Es reprèn la sessió. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques de captació d'inversió estrangera]] [[300-00045/11]] El vuitè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les polítiques de captació d'inversió estrangera, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Germà Bel.
On està el rellotge? (Veus de fons.) Bon dia. Senyor conseller, senyors diputats i diputades matiners, bon dia. Jo, al senyor conseller –quan acabe de mossegar el caramel–, no li preguntaré sobre la pregunta més important que li poden fer a un govern, a una societat de mercat, que és: quines polítiques fa vostè per a impulsar la igualtat i la cohesió social?, perquè no és la seva àrea. Tampoc li preguntaré per la qüestió que cada vegada més gent ens..., ha passat a ser una primera pregunta... –acaba d'entrar la consellera Bassa, és del ram, eh?, a què me referia fa un moment–, tampoc li faré la que és la pregunta principal cada vegada per a més gent, que és: quina és la seva política per combatre el canvi climàtic?, perquè no és el seu ram. Afortunadament, tenim en esta cambra un projecte de llei de canvi climàtic, que estem tramitant, que espero que em done bones notícies. A vostè li toquen coses menys importants, però prèvies. La pregunta que vostè en general ha de contestar és: què fa per ajudar a crear economia a Catalunya, a crear riquesa a l'economia catalana? Esta pregunta no és tan important per un govern, perquè els governs no creen riquesa; la riquesa no la crea ni el Diari Oficial de la Generalitat, la riquesa no la crea el Butlletí Oficial de l'Estat, la riquesa la creen les persones. Però, com res és perfecte, els governs tenen uns papers, amb uns factors que hi poden ajudar, perquè el mercat no ho resol bé. Senyaladament, tres: un d'ells, el capital humà o l'educació, a la primària, secundària... Ahir es deia en esta cambra –no està la il·lustríssima diputada que ho va dir, no hi ha ningú del seu grup– que Catalunya obtenia uns resultats dèbils en matèria escolar, en funció dels recursos que té el país, de la riquesa que crea, i és cert, el problema és que els recursos que té la Generalitat no tenen res a veure amb la riquesa que crea. Catalunya gasta un 4,1 per cent del PIB en educació; Espanya, un 4,8; la Unió Europea, de mitjana, un 5,2. A mi el que m'estranya és que la il·lustríssima diputada no haja tret conclusions i actue en conseqüència. Perquè això, ni ha canviat, ni canvia, ni canviarà. En universitat ho fem millor; ho fem tan bé que les universitats catalanes, sense discussió, són les millors, entre les espanyoles, d'Europa, i ben situades. A vegades fa una mica de peneta discutir que una xifra, que no deixa de ser important, del 30 per cent de la matrícula de grau, que són 600 euros, siga objecte de tantes hores, perquè per a alguna gent són importants. Per això hi ha una política de suport a famílies, més desafavorides, d'alumnes; però aquesta xifra es capitalitza ràpidament amb los salaris o amb la probabilitat de trobar feina per l'estudiant..., que ofereixen les millors universitats d'Espanya, algunes d'elles a nivell d'Europa, i aquí sí que hi té responsabilitat. Algunes altres coses que poden fer, que a mi m'agraden, però jo no les hi preguntaré..., és sobre infraestructures físiques. No tot s'ha fet gloriosament bé a la política catalana, la veritat; però les infraestructures que determinen la productivitat de Catalunya són infraestructures estatals. Dir, en dos paraules: Corredor Mediterrani –no sabem de vegades bé si és «mediterrani o «madriterrani–; dir, en dos paraules: està resolt. N'hi ha una tercera, que és molt important, i és la de regles i institucions. Els governs seriosos no trenquen contractes. Els governs seriosos fomenten la competència, prevenen i no creen monopolis. I vostès ho tenen difícil, perquè s'inscriuen en un marc, el d'Espanya, i aquí sí que hi han competències –alguna específica de vostè–, en què per a qualsevol mediació internacional ens situem com a estat, economia líder en reglamentacions a les quals estan subjectes les empreses per a obrir negocis, quantitat de dies que fan falta per a obrir un negoci, negligència de la política antimonopoli... Alguna cosa hi poden fer, moltes no. Seria bo que ho tinguessen en compte, perquè és un dels principals problemes de la productivitat a Espanya. Els governs no estan per a lligar energies, sinó per a ajudar a desfermar-les. Per a fer aquestes coses, los governs i els països necessiten finançament. Quan l'estalvi interior no és prou, se necessita atraure estalvi. Hi ha una possibilitat d'atraure finançament públic i atraure finançament privat. Pel que fa a l'atraure finançament públic, com vostès ho tenen molt malament, perquè tenen un bo que fa peneta també... Alguna gent que se n'alegra, i és heavy que se n'alegre, encara no s'ha assabentat que la qualificació d'un bo regional espanyol no parla de la capacitat de l'economia de la regió per a finançar-se, parla de la capacitat de les institucions de la regió per a finançar-se, i és lo més normal del món que una regió, per molt productiva que sigue, que controla el 5 per cent dels seus impostos, no done confiança a l'hora d'utilitzar instruments per a poder finançar-se. Més encara si les institucions catalanes aproven impostos i taxes per fer front a la urgència social i són sistemàticament recorreguts pel Govern central, tant quan estan vigents a altres regions, com l'impost sobre dipòsits bancaris, com quan en fa petulància a Brussel·les, com l'impost sobre pisos buits. Vuit-cents milions d'euros hem perdut, de marge, per a fer polítiques socials. Les institucions auditores que valoren lo rating del bo i estes coses que sonen tant... No, no..., no estem valorant la capacitat de crear producció i atraure recursos en economia, això ho fa el finançament privat. I aquí ja hi estem arribant. Hem sentit últimament que el 2015 Catalunya va ser la tercera regió europea en atracció d'inversió directa, la de veritat –la de veritat–, la que arriba a planta, no la que passa per seus i es repartix per tot Espanya, com los viatges transcontinentals dels hubs, la de veritat, la directa, no la financera. La tercera, primera continental, perquè les dos primeres són Anglaterra i Escòcia. I hem llegit també –però són notícies de diari, voldrem alguna cosa més sòlida, més...–, al Financial Times, que Catalunya és la millor regió europea del sud per a invertir el 2016-2017. Davant d'això, hi ha la necessitat de disposar de recursos de l'economia catalana, a la qual molt poc..., ajuda molt poc un govern que no té recursos, que en té molt pocs, i quan los usa són sistemàticament amputats pel Govern central. Volia saber quin és el diagnòstic i quina és l'orientació del Govern sobre la captació d'inversió estrangera. Però mai hem d'oblidar el perquè de tot plegat. La inversió estrangera no ve perquè sí, no ve perquè hi hagen uns grans restaurants a Catalunya –s'ho passen molt bé quan estan aquí, als restaurants–; no ve perquè tinguem un país una mica desendreçat però visitable; la inversió estrangera directa ve perquè des de Catalunya es pot comerciar. Això no li agrada a la gent que és hereva del nacionalisme econòmic i de les teories de l'imperialisme, que en el comerç veuen un sistema de dominació i explotació, però lo que són les cosmovisions no tenen remei, se compartixen o no. El fet és que la inversió directa, la de veres, s'implanta per comerciar des de Catalunya. Per això, quan jo li pregunto sobre quines polítiques i quins diagnòstics polítics té el Govern sobre inversió directa, captació d'inversió exterior, també li he de preguntar la pregunta del perquè de tot plegat, i és: com ho estem fent en comerç exterior? Lo comerç exterior és allò que ens serveix per aportar recursos de fora, en termes de rendiments, a una economia, per poder crear llocs de treball de qualitat i per poder suportar salaris reals, més del nord que del sud, que no és la situació de l'economia catalana en molts dels seus sectors i per a molta de la seva població. I hem tingut notícies darrerament que el percentatge d'exportacions de Catalunya dirigides a la resta del món que no és Espanya són del 62 per cent i el percentatge d'exportacions dirigides a la resta d'Espanya són el 37 per cent. Això és una bona notícia i això ho hauria de celebrar tothom, independentment del debat independentista, perquè és un codi de bona pràctica diversificar riscos. Si el 85 teníem dos terços de l'exportació a Espanya, el 95 en teníem la meitat i ara en tenim un 32 per cent, anem bé, independentment del que representa la independència. I aquí ens estem aproximant a les relacions entre Txèquia i Alemanya, Àustria i Alemanya, 25-30 per cent. Esta línia és bona. I la següent pregunta, connectant amb la primera, és quin és el diagnòstic i la orientació del Govern en matèria de promoció del comerç exterior. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Respon el conseller d'Empresa i Coneixement, senyor Jordi Baiget.
Sí; molt bon dia. Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat; gràcies, diputades i diputats, per ser matiners també amb aquesta interpel·lació. Vostè ho ha dit: bona part de..., hi ha àmbits de creixement estructural que no depenen ni del departament ni moltes vegades no depenen ni d'aquest Govern, malauradament. I nosaltres el que voldríem és que cada vegada això en depengués més, i per això estem fent el que fem. I la nostra tasca, la tasca del Govern, jo diria, però també del departament, és fer possible –fer possible– i acompanyar aquest indici de recuperació, que ho diuen les dades, però el més important és que ho diuen els actors econòmics, i els actors de l'economia productiva ens estan dient que sí, que malgrat totes les coses que surten als diaris hi ha aquesta certa represa. El que volem és que aquest país continuï, es consolidi per crear allò que és realment important: per crear ocupació, que és el que ens interessa i el que volem. I els resultats en matèria de creació d'ocupació estan sent positius. Ahir vam conèixer el resultat de l'atur registrat, és el trenta-quatrè mes consecutiu en què l'atur registrat baixa. La setmana passada vam conèixer els resultats de l'EPA a Catalunya. Els resultats de l'EPA a Catalunya diuen que creix l'ocupació i es redueix l'atur, per tant, és la combinació millor. I tot això va bé, però sabem que no n'hi ha prou, perquè és veritat, no n'hi ha prou. Hem de fer més, perquè hem de ser conscients que de confiança, de confiança real en aquest país no n'hi haurà –no n'hi haurà– fins que no es redueixi l'atur de manera substancial. Per tant, i vostè ja ho ha dit, la feina d'aquest departament i la del Govern és acompanyar –acompanyar– aquesta activitat productiva en la consolidació de la recuperació. Perquè és veritat, la creació d'ocupació ha de venir, principalment –principalment– i prioritàriament, de la mà de les empreses i de l'activitat productiva. No ho farem el Govern i no ho faran les administracions públiques. I em sembla que és sobrer que els expliqui en quina situació ens trobem i quin és el problema per saber que nosaltres no podem crear ocupació. Per tant, com ho hem de fer per consolidar aquesta represa? Doncs, miri, mirant i prenent exemple del que fan als països europeus, i mirant també i basant-nos en aquells programes com l'Horitzó 2020 o l'estratègia RIS3. I en aquest context és on surt i on apareix la política industrial, la innovació, l'emprenedoria i també la internacionalització. Vostè avui ha posat el focus en la internacionalització. I és veritat, amb les dades que vostè ha donat i que jo ara els donaré, doncs, l'economia catalana avui és una economia molt més oberta al món del que ho era abans de la crisi. I això està bé –i això està bé. Perquè hem substituït –i nosaltres volem que sigui de manera estructural– mercat interior per vendes a l'exterior. I això és el que hem de fer. Recentment, hem tingut l'oportunitat de valorar els resultats obtinguts en matèria d'exportacions. I, més enllà de les variacions mensuals que depenen de vegades de determinades conjuntures, s'observa que hi ha una tendència creixent. I la tendència creixent que han tingut des de l'any 2008, les exportacions catalanes. És a dir, en acabar l'any passat, les vendes a l'exterior de Catalunya suposaven 64.000 milions. És el cinquè any consecutiu en què es fa un rècord d'exportacions, amb un creixement del 6 per cent, que és una taxa superior a la que fan la Unió Europea, la zona euro i la majoria de països desenvolupats de la Unió Europea. I això és bo. Un 25 per cent de totes les exportacions que es fan a l'Estat espanyol vénen de Catalunya i, el més important, les empreses que exporten de manera regular, que són aquelles empreses que durant quatre anys han exportat; en tenim 16.400, és el tercer any que tenim un rècord, i creix un 3 per cent. Una de cada tres empreses que hi ha a l'Estat espanyol que exporten de manera regular és catalana. I això està bé i és el que ens hem de plantejar d'aprofundir, perquè com a país tenim un doble objectiu: consolidar i fer créixer aquesta xifra d'exportacions per la via que les empreses que exporten exportin més i que cada vegada hi hagi més empreses que exporten. Però vostè ho deia: la internacionalització va bastant més enllà d'una economia..., bastant més enllà que el volum d'exportacions; també hi ha la presència d'empreses catalanes a l'exterior, i en aquest cas tenim més de 3.100 empreses catalanes que estan presents a 131 països, amb 8.300 filials, i aquesta dada vol dir que cada vegada hi han més empreses catalanes que han interioritzat una cosa: que el seu mercat és el món i, per tant, han d'estar presents allà on hi ha mercat. I un altre pilar de la internacionalització, al qual també vostè feia referència, és la captació d'inversió estrangera, especialment aquella que és de caràcter productiu, que és la que es queda, que és la que està a llarg termini, que és la que crea llocs de treball, que és la que crea riquesa i ocupació en aquest país. A Catalunya, en aquests moments, tenim 6.400 empreses multinacionals, empreses que han invertit, que estan generant riquesa i que són una expressió de confiança en el propi país i en el futur. És veritat, la nostra ubicació geogràfica ens hi ajuda, però ens hi ajuden altres coses també: ens hi ajuda una cultura industrial, ens hi ajuda, doncs, una mà d'obra formada, ens hi ajuda la presència d'un mercat potent també i ens hi ajuda que nosaltres podem –podem– ser la porta d'entrada per a moltes empreses de fora d'Europa a Europa. Ara bé, és veritat: no tenim tots els instruments, i ens en falten dos que són molt importants i que ens agradaria tenir. Un és la determinació de la fiscalitat; ja no és la recaptació, que també, sinó com, quina fiscalitat fem en el nostre país i què posem. I després l'altra –vostè s'hi ha referit–, que són les infraestructures, que és el Corredor del Mediterrani o, com a mínim, el tercer fil. Però són les coses que hem de fer. Ens hem d'acostar a Europa i hem d'anar a Europa. El que no podem fer és..., com arriben els vaixells que vénen del canal de Suez i que donen voltes a tota la península Ibèrica per anar als ports de Rotterdam o d'Anvers, quan podrien estar als ports del Mediterrani i als ports de Barcelona. I si parlem d'inversió a l'exterior, doncs, aquest any, tant les dades del Ministeri d'Economia espanyol com les dades de l'FDI Markets, que és del Financial Times, ens diuen que la inversió estrangera productiva ha crescut; concretament, segons les dades del ministeri, a Catalunya l'any passat hi va haver 4.783 milions d'euros, que suposa un increment del 58 per cent. I és inversió directa, perquè el 51 per cent d'aquesta inversió va anar a la indústria, que és el que volem. Per tant, que vingui a la indústria vol dir que a Catalunya hi ha..., si no tenim una bona fiscalitat, perquè no la podem determinar i tenim el que tenim, i tenim unes infraestructures que són justetes en matèria mundial, diguem-ne, que hi ha un sistema, un ecosistema favorable que afavoreix aquesta activitat empresarial amb estructures de recerca, amb diversitat empresarial i amb mà d'obra qualificada, i també –també– hi ha confiança en el país. I és veritat que l'FDI Markets del Financial Times ens deia que érem la quarta regió europea continental..., ens ha deixat Rússia..., no, Rússia no, Moscou –Moscou. Però, bé..., però la primera continental occidental som nosaltres, amb un gran creixement, i això és bo i demostra que aquesta confiança hi és. I com ho fem, des del Govern de la Generalitat? Doncs, acompanyant, acompanyant les empreses; acompanyant les empreses, tant les que volen sortir, les catalanes que volen sortir i es volen implantar als mercats exteriors com aquelles que estan a l'exterior i volen implantar-se a Catalunya. I com ens recolzem? Ens recolzem amb les oficines exteriors que té Acció i que en diem Catalonia Trade & Investment, a trenta-sis països del món i que al final donen resposta a noranta països. I com ho fem? Doncs, ajudant-los: gestionant la fase inicial de la configuració del projecte inversor; ajudant a la recerca de la localització al territori; buscant finançament, si s'escau; presentant-los socis tecnològics i socis industrials, i posant en contacte el teixit, que també és important, d'empreses proveïdores i auxiliars, i també amb els centres d'innovació i transferència. I aquest procés d'acompanyament el fem des de la fase d'implantació fins al procés de seguiment, quan l'activitat ja està iniciada, i l'assessorament per a la seva posterior consolidació. I Acció no només vol que hi hagi projectes a Catalunya perquè estiguin a Catalunya i servint el mercat català, sinó perquè serveixin com a punta de llança i com a cap, diguem-ne, de pont per a la inversió i la presencia de determinades empreses globals al mercat europeu. I volem que aquestes empreses se situïn a Catalunya i que se situïn a l'entorn de Barcelona. I aquesta és la manera en la qual, doncs, el Govern de Catalunya, a través d'Acció i a través de Catalonia Trade & Investment, ajuda. En els dos darrers anys hem gestionat i hem fet possible que cent dotze projectes d'inversió, que han suposat més de 637 milions d'inversió i la creació de més de quatre mil llocs de treball, hagin arribat i hagin vingut aquí a Catalunya. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, conseller. A continuació, té la paraula el diputat Germà Bel.
Moltes gràcies, conseller. I, per a ajudar-nos a entendre algunes coses, per exemple lo de la inversió directa..., perquè a vegades..., passa molt quan comptes en aeroports, passa als lectors i reflexius de la premsa salmó, que a vegades diuen, per exemple, de lo vol Quito-València, que es fa amb escala a Madrid, diuen: «–Passatgers arribats a Madrid: tants. –Sí, home, però este no anava a Madrid. Anava a Quito, o anava a València. Doncs, amb la inversió exterior passa el mateix: hi ha molta inversió que passa per Madrid però no s'hi queda. Si estiguéssem a França parlaria de París, i a Alemanya del que sigui, de Frankfurt, eh? Per exemple, quan la italiana Enel va comprar Endesa, los capitals que van arribar a Espanya es van anotar a Madrid, tot i que a Madrid la única planta que té Endesa és la subseu espanyola, legal, no té res més. Per això li agraïa la precisió de les inversions que en diem a la meua terra «de veres, les que creen llocs de treball i les que responen a alguna cosa que una societat i un territori i la seva gent ofereixen. En este sentit, jo crec que dins del seu departament té l'exemple, per a continuar agarrant inspiració que també puga exportar a la resta del Govern, de com fer-ho encara millor, perquè en recerca les coses s'han fet bé. Hi ha molta gent que desconeix –recerca sobretot ancorada a la universitat– que la meitat dels professors estrangers que tenen un contracte universitari a l'Estat espanyol el tenen a Catalunya, tot i que el sistema universitari català té un pes del 20 per cent a Espanya. No és estrany que la meitat de les beques d'excel·lència, grans beques d'excel·lència –ah, qui en «pillés una!–, del sistema europeu de recerca vagin a Catalunya, la meitat de les d'Espanya. Va haver-hi un dia que el president de la Generalitat, a la sessió d'investidura, va dir que Catalunya, en matèria de publicació internacional, el que nosaltres en diem «hot science, estava al capdavant internacionalment. I un periodista, que no assenyalaré –no està aquí–, va dir que quines coses se poden arribar a dir, perquè este periodista desconeixia que per això tenim mètrica i que el sistema de recerca català, amb Holanda i Israel, per intensitat de publicació, està a dalt de tot d'Europa –Israel, a estos efectes, compta com a Europa als rànquings. S'ha fet bé. I què s'ha oferit? S'ha oferit un espai obert reduint –reduint– les barreres a l'entrada, obrint la possibilitat d'obtenir contractes, sent raonables amb los requisits que s'imposen als que vénen de fora, però no anar més enllà de lo que és raonable, i, per tant, obrir espais. És en lo que crec que el seu Govern –i això és matèria de la seva competència– ha de tenir molta cura, i d'exportar també a altres companys i companyes de gabinet. La seua conselleria ha de ser un filtre procompetència antimonopoli, perquè hi acudeix qui pot disputar un espai. A les economies on els espais estan tancats i reservats, sobretot si és per llei, no hi ha innovació, no hi ha creació de riquesa. I esta és feina seva, perquè a Catalunya també en tenim, encara que les competències siguen escasses. I ho deia vostè –i no em vull allargar– en matèria de comerç exterior. És molt distret, perquè..., l'altre dia anticipava les dades, no?, va comentar les dades el meu company de grup Oriol Amat, en lo que és la política exterior –a alguna gent la molesta que se'n digui «política exterior, però la classificació funcional de la despesa diu això; què hi hem de fer, no? I jo sí que els demanaria, dins del que és lo marc de prioritats del xoc, de les polítiques de xoc i la prioritat social, que siguin una mica més ambiciosos en acció exterior i, en la mesura del possible, que hi assignen una mica més de recursos. I ja sé que és complicat; ja he dit d'entrada que la principal pregunta que vostès tenen com a govern és la de la cohesió social i la igualtat d'oportunitats. Miren, no cal que arribem a gastar los 5,8 euros per persona que es gasta el Govern d'Andalusia, tot i que ha estat encoratjat per un grup d'esta cambra a gastar-ne més. Ni tan sols cal que ens arribem a gastar els 3,8 euros per persona que es gasta la mitjana de les comunitats autònomes d'Espanya, no l'Estat. Però, home, si els nostres 2,8 euros per persona d'acció exterior els apugéssem una miqueta i diagnostiquéssim quins territoris poden ser font d'origen de..., en fi, inversions i comerç i destinació els propers anys, una miqueta més d'acció en este terreny no vindria malament, encara que ens seguís situant en despesa per habitant en política exterior per sota de la mitjana espanyola i molt lluny dels líders, que són País Basc, Extremadura i Andalusia. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Té la paraula el conseller.
Li agraeixo la referència que ha fet a recerca, perquè sí que és un dels factors i un dels actius d'aquests que hi són i que les empreses i la inversió exterior, quan vol venir aquí a Catalunya, hi compta. Li diré que els centres de recerca estan orientats també al mercat; quan es diu que en aquest país des de les universitats i des dels centres de recerca no es fa transferència cap al sector industrial o cap a l'empresa, no és cert. I estem cometent una gran injustícia, perquè el 40 per cent dels ingressos que obtenen, per exemple, el centres Cerca, són projectes que vénen i estan relacionats amb el món de l'empresa; per tant, aquesta transferència sí que hi és. I quan les empreses vénen aquí i s'instal·len a Catalunya ja saben on som, saben quina situació tenim, saben quin és el preu del sòl, saben quin és el preu de l'energia i, malgrat tot, vénen. Això vol dir..., i les empreses, si vénen aquí i s'hi instal·len, és per guanyar diners, no és per fer obres de caritat. I, per tant, vol dir que malgrat tot estan en un entorn que és competitiu, i això és el que hem d'oferir i volem continuar oferint des de Catalunya. Vostè deia: «Destinem més recursos a política exterior. Ens agradaria destinar recursos en política exterior. De fet, nosaltres sempre, com a Acció, hem intentat mantenir i augmentar el pressupost i, a més a més, el que hem intentat és obrir aquelles oficines..., perquè n'hem obert i en continuarem obrint, aquesta política d'obertura hi serà, i anirem i obrirem les oficines allà on creiem que hi ha mercat per a les empreses catalanes. I, si és a l'Àfrica subsahariana, serà a l'Àfrica subsahariana; si és a Iberoamèrica, serà a Iberoamèrica, i si és a l'Iran, serà a l'Iran, perquè, si hi ha projectes d'inversió en què hi ha empreses catalanes o podem intentar captar inversió d'aquests països cap aquí, nosaltres hi anirem i nosaltres estarem al costat de les empreses. I, ja que parlava de recursos per habitant, jo li diré quin és el resultat de la inversió pública que fa Acció amb els seus pressupostos i quin retorn té per a tota la societat. Doncs, miri, per cada euro públic de pressupost que s'ha invertit en Catalonia Trade & Investment, s'han aconseguit atreure 149,8 euros d'inversió; per tant, 1 euro invertit per part del pressupost públic, que vol dir per part dels impostos de Catalunya, 150 euros d'inversió aconseguits i atrets per Catalonia Trade & Investment. I per cada 682 euros que hi ha posat Catalonia Trade & Investment s'ha creat un lloc de treball. Per tant, aquesta és una subvenció barata a la creació de llocs de treball, i és la inversió i és la feina que fa –que fa– Acció a través de Catalonia Trade & Investment. I, a més, d'aquests cent dotze projectes que li havia dit que s'han gestionat aquests dos últims anys a través d'Acció i amb què han vingut projectes d'inversió, el 40 per cent eren projectes «greenfield, que se'n diuen, eren projectes d'inversions que eren empreses que no estaven establertes moltes vegades ni a Europa i han vingut i s'han instal·lat a Catalunya. Per tant, vénen i s'instal·len a Catalunya..., si mirem quins són els països en els quals hem gestionat aquesta inversió, vénen dels Estats Units, vénen de França, vénen d'Alemanya; també en vénen d'Holanda i en vénen de Luxemburg. Holanda i Luxemburg és per raons bàsicament fiscals. Però els Estats Units, França, Alemanya i Itàlia, que són els principals països que aporten empreses que s'instal·len a Catalunya, saben la situació en què ens trobem, saben el que fem, i malgrat tot vénen. Per tant, desconfiances, fuites d'empreses i altres coses que es volen dir..., no és cert, no hi són..., i a més a més ho fem. Més dades que són per, caram!, posar en relleu que som una economia sòlida. Moltes de les inversions són reinversions d'empreses multinacionals que estan instal·lades i que fan nova inversió. Això vol dir que van venir, que s'han instal·lat aquí, que han vist que tenen potencial aquí, hi tenen mercat i amplien la seva inversió. I aquest és un altre dels factors i dels elements que nosaltres volem fer. I ja li ho dic: i tot això, amb els actius que tenim, que són les universitats, una universitat oberta i amb presència de professorat internacional, que és el que volem, perquè així la tenim de qualitat, amb una formació professional que tregui alumnes i tregui gent que pugui anar a treballar en aquestes empreses, també, i sense determinats instruments que ens agradaria molt tenir, com unes infraestructures que ens connectin directament a Europa i que ens facin més eficients a Europa, i també una política tributària i una política fiscal que ens permetin decidir en tot moment què és allò que volem oferir a les nostres empreses. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la qualitat de l'aire]] [[300-00041/11]] L'onzè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre la qualitat de l'aire, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Jordi Terrades.
