambient, específicament, per les mateixes raons que explicava fa un moment el nostre company Lluís Rabell i per intentar, en la mesura del possible, atenuar l'impacte negatiu que, al nostre entendre, tindrà la inexistència d'aquestes dues conselleries. Pensem en el seu àmbit, d'intentar construir espais no només de control social, de control parlamentari, sinó també d'iniciativa legislativa, que permetin situar l'ocupació, la sostenibilitat i el medi ambient en el centre de l'acció política d'aquest Parlament. En segon lloc, el que els volia comentar és bastant obvi. El nostre grup ha signat la proposta de creació d'una comissió que anomenem «de procés constituent. Els demano molt bé a tots els grups de la cambra que vegin exactament els àmbits en què es planteja i que facin cas del consell que dóna el periodista Carles Puigdemont al diputat Miquel Iceta: no es fixin vostès en els titulars dels diaris, fixin-se vostès en el que diuen les fonts originals, que són les d'aquest Parlament, sobre els àmbits d'aquesta comissió. Aquesta no és la comissió del procés constituent per a la independència, tampoc és la comissió del procés constituent per a l'estat federal. Creiem –almenys així ho plantegem nosaltres– que té una vocació molt més àmplia i que sobretot té la vocació de ser un espai de trobada i de diàleg. Nosaltres ho hem plantejat perquè per nosaltres el procés constituent, per Catalunya Sí que es Pot el procés constituent no ens és aliè, el portàvem en el nostre programa. Però parteix d'una evidència que avui crec que té molta gent a la societat catalana i al conjunt d'Espanya: és que estem davant del que podríem anomenar «l'esgotament del model socioeconòmic, també ambiental, i polític de la Transició, de 1978. I aquest esgotament requereix la iniciativa política per assentar noves bases; no només en el model d'estat: també i fonamentalment –i aquesta és la nostra vocació, portar-ho a aquesta comissió– del model de societat. Volem debatre si és normal que continuem amb formes de participació política en què, quan els ciutadans donen el seu vot a algun govern, aquest govern, o alguns d'aquests governs, ho considerin com un xec en blanc. Volem plantejar models de sobirania política dels ciutadans que permetin revertir aquest mandat; per exemple, discutint la possibilitat de referèndums revocatoris. Volem discutir si és normal que aquesta societat no tingui clar que la sanitat i l'educació són drets i no mercaderies, i, per tant, les polítiques han d'anar adreçades en aquest sentit. Volem discutir si les polítiques mediambientals són un destorb, com diuen alguns, per al desenvolupament o són la millor garantia d'aquest desenvolupament sostenible. Tot això són els aspectes que nosaltres volem posar també en aquesta comissió de procés constituent. Insisteixo en aquest aspecte. Hem volgut –i nosaltres ens fem coresponsables dels termes en què es planteja en aquest Parlament aquesta proposta– configurar uns àmbits i uns continguts oberts als diàleg –almenys és la nostra vocació, i espero que la de tots els membres que la proposen–, perquè estem profundament convençuts que en els termes en què està plantejada aquesta comissió pot ser un espai en què posem en pràctica allò que és la política, que és la combinació i l'equilibri intel·ligent entre conflicte i diàleg i acords. I aquesta, almenys al nostre entendre, és una oportunitat per fer-ho. Des d'aquest punt de vista, som conscients que Catalunya Sí que es Pot hem arriscat políticament que es facin lectures esbiaixades d'aquesta comissió i que se'ns digui: «Ja esteu amb aquest bloc o esteu en l'altre. Malauradament, aquest relat és impossible de combatre; ho demostrarem amb els nostres fets. Demano, per tant, a tots els grups de la cambra, que ja sé que tenen decidit el vot en aquests moments, però que sobretot es repensin molt la seva posició al voltant de la seva participació o no en aquesta comissió. Crec, sincerament, que fins que els fets no demostrin el contrari, aquesta comissió està plantejada des de la voluntat de diàleg i de buscar ponts, i seria incomprensible que algú la matés ja abans que es demostrés el contrari. Des d'aquesta perspectiva renuncio a convèncer a qui té una posició immobilista amb relació a totes aquestes coses; renuncio a convèncer, una mica, Ciutadans i el Partit Popular, còmodes amb aquest immobilisme. Però deixeu-me que des de l'amistat que m'uneix amb molts de vosaltres li digui al company Miquel, als companys del PSC, que vosaltres, que tant heu treballat per generar cultura de diàleg, que tant l'heu practicat, i hi estic d'acord, que tant cost heu tingut... Jo ho entenc, el que diu el Miquel, entenc el que diu la companya Eva Granados: el gat escaldat, de l'aigua tèbia fuig. Jo sé que l'experiència de l'anterior legislatura, amb el tema de la Comissió pel Dret a Decidir, va ser molt dura; aquesta sensació que alguns manipulaven els objectius inicials i es posaven al servei partidista del seu concepte de política va ser molt dura per a alguns. Però ara estem en una altra legislatura, en un altre moment, i necessitem donar una nova oportunitat. Ens direu ingenus; ens diuen ingenus tanta gent que ja no ens preocupa. És una oportunitat per apostar pel diàleg, i jo us demano, si us plau –si us plau–, que participeu tots en aquesta comissió. Temps de demostrar que alguns no han fet honor a la vocació amb què es planteja, que és generar un espai de diàleg, ja n'hi haurà; però no la matem abans que comenci a treballar. Tenim una escletxa. No tindria cap sentit que qui més ha parlat avui de diàleg –i aquesta és la paraula preferida d'en Miquel; ja sé que no està aquí, però com que ell s'assabenta de tot, segur que ho està escoltant en algun moment; si no, ja li ho direu–, doncs…
Senyor Coscubiela, hauria d'anar acabant.
...–acabo, acabo–, que la persona que més, i amb més autoritat possiblement, o almenys amb l'autoritat reconeguda per tothom, avui ha demanat diàleg, diàleg i diàleg, quan s'ofereix un espai per establir diàleg i complicitats en una cosa tan important com és un procés constituent, per assentar noves bases socioeconòmiques, ambientals, polítiques per a la societat catalana, renunciï a participar en aquest diàleg des del primer moment. Espero, almenys a vosaltres, haver-vos convençut. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula el senyor Enric Millo.
Gràcies, presidenta. Molt honorable president, membres del Govern, diputades, diputats, jo crec que hi ha un primer motiu d'enhorabona per a tothom i és que, finalment, després d'uns quants mesos d'inactivitat, aquest Parlament començarà a caminar –començarà a caminar– i posarà en marxa les seves comissions legislatives, d'estudi, de seguiment, i crec que és una bona notícia, sincerament ho dic. Setze comissions legislatives, bé, quinze més la de Reglament; en teníem catorze, en el mandat anterior, vol dir que hi haurà més feina per a tothom. Jo també em felicito per haver pogut, des del Parlament, fer una composició de comissions que no s'adeqüen mimèticament al que és l'estructura del Govern, sinó que ens permet també treballar d'una manera més concreta sobre alguns aspectes que mereixen un tracte diferenciat, com és el cas de treball, ocupació i sostenibilitat. Crearem també quatre comissions específiques, de seguiment, que ens semblen totes elles necessàries: la Comissió d'Igualtat, la Comissió de Joventut, la Comissió d'Infància i la de Seguretat Viària; comissions de seguiment, com dic, que són necessàries. També ho és, una comissió que crearem avui, específica, d'estudi, necessària també, que és la Comissió de Mesures de Lluita contra la Corrupció. Un element important, i també em felicito, juntament amb la resta de portaveus, per haver, doncs, arribat a aquest acord de donar suport a la creació d'aquesta comissió, necessària també. Però vostès entendran que dediqui una mica més de temps a aquella comissió que vostès volen crear avui i que al nostre entendre és innecessària. I aquí és on nosaltres estem convençuts que es crea..., es comet, millor dit, un error, si finalment s'acaba creant, com tot apunta que passarà, havent escoltat ja els diputats de Catalunya Sí que es Pot, però també coneixent quina és la voluntat del grup majoritari, Junts pel Sí, i la CUP. I em refereixo a aquesta comissió que vostès impulsen avui, que jo anomeno «comissió de la ruptura. A vostès poder no els agradarà el títol, però una comissió que pretén tirar endavant una iniciativa, un full de ruta que està fora del marc normatiu, fora de la legalitat vigent, fora de la Constitució i fora de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, que aquest és el seu objectiu, és una comissió per a la ruptura. Votarem en contra de la creació d'aquesta comissió per tres motius fonamentalment, i m'explicaré: el primer, perquè entenc que és un frau antidemocràtic i un engany; el segon, perquè és un instrument que només serveix per generar conflicte i confrontació social, i el tercer, perquè entenem que el 52 per cent dels votants catalans mereixen fer sentir la seva veu. Vostès han donat, en el primer..., en l'inici d'aquesta legislatura, la idea que crearien una comissió legislativa sobre el procés constituent i la transició nacional, però en el darrer minut donen un cop de volant, fan marxa enrere i diuen que no, que no serà legislativa, sinó que serà una comissió específica, d'estudi. Veient que s'estimben, sabent perfectament que desenvolupar el contingut de la resolució del 9 de novembre anul·lada pel Tribunal Constitucional vostès estarien cometent una il·legalitat que els situaria fora del marc normatiu, i que evidentment implicaria la suspensió automàtica d'aquesta comissió, fan un cop de volant, tiren aparentment marxa enrere i creen una comissió d'estudi. Aprofiten per incorporar a qui es deixa embolicar, a qui es deixa enredar. Desapareix de l'objecte de la comissió que vostès van presentar inicialment..., desapareix el desenvolupament del mandat democràtic al qual vostès fan referència sempre –i que és un altre frau–, del 27 de setembre, i desapareix també aquella frase, en l'àmbit d'actuació de la comissió, que parlava de les fórmules de transició jurídica. M'imagino que són les condicions que posen aquells, a qui evidentment reconeixem el dret que tenen a ser enganyats, és un dret que tothom té, però la pregunta que jo faig és: I a qui més volen enganyar? –a qui més volen enganyar? No serà legislativa, però tindrà com a objecte preparar tot allò que és necessari per tirar endavant aquest full de ruta que està fora de la legalitat. I per a què serveix aquesta comissió, al nostre entendre? Doncs per a això: per generar conflicte i confrontació, en lloc de garantir estabilitat i progrés, que és el que necessitem. Catalunya, al nostre entendre, necessita un govern que garanteixi estabilitat i progrés econòmic i social, que treballi per l'interès de tots els catalans, i no que es dediqui a generar problemes allà on no n'hi han. Però vostès el que proposen és això: generar conflicte i confrontació per dividir i trencar la societat. Aquesta és, segurament –i faig un pronòstic una mica arriscat–, la comissió a la qual dedicaran més hores. Algú m'ha dit que la volen reunir cada divendres. No reuniran cada divendres altres comissions relacionades amb l'ocupació, amb el treball, amb la salut, amb l'educació..., no, aquestes es reuniran de tant en tant, perquè no és l'objectiu; l'objectiu és aquesta, i aquesta serà, segurament, com a mal presagi, la que més feina donarà. El Parlament, al meu entendre, ha de ser un àmbit de treball en positiu, però vostès el volen convertir en lloc d'un àmbit de treball en positiu per dialogar i per resoldre els problemes que tenim, només, en un instrument al servei del conflicte i de la confrontació. Nosaltres no ho podem acceptar; no ho acceptarem. I, davant d'aquesta proposta, només hi han tres posicions possibles –i amb això acabaré. Hi han tres opcions possibles, només. La primera és votar a favor. Òbviament, votar a favor és apostar per la ruptura; votar a favor de la comissió de la ruptura és apostar per la ruptura i la confrontació, és abandonar el camí del diàleg i aprofundir en la divisió entre catalans i fracturar la societat; és imposar la voluntat del 48 per cent de votants que volen la segregació. Hi ha una altra segona opció, que és la de la resignació.
Senyor Millo, hauria d'anar acabant.
Acabo. Aquells que plantegen una oposició passiva. I una oposició passiva és resignar-se, és votar en contra però passivament, renunciant a fer oposició. Renunciar a estar present és mirar cap a una altra banda, és cedir terreny als qui volen la ruptura i quedar-se en l'ambigüitat, és, en definitiva, no mullar-se. I, per acabar, hi ha una tercera opció, que és la que practicarem nosaltres, que és la de la defensa de la convivència. Oposar-se activament a la comissió de la ruptura és apostar per la convivència; oposar-se activament a la ruptura és defensar les llibertats individuals i la igualtat entre tots els catalans; oposar-se activament a la ruptura és defensar la democràcia i l'estat de dret. Per això nosaltres, populars catalans, sabem que serem la veu que defensarà la voluntat majoritària del 52 per cent de votants que volen ser catalans sense deixar de ser espanyols, i, per això, nosaltres farem oposició, plantarem cara i no deixarem ni un mil·límetre d'espai lliure...
Senyor Millo, eren cinc minuts, i no set.
...per a aquells que volen trencar i dividir la nostra societat. Moltes gràcies per la seva benevolència, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, de la CUP... i Crida Constituent.