Gràcies, presidenta. Consellera, consellers, nosaltres creiem que cal plantar cara a la contaminació atmosfèrica. Tenim un problema de salut pública. Tenim un problema també industrial. Abans, aquesta interpel·lació que feien al conseller d'Empresa..., doncs, també tenim un problema industrial que després m'hi referiré. I la contaminació de l'aire a l'àrea de Barcelona, aquesta àrea en sentit ampli, és un dels principals reptes que afronten les administracions i que també afronta i ha d'afrontar el Govern de la Generalitat de Catalunya. No és l'única, però la mobilitat terrestre és la causa principal de la contaminació atmosfèrica. I, com a conseqüència d'aquest problema, que tots coneixem..., i també tots coneixem que se superen els llindars que la Unió Europea i la mateixa Organització Mundial de la Salut fixen com a estàndards desitjables a no superar. Senyor conseller, les mesures que fins ara ha adoptat el Govern de la Generalitat i que ha posat en marxa en els darrers anys el seu Govern, i també governs anteriors, contra la pol·lució no acaben de donar resultats. Les administracions no acaben de donar respostes satisfactòries al problema que tenim. I nosaltres, el Grup Socialista, estem preocupats per aquesta situació. He de suposar que vostè també, però trobem a faltar el lideratge per part del Govern de la Generalitat en aquesta qüestió, que no és una qüestió menor. I li direm per què trobem a faltar el lideratge: no es pot fiar tot –sap que aquesta és la meva posició, no d'ara, sinó de molt de temps– a acords voluntaris; tampoc al voluntarisme de les administracions, o traslladar la responsabilitat a l'Administració local quan el tema es complica, com fa el Pla de la qualitat de l'aire, malgrat que aquestes administracions, les administracions locals, sobretot les metropolitanes, també tinguin assignades competències en matèria de medi ambient. I, any rere any, les estacions de control, les estacions mesuradores que tenim desplegades en el territori, superen els valors d'òxids de nitrogen establerts per la Unió Europea, i també de partícules. La crisi econòmica que hem patit aquests darrers anys va tenir un efecte de disminució de la pol·lució, però amb l'arribada dels primers símptomes de recuperació hem observat que aquest problema torna a repuntar. De la trentena d'estacions de control que tenim a Barcelona, a l'àrea metropolitana, al Baix Llobregat i als Vallesos, l'any passat, dotze, pràcticament la meitat..., van incomplir la directiva europea pel que fa a diversos contaminants. I això contradiu l'anàlisi de responsables del Govern quan afirmen que la qualitat de l'aire en termes generals és bona. Tenim un problema, perquè no parlem del fet que cada dia es superin els límits, cosa que passa puntualment algunes vegades al llarg de l'any. El problema és que..., i em podran dir: «No, és que tenim una situació geogràfica en aquest entorn molt complicada. Sí, però el problema és que les mitjanes anuals, les mitjanes diàries anuals, estan molt a prop d'aquests límits que fixa la Unió Europea. La mateixa Unió Europea també ens ha dit, no per passiva, per activa, que els plans que presentem no s'adeqüen o no solucionen els problemes que tenim. I tenim oberts dos expedients d'infracció. I li van dir que el pla no portava a complir els estàndards..., del darrer pla, però també ho van dir al seu predecessor, el senyor Recoder, quan va presentar el seu Pla de qualitat de l'aire, que també el van rebutjar. Mirin, m'agradaria posar algunes xifres per contextualitzar el problema. Cada diumenge, quan els cotxes que entren i surten de Barcelona provoquen algun tipus d'accident..., sempre tenim les dades d'accidents, de mortalitat, etcètera, i fem campanyes, i està molt bé, fer campanyes en aquest sentit. Però és que sobre la taula tenim un problema de salut pública, també econòmic, però de salut pública, molt gruixut, perquè tots els experts científics i en salut pública ens han advertit, ens diuen, perquè aquesta és una dada que s'ha parametritzat, que el problema de contaminació, de pol·lució, provoca en aquesta àrea unes 3.500 morts prematures. I, per tant, aquest és un problema que cal abordar. Tenim detectat, li ho deia a l'inici, que una part del problema es produeix per l'ús del vehicle, és a dir, pel transport. De fet, l'àrea de Barcelona és de les àrees més denses de trànsit del món: 6.100 cotxes matriculats per quilòmetre quadrat en aquesta àrea. Tots sabem que les emissions de la major part..., les emissions del transport privat provenen de la flota de cotxes dièsel, sobretot del contaminant..., d'un dels problemes que tenim, que són els òxids de nitrogen. Això ho han dit diversos informes científics, no només a Catalunya, sinó arreu del món, i per tant aquí no hi ha debat. Per això, Europa ha plantejat i ha implantat la normativa Euro 6, que no acaba d'arrancar, i, per tant, seguim tenint aquest problema. També tenim un problema industrial, perquè les plantes que tenim a Catalunya, que són plantes que tenen un component de fabricació de vehicles dièsel i que després exporten a la resta d'Europa..., avui ja sabem que el Govern alemany aprovarà aquest any una normativa, una ordenança, que permetrà que a partir de l'any 2017 els cotxes dièsel no entrin als grans nuclis urbans. Aquí tenim també una feina..., de treball en el sector industrial de l'automoció a Catalunya. Hem d'abordar amb polítiques contundents el que nosaltres anomenem..., el que jo li proposo..., o que crec que caldria arribar a un gran acord entre les administracions, liderades per la Generalitat de Catalunya, per un compromís per la mobilitat neta en aquest entorn, acordant mesures d'impacte, no només mesures voluntàries, acordant mesures d'impacte a partir de les seves competències, de les competències de les administracions locals i de la competència del Govern de l'Estat. Primer de tot, fent una política més decidida a favor del transport públic. Als ciutadans els hem de donar avantatges, comoditats, eficiència, perquè agafin el transport públic. Només amb la Llei de finançament del transport públic, que es va aprovar en la darrera legislatura, no n'hi ha prou. S'ha de desplegar, aquesta llei, i s'han de donar instruments per fer un veritable esforç. Les inversions en infraestructures de transport haurien de ser prioritàries en el pressupost que el Govern de la Generalitat ens presenti, si és que el presenta, de l'any 2016. L'ambientalització de les flotes d'autobusos i la reducció de les emissions també del taxi són essencials, com ja ha començat a fer l'Àrea Metropolitana de Barcelona. Però això exigeix també compromisos pressupostaris per fixar horitzons temporals de substitució de flotes. I crear d'una vegada les zones de baixes emissions o zones urbanes d'atmosfera protegida. Això ja ho fan dues-centes ciutats europees –dues-centes ciutats europees. No inventaríem res. Només és un tema de decisió política, i un tema d'acord entre el Govern de la Generalitat i el Govern central, o la Dirección General..., de Trànsit. Per fer què? Home, per implantar d'una vegada l'etiquetatge de vehicles que ens permeti fer polítiques de discriminació positiva a favor dels ciutadans en aquestes zones, per saber quin tipus de vehicles poden entrar o no en aquestes zones d'atmosfera protegida. I, senyor conseller, nosaltres som de l'opinió, també, que cal finalitzar qualsevol mena de política pública que bonifiqui el dièsel. I, des del punt de vista de les mesures d'exemple que l'Administració hauria de fer..., és fer una política decidida... Sabem que el trencaclosques, el puzle, per solucionar aquest tema requereix diverses mesures. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Però l'Administració té l'obligació de liderar –i acabo, presidenta– l'electrificació de la mobilitat..., i, per tant, amb una aposta clara a favor del vehicle elèctric en el nostre país. Gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, senyor Josep Rull.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, senyor diputat, en primer terme, li agraeixo el to d'aquesta interpel·lació, el mateix to que va emprar el Grup de Ciutadans un parell de plens enrere. Perquè parlem d'un problema que existeix, d'un problema que és transcendent, en aquest país. Tenim un problema de la qualitat de l'aire a l'àrea de Barcelona? Sí. És un problema que no volem minimitzar, però que tampoc no hauríem de magnificar. Perquè és justament el coneixement exacte del problema, la identificació de la seva naturalesa real, l'únic que ens pot permetre dissenyar i aplicar solucions adequades. Tenim un marc de la Unió Europea que determina quines són les condicions de la qualitat de l'aire que cal garantir. La majoria de grans urbs europees no les satisfan. Totes superen, en menor o major mesura, alguns dels llindars. I no ho dic per consol ni per relativitzar. Per dir-ho d'alguna manera, ho dic per destacar que aquest no és un problema de Barcelona i la seva àrea perquè és Barcelona i la seva àrea, sinó de Barcelona i la seva àrea perquè, com les altres, és una densa aglomeració metropolitana. I aquest element ja ens dóna alguna pista, i vostè ho ha apuntat, de quina és la base del problema, quin és l'element principal que tenim, i vostès i nosaltres l'identifiquem en l'àmbit de la mobilitat. La mobilitat té un paper, un protagonisme, molt destacat en aquest problema, que és la base de la interpel·lació que avui substanciem. I vostè també ho ha explicat molt bé. Quan parlem de contaminació atmosfèrica podem parlar de dues situacions diferents. D'una banda, tenim els episodis en què les concentracions d'algun contaminant es disparen molt, i normalment estan vinculades a situacions meteorològiques desfavorables. Per sort, això passa molt poc sovint, i tenim uns protocols que són molt clars, molt contundents, molt rotunds, que ens fan prendre decisions que són molt dràstiques: restringir la circulació motoritzada, limitar les activitats, preparar els serveis d'atenció a persones amb problemes respiratoris. Sempre és millorable. Però això ho tenim ben orientat. Els episodis concrets els tenim ben orientats. I, per altra banda, tenim el problema estructural, que són els nivells quotidians habituals. De la dotzena de paràmetres que estableix la Unió Europea, n'hi ha dos, i vostès ho han plantejat, n'hi ha dos que són els que ens preocupen més. Per una banda, les partícules, les PM10, que s'han anat reduint gradualment els últims anys, i aquí hem evolucionat positivament, però, i ho hem de reconèixer, senyor diputat, hem quedat encallats en les òxids de nitrogen. No som capaços, no hem estat capaços de, en els últims quinze anys, estabilitzar aquest element contaminant, aquest element que pertorba la qualitat de l'aire en el nostre país. Per tant, quin és el repte? I això és molt important que ho puguem identificar i ho puguem emfasitzar, subratllar amb tota la rotunditat: hem de ser capaços d'allunyar-nos d'aquest límit que estableix, que recomana l'OMS, des d'un punt de vista d'òxids de nitrogen. Però, fixi's, tenim un problema estructural, necessitem respostes estructurals. No tenim... –i aquesta és la base del tema, i si ens posem d'acord en això, creiem que ens en podem sortir, però necessitem un nivell altíssim de complicitat i de coordinació–, no tenim un gran focus contaminador que pugui extirpar un cirurgià, sinó que tenim una malaltia sistèmica que requereix la intervenció de molts facultatius. Aquesta és la idea bàsica. No tenim un focus específic, concret, sobre el qual poder actuar de manera molt directa, amb aquesta metàfora que plantejava d'extirpar, perquè en la mesura que sabem que la mobilitat hi té un paper molt important, haurem de ser capaços de prendre diverses actuacions. Hem d'evitar, doncs, senyor diputat, dos perills: la inacció i la sobreactuació. La inacció, en el sentit de sentir-nos desbordats per l'enorme dificultat d'incidir sobre la mobilitat d'una manera que provoqui canvis significatius. Nosaltres, tanmateix, ens hem fixat un objectiu, que és: en l'horitzó 2025, hem de ser capaços de reduir entre un 25 i un 30 per cent el nombre de vehicles que entrin a l'àrea de Barcelona, el que hem considerat que són aquests quaranta municipis que formen part d'aquesta zona d'especial protecció. Aquest és el repte, aquest és l'objectiu, que circulin menys cotxes i que els que circulin en aquesta àrea siguin cotxes més nets. Per tant, el primer risc que tenim és la inacció. No quedarem paralitzats davant d'aquest tema. És un repte important, un repte de país. Però, segon, segon risc que tenim, que és la sobreactuació. I la sobreactuació en el sentit d'entrar en una mena de concurs de propostes sense haver-ne avaluat la seva aplicabilitat i, sobretot, la seva eficàcia a l'hora de reduir la contaminació. Permeti'm dir-ho d'una manera rotunda: al final, el valor de qualsevol mesura no és la seva fotogènia, no és fer una mesura que generi titulars, sinó quant redueix concretament la contaminació. Aquesta és la base. Per tant, no tindrem grans macromesures que en un tres i no res ens ho resolguin tot, sinó moltes micromesures que reclamaran la intervenció de molts agents. I vostè ho ha posat de manifest, vostè ho ha posat sobre la taula. El Govern liderarà el que correspon i marcarà les grans línies estratègiques. I volem que aquest Parlament hi col·labori activament. Però hi haurà d'haver el concurs d'altres administracions públiques, d'entitats, d'empreses, de sindicats, també compromesos a aplicar les solucions. Per tant, és la coordinació allò que ens ha de permetre de poder guanyar aquesta batalla. Anàlisi pertinent, no minimitzar però tampoc no magnificar quina és la situació i conjurar-nos contra aquests dos riscos que tenim: la inacció i la sobreactuació. Quins instruments? De quins instruments disposem? Disposem, d'una banda, del Pla de millora de la qualitat de l'aire. Per nosaltres, què és el més important d'aquest pla? No només les mesures concretes, sinó els òrgans de governança que tenim, que van en aquesta línia de poder actuar de manera coordinada, de manera conjunta, perquè algunes decisions les podem prendre des de Catalunya, des de la Generalitat de Catalunya; d'altres, els ajuntaments hi tenen un paper molt rellevant; d'altres, haurà de ser el port o l'aeroport o l'Administració General de l'Estat la que pugui actuar. El que necessitem és que hi hagi aquest màxim nivell de coordinació. Tenim la Taula de la Qualitat de l'Aire, que justament és el principal instrument de governança d'aquest Pla de millora de la qualitat de l'aire. Vam tenir una reunió tot just fa un mes, mes i mig, i vam prendre un parell de decisions que són transcendents. La primera és: aquesta taula la reunirem sistemàticament cada dos mesos. No volem que sigui un òrgan de governança rutinari, sinó que volem que sigui molt operatiu. Ja hem creat..., vam plantejar de crear tres subgrups de treball en la línia que vostè planteja, de prendre mesures concretes, no només d'incentivar, sinó –i després a la segona intervenció hi entraré més a fons– prendre mesures concretes. Quins són aquests tres subgrups de treball que vam plantejar. Un primer, liderat per la Generalitat, de reducció de l'accés a la conurbació de Barcelona coordinat per la Direcció General de Transports i Mobilitat, que és allò que li deia: hem de ser capaços amb l'horitzó 2025 de reduir entre un 25 i un 30 per cent el nombre de vehicles, el volum de vehicles que entrin en aquesta zona de Barcelona, en aquesta zona dels quaranta municipis; primera idea. Segon, un grup de treball de distribució de mercaderies, en aquest cas coordinat per l'ATM, per optimitzar l'àmbit de distribució capil·lar –això també és molt rellevant– i posar un èmfasi concret en l'última milla, com fem aquesta distribució de mercaderies. I el tercer, que per nosaltres potser és el més rellevant i el més operatiu i el més concret i en què haurem de ser més valents tots –tots–, que és el grup de treball per tal de definir i omplir de contingut les ZUAP, les zones urbanes d'atmosfera protegida. I quina és la principal decisió que vam prendre? No pot ser que l'Ajuntament de Barcelona amb bona voluntat i amb bon criteri prengui les seves iniciatives, que l'àrea metropolitana prengui les seves iniciatives i que la Generalitat de Catalunya prengui les seves iniciatives i que vagin simplement en paral·lel en el millor dels casos i de manera descoordinada en d'altres casos. I aquí no es tracta que vagin aquests grups separats, sinó unificar els tres grups, prendre decisions, i això són decisions efectives, concretes, de limitació; és l'única manera en la qual ens en sortim. Aquest és un element bàsic de lideratge que hem de compartir tots plegats. Taula de la Qualitat de l'Aire...
Conseller, ha exhaurit el temps.
...tres subgrups –acabo, presidenta–, decisions concretes, efectives, que ens agradaria poder continuar consensuant, per tant, amb vostès. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
Té la paraula el diputat.
Estic d'acord amb vostè en una cosa, que no cal magnificar el problema, però el problema el tenim al damunt de la taula, eh?, que està també parametritzat per tots els experts en salut pública: 3.500 morts prematures és un problema. És un problema, a més a més, per la salut del país, per l'economia del país. El que li estic plantejant és que el Govern de la Generalitat lideri justament aquesta taula de concertació, i si fa falta que compareguin públicament, doncs, els representants de l'Ajuntament de Barcelona, de l'àrea metropolitana i el Govern de la Generalitat que ho facin, eh? Perquè avui, venint cap al Parlament de Catalunya, escoltava algunes de les accions que l'Ajuntament de la ciutat de Barcelona pensava impulsar i m'ha sonat que anaven no amb un sentit de coordinació respecte a les polítiques globals. Vostè diu: «No, no es tracta de sobreactuar. Bé, estem en una etapa política que ens hi pot portar, eh? I, per tant, com que aquí tenim un problema molt gruixut que afecta la salut pública però que pot afectar un sector industrial molt important, el que nosaltres li plantegem i li plantejarem és de si som capaços que en un termini de sis mesos aquesta taula de concertació que hi ha, amb aquests tres vectors que estan treballant i algun més que s'han descuidat, doncs, pot acabar presentant resultats públics, avaluables, que no siguin només mesures voluntàries. Es tracta d'anar encaixant el trencaclosques i, dintre d'aquest encaix del trencaclosques, voldríem conèixer la seva opinió respecte a les darreres aportacions que científics del CSIC, del Creal i de la Universitat Autònoma de Barcelona i de la Politècnica han fet respecte a com ordenar o començar a fer propostes actives, propositives, respecte dels problemes que tenim al damunt de la taula. També sabem que més enllà del trànsit tenim un problema, que és el port de Barcelona. I aquí també li voldríem preguntar la seva opinió sobre si hem d'abordar l'electrificació del port, en el sentit que els vaixells que estan atracats, doncs, no facin servir els combustibles que estan fent servir, que provoquen un problema de contaminació en un entorn molt proper o als barris propers al port; si el Govern ha analitzat, en la llei d'acompanyament de pressupostos, fixar un impost similar al dels aterratges i enlairaments dels avions a l'aeroport del Prat –aquest és un debat que es va suscitar quan es va aprovar la llei i que el Govern no va voler abordar, però aquí també tenim un problema–; si ho pensen fer o no. Diu: «Hem d'aconseguir que d'aquí al 2025 circulin menys cotxes. D'acord, però és que cada cop n'entren més, en aquesta zona. I li deia fa quinze dies, quan abordàvem la Llei de canvi climàtic: l'únic impost que han fixat en aquesta llei el que pot acabar produint és un benefici en els cotxes amb propulsors dièsel, que són els que provoquen una part important del problema de qualitat de l'aire que tenim a l'àrea de Barcelona. I com que tenim aquesta situació geogràfica, en aquesta visió d'una Barcelona que va més enllà de la ciutat i una àrea metropolitana que va més enllà de l'àrea metropolitana, vostè sap que part de la contaminació que es produeix en aquest entorn pel corredor del Besòs i del Congost arriba al Vallès Oriental i arriba a Osona –al Vallès Oriental amb problemes d'òxids de nitrogen i de partícules i a Osona en forma d'ozó. Em consta que la setmana propera alcaldes del Vallès Oriental –alcaldes i alcaldesses– es reuniran amb vostè per abordar aquest tema, i desitjo que la resposta no sigui que no hi ha pressupost per encarregar els estudis científics adients per intentar analitzar què és el que està passant, les causes internes i externes, i com intentar solucionar aquest problema que s'origina en el rovell de l'ou i que en forma dels tres elements contaminants que li he estat exposant es produeixen al Vallès Oriental, una part de l'Occidental i també a la ciutat de Vic o a la comarca d'Osona. Per tant, tenim un problema que afecta no només l'àrea central, sinó que afecta el conjunt del territori, i li torno a demanar lideratge.
Moltes gràcies, diputat. Té la paraula el conseller.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyores i senyors diputats, senyor diputat, anem a aquestes mesures concretes que hem de ser capaços de plantejar. Hem parlat molt concretament de l'àrea de Barcelona. Aquí la contaminació per òxids de nitrogen és evident. Vostè també ha plantejat altres problemes que tenim en el conjunt del país. El tema de l'ozó ens preocupa, ens amoïna. Afecta el conjunt del territori nacional i, d'una manera molt concreta, algunes comarques. La comarca d'Osona ja s'ha expressat en diverses ocasions en el sentit d'apuntar que aquest és un problema i en requereix d'una actuació específica. Anem a prendre mesures concretes. Li explico algunes mesures concretes que nosaltres, com a Govern, ja adoptarem. N'hi ha una que ja l'estem duent a terme, que és: en els peatges de la Generalitat de Catalunya, de titularitat de la Generalitat de Catalunya, els cotxes elèctrics tenen una exempció del cent per cent. Aquesta és una línia important que nosaltres hem d'apuntar. Hem de continuar perfeccionant aquests punts de càrrega i càrrega ràpida. Des d'aquesta perspectiva, Catalunya està molt avançada, és dels països de referència en aquest sentit. Modificarem les bonificacions als peatges de la Generalitat per tal de deixar de bonificar els vehicles dièsel. Aquesta és una decisió immediata que prendrem, que adoptarem. I, finalment, els anuncio que establirem, per decret, que la compra de flotes de vehicles per part de les administracions públiques sigui només de vehicles elèctrics, híbrids, GLP, gas natural comprimit, i només s'excepcionarà de manera justificada en cas de manca de disponibilitat. Aquesta també és una línia concreta. Nosaltres hem de ser... –les administracions públiques, no només la Generalitat de Catalunya–, les administracions públiques hem de ser exemplars des d'aquesta perspectiva. I després hi ha el gran repte, el gran tema, que aquí hi ha una part molt important de competències locals, que és delimitar les zones de baixes emissions, sobre les quals els ajuntaments, conjuntament amb la Generalitat, hauran de decidir i s'hauran de posicionar. I per això és tan important saber de quina flota disposem i poder arribar a definir, a tenir una descripció molt exhaustiva de quina mena de cotxes tenim avui en aquest país. I, per això, tot el repte de l'etiquetatge és tan transcendent. Només és possible prendre decisions operatives en aquestes zones de baixes emissions restringint la limitació d'alguns vehicles si som capaços d'identificar perfectament de quina mena de vehicles parlem, i de poder –i de poder– no només fer aquestes limitacions, sinó actuar amb una, si m'ho permet, discriminació positiva, incentivant aquells vehicles que siguin nets. És allò que li deia en relació amb els peatges. Hi ha un punt que és bàsic, i que va ser un dels temes essencials de discussió en la interpel·lació del Grup Parlamentari de Ciutadans, que és si nosaltres hem de restringir o hem d'aconseguir que hi hagi menys vehicle privat a les conurbacions urbanes, el que necessitem és potenciar molt el transport públic. I aquí hem de..., prenem decisions que van en molt bona línia. És a dir, l'any passat en aquest Parlament, en aquesta mateixa cambra, vam aprovar la Llei de finançament del transport públic, l'estem desplegant i al llarg d'aquest any tindrem el reglament. No passarà com amb la Llei de la mobilitat, que el reglament el vam tenir al cap de molts anys, sinó que hem d'actuar de manera immediata. Hi ha el gran projecte que és la T-Mobilitat, que va en aquesta línia, que és el que ens ha de permetre incentivar d'una manera molt clara, molt concreta, molt contundent, la utilització del transport públic. I aquí sí que hem d'establir una unitat d'acció. Nosaltres tenim un mode de transport que avui no és prou competitiu. I acabaré amb això, que és el sistema de rodalies: no ens funciona, no ens funciona bé. Ja els anuncio que la Generalitat de Catalunya prendrà decisions aquest mateix any sobre els serveis que volem que circulin en el sistema de rodalies. Però necessitem fiabilitat, necessitem ampliar la capacitat del sistema, aquesta és la baula que ens està fallant. No podem demanar als ciutadans que no utilitzin el cotxe privat si no som capaços de donar unes alternatives potents a nivell de transport públic. I, per això, quan parlem de rodalies, quan parlem de la T-Mobilitat, quan parlem de tots aquests elements, en molt bona mesura estem parlant de quin país volem, des d'un punt de vista de la seva qualitat de l'aire, i des d'un punt de vista d'una mobilitat que sigui sostenible i segura. Aquesta és una prioritat, no del Govern de Catalunya, sinó que estem convençuts que és una prioritat àmpliament compartida per aquesta cambra, una prioritat d'abast nacional de país. Gràcies, senyora presidenta, senyores i senyors diputats.
El dotzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la seguretat ambiental, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. [[Interpel·lació al Govern sobre la seguretat ambiental]] [[300-00043/11]] Per a exposar-la, té la paraula el senyor Francisco Javier Domínguez.
Bon dia, presidenta. Bon dia, consellera, diputats i convidats. Primero quiero aclarar lo del título, porque es seguridad ambiental, pero realmente lo que debería decir es «seguridad medioambiental. Hecha esta salvedad, para entrar en materia, yo lo que quería es empezar diciendo que en los últimos años hemos sufrido una serie de incendios forestales, que seguro que todos tenemos presentes. En el 2013 hubo uno de 400 hectáreas en el Baix Empordà; en el 2014, uno enorme en Tivissa y otro, nuevamente, en el Baix Empordà; en el 2015 se quemaron 1.200 hectáreas en Òdena, y estos últimos días ha habido ya, como inicio de campaña, incendios en Cornudella, en Alforja y el último de Llançà, que se quemaron 12 hectáreas. Pero esto hace referencia a la resolución de una emergencia, que se aplica un plan, que es el Infocat, y en el que participan todos los cuerpos de seguridad y emergencias. Esto lo quería introducir, porque es un aspecto muy mediático, un incendio forestal, pero la seguridad medioambiental es más que esto. Esto se debería tratar, en todo caso, en la conselleria de Interior, y yo ya avancé que lo que quería hablar era con la conselleria de Agricultura, por lo tanto, no hablaré de la extinción, ni de bomberos, ni de los protocolos de colaboración que tienen que perfilarse mejor entre cuerpos. Tampoco voy a incidir demasiado en trabajos de prevención, que se planifican desde el cuerpo técnico de la Generalitat, porque sé que se hacen trabajos como los que se anunciaron hace poco de reducción de biomasa en la serra de Llaberia, con un presupuesto de 160.000 euros, que así parece que es mucho dinero, pero realmente para trabajos de prevención es un poco escaso. Por lo tanto, la primera pregunta es: ¿de qué presupuesto estamos hablando para trabajos de prevención, realmente? También sé que se abren pistas para mejorar los accesos a las masas forestales. Y luego, nuevamente me aparece la serra de Cardó, que ya le hice un comentario la otra vez, que está con serias dudas de haberse actuado medioambientalmente correctamente. Hay un tema que está denunciado y quería saber cómo está esta denuncia, si ha prosperado, si se han tomado medidas...; me gustaría que me explicara la situación de esta apertura de pistas. Pero tampoco era mi intención hablar estrictamente de esto. En todo caso, de incendios y de actuaciones específicas de prevención ya iremos hablando a lo largo de la legislatura. Yo de lo que quiero hablar hoy es de seguridad medioambiental. Y, para empezar, quería explicar qué entiendo yo por «seguridad medioambiental. Lo he resumido en cinco bloques. El primer bloque sería..., la seguridad ambiental son los incendios forestales, que, como he nombrado antes..., los trabajos de prevención, investigación de causas y autorías, un plan de acción en función de unos mapas de peligro, quemas controladas, inspección de líneas eléctricas, control de los focos hasta que vienen los bomberos, y participar en planes de emergencia: Infocat, Inuncat, Camcat y Neucat. Esto sería el bloque de incendios y emergencias. Otro bloque de seguridad medioambiental sería la gestión de actividades, tanto forestales como de cualquier otro tipo que se tienen en el medio natural y rural. O sea que la seguridad ambiental sería el control de los aprovechamientos forestales, las plagas, el control de actividades agrícolas, ganaderas, los vertidos contaminantes... El tercer bloque sería el control de fauna y flora, que entiendo por seguridad medioambiental también tener los censos de las poblaciones animales y vegetales, los silvestres, los animales domésticos, control de maltratos, los zoológicos, la caza, la pesca... Lo estoy resumiendo así, rápidamente, ¿eh? El cuarto bloque sería la integridad del medio: medio natural y rural, paisaje, actividades de los espacios naturales, los accesos y los usos que se hacen de esos espacios, la vigilancia de obras con evaluación de impacto ambiental, las actividades de urbanismo, la contaminación atmosférica, estado de las aguas. Y, por último, el quinto bloque, sería la sensibilización social, o sea, la difusión y la educación: asesoramientos, campañas de información, concienciación ciudadana, educación ambiental, charlas divulgativas...; todo esto también lo englobaría dentro de seguridad medioambiental. Entonces, si cogemos todas estas funciones más las que me he ido dejando, porque quería hacer un resumen, resulta que son las competencias del Cuerpo de Agentes Rurales, las que marca la Ley 17/2003. Es decir que a un agente rural, a un agente del Cuerpo de Agentes Rurales, podemos verlo investigando el origen de un incendio, o inspeccionando la tala de árboles, o rescatando un pollo de una especie protegida que se ha caído, o censando jabalís, o denunciando una ocupación irregular urbanística, o impartiendo en una clase de primaria una charla. Pues según el Estatut de autonomía de Cataluña, y leo literalmente: «En materia de medioambiente y de espacios naturales, la Generalitat ejerce sus competencias a través del Cuerpo d'Agents Rurals, que son competentes en la vigilancia, el control, la protección, la prevención integral y la colaboración en la gestión del medio ambiente. Los miembros de este cuerpo tienen la condición de agentes de la autoridad y ejercen funciones de policía administrativa especial y de policía judicial. Pues, si reconocemos que esas funciones son básicas y trascendentes para la preservación medioambiental, deberíamos tener un cuerpo acorde; un cuerpo consolidado, bien implantado, formado, especializado, con los recursos humanos y los materiales suficientes, y con unas competencias claramente definidas. O sea, un cuerpo reconocido, tecnificado i dignificado. Pero, si os fijáis..., yo ya sé que la consellera sabe todo esto, pero también hablaba para el resto de la cámara. Quería explicar las funciones, porque se evidencia que hay una falta de conocimiento por parte de la población en general de lo que es el Cuerpo de Agentes Rurales, porque están en una cierta marginalidad. Y ahora viene la parte de las preguntas. La primera pregunta no es exactamente una pregunta, es una felicitación, porque había una sentencia de una irregularidad con los cargos de comandament, y después de cuatro años se ha cogido el toro por los cuernos y se ha ejecutado esa sentencia y se han quitado los cargos y se vuelve empezar con..., había cargos nombrados de manera irregular y se está corrigiendo esta situación. Por lo tanto, la primera pregunta ya no es una pregunta es una felicitación, ¿no? De todas maneras, estaría bien que pudiera explicar cómo se van a suplir estas plazas, en qué plazos y, sobre todo, si se va a aprovechar que hay esta pequeña restructuración para mejorar la estructura del cuerpo. La segunda pregunta es que, después del incendio de Horta de Sant Joan, se dictaminó una serie de recomendaciones. Y, bueno, unas se han corregido, como que el Cos d'Agents Rurals se ha integrado al 112, pero otras quedan pendientes; pero esto del 2010, estamos a 2016, han pasado seis años. Entonces quedaría pendiente mejorar los medios y recursos de prevención del CAR, como el aumento de plantilla, formación, vehículos. Quedaría aumentar la capacidad técnica, haciendo efectivo el despliegue de las categorías de inspectores, subinspectores, agentes mayores y oficiales. Y quedaría pendiente implantar sistemas de guardias, tanto presenciales como a disposición, pero con nuevas plazas, claro, no cargar de faena a la gente que ya está haciendo este trabajo, sino aportar nuevas plazas para cubrir el horario. Todo esto..., esencialmente son las recomendaciones de un dictamen después de una desgracia, por eso he introducido lo de los incendios al principio, porque las desgracias luego aportan soluciones para evitar que pase esto. Y me reservo el resto de preguntas para el segundo turno, ¿vale? Así me vas contestando y..., ¿de acuerdo? Muchas gracias.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, senyora Meritxell Serret.
Hola, molt bon dia. Gràcies, senyora presidenta. Diputats, diputades; senyor Francisco Domínguez, gràcies per oferir avui l'oportunitat de, com bé diu, parlar d'un cos, el dels Agents Rurals, al qual també agraïm avui que siguin aquí presents representants d'aquest cos i del seu sindicat, d'Asparc. Primer de tot, reitero, eh?, l'agraïment per poder parlar avui d'un cos que, com bé dieu, és essencial i que és..., podríem dir una estructura fonamental per al país i més en el projecte de país i de república catalana que volem construir i que tenim alguns en projecte. Així, doncs, si em permeteu, vós ja heu fet una primera descripció del què és i del que suposa aquest cos, però m'agradaria ampliar-la i, si pot ser, reforçar-la una mica, perquè tot siguem conscients del que tenim entre mans quan parlem d'agents rurals. Primer, com he dit, és una estructura bàsica, està organitzada en quaranta àrees bàsiques que abasten tot el territori i que tenen un àmbit més o menys comarcal; per sobre d'aquestes hi han sis àrees regionals i una àrea general, en total –en total– abasten, com he dit, tot el territori de Catalunya i actualment hi ha uns 495 efectius. És a dir, 495 persones que ens han de cobrir tot el territori de Catalunya. I aquesta cobertura territorial, com he dit, no s'ha de menystenir gens, atès que és un cos que s'encarrega, com bé he apuntat en aquells cinc blocs de funcions..., bàsicament s'encarrega de vigilar, controlar, gestionar un medi natural des d'una perspectiva de protecció i prevenció integrals, i amb una tasca imprescindible, com bé deia, en prevenció d'incendis forestals, en gestió d'espais naturals protegits i en protecció i gestió també de fauna, caça i pesca fluvial. Vull posar en relleu la important tasca que desenvolupen, també, en un aspecte fonamental, i que també heu remarcat, que és la divulgació i l'educació ambiental, a més de tot un servei d'informació i assessorament a ciutadans pel que fa a les conductes respectuoses amb el medi, i especialment, també –perquè també ho hem de posar en valor i saber-ho treballar, diria, des de tots els àmbits i totes les parts i tots els agents–, l'acompanyament i el suport que realitzen els professionals agraris i forestals per a anar impulsant cada cop més bones pràctiques i una gestió del medi sostenible. I dic «conjuntament perquè és un diàleg, i hem d'aconseguir que sigui un diàleg, sempre. Les prop de cinc-centes persones que integren aquest cos tenen la condició d'agents de l'autoritat i policia judicial, com bé apuntàveu abans, i això vol dir que vetllen perquè la gestió del nostre medi sigui correcta. També a nivell urbanístic. No oblidem, també, que aquesta és una de les competències que tenen i que els agraïm, també, que desenvolupin. I alhora també fan tasca de prevenció de conflictes, és a dir, sí que tenen potestat sancionadora, però també aquesta visió i aquesta actitud de mediació quan cal. I aquí també vull remarcar que el nostre Cos d'Agents Rurals participa, com bé dèieu, en tots els plans de protecció civil, i que està integrat a tot el sistema de seguretat de Catalunya i a la xarxa Rescat; tots els programes que apuntàveu, la llarga llista d'Infocat, Inuncat, Neucat, el Camcat, l'Allaucat, el Procicat, el Radcat i el Pemont, i que col·labora també amb tots els altres cossos que tenen funcions de seguretat i prevenció i extinció d'incendis, i el Centre d'Atenció i Gestió de Trucades d'Urgència del 112. I aquí també una breu memòria que durant el 2015 aquestes gairebé cinc-centes persones, places que tenim per a cobrir tot el territori, han fet 133.305 actuacions, 64.295 inspeccions, gairebé 3.000 denúncies i gairebé 150 atestats, 136.652 comunicacions i autoritzacions per a fer focs –controlats, sempre–, més de 5.000 recollides d'animals, gairebé 44.000 respostes a trucades del 112, i, també, el que apuntava, molt important, més de 1.000 xerrades a més de 36.000 escolars, per a fer aquesta tasca d'educació ambiental, i, per tant, de donar a conèixer més a la nostra societat la feina que hem de fer i com hem de gestionar el medi. Com poden veure, els agents rurals és una estructura..., això, és una estructura d'estat, una estructura fonamental per al nostre país i que realment fa anys que reclama una reestructuració i una posada al dia que tingui en compte des dels recursos disponibles fins a la consideració social i tota la cooperació amb els altres cossos que hi ha al nostre país. I nosaltres, aquest Govern, i des del Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, ens hem decidit a fer els passos perquè això acabi sent realitat. La reestructuració del cos ha estat una de les prioritats d'aquest departament des del primer dia de la legislatura actual, i perquè tenim clar que la demanda que hem anat reivindicant, i, com bé dèieu, fa anys, no?, que es van apuntant recomanacions, etcètera, és legítima i més que justificada. Necessitem enfortir-lo i dotar-lo d'estructura. Així, doncs, sabíem que teníem, quan vam entomar la legislatura, una situació que calia afrontar; ho havíem de fer conjuntament amb la mateixa direcció del cos, amb els agents i els seus representants sindicals; hem entomat i complert la sentència del Tribunal Superior de Justícia, que es va fer efectiva el 6 d'abril, que anul·lava onze llocs de treball corresponents al comandament del cos. Des d'aleshores s'han cessat onze persones dels seus càrrecs: deu eren caps d'àrea bàsica d'aquests àmbits comarcals; un, cap d'àrea regional, concretament de Ponent, de les Terres de Lleida, i totes aquestes persones són funcionàries; per tant, quatre han anat a ocupar altres llocs de comandament que tenien assignats prèviament, set han retornat a les seves categories assignades anteriorment. En els propers dies..., d'entrada uns vint dies, esperem que menys, perquè ahir ja vam entrar la sol·licitud a Funció Pública, des del DARP, no?, es convoca la provisió provisional d'aquests llocs de treball que han quedat vacants per tal de poder garantir el normal funcionament del Cos d'Agents Rurals. Mentrestant, durant aquests dies d'impasse, no?, de cessament d'aquests comandaments, l'operativitat del cos la tenim garantida a través de l'assumpció de les funcions bàsiques per part dels comandaments que corresponen a nivell regional o per part de l'àrea general, en el cas de la regió de Ponent. I, d'altra banda, el més important és que volem incorporar en el pressupost del 2016 un increment del capítol I equivalent a quinze llocs de treball amb l'objectiu d'iniciar el desplegament de la categoria de subinspector, categoria que es correspon amb el requisit que es demanava en la sentència del Tribunal Superior de Justícia. A més a més, està previst enfortir l'estructura del mateix Cos d'Agents Rurals mitjançant la dotació del lloc de cap d'àrea regional dels Pirineus. Així, doncs, una llarga extensió, que és tot Ponent, creiem que serà molt millor per les feines i per la mateixa capacitat d'organització. Al departament tenim clar que, davant d'aquesta situació que s'arrossega des de fa molts anys i que fins ara no s'havia entomat, cal reestructurar a fons i enfortir bé un servei públic essencial com aquest. I aquests són només uns primers passos que pensem que hem d'entomar sí o sí per a revertir la tendència dels darrers anys de reducció de nombre d'efectius i millorar l'estructuració i tecnificació del cos. Però també vull remarcar que des de l'any 2015 s'han realitzat 123 activitats formatives dintre del mateix Cos d'Agents Rurals, en les quals hi han participat uns 420 agents, i tots els comandaments han rebut formació en gestió i lideratge d'equips. També hem fet transferència de coneixement i tota una formació especialitzada per a l'ús d'armes, que està prevista durant el 2016, que faran únicament aquells agents que formin part del Grup Especial de Gestió Cinegètica i Captura d'Animals i del Grup Especial de Verins i Antifurtivisme. I, a més a més, també podem posar, per exemple, a nivell de formació, el seminari de gestió transfronterera de fauna salvatge, celebrat ara, a finals d'abril, en el qual també vam poder compartir impressions i l'experiència i bones pràctiques dels agents rurals. A nivell de previsions de formació, tenim tot un pla de formació, un curs en gestió de fauna, antifurtivisme, comandaments, investigació bàsica d'incendis, cursos externs, etcètera. Som conscients que no ens hem de quedar aquí; a mesura que disposem de més pressupostos hem de continuar donant resposta a les necessitats que es plantegen i sobretot explicar a la societat la funció que té aquest cos, i agrair també la seva capacitat d'adaptació als nous temps i als reptes que planteja tot aquest món canviant i de canvi global; la seva proximitat i el seu coneixement del territori –són unes persones, uns grans professionals, que, amb molta vocació, coneixen i fan una gestió excel·lent de cara a gestionar millor el nostre territori, i, sobretot, perquè ho fan des d'una perspectiva de bé comú i de construcció de país. I després continuarem.
Moltes gràcies, consellera. Té la paraula el diputat.
Gràcies, presidenta. Bé; gràcies, consellera, per la seva actitud cap a aquest cos; em sembla que és la correcta, però, bé, jo..., la meva posició és seguir. La tercera pregunta que le quería hacer es un mandato. La palabra esta estaba un poco maldita, últimamente, pero sí, tenim un mandat, que es cumplir con las mociones que se aprueban en este Parlament. Lo mismo que había una sentencia del tribunal después de los incendios de Horta, pues, hay, por ejemplo, la Moción 28/X, de prevención de incendios forestales, en la cual se exige, en resumen, un calendario de despliegue del cuerpo, crear un sistema de guardias adecuado y mejorar los medios y recursos del CAR, ¿eh? Pero, aparte también, hablaba de la comunicación..., de actuaciones en la web del cos. Y esto último yo lo encuentro muy grave. Yo ya sé que no es culpa del Gobierno entrante, porque lleváis tres meses, pero lo encuentro grave por lo fácil de su solución. O sea, yo hoy he estado mirando la web para prepararme esto, y resulta que hay páginas actualizadas del 2009, o páginas actualizadas del 2011, o la última memoria de las actividades que ha dicho antes de las actuaciones del cuerpo..., pues la última que está colgada en la web es del 2013, ni 14 ni 15. Entonces esto es relativamente fácil de solucionar para aportarle información a la ciudadanía y a las personas que estén interesadas, pero luego, también, cosas que también son relativamente fáciles, como el mapa de actuación del pla Alfa, que te indica muy fácilmente el nivel de actuación según el riesgo de incendio, que tienes que buscar el mapa por la web y no hay manera de encontrarlo. O sea, una manera de comunicar y de transmitir a la ciudadanía la importancia de un tema es la facilidad de acceso a través de las redes, que es donde yo creo que el 99 por ciento de la población actual se mira la información, ¿no? Entonces me gustaría saber si tienen pensado ya algo para modernizar y tener actualizada la web. La tercera pregunta, o siguiente mandato, sería la Moción 83/X, que es una moción aprobada en este Parlament, que la leo literal, porque es que sería un más de lo mismo: «Potenciar el Cos dels Agents Rurals com a eina imprescindible amb la dotació i la formació adequades per a esdevenir un cos de vigilància i... –el mateix de sempre–, «i posar en marxa mecanismes de col·laboració i coordinació amb els altres cossos competents. Esto es una pregunta retórica, porque ya la hemos estado contestando, pero seguimos teniendo una moción aprobada en el Parlament que está pendiente de cumplir. Y respecto a los quinientos agentes que se han nombrado, si a estos quinientos agentes les restamos las excedencias, les restamos las bajas, las reducciones de jornada, los delegados sindicales, agentes que tienen algún tipo de adaptación por dificultades de movilidad o por cualquier otro motivo, agentes especializados que no están destinados al territorio que en teoría les «pertoca, nos quedamos con doscientos agentes, activos, y no sé si simultáneamente, ¿eh? Entonces de los quinientos nos quedamos en doscientos; con lo cual la situación es más grave de lo que podría llegar a parecer, porque quinientos suena muy bien, pero doscientos ya no suena tan bien. Eso, si lo traducimos a la cantidad de hectáreas que tiene que supervisar cada pareja de agentes, pues da una ratio brutal, aparte de dificultades intrínsecas a cada una de las zonas, como la mayor superficie de espacios naturales en el Ripollès y en el Alt Urgell, o una mayor dificultad para acceder a la difusión y a la educación de los escolares en Barcelona y el área metropolitana. ¿Qué tenemos que hacer con el progresivo envejecimiento del Cos d'Agents Rurals? Yo sé que la población rural tiene un problema que es el envejecimiento, pero no hace falta que ese problema lo traslademos al cuerpo que trabaja en el medio rural. Y a modo de cierre, que ya me queda muy poquito, los agentes rurales deben tener mucha más presencia y deben ser visibles para la población y no deben ser confundidos con otros trabajadores como ADF, vigilantes y guardas, que no son ni agentes de autoridad, ni agentes como los agentes rurales. Después, lo de la promoción de los agentes es cierto que desde el 2009 no se ha hecho nada; entonces, la plantilla tendría que cubrir todo lo que son, como mínimo, bajas, jubilaciones, excedencias... Y, para resumir –que veo que ya se me ha acabado–, lo que nos gustaría es que se garantizara la seguridad medioambiental, para lo que tenemos que contar con un cuerpo de seguridad especializado y con prestigio, que espero que, con la ayuda de todos, lo sepamos hacer. Gracias.
Moltes gracies, diputat. A continuació, té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Senyors diputats i diputades, agraeixo de nou la reiteració, perquè certament necessitem avançar tots plegats molt cap a la millora del cos, i això, ho vulguem o no ho vulguem, passarà també per una millora dels pressupostos i de la capacitat de finançament, no?, de les estructures del nostre estat i del nostre país. Aquí..., intento respondre, d'una banda, alguns dels temes que no havia donat temps abans de respondre. Un incís molt ràpid sobre la serra de Cardó, que adés comentàvem: s'està treballant, s'estan fent accions de franges perimetrals per a prevenció d'incendis. Hi havia hagut algun cas concret en què no s'havia fet l'estudi d'impacte ambiental i s'està desenvolupat, i en principi està, no?, encarrilat el tema i confiem que es pugui anar resolent sense gaires més incidències i puguem acabar de fer tots els treballs que cal de cara a prevenció d'incendis. Sobre la web del Cos d'Agents Rurals, no li negaré, en cap cas, que cal millorar-ho. De fet, hem entomat, no?, també des del departament, des de la conselleria l'aposta de millorar tot el que és la comunicació i el pla de comunicació del mateix Departament d'Agricultura. Hi estem treballant a fons, amb l'objectiu de millorar la informació dels agents rurals, però també tota la informació general del departament, per a més transparència i més accessibilitat de la ciutadania a un departament que conté una informació que creiem que és transcendental també, no?, per a la nostra societat, que és tot el referent a l'alimentació, al nostre sector primari i, per descomptat, a tota la gestió que fem de vetlla i de millora de gestió del medi. I en aquest sentit en les properes setmanes, mesos, anirem millorant, i tota aquesta informació que dèiem actualitzada ara, cada dia més, l'estem mirant de tenir també a la nostra pàgina web. En altres temes ho estem aconseguint, en aquest també ho farem. Pel que fa a mesures, no?, de pressupostos i, sobretot, que es traslladen en totes les demandes i necessitats que hi ha a nivell de plantilla, ara com ara, el nostre pressupost en gestió de prevenció d'incendis, que adés també ho apuntava, és de 13 milions i mig d'euros l'any, que, com bé deia, semblen molt, però tenint en compte que som un país eminentment forestal –el 60 per cent del nostre territori és forest– no dóna, segurament, per a cobrir tant com voldríem. Però, tot i així, mirem i l'objectiu és ser cada cop més eficients i fer que aquests diners serveixin per a fer una gestió efectiva i prioritzar allà on calgui més. I d'aquests se'n despleguen, d'aquests 13 milions i mig se'n despleguen també tots aquells elements de suport que..., de pressupostos per a brigades de suport en qüestió de campanyes d'estiu. Paral·lelament, pel que fa al nombre de places vacants tenim clar que primer hem de complir la sentència i n'estem planificant el desplegament, i, d'acord amb la capacitat pressupostària que anirem tenint per al 2016 i subsegüents anys, tindrem capacitat per a anar ampliant i donant resposta a totes les demandes de suplir baixes i sobretot, també, de generar aquelles noves places que fan falta per a dimensionar i adequar el cos com cal. I tindrem en compte sempre la mateixa base d'interins que ja van aprovar unes oposicions i que ara com ara no compten amb plaça; això també és una prioritat que tenim clar que hem de mantenir i tenir molt en compte. I sabem i som conscients que el cos necessita més actius, necessita reforçar-se també amb personal format, especialitzat i amb relleu generacional, però les disponibilitats pressupostàries són les que són, i tenim el compromís, i ho farem, d'anar-ho suplint gradualment, a mesura que ens sigui possible, però sobretot amb una visió molt clara de tecnificar, reestructurar i potenciar també i donar molta visió social a la feina que fan els agents rurals. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre la judicialització de la política]] [[300-00044/11]] El tretzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre la judicialització de la política, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Roger Torrent.