Bon dia. Crec que durant tota l'estona parlaré molt de «frau, segons el senyor Millo. Prefereixo..., o si entenem per «frau complir allò, i complir les promeses electorals, els defraudarem durant aquests divuit mesos les vegades que siguin necessàries. N'hi ha d'altres que cometen frau fiscal i viuen tan tranquils. Avui plantegem, en total, vint-i-set comissions: quinze de legislatives més les comissions de seguiment, més les d'estudi, més les creades per llei. Així, hem de fer una petita reflexió: el Parlament de Catalunya es pot convertir en l'assemblea de persones delegades per la societat on debatem, empeses pels moviments, per la gent, per respondre a les necessitats, als debats del carrer, als anhels, o el Parlament es pot convertir en un instrument burocràtic que viu d'esquena a la gent i en una espècie de competició per veure qui presenta més coses. Per això nosaltres tenim molt clar i volem recordar –abans el company Joan Garriga ho ha dit i ho hem repetit les vegades que han estat necessàries– les bases amb què encarem aquesta legislatura: l'agenda de desconnexió amb l'Estat; la configuració del procés constituent, i les imprescindibles i mai suficients mesures de rescat social. I és per això que entenem que totes aquestes comissions les han de respectar i han de vetllar perquè aquestes bases es compleixin, i és per això que nosaltres encarem totes aquestes comissions amb la voluntat que el número ingent de feina que ens comportarà no ens faci oblidar allò amb què ens hem compromès amb la societat catalana. I és que avui vivim una paradoxa, una paradoxa més de tot aquest procés llarg i feixuc: aquells qui neguen sistemàticament l'existència d'una voluntat clara del poble de Catalunya posen al centre del debat de la creació de les comissions la comissió del procés constituent, una comissió d'estudi per respondre a una realitat social existent. Negar-ho aquí dins, entre aquestes parets, no farà que el moviment desaparegui, no s'ho esperin. Com és sabut per tothom, la CUP - Crida Constituent hem apostat sempre per anar de cara, per no defugir els debats que sacsegen i sacsegin els fonaments d'un marc legal i polític pervers, que és fruit del pacte del 78 entre les elits. Per això i per respondre de manera clara al mandat del 27 de setembre i a la declaració aprovada en aquesta cambra el 9 de novembre, volíem que es creés una comissió legislativa que donés el rang necessari a la construcció de la república catalana o al debat que cal abordar per definir el model de país i de societat que ens posem a construir entre totes. Malgrat això, també hem entès des del primer moment la necessitat de ser inclusives, d'abordar-ho també amb totes aquelles persones que encara creuen que és possible el canvi a l'Estat. El 9 de novembre, en el debat sobre la declaració aprovada, vam dir que esperàvem trobar-nos, i avui ens trobem per facilitar la Comissió d'Estudi sobre el Procés Constituent, que, indefugiblement, coincidim totes que hem de començar. Permeteu-nos, però, una pregunta: Fins quan haurem d'esperar que alguns comprovin que la voluntat política, traduïda en una aritmètica parlamentària al Congrés dels Diputats, és contrària al dret a decidir i ens nega la capacitat política d'engegar un procés constituent i popular per definir nous marcs polítics i legals? De moment, seguem a la taula, parlem, debatem, escoltem i aprenguem. Però que ningú es relaxi, el compromís d'impulsar tres nous projectes de llei no desapareix. El compte enrere ja va començar, i abans que no acabi el termini cal que ens hi posem i que hi donem resposta. Per nosaltres, la CUP - Crida Constituent, avui aprovem vint-i-set comissions que ens acompanyaran en els divuit mesos de construcció de la república catalana. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula la il·lustre senyora Marta Rovira.
Gràcies, presidenta. Bé, molt ràpidament, per explicar, atès que a nosaltres se'ns va demanar que féssim una proposta, quins van ser els criteris que vam utilitzar per presentar aquesta proposta, atès que no s'han explicat i alguns s'hi han referit durant tot el debat, en aquesta cambra, del matí. El criteri per fer una proposta respecte a les comissions legislatives va ser el decret d'àmbit, que va aprovar el Govern de la Generalitat. A nosaltres ens semblava que era una bona manera de fer un seguiment, un control i, fins i tot, un impuls polític que les comissions legislatives del Parlament de Catalunya reflectissin els àmbits de govern dels departaments de la Generalitat. A partir d'aquí, com que se'ns va demanar com a grup majoritari que féssim una proposta, vam fer una proposta partint d'aquest criteri, els decrets d'àmbit. Després, a la reunió que vam tenir tots plegats, els portaveus vam ser sensibles a determinades observacions que se'ns van posar sobre la taula. La primera observació va venir per part de Ciutadans, no?, i fa evident el debat que hem tingut sobre si «acció exterior o «afers exteriors; la Comissió al Parlament es dirà «d'Acció Exterior i Cooperació, i tant que sí, i parlarem de tot el que es farà al Govern també. El nom no fa la cosa, ja ho hem dit abans. Per tant, nosaltres estem disposats a debatre-ho tot, a parlar-ho tot i a fer que els grups del Parlament puguin fer la seva feina, que això és la democràcia. El segon canvi va venir per l'observació per part del..., si no ho recordo malament, el PSC, Catalunya Sí que es Pot, que els semblava que la comissió legislativa que feia referència al Departament d'Afers Socials, Treball i Famílies era massa extensa i que no podria donar seguiment a la feina que es feia des del Govern i, per tant, vam assumir, amb aquest bon criteri, crear una comissió de treball, independent, separada, autònoma, que pogués debatre sobre tots els reptes que ens deixa sobre la taula la situació del país respecte al treball i l'ocupació. La tercera comissió nova, que no havíem proposat, va ser la Comissió de Medi Ambient i Sostenibilitat, també tenint en compte l'observació que ens van fer molts grups a sobre la taula que per primera vegada estaria bé que el Parlament de Catalunya tingués una comissió que de forma individualitzada i autònoma fes referència a tots aquells aspectes del medi ambient que podien, al final, derivar de la iniciativa parlamentària pròpia o de diferents departaments del Govern, i així també ho vam acabar assumint. Respecte a la discussió de la CAI, dir-los també que la nostra primera proposta, quan vam posar les propostes de les comissions legislatives sobre la taula, a mirall del decret d'àmbits del Govern..., ens vam adonar que passava el que el portaveu Carlos Carrizosa ha explicat; ens semblava que la CAI perdia molts subàmbits o àmbits que tradicionalment havia tingut en aquest Parlament, atès que deixàvem la Comissió d'Afers Institucionals com estava i creàvem la Comissió de Governació, Administracions Públiques i Habitatge, una comissió que s'adiu amb el departament corresponent al Govern, però que s'emporta, que tiba, de la CAI tots aquells àmbits que fan referència a les administracions públiques, sobretot l'Administració local, i molts aspectes que pertanyen des de sempre al Departament de Governació. Sent sensibles a això, també, i el Carlos Carrizosa i la resta de portaveus en són testimonis, nosaltres vam oferir canviar el criteri. És a dir, a nosaltres ens semblava bé que la comissió que potser quedava més gran, quedava més extensa d'àmbits, que era la de Governació, Administracions Públiques i Habitatge, fos anomenada la «comissió primera, la CAI. No hi teníem cap tipus d'inconvenient. Finalment, no hi va haver acord al respecte, i nosaltres vam deixar la proposta de comissions tal com està avui. Però a mi m'agrada que també s'expliqui tot: no teníem cap inconvenient que la Comissió d'Afers Institucionals s'anomenés «comissió de presidència i que fes referència només a aquells àmbits que el decret de govern atribuïa, atorgava, al Departament de Presidència. Dit això, no sé si entendre del que el Carlos Carrizosa ha dit aquí públicament que vostès ja no volen presidir la comissió primera. Si és així, hi haurà més grups de l'oposició que entenc que ho voldran fer, o entre tots decidirem qui la presideix. I si vostès en volen presidir una altra, si tenen l'amabilitat de dir-nos-ho segur que ens posarem d'acord. Perquè aquí ningú busca –ningú busca– que l'oposició, o concretament el primer grup de l'oposició, no pugui fer la seva feina. Nosaltres defensarem sempre que tots el grups al Parlament facin la feina que els pertoca, i més el primer grup de l'oposició. Per tant, això també m'agradaria deixar-ho clar. Jo crec que es pot parlar de tot. Aquesta tradició que el primer grup de l'oposició presideixi la CAI és una tradició no escrita al Parlament, que hi és per acord dels grups parlamentaris des de l'any 2006. I, per tant, la propera setmana, quan parlem de com ens distribuïm totes les comissions, es pot tornar a posar tot sobre la taula, sense cap mena de dubte. Respecte al que..., només em referiré al que ha dit el senyor Enric Millo de la Comissió del Procés Constituent, que era un cop de volant i una marxa enrere. Que ningú pateixi, diguem-ne, que nosaltres tenim un mandat i volem anar fins al final. Al revés: és obrir les portes perquè siguem molts més els que puguem circular per un camí..., que ens sembla el camí, com deia ara l'Eulàlia Reguant, d'apoderar els ciutadans, la ciutadania d'aquest país, per decidir en quin país volen viure. Moltes gràcies. [[Aplaudiments en un sector de l'hemicicle.]]
Atès que s'ha demanat votació separada de la proposta de creació de la Comissió d'Estudi del Procés Constituent, votarem en primer lloc totes les altres comissions en bloc. Crido a votació. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa...
Senyora presidenta, per aclarir-ho. Ara votem tota la part extensa de totes les comissions...
Ara votem totes les comissions –totes–, menys la Comissió d'Estudis sobre el Procés Constituent, que la votarem després. D'acord?
Perfecte, gràcies. Aclarit.
Ara sí, comença la votació. Vist el resultat de la votació, la creació d'aquestes comissions ha quedat aprovada –de totes les comissions parlamentàries menys la del Procés Constituent–, i ha quedat aprovada per 128 vots a favor, 0 abstencions i també 0 vots negatius. A continuació, votem la proposta de creació de la Comissió d'Estudi del Procés Constituent. Comença la votació. La creació d'aquesta comissió també ha quedat aprovada, per 80 vots a favor i 51 en contra. I ara suspenem la sessió fins a… [[Pausa. Veus de fons.]] Un quart de quatre. [[Remor de veus.]] Un quart de quatre. I siguem tots puntuals, si us plau.
Es reprèn la sessió. [[Pausa.]] [[Proposta de resolució de creació d'una comissió específica d'estudi sobre les polítiques industrials en el sector de l'automoció]] [[252-00002/11]] Es reprèn la sessió amb el sisè punt de l'ordre del dia, que és el debat i votació de la Proposta de resolució de creació d'una comissió específica d'estudi sobre les polítiques industrials en el sector de l'automoció. Atès que aquesta proposta de resolució ha estat presentada conjuntament pel Grup Parlamentari Socialista i el Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot, procedirem, en primer lloc, al torn d'intervenció dels dos grups proposants per tal que puguin presentar la proposta de resolució. En primer lloc, té la paraula la il·lustre senyora Alícia Romero, del Grup Parlamentari Socialista.
Bona tarda. Gràcies, presidenta. President, consellers, diputats i diputades, volia saludar i fer una salutació cordial des d'aquí als representants de Comissions i UGT del sector de la indústria, que han vingut a acompanyar-nos avui en aquest Ple, en aquesta –esperem– aprovació d'aquesta comissió, que em sembla –als grups, almenys, proposants–, doncs, una necessitat i una prioritat per aquesta propera legislatura. Mirin, aquesta proposta sorgeix d'una crisi que ens vam trobar tots el mes de setembre al grup Volkswagen, que afectava la SEAT, que afectava la planta de la SEAT de Martorell, una de les plantes més importants de política industrial a Catalunya, que té més treballadors i que realment, doncs, genera una alta ocupació al nostre país. Ens vam sorprendre, realment, que el Govern, en aquells moments en funcions, reaccionés tard en aquesta crisi, va reaccionar tard, va tardar gairebé un mes a trobar-se amb els sindicats per esbrinar –i amb l'empresa–, per esbrinar, doncs, què estava passant, què passava amb les inversions futures que s'havien compromès i, per tant, nosaltres, preocupats per la situació, vam trobar-nos amb els representants dels treballadors de Seat per veure quina era la situació, com podíem ajudar-los a superar aquesta situació, com a mínim a pressionar perquè el Govern es posés a treballar com ho havia fet, per exemple, d'una manera molt més ràpida, la presidenta del Govern de Navarra, per exemple, no? Bé, ens vam reunir amb ells, el president del nostre grup, el Miquel Iceta, la nostra portaveu, i en aquesta reunió van sorgir algunes propostes. Una va ser crear urgentment un grup de treball, que sabem que només s'ha reunit una vegada fins al dia d'avui, i una comissió que intentés anar una mica més enllà de la situació de crisi concreta del grup Volkswagen, és a dir, de la SEAT, que era parlar de l'automoció a Catalunya. I per què de l'automoció? Doncs, miri, perquè l'automoció és un dels sectors tractors de l'economia a nivell mundial, no només a Catalunya, ho és a nivell mundial, és un sector estratègic. En els temps en què estem, de crisi, doncs, també mundial, com vostès saben, és un sector, el sector que més està apostant per la recerca i el desenvolupament, és un dels sectors que més aposta pel valor afegit. Aquí, en concret a Catalunya, genera el 10 per cent de la xifra total de negoci del sector industrial, té cent mil llocs directes de treball, gairebé 230.000 si comptem els indirectes i, a més a més, una àmplia oferta de fabricants, de subministradors al sector i, per tant, a nosaltres ens sembla que en política industrial caldria no només veure com està el sector, sinó també plantejar reptes de futur. Perquè és veritat, Catalunya té un ecosistema molt potent pel que fa a la indústria de l'automoció i nosaltres creiem que cal donar-li, doncs, l'entorn, abrigar-lo amb polítiques industrials que el reforcin, que el reforcin perquè no tinguem una crisi que permeti destruir llocs de treball, com ha passat en els darrers temps en el sector industrial. I ho diem, i som una mica escèptics. I és veritat que el Govern que justament avui ens han presentat no és el Govern que teníem fa uns mesos, però el Govern sortint, diguem-ne, doncs, va ser un govern que va apostar poc per la indústria. Va haver-hi la societat civil, tan escoltada per a algunes coses, que va aprovar un pacte per la indústria, amb cent trenta-vuit propostes concretes. El Govern no li va fer massa cas; va aprovar una estratègia industrial sense un calendari, sense unes accions, sense un pressupost, que és l'important a l'hora de creure en les polítiques i, per tant, a nosaltres ens va semblar que, davant d'un escepticisme que hem vist en la política industrial al país, calia –o creiem que cal–, doncs, crear aquesta comissió d'estudi sobre un sector, l'automoció, que està en constant transformació. I ho està, entre altres coses, perquè hi ha una forta competència, també, a nivell mundial en aquest àmbit; perquè l'aplicació, la injecció de les tecnologies de la informació, ja no noves tecnologies, de la innovació, està sent, doncs, molt important en aquest sector i l'està transformant, i ho estem veient, per exemple, en propostes a Catalunya com el vehicle elèctric o el vehicle híbrid, no? Per tant, són canvis que estan transformant el sector i que a nosaltres ens sembla que, amb l'ecosistema que tenim aquí, amb centres importants de formació professional com el que es va obrir a Martorell; com un clúster potent d'empreses del sector automoció; com grups de recerca; com empreses clarament instal·lades com la SEAT o la Nissan, creiem que aquí hi ha feina a fer per garantir llocs de treball, per garantir aquesta indústria que té tant potencial al nostre país. Per tant, fem aquesta proposta, de creació d'aquesta comissió, li volem donar un termini, que és un any, és a dir, no anar parlant sense cap tipus de resultat, sinó trobar unes conclusions en un any. Intentar, doncs, posar fil a l'agulla en un sector que és estratègic, que volem que ho segueixi sent i, sobretot, el volem enfortir, volem fer-lo, doncs, encara més important per al nostre país. Moltes gràcies.