Gràcies, presidenta. Bé, bon dia; bon dia, conseller. Nosaltres aquesta interpel·lació l'hem denominat, l'hem titulat «la judicialització de la política, i ens sembla que és un títol prou explícit. Ara bé, voldria començar, conseller, fent una prèvia que em sembla que és del tot honest fer, i és que aquesta interpel·lació no tindrà un caire jurídic, no el pot tenir, no pot tenir un caire jurídic. De fet no el pot tenir perquè el mateix Govern de l'Estat espanyol s'ha encarregat d'instrumentalitzar tribunals i jutges, que per altra banda han de ser una institució neutral, encarregada de dirimir litigis legals o constitucionals, en un instrument al servei d'aquesta causa del Govern de l'Estat d'anar en contra de les legítimes, majoritàries i democràtiques aspiracions del poble de Catalunya, especialment després del 27 de setembre, per tant, especialment després d'aquest mandat democràtic que ens va atorgar la ciutadania de Catalunya per seguir endavant en aquest camí. En un estat de dret madur, amb una democràcia profunda i consolidada, els aspectes jurídics es dirimeixen en l'àmbit jurídic i els aspectes polítics es dirimeixen en l'àmbit polític. Tanmateix, en una democràcia low cost com la que tenim a l'Estat, això passa just el contrari. I aquells aspectes que s'haurien de discutir des d'un punt de vista estrictament polític, perquè són polítics, es traslladen a les institucions judicials, es traslladen a aquestes eines que avui, en aquests moments, el Govern de l'Estat fa servir per atacar, per anar en contra del procés que ha iniciat aquest país. En democràcia, les qüestions polítiques es discuteixen, es debaten, es consensuen, s'hi busquen acords i, sobretot, es voten; però no es porten als tribunals, no es porten davant dels jutges. Perquè en democràcia, com dèiem, les qüestions polítiques s'han de resoldre amb més política, és a dir, amb més democràcia. I ens trobem últimament que, fruit d'aquesta tendència del Govern de l'Estat a judicialitzar tot allò que és polític, ens van caient, una darrere l'altra, sentències i recursos del Tribunal Constitucional. De fet, les dades de les sentències i recursos del Constitucional són gairebé com les dades de la pluja: quant ha plogut avui?, què ens han tombat avui? Tombar les lleis, aquestes sentències i aquests recursos, gairebé, ens vénen a pes, a granel; un darrere l'altra, una llei darrere l'altra. I això, al nostre entendre, aquesta actitud, i les conseqüències d'aquesta actitud, provenen bàsicament de tres elements fonamentals que són molt preocupants. Però no són preocupants des d'un punt de vista del Parlament de Catalunya o des d'un punt de vista d'un grup parlamentari, ni tan sols des del punt de vista de la ciutadania de Catalunya: són preocupants des d'un punt de vista de qualitat democràtica, són preocupants des d'un punt de vista d'estàndards bàsics de societat democràtica i avançada. Quins són aquests elements, al nostre entendre? Primer, la capacitat del Govern de l'Estat de reduir a la mínima expressió la separació de poders confonent manta vegades, confonent gairebé cada dia què és l'executiu i què hauria de ser el judicial, confonent el paper d'un amb el de l'altre i portant allò que és competència i que són atribucions d'un, del primer, de l'executiu, a l'àmbit judicial. El segon element preocupant: aquesta concepció que la democràcia es basa no en la voluntat popular i, per tant, en la legitimitat ciutadana, sinó en la llei, en la legalitat; aquesta concepció de la democràcia que posa per sobre la legalitat de la legitimitat, per sobre, per tant, el marc jurídic de la voluntat popular expressada a través de les urnes. I el tercer element: la poca qualitat democràtica, la poca acreditació amb els estàndards europeus de democràcia, que fan que allò que s'ha de resoldre per altres vies es porti al tribunal. Si l'Estat espanyol fos una democràcia a la britànica o una democràcia a la canadenca, la qüestió de Catalunya, aquest procés, aquestes legítimes i majoritàries aspiracions del poble de Catalunya, es portarien a les urnes, i no als tribunals. Però és evident que l'Estat espanyol no té els nivells de qualitat democràtica que poden presentar, les credencials que poden presentar democràcies madures com la del Regne Unit o la del Canadà. Per tant, aquests tres elements són els que ens porten que, com dèiem, hi hagi un degoteig constant de sentències i recursos en contra de tot allò que legisla aquest Parlament. Han estat, en els últims anys, una trentena de sentències, una trentena de recursos, per tant, una trentena de lleis i disposicions d'aquest Parlament que han estat tombades; per tant, una trentena de vegades que el Govern de l'Estat ha tancat la porta a aquest Parlament; per tant, una trentena de vegades que el Govern de l'Estat espanyol ha tancat la porta a la sobirania d'aquest Parlament; per tant, una trentena de vegades que el Govern de l'Estat ha tombat les eines que ens hem proposat fer per ajudar la nostra gent; per tant, una trentena de vegades que el Govern de l'Estat ha tancat la porta a la ciutadania de Catalunya. Trenta sentències, trenta recursos que sistemàticament han anat a tombar qüestions, lleis que aprovava aquest Parlament. I no ens enganyem: no és per una qüestió tècnica, no és per una qüestió jurídica, no és per una qüestió constitucional; és per una qüestió estrictament política. Aquestes sentències, aquests recursos, aquesta actitud, en definitiva, és una qüestió simplement política. I no són sentències o recursos que tinguin a veure amb banderes, com deia el meu company de grup Eduardo Reyes ahir; no té res a veure amb les banderes; no té res a veure ni tan sols amb l'organització institucional de la Generalitat de Catalunya; no té a veure amb competències; no té a veure amb qüestions de calat jurídic. Té a veure amb les eines de què ens dotem per ajudar la nostra gent; per tant, té a veure amb les persones. Totes i cada una de les sentències van en contra de les persones d'aquest país, van en contra dels catalans i les catalanes. I ens han intentat tombar totes aquestes lleis que nosaltres hem anat construint, que hem intentat construir, a vegades amb amplis consensos, a vegades fins i tot per unanimitat en aquesta cambra, i les han anat recorrent i tombant sistemàticament. Sintèticament podríem dir que han tenallat, que han tombat fonamentalment dos paquets d'iniciatives, o dos paquets de voluntats d'aquest Parlament de Catalunya: per una banda, la voluntat de legislar en qüestions tan bàsiques com són el dret a l'habitatge, pobresa energètica, com és la igualtat entre homes i dones, és a dir, elements bàsics i fonamentals per a la ciutadania de Catalunya, i d'altra banda, ens han intentat tombar també totes i cadascuna de les eines que alhora fèiem per intentar millorar les finances de la Generalitat, és a dir, impost, per exemple, a les nuclears; impost, per exemple, sobre els dipòsits bancaris; impost, per exemple, sobre els pisos buits. Sumats, sumats tots aquests impostos que ens han tombat i que, per tant, no podrem aplicar, parlem d'uns 700-800 milions d'euros, és a dir, de tres vegades el pla de xoc –700 o 800 milions d'euros, tres vegades el pla de xoc. Per tant, és evident que l'Estat ha instrumentalitzat la justícia, que ha judicialitzat la política i que està fent política a través de les sentències i els recursos del Constitucional per anar en contra de les legítimes aspiracions del poble de Catalunya, per anar en contra de la sobirania d'aquest Parlament, que el que intenta és crear instruments per ajudar la nostra gent. Per tant, de tot això acabem deduint que, efectivament, l'única manera de poder ajudar des d'aquest Parlament els ciutadans de Catalunya és no dependre del Govern de l'Estat, no dependre de cap tribunal constitucional, sinó tenint un estat propi. I mentrestant, conseller –i aquesta és una interpel·lació que fem, evidentment, al Govern, però alhora aprofitem per dir que estem al costat del Govern–, en aquest mentrestant, mentrestant no tinguem l'estat propi, evidentment ens tindran al seu costat..., el seu Govern ens tindrà al seu costat a l'hora de defensar que tots els drets adquirits per la ciutadania de Catalunya en els últims anys segueixin ferms, segueixin vigents; per tant, que puguem seguir ajudant la nostra gent. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el conseller de Justícia, senyor Carles Mundó.
Bon dia, presidenta. Bon dia a tots i a totes. Senyor diputat, jo li agraeixo la intervenció perquè, certament, aquesta és una qüestió que no per quotidiana l'hem de trobar normal, i certament, vostè ha fet referència a les lleis i a les decisions que ha pres aquest Parlament i que ha pres el Govern, i que han estat sistemàticament suspeses i anul·lades pel Tribunal Constitucional, i no m'estaré de fer-ne una relació, potser no exhaustiva, però crec que exemplificadora de la realitat de què estem parlant. La Llei d'emergència social, la Llei d'igualtat efectiva entre homes i dones, la Llei de consultes populars, la Llei de l'impost als habitatges buits, la Llei de prohibició del fracking, la Llei de l'impost a les nuclears, la Llei de governs locals, la Llei del llibre cinquè del Codi civil de Catalunya, la Llei de l'aranès, la Llei del Síndic de Greuges, la Comissió d'Estudi del Procés Constituent, la Llei de l'impost dels dipòsits bancaris, el Decret llei contra la pobresa energètica, el Decret llei d'horaris comercials, la Llei sobre les grans superfícies, el Comissionat per a la Transició Nacional, la Llei d'acció exterior, la Llei del codi de consum, la llei que estableix la taxa als operadors d'internet, les declaracions polítiques que fa aquest Parlament, el decret de creació del Departament d'Exteriors i fins a una trentena de lleis –vostè ho deia– són les que ha suspès el Tribunal Constitucional, i són lleis que no hi han anat soles, al Tribunal Constitucional. Les lleis han arribat al Tribunal Constitucional, i hi han arribat de la mà, majoritàriament, del Govern del Partit Popular. Com ho va fer en el seu dia, cometent un error històric per als interessos de l'Estat espanyol, com és el recurs que en el seu dia va presentar el Grup Parlamentari, aleshores, del Partit Popular contra l'Estatut de Catalunya aprovat pels ciutadans de Catalunya l'any 2006. Certament, el Govern espanyol ha contribuït com ningú a judicialitzar la política, i ha renunciat a fer política amb arguments i amb discussió política, i vostè ho ha subratllat sobradament. Ha traslladat, doncs, als tribunals la incapacitat per donar respostes polítiques, i els tribunals, certament, no estan per donar resposta a qüestions polítiques, no s'hi val amagar-se darrere el Tribunal Constitucional, com fa el PP. Això no és cap solució, portar als tribunals els temes polítics no serveix per resoldre els problemes, i el que fa és generar problemes als mateixos tribunals. Les cúpules judicials estan profundament incòmodes per haver de resoldre qüestions que moltes vegades, quan es presenten, tothom sap que no hi ha al darrere una motivació jurídica; és una eina més del Govern del Partit Popular, que utilitza la justícia per, moltes vegades, no afrontar les seves obligacions polítiques, els compromisos que, quan els han votat els ciutadans, els han exigit. Avui, el Tribunal Constitucional és un tribunal desprestigiat, i està totalment polititzat. Els seus membres es compten per blocs i es compten per afinitats polítiques, i estem parlant d'un tribunal. En els darrers anys, volent-ho o no, ha estat al servei del Govern del Partit Popular per fer realitat els seus objectius partidistes. El Tribunal Constitucional ha estat l'instrument per recentralitzar l'Estat, fent sempre una interpretació restrictiva del repartiment de competències. La Constitució no es pot interpretar d'una sola manera i les lleis espanyoles no són com una llei de la física, en què l'aigua sempre congela als zero graus. El Tribunal Constitucional no ha estat un àrbitre per donar solucions. Teòricament fa d'àrbitre, però aquest àrbitre porta sempre la samarreta de l'altre equip. I s'ha de tenir molt poc respecte pels tribunals quan, davant del Tribunal Constitucional, hi posen de president algú que ha tingut el carnet del Partit Popular i que el PSOE s'empassa a canvi de poder col·locar en aquest tribunal els seus candidats. I veiem com l'òrgan de govern dels jutges, el Consejo General del Poder Judicial, tothom està etiquetat de progressista o de conservador, i es trien els responsables dels òrgans judicials en votacions de dotze a nou. I veiem que, quan es tracta de Catalunya, el Tribunal Constitucional es reuneix els diumenges a la tarda i fa sessions extraordinàries per respondre a les demandes del Govern, mentre tenim altres recursos que potser no interessen al Govern i porten lustres pendents de sentència. És ben clar que la separació de poders a l'Estat està en crisi. Una democràcia madura i consolidada no acceptaria la confusió de poder legislatiu, executiu i judicial que hi ha a Espanya, i massa vegades el Govern espanyol ha volgut aconseguir als tribunals allò que no ha pogut guanyar a les urnes. Un bon exemple és el 27 de setembre, les eleccions catalanes del 27 de setembre, o ja no recordem el joc brut practicat per l'Estat en aquella campanya electoral? En quinze dies vam veure el comunicat de les patronals bancàries contra la independència i dient que els bancs marxarien de Catalunya; vam sentir el governador del Banco de España parlant de corralito i rectificant al cap de dos dies; vam escoltar el ridícul del president Rajoy dient que perdríem la nacionalitat espanyola i ell dubtava de si també l'europea, ignorant les normes de dret internacional; vam llegir la carta del president de la Comissió Europea manipulada per algun funcionari espavilat dient el que no deia, que seríem expulsats de la Unió Europea; vam sentir el president de la Conferència Episcopal pregant per la unitat d'Espanya i dient que la independència era immoral, i vam sentit el ministre de Defensa amenaçant amb les forces armades si els catalans s'equivocaven votant i dient que era igual que guanyés el sí, que era igual que guanyés pel 70 per cent, perquè el que importava era la llei; era la llei que serveix per no respectar, en definitiva, la voluntat de la majoria dels ciutadans. I vam sentir amenaces de tota mena i vam sentir, per descomptat, amenaces de la suspensió de l'autonomia i de l'aplicació de l'article 155 de la Constitució espanyola, i podríem seguir. I és evident que el sistema polític espanyol s'ha demostrat incapaç de respondre políticament a la situació política de Catalunya com van fer, i vostè ho ha esmentat, el Govern britànic i el Govern d'Escòcia. Els grans partits espanyols han estat d'acord a traslladar als tribunals la seva incapacitat per actuar políticament, els han fet servir per aconseguir els seus objectius polítics. Amb les suspensions i anul·lacions del Tribunal Constitucional, el Govern espanyol ha volgut aplicar l'article 155 de la Constitució i suspendre per la porta del darrere l'autonomia de Catalunya, perquè el que fan els 135 diputats del Parlament de Catalunya ho desfan sistemàticament els 12 jutges del Constitucional. I a més d'anul·lar l'autonomia política de Catalunya, el Govern de Rajoy i Montoro han asfixiat econòmicament la Generalitat; l'Estat, que recapta el 95 per cent dels impostos dels catalans i en fa el repartiment, és qui acaba fent els pressupostos de la Generalitat, i després ens assenyala els incompliments. Tenim l'autonomia suspesa de facto i les finances intervingudes de facto, i aquesta és la realitat, per més que dolgui dir-la i per més que dolgui sentir-la. I no ens podem resignar a veure com cada divendres a la reunió del Consell de Ministres retallen l'autonomia política i financera de Catalunya per la porta del darrere i porten les lleis catalanes al Tribunal Constitucional abusant del privilegi de demanar la suspensió automàtica de les lleis que aprova aquest Parlament com si fos un acte normal. I podríem seguir posant exemples de la judicialització de la política: la querella contra el president de la Generalitat i dues conselleres del Govern pel procés del 9-N, una querella rebutjada per unanimitat pels fiscals de Catalunya, una querella que acaba forçant, encara que no es reconegui així, la sortida del fiscal general de l'Estat i que ha generat una incomoditat indissimulada dels òrgans judicials que han d'assumir aquesta qüestió que s'ha polititzat. L'Estat s'ha ficat en un carreró sense sortida portant per la via penal una qüestió que només és política: consultar els ciutadans amb urnes; això no ho entén ningú amb sentit democràtic per més que vulguin fer-nos creure que és una qüestió tècnica. Asseure un president de la Generalitat a la banqueta dels acusats és la mostra més clara d'impotència política. L'Estat s'equivoca molt pensant que la via penal és la resposta per a aquesta qüestió. I un altre exemple és l'abusiu i intimidatori ús de l'Audiència Nacional que fa sobre el món local. Quina explicació té perseguir tres-cents alcaldes i regidors per haver aprovat mocions polítiques en els seus ajuntaments? No els han imputat, fan una llista de regidors i alcaldes bons i dolents per assenyalar qui compleix i qui no compleix allò que dicta el Govern de l'Estat amb relació a opinions polítiques i aprofita per intimidar els funcionaris de l'Administració local. No podem seguir així, els ciutadans de Catalunya han d'obrir els ulls, han de decidir si es resignen a acceptar aquesta situació d'abús de les institucions espanyoles o ho canvien. Per deslegitimar el Govern i el Parlament de Catalunya, tot s'hi val, com ho demostra l'atac frontal a les eines que volen donar resposta a les emergències socials que pateixen els ciutadans. Acabo, presidenta. Amb la judicialització de la política, presentant-ho com una resposta tècnica, s'emporten per davant els drets socials dels ciutadans de Catalunya i aprimen el nostre autogovern. Per més que hagin tombat trenta lleis i en tombin trenta més, l'obligació del Govern i d'aquest Parlament és seguir donant resposta als problemes de la gent. I tinguem-ho tots molt clar: cap tribunal podrà anul·lar la voluntat de la gent quan s'expressi a les urnes amb el seu vot. Quan la majoria ho vulgui, tenim a les mans fer un nou país que deixi enrere un estat que dedica més esforços a anul·lar les lleis que a donar resposta a les emergències socials. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre el transport sanitari]] [[300-00046/11]] El catorzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre el transport sanitari, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per exposar-la, té la paraula la senyora Alba Vergés.
Bon dia a tothom. Bon dia, conseller; bon dia, vicepresident i conseller de Justícia, també diputades, diputats... Doncs, tornem a parlar de transport sanitari al Parlament. De fet, n'hem parlat mantes vegades, diríem, i els últims mesos amb especial atenció. I aquí hem viscut debats molt intensos, també la passada legislatura, sobre el concurs, ja del 2006, i aquest nou model que es va implantar el 2006, no ara, era el que més ens convenia; la discussió sobre si es podia prorrogar el concurs o no es podia prorrogar... Finalment, mirant-ho bé, com que va tardar tant a fer-se aquest nou concurs el 2014, en efecte, sí que han passat molts anys des del 2006, han canviat moltíssimes coses, han canviat no només les coses a nivell d'atenció sanitària, sinó que també han canviat carreteres; per tant, els temps de resposta que podem donar en un lloc o en un altre i, per tant, entenc que als canvis ens hi hem de saber adaptar i hem de poder fer les coses en cada determinat moment com sigui millor per donar resposta. I ara estem on estem, amb aquest nou concurs que s'anomena «model millorat de transport sanitari urgent i amb el canvi de passar al SEM el control del transport sanitari no urgent, que no el tenia fins aquest moment, sinó que el tenien les empreses i el territori mitjançant el CatSalut. Algú interpreta que aquest nou concurs ha suposat un canvi total de model, altres ho interpreten diferent, però el que hi ha hagut, segur, són canvis en aquest concurs, en el nombre de lots, en el fet que les empreses s'haguessin de presentar en un territori, tant en el transport urgent com en el no urgent. El més important que es va mantenir és que, a nivell de servei, es mantenia una separació total dels dispositius i de l'estructura urgent d'aquella dedicada al transport no urgent i, per tant, el programat. Això es va mantenir, crec que és important per al Sistema d'Emergències Mèdiques que aquesta separació de servei quedi ben clara. I aquí estem. És igual com ho interpretem cadascú, el fet important és que hem de mirar de respondre totes aquelles inquietuds que ens han anat arribant des dels professionals que treballen en transport sanitari, en el SEM; des dels professionals que treballen també en centres hospitalaris i també veuen com respon el SEM a l'arribada de pacients; des dels territoris; des de sindicats, evidentment, i aquí hem intentat, com a grup parlamentari, no només aquesta legislatura sinó sempre, escoltar tothom, i em consta que tots els grups hem rebut moltíssimes vegades professionals, també sindicats i també els ciutadans, ajuntaments que han aprovat mocions respecte a aquest tema i, per tant, crec que tots plegats hem escoltat molt el que s'està captant. Per tant, aquí estem. Aquí estem i és igual, i mirem de respondre aquestes inquietuds, mirem de respondre, com a Parlament de Catalunya, des dels diferents grups, i també mirem que el Govern respongui a totes aquestes inquietuds. Vostè, conseller, va dir que necessitàvem analitzar el desplegament d'aquest concurs iniciat el passat mes de novembre, amb el primer lot desplegat, i que ha finalitzat el desplegament de tots els lots al mes de gener. Ens va dir que havíem de saber tots, és a dir, havíem de saber des del Govern, els grups parlamentaris, els treballadors i finalment, evidentment, tota la ciutadania, si els problemes que estaven detectant eren d'implantació o eren de model, és a dir –és a dir–, fins a quin punt passat un període d'implantació disminuirien les incidències i fins a quin punt caldria proposar alguns canvis, perquè alguna cosa estava fallant en el disseny que s'havia fet. Ningú ha negat que hi havia problemes: ens ho feien arribar els professionals, com he dit abans, des dels diferents territoris, hem tingut propostes de resolució en comissió, hem tingut mocions aquí, en el Ple, i, per tant, d'inquietud, molta. I el Govern tampoc ho ha negat en cap moment, cosa que agraïm, i li ho agraïm al conseller, com també li agraïm el compromís d'analitzar aquests problemes. Per això es van demanar dos informes, no al mateix SEM –perquè, si no, ho demanes a la part, evidentment, parcial–, sinó a qui té capacitat avaluadora, que en aquest cas pot ser l'Aquas, que és l'Agència de Qualitat i Avaluació Sanitàries, i el CatSalut. I precisament interpel·lem el conseller per demanar-li sobre això, sobre què ens pot avançar d'aquests informes, si en podrem disposar no com a grups parlamentaris, sinó a nivell ciutadania, és a dir, si els podrem analitzar, si podrem veure quines dades, quins indicadors s'han fet servir. També li demanarem quines conclusions ens pot avançar sobre els informes. I, en concret, li demano algunes cosetes. Quins períodes s'han analitzat? Perquè en realitat, per a una avaluació acurada, que s'acaba de desplegar el model just al gener, em sembla que és poc temps per avaluar, per exemple, territoris on el nombre d'incidències no és molt alt, perquè no hi ha tampoc molta població. És un període de temps curt, i, per tant, jo crec que això els informes ens ho poden dir, que potser l'avaluació podria ser més acurada si fos un període més llarg el que s'analitzés, de més mesos o d'inclús tot un any sencer. Quins indicadors s'han utilitzat en aquests informes que ens puguin donar una idea de si realment el model suposa una millora –com diuen, el «model millorat– o si encara falta recorregut perquè realment puguem palpar aquesta millora? Per exemple, quan parlem de risc vital –risc vital, aquelles coses en què són «tempsdependents i que el temps de resposta, evidentment, és un indicador clau–, quins indicadors respecte al temps han fet servir? Si tenim millors temps en la implantació dels vehicles d'intervenció ràpida. Perquè, com que el seu nom diu «vehicle d'intervenció ràpida, suposem que la voluntat era una millora del temps de resposta. A veure si això en els informes es palpa així, si hi ha diferència amb el que era abans el suport vital avançat medicalitzat o no. Si el nou concurs augmenta dispositius de suport vital avançat –vull dir, això són dades, eh?, són dades fredes–, amb un augment també de professionals, etcètera. Aquestes dades fredes, per tant, ens poden dir: «Millorem. Això està clar, ho diuen les dades, millorem, i, per tant, és perfecte. Però estem rebent queixes, estem rebent inquietuds del territori. Per tant, alguna cosa potser no és tan perfecta, i a veure què diuen els informes sobre això. Una de les coses que s'ha parlat més són aquests VIR, els vehicles d'intervenció ràpida, i, per tant, necessitem saber, aquests informes..., si la conclusió és afirmar que realment suposen una millora en el model o hi ha aspectes en què, tal com ens diuen alguns professionals, se suposa que no acabem d'aprofitar aquestes millores que se suposa que els VIR ens haurien de donar. És a dir, si deia abans allò del temps, però la resposta del dispositiu..., si el temps millora, si arribem més ràpidament amb un VIR, potser hi podem estar d'acord; però un cop estem allà, un cop estem in situ en l'incident, la resposta que estem donant és la millor?, és millor que abans?, és igual? Podem respondre? Necessitem un altre recurs que ens doni recolzament, o no? És a dir, una cosa que ens explicaven també els professionals és que sí, que arriben abans, però que quan arriben potser els falten mans i que, per tant, reclamen mobilitzar més recursos. Aquests recursos que mobilitzem són els necessaris?, són menys dels necessaris?, són masses? És a dir, estem mobilitzant massa recursos pel que realment caldria per la incidència? O, efectivament, és al contrari? Perquè les dades són molt clares, i on hi ha moltes queixes és en la implantació dels VIR. Si teníem un suport vital avançat..., que, perquè tothom ho entengui, és aquella ambulància que hi van metge, infermera i un tècnic que, a més a més, fa de conductor, i ara els separem amb una intermèdia, que hi van el tècnic i la infermera, i després incorporem un nou dispositiu, que és el vehicle d'intervenció ràpida, amb un tècnic i el metge. Per tant, augmentem un vehicle i augmentem un tècnic; augmenta personal, augmenta un dispositiu nou. Per tant, això en teoria ha de ser una millora, segur. Doncs, les sensacions que ens arriben moltes vegades són de pèrdua, de percepció de pèrdua de la qualitat d'atenció. Per tant, a totes aquestes qüestions, ens agradaria que aquests informes hi poguessin donar resposta. Tinc molts altres temes, perquè això dóna per a molt, el transport sanitari, evidentment també hi ha la part del no urgent, però jo crec que ens hem de centrar bastant en això. També em preocupa si els informes poden ser acurats. És a dir, el primer lot desplegat és la primera setmana de novembre, l'últim lot desplegat és la primera setmana de gener; dos mesos de decalatge, i ho estem avaluant tot igual. Per tant, jo crec que en aquests dos mesos segurament els lots desplegats primer potser s'han pogut adaptar millor amb aquesta implantació que deia vostè. Quins són els problemes propis d'implantació i quins són els problemes de model? Per tant, això, suposo que l'informe ens dirà alguna cosa respecte a això. I és que estem parlant d'una cosa molt dinàmica: estem parlant del transport sanitari, del sistema d'emergències mèdiques... És a dir, un recurs no el tenim en una base i allà es queda i cobreix un territori i prou. Es mouen, es mouen d'una forma dinàmica. Hi ha el tema dels trasllats interhospitalaris, hi ha el tema de quan retornen a la base, a mig camí els truquen i els deriven a un altre lloc que no és el seu propi territori de la base. Per tant... La cobertura dels VIR no és la mateixa que teníem amb les Mike, que és el suport vital avançat medicalitzat, és més extensa. Per tant, això millora, cobreix més territori...? Tot això ens agradaria...
Diputada, ha exhaurit el temps.
...a veure si els informes ens ho poden dir. Ho deixo aquí; després ja continuarem. «Merci. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies. Té la paraula el senyor Antoni Comín, conseller de Salut.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora diputada... –ara la veig, no la veia–, vostè m'ha fet moltes preguntes en deu minuts, i espero tenir temps de contestar-les-hi totes, perquè el problema és que a vegades les respostes duren una mica més que les preguntes, i, per tant, no sé si tindré temps de contestar totes les qüestions; espero que sí. Efectivament, jo vaig agafar un compromís des d'aquest mateix faristol: vaig dir que entenia que hi havia problemes amb els transport sanitari i que, per tant, caldria prendre decisions per intentar afrontar-los, eh? –no vam negar mai el problema, senyora diputada, ho deu recordar–, però que no volíem prendre les decisions sense un mínim de rigor, efectivament, i que, per tant, abans de prendre més decisions necessitàvem un diagnòstic mínimament acurat de què és el que estava passant. Per això jo vaig comprometre'm a demanar uns informes, ho vaig fer de manera immediata, em vaig comprometre a tenir-los al cap..., ara no ho recordo, no sé si vaig parlar d'un mes i mig –crec que ens estem avançant fins i tot amb relació al compromís temporal que jo havia adquirit– i em vaig comprometre a posar en coneixement de la cambra els continguts d'aquests informes un cop ja estiguessin finalitzats. Aquests informes, en aquests moments, estan en fase de finalització. Tenim les dades, i avui els en portaré les primeres conclusions; s'estan redactant les conclusions d'aquests informes, i durant els propers dies –setmana que ve– els lliurarem a la presidenta de la Comissió de Salut perquè els faci arribar a la resta de grups parlamentaris. Llavors, amb aquest primer balanç, podríem dir, quasi definitiu, eh?, de les dades d'aquests informes –per tant, intentem complir amb allò que hem dit sempre: política de màxima transparència per part del Departament de Salut–, què veiem? Recordem-ho molt ràpidament. Els objectius del concurs eren renovar la flota; fer un canvi de model en la mesura que s'incorporava el vehicle d'intervenció ràpida –i això és el principal canvi en termes de model–; actualitzar tecnològicament l'equipament de les ambulàncies, i la gestió centralitzada del transport no urgent i del transport urgent. A partir d'aquí, unes consideracions metodològiques molt breus, perquè no m'hi puc entretenir. És veritat que el que fem nosaltres per avaluar el nou model és comparar les dades del nou model amb les dades de l'anterior model, en el període de temps que facilita al màxim el rigor comparatiu, és a dir, comparem dades 2016 amb 2015, no comparem dades 2016 amb 2014, perquè, com més recents siguin els temps, les dades de l'antic model, més vàlida és la comparació amb el nou model. Ara, tot i així, hi ha un problema, el que passa és que hi ha un problema de difícil solució, que és que necessitaríem un període més extens, en el fons, d'implantació del nou model, necessitaríem més mesos 2016 per tal que les conclusions fossin encara més fiables. Però aquí ens trobaríem amb un problema polític: si ens esperem sis mesos a tenir més temps d'implantació del nou model per conèixer millor quina és la situació del nou model, no afrontaríem els problemes que ja sabem que existeixen. Per tant, hem hagut de fer un balanç entre tenir prou mesos d'anàlisi, que són aquests tres primers mesos del 2016, i no esperar més a prendre decisions, perquè metodològicament hi ha aquesta inquietud de dir: «Potser estem traient conclusions per a les quals encara no tenim una eina suficient, en la mesura que els casos, les incidències que s'han produït durant aquests tres primers mesos ens donen una massa crítica d'incidents a analitzar, d'assistències a analitzar, una mica petita. No m'entretinc en les consideracions metodològiques, perquè se'm menja el temps. També una altra consideració metodològica: hem agafat els indicadors referits al risc vital, que ens sembla que són aquells indicadors que tenen més rellevància. A partir d'aquí, què trobem? Unes primeres dades, que aquestes ja eren conegudes, abans d'entrar en els indicadors que els comentava, relacionats amb el risc vital, són que en la dotació de vehicles –ho deuen recordar vostès– va caure el suport vital avançat medicalitzat amb onze vehicles, perquè va augmentar el suport vital avançat amb infermeria amb dotze vehicles; a més a més, s'han posat catorze vehicles d'intervenció ràpida. Per tant, la suma de tot això fa quinze vehicles més, el total, eh?, el total de la flota, quinze vehicles més. Si restem els cinc que han caigut de suport vital bàsic, eh?, sense infermera i sense metge, la suma és deu vehicles més. Per tant, tenim més vehicles, això ho sabem. A més a més, si mirem la ràtio d'hores de professionals per cada cent mil habitants per quilòmetre quadrat, no varia, eh?, estem exactament en el 2,5, igual en el model del 2105 i en el model del 2016. Per tant, aclarit això, què ens trobem? Ens trobem que hi ha un indicador, que és estàndard, internacional, l'estàndard internacional, diguem-ne, és l'indicador segurament més consolidat a nivell europeu i a nivell internacional, que és el percentatge d'incidents que són assistits en un temps inferior a vuit minuts, eh?; aquest seria l'indicador de qualitat, eh?, entre que s'activa i que arriba. Amb aquest indicador –l'explico molt ràpidament, i si de de cas després en donaré més detalls– el que ens trobem és que hi ha hagut una evolució molt aleatòria entre els diferents lots. Ja teníem una dispersió territorial important, i ens trobem que aquells territoris que tenien un percentatge més baix en alguns casos milloren i en altres casos encara empitjoren, i aquells territoris que tenien un percentatge més alt en alguns casos milloren i en d'altres empitjoren. Per exemple, el Vallès Oriental, que estava amb un 49 per cent, que és un indicador baix, perd deu punts. I en canvi Girona, que estava amb un 37 per cent, que és un indicador baix, augmenta vint punts. Clar, el que no pot fer un nou model, en cap cas, és donar-nos un percentatge més baix que el que teníem en el model anterior en cap dels territoris. Una cosa és que hi hagi territoris que no millorin, o territoris que millorin més, o territoris que millorin no tant; i l'altra és que alguns territoris millorin, que d'altres empitjorin i que, a més, aquesta millora i aquest empitjorament no segueixin cap patró identificable, diguem-ne, i per tant tinguin aquest patró aleatori. Això ens fa pensar que el nou model, efectivament, té alguns problemes. No m'entretinc en l'altre indicador que els volia explicar però no tinc temps, que és el dels dotze minuts, que els dotze minuts és des de la trucada fins a la intervenció, però ens donaria un resultat similar. Com que tindran l'informe, veuran les dades lot per lot. La conclusió és una evolució desigual, diguem-ne, una mica aleatòria, diguem-ne, no? Amb relació al VIR, ho ha explicat molt bé la diputada Vergés, l'objectiu del VIR –de manera molt sintètica, perquè no m'hi puc entretenir– era, desdoblant, eh?, el servei vital avançat amb infermeria del vehicle d'intervenció ràpida de metge més tècnic de transport, aconseguir dues coses: una, facilitar les resolucions in situ, i dues, desvincular el metge, quan no és necessari, del trasllat de la persona a l'hospital, quan no es pot resoldre in situ la situació. Aquestes són les dues virtuts principals del VIR. I, quan analitzem els indicadors que ens permeten constatar si aquests avantatges del model VIR s'estan confirmant o no, què ens trobem? Que aquests avantatges sí que es confirmen, però segurament no de manera suficient. Perquè ens trobem, per exemple, que hi ha un 21 per cent dels casos en què el VIR resol in situ, i, en canvi, en un 97 per cent dels casos arriben dos recursos, quan la gràcia del VIR és que quan resol in situ no calgui el segon recurs. Per tant, efectivament, una de les queixes que els grups parlamentaris van posar sobre la taula, que intuíem que era correcta, ara es confirma, diguem-ne, amb la informació disponible. En canvi, per cert, el patró territorial del qual us parlava abans no es correspon gaire amb les percepcions. Perquè els territoris com Lleida o com Girona han millorat en transport sanitari urgent. En canvi, territoris en els quals no havíem identificat queixes, com el Vallès Oriental, o d'altres, el Maresme, han empitjorat. Per tant, aquí també hem de ser conscients, i per això volíem l'informe, que les percepcions socials a vegades no es corresponen absolutament amb les dades fredes i objectives. I nosaltres hem de gestionar aquests serveis tenint en compte totes dues coses. Evidentment, que hem de tenir en compte les percepcions socials, però també hem de tenir en compte les fredes dades dels informes, diguem-ne, no? Tanco el parèntesi. Sabem que el VIR, en un 21 per cent dels casos en què es resol in situ..., no caldria que arribés el segon recurs. I en la majoria d'aquests casos arriba, el segon recurs. Per tant, l'objectiu, que era no esmerçar recursos innecessaris, no es compleix de manera suficient. Diguem-ho així. I l'altre indicador que també ens hauria de fer pensar és que en aquells casos en què s'hauria de fer el trasllat sense VIR ens trobem que hi ha un 30 per cent dels casos en què el trasllat es segueix fent amb VIR, quan si cal el trasllat amb metge per a això ja disposàvem del servei bàsic avançat medicalitzat en el model anterior. El que, efectivament, ens permet confirmar que el model VIR no compleix de manera prou perfecta els seus objectius és constatar que hi ha un 30 per cent dels casos en què es fa el trasllat amb el VIR. Per tant, vol dir que hi ha una ambulància i un VIR. I, per tant, ni el VIR estalvia el recurs quan es pot fer la resolució in situ ni tampoc estalviem el VIR en el trasllat en un 30 per cent dels casos quan cal fer el trasllat a l'hospital. Per tant, efectivament, cal fer ajustos en el model. En la segona part de la meva intervenció si de cas explicaré en quin sentit crec que hauríem de fer aquests ajustos del model i la seva implantació. Gràcies, senyora presidenta.
Moltes gràcies, conseller. A continuació, té la paraula la diputada.
Gràcies, conseller. Crec que en aquests deu minuts ens ha donat moltíssimes dades sobre les conclusions d'aquests informes. I, per tant, moltes corroboren aquelles percepcions que ens venien des dels professionals i des dels territoris, que algunes potser no quadren del tot amb les dades objectives, com diu. Però, en qualsevol cas, el que ens ha dit a l'última frase és el que jo li volia preguntar ara. És: ara què farem? Ara quines mesures proposem? Si són mesures, algunes, àmplies, de tot el model, o són mesures més acurades territori a territori. Perquè el que veiem és això: que no tots els territoris ni parteixen de la mateixa situació ni han tingut un tipus de canvis iguals. I, per tant, això s'ha de veure una mica com es fa. És a dir, no tots els territoris ara prendrem les mateixes mesures. És evident. Al Pirineu, del concurs anterior a l'altre, està tot igual, no ha canviat re, no ha canviat cap unitat, no ha canviat absolutament re. A Lleida? A Lleida sí que han canviat coses. S'augmenten dues unitats, més recursos, més hores i més queixes. Vull dir, això és el que hem vist, això és la percepció que ens arriba dels professionals, dels sindicats. I, per tant, això és el que..., suposo que s'hauran de posar unes mesures molt diferents a Lleida que a Tarragona, que sí que hi ha hagut canvis també bastant importants en suport vital avançat. En teoria, amb dades fredes, ha augmentat la cobertura, però també han augmentat les queixes. Llavors, aquesta disparitat territorial que ja ens ha avançat que es veu en els informes d'avaluació, és a dir que cada territori parteix..., diferent..., i també dedueixo que l'evolució ho és molt..., i..., és a dir, com ho establirem, com es treballarà amb el territori, etcètera. Respecte als VIR, clar..., les dades que ens ha dit de resposta in situ, un 21 per cent, però després al 97 per cent aquest també s'activa un altre recurs que en teoria no caldria si amb aquest 21 per cent podem resoldre in situ. Per tant, això també diria que respon al fet que falta una certa implantació del que són els vehicles d'intervenció ràpida. Llavors, els VIR, evidentment, no poden traslladar –no poden traslladar. No és una ambulància com les que sempre vèiem. És un cotxe. I, per tant, ens trobem amb inconvenients respecte a això. És el que diu, aquest 30 per cent de l'ambulància..., en què el metge del VIR ha de pujar a l'ambulància, per tant la transforma en una medicalitzada, però després el cotxe VIR ha d'anar darrere. Per tant, perdem dos recursos. Llavors, això ha de ser així..., i quins canvis demanarem al SEM, al mateix SEM, que ens proposi per arreglar aquesta situació. Després, a veure si hi ha variabilitat en aquesta resposta in situ. És a dir, s'han establert diferents VIR a diferents territoris, i si hi ha variabilitat en aquesta resposta in situ, si alguns VIR realment tenen un percentatge de resposta in situ alt i els altres no tant –a Barcelona sabem que està implantat de fa molt temps, i per tant entenc que sí que deu tenir un percentatge de resolució molt més alt–, i com ho podem fer perquè en els altres territoris també acabi sent així. I, després, aquesta mobilització simultània de recursos. Això és llegeix molt malament; el territori, per part de la ciutadania, que passi alguna cosa i que de cop i volta es mobilitzin tres o quatre recursos. Jo no ho llegeixo tan malament. És a dir, vist des d'un punt de vista de gestió, nosaltres el que paguem és tota l'estructura de tenir diferents vehicles amb diferents bases. I, per tant, el que paguem és l'estructura. Que es mobilitzin més o menys? Doncs hem de mirar que s'acostin a mobilitzar-se els que calen. Però no només el que cal, ni més ni menys, sinó sobretot també el recurs adient, que es mobilitzi el recurs adient en cada tipus d'incidència. Perquè és veritat. Vostè ha parlat del risc vital, i aquí tenim la implantació dels codis, que ens enorgullim, com a Catalunya, de tenir uns codis que funcionen i que avaluem, i amb què tenim uns resultats brutals comparats amb altres països que en teoria són molt més avançats que nosaltres: el politrauma, el codi infart agut de miocardi, el codi ictus i, recentment, el codi asèpsia, també molt important, que també s'ha d'anar avaluant. Aquests codis han permès disminuir espectacularment els èxitus, és a dir, les morts, però també disminuir seqüeles, que això és molt important per a un sistema de salut. I hem de mirar, evidentment, els temps d'aquests codis, però també si deriven a l'hospital idoni; tots aquests circuits, si funcionen. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] No em queda més temps. Em preocupa això de l'evolució aleatòria. I, per tant, demanar-li com es farà aquesta resposta a partir d'ara. És a dir, demanar-li: i ara què?
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el conseller.
Recordo, senyora diputada, quan vaig fer la resposta a la pregunta que em va fer la diputada Ribas, que deia: «Jo el que voldria saber amb aquests informes que encarrego és si parlem de problemes d'implantació o de model, que no deixa de ser una divisió, també, una mica abstracta i general, però crec que s'entenia la intuïció. Jo crec que les dades de què disposem ens permeten concloure que és una mica de cada. Inclús, estic disposat a reconèixer una cosa: els problemes d'implantació segurament són inherents a un procés d'implantació. És a dir, un canvi de model necessita un rodatge. Pot ser que al principi del nou model, tot i que el nou model sigui millor, els indicadors siguin pitjors, fins que el nou model no està realment ja consolidat, els professionals el dominen, etcètera. Per tant, en qualsevol cas, hi ha problemes d'implantació, que jo admeto que poden ser estructurals, inherents, inevitables, diguem-ho com vulgueu, però hi ha també problemes de model, perquè ja es veu en aquest sentit que el VIR de moment no dóna totes les seves virtuts amb tota la perfecció que convindria. Diguem-ho així, no? Però jo crec que no es tracta de revertir-lo completament, sinó que als problemes de model el que hem de mirar és territori per territori i fer un ajust fi, un ajust fi del model, més que una rectificació completa del model. Però, en qualsevol cas, jo crec que això té una complexitat tècnica important. Jo crec que calen encara més dades i uns quants mesos més per veure exactament fins a quin punt el model s'ajusta o el model es rectifica. I això..., el que farem serà encarregar-ho al nou equip directiu del SEM. Aprofito per comunicar-los, efectivament, que al SEM hi haurà un canvi en l'equip directiu. L'equip que hi ha hagut fins ara al SEM..., valorem la seva feina molt positivament. Creiem que és un equip que ha tingut el valor de pensar el nou model, un equip que ha tingut el valor de dissenyar-lo, un equip que ha tingut el valor de fer el concurs. Però ara volem obrir una nova etapa. Ara volem obrir una nova etapa que és l'etapa de desplegar aquest nou model, d'ajustar els seus inconvenients, que admeto que poden ser inconvenients inherents i estructurals. I després de reflexionar-hi ens ha semblat que era més positiu, per consolidar, per legitimar, el SEM, efectivament, fer un canvi en l'equip directiu del SEM. I aquest canvi a l'equip directiu del SEM, hi insisteixo, eh?, no exclou un reconeixement contundent de la feina que ha fet l'equip que està, encara avui, al capdavant del SEM. Per tant, aquest reconeixement contundent hi és. Això no és incompatible amb fer un relleu. I aquest relleu, de quina manera el fem? Aquest relleu el fem de la manera que ens sembla que correspon a la nova etapa que volem obrir en el Departament de Salut, que és l'etapa de la transparència. Per tant, nosaltres el que farem és obrir un concurs, concurs públic, concurs obert, a què es puguin presentar tots els professionals experts en transport sanitari que puguin estar interessats a assumir aquesta tasca tan rellevant, aquesta responsabilitat tan important, que és la direcció del transport sanitari urgent i no urgent a Catalunya. Hi ha molts bons professionals. Els professionals que els propers dies deixaran aquesta responsabilitat són molt bons professionals experts en transport sanitari; hi ha molts altres bons professionals al nostre país experts en transport sanitari. I, per tant, el proper dia ja en tindran vostès notícies. Obrirem aquest procés públic, aquesta concurrència pública, en què es presentaran diversos candidats. Sabem ja en aquests moments que hi ha gent interessada a poder assumir aquesta responsabilitat, i, amb tots els criteris de publicitat i transparència que corresponen, el SEM tindrà un nou equip directiu ben aviat. En aquest període d'interinatge hi ha un consell d'administració d'aquesta empresa pública, que saben vostès que és 100 per cent propietat del Servei Català de la Salut, que assumirà, en funcions, aquestes tasques directives durant el procés del concurs. En tot cas, crec que donarem a la gent el que necessita. La gent necessita confiança. Els ciutadans del nostre país, els pacients, necessiten la tranquil·litat de saber que tenim, perquè el tenim, un dels millors serveis de transport urgent d'Europa. Però ha aixecat, efectivament, inquietud. I nosaltres, a aquesta inquietud, més enllà de les dades fredes, hi hem de donar una resposta. Creiem que la resposta passa per legitimar el sistema de transport sanitari, que els ciutadans del nostre país no en dubtin, que tinguin la confiança que és el millor sistema de transport sanitari possible a Catalunya amb els recursos de què disposem. I, per tant, encarregarem a aquest nou equip que, des del diàleg amb els grups parlamentaris, amb els treballadors, amb els tècnics, faci aquesta feina de legitimació del transport sanitari. I això passa, efectivament, per fer tots els canvis que convinguin, tècnics, d'implantació de model. Crec que, per tant, ja donem resposta a aquest debat que em va irrompre a mi el primer dia que vaig intervenir en aquest Ple, senyora Ribas. Al cap de poques setmanes hi hem intentat ja donar una resposta prou sòlida per, com és la nostra obligació com a governants, anar resolent els problemes que té la gent del nostre país. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre el deute de la Generalitat]] [[300-00047/11]] El quinzè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre el deute de la Generalitat, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Eulàlia Reguant.
Bon dia. Gràcies, presidenta. Vicepresident, primer de tot, nosaltres sempre creiem que allò que es fa bé cal reconèixer-ho. I, per tant, avui volem posar en valor que el seu departament hagi posat en marxa el grup de treball de deute, desplegant així, malgrat que a alguns no els agradi recordar-ho, l'annex de la declaració del 9-N, i també un dels acords del Ple de pobresa, reunions que per nosaltres eren molt necessàries, que aporten informació i que, per tant, cal posar-les en valor. Per tant, hi pot haver qui avui no entengui que avui el Grup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent decideixi que cal parlar de deute aquí. Però és que, mentre que a nivell polític, perquè és a nivell polític, malgrat que també hi hagi qui només vulgui que se centri a nivell tècnic, és a nivell polític, el deute va prenent cada cop més centralitat, l'opinió pública no acostuma a abordar un tema que presenta moltes arestes. Generalment, transitem entre la fatalitat, majoritària en aquesta cambra, d'«els deutes s'han de pagar, i la proclama, lamentablement minoritària aquí, del «no devem, no paguem, però rarament baixem a mirar-nos les clavegueres d'un problema que certament no només marca el present, sinó que marcarà, i marca, el futur d'aquest país. Si mirem els Països Catalans –Catalunya, País Valencià i Illes–, acumulen deutes públics respecte al seu PIB dels més elevats de l'Estat espanyol. L'evolució als tres territoris, a més a més, és similar, i s'hi dóna un marcat increment del deute públic en termes absoluts i sobretot en termes relatius respecte al PIB en tots ells a partir de l'any 2008, de l'inici de l'esclat de la crisi capitalista. Segons el Banc d'Espanya, el total del deute públic als Països Catalans supera els 120.000 milions d'euros. Per tant, podem dir com a conclusió que el deute ofega tot el país. Si fem un intent d'anàlisi de la foto fixa de Catalunya de què disposem actualment, constatem i hem de constatar que el deute de la Generalitat és insostenible tant econòmicament com socialment. I per què diem això? Si utilitzem el PIB com a indicador per mesurar la sostenibilitat, un indicador que, com és sabut, per nosaltres es queda curt perquè no incorpora algunes qüestions que creiem que haurien de determinar també la riquesa d'un país, com és el treball de cures i de reproducció no remunerat..., però si utilitzem el PIB, ens adonem que, des del 2008, com dèiem abans, les administracions catalanes s'han endeutat a un ritme més elevat que la capacitat de creació de riquesa econòmica que tenim com a economia. En total, devem 72.195 milions d'euros, un 34,2 del producte interior brut. És un forat, perquè és un forat, i cada cop més gran, per on marxen uns recursos més que necessaris: 18,39 milions d'euros al dia per pagar deute i els seus interessos. Però si en lloc de la foto fixa intentem analitzar el vídeo, que sempre és millor, veiem que és una bola de neu que no para de créixer: des del 2010, el deute ha augmentat més de 46.000 milions d'euros, és a dir, ha crescut de mitjana pràcticament 8.000 milions d'euros anuals. Per tant, és a partir del 2008 que, amb l'esclat de la crisi econòmica, amb la situació d'un dèficit creixent, generem un deute més elevat. I aquesta bola de neu, però, s'inicia amb el tripartit, i són els governs posteriors qui l'alimenten. És a dir, fins al 2007, tornant a agafar el PIB com a indicador, el deute estava al voltant del 8 per cent, i es dispara actualment fins al 34 per cent. Amb el tripartit, del 2007 al 2010, el deute es triplica; amb Convergència i Unió el deute es duplica. L'any 2010, davant d'un dèficit creixent i un cada cop més difícil accés als mercats financers per part de la Generalitat, decidim emetre aquests bons patriòtics, que vam estar pagant fins tot just fa dos anys. En quatre emissions, vam col·locar molt líquid, sí, que necessitàvem, però a un interès d'entre el 4 i el 5 per cent, amb comissions de les entitats financeres que van gestionar la venda dels bons d'entre un 1 i un 2 i mig per cent. És a dir, hem estat pagant, també, a més a més, al llarg de tot aquest temps, 600 milions d'euros d'interessos a entitats financeres i pràcticament 300 milions d'euros en comissions per haver emès uns bons patriòtics; hem estat pagant en concepte pràcticament d'usura a les entitats financeres. Tant uns com els altres no van adoptar les mesures necessàries per evitar aquest increment d'endeutament, i així és com arribem al FLA, deute per pagar deute, una espiral eterna d'endeutament i d'intervenció de l'Estat també. Ho hem vist els darrers mesos i els darrers dies: el FLA no és res més que el control econòmic i polític de l'Estat espanyol cap a la Generalitat. Així hem anat simultàniament facilitant el rescat a les entitats financeres i permetent mesures d'intervenció –i les seguim permetent–, mesures d'intervenció de l'Estat, a través del FLA, com dèiem abans. Per tant, si parlem de recuperació plena de la nostra sobirania, vol dir que també hem de donar les eines perquè la ciutadania sigui qui conegui i decideixi quins són els marges de maniobra reals, que conegui el detall de a qui devem, en quines condicions, per què, i si el procés d'endeutament ha estat legal, legítim i responsable. En definitiva, a les portes d'un procés constituent, cal també que sigui la ciutadania qui decideixi si vol seguir lligada a aquests deutes o vol trencar amb les cadenes del deute amb tota la informació possible a l'abast. Cal explicar a la ciutadania què significa fer front a un deute creixent en entorns de debilitat de creixement econòmic i amb una societat exhausta per les mesures austerocràtiques. Cal que el Govern tingui la valentia d'explicar-nos, aquí, al Parlament, però també al carrer, que sense fer front a aquesta injusta distribució de recursos de baix a dalt ens esperen com a mínim cinc dècades d'emergència social, d'hospitals en coma profund, de barracons escolars, d'universitats a l'UCI i d'un model productiu ensorrat. Quan parlem de trencar els ous per fer la truita; quan ara ja s'han estès les paraules d'Ovidi, del «ja no ens alimenten molles, volem el pa sencer; però també, amb paraules del cantautor manacorí Guillem d'Efak, diem «no som nins de mel i sucre i ens sabem governar, estem parlant de recuperar la nostra sobirania plena. I, per tant, també estem dient que, en qüestions relatives al deute, nosaltres, la ciutadania, volem tenir la darrera paraula sobre què fer amb els deutes o els processos de gestió pública auditats. Amb la informació sobre la taula de com s'ha generat el deute, però també de quines conseqüències pot tenir tant continuar pagant aquesta bola de neu, com no pagar-la, hem de poder decidir col·lectivament què fem amb aquest deute. L'auditoria, tal com va ser-ho a Grècia o a l'Equador, és imprescindible per trencar amb l'opacitat que ha regnat en la mal anomenada seva conselleria, «la conselleria del deute, així com per desmuntar el discurs que culpabilitza la població d'haver viscut per sobre de les nostres possibilitats, perquè amb una bola de neu era impossible viure per sobre de les nostres possibilitats. Però l'auditoria també ha de servir per definir com volem que es gestioni el finançament públic, el deute. I, en general, volem, a través d'aquesta auditoria, d'una auditoria ciutadana, una auditoria oberta, transparent, que puguem definir les polítiques públiques del futur, que, en aquest procés constituent que començarem, definim entre totes les polítiques públiques de la república que estem construint. Moltes gràcies. Després podré analitzar amb més profunditat...