Té la paraula l'il·lustre senyor Joan Coscubiela.
Gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, bona migdiada. No crec que calguin ni quinze segons per explicar la importància del sector de l'automoció a Catalunya. No sols una importància quantitativa, en termes de producte interior brut, de volum de negoci, d'empreses i treballadors implicats; és una importància qualitativa, en funció, fonamentalment, d'alguns paràmetres. Arrossega, el sector de l'automoció, molts altres sectors, és un sector que difumina molt, en sentit positiu, la seva influència. La dimensió mitjana de les empreses, 380 empreses que hi ha a Catalunya, és més bé un tipus d'empresa mitjana-gran, la qual cosa no ens va malament. Per la seva difusió tecnològica, aquest sector..., tinguin en compte vostès que aproximadament gestionen uns cinc-cents tipus de tecnologies diferents, que a més a més tenen una gran capacitat d'arribar a altres sectors i arrossegar innovacions des del punt de vista tecnològic, i també –val la pena dir-ho– per un tema important per a Catalunya, que és el tema de la seva extensió territorial; això també és ordenació territorial. És veritat que està concentrat molt a l'àrea metropolitana, la primera corona metropolitana de Barcelona, però tenim empreses importants: MetalBages i Denso al Bages, a la Catalunya central; tenim la Lear de Valls; tenim Teixidó, una empresa mixta, però bé, a Riudecols, al Baix Camp; tenim Robert Bosch, al Penedès; tenim la Mahle a la Conca de Barberà; tenim Hutchinson, a Palamós..., vull dir, que ajuda molt a aquesta extensió territorial. Però, bé, aquesta no és una novetat, per què presentem aquesta proposta, el Grup Parlamentari dels Socialistes de Catalunya i Catalunya Sí que es Pot? A part de les raons que ha donat la companya Alícia Romero, jo en volia afegir algunes més: En els propers cinc anys es produiran, en el sector de l'automoció a nivell mundial, més canvis, canvis transcendents, dels que s'han produït en els últims cinquanta anys, i això és un consens a nivell global. Canvis amb relació al tipus de productes, és a dir, tant amb relació als cotxes elèctrics híbrids, cotxes autònoms, és a dir, sense conductor, cotxe connectat a les ciutats i el seu entorn. També durant aquests cinc anys, que es calcula, es produiran canvis en els temes tecnològics, especialment que afecten la indústria de components, que és una indústria important, no són només les dues empreses, Nissan i SEAT, les que afecten, és aquest volum, que té el 70 per cent del valor total del vehicle i que a Catalunya és molt important. Fixin-se vostès que quasi totes les peces de l'automòbil, en aquests moments, s'estan reinventant. Canvi, també, en els usos del vehicle i, sobretot, els que afecten la relació entre clients i empreses. Ben aviat veurem gent, empreses, que passen de ser venedors de vehicles amb propietat a gestors de mobilitat. Tots aquests canvis es produiran en el termini de cinc anys. En resum, s'estan tornant a repartir les cartes del sector de l'automoció a nivell mundial i no està garantit que en aquest nou repartiment de cartes, les que ara tinguem, Catalunya les pugui continuar mantenint. I prova d'això ho saben alguns països. Fins fa poc tant França com Itàlia estaven dins de la llista dels deu primers països productors, fabricants, de l'automòbil; avui ja no hi són. Espanya, i dins d'ella Catalunya, es manté en aquest plantejament. Però això no està escrit, no hi ha res segur i, per tant, hem de ser capaços d'anticipar-nos a aquesta veritat. I és una realitat en la qual és cert que les grans decisions les prendran corporacions multinacionals i nosaltres, malauradament, no en tenim cap, ni Espanya ni Catalunya. Però això no vol dir, de cap de les maneres, que el poder polític no pugui fer res. Pot fer la Unió Europea, pot fer l'Estat espanyol i pot fer i ha de fer Catalunya. Des d'aquí els demano, els demano a tots i especialment als consellers afectats, consellera de Treball i Ocupació... –bé, això, això tan llarg–, que té totes les responsabilitats del país, pràcticament, ubicades a la seva conselleria, i també amb el conseller d'Empresa, que ja s'ha justificat, ha dit que volia estar aquí però no pot, ho entenem perfectament, els demano que sobretot cap d'ells faci allò que ens va fer el conseller Felip Puig fa uns mesos, quan, davant del tema de Valeo i la implicació dels treballadors, la resposta d'ell va ser: «Si Valeo vol marxar, marxarà, ens posem com ens posem. Doncs, no, això és l'únic que no pot fer un govern. Afortunadament els treballadors i els sindicats no li van fer cas i avui tenim una situació que no està definitivament resolta, però tenim una possibilitat de donar continuïtat a la fàbrica de Valeo, possiblement amb altres activitats, amb un altre capital, però amb la continuïtat d'una bona part dels llocs de treball. Això és el que els plantegem. Des d'aquest punt de vista, el Govern català ha de tenir molt clar el que passarà en el sector clau de la indústria del nostre país, que és el sector de l'automoció, i entenem que un dels objectius d'aquesta comissió hauria de ser concertar, posar-nos d'acord sobre la identificació d'aquell tipus de polítiques que necessitem, perquè en aquell nou repartiment de cartes que farà la indústria de l'automòbil a nivell global, doncs, nosaltres no quedem absolutament arrossegats. I si això era important quan vam presentar aquesta proposta, avui ho és més. Suposo que a vostès, amb tota la picabaralla de parlar de la política, dels polítics i d'entre nosaltres, no els haurà passat desapercebuda una mala notícia que tenim avui, que és el que està passant en el tema de SEAT: Amb la bona notícia aparent que a partir de 2018 vindrà un altre producte, un altre model, l'A1, resulta que vindrà l'A1, però el Q3, que és la base de SEAT en aquest moment a Martorell, se'n va a Hongria. Perquè es facin vostès una idea, el Q3 utilitza vint-i-vuit hores cada vehicle i l'A1 n'utilitzarà només disset. Vol dir que això..., una reducció de les necessitats de la plantilla d'aquesta gent. A tot això hem de ser capaços, nosaltres, d'anticipar-nos i aquest és un dels elements claus del que li volem plantejar. Es poden fer moltes coses; per exemple, garantir que els recursos adreçats, públics, adreçats a la innovació no van com fins ara, només a les dues grans empreses, sinó que es difuminen per totes les 380 empreses del sector de components, que és la única manera d'ajudar el teixit industrial del nostre país. Garantir que les infraestructures públiques d'aquest país s'anticipen a aquest canvi del model de cotxe i s'adapten a la possibilitat del cotxe autònom, sense conductor. Per exemple, garantir que la formació professional continua sent un factor clau, com ho ha estat fins ara, per garantir que no hi ha cap inversió per manca de gent qualificada. Això ho hem aconseguit, però...
Senyor Coscubiela, hauria d'anar acabant...
Acabo. Però serà tremendament difícil mantenir-ho en el futur. Per exemple, promoure l'adaptació d'algunes d'aquestes empreses d'avui, de components, perquè no ens torni a passar una cosa que li va passar a aquest país –i alguns de vostès ho saben. Hi va haver un moment que la Lear de Roquetes, allà a les Terres de l'Ebre, fabricava cablejat elèctric quan pràcticament cap cotxe ja no utilitzava aquesta tecnologia. Què va passar? Va tancar, evidentment. Anticipar-se a tots els esdeveniments esdevé clau i el Govern de la Generalitat té una gran responsabilitat. Nosaltres volem col·laborar en positiu, a través d'aquesta comissió, que proposem en aquest moment. Malauradament, la divisió d'aquest Govern entre el Departament d'Empresa i el Departament d'Ocupació no ens ajudarà. Intentarem, nosaltres, resoldre-ho en aquest aspecte, dins d'aquesta comissió. Esperem que això no acabi en termes d'ineficiència en aquesta qüestió, però per això estem. Deixi'm acabar, senyora presidenta, només amb una qüestió: també, també, també aquesta comissió pot fer una cosa, identificar quins aspectes de la normativa ajuden un sector que aposti per la innovació o ajudin un sector que aposti per la precarització. Dos exemples. Si la reforma laboral pactada pel Partit Popular i Convergència i Unió va tirar endavant un element com era la desaparició de l'autorització administrativa prèvia per als expedients de crisi –per cert, president, una de les poques estructures d'estat que teníem en matèria laboral, i que vostès la van regalar, el 2012, gràcies als vots que van fer amb el PP allà al Congrés dels Diputats–, doncs, això també ajuda a la deslocalització. Hi ha un altre exemple. Si continua la reforma laboral potenciant...
Senyor Coscubiela, eren cinc minuts, en porta set i mig...
No, que no es preocupi que encara no s'han despertat. [[Rialles.]] De seguida acabo. [[Remor de veus.]] Acabo, acabo... Una vegada que parlem de les coses de la gent... [[Remor de veus.]] Dos segons, presidenta. [[Pausa.]] Els estava dient que si, per exemple, es continua impulsant el conveni d'empresa per sota del conveni del sector, com va passar amb la reforma laboral, està passant el que està passant en aquests moments en algunes empreses d'automoció: que les empreses de neteja i les empreses de logística han d'optar per un conveni d'empresa per acabar pagant vuit-cents euros. I aquesta..., és el que no ens interessa. Tot això és el que volem que s'identifiqui amb aquesta comissió. I els oferim, com poden veure, una actitud clarament de col·laboració. La nostra oposició serà així, criticant quan no ens agradi, però sobretot presentant propostes. I amb aquesta comissió, volem demostrar-ho. Moltes gràcies.
Per expressar la seva posició sobre aquesta proposta té la paraula l'il·lustre senyor Antonio Espinosa, del Grup de Ciutadans.
Gràcies, senyora presidenta. Senyor president, vicepresident, senyors i senyores diputats, tots sabem –i els diputats que abans m'han precedit ho han posat palès, de forma palesa, ho han transmès de forma palesa– la importància que té el sector de l'automoció a Catalunya, a la indústria catalana, i, naturalment, i com a conseqüència, a l'economia catalana i a l'ocupació a Catalunya. No és estrany, per tant, que ens preocupi, a tota la cambra, no només el present, sinó sobretot el futur que aquest sector ha de tenir, perquè és una font clara de riquesa i d'ocupació per a tot Catalunya; dóna ocupació a milers de llocs de treball i suposa més de 12.000 milions de facturació cada any. Davant d'aquesta realitat, és evident que Ciutadans, com no pot ser d'una altra manera, ha de donar recolzament a aquesta comissió, que, lògicament, ha de posar sobre la taula fer una anàlisi de la situació actual, però sobretot –sobretot– té com a finalitat, i jo crec que com a objectiu, la d'establir una estratègia per al futur; per a un futur que no només garanteixi la continuïtat del sector sinó que a més a més faci, procuri un creixement i un enfortiment d'aquest. Per Ciutadans, aquesta estratègia envers l'automoció l'enquadrem dintre d'una política, d'una estratègia de política industrial molt ambiciosa per a tot Catalunya i per a tots els sectors, i que per nosaltres passa perquè la indústria tingui un pes significatiu, molt significatiu, més, inclús, del que té ara, i que arribi, si és possible, al 25 per cent del PIB en els pròxims quatre anys o cinc anys. L'economia catalana té un bon futur si la indústria catalana té un bon futur. I aquí és on jo crec que nosaltres com a poder legislatiu, nosaltres com a diputats i el Govern de la Generalitat han de posar totes les seves potències, totes les seves eines. I per què? Perquè ha de posar en pràctica polítiques públiques que permetin generar un teixit industrial, en general, i un sector de l'automoció, en particular, sòlid, competitiu, d'alta productivitat i –molt important– preparat per competir en el mercat internacional. Si volem tenir un sector de l'automoció d'alta productivitat i competitiu, la primera labor que hem de fer és la de facilitar –facilitar; moltes vegades la política ha de facilitar, sobretot– i afavorir la transformació del mateix sector, que s'estarà..., i s'enfronta ja, ara mateix, però en el futur encara més, a uns enormes reptes de transformació i adaptació, sobretot, a les cada vegada més exigents mesures per protegir el medi ambient. Si volem tenir un sector competitiu hem de tenir capital humà, treballadors amb més formació tècnica que aportin valor afegir. Això ho hem d'oferir; Catalunya ha de poder oferir això. Les multinacionals que vinguin, o les que vulguin, inclús les empreses nostres, les d'aquí, necessiten aquest valor afegit. I, naturalment, hem de tenir infraestructures, les infraestructures que necessita el sector, i que, com a exemple, vull..., unes infraestructures que, lògicament, tenen finalitat de disminuir els costos logístics i de transport. I, naturalment, estic pensant, com no podia ser d'una altra manera, en la importància que en aquest sentit té per a Catalunya el Corredor del Mediterrani i que el centre de SEAT de Martorell tingui l'ample de via europeu perquè els seus cotxes, les seves mercaderies, en el fons, arribin sense complicacions i de la forma més directa a la resta d'Europa. Hi han uns càlculs que vull remarcar en aquest moment. Aproximadament tres-cents euros s'estalviarien per cotxe fabricat a València, a Ford, i uns cent setanta per cotxe s'estalviaria si tinguéssim l'ample europeu ja en el Corredor del Mediterrani. És important, per tant, aquesta tasca, facilitar aquesta infraestructura, bàsica, també, per al sector del transport. Per part del Govern de la Generalitat s'ha de donar suport als plans industrials. Jo crec que la Generalitat ha de posar diners, ha de cofinançar determinats plans, però no qualssevol plans; naturalment, aquells que suposen una millora de la competitivitat, que aportin tecnologies innovadores, que augmentin l'eficiència energètica, i també s'ha de cofinançar aquells projectes que suposin nous centres a Catalunya, eh?, ja siguin fruit de la novetat, o sigui, siguin realment nous, o siguin fruit d'una relocalització dels centres industrials. I, naturalment, tot això, condicionat a la permanència en el territori de Catalunya. Però siguem clars, els treballs d'aquesta comissió, les resolucions d'aquesta comissió, els estudis d'aquesta comissió poden quedar en re si...
Senyor Espinosa, hauria d'anar acabant.