Moltes gràcies, diputada.
Sí; acabo. [[Alguns aplaudiments.]]
Per a respondre, té la paraula el vicepresident del Govern, el senyor Oriol Junqueras.
Bon dia a tothom. Surto amb papers, cosa que no és molt habitual, per intentar seguir un guió estricte –no sé si me'n sortiré– respecte a la intervenció. Primera declaració d'intencions que faig sovint respecte al grup que vostè representa, i respecte a altres grups de la cambra: fonamentalment d'acord amb el diagnòstic, fonamentalment d'acord amb la descripció de la realitat que ens envolta. Li agraeixo, en primer lloc, que..., per tal com vostè també ha començat per aquí, li agraeixo que posi en valor el grup de treball sobre el deute, que efectivament es deriva dels compromisos parlamentaris que té adquirits aquest Govern davant d'aquesta cambra, i la majoria parlamentària. Ens sembla que és un bon exercici i ens sembla també que és un exercici al qual hem de donar continuïtat i que tant de bo siguem capaços, i estic convençut que així serà, d'ampliar-ho a d'altres àmbits i altres temàtiques. Ens sembla que la transparència en aquest sentit, doncs, sempre és bona, sempre ajuda. I compartim el criteri que la ciutadania ara ha de conèixer els detalls de quina és la situació en què estem, de quins són els camins pels quals hem arribat a aquesta situació, camins que segur que són complexos, però que segur que tenen elements centrals explicatius. I, per tant, compartim aquesta voluntat de transparència. Ho fem també, no només en l'àmbit del grup de treball del deute, sinó que ho hem fet, per exemple, des de la pàgina web del departament, amb tota la informació actualitzada a 31 de desembre de 2015 respecte al perímetre SEC, i, per tant, a tot el sistema europeu de comptabilitat; una informació que, a més a més, anirem actualitzant i que anirem publicant a mesura que tinguem nova informació. Compartir també el segon punt que he anotat de la seva intervenció respecte a la centralitat política del deute. Efectivament, el deute és un element absolutament central en les polítiques de tots els estats –de tots els estats–, singularment dels estats fortament endeutats, i, per tant, de bona part dels estats europeus. Recordem que això és un mal que no només afecta els estats europeus amb costes mediterrànies, no només Grècia, l'Estat espanyol, Itàlia, Portugal, França..., però també Bèlgica, i afecta països absolutament centrals en el sistema econòmic mundial, començant pel Japó, els Estats Units, etcètera, o els Estats Units i el Japó. Per tant, té un paper absolutament central, també políticament. Per què? Perquè és evident que la política, les estructures polítiques, que són aquelles que són decidides pels ciutadans de cada un d'aquests estats, són estructures d'escala molt menor, d'escala molt més petita que l'escala en la qual prenen les grans decisions els tenidors de deute, que són escales de caràcter global. I, per tant, aquí hi ha un gap, hi ha una diferència gegantina entre l'àmbit de decisió política dels ciutadans en el marc de les seves estructures públiques, dels seus estats, etcètera, i l'àmbit de decisió dels mercats financers, dels tenidors de deute, etcètera. I és evident que posa la política en una situació de feblesa, de desavantatge en els processos de negociació. És per això que, en el nostre cas en concret, doncs, estem convençuts que necessitem una Europa més forta, millor, amb unes institucions comunes més fermes; que necessitem, no només un banc central, no només una moneda única, sinó que necessitem un tresor únic que sustenti aquesta moneda única. I és per això, també, que des de la nostra perspectiva, i aquí probablement no hi coincidim, doncs, per sustentar aquest tresor únic que sustenti aquesta moneda única necessitem un sistema fiscal, si no únic, sí que amb elements importants en comú, potser, per exemple –i sense ànim d'entrar en un debat sobre això, que ara no, segurament no toca, però que, si toqués algun dia, estaríem encantats de fer–, doncs, per exemple, en l'impost de societats. També d'acord amb la reflexió sobre els efectes del deute i com té un paper especialment intens en l'àmbit dels Països Catalans, certament, i es percep en el dia a dia de les nostres vides, es percep en les actituds polítiques dels governs d'aquests territoris, es percep a tot arreu, en els consejos de política fiscal y financiera, a tot arreu. Per tant, és una realitat més que ens mancomuna, sens dubte –sens dubte–, afegida a moltes altres. Vostè, hi ha hagut un moment que parlava que –m'ha semblat entendre-ho, i si no és així, doncs, ja intentaré matisar-ho– ens movem entre la fatalitat i una actitud una mica..., vostè no ha utilitzat l'expressió, i jo m'he apuntat «demagògica, diguem-ne, no? Fatalitat en el sentit de: «És inevitable, això, ens ha caigut a sobre. Hi ha alguns que ho plantegen, he entès, des d'aquesta perspectiva, i uns altres que diuen: «Escolti, doncs, això s'arregla no pagant. Bé, si no és així, ja ho matisarem; jo he entès que hi havia aquestes dues posicions extremes, diguem-ne, eh? I, a més a més, no he entès que es referís a ningú en concret a l'hora de signar aquests papers. Jo m'ho he apuntat així; d'acord. La nostra posició, perquè, en tot cas, quedi ben clara: és evident que –i ho hem dit en d'altres ocasions– ningú que està endeutat i que està en una situació de dèficit públic i que, per tant, necessita crèdit no pot dir als seus creditors que li deixin el crèdit i que, simultàniament, els deixarà de pagar, perquè efectivament els creditors desapareixen. Per tant, aquí hi ha una qüestió que, òbviament, s'ha de tenir ben present. Jo estic d'acord –i, hi insisteixo, si ho he interpretat malament, ja després intentaré reconduir-ho– que això tampoc no es pot presentar com una fatalitat, com quelcom que ha passat, que ha caigut del cel, com un dia plou o un dia fa vent, diguem-ne. Aquí hi ham uns orígens, hi ham unes causes, etcètera, i són ben conegudes, les hem tractat moltes vegades. N'hi han de caràcter polític, n'hi han de caràcter econòmic, hi han –segur– qüestions de gestió que es podrien haver fet molt millor i que esperem ser capaços de millorar en l'àmbit de les possibilitats que tenim en aquest moment, que són les que són, que són limitades i que esperem que deixin de ser limitades, diguem-ne, perquè tinguem tots els instruments propis d'un estat. Ha fet altres referències a la insostenibilitat econòmica i social del deute. Certament, el ritme de creixement dels deutes públics –això també ho hem tractat aquí en diverses ocasions–..., estem davant d'una bombolla gegantina d'oferta monetària i de deute públic, gegant, i que, a més a més, afecta moltes economies del món. És una bombolla molt més gran –molt més gran–, en el cas de l'Estat espanyol triplica la bombolla financera i immobiliària que va esclatar el 2007-2008. Per tant, estem davant d'una bombolla de proporcions..., sense precedents històrics, diguem-ne, per la seva intensitat i per la seva extensió geogràfica; per tant, difícil de resoldre, sens dubte. Les bombolles d'aquesta mena es resolen per dos camins, que són compatibles entre ells. Un és el d'un creixement econòmic superior al dèficit, és a dir, el camí d'un creixement econòmic real, en el qual el tipus nominal del creixement és superior al dèficit que es genera. Vostè em sembla que ha comentat que això no havia estat així en els darrers anys. D'acord, absolutament d'acord; per tant, també la nostra preocupació al voltant d'això. En canvi, sí que ha estat així en el darrer any, clarament, eh?, i en els darrers dos anys segurament també. El creixement de l'economia catalana ha sigut un creixement real, és a dir, el creixement econòmic ha sigut superior al dèficit, i a més a més de forma notable. És un bon senyal, jo li accepto que és un bon senyal, enmig d'altres senyals que de bons no en tenen res; li ho accepto, però aquest és un bon senyal. L'altre camí per intentar enfrontar-se a les bombolles d'oferta monetària i d'endeutament és el camí de la inflació, camí ple de dificultats, de reptes de tota mena, que ha generat discussions apassionants. En el nostre cas, estem en una situació del llindar de deflació o dintre de la deflació. La inflació pot ser un monstre difícil de gestionar, ho pot ser, la inflació pot ser un monstre difícil de gestionar. La deflació sempre és un monstre difícil de gestionar, i la deflació, per petita que sigui, sempre és molt més espantosa que la inflació gairebé per gran que sigui. Això no vol dir que la inflació sigui menystenible, no vol dir que sigui menystenible, però segurament ens convé a tots una mica d'inflació. Un debat apassionant és què vol dir «una mica d'inflació, però ens convé una mica d'inflació. Probablement ens la trobarem –probablement ens la trobarem.. El temps se m'ha acabat. Després intentaré explicar per què ens la trobarem, com ens la trobarem i quines conseqüències pot tenir. I és probable que en aquesta anàlisi de les conseqüències que pot tenir també coincidim. Gràcies.
Moltes gràcies, vicepresident. A continuació, té la paraula la diputada.
Doncs bé, gràcies. Nosaltres abans plantejàvem la necessitat de la transparència, no?, i la transparència va més enllà de la pàgina web, i plantejàvem la necessitat d'engegar un procés del que nosaltres entenem que ha de ser una auditoria ciutadana i popular, és a dir que ha d'anar més enllà d'encarregar auditories a Pricewaterhouse o Deloitte, perquè en cap cas s'abordarien els objectius que nosaltres entenem que cal abordar, que és el perquè, el com ens hem endeutat. Una auditoria realitzada per una empresa externa en el fons mantindria la tònica que ha anat venint els darrers anys; és a dir, no canviaríem en cap cas la tònica. És a dir, cal una anàlisi integral que ens ajudi a entendre també –i quan parlem que «ens ajudi a entendre hem de superar el marbre d'aquest edifici i sortir al carrer–, que ens ajudi a entendre el context econòmic, però també polític i social, del perquè hem arribat fins aquí: en què s'ha acumulat aquest deute, els impactes ambientals, socials o de gènere que té aquest deute... Perquè, més enllà de l'impacte econòmic d'haver d'anar retornant i, per tant, engreixant interessos, generem retallades, i les retallades tenen una sèrie d'impactes, i cal que això també ho puguem analitzar en la seva globalitat. En definitiva, cal poder acabar amb un llibret com aquest [[l'oradora mostra un opuscle]] , que qui el va finançar va ser el Govern grec, malgrat que després es va fer enrere, d'haver escoltat la seva pròpia ciutadania, però el llibret és una auditoria ciutadana elaborada en el marc del Parlament grec, amb unes conclusions, amb una anàlisi global de tot el deute, per després lliurar-lo a la ciutadania i que sigui la pròpia ciutadania qui faci l'anàlisi pertinent amb les dades. És evident que auditar de forma oberta això posarà nervioses i posa nervioses les forces econòmiques, que són les que fins ara han prestat diners, les forces econòmiques del país, i són les que fins ara han viscut gràcies a aquest deute, o han viscut gràcies també a l'opacitat i a la impunitat amb què han regnat durant tot aquest temps, però també són les forces econòmiques que es posen sempre al costat del Tribunal Constitucional quan d'aquí surten lleis al costat de les classes populars del país. Per tant, que es posin nervioses, aquestes forces econòmiques, no ens hauria de preocupar. El que ens hauria de preocupar és per què no sabem o per què la ciutadania no sap per què algunes infraestructures han costat molt més del pressupostat, per què la línia 9 ha costat tant i segueix costant tant i encara dura tant el pagament de la construcció de la línia 9 o del canal Segarra-Garrigues. Volem saber les condicions del finançament de les autopistes i altres infraestructures. Volem saber si hi ha rastres de percentatges a oblidar i a enterrar definitivament a la Generalitat. Per a tot això és per al que ha de servir un procés d'auditoria, per analitzar aquests 72.000 milions d'euros de deute, amb totes les polítiques que l'han acompanyat. I això forma part, ara que nosaltres aquí en tenim l'oportunitat, del procés constituent i ha de servir per poder avançar en això. Per tant, quan nosaltres posem sobre la taula políticament el deute i no compartim les reflexions de qui diu que cal fer una anàlisi tècnica del deute, és perquè no és un mecanisme més: és un mecanisme que serveix per controlar polítiques socials, que serveix per dominar i que històricament, al llarg dels darrers quaranta anys, ha servit perquè alguns estats en controlin d'altres. I, com que nosaltres no volem i creiem que els deutes que s'han contret d'esquena a la ciutadania, la ciutadania no els ha de pagar, i per tant quan hi ha retallades per pagar deute és la ciutadania qui els paga, diem que volem una auditoria popular, perquè entre totes puguem dirimir què s'ha de pagar i què no s'ha de pagar en la construcció de la república. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el vicepresident
Bon dia una altra vegada a tothom. Començo amb una declaració d'intencions, perquè no ens desviem del tema: escolti, totalment a favor de fer auditories del tipus que sigui. Per tant, posem-nos-hi d'acord, busquem la fórmula de fer aquesta auditoria, de... Nosaltres, a favor. Per part meva, cap inconvenient, ans al contrari, em sembla que si alguna cosa ens caracteritza és la voluntat de posar-hi llum i sempre més llum i sempre més llum. Per tant, com més, millor. I si és sobre la línia 9, fantàstic, i si és sobre el canal Segarra-Garrigues, fantàstic. I és possible que algú tingui tantes ganes com jo de posar-hi llum –és molt difícil que en tingui més que jo, de ganes, eh? Per tant, escolti, posem-hi llum, treballem-ho. Aquest és un parlament que representa la ciutadania del nostre país, treballem-ho des d'aquí. Si hem d'implicar-hi algú mes, escolti, busquem la manera d'implicar-l'hi, busquem una fórmula que sigui àmplia i representativa i..., etcètera. Perfecte. Lligo això amb el punt que he deixat enrere quan he acabat la meva primera intervenció. Jo deia: «Ens trobarem inflació, almenys una mica, per una raó molt simple. Ara estem en una inflació subjacent que està al voltant de l'1,2, 1,3, 1,4. Això està corregit, en aquest moment, està compensat per una caiguda, des de fa temps, en el preu de l'energia i en el preu d'alguns productes alimentaris bàsics, de tal manera que tenim la inflació global al voltant del zero, o una mica per sota del zero, una mica per sobre del zero. Quan el preu energètic deixi de caure –i un dia o altre deixarà de caure, per molt baix que hagi caigut–, quan deixi de caure, la subjacent tendirà a igualar-se de forma molt ràpida..., perdó, la global tendirà a igualar-se a la subjacent, i, per tant, és possible que en pocs mesos vegem com inflacions que en aquests moments estan situades en moltes economies a prop del 0 per cent es situïn ràpidament a prop de l'1, de l'1,3, de l'1,4, etcètera. Aquest és un element que serà positiu en alguns aspectes i que serà una gran amenaça en d'altres. Per exemple, és difícil –no impossible, és difícil– que els tipus d'interès no tendeixin a seguir els preus, no tendeixin a seguir la inflació. Si no el segueixen, estarem amb tipus d'interès reals negatius. I això no sempre és fàcil de gestionar, perquè tendeix a generar encara més bombolles, més ràpides, que creixen i que esclaten més de pressa. Però si som capaços de gestionar-ho –i això supera les competències d'aquest Parlament i del nostre país, clarament– és una oportunitat per desendeutar. La inflació és un mecanisme tradicional de desendeutament. Dit això, en aquests moments tenim un deute, el global del nostre entorn, un deute cada vegada més gran i, paradoxalment, cada vegada més fàcil de pagar, perquè com que els tipus baixen els venciments es renoven sempre en condicions una mica millors. Quan s'acabarà això? Probablement s'acabarà quan la inflació estigui als tipus a l'alça. I llavors què passarà? Passarà que es tancarà la trampa del deute. I això ja ho hem vist, i efectivament és un drama. I ho hem vist a molts països del món, ho hem vist a l'Amèrica Llatina, que és un dels exemples més clàssics, en els anys vuitanta i en els anys noranta... I, per tant, efectivament, compartim tota la preocupació i tota política i tot l'interès intel·lectual en aquesta qüestió, en aquests temes, etcètera. Com que això ens interessa i ens preocupa, i em sembla que és motiu d'interès i de preocupació per a tothom –per a tothom–, encantats de buscar mecanismes de comunicar-ho, de fer-ho públic, d'explicar-ho... Si el grup de treball del deute és un primer pas, perfecte: donem-li continuïtat. Que hem de fer altres passos? Més passos. Que ho hem de fer d'una altra manera? També, fem-ho d'una altra manera. Per part nostra, hi insisteixo, encantats, i tot allò que contribueixi a esclarir elements que siguin dubtosos, sobre els quals tinguem dubtes raonables, sobre els quals tinguem sospites fonamentades, més o menys, el que sigui, del tipus que sigui..., escolti, encantada d'investigar-ho, de trobar-ho, de buscar-ho, i de buscar-ho conjuntament. Per tant, per part nostra, no només cap inconvenient, sinó que serà un plaer, i, a més a més, ens sembla que complirem amb les nostres obligacions. Per tant, endavant.
Moltes gràcies, vicepresident. [[Interpel·lació al Govern sobre les polítiques d'agricultura, ramaderia i pesca]] [[300-00048/11]] El setzè punt de l'ordre del dia és: interpel·lació al Govern sobre les polítiques d'agricultura, ramaderia i pesca, presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Marisa Xandri.
Gràcies, presidenta. Consellera, conseller..., bé, diputats, diputades..., consellera, he de manifestar que en un principi la meva intenció era interpel·lar-la només pel que fa al sector ramader, no?, però, tenint en compte que des que es va iniciar la legislatura encara no havíem parlat de qüestions que afecten el seu departament en aquest plenari, i seguint les demandes dels altres sectors, ens ha semblat oportú aprofitar aquests quinze minuts perquè ens doni resposta a una sèrie de qüestions, que preocupen, i molt, tant els agricultors, els ramaders i els pescadors. Aquesta és una interpel·lació constructiva, pretén ser constructiva, que anirà acompanyada d'una moció que el que vol és afavorir uns sectors estratègics per a l'economia catalana, i, per tant, oberta a la resta de grups parlamentaris per tal que la puguin enriquir. Miri, consellera, vostè ha heretat una conselleria que porta acumulat un descens pressupostari de més d'un 40 per cent, i amb una evolució de la renda agrària que continua acumulant una disminució del 30 per cent. Lamento dir-li que aquest Govern no ha entès mai... –i miri que han passat consellers i directors generals, sobretot en aquests darrers anys, i potser aquest n'és el motiu–, dic que aquest Govern no ha entès mai que el sector agrícola ramader és un sector dinamitzador de l'economia, com un sector que pot contribuir, de manera decisiva, a reactivar l'economia i a la creació de llocs de treball. Dit això, i com que el temps corre, vull començar per un fet lamentable que va provocar el seu propi partit, Esquerra Republicana, el partit de la consellera, el partit de la conselleria a l'Ajuntament de Barcelona, i que fa pocs dies, i que com vostè sap, ha provocat el rebuig, i amb tota la raó del món, de tot el sector carni, perquè, certes declaracions happy flower són especialment greus en un moment d'especials dificultats per al sector. De fet, les principals patronals del sector carni –Anafric, Asoprovac, Asocat, Conill Criat a Catalunya, la FACC, Fecic, Federació Avícola Catalana, Federació Catalana de Carnissers, Cansaladers i Xarcuters, el Mercat Carni Ramader i Avícola de Barcelona i Porcat– consideren difícil d'entendre per què un consistori s'ha de manifestar a favor d'un estil de vida o una opció personal com ser vegà o ser vegetarià. Consellera, aquesta proposta es contradiu amb la promoció de la carn que es produeix a Catalunya i el consum de productes de proximitat. No té sentit que les administracions com l'Ajuntament de Barcelona actuïn en contra del sector ramader. Per això, en primer lloc, li demano una resposta contundent a l'actitud de menyspreu dels regidors del seu partit i el compromís de no imposar des de les administracions un determinat mode d'alimentació, especialment pel que fa a la carn, perquè, com vostè sap, tenim una cabanya creixent, i l'impacte econòmic d'aquest sector és fonamental per a Catalunya. Per tant, necessitem que es mulli i que manifesti el seu rebuig obertament. Tenim damunt la taula el tema de la vacunació contra la llengua blava. Amb aquesta qüestió, vostè sap que dintre del mateix sector hi ha diversitat d'opinions, i que amb la seva actitud de manca de diàleg amb ells, els ramaders no saben si han de vacunar o no, i, sobretot, si arriba la malaltia a Catalunya, de quina manera s'implicarà el departament en el cas de produir-se efectes adversos causats per la vacuna. No és el mateix parlar d'animals de muntanya que de ramaderia intensiva. En definitiva, ens agradaria que en la seva resposta concreti quins són els compromisos per part del departament pel que fa a aquesta qüestió. Com està abordant el tema, s'ha reunit amb d'altres comunitats que també es veuen afectades? Em consta que hi ha un malestar per part dels ramaders de muntanya, que demanen una resposta ràpida a les seves peticions perquè molts ramats començaran aviat la transhumància. Altres qüestions, consellera, i que afecten directament la ramaderia. Catalunya disposa, com he dit, d'una cabanya que creix dia a dia, sobretot pel que fa al porcí, amb unes xifres d'exportació importantíssimes i amb un futur molt i molt esperançador. Cal tenir en compte que un dels països on més s'exporta, la Xina, ja ha anunciat la seva intenció d'incrementar en un 50 per cent la compra de carn arreu del món, i això ens beneficiarà, lògicament, aquí, a Catalunya, a casa nostra. Però, sap que passa, consellera? Que la majoria de les granges que tenim es troben obsoletes, s'han quedat petites i no es troben en condicions d'acollir més cabanya. I se'ns diu que el Govern, en lloc d'invertir en granges, com Déu mana –perquè li recordo que una part molt important del teixit empresarial prové del sector carni–, dic que més que ajudar als productors en l'habilitació de les actuals instal·lacions, o si s'escau la seva ampliació, el que fa és posar obstacles al desenvolupament d'aquesta activitat. Per tant, creiem que és necessari un pla d'ajut a les granges per aconseguir el màxim rendiment. Demanem, consellera, que en el proper pressupost, que esperem veure aviat, el seu departament inclogui una partida que vagi destinada a la millora, i que servirà per treure'n profit els productors i la nostra economia en general. I li diré més, consellera, els nostres ramaders –tots diuen el mateix– estan farts de com funciona l'Administració a l'hora de demanar permisos per fer una ampliació, per exemple, no? Mentre a d'altres llocs tot són facilitats, aquí, a Catalunya, la burocràcia és lenta i farragosa. Els tràmits, a Catalunya, s'eternitzen. En fi, el papeleo s'ha d'agilitzar, és un clam, un clamor del sector. Una altra qüestió que preocupa els ramaders: la gestió de les dejeccions ramaderes. En aquest sentit, creiem que cal una modificació del Decret 136/2009, del programa d'actuació en zones vulnerables i de la gestió de les dejeccions a tot el territori, per garantir una millora en l'adaptació del sistema. En molts llocs ens trobem davant d'una situació complexa: l'elevat nombre de cabanya no va acompanyada de la suficient terra per a donar sortida als excedents de purí. I això és un problema, un problema que a curt i a mitjà termini es trobaran els ramaders. Des del departament volem saber quina és la visió que se'n té al respecte i si està previst activar algun sistema de tractament. Parlem ara de la fauna salvatge i dels atacs dels animals del Pirineu. Fa pocs dies teníem coneixement de l'atac d'un ós a la Vall d'Aran, concretament, es va trobar una ovella devorada en un camp de Bagergue. L'atac de l'ós ha coincidit amb altres morts de bestiar que haurien provocat voltors, però, a zones del Pallars o a l'Alta Ribagorça. Els ramaders del Pirineu fa temps que es queixen dels perjudicis que els ocasiona la fauna salvatge i qüestionen que s'hagin de fer noves reintroduccions, com el nou exemplar de plantígrad que es vol alliberar al Pallars Sobirà. Quines mesures pensa prendre el departament per posar fi a aquests episodis que es denuncien des de fa temps, i que, per cert, hem denunciat els diferents grups parlamentaris en diverses ocasions? Recordar-li que el Govern encara no ha pagat el 48 per cent de les ICM corresponent al 2014, en aquest sentit. I parlant d'atacs, m'agradaria, consellera, que ens expliqui quines mesures està prenent el departament respecte a la invasió de senglars i conills que pateixen zones del Prepirineu, i també, concretament, de la plana de Lleida i de poblacions de comarques del Segrià i del Pla d'Urgell, que veuen com aquestes espècies posen en perill els seus cultius. Què està fent el departament en aquest àmbit? I una altra qüestió d'actualitat referent a les plagues i que afecta, també, els nostres boscos, que és la plaga de la processionària, que afecta els pins de molts boscos de Catalunya, fruit de les elevades temperatures i de la sequera. Consellera, es podrà fumigar aquesta plaga? Perquè ja no sols afecta els boscos, sinó també la salut de moltes persones. Bé. Em resta poc temps i gairebé només m'he centrat en el sector ramader –ho sabia, li he dit–, però encara em resten uns minuts per incidir en el sector agrícola. Ens trobem davant una nova campanya fruitera, i quins seran els resultats d'aquesta campanya? El que està clar –i no vull ser pessimista, però sí realista– és que el productor, una vegada més, s'haurà d'acontentar amb preus per sota del cost de producció, el que provoca la desmotivació, el desànim, d'un sector que cal ajudar com sigui. Com? Doncs, jo crec que incentivant el consum intern, amb l'exportació no n'hi ha prou. Cal potenciar els productes de casa nostra. I des d'aquí, consellera, li proposo que prengui un seguit d'accions que permetin aquest consum intern que ens fa falta. Hem de remuntar aquest sector perquè el camp és un dels motors de la nostra economia i és necessari que hi hagi un relleu generacional, que els joves puguin accedir..., que puguin dedicar-s'hi i accedir en aquest..., al camp. S'ha de dotar d'instruments perquè els joves agricultors vegin futur en les explotacions familiars. Consellera, n'és conscient? Què pensa fer el departament al respecte? Miri, i avui coneixíem, ho acabem de conèixer, no?, que demà productors de fruita, doncs, han convocat una tractorada a Lleida per reclamar suport al sector, amb reivindicacions com que es prioritzi la figura de l'agricultor professional, que s'incrementin els ajuts a la retirada, més recursos per a les campanyes de producció del consum, etcètera. Per tant, també li demanaria, doncs, què en pensa al respecte i quines mesures pensa prendre. Continuaré en el següent torn. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per respondre, té la paraula la consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, senyora Meritxell Serret.
Bé; gràcies, presidenta. Diputats, diputades..., diputada Xandri, primer..., abans he agraït poder estar aquí fent..., responent una interpel·lació, ara torno a agrair l'oportunitat d'explicar. Certament, el plantejament tan genèric que hi havia en el títol de la interpel·lació fa difícil, no?, poder preparar potser una resposta prou acurada, però crec que podrem aprofitar, també, l'avinentesa per explicar més i millor, no?, a part de tots aquests temes concrets, també una visió general de què és l'agricultura, la ramaderia, la pesca, la..., forestal, també, el sector forestal i l'alimentació per al nostre país, i donar una dimensió de com n'és d'estratègic –com vostè bé ho deia, no?–, és essencial, no?, és..., per a estructurar bé territorialment el país, però també econòmicament, no? com a sector productiu, i, sobretot, també pel que és com a sector primari, no?, base també de cara a generar economia diversificada i per fer país més resilient i amb capacitat d'adaptació als canvis. De fet, actualment, el sector agrari, l'agroalimentari, de manera global i mirant de fer... –vós heu fet una visió molt de present–, des d'aquesta conselleria volem fer visió de futur i mirant al futur tenim clar que tenim uns grans reptes per davant que se'n diu «canvi global. En funció de com enfoquem aquest repte de canvi global hem de, també, prendre les mesures d'aquest present. Aquí tenim aquest canvi global que l'identifiquem, sobretot, en dos grans àmbits, no?, que ens afecta, un és el gran canvi climàtic, les conseqüències del qual, tot i que encara potser estaran molt per delimitar, però comencem ja a patir –vós n'heu fet algun esment– com en el cas de la processionària, no?, perquè ens afecta la climatologia, el règim de pluges, temperatures, floració de les..., no?, dels cultius i de les plantes, que també va lligat al que avui comentàveu de la fruita, els neguits que tenen en el sector de la fruita. Està afectant també el benestar dels animals, també la propagació i afectació de plagues i malalties –la llengua blava també va vinculada, en part, amb això, a la processionària– i/o la nostra capacitat de regeneració de recursos pesquers, etcètera. El sector agrari, no?, enfront el canvi climàtic..., l'afecta sobretot en dos grans àmbits, i els identifiquem sobretot amb dos grans recursos, que són el sòl i l'aigua, no? El sòl..., necessitem un sòl fèrtil i aigua, també en quantitat i qualitat, i en això també cal avançar en bones pràctiques agronòmiques, amb un ús eficient de l'aigua i preservació i valoració dels nostres espais agraris, no?, aquest sòl agrari. Això també va relacionat amb el que comentava una mica de tot el tema de les nostres dejeccions ramaderes de veure com ho fem per millorar bé aquesta gestió i assegurar el futur del sector. Com a país necessitem assegurar la nostra capacitat de produir aliments i assegurar l'accessibilitat dels ciutadans a aliments sans i de qualitat, com bé diu, després cada ciutadà decidirà la seva dieta. Però això ho hem de garantir: accessibilitat als aliments i la nostra capacitat de produir-los en la millor manera possible, perquè hem d'exportar, però també hem de consumir aquí. L'evolució socioeconòmica, l'altre gran àmbit d'aquest canvi global, no?, de com la demografia, el creixement d'aquests moviments demogràfics és un altre element, un altre gran repte que des del nostre propi sector agroalimentari hem de tenir molt en ment. Perquè hem de ser capaços d'adaptar-nos a com evolucionarà la població, quins seran els seus hàbits alimentaris, què es menjarà, com es menjarà, quines cultures gastronòmiques conviuran... Aquest és el gran repte de futur que tenim com a sector, de dir: «Hem de produir pensant en què i com consumim. I aquest repte en l'evolució de la població a casa nostra i al món també ens afecta des d'una doble vessant, perquè no podem oblidar aquestes dinàmiques globals des del punt de vista, també, de les dinàmiques locals, no?, d'aquests processos, a vegades, d'envelliment i de despoblament de determinades zones rurals que encara avui estem vivint i que impliquen també un abandonament de l'activitat agrària, que, d'altra banda, també hem dit que és necessària per garantir aquest objectiu de tenir aliments. Si no ho afrontem podem acabar, això, limitant la nostra capacitat d'afrontar estratègies de futur exitoses amb relació a l'alimentació, equilibri territorial o sostenibilitat futura de país. Per tant, necessitem mantenir els nostres ecosistemes naturals a partir d'activitats –agrícola, ramadera, forestal, pesquera– que siguin totalment sostenibles. Necessitem mantenir, també, si m'ho permeten dir-ho així, ecosistemes socioeconòmics amb petites, mitjanes, grans empreses i explotacions, que tinguin unes relacions justes i transparents, que puguin estar arrelades al territori i que mantinguin aquesta cohesió social i també territorial; és a dir, és tot plegat el que necessitem: mantenir una visió global i de futur. I hem de ser capaços de mantenir aquesta estructura de població que gestioni aquest medi, que generi, no?, l'activitat productiva, aquesta riquesa, que, alhora, generi serveis, activitats que, en conjunt, donin vitalitat al nostre territori i afavoreixin el seu desenvolupament socioeconòmic i mediambiental. Hem de fer un país, i volem fer un país... –és a dir, en el projecte de república catalana que tenim des d'aquest Govern–, volem fer un país sostenible, resilient, i aquí cal que hi apostem tots, fins i tot els membres d'aquesta cambra, i aquí els apel·lo. Hem de ser els agents econòmics i socials, els centres de recerca i d'innovació, les institucions del país, la mateixa Administració i la ciutadania en general. Hem de tenir capacitat per afrontar aquest gran repte de manera global. Des del departament i en aquesta legislatura ens hem decidit a millorar la competitivitat i sostenibilitat actuals del sector i, alhora, posar les bases del que ha de ser aquesta, com deia, república catalana. Respecte a tots, no?, i tenint en compte aquesta visió global d'aquests aspectes que ha enumerat, que eren molts, pel que fa al primer que ha esmentat, el fet de la moció del veg friendly de l'Ajuntament de Barcelona. Dir-li que, per descomptat, que hem parlat amb els agents del sector, no?, i hem recollit el seu parer i hem intercanviat impressions. I hem tingut també ocasió de parlar amb representants de l'Ajuntament de Barcelona i establir també posicionaments i estratègies comunes de futur. I també, permeti'm que els faci un petit..., bé, un recordatori, si més no, és a dir, la moció va ser aprovada per l'Ajuntament de Barcelona, a la Comissió d'Hisenda, si no ho recordo malament, i va ser votada a favor per Barcelona en Comú, per Esquerra Republicana, per Convergència i Unió, PSC, CUP; i en el seu cas, el seu partit, el Partit Popular, i Ciutadans es van abstenir, és a dir, no hi van votar pas en contra, no s'hi van oposar en cap moment. Per tant, fem escarafalls, però ajustem-ho en la justa mesura. I, sense voler entrar més en els motius d'aquesta moció, el que considerem prioritari, la política que defensem des d'aquest Govern i, sobretot, des del Departament d'Agricultura és la de promocionar la dieta mediterrània. Per què? Perquè és la que ens agradaria, no?, que de manera general..., i perquè també està ben fonamentada científicament, està reconeguda per la mateixa FAO, és a dir, la dieta mediterrània és i ha de ser una mica el pal, el referent del nostre sector agroalimentari. I aquí ens agradaria que tots els grups d'aquesta cambra també hi estiguessin d'acord. Volem que Catalunya i Barcelona, principalment, que és actualment la seu on està la Fundació de la Dieta Mediterrània, continuessin tenint la capitalitat d'aquesta gran marca, que té molta projecció al món, que està reconeguda arreu i que, d'alguna manera, és una gran aliança a l'hora de promocionar els nostres productes agroalimentaris també en els mercats mundials. Els convido, en aquest sentit, que abandonin debats estèrils i que apostem plegats per construir oportunitats de benestar i salut de la nostra població i de desenvolupament per al nostre sector agroalimentari. Abans d'entrar... –i deixo per a després tots els altres temes més en concret–, pel que fa als temes d'atacs d'ós i voltors, li recordo que són qüestions de biodiversitat que competeixen al Departament de Territori i Sostenibilitat i que, si m'ho permet, no hi entraré més a fons i dedicaré el temps a respondre el que sí que ens toca i que és en tema de danys de fauna salvatge. Estem actuant des del primer moment, des que vam entomar la conselleria en aquest tema, que és també d'abast a nivell europeu segur, i estem des de batudes d'emergència, impulsant un pla interdepartamental de caça, pel tema de danys de fauna salvatge, implicant tots els departaments que els afecta, perquè hem de tenir una visió transversal i a llarg termini, hem de gestionar bé aquestes poblacions de fauna perquè no se'ns desbordin i generin danys. I després, paral·lelament, estem motivant també i impulsant la llei de caça i, alhora, estem desenvolupant un reglament, un decret per vendre carn de caça, una manera també molt bona d'ordenar i ajudar a això: a gestionar millor tot aquest fenomen que, certament, és un desequilibri d'ecosistema i que hem de trobar diferents mesures per poder-lo entomar de manera integral i sostenible a llarg termini. I la resta de temes, si m'ho permeten, continuo després. «Merci.
Moltes gràcies, consellera. Te la paraula la diputada.
Gràcies, presidenta. Consellera, bé, estic d'acord que s'ha de tractar des d'una visió global, no?, tota aquesta qüestió, però és que vostè sí que ho ha tractat de forma global i ha generalitzat molt tot el que jo li he plantejat. Jo crec que li he fet unes qüestions molt concretes que, de moment, no hi ha donat resposta. Espero que en els propers cinc minuts vostè em pugui contestar almenys alguna de les preguntes que li he plantejat i que ara també continuaré plantejant-li. I fer-li una petita correcció: jo crec que a la dieta mediterrània també s'hi inclou la carn, per tant, podem donar-li suport igualment i no cal perjudicar els productors, no? Sense prejudici. Bé, m'agradaria fer referencia al tema dels ajuts; tema d'ajuts que no m'ha donat temps de tractar abans. Tots sabem, no?, que la majoria dels diners vénen de la Unió Europea a través del ministeri, per tant, per assegurar el pagament dels ajuts cal mantenir una relació fluida amb el ministeri i no voler desconnectar, perquè això va en contra dels nostres agricultors i ramaders. I fins i tot..., i miri que sembla una tonteria, però la seva actitud de trencar amb la resta de comunitats autònomes perjudica, fins i tot, els nostres pescadors. Perquè, miri, amb la seva negativa que no puguin disposar d'una llicència interautonòmica els està provocant greuges substancials respecte a les altres vuit comunitats que sí disposen d'aquesta llicència. Per posar un exemple: un pescador de pesca fluvial aragonès, per vint-i-cinc euros, pot fer-ho a set comunitats autònomes, inclosa..., poden venir aquí, a Catalunya; en canvi, el català, per al mateix import de la llicència, vint-i-cinc euros, només ho pot fer a Catalunya. I com deia el meu company, Alejandro Fernández, en comissió, això és fruit d'aquestes derivades psicodèliques, delirants, del procés que acaben perjudicant de manera ridícula gent que passava per allà i que res té a veure amb la política. I ja que estic parlant de pesca recreativa, consellera, quan pensen desplegar la llei que regula la pesca continental, concretament la 22/2009? Fa sis anys que es va aprovar en aquest Parlament i encara estem esperant. Sabem que no és una prioritat per a aquest departament, però sí per al sector. I una altra qüestió: en resposta a una pregunta parlamentària em deia que la gestió procedent de les taxes, més d'1 milió d'euros l'any 2015, repercuteix directament en el sector: senyalitzacions de rius, vigilància, repoblacions, etcètera. Però, consellera, des de la Federació Catalana de Pesca em diuen que això no és cert. Ens podria concretar a què han destinat aquestes quantitats de diners? Quins rius s'han senyalitzat? Quina vigilància s'ha dut a terme i a on? Ens ho podria concretar? Lamentem la passivitat del Govern davant un sector que està passant un dels pitjors moments. I tornant als pagaments pendents a agricultors, ramaders i entitats del sector; una qüestió que anem actualitzant precisament perquè quan en aquest Parlament s'aproven fer efectius els deutes resulta que ja s'acaba la legislatura o hi ha canvis en el departament. Sempre una cosa o altra, que significa no tirar endavant i, en definitiva, no pagar. A dia d'avui, desconeixem quin és el deute total que té el departament amb els diferents sectors i que ens agradaria conèixer, i que, com ja he dit, una gran part provenen de la Unió Europea, del PDR, de les ajudes de la PAC 2014-2020, i, per tant, partides que ja estan consignades i que se suposa que hi són. El que passa és que després el departament ho gestiona com vol, però els diners hi són. I aquí sí que és la seva responsabilitat fer moure els diners cap a on toca. Consellera, demanem que pagui el que falta de la Dun 2015. Vostè mateixa reconeixia que aquells que tenen terres a l'Aragó i bestiar a Catalunya encara no han cobrat. Els dret especials, els drets de reserva nacional, races autòctones, agricultura i ramaderia ecològica, les indemnitzacions compensatòries de muntanya, plans de millora... I una altra qüestió que reclamem al departament, que és atendre la totalitat de les més de dos mil sol·licituds d'ajut a les tres modalitats de modernització agrària tenint en compte que la Comissió Europea per al PDR de Catalunya, període 2014-2020, preveu per als anys 2015 i 2016 la possibilitat de finançar fins a 100 milions d'euros d'ajuts entre incorporació de joves i de les modalitats de modernització agrària. Per acabar, crec que cal fer un repàs del darrer monogràfic que es va fer sobre el món agrari el juliol de 2014, perquè, a dia d'avui, encara hi ha moltes resolucions que no s'han dut a terme i on hi havia un compromís per part del Govern de tirar endavant. Des d'aleshores han passat tres consellers, no sé quants directors generals, però els agricultors, els ramaders i els pescadors hi continuen sent, i per molts anys hi siguin, i, per tant, necessiten una mica d'estabilitat i que es compleixen els compromisos, perquè al final acabem convertint les expectatives en frustracions. Gràcies, presidenta.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la consellera.
Gràcies, presidenta. Diputada, és evident que en la dieta mediterrània tothom..., bé, donava per suposat que els aquí presents érem conscients que la dieta mediterrània, si alguna cosa té, és que és variada i que el que pretén és, precisament, un consum de tots els làctics, càrnics, embotits, però també fruita i verdures i..., no? Una dieta variada, equilibrada i un consum responsable, i ho donava per fet. Disculpi, ho reitero en aquest cas públicament, si algú no ho sabia –que ho dubto, eh?, però jo crec que ho sabia tothom, ja. Pel que fa als altres temes que ha anat enumerant, intentaré ser ràpida. Com dèiem, el tema de la processionària, que va molt lligat, com bé deia, als efectes del canvi climàtic. És a dir, tenim un doble objectiu, que és millorar la gestió forestal, necessitem gestionar cada cop més i millor els nostres boscos, la massa boscosa que, com deia en l'anterior interpel·lació, ocupa ja el 60 per cent del nostre territori i que és també l'estratègia primera i primordial per controlar la plaga de la processionària. I, a curt termini, segurament haurem de reiterar en l'estratègia de la fumigació –que no és la més indicada perquè a nivell europeu, doncs, no ho permeten, i aquí fem l'excepció– a través d'un biocida. I haurem de multiplicar, evidentment, les hectàrees fumigades. Intentarem destinar-hi el màxim de pressupost disponible, però, evidentment, aquí tornem a estar un altre cop amb els límits pressupostaris de què disposa el departament actualment. Sobre la llengua blava, li intentaré respondre ràpid, tot i que dóna per llarg, eh? Amb relació a la política sanitària de la conselleria, en aquest cas concret hem mantingut contacte constant amb el sector. Hem de fer tres reunions amb representants, dues de seguiment tècnic, set altres reunions informatives arreu del territori, i sempre hem dit al sector el mateix discurs: la responsabilitat com a departament és assumir la responsabilitat que tenim en sanitat animal i, alhora, assegurar la millor gestió possible per minimitzar els costos i els efectes adversos de la malaltia. Hem de tenir en compte que el 26 d'abril, ara fa poc, ja es va declarar l'estatus lliure de vector, no?, que s'acabava. És a dir, Espanya ja no està lliure del vector de la llengua blava, i a més a més a França hi ha 265 focus declarats, i dos estan a menys de cinquanta quilòmetres de Catalunya, quan el radi de seguretat és cent cinquanta quilòmetres. En tenim dos a cinquanta quilòmetres, ja. Això vol dir que s'ha impulsat la vacunació preventiva, perquè tenim un risc real. I fruit d'aquesta vacunació preventiva, que hem fet a més a més amb molt de temps i molt seguiment veterinari, ara ja tenim més de 200.000 animals de boví vacunats i més de 100.000 animals d'oví vacunats. I a nivell d'efectes adversos, que s'investiguen igualment i que no està confirmat que puguin ser deguts a la vacuna, hi han tretze animals morts en oví i quatre avortaments, i tres avortaments i un part prematur en boví. És a dir, són números que, comparats, no?, amb la por que hi havia el 2008 demostren que hem fet i fem les coses bé; primer. Següent tema que intento respondre, també, i que és molt important: dejeccions ramaderes. És un repte que, ho puc dir amb satisfacció, emprenem amb compromís amb tot el sector. Tot el sector està molt compromès a tirar això endavant. I ho fem a través de línies que tenen també una visió global i que van de la mà de prioritzar la fertilització orgànica, de millorar la gestió en el territori de les dejeccions i molta –molta– innovació, tant en l'alimentació com després en els possibles tractaments complementaris de les dejeccions per efectes energètics, i aquí tenim un projecte Life i preveiem un altre projecte Life a nivell europeu. Per tant, màxima responsabilitat i màxima col·laboració amb el sector. I un apunt, perquè falta temps. Respecte als ajuts, que es diu molt i se'n fa, amb perdó, a vegades, massa demagògia, des del departament s'efectuen tots els pagaments, tots dins de termini. Es compleixen. Els efectes d'aquells expedients que sí que realment depenien de l'Aragó i que estan comptabilitzats en 410 expedients dels 30 i escaig mil o 40.000 que n'hi ha dels ajuts de la PAC..., aquests 410 estan ja en curs, i és un retard que es deu a qüestions de la mateixa Administració de l'Aragó, que no els volem pas culpabilitzar, perquè a més a més el termini per poder-los pagar s'acaba el 30 de juny de 2016. Per tant, complim, i complim a tots els nivells i dins els terminis en totes les línies d'ajuts. I...
Moltes gràcies, consellera.
...la resta de temes, a la comissió estaré encantada de poder-los anar responent. Gràcies.
Moltes gràcies, consellera. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els refugiats]] [[302-00035/11]] El dissetè punt de l'ordre del dia és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els refugiats, presentada pel Grup Parlamentari de Junts pel Sí. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Adriana Delgado.