...–sí, de seguida–, si tenim, si continuem tenint un govern que està entestat en un procés de secessió que ens situaria fora de la Unió Europea i que, a més a més, impediria, per exemple, el cofinançament, a través del Banc Europeu d'Inversions, d'això que parlava abans, del mateix Corredor del Mediterrani. Per tant, a Ciutadans estem convençuts que el Govern que actualment hi ha genera incertesa, inseguretat, inquietud, i això posa clarament en risc la possibilitat que les anunciades –anunciades– inversions per a grups com SEAT o Nissan puguin replantejar-se, sinó totalment, sí parcialment, les inversions que, com deia, ens han promès. Acabo dient que a Ciutadans desitjaríem –encara que tenim, realment, una nul·la confiança que això passi– que el Govern de la Generalitat canviï, sigui més realista, canviï les seves prioritats, i, lògicament, com a conseqüència d'això, d'aquest canvi, doncs, afavoreixi el benestar i la prosperitat dels catalans avui i, sobretot, per al demà. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
A continuació té la paraula el senyor Alejandro Fernández, del Grup Parlamentari Partit Popular de Catalunya.
Presidenta... Diputats, diputades, l'impuls extraordinari que ha tingut en els darrers anys la indústria automobilística a Espanya, amb un protagonisme de Catalunya cabdal, és un dels fenòmens més sorprenents i més rellevants de l'economia europea dels darrers anys, sobretot si tenim present que no fa pas gaire, anys del 2006 al 2010, economistes a esquerra i a dreta parlaven obertament, de manera pessimista, de la gairebé ja irreversible deslocalització de la indústria automobilística espanyola i catalana. Doncs, bé, no va ser així, i, en els darrers quatre anys, avui, som líders en creixement de producció a Europa; segons en producció de turismes, només per darrere d'Alemanya; líders en vehicles industrials i comercials, i líders en increment d'exportació. Però és que, a més, hem sigut capaços d'aconseguir això superant dos dels problemes estructurals que tenia la nostra indústria en aquesta matèria, i que ja venia de molt lluny, d'aquella llegendària etapa de Barreiros, de l'inici de la SEAT o de FASA-Renault: la insuficiència de la nostra industria auxiliar i la dependència tecnològica estrangera. Això provocava que durant dècades tinguéssim un parc automobilístic –només cal que recordem la nostra infantesa– desfasat, antic. I ara això s'ha superat. Som líders, a dia d'avui, en innovació –s'ha explicat aquí– en indústria auxiliar. Però això no s'ha aconseguit per art de màgia, això no ens ha caigut del cel. Aquí hi han hagut polítiques a nivell estatal, del Govern d'Espanya, que hi han ajudat: la tan «denostada reforma laboral. No ho dic jo, no ho diu cap polític del Partit Popular; ho diuen els responsables de les empreses. Bàsicament, per una raó. No és per una qüestió de baixada radical dels salaris –encara tripliquem i doblem, en salari, països competidors potencials com Turquia o el Brasil–; és sobretot per la flexibilitat en la contractació. L'esquerra té el costum de parlar massa de la flexibilitat en l'acomiadament, quan, en realitat, si mirem l'agregat, es contracta moltíssima més gent que no pas s'acomiada. En segon lloc, una política decidida de recolzament en comerç exterior, que suposa que avui exportem el 85 per cent del que es fabrica. I, finalment, també una política decidida amb els plans PIVE, de recolzament a la demanda interna, que significa que en els darrers anys hem batut xifres de venda de cotxes també a Catalunya i a Espanya. Quina ha estat, en correspondència, l'actitud del Govern de Catalunya i les polítiques del Govern de Catalunya? Doncs, bé, la seva actitud –per no ser cruels– podríem dir que ha estat contemplativa, com s'ha explicat abans; estaven en altres coses. I, per tant, aquesta comissió, benvinguda sigui, si serveix sobretot perquè les competències que depenen de la Generalitat en aquesta matèria, que són moltíssimes –ho diu l'exposició de motius–, es puguin desenvolupar com no s'ha fet fins ara. Ara bé, una puntualització. I el que diré ara segurament semblarà una perogrullada, però m'he llegit els programes electorals d'alguns partits d'aquest d'aquest hemicicle i aleshores no és tan perogrullada. Aquesta comissió ha de servir per recolzar la indústria automobilística catalana, no per fer-li la guitza. I m'explicaré. Una part de l'esquerra té el costum, mal costum, que es va manifestar de manera palmària en l'època del tripartit, d'aplicar allò que de manera brillant l'economista Carlos Rodríguez Braun va denominar «els radars a l'activitat productiva de l'esquerra, que bàsicament significa que, de manera implacable, insaciable, aquests radars es dediquen a escanyar qualsevol indústria que funcioni, no fos cas que la gent progressi i li vagi bé la vida, cosa que no es perdonarien mai. Hi han tres tipus de radars. Els primers radars són els radars fiscals. S'han viscut moltes vegades; recordem l'època del tripartit. Hi havia una indústria que funcionava molt bé, que era la turística: ecotaxa. Doncs, bé, ja avancem que en les conclusions, en les conclusions d'aquesta comissió, no acceptarem, no compartirem cap conclusió que comporti la creació d'un nou impost a la indústria automobilística catalana, com alguns partits ja han defensat. Segon tipus de radars, els radars legislatius; també es van viure de manera palmària en l'època del tripartit, de manera greu. Recordem, per exemple, la legislació en matèria del sistema costaner català, que feia pràcticament incompatible qualsevol tipus d'activitat econòmica. Doncs, bé, no compartirem, no recolzarem cap conclusió que comporti que hi hagi imposicions en el model legislatiu de l'automòbil que imposin a la indústria el tipus de producció. I, finalment, els més perillosos: els radars... (veus de fons), sí senyor, els radars, els radars al model productiu. Miri, abans parlàvem de problemes seculars. La indústria espanyola i la catalana tenen un problema estructural de fa molt de temps, que és la manca de productivitat. Doncs, bé, si hi ha una indústria que ha sigut capaç de superar-ho a Catalunya i a Espanya és la indústria de l'automòbil, que ha incrementat productivitat. Per tant, no ho espatllem. En definitiva, jo el que els volia dir –perquè ja sé que aquestes coses els molesten una mica, malgrat que no els he anomenat– és que hem de ser capaços d'aplicar una miqueta de sentit comú. Jo ja sé que des de les talaies morals de les seves bicicletes, doncs, això de la indústria de l'automòbil [[remor de veus]] no els acaba de convèncer massa –està molt bé això de la bicicleta, que m'agrada molt, eh?, jo ho comparteixo. Però, sobretot –i amb aquest missatge acabo–, no ens sobra –no ens sobra– a Catalunya una indústria que funcioni tan bé com la indústria de l'automòbil. En conseqüència, no ho espatllem amb aquesta comissió que des del Partit Popular rebem de bon grat i, per tant, la recolzarem. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula el senyor Benet Salellas.
Bona tarda. Nosaltres, des de la CUP - Crida Constituent, donarem suport a la creació de la comissió d'estudi sobre les polítiques industrials al sector de l'automoció. I, com bé sabeu, nosaltres sempre hem orientat la nostra acció política, o així l'hem entesa, des d'estar al costat de les mobilitzacions i, en aquest sector concret, des de les mobilitzacions contra els tancaments d'empreses, tancaments d'empreses, doncs, que han fet molt forat precisament en el sector de l'automoció. I, per tant, des d'aquesta perspectiva nosaltres pensem que la finalitat i l'objecte de la comissió, doncs, haurien d'anar bastant més enllà de fets conjunturals molt concrets que han passat darrerament, perquè no oblidem, per exemple, que la xarxa mobilitzadora contra el tancament d'empreses va crear-se fa més de dotze anys. I, per tant, fa molt temps que en aquest país hi ha gent que lluita per conservar els seus llocs de treball, des dels sindicats, des de les assemblees de treballadors, des de totes les mobilitzacions que coneixem, i, per tant, des d'aquesta perspectiva fem nostre l'aprenentatge de tots aquests anys de treball i de lluita per conservar els llocs de treball. És precisament des d'aquest aprenentatge que nosaltres pensem que no té sentit fer el que fa el Partit dels Socialistes a l'hora de proposar aquesta comissió, en el sentit de votar a favor de la creació d'aquesta comissió però de no fer-ho a favor de la comissió del procés constituent. És a dir, parlar de tancament d'empreses avui a Catalunya, l'any 2015, i no parlar de capitalisme, i no parlar de crisi, i no parlar de la devastació del sistema econòmic vigent és simplement, per dir-ho d'alguna manera, una certa hipocresia política. Perquè els tancaments d'empreses, els de casa nostra també, no són catàstrofes naturals, ni fruit de les casualitats. Com ens recordaven els treballadors i treballadores de Valeo, que han fet una feina importantíssima de desmuntar tot l'argumentari al voltant de justificar la deslocalització de la seva empresa, a Catalunya la justificació dels tancaments no pot ser mai un mal funcionament de les plantes productives, perquè, com diu la mateixa proposta de resolució de la comissió, tenim un bon ecosistema industrial que afavoreix el bon funcionament d'aquest sector. És més, en el cas concret de Valeo, precisament, el primer semestre del 2015 havien obtingut un 34 per cent més de beneficis que durant tot l'any 2014. Tampoc semblava que es pogués justificar la deslocalització des d'una perspectiva logística, perquè tota la producció o la majoria de la producció de Valeo anava precisament destinada a la SEAT i a la Nissan, que estaven ubicades a menys de trenta quilòmetres d'aquesta empresa. I des d'una perspectiva d'eficiència, si es vol, l'empresa Valeo, doncs, era una de les més eficients del grup. Per tant, el problema o la causa de tota aquesta qüestió no és, ni molt menys, ni l'eficiència, ni la logística, ni cap d'aquests motius. El problema es diu capitalisme i el problema es diu buscar més benefici empresarial portant la producció a altres països on les condicions laborals són més precàries o buscar més benefici empresarial buscant una rebaixa en els salaris i en les condicions de treball, moltes vegades sota l'amenaça de la deslocalització. Per tant, nosaltres votarem a favor de la iniciativa parlamentària i pensem, doncs, que totes les iniciatives que vagin orientades a conservar llocs de treball i a blindar l'ocupació i el creixement de llocs de treball a casa nostra comptaran amb el nostre suport. Però no oblidem que aquesta comissió no serà més que l'avantsala de la discussió realment important, que és la que es durà a terme en el procés constituent que viurà aquest país properament, en els propers mesos. Perquè només si podem discutir les regles del joc, les regles estructurals, les regles de veritat que regulen aquest sistema econòmic tan injust, només d'aquesta manera podrem realment donar una solució i crear ocupació. Nosaltres apostem, i ho hem dit sempre, que al costat de la sobirania nacional, al costat de recuperar la sobirania nacional, puguem recuperar tot un catàleg de sobiranies que ara mateix no tenim: de sobirania energètica, de sobirania residencial, de sobirania reproductiva, etcètera, i també de sobirania productiva. Aquest és el debat que a nosaltres ens sembla realment important i és el debat que pensem que s'abordarà en el procés constituent. Això, o ho abordem en el procés constituent o realment tota la resta no és més que hipocresia política i paper mullat. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula l'il·lustríssim senyor Joan Ramon Casals, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Molt bé. Gràcies, presidenta; gràcies, president. Consellers, conselleres, diputades i diputats, i també, com molt bé s'ha dit abans, representants de Comissions Obreres i d'UGT que també ens acompanyen avui, com a Junts pel Sí donarem suport a aquesta proposta de resolució per crear aquesta comissió de seguiment de les polítiques industrials de l'automoció del nostre país, i ho fem perquè, sobretot, la mateixa proposta de resolució posa en valor la feina i les iniciatives dutes a terme pel Govern de la Generalitat dels últims anys, en contra del que diuen els mateixos que la proposen. I, això sí, creiem també que hauria estat bé que es pogués crear una comissió d'aquestes característiques els anys 2008, 2009 o 2010, quan justament la crisi va ser molt intensa a tot el país, però també especialment en el món de l'automoció, on malauradament vam perdre molts llocs de treball i on van haver de tancar moltes empreses auxiliars o de components. Tots sabem que és un sector en què sempre hem d'estar en alerta, tot i sabent que actualment hi han dades positives. Podem parlar de la xifra rècord que hi ha hagut l'any 2015 de producció de la fàbrica de Martorell o el que es parlava abans de l'anunci de la nova construcció del model A1 a Martorell, tot i perdre el del Q3. I, per tant, també hem de ser conscients –i és el que proposa i el que genera aquesta proposta de resolució–, també, la crisi..., podríem dir que genera la confiança en el dièsel. Nosaltres, per tant, compartim plenament els objectius de la comissió. Tant és així, com he dit, que el que posa en relleu el que diu la mateixa proposta de resolució..., el que s'ha fet per aconseguir una millora de l'ecosistema que afavoreixi clarament el sector. La mateixa proposta fa esment del Centre de Formació Ocupacional de Martorell, l'impuls de les titulacions universitàries o el que és l'impuls dels clústers, com el de la indústria de l'automoció, que s'ha fet en els darrers tres anys, que té com a objectiu ajudar les pimes del nostre país en el tema, i sobretot el suport a les inversions en els centres de disseny o de fabricació de les pimes de l'automoció. Catalunya som un país de pimes, n'hem de ser conscients, i aquestes, en l'àmbit de l'automoció especialment, en aquests moments estan fent un gran esforç per poder ser capdavanteres en l'àmbit tecnològic, especialment també en el que té a veure amb l'àmbit del motor elèctric. Aquestes petites i mitjanes empreses del nostre país, en aquests moments, també, estan liderant les inversions de centres productius arreu del món, n'hem de ser conscients, i també de centres d'innovació en el nostre país, i això també s'ha fet gràcies al suport del Govern de la Generalitat en els últims anys. Aquí ha estat clau, per exemple, la feina que s'ha fet des d'Acció o des de les oficines d'acció exterior de què es parlava aquest matí i que alguns anomenen «ambaixades i que ens diuen que no serveixen per a res però justament serveixen per a això, per incrementar l'exportació del nostre país, en el qual som capdavanters. El Govern de la Generalitat és plenament conscient del paper clau que juga aquest sector, i per això no ha parat de fer iniciatives. Jo tenia una intervenció preparada de quinze minuts, però en tinc menys; podríem estar dient iniciatives que no hem parat de fer en els últims anys. En aquests moments hi han, per exemple, les que tenen a veure amb el RIS3, d'estratègies de recerca i innovació en l'especialització intel·ligent, que lidera Idiada i que justament generarà molta inversió en aquest sentit. I últimament, també, i això és molt conegut, el que és l'Eurecat, com a gran centre d'innovació del nostre país, que es dirigeix principalment a les pimes i que està ajudant especialment el sector de l'automoció, i tots els grups de treball que s'estan fent específicament, com el que s'ha creat recentment de SEAT, o el que es fa justament amb el clúster de la indústria de l'automòbil, per analitzar justament les problemàtiques i quins són els reptes de futur del sector, que, com molt bé s'ha dit, és constantment canviant i hem de ser-hi sempre. Per això, especialment aquest Govern, què ha fet? Ha apostat i ha posat diners i ha invertit en tot el que té a veure amb la innovació i la mobilitat sostenible, que és un dels set eixos principals de la política industrial del nostre país i que inclou, com diu la mateixa proposta de resolució, no només els sectors de l'automòbil, sinó tots aquells que tenen a veure amb les energies alternatives i l'electricitat. Per tant, estem d'acord que hem de debatre entre tots totes aquestes propostes. Però cal ser conscient també de la tendència, com s'ha dit, de la indústria de l'automòbil, especialment de la indústria auxiliar de l'automoció en aquest sector, on justament es tendeix a la fusió de les grans multinacionals i on el que es posa en risc, justament, són les petites i mitjanes empreses, com és al nostre país. Per això, justament el que està fent el Govern de la Generalitat en aquests moments i el que espero que puguem fer en aquesta comissió és crear les sinergies suficients perquè el nostre país continuï sent aquell país de petites i mitjanes empreses que és punter en la innovació en aquests aspectes. Però també voldran que es parli d'una altra cosa en aquesta comissió, perquè també és important i bàsic –important i bàsic– per a la indústria de l'automoció..., que són aquells aspectes estratègics. Per exemple, esperem que l'Ajuntament de Barcelona o l'Àrea Metropolitana segueixin invertint, com s'ha fet últimament, en els últims anys, a posar al dia els vehicles elèctrics, perquè no només s'han de fabricar cotxes, sinó que hem de fomentar-ne l'ús i la venda. I en això és bàsic que ens coordinem amb l'Àrea Metropolitana, en la qual vostès, eh?, que presenten per exemple la proposta, estan al capdavant, i els ajuntaments petits, com el que jo represento, hem demanat poder-ho fer. Però també l'aposta pel Corredor del Mediterrani, perquè tots sabem que els grans partits espanyols mai han apostat pel Corredor Mediterrani. Si realment hi ha alguna cosa estratègica en aquest país perquè la indústria de l'automoció tiri endavant és el Corredor Mediterrani. Benvinguts siguin, i hi segueixin apostant i que comencem a veure que sigui una realitat. O les inversions al port de les connexions ferroviàries o per carretera. És una vergonya l'estat en què estan i la falta d'inversions que ens ha deixat l'Estat espanyol. I això són pèrdues de llocs de treball a la meva comarca, del Baix Llobregat, justament on hi ha més àmbit de la indústria de l'automoció. Sap greu que tinguem pèrdues de llocs de treball per aquesta raó, i aquesta falta d'inversió penalitza el sector de l'automoció. El mateix amb les connexions a l'aeroport del Prat. Tots sabem, eh?, les traves que sempre posen des de Madrid perquè tinguem aquestes connexions internacionals. Tot això també s'ha de parlar en aquesta comissió, perquè, si no, no estarem parlant de tota la veritat i no estarem sent justament...
Senyor Casals, hauria d'anar acabant...
...capdavanters. Per tant, jo el que sí que espero també és que aquesta comissió, i per acabar..., és que estem convençuts que aquesta comissió servirà per posar en relleu, un cop més, que el millor per a Catalunya i els seus treballadors i la seva indústria de l'automòbil és ser un estat independent. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Passem ara a la votació de la proposta. Crido a votació. [[Pausa.]] Comença la votació. La proposta de creació de la comissió ha estat aprovada per 129 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Proposta de resolució sobre la recuperació de la paga extraordinària del 2012 i d'altres drets laborals dels treballadors públics]] [[250-00021/11]] El setè punt de l'ordre del dia és el debat i votació de la Proposta de resolució sobre la recuperació de la paga extraordinària del 2012 i d'altres drets laborals dels treballadors públics. D'acord amb l'article 165.1 del Reglament, per a presentar la proposta de resolució, pot intervenir el grup o grups parlamentaris autors de la proposta. Atès que aquesta proposta de resolució ha estat presentada conjuntament per cinc grups parlamentaris, procedirem, en primer lloc, al torn d'intervenció d'aquests grups per a un temps màxim de deu minuts cadascun. Té la paraula l'il·lustre senyor Joan García, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Presidenta... Membres del Govern, diputats, diputades, president, per mi és un plaer fer la primera intervenció avui per confirmar un acord, o sigui que gràcies per haver pogut entrar i combinar amb aquesta sort. Tot i que, per un altre costat, també he comprovat que avui puc afirmar que vostès, senyors de Junts pel Sí, són els campions del suspens. O sigui que, d'alguna forma, comencem amb dues afirmacions que, per mi, doncs, són una experiència que potser recordaré. Avui es presentava una proposta de resolució conjunta que volia ser un exercici de revisió del passat, agraïment d'un esforç i rectificació a uns governs. El que portàvem la majoria de les forces polítiques a aquest punt de l'ordre del dia volia ser una esmena a la totalitat de les polítiques de retallades dels últims anys, i jo crec que encara ho continua sent. Esperàvem, sense optimisme, ho reconeixem, que el grup que dóna suport al Govern fos capaç de corregir les formes i admetre certs errors explicant l'ús que s'ha fet des de 2012 de la figura dels funcionaris públics. De fet, creiem que serien capaços de respondre a l'assumpte que aquest grup ja va plantejar, al seu dia, amb la qual cosa qüestionàvem si la millor forma d'equilibrar uns pressupostos en temps de crisi era utilitzant els funcionaris com a mètode de finançament quan hi havia altres camins. Recordem que en l'aplicació del Reial decret 20/2012, de 13 de juliol, per garantir l'estabilitat pressupostària i la competitivitat, s'exigia als treballadors públics un important esforç individual i, entre d'altres drets laborals, s'eliminava la paga extra del 2012. Especialment indicatiu era el nom del decret: d'estabilitat pressupostària i competitivitat; és a dir, es deixava sobre les espatlles dels treballadors públics bona part dels esforços que la nostra societat havia de fer per restablir una situació desesperada, gestada en el passat, soferta en el present i que havia de determinar una sortida per al futur. No està gens malament. I el que és pitjor, novament, eren els treballadors públics qui havien de pagar per bona part del greix que l'Estat i la Generalitat havien anat acumulant els últims anys, i, novament, en lloc d'assumir receptes reals d'aprimament –eliminant duplicitats, canviant prioritats de la despesa pública o renegociant deutes–, s'utilitzaven fórmules del passat que reduïen el múscul de la nostra societat del benestar i que deixaven intactes privilegis polítics i estructurals. Com vàrem dir llavors, no necessitem reduir el nombre de professors, metges, bombers, policies, sinó la quantitat d'estructures administratives, duplicades, ineficients i innecessàries, aquestes que sembla que el Govern actual vol continuar creant. I és que no es podia continuar incrementant la despesa en ambaixades i dir que no, a la vegada, a la recuperació de drets laborals i econòmics dels treballadors públics de la Generalitat. Executades les polítiques de retallades, arribem a final del 2014, i el Govern d'Espanya decideix, mitjançant reial decret, el retorn d'una part de la paga suspesa, i el setembre del 2015 decreta el retorn de la resta de la paga del 2012 en exercicis pressupostaris de 2015 i 2016 i obre així la porta a la restitució d'altres drets. Creiem que fa uns mesos era el moment d'agrair l'esforç fet pels treballadors públics, i fer-ho no només amb paraules sinó amb fets. Però mentre altres administracions locals i autonòmiques de tot Espanya..., i les negociacions es van iniciar de forma positiva i amb una voluntat d'acord –i així ho demostren els resultats que aquestes altres administracions van obtenir a les meses de negociació–, aquí, mentrestant, el Govern de la Generalitat va reunir la Mesa de la Funció Pública el 6 de novembre i, després de dues reunions, es van aixecar sense cap plantejament i sense cap proposta. I és que és veritat, a Catalunya som diferents, almenys a l'hora de tractar els nostres treballadors públics ho som. La Generalitat va ser de les primeres administracions en aplicar retallades; pioners, doncs, en polítiques de precarietat; i, un cop aplicades, la Generalitat ho ha fet amb una intensitat inigualable: retallant més enllà d'aquella paga de 2012, eliminant pagues el 2013 i 2014 i tota una sèrie de drets laborals i socials. El Govern de la Generalitat ha sigut campió de les retallades, campió en demanar esforços extra als nostres funcionaris i campions en incapacitat de dialogar, a més de campions en suspens, que això ja ho he dit abans; però bé, començava parlant d'un acord i el posarem en valor. Primer de tot, hem de felicitar el treball de sindicats i treballadors, que avui estan aquí presents –una salutació–, i la voluntat continuada d'ells per persistir en un objectiu complicat, complicat però possible. Ens hem de congratular tots els partits de l'oposició, en particular, nosaltres com a caps de l'oposició, per haver construït un relat en forma de proposta de resolució que ha servit com a plataforma d'un acord positiu per als treballadors i que deixa fora de joc al famós cordó sanitari. Sabíem per diferents sentències, alguna molt recent, que la derogació de l'Acord de govern del 10 de març de 2015 era més que necessària. De fet, aquell acord no tenia massa recorregut futur. L'oposició, aquí, ha demostrat un cop més ser responsable, com ho ha demostrat acceptant les propostes de Junts pel Sí per alleugerir els terminis de recuperació dels drets econòmics suspesos, i també els drets laborals i socials. Tot això sumat ha de permetre treballar a la Mesa de la Funció Pública en altres aspectes com les pagues de 2013 i 2014, que també s'haurien de retornar. Tenim, doncs, un acord de pagament amb unes dates i uns compromisos, als quals donem..., en aquest cas als quals donen suport els sindicats. I sembla que podem, des de l'oposició, obrir àmbits de debat per qüestions que per a Ciutadans són essencials, qüestions que realment són essencials per a la ciutadania. Així doncs, tot i haver-nos apropat un altre cop a la sensació de thriller d'èxit, creiem que comencem a caminar cap als objectius marcats per la proposta de resolució. Seguirem aquesta proposta de resolució i aquest acord de molt a prop. Ciutadans continuarà treballant i fent de conductor per arribar a acords sobre aspectes que realment siguin prioritaris per a la nostra societat. Gràcies, diputats i diputades. [[Aplaudiments.]]
Té la paraula l'il·lustre senyora Alícia Romero, del Grup Socialista.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, de nou. Doncs sí, deia ara el diputat Joan García que estem..., presentem una proposta de què estem moderadament satisfets. Jo no vull ser tampoc del tot positiva, perquè aquest és un tema que venim treballant de lluny i em sembla que podríem haver, doncs, arribat en altres temps a altres situacions; però, bé, en tot cas, m'agradaria fer una mica de repàs perquè ens situem on estem. L'any 2012, la Generalitat va començar a aplicar retallades al col·lectiu dels funcionaris públics. Ho va fer molt abans que el Govern de l'Estat. Això també val la pena recordar-ho, perquè molt sovint, sempre, mirem, ens fixem a Madrid per culpabilitzar-los de moltes de les coses que ens passen, però aquí el Govern de la Generalitat va començar a fer retallades als funcionaris molt abans que a Madrid. Quan va arribar el Real decret del Govern de l'Estat... (veus de fons) i tant que sí, llegeixin vostès bé els decrets de la Generalitat, que són de molt abans, d'uns quants mesos abans, no massa més, però d'uns mesos abans que el de l'Estat. Quan arriba el de l'Estat es van haver de sumar aquestes retallades a les que va fer el Govern de la Generalitat... (Persisteix la remor de veus.) Per tant, ja estava patint i es va agreujar...
Respectin el torn de paraula, si us plau.
Sí, sobretot, mirin bé les dates d'allò que va aprovar el Govern de la Generalitat, perquè jo ho tinc aquí, i les dates d'aquestes retallades dels funcionaris públics van arribar abans que les de l'Estat. Quan arriben les de l'Estat, s'agreuja la situació –s'agreuja la situació– per als funcionaris catalans, i en això veiem com en els darrers cinc anys la suma del poder adquisitiu que han perdut aquest funcionaris, doncs, ja està a l'entorn del 20 per cent. És un dels col·lectius a qui hem demanat més esforç durant la crisi econòmica, i a nosaltres, doncs, ens sembla –i ho hem estat sempre reivindicat en aquest Parlament, també, doncs– que calia anar revertint aquesta situació. Perquè no oblidem que els drets assolits a través de negociacions col·lectives i a través de molts anys de negociacions no es perden, s'assoleixen, es mantenen i el que cal és, en tot cas, recuperar-los. I aquest ha sigut una mica, de molts grups parlamentaris, la nostra dèria d'intentar que aquests drets es recuperessin com més aviat millor. El 2014 va haver-hi una certa recuperació, no de tots els funcionaris, d'una part de la paga del 2012, quaranta-quatre dies, però no tots els funcionaris ho van cobrar de la mateixa manera; i el 2015, el setembre, com molt bé deia el diputat de Ciutadans, arriba un real decret de l'Estat en què es planteja retornar la resta de la paga del 2012, el 2015 i el 2016. En aquest moment, la majoria de comunitats autònomes, de diputacions, d'ajuntaments –és a dir, la totalitat de les administracions de l'Estat–, comencen a negociar amb els seus representants dels treballadors el retorn d'aquesta paga amb uns calendaris que s'estableixen i que cadascú va negociar. Quina és la sorpresa i la decepció aquí, a Catalunya? Doncs, que no hi ha realment –o no ho vam saber veure nosaltres i crec que els sindicats tampoc– una voluntat clara del Govern, en aquell moment en funcions, d'arribar a un cert acord. Ja entenem que la situació econòmica és la que és a la Generalitat de Catalunya, també d'altres comunitats autònomes, tampoc som els únics que patim; però va haver-hi una voluntat de diàleg, una voluntat d'arribar a un acord, d'establir uns calendaris que aquí a Catalunya no va existir. Va haver-hi la primera reunió de la Mesa de la Funció Pública el 6 de novembre. I ja està. N'hi ha hagut dues més, on no va haver-hi cap acord. I recordin, vostès, que va haver-hi manifestacions dels sindicats, tancades en seus de la Generalitat, per dir: «Escolti'ns i negociïn amb nosaltres. No estaven, tampoc, demanant que ja es solucionessin els problemes o que hi hagués una reversió dels drets laborals més enllà de la paga al minut u. Estaven dient: «Seiem, si us plau, i negociem. Això no va passar amb aquell Govern en funcions i, finalment, van venir els sindicats, els representants de la Mesa de la Funció Pública, que són UGT, Comissions i la IAC –a qui vull saludar perquè, doncs, avui, evidentment, ens acompanyen–, ens van demanar auxili, un cert recolzament, un cert suport per intentar aprovar una proposta o presentar una proposta en aquest Parlament que els permetés concretar una mica més aquesta reversió, aquesta recuperació de drets perduts, que, més allà de les pagues –2012, 2013 i 2014–, també són: drets socials, dies de permisos, dies de vacances, etcètera. Doncs bé, la proposta que van fer tots els grups parlamentaris excepte Junts pel Sí, que haig de dir que va assistir a la reunió i, per tant, va conèixer, també de primera mà quina era l'actitud, quina era la sensació i la insatisfacció dels sindicats, doncs, en aquella reunió es va plantejar fer una proposta de resolució, que és la que hem presentat i que és la que s'hauria de debatre en aquest Ple. Ha passat això, tots aquests mesos, aquesta proposta es va presentar l'11 de novembre, és a dir que ja fa uns quants dies que està sobre la taula, que la coneixen els membres de Junts pel Sí, i el cert és que fins fa unes hores no hem vist una actitud de voler negociar o de voler resoldre una situació com la que ens trobàvem en què podia ser que aquesta proposta s'aprovés, i, per tant, doncs, el Govern s'ha mogut. Jo ho dic així de clarament perquè ha estat així. A mi em sap greu que hem d'arribar fins a l'últim minut per arribar a un acord, per fer una transacció i per intentar, doncs, concretar algunes coses. Perquè, al final, nosaltres tampoc és que vulguem anar a la bronca, el que ens agrada és avançar i poder acordar algunes coses. Però la veritat és que la primera proposta que ens fa el Govern no ens satisfà i la segona proposta tampoc no ens satisfà del tot, però, bé, entenem que hem avançat –entenem que hem avançat–, que concretem. Perquè explico això? Doncs perquè, finalment, a la proposta que presentarem i que hem transaccionat tots els grups, el que es planteja és recuperar la paga del 2012 entre l'any 2016 i 2017. Ens hauria agradat que fos abans. Però, escolta'm, ja ho entenem que les coses són molt complicades, i, per tant, amb l'acord dels sindicats, doncs, aquesta paga es podrà retornar en aquests dos anys. I recuperem tota la resta de drets socials –dies de permisos, de vacances, etcètera– l'any 2016. Que això també em sembla un tema important i interessant. Per tant, malgrat que ens hauria agradat... –home, sempre intentes ser, doncs, més ambiciós–, creiem que és una bona proposta. Ens sap greu que el Govern s'hagi mogut tan tard, a l'últim minut. Això ho podien haver pactat a la Mesa de Funció Pública del mes de novembre, o al mes de desembre, o a principis de gener. No, han hagut d'esperar –han hagut d'esperar– a tenir l'aigua al coll, a trobar-se potser aquí en una situació complicada per negociar. [[Veus de fons.]] Escolti'm, és la meva visió; pugen vostès aquí i expliquen la seva. Jo només dic que em sap greu això. I vull afegir –i vull afegir– que el que ens agradaria més enllà d'aquest acord al qual avui arribem i aquesta transacció que votarem, suposo, doncs, tots els diputats..., és que m'agradaria que el nou Govern tingués una altra actitud, tingués una altra actitud que la que ha tingut el Govern sortint, perquè s'ha assegut en meses de negociació i no ha negociat, i no ha dialogat, i no ha concertat. I la negociació col·lectiva tracta d'això: de dialogar, de concertar i de pactar; i això no ho ha fet l'anterior Govern. I ens agradaria que aquest nou Govern tingués aquesta voluntat. En aquest Govern hi han dues sensibilitats diferents, hi han diferents grups que el conformen. Doncs, ens agradaria que tot el Govern –tot, no un departament per un costat i l'altre departament per l'altre, que ja sabem que això és molt complicat–..., doncs, que senzillament poguessin anar a una, tinguessin aquesta sensibilitat i aquesta actitud de pacte i d'acord amb els sindicats, que creiem que no hi ha estat en aquests darrers temps. Per tant, sí, estem satisfets finalment que puguem aprovar aquesta transacció, que concreti algunes coses, que avanci en la reversió dels drets dels treballadors –que són seus– i, per tant, doncs, acceptem aquesta transacció i hi votarem favorablement. Però ja els haig de dir que ens hauria agradat que aquesta sensibilitat, aquesta voluntat, aquesta capacitat hagués estat bastant abans que avui a última hora, abans de poder debatre i aprovar aquesta proposta de resolució en el Ple. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula l'il·lustre senyor Marc Vidal, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, senyora presidenta. Molt honorable president –el vicepresident no hi és–, conselleres, consellers, senyores i senyors diputats, després del mestratge de la diputada Romero, crec que vostès tornaran a sentir les mateixes coses dues vegades, però bé, donem-ho per bo. En tot cas, farem una petita variant. Mirin, alguns malpensats com jo creiem que el Govern de Junts pel Sí és un govern que en la forma és diferent de l'anterior, però que en el fons acabarà fent les mateixes polítiques que el Govern de Convergència amb el suport d'Esquerra Republicana que hem patit fins al dia d'avui. I, mirin, aquesta resolució és una resolució que ens permetrà jutjar si això que jo penso acabarà sent cert o seré desmentit amb el temps categòricament –que no hi ha cosa que desitjaria més, mirin. I a vostès els pot permetre explicar a tothom que això ja no és la Convergència dels negocis, que vostès ja són aquella cosa transversal que expliquen, amb independents, amb diverses variants de la política..., en fi, tot allò que vostès expliquen i que a nosaltres ens deixa en una mena de racó de «florero o..., no ho sé, alguna cosa que vostès saben com ho expliquen. I sembla que, de moment, amb aquesta transacció que explicaven de darrera hora, que aprovarem –espero– i que si haguessin tingut alguna actitud negociadora tal com s'ha dit, probablement, la podrien haver fet abans –perquè és de l'1 de desembre, aquesta proposta de resolució–, i fent de la necessitat virtut, els permet salvar els mobles del seu fràgil acord de governabilitat ‒sembla, dic, que amb aquesta transacció els malpensats de mena com jo, els podrem atorgar el benefici del dubte durant un temps més. Perquè, com vostès saben, el tema de la resolució no és nou. Parla de l'ús i de l'abús que s'ha fet dels funcionaris del país per quadrar els deutes i els comptes del Govern. Parla de l'ús i de l'abús que va fer l'anterior Govern dels salaris del personal al seu servei, en contraposició amb la religiositat amb què es pagaven concessionàries d'autopistes, constructores, bancs i altres amistats a qui representaven els business friendly del senyor Mas. Parla de retallar drets adquirits en la negociació col·lectiva al llarg d'un grapat d'anys i, aprofitant que Madrid va obrir una mica més la porta, convertir-se en els alumnes més avantatjats de les retallades i transformar allò que havia de ser –que ho diu el decret– una excepcionalitat, pels moments de la crisi, en una trista normalitat. Fent-se, a més a més, el ronsa tant com poden, que són dels darrers a retornar a aquesta normalitat; dels darrers. Parla també de confondre una negociació col·lectiva real a la mesa sectorial, on s'hauria d'arribar a acords, amb allò tan espanyolíssim de l'ordeno y mando o, dit d'una altra manera: «presento fets consumats i ho donem per negociat. Parla de tot això, la resolució. Fins i tot serveix per recordar que en aquesta cambra s'han aprovat alguns aspectes que avui apareixen a la resolució i sobre els quals el Govern de la Generalitat ha actuat amb un cert filibusterisme per no complir-los en la seva totalitat, com és el cas dels quaranta-quatre dies meritats de la paga del 2012. I, si no, fem una mica de memòria: el febrer i el maig del 2012 –febrer i maig del 2012– en un acord de govern, vostès –ai, perdó, els seus antecessors–, com a primers de la classe, retallen abans que ningú una paga als funcionaris en dues parts, al juny i al desembre. Però resulta que, al mes de juliol, el Govern de l'Estat aprova el real decreto ley pel qual es retalla, entre altres qüestions, una paga extra, de manera totalment maldestra, perquè aleshores els funcionaris i funcionàries ja havien treballat i, per tant, meritat quaranta-quatre dies del segon semestre per aquesta paga, i era salari guanyat. Què fa aleshores el Govern de la Generalitat amb bon criteri aquesta vegada? Subsumeix la seva retallada a la retallada de l'Estat i, per tant, deixa sense efecte jurídic posterior la seva pròpia retallada. Però, ai las!, quan comencen a caure sentències a favor de cobrar aquests dies meritats –sentències jurídiques– la Generalitat es fa l'orni. I no és, finalment, fins a l'aprovació dels anteriors pressupostos que es compromet a pagar de manera ferma els famosos quaranta-quatre dies: tres anys, 2015 –tres anys. Però, aleshores –ai, las!, altra vegada–, es treuen de la màniga l'acord de març del 2015 on expliquen com els pagaran, però on també recuperen, en un atac d'un cert trilerisme, el seu primer acord de 2012 de retallada de la paga extra, que ja havia decaigut jurídicament, i ho resten dels diners que els toca percebre als seus treballadors i treballadores amb una actitud pròpia de la gasiveria tòpica i típica dels catalaníssims pastorets de Folch i Torres. I això és el que volem que avui es retiri, perquè a l'Estat ja ho està cobrant tothom. Perquè fins i tot als ajuntaments de Girona i Sant Vicenç dels Horts ja està ben travat com es cobrarà, i, per tant, no farem avui un lleig al president i al vicepresident del nostre Govern que, sent alcaldes, han donat per bo el que avui els proposem –suposo que això deu haver ajudat, també, a arribar a un acord. El Govern anterior ha utilitzat repetidament els funcionaris i funcionàries com a ostatges dels seus comptes; ha actuat amb ells com l'amo de L'auca del senyor Esteve; ha menystingut la negociació col·lectiva mentre repetia permanentment que se'ls estimava molt, perquè eren la base del nou país, però no feia res per demostrar-ho. La pregunta seria: Ho faran també vostès? O, com alguns malpensats creiem: Són vostès el mateix? Avui tenen la possibilitat de demostrar al país que comencen a ser una altra cosa. I tindran dues oportunitats per fer-ho. La primera, avui, amb el seu vot favorable a aquesta resolució, que voldria recordar que vam presentar tots els grups de la cambra menys vostès i que, per tant, prosperava amb els seus vots o sense, i que suposo que, per això, s'han hagut d'espavilar per buscar una sortida raonable amb un calendari de retorn que satisfés els representants sindicals, que porten molt de temps –massa temps– lluitant per retornar el que és indubtablement una situació injusta, i als quals és evident que cal reconèixer la seva persistència. Resolució que, en resum, només diu dues coses: una, deixar sense efecte l'acord de març del 2015, i no impedir amb noves argúcies legals la recuperació de tota la paga del 2012 –voldria tornar a recordar que eren mesures excepcionals per una situació excepcional i que les proclames que estem sortint de la crisi, si són certes, serien contradictòries amb el fet de mantenir aquesta situació d'excepcionalitat. I una altra cosa que diu és que negociïn, que negociïn de veritat amb els representants dels treballadors i treballadores a la Mesa de la Funció Pública. Que negociïn terminis i calendari per recuperar les retallades salarials; que negociïn terminis i calendari per recuperar els drets retallats. I a partir d'estar com estàvem abans que el Govern dels millors fes les millors retallades, tracem una línia, una línia ben fina i comencem de nou. Però, aquesta vegada, fem-ho bé. Perquè probablement vostès –aquesta vegada sí, vostès– deuen tenir projectes de reforma de les administracions, tal com va intentar començar a fer el Govern anterior. I en aquestes reformes, vostès poden tenir la gent que les haurà d'aplicar de cara, en disposició de negociar, perquè creuen que allò que es fa no només és bo per al país sinó que, a més a més, els afavorirà, o de cul, i amb una guerra oberta, perquè difícilment els podran fer creure i els beneiran les seves propostes aquelles persones que se senten menystingudes pel seu Govern i maltractades pel seu patró. I tindran una segona oportunitat de demostrar que són una altra cosa; la prova de foc la tindran després. És molt senzill: complint el que avui aprovem. Perquè, com vostès saben, el Govern anterior, al qual molts de vostès donaven suport, es va caracteritzar per passar-se pel «forro una gran quantitat de resolucions aprovades per aquest Parlament, amb una extraordinària mostra del respecte que els mereixen a alguns els acords polítics que representen les resolucions del Parlament. Però vostès són diferents, diuen. Doncs endavant, facin-me quedar malament, si us plau, votin aquesta resolució i després compleixin els altres acords, i així potser ens podrem començar a entendre. Gràcies senyora presidenta, senyores i senyors. [[Alguns aplaudiments.]]
Té la paraula la il·lustre senyora María José García Cuevas, del Grup Parlamentari Partit Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. En primer lugar queremos dar la bienvenida a los representantes sindicales que nos acompañan. Honorable consellera, consellers, señoras y señores diputados, en un acto en la última campaña electoral un economista del PP, alto cargo del Gobierno de España, nos explicaba cómo funcionaba el FLA y el Plan de pago a proveedores. Al acabar la exposición una persona del público, funcionario de la Generalitat, le preguntó por qué las farmacias podían cobrar lo que les debía la Generalitat con estos mecanismos y ellos no podían cobrar las pagas extras que les debía la Generalitat. Mi compañero del Gobierno le respondió que los funcionarios no son proveedores de la Generalitat y por eso no giran facturas de las que el Estado pueda hacerse cargo y pagar. Y es verdad, pero la preocupación de este funcionario va más allá, porque lo que estaba buscando era una solución seria, rápida, al perjuicio económico que le está causando la dejación de funciones de la Generalitat, porque una de las funciones más evidentes de una administración pública, además de pagar las facturas, es ocuparse de pagar a su personal. De hecho, si este funcionario catalán hubiera dependido del Estado, no le habrían recortado las pagas extras de 2013, ni del 14, no le habrían bajado el sueldo un 5 por ciento, ya habría cobrado la mitad de la paga del 2012 y tendría una garantía razonable de que a lo largo de este año iba a cobrar el 50 por ciento restante. Bien, pero recordemos el contexto del 2012: el país al borde del rescate y muchos españoles perdiendo su trabajo. Todos los que en esa época estábamos cobrando un salario, un sueldo público, colaboramos con bajadas de sueldo y de prestaciones. En Cataluña más que en ningún sitio porqué nuestro Gobierno bajó de entrada, por ley de presupuestos, un 5 por ciento el sueldo a los funcionarios en 2012. Luego vino el decreto estatal de retención de una paga extra en 2012 como medida excepcional y reversible, decreto que la Generalitat aplicó escrupulosamente aumentando la bajada al 7 por ciento. Lo que el Govern no respetó con tanto escrúpulo fue lo de que la medida era excepcional y reversible; unilateralmente, amplió la excepcionalidad y recortó la paga extra del 2013 y del 14, y ya sin coartada estatal. Y en cuanto a lo de revertir el recorte, cuando a finales del 14 el Estado decretó la devolución del primer 25 por ciento de la paga del 12, la Generalitat recuperó la bajada del 5 por ciento desvirtuando absolutamente la aplicación de la norma estatal. Y cuando ahora el Estado ha decretado la devolución del segundo 25 por ciento de la paga extra del 2012, la Generalitat lo ignora, mantiene su recorte, el 5 por ciento, y entorpece como puede la negociación sindical. Como vemos en este tema –como en otros–, aplicación torticera de las normas, soberanía a la carta y si se puede echar la culpa a Madrid, mejor. Afortunadamente el estado de derecho funciona y ayer conocimos a última hora que el recorte del 5 por ciento aprobado mediante Acuerdo de gobierno 33/15, del 10 de marzo, ha sido declarado nulo de pleno derecho por auto judicial de 22 de diciembre. Aquí lo tienen. [[L'oradora mostra un full.]] En este auto, el juez califica la aprobación de este Acuerdo de gobierno 33/15 de caso de desobediencia disimulada, estratagema o argucia y, en definitiva, fraude de ley, con dudas sobre la buena fe en cuanto a la actuación de la Administración. Por tanto, anulado judicialmente el Acuerdo 33/15, queda sin efecto, no tiene legitimidad, aunque el Gobierno haya decidido derogarlo progresivamente. Y es que la Generalitat ha actuado con discrecionalidad a la hora de recortar para ajustar el déficit. Nada de recortar o de aplicarse a gestionar la deuda que heredó del tripartito y que el Gobierno de Convergencia con Esquerra en cuatro años ha duplicado. Nada de recortar el sector público, el más caro, pesado e ineficiente de toda España. No, lo importante ha sido el proceso, un proceso que se sustenta en la propaganda, el clientelismo y la internacionalización. Y aquí de recortar, nada; para esto no hay miseria. Para muestra, la nueva conselleria de exteriores, creada para internacionalizar un proceso unilateral de secesión que es ilegal y poner en marcha una resolución parlamentaria anulada por el Tribunal Constitucional. Da igual que la Generalitat de Catalunya sea el gobierno regional con más competencias de Europa, porque lo que le importa a nuestro Gobierno no es gestionar la descentralización, lo importante era y es centrarse y gastar en el proyecto político de unos cuantos, aunque no sea de nuestra competencia, gastar en lo impropio a costa de lo propio. Y, desde luego, la financiación autonómica nunca dará para cubrir las competencias descentralizadas y las no descentralizadas también. Nosotros defendemos que se tiene que articular un nuevo modelo de financiación, más justo, solidario y equitativo. Y hay que recordar que el Partido Popular votó en contra del modelo actual, el modelo de Zapatero, de Montilla y del señor Mas, el que solucionaba el problema de la financiación autonómica. Desde luego, lo primero que hay que hacer es gestionar bien lo que se tiene, dimensionar la Administración a los recursos de los que se dispone y gastar en lo que es importante para la gente. Para comprobar que esto no es ni ha sido así, no hay más que entrar en la web de la Generalitat, Portal de Presupuestos 2015: presupuesto total de la Generalitat, 36.942 millones de euros; presupuesto que llega a los departamentos de la Generalitat, 21.700 millones; la diferencia, 15.200 millones de euros que se quedan por el camino. ¿Dónde? Pues, fundamentalmente en pagar la deuda –7.000 millones de euros– y en sostener el sector público autonómico más caro de España. Aquí lo tenemos: entidades autónomas, entidades de derecho público, sociedades mercantiles, consorcios, fundaciones, que cuestan más de 8.000 millones de euros al año consolidados. Según los datos oficiales, Cataluña mantenía en julio pasado casi cuatrocientos entes públicos, la cifra más alta de España, seguida por Andalucía, con trescientos treinta; y luego venían Madrid, ciento cincuenta; Galicia o Valencia, ciento quince. Entre Cataluña y Andalucía estamos manteniendo el 41 por ciento de todos los entes públicos de España. Y todo esto sin contar la parte –imposible de saber– del presupuesto de los departamentos de la Generalitat –los 21.000 millones– que se dedican a subvenciones y a gastos que nada tienen que ver con las competencias y con los compromisos prioritarios de la Generalitat, como sería, por ejemplo, pagar el sueldo a los funcionarios. Decimos que es imposible de saber porque todavía estamos esperando en el Grupo Popular, por ejemplo, que nos aclare los gastos del Independent Diplomat o que nos facilite la Generalitat los convenios por los que ha estado pagando a Òmnium Cultural durante mucho tiempo aproximadamente 1 millón de euros al año. En comparecencia parlamentaria preguntamos a su presidenta cómo podía saberse lo que se gastaba en fomento del catalán, que nosotros apoyábamos, y lo que se gastaba en acción política. Y su presidenta nos dijo que esto era imposible de saber, porque todo es acción política en la vida. O sea que hemos estado subvencionando acción política separatista sin poder conocer los convenios ni la justificación de cómo se estaba ejecutando esta subvención. Es curioso, por ejemplo, cómo se quedan sin pagar las facturas a las farmacias pero se pagaron todos los fastos del Tricentenario; cómo el conseller Romeva nos anuncia diecisiete nuevas embajadas, que suponemos que se van a dotar de un personal al que se le va a pagar un sueldo, pero no hay dinero para pagar a los funcionarios que ya están en nómina de la Generalitat. Y es que al final la excusa es de mal pagador, porque el Gobierno de la Generalitat ha seguido financiando su proceso separatista, para el que no tiene competencias, con los recursos públicos que, por ejemplo, correspondían a estos funcionarios. Este Gobierno ha convertido a sus funcionarios en socios capitalistas de su estrategia, a pesar de las protestas, de los encierros, de la oposición de todos los sindicatos. También hay que decir, por lo que hemos podido saber, que no aprobamos en absoluto la actitud del Gobierno en funciones desde septiembre pasado en relación con los representantes sindicales, evitando y retrasando la convocatoria de la mesa de negociación, acudiendo sin propuestas, sin ningún espíritu de consenso, dejando plantados a los sindicatos, incluso utilizando de manera parcial y tendenciosa el portal Atri. Lo denunciamos aquí públicamente, pero también pedimos a la recién confirmada consellera que cambie de talante y de estrategia, porque es urgente y es posible encontrar una solución, como se ha hecho en el resto de España, y también en el resto de administraciones catalanas. Y es que el Gobierno catalán ostenta el dudoso honor de estar a la cabeza de los recortes de los funcionarios y a la cola de las devoluciones. Todas las autonomías, excepto Cataluña, se han sentado a negociar cómo devolver lo recortado, han llegado a acuerdos y se está empezando a pagar; autonomías a las que también se les ha pedido un gran esfuerzo de reducción del déficit, autonomías que reclaman más recursos, y además de todos los colores políticos. La situación en Cataluña es injustificable, única y peculiar. Todo porque tenemos un gobierno autonómico que prioriza unos gastos donde ni entran las farmacias ni entran los funcionarios; que se empeña en pagar estructuras de un estado que no es, mientras no paga las nóminas que le toca; que distrae talento, recursos y dedicación al desempeño eficaz y sensato de las competencias que le tocan. Por todos estos motivos, que entendemos de sobrada justicia, hemos presentado esta propuesta. Porque creemos que lo fundamental es escuchar a los ciudadanos y alcanzar acuerdos para solucionar los problemas, hemos apoyado la transacción que hemos estado negociando esta mañana. Agradecemos al Gobierno que haya flexibilizado su postura, aunque haya sido fruto de la presión política, y también de la unidad de los sindicatos y la oposición. Y también queremos agradecer a los sindicatos su confianza en nuestro trabajo parlamentario. Nosotros, en definitiva, reclamamos justicia, estabilidad, buen gobierno y sentido común. En esto estamos y seguiremos trabajando. Gracias, presidenta, señoras y señores diputados.
Té la paraula el senyor Benet Salellas, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Nosaltres, bé, en primer lloc celebrarem que s'hagi arribat a un consens amb totes les forces de la cambra, i sobretot, doncs, amb les forces sindicals, que són les que s'han estat treballant tota aquesta qüestió i que són les autèntiques, jo crec, protagonistes, no?, d'aquesta resolució que nosaltres discutim avui. Però sí que com a CUP - Crida Constituent volíem fer algunes reflexions, si se'ns permet, en aquest sentit, no? En primer lloc, una altra vegada, no podem acceptar o no podem entendre que es parli de la qüestió de la paga dels funcionaris i de tota la qüestió, d'alguna manera, pressupostària de la Generalitat de Catalunya i que no es parli de l'article 135 de la Constitució. És una mica –ho torno a dir, ja ho he dit abans, he utilitzat l'expressió «hipòcrita–, crec que com a mínim és hipòcrita o contradictori. PSC, PP, si us plau, article 135 de la Constitució: vosaltres sou els que vau modificar la Constitució per garantir que es paguessin abans els deutes del mercat, que no els drets socials de les persones, i també els salaris dels treballadors públics; doncs, ara no vingueu a utilitzar una estratègia de vol gallinaci absolut per venir aquí a erigir-vos en defensors dels treballadors públics, perquè això no té cap tipus de credibilitat quan vosaltres sou els que imposeu a tot l'Estat, per via constitucional, via article 135, que primer són els mercats, primer són els interessos del deute, i després el que es pugui pagar. Per tant, jo demanaria una mica de coherència i menys, diguem-ne, hipocresia política en aquest sentit. Això, la qüestió pressupostària i la qüestió de l'article 135, va totalment lligat a la situació pressupostària de la Generalitat i a la vergonya i a la humiliació que suposa la institució del FLA, que la companya Marta Rovira, doncs, abans ha explicat perfectament i que ens ha deixat Catalunya ja no com –no sé com ho dieu a vegades, no?– l'ens més descentralitzat d'Europa o amb més quasifederació que existeix a Europa, sinó en una mera autonomia administrativa espanyola, amb un marge econòmic absolutament insuficient i minso, no? Però, en qualsevol cas, això són qüestions macropolítiques que per nosaltres no es posen sobre la taula i s'hi haurien de posar, però en les que s'han posat avui aquí, en tots els discursos que s'han fet, nosaltres hem trobat a faltar que, a banda de parlar del salari dels funcionaris, es parlés també de la situació salarial de la resta de treballadors i treballadores que no són funcionaris, que són una massa, molts d'ells, de precaris invisibles i que han estat triplement fuetejats per la crisi, en el sentit de la rebaixa de salaris que ha patit bona part dels treballadors i treballadores del sector privat d'aquest país; la plaga d'ERO invisibles que hem tingut en el sector de les pimes i que, malauradament, per la seva invisibilitat, doncs, no han viscut el tam-tam dels sindicats majoritaris d'aquest país ni tampoc dels partits polítics, de la majoria de partits polítics d'aquesta cambra, i, evidentment, d'una reforma laboral que ha liquidat drets laborals i drets col·lectius i que ha precaritzat de forma claríssima la contractació laboral. Nosaltres això no ho oblidem i nosaltres, en qualsevol debat que tingui a veure amb la situació dels treballadors i treballadores, hem de posar-ho a sobre la taula. I hem de posar-ho sobre la taula perquè ens sembla indigne que la qüestió dels sous dels treballadors públics s'utilitzi com a arma entre partits polítics. Nosaltres pensem que la qüestió dels salaris dels treballadors públics és una qüestió que mereix un abordatge nacional i que mereix més visió de país. I, en aquest sentit, tant l'esquerra parlamentària com una part important dels sindicats, penso que hauríem de fer una certa autocrítica, no?, perquè en un moment com aquest posar com a únic tema de debat la recuperació de la paga extra dels funcionaris en un moment en què donem un subsidi de 426 euros a la gent que no té de què viure, sense fer una reflexió general sobre el deute públic, sense fer una reflexió general de quin és el salari mínim de la gent no funcionària, de la renda mínima, de la renda garantida, sense fer una reflexió general sobre aquelles cures que no són remunerades, sobre el treball no reconegut, sobre la mà d'obra immigrada, és a dir, sense fer una reflexió general, ens sembla que és una visió estrictament parcial i totalment insuficient. Nosaltres apostem perquè tots els grups parlamentaris que avui han subscrit aquesta proposició i tots els sindicats que també heu participat en aquesta negociació, pensem que hauríem d'afrontar tot aquest conjunt de problemes i afrontar no només el front de la qüestió de la paga extra dels treballadors públics, sinó també totes aquestes qüestions que són essencials amb relació al mercat laboral. Dit això, nosaltres, evidentment, apostem per recuperar la paga, ho fem en defensa del sector públic. Catalunya és..., hi ha moltes dades sobre això, no sabem ben bé quines són les correctes. El que està clar és que des de l'inici de les retallades hem perdut milers de llocs de treball públics. Algunes dades parlen de 6.000 llocs de treball; d'altres, de 10.000; fins i tot la Pimec ha arribat a parlar de 15.400 llocs de treball públics que per la via de l'amortització i de reduccions de llocs de treball..., el que s'ha produït en el sector públic a Catalunya. Aquesta retallada de milers de llocs de treball ha anat acompanyada d'una situació, que és la que tenim a Catalunya, que és la que registra la ràtio de treballadors públics més baixa de l'Estat espanyol i d'Europa, no? A Catalunya, almenys de les dades de què nosaltres disposem, tenim un treballador públic per cada vint-i-cinc habitants. I això, per exemple, comparat amb Extremadura, on hi ha un treballador públic per cada disset habitants, o amb Alemanya, on hi ha un treballador públic per cada divuit habitants, o amb Suècia, on hi ha un treballador públic per cada vuit habitants, doncs, demostra que, evidentment, el nostre sector públic avui encara és més petit del que hauria de ser. I és més petit del que hauria de ser per una política que s'ha dut a terme, doncs, pel Govern de Convergència, però també pels anteriors governs tripartits, que no han sabut, d'alguna manera, desenvolupar de forma suficient aquest sector públic i que, d'alguna manera, ha acabat generant, com nosaltres pensem, uns serveis públics de menys qualitat que la que hauríem de tenir. En qualsevol cas –no m'allargaré–, no?, sabeu que des de la CUP - Crida Constituent nosaltres apostem per un canvi de model econòmic; apostem, d'alguna manera, per, mentre aquest canvi de model econòmic no existeixi, construir determinats dics contra aquest capitalisme salvatge, i pensem que uns serveis públics sòlids són precisament, poden ser un contrapès a aquest neoliberalisme salvatge que vivim. Per tant, nosaltres apostem per reforçar el sector públic, pensant que és un autèntic contrafort a la situació de desigualtat que es viu a la nostra societat; com més sector públic, majors polítiques socials i major igualtat i major justícia social. I pensem, doncs, que al final el debat no és tant el que tenim, sinó com ho repartim. I per això pensem –i llancem una primera proposta en matèria de salaris públics– que potser hauríem de començar a pensar en un topall màxim de salaris públics, acompanyat d'un topall mínim, i així, de mica en mica, anar corregint aquests sous tan escandalosos, tan escandalosament alts que existeixen en parcel·les tan petites de l'Administració. En qualsevol cas, apostem per aquest sector públic fort, per aquests serveis públics que ens permeten vertebrar territorialment el país i garantir un accés universal als serveis bàsics i a la garantia dels drets fonamentals. I, per tant, nosaltres, acompanyats de la gent que es mobilitzi, dels sindicats i dels col·lectius de treballadors públics d'aquest país, defensarem aquest sector públic fins al final, el defensarem amb les nostres ungles tot el que sigui necessari, i pensem, doncs, que defensar el sector públic ha d'incloure també defensar les condicions de treball d'aquests treballadors públics, perquè són la garantia que els serveis públics existeixin i siguin de qualitat. Moltes gràcies.
A continuació, per a la defensa de l'esmena presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí, té la paraula l'il·lustre senyor Sergi Sabrià.
Molt bona tarda a tothom. Molt content, perquè crec que presentem un acord molt potent, i em sap greu que la majoria hagin sortit a explicar-lo enfadats. Vull dir, en tot cas, estic convençut, perquè l'hem signat tots, que l'aprovarem per unanimitat, i crec que les coses bones no les hauríem de presentar enfadats, però en tot cas cadascú es pot sentir com calgui. Estem parlant d'un dels col·lectius que més va patir la crisi, els que més van patir els efectes de les retallades en els moments de més dificultats. És obvi que han sigut anys molt complicats pel que fa a la funció pública, d'ajustos no gaire justos. Però jo crec que hem intentat des d'aquí moltes vegades explicar que eren inevitables per la migradesa de recursos que hem tingut. No vam poder-ho deixar enrere fins al 2015. El 2015 és la primera vegada on els treballadors públics recuperen totes les pagues, i totes les pagues no és el mateix que tots els drets, però sí totes les pagues. I avui, i jo crec que amb la generositat de tothom, fem un acord que comença a fer possible el retorn del pendent, amb un calendari realista, que és el que explicàvem ahir, que fins que no hem tingut aquest acord ho feia impossible; que deixa el seu espai a la mesa, perquè és a la mesa on s'haurà de portar la concreció d'aquest acord –no volem, ni podem, ni hem de substituir la concertació social; per tant, hi ha un espai on això s'ha de concretar–; un acord que se suma, a més a més, a la pujada d'ahir de l'1 per cent. Feia molt de temps que no sentíem a parlar d'increments de sou. Per tant, on érem ahir i on som avui? Ahir érem amb una proposta de resolució que suposava una despesa directa de 450 milions d'euros i que, a més a més, doncs, parlava d'una segona part, on parlava de les pagues extres de 2013 i de 2014, de 620 cadascuna; per tant, tres mesures que en total sumaven 1.800 milions d'euros. I nosaltres no posem cap pega a aquests drets, cap; ara, era obvi que calia posar-hi una dosi de realisme, perquè tots els que som avui aquí asseguts sabem que la Generalitat no té 1.800 milions d'euros per fer front a aquesta situació a dia d'avui. Però és que no és que no en tingui 1.800, sinó que tampoc en té 450. I això ho sabem tant si estem més a prop o més lluny ideològicament. I, per tant, ahir, què demanàvem? Seny, ganes d'arribar a un acord, que fóssim capaços de fer un calendari que fos realment possible de complir. Perquè aquest serà el Govern que farà la independència, però a banda d'això també ha de ser un govern honest, que allò a què es comprometi ho pugui complir de veritat. I avui no podíem sortir d'aquí amb un acord parlamentari que arribés a un acord que faria impossible de complir per part del Govern. Per tant, avui tota aquesta situació ha quedat corregida; evitem que hi hagi aquest increment en el dèficit de 1.800 milions d'euros, perquè recordem que, si això s'aprovava, passava directament a comptar en el dèficit; que a més a més ens obligava en les prioritzacions de tresoreria, i, per tant, desplaçava qualsevol altre tipus de despesa social, perquè aquesta passava al capdavant. I, per tant, doncs, ara tenim un acord que ens permet mantenir els comptes en equilibri, que fa començar a agafar forma aquesta operació de retorn als treballadors dels dies pendents, que permet començar a donar la volta a aquestes polítiques d'austeritat dels darrers anys, i evitem aprovar una cosa que no podíem complir. Per tant, nosaltres no tenim moltes més coses a explicar, el que volem fer és agrair a tothom la seva bona voluntat. Als departaments, crec que cal fer-ho especialment, tant al Departament de Governació..., que han estat al capdavant d'aquesta situació en els darrers temps i que avui, doncs, crec que ens hem de felicitar tots que puguem fer un pas endavant. També al Departament d'Economia, on hi ha molta gent que tot just avui està assumint les seves responsabilitats, començant a veure quin és l'estat de situació, i als quals, doncs, una mica els hem posat entre l'espasa i la paret per poder començar des del primer dia fent un pas endavant. Als sindicats majoritaris de la mesa, que els tenim a tots tres aquí dalt, perquè jo crec que sense el seu vistiplau hauria sigut impossible aconseguir aquest acord amb els sis grups parlamentaris que conformen, doncs, tot l'arc parlamentari. Però, sobretot, també ens hem de felicitar pels treballadors, pels treballadors públics, perquè aquest acord, bàsicament, a qui beneficia és a ells. I a mi m'agradaria afegir-hi també aquesta cambra, perquè al final aquest és el primer acord ordinari de la legislatura i crec que és molt positiu que aquest primer acord ordinari avui el prenguem per unanimitat i que comenci amb un acord que és de caire social. I crec que d'això ens n'hem de felicitar també tots plegats. Faig un resum molt breu a les intervencions de cadascun dels grups que ho han fet abans que nosaltres, agraint, sortint des de l'inici, agraint a tothom el to de les seves intervencions. Ens sembla que Ciutadans ben bé no s'ha ajustat a la veritat, que ha tirat dels tòpics habituals, i, per tant, hem sentit a parlar de les ambaixades; ho hem trobat a faltar durant els darrers mesos, hem trobat a faltar en aquest cas TV3... Escolti, nosaltres, ho torno a dir, agraïm que hi hagi acord. Al PSC, a la senyora Romero, recordar-li, perquè ens hi ha obligat, que la primera retallada és del 12 de maig del 2010. Per tant, aquí hi ha hagut un desajust en les dades i en els autors, i és 12 de maig del 2010, és Madrid i és Zapatero. Però no passa res –no passa res. [[Remor de veus.]] I vostè ens diu: «Home, això podíem haver-ho fet amb temps i abans. Segur que sí, segur que sempre es pot fer molt millor, però jo crec que era molt més lícit fer aquest acord amb el Govern entrant que no pas en la situació del Govern sortint. Per tant, jo crec que al final tenim acord i que l'hem fet de la millor manera que el podíem fer. A mi, el company Vidal... Jo entenc que no els agradi que diguem que estan enfadats, però vostè surt aquí amb una cosa que ha firmat, que votaran a favor, i ho expliquen com si fos un desastre, no? I la transacció també és seva, i també l'han signat. I per tant, jo només li confirmo que quedaran malament. Diu: «Faci'm quedar malament. Els farem quedar malament, perquè complirem allò que s'aprova. Per tant, deixem-ho aquí. Els farem quedar malament. I a la senyora Cuevas, bon resum. Jo crec que ha fet un bon resum de quina és la situació de retallades en el cas dels treballadors públics catalans. Jo crec que ho ha anat estenent. I, per tant, també ha fet un bon resum de com de retallats estan no els treballadors... –ara la veig–, els treballadors públics, sinó tots els catalans en general. I li demano només una petita reflexió, eh? Potser aquest podria ser un dels motius que faci que avui els catalans en la seva àmplia majora siguin independentistes. Però en tot cas això és una reflexió que ha de fer vostè. I a la CUP, simplement agrair-li la bona voluntat. Crec que la bona voluntat és el principal per poder arribar a acords. Jo crec que ho hem intentat des del primer moment i, finalment, ho hem aconseguit. Existeix ja un topall, un topall màxim de sous, però d'això tindrem temps de parlar-ne un dia amb el senyor Salellas, perquè hi vam donar moltes voltes –moltes voltes– l'última legislatura, i aquest topall ja existeix. Acabo fent un resum del que tenim, que és molt: un acord respecte al 2012 que garanteix que, com a molt, molt tard, el primer trimestre del 2018 s'haurà recuperat la paga íntegra –tampoc és molt innovador, jo crec que a dia d'avui gairebé a totes les comunitats hi ha acord, i per exemple el que hi ha a les Illes Balears és pràcticament calcat a aquest–; un compromís de treball a la Mesa de la Funció Pública per posar data a la recuperació dels dies de permís i vacances de l'exercici 2016, i un compromís de calendaritzar el retorn de les pagues de 2013 i 2014. Per tant, aprovem un acord, però li deixem molta feina a la Mesa de la Funció Pública. Animem a tots els que en formeu part, doncs, a tirar endavant aquest treball, aquest treball intens. I acabo, doncs, tornant a donar les gràcies, una vegada més, a l'esforç i a la generositat de tothom; a en Chakir, company de curses durant tot el matí. I sobretot agrair als treballadors públics, com ho fem sempre, com sempre, la seva tasca al servei del país i la comprensió que han tingut en aquesta etapa d'ajustos que ara comença a revertir-se. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
D'acord amb l'article 165.2 del Reglament, els grups parlamentaris proposants disposen d'un torn final de dos minuts per indicar el text que posen a votació i les esmenes que accepten. En nom de tots, té la paraula la il·lustre senyora Alícia Romero.
Bé, en dos minuts es poden dir molt poques coses. Acceptem..., és a dir, hem presentat una transacció tots els grups, que, com ja hem dit, hem anat dient tots, el que planteja és un calendari de pagament de la paga del 2012 el 2016 i el 2017, i la reversió de la majoria de drets socials pel 2012, i la resta de pagues, 2013 i 2014, a negociar a la Mesa de la Funció Pública, que esperem, doncs, que, com deia el senyor Sabrià, es compleixi aquesta proposta que esperem que avui s'aprovi i que el Govern, per tant, hagi de fer-nos quedar malament als que som una mica escèptics amb el que avui aprovem. Però permeti'm que diem alguna cosa. Home, als grups de l'oposició no se'ns ha de dir ni què presentem ni com ho presentem; els grups de l'oposició fem la nostra feina. Llàstima que a l'acord a què avui s'arribarà aquí no s'hi hagués arribat al novembre o al desembre, o el 15 de gener, i no hauríem necessitat aquest debat. Si el Govern s'hagués assegut i hagués tingut una voluntat de negociar, avui no seriem aquí; això és així, amb el en funcions o sense funcions, perquè. com molt bé deia el senyor Sabrià, moltes comunitats autònomes, molts ajuntaments, moltes diputacions, ja han fet el reintegrament d'una part de la paga del 2012. Per tant, nosaltres fem la nostra feina, escoltem molts ciutadans que ens vénen a veure, en aquest cas els sindicats, que porten molts mesos batallant per aconseguir aquesta reversió dels drets, els hem escoltat i hem presentat una proposta. Aquesta és la feina de l'oposició; els agradarà més o els agradarà menys, però aquesta és la nostra feina. I, en tot cas, dir que els grups que conformen el Govern i donen suport al Govern són els que han d'afrontar els reptes i nosaltres intentar, des de l'oposició, doncs, ajudar-los en la mesura del possible. Creiem que aquesta mesura que avui aprovem aconsegueix això, tant de bo no hi haguéssim d'arribar, però l'hem aconseguit, i tant de bo, doncs, això ho puguem aconseguir en altres coses. Estem satisfets perquè millora, millorarà les condicions dels treballadors de la Generalitat de Catalunya. I esperem que això es compleixi i que segueixin les negociacions per acordar calendaris que permetin la reversió de tots aquests drets que avui aquí s'han comentat. Moltes gràcies.
Cridem a votació. [[Pausa.]] Ara votarem, doncs, la proposta de resolució, amb la incorporació de les dues esmenes transaccionades presentades a registre i que han estat signades per tots els grups parlamentaris. Senyora García Cuevas, per què em demana la paraula?
Por alusiones y contradicciones, presidenta.
D'acord.
Gracias...
Trenta segons.
Gracias, presidenta. Bueno, aclarar, para que conste en acta, que el artículo 135 de la Constitución no dice que hay que dejar de pagar a los funcionarios. Yo entiendo que algunos, pues, se sienten en la necesidad, y se van a sentir toda la legislatura, de irle salvando la cara al Gobierno de la Generalitat, pero lo cierto es que el 135 aplica a toda España, y todas las administraciones, menos la Generalitat, están pagando. Esto es lo que es una evidencia, y no una consigna para tergiversar la realidad y confundir a la gente. Gracias, presidenta. [[Marc Vidal i Pou demana per parlar.]]
Senyor Marc Vidal?
Per al·lusions, senyora presidenta. Gràcies.
D'acord. Trenta segons.
Sí; trenta segons. Miri, senyor Sabrià –que no el veig..., ah!, estàs allà–, no estic enfadat –amb el somriure, la revolta, i perdona, Lluís, que t'agafi–, ni considero que sigui un mal acord –jo crec que l'acord és bo–, senzillament mostro la meva desconfiança amb vostès. I per això li agrairé, i hi insisteixo, que em faci quedar malament per recuperar aquesta confiança. Gràcies. [[Veus de fons.]]
Demana la paraula?
Sí; li demano la paraula per al·lusions per contestar la senyora Cuevas molt breument.
D'acord. Trenta segons.
Ja no tindré oportunitat que m'ho digui aquí, però acceptaré que m'ho digui fora de la sala. Si no era per això, per què es va introduir l'article 135 i per què es va haver de fer per un procediment que no era democràtic? Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Passem, doncs, a la votació. Comença la votació. Queda aprovada per 128 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] Moltes gràcies a tots i totes. I s'aixeca la sessió.