Gràcies, presidenta. Diputats i diputades, consellers, bon dia a tothom. Bé, permetin-me que comenci amb un recordatori. Jo crec que val la pena, sobretot parlant d'aquest tema. Voldria començar, doncs, la defensa d'aquesta moció recordant una qüestió fonamental que no ens cansarem de repetir, i és que les persones refugiades ho són perquè marxen del seu país perquè no se senten segures, perquè la seva vida corre perill, perquè els cauen bombes a sobre, i busquen seguretat en altres llocs, i han de ser reconegudes i protegides per un seguit de tractats i acords internacionals, com la Declaració universal dels drets humans, la Carta dels drets fonamentals de la Unió Europea i la Convenció de Ginebra, entre d'altres. Ens trobem davant de la crisi humanitària més greu des de la Segona Guerra Mundial –també ho hem anat repetint cada vegada que hem parlat del tema–, derivada dels conflictes, sobretot, a l'Iraq, l'Afganistan i Síria. Aquest últim conflicte va començar ja fa més de cinc anys, ha causat 270.000 morts i el desplaçament de gairebé 5 milions de persones. Davant de tot això, hem de contribuir, doncs, a donar respostes a les necessitats de les persones refugiades, en l'acollida però també en la integració, i ser actius en origen, treballant en la prevenció del conflicte i la seva resolució, tant des de les institucions públiques com des de les entitats i la societat civil. En aquest moment, aprofito per saludar..., i reconèixer la feina de tots aquells que treballen en aquest àmbit, alguns representants dels quals ens acompanyen avui aquí. Així que benvinguts i moltes gràcies. Les propostes d'aquesta moció demostren la voluntat decidida d'actuar en aquest sentit, un compromís que ja van expressar públicament en el Ple, al Parlament, els consellers Bassa i Romeva, davant de la inoperativitat de l'Estat espanyol. Va ser un dels vint-i-vuit signants del vergonyós acord entre els estats membres de la Unió Europea i Turquia, que posa en dubte precisament els drets fonamentals de l'asil i de la protecció internacional. I aquesta inacció de l'Estat espanyol –penseu que havia d'assumir, o ha d'assumir, disset mil refugiats, assignats precisament per la Unió Europea, i només n'ha acollit divuit– ha estat reconeguda i criticada per altres administracions i entitats diguem que gens sospitoses de fer aquesta crítica, com per exemple defensors del poble de tot Europa, que es van reunir fa només uns dies a Barcelona, o aquest mateix dimarts en el Fòrum Internacional sobre Acollida i Integració de Persones Refugiades a la Unió Europea, en què algunes entitats van expressar aquest malestar. Per exemple, des del setembre del 2015 ja estan preparades, es preparen, per rebre milers de persones, i no arriben. Davant d'aquesta situació, la moció integra la contribució del Govern a la reubicació solidària de les persones que sol·liciten asil, impulsant amb els municipis la creació del màxim de places del Programa d'acollida i refugi..., i inventariar i donar a conèixer, evidentment, els recursos disponibles precisament per a l'acollida i el refugi. Les xifres proposades ja són conegudes, s'han explicat públicament, també, i la proposta es va fer arribar fins i tot, ho vam parlar aquí, per carta del president de la Generalitat al comissari europeu d'Immigració. Ens situem, també; recordo una mica les xifres: de 28 places que hi havia a Catalunya fa només uns mesos del Programa estatal d'acollida i integració, van passar a 250; la Generalitat va oferir-ne 240 més; en podem acollir 1.800 de forma gairebé imminent, i 4.500 en els propers dos anys. Són números. Però parlem de persones. Parlem d'homes, de dones, de gent gran, d'infants, que han de ser tractats amb dignitat. Mentre esperen en el procés de petició d'asil, les administracions públiques hem de vetllar perquè tinguin condicions de vida dignes, tinguin informació per poder integrar-se i assolir, en definitiva, l'autonomia personal. Tot això, i així es reflecteix a la moció, de la mà dels municipis i de les entitats, que han de participar activament en la reubicació, l'acollida i la integració, perquè són els veritables facilitadors de tots aquests processos. És en l'àmbit local o en el regional on es juga, sobretot, la integració dels refugiats, i són aquests agents els que han de tenir capacitat de decidir-ne la gestió, i ara no la tenen. La moció, per últim, recull també el reforç de la cooperació al desenvolupament, ajudant els refugiats no només en territori català, sinó també en camps fora de Síria i en països de trànsit, que és on té més impacte el desplaçament de persones, i on tenim entitats catalanes treballant en projectes sobre el terreny. I ja acabo. Ho faig ràpidament, com en les anteriors intervencions, apel·lant a la solidaritat de Catalunya. Som un país d'acollida; ningú no ha escollit ser refugiat. I també apel·lo a la memòria. Tenim una història que ens recorda que molts dels que ens van precedir van haver de marxar i que tots podem ser refugiats algun dia. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Gabriela Serra, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Hola. Bon dia a tots i a totes. Benvinguts, companys i companyes de Mare Mortum, que esteu aquí per recordar-nos tot el que queda per fer. Bé, la moció presentada per Junts pel Sí, com molt bé ens ha explicat la diputada, pretén donar resposta, ajudar a donar resposta, a la crisi de refugiades, que, malauradament, en els últims mesos ha ocupat una part important de la centralitat política. I celebrem que aquesta moció arribi a aquest Ple. I diem ja d'entrada que donarem suport al conjunt del seu articulat. Tot i així, la moció presenta alguns aspectes que mereixen ser comentats i pels quals hem presentat al llarg d'aquests dies diferents esmenes, algunes de les quals han estat acceptades, com suprimir el vistiplau de l'Estat espanyol a la política d'acollida, afegir el Fons Català de Cooperació com a actor a incorporar, recuperar el paper de les entitats especialitzades en l'atenció a persones refugiades, establir com a objectiu readequar les polítiques d'acollida dels menors no acompanyats i establir les 4.500 persones a acollir no com a topall, sinó com a mínim. Altres de les propostes que hem fet, malauradament, han estat rebutjades. I, precisament, han estat dues esmenes en concret que per nosaltres tenien el major calat polític i que destapaven..., i que anaven al fons de la qüestió d'aquesta crisi humanitària. Estem d'acord que cal que la Generalitat mostri el seu compromís amb l'acollida, sense quotes. Però també cal que mostri responsabilitat amb la denúncia de les causes que provoquen les refugiades, cal que tingui una veu pròpia sobre la gestió de la crisi a nivell europeu, i cal que s'estableixi una política pública catalana en matèria de protecció internacional. Per això volíem que explícitament es parlés de combatre les causes que generen desplaçament forçat al món, a través de l'enfortiment de les polítiques de cooperació i de respecte als drets humans, i volíem que es condemnés explícitament el comerç d'armes i les intervencions militars als països emissors de persones refugiades com a causes principals d'aquesta tragèdia humana; provocada, òbviament. Però aquesta no ha estat acceptada. També hem aplaudit que es denunciés l'acord Unió Europea - Turquia. Però volíem anar més enllà, volíem anar a l'arrel i denunciar la responsabilitat que té Turquia en la vulneració sistemàtica dels drets humans amb relació a la població kurda. Aquesta esmena no ha estat acceptada. Ens temem, sabem, que Turquia és una potència poderosa, i davant dels poderosos sempre costa donar suport als febles. Però és que Turquia és responsable de les expulsions col·lectives que estan expressament prohibides a l'article 4 del Protocol quart del Conveni europeu de drets humans; Turquia viola el principi de no-devolució de l'article 33 de la Convenció de Ginebra, que estableix que ningú pot ser retornat a un país on la seva vida corri perill; Turquia no és un país segur per a les persones refugiades, per la seva clàusula d'exclusió geogràfica de la Convenció de Ginebra, article 39, directiva de procediment, i a més a més perquè no garanteix el principi de no-devolució de persones refugiades. Per si fos poc, manca d'estàndards mínims en l'acollida de persones refugiades a Grècia..., reconeguda pel Tribunal Europeu de Drets Humans el 2011. Tampoc això ha estat acceptat. També apostàvem per no parlar tan sols de Síria, ja que el conflicte, i s'ha dit a la presentació d'aquesta moció, no es pot centrar exclusivament en Síria. Centrar-ho en Síria és simplificar la qüestió i entrar en la línia de centrar-se només en la guerra d'aquest país com a causa de la crisi. D'aquesta forma es justifica que només les persones sirianes entrin en els programes de reubicació des de Turquia i es discriminen la resta de nacionalitats. Nosaltres volíem parlar de Jordània, volíem parlar de Líbia, però no ha semblat oportú. De la mateixa manera, volíem denunciar, i volem denunciar, la deriva xenòfoba de molts estats de la Unió Europea. Recordem-ne les últimes expressions a Hongria, Àustria, Dinamarca. Recordem també que en els darrers temps la dreta racista i xenòfoba és al capdavant de governs de massa estats, i sembla que l'ascens d'aquestes forces no té aturador. I per això ens sembla que calia, cal, també, parlant de refugiats, mostrar una gran preocupació, la preocupació pertinent envers allò en què es converteix aquesta Unió Europea: un club d'estats que viren a la dreta i que es neguen a tenir polítiques dignes d'acollida. En tot cas, i per acabar, «emplaçar a seguir treballant en la defensa dels drets humans i esperar que tot això que avui aprovarem, discutirem i aprovarem aquí, no siguin paraules i es converteixin en fets. Gràcies, ara sí, als companys i a les companyes de Mare Mortum per no defallir en la vostra tasca. Merci.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Ferran Pedret , del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats i diputades, i persones que ens segueixen des de la tribuna del públic o a través de qualsevol dels mitjans que posa a disposició el Parlament, el cert és que volem, en primer lloc, agrair la disponibilitat del Grup de Junts pel Sí a transaccionar les esmenes que el Grup Parlamentari Socialista havia presentat. Hem transaccionat les dues darreres de les tres que havíem presentat, i la primera, de fet, encara que no l'hàgim acordat ha perdut el seu sentit perquè allò que ens preocupava de la redacció ha desaparegut en transacció amb algun altre grup, suposo que amb la Candidatura d'Unitat Popular. També celebrem que s'hagin introduït diverses de les esmenes que plantejava la Candidatura d'Unitat Popular. Jo crec que entre tots, no goso dir que hem millorat, però potser sí que hem completat la visió de la moció. I he de dir que, de les diverses que no s'han acceptat o no s'han assumit de la CUP, la que ens hauria agradat més que hagués pogut figurar és la que tenia a veure precisament amb el que defensava la senyora Serra, no?, amb la causa de la causa. Perquè als que vam estudiar dret ens ensenyaven allò que la causa de la causa és la causa del mal causat. I, per tant, fer una reflexió sobre el conflicte a tot el que havia estat el creixent fèrtil i ara és el creixent mortífer sense fer alguna menció de les intervencions militars occidentals que han tingut molt a veure amb l'origen del conflicte també a Síria, doncs, és una visió que potser queda curta. I hem de dir que estem satisfets que l'actitud del Govern de la Generalitat sigui la de posar-se a disposició d'una política més generosa, una política amb més voluntat d'acollida. Però el que veiem a la moció, i hi donarem suport en tots els seus punts, no deixa de ser, i ho dic amb total respecte, però per ser absolutament sincer, no deixa de ser una part més de la política de quotes. Estem parlant que podem reubicar i ens oferim a reubicar 4.500 persones aquí, quan el que hem de fer és entre tots pressionar els nostres governs perquè no hi hagi una limitació en funció de quotes, sinó perquè es compleixi amb els compromisos internacionals, amb les disposicions en matèria de dret internacional humanitari a què feia referència la diputada de Junts pel Sí, i, per tant, que es doni acollida a totes aquelles persones que ho necessiten, sense quotes. Perquè, a més, no se'ns pot escapar que és relativament fàcil, i no els acuso d'hipocresia ni de cinisme en absolut, però és relativament fàcil, quan no es tenen les competències, fer aquesta exhibició d'una voluntat acollidora, i sembla, un podria tenir la sensació que vulguem projectar sobre el mirall una imatge que ens agradi. I jo celebro que hi hagi determinats consensos a Catalunya, almenys, diguem-ne, pel que fa al discurs. Però crec que faríem malament de creure que som absolutament immunes a aquest fantasma que, efectivament, recorre Europa amb rostre feréstec i primari, expressant totes les pors atàviques que puguin haver-hi i que ha pres cos políticament amb formacions xenòfobes d'extrema dreta que estan no només recollint alguns èxits a les urnes, cosa que ens hauria de preocupar, sinó influint en les formacions polítiques teòricament més centrades, que és quelcom que ens ha de preocupar molt més, no? Perquè no es tracta només de veure com determinats estats estan aixecant murs no només amb les fronteres exteriors de la Unió Europea, sinó també entre països de la Unió Europea, sinó que el que més ens hauria de preocupar és quelcom que aquest dibuixant que es diu El Roto, que fa autèntics editorials gràfics cada vegada que fa una vinyeta, deia ahir mateix; deia: «Els filats no són necessaris perquè tots els duem a dins. I la reflexió, per tant, és veure que poc que costa, gratant una mica sobre la superfície, espolsar aquesta capa de civilització que ens hem anat posant al damunt amb tant d'esforç i com és de fàcil que ressorgeixin aquestes pors atàviques a l'altre, no? I en aquest conflicte i en aquesta crisi humanitària aquest «altre és molt fàcil de dibuixar i caricaturitzar: té un altre color de pell, parla una altra llengua, potser resa a altres déus, etcètera, no? I, per tant, hem de fer un esforç suplementari perquè aquesta política de la por, que en realitat sempre vol ser una política del domini, no necessàriament sobre l'altre, sinó sobre aquesta comunitat que en diem «nosaltres, doncs, no pugui triomfar. Perquè cada vegada que se'ns ofeguen persones a les fronteres exteriors de la Unió Europea, cada vegada que algú mor en l'intent de travessar una frontera, el que s'afona de veritat són els nostres principis, els nostres valors i la idea d'aquesta Europa il·lustrada, progressista, oberta que algun moment va existir. Gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Juan Milián, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, avui Convergència, de la mà d'Esquerra, ens presenta una moció contra Europa i contra un acord que té el suport de tots els estats membres de la Unió Europea. Algú diria que hi ha cert ressentiment envers la Unió Europea, no sé exactament per què, però això es veu amb aquesta moció. Mirin, el passat 18 de març el Consell Europeu va arribar a un acord amb Turquia sobre la greu crisi migratòria i de refugiats. Eren necessàries més mesures i més suport per a lluitar contra els traficants i, sobretot, per a evitar que cap persona fos enganyada per aquests i arrisqués la seva vida utilitzant les perilloses vies marítimes, llençant-se al mar, creient que és l'única via per a escapar d'una situació desesperada. Tots volem ajudar les persones que estan patint persecucions per motius polítics o religiosos. La qüestió és com. El que va fer el Govern d'Espanya, en aquesta cimera, va ser traslladar els acords que es van adoptar al Congrés dels Diputats, amb el vot favorable de tots els grups parlamentaris, també d'aquests que avui presenten aquesta moció. Defensant aquells acords, aquell consens, el president Rajoy va introduir algunes aportacions espanyoles a l'acord; la primera i més important: que tot allò que es realitzi sigui en estricte compliment del dret internacional i de la Unió Europea, i, per tant, quedi exclosa qualsevol forma d'expulsió col·lectiva. També es va adoptar la petició espanyola per la qual qualsevol sol·licitud d'asil sigui tramitada de manera individualitzada per les autoritats de Grècia, conforme a la Directiva de procediments d'asil. I una altra petició espanyola acceptada fou l'especial atenció a les persones vulnerables, que per cada sirià retornat a Turquia des de les illes gregues, un sirià serà reassentat a la Unió Europea tenint en compte els criteris de vulnerabilitat de Nacions Unides. Per la manera que han tractat les nostres esmenes, les esmenes del Partit Popular, i la poca voluntat de diàleg, entenem que els proposants de la moció no estan buscant avui ningun consens ni tampoc cap solució, sinó que simplement busquen un conflicte, en aquest cas contra la Unió Europea. El Partit Popular, en canvi, actuarà amb responsabilitat i votarem a favor –votarem a favor– d'aquells punts que creiem que van en la línia d'oferir eines per a acollir els refugiats i no ho farem als punts que són mera propaganda política. Sens dubte hi ha diverses maneres d'ajudar, però s'ha de trobar la millor, no la que soni més bé. Perquè hom pot tenir la sensació que els proposants d'aquesta moció prefereixen quedar bé abans que ajudar els refugiats. Coneixem els seus antecedents i, sobretot, coneixem la seva obsessió, que és fer creure als catalans que la Generalitat és un actor geopolític de primer ordre. Però l'únic que aconsegueixen així és empitjorar la imatge de Catalunya. I l'evidència és que ningú es vol reunir amb un president de la Generalitat obsessionat amb un procés tòxic per a les democràcies europees. I encara trobaran més portes tancades si van amenaçant, com ho van fer ahir, amb la via kosovar per a aconseguir que algun dia algú els rebi a Brussel·les. Sense fer tants escarafalls, els anteriors presidents de la Generalitat eren rebuts a les més altes instàncies de la Unió Europea. La lleialtat obre més portes que no pas l'amenaça i, a més, és més digna. Utilitzar les tragèdies humanes per a fer propaganda o per a treure el cap a l'escenari internacional ni és ètic, no està bé, ni tindrà el rèdit electoral que busquen, per molts, perquè molts catalans ja els veiem venir de lluny. I parlant de Kosovo, la crisi de refugiats sirians és possiblement la crisi humanitària més gran a què ha hagut de fer front Europa des de les guerres de l'antiga Iugoslàvia. Però escoltant la interpel·lació del passat Ple, tant la intervenció del conseller com la de la diputada de Junts pel Sí, tenia la sensació que estaven lluny d'entendre la complexitat i la gravetat d'aquest tema, un problema al qual només es pot fer front amb acords entre tots els estats de la Unió Europea i amb humanitat, amb humanisme, amb seny i amb lleialtat, no amb simplismes ni mocions propaganda. A Europa hi ha governs de comunitats, de regions, de Länder, que no estan d'acord amb el que han acordat els seus estats. Alguns creuen que l'acord és massa dur; altres creuen, pressionats pel populisme, per la xenofòbia, creuen que és massa tou. Però jo repto la proposant d'aquesta moció que em digui un, tan sols un govern regional de tot Europa que estigui actuant amb tanta deslleialtat i amb tant d'afany de donar la nota com ho està fent el Govern català. I, per cert, avui altres que ataquen el Govern d'Espanya i Europa també s'ho haurien de fer mirar. Tots els governs europeus han signat l'acord amb Turquia, entre ells, quinze governs socialistes: el francès, l'italià, i fins i tot el Govern grec. I em sorprèn que avui els socialistes catalans se separin de la resta de socialistes europeus. Si Pedro Sánchez fos president del Govern, o si fos vicepresident de Pablo Iglesias, que és el que ara es proposa, signaria també aquest acord, perquè, sense ser un acord perfecte –i reconec que no és un acord perfecte–, és un important pas per a lluitar contra les màfies i per a salvar la vida de milers de refugiats. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Susana Beltrán, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. També dono la benvinguda a les meves estudiants de l'Institut Barcelona d'Estudis Internacionals, que, malgrat, doncs, que és una moció no presentada per nosaltres, ens semblava que era prou interessant que veiessin també aspectes polítics de tota la problemàtica dels refugiats, que afecta tothom. He de dir, de tota manera, que quan he vist, no?, les transaccions que ens han fet al final d'aquesta moció, doncs, m'ha semblat que era una moció que en molts aspectes semblava anar a..., o tenir un esperit antivalors de la Unió Europea, perquè era una de les esmenes que nosaltres havíem proposat i que no només no s'han tingut en compte, sinó que ni tan sols s'han posat en contacte amb nosaltres per veure, o, com a mínim, doncs, per dir per què no s'havien acceptat, no? I també en alguns moments ens ha semblat que és anticompromís de treballar plegats per trobar solucions a problemes que ens preocupen a tots en la mesura que no hem tingut cap mena de contacte. Dit això, m'ha sorprès, també amb relació a la moció, que nosaltres enteníem..., i, de fet, la proposant així ho ha esmentat ara, però no després en veure el resultat d'aquesta moció..., era que venia d'una carta que es va enviar per part del president de la Generalitat al comissari de la Comissió Europea encarregat d'aquests aspectes, i que la resposta, doncs, que va donar el comissari, no?, a aquesta qüestió ens semblava que era prou important, i nosaltres vam valorar positivament la solidaritat dels ciutadans de Catalunya i, en concret, del Govern, i de la mateixa manera vam valorar molt positivament la resposta que va donar el comissari europeu. I és curiós perquè la resposta que va donar el comissari europeu no s'ajusta a la moció que avui es presenta, la qual cosa em sorprèn molt. El comissari claríssimament parla de dos aspectes que són molt importants per resoldre o per tractar d'abordar amb una certa garantia d'èxit tot el tema de les migracions i tot el tema de les persones que estan en una situació de persecució arreu del món. I parla, per una banda, de solidaritat i, per una altra banda, parla de responsabilitat, eh? Des del punt de vista de la solidaritat, res a dir, amb relació a aquesta moció. Entenem que l'objectiu, doncs, és ajudar aquells refugiats que estan a Catalunya, no? En canvi, respecte de la responsabilitat, bastant a dir, eh?; bastant a dir perquè la resposta del comissari va ser molt clara en el sentit de dir: «Nosaltres, per poder abordar en tots els seus aspectes, de forma integral, el tema dels refugiats, actuarem en base al principi de solidaritat i responsabilitat. Què vol dir «responsabilitat segons el mateix comissari europeu? Vol dir treballar, perquè això sigui un èxit, des del que s'anomena la «governança multinivell; és a dir, des de tots els nivells de les administracions, siguin estats, siguin governs subestatals com el nostre. I, des d'aquesta perspectiva, el comissari europeu, doncs, se n'alegra, diu, en aquest context –ho cito, literal–, la seva política activa, no?, d'assistir i integrar immigrants necessitats de protecció internacional en la seva regió és un pas en la correcta direcció. També, en aquesta mateixa carta, amb aquesta mateixa resposta, el comissari europeu convida... –i en alguns aspectes sembla que sigui un clam–, convida que el Govern de Catalunya es coordini amb l'Estat per tal d'afrontar un tema que, en les competències més importants, correspon a l'Estat. Tot això no es veu en aquesta moció. Aleshores, difícilment des de Catalunya podrem contribuir a resoldre positivament tot el tema dels refugiats si no som capaços de col·laborar amb l'Estat. I que Espanya, que també..., doncs –i també es posa de manifest en aquesta carta–, hi han bastants aspectes molt criticables: no és capaç de col·laborar amb els altres estats de la Unió Europea per abordar conjuntament un tema que entenem que si no es fa conjuntament no ens en sortirem endavant. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Joan Josep Nuet, de Catalunya Sí que es Pot.
Moltes gràcies, presidenta. Jo, en primer lloc, també, saludar els companys i les companyes de Stop Mare Mortum. Crec que és fonamental que estigueu aquí i, a més, que feu el seguiment del debat parlamentari, perquè ens ajudeu a no equivocar-nos. El primer que vull fer és una cosa que a vegades parlamentàriament no s'estila, però jo ho faré: vull donar les gràcies a l'Adriana, a la diputada Adriana Delgado, perquè crec que ha tingut una capacitat d'escoltar, de negociar i de ser sensible a coses que altres pensem, i que finalment s'han incorporat en aquesta moció. Ella sap que a aquesta moció encara li falten moltes coses, que hem de seguir treballant perquè el tema no s'acaba aquí, i, sobretot, no pot quedar en paper mullat, i hem de fer un clar seguiment de l'acció de govern perquè el que diu el Parlament de Catalunya –o el que dirà, en una estona– sigui el mateix que fa el Govern de Catalunya. Això és molt important. I, evidentment, el principal grup que dóna suport al Govern és fonamental en aquesta tasca. Per tant, anem a treballar. Dèiem que hem d'anar més lluny. Per exemple, hem d'escoltar la societat civil catalana, que té una llarga experiència i molts coneixements en el tema dels refugiats. Per tant, estem sol·licitant aquests dies a tots els grups parlamentaris que ens ajudin, i que tots plegats demanem la compareixença al Parlament de Catalunya de gent com Asil.cat o Stop Mare Mortum, perquè, no en cinc minuts, sinó amb una llarga compareixença, puguin venir a explicar aquí la seva experiència, les seves propostes, que els portaveus parlamentaris els escoltin, i fem un debat polític d'alçada. Perquè el tema seguirà, i portem molt de temps, ja, amb aquest debat, i el tema va més enllà. Per tant, és fonamental que la cambra aixequi el llistó del debat polític del tema dels refugiats. I és fonamental perquè volem incorporar als acords del Parlament temes, alguns que estan apuntats en la moció, altres que no hi apareixen. Per exemple, l'origen del conflicte. Hem de parlar de l'origen del conflicte. És fonamental parlar de l'origen del conflicte, perquè si no entenem per què ve la gent aquí, realment no podem entendre què és el que hi ha al darrere. Mirin, aquí hi han refugiats per molts temes. Primer, els refugiats econòmics; aquells que a vegades són més invisibles. Gent que fa molt de temps que està venint perquè a la seva terra no es pot guanyar la vida, i els tenim aquí entre nosaltres, i amb aquests no cal esperar quotes, ja els podem atendre, ja els podem ajudar. I, per tant, ja hauria de ser una política activa d'aquest Govern. Dos. Els refugiats que vénen de conflictes bèl·lics, naturalment. Hem bombardejat l'Iraq, Líbia, Síria. La Unió Europea ha fet vergonya en el seu paper a Ucraïna, i vénen molts ucraïnesos a aquesta terra perquè hi ha guerra i hi ha conflicte amb un país que està a la frontera de la Unió Europea. Doncs, hem de parlar d'això, perquè si seguim fent les mateixes polítiques a Líbia, a l'Iraq i a Ucraïna, seguirà venint gent de forma desesperada a trucar a la nostra porta. I hem de parlar, per exemple, dels refugiats mediambientals. A l'Àfrica la gent es mor de gana –de gana. El mateix que li passava a gent d'aquest país els anys cinquanta i seixanta als seus pobles, quan van anar a Alemanya o a Suïssa, i, per tant, aquesta és una realitat que hem d'analitzar i tenir respostes globals. Per tant, vol dir que la política de cooperació del Govern de Catalunya està enganxada a aquest debat; no està separada d'aquest debat, és el mateix debat. La cooperació en origen és fonamental. Segona, hem d'assumir clarament que som frontera sud, que som part de la frontera europea i que nosaltres, com a part de la frontera, necessitem que les polítiques d'asil i refugi siguin polítiques públiques, no són excepcions, són part de les polítiques públiques del nostre país. I, per tant, hem de tenir plans d'acció, estructures permanents d'acollida, pressupostos. Què hi haurà en els pressupostos de la Generalitat per a aquest tema? No ho sabem, però és important que allà trobem els refugiats i les refugiades que viuen aquí, ja amb nosaltres. Per tant, aquest és un tema fonamental. I, evidentment, volem lideratge polític. El lideratge polític –i aprofito, perquè hi ha el conseller– és gratis. No té a veure amb el pressupost, té a veure amb l'opció política, amb el compromís polític. I, per tant, liderar políticament vol dir que hi ha tants ajuntaments a Catalunya que podrien estar fent coses i el Govern de la Generalitat s'hi ha de posar al davant per ajudar que això es coordini i que això es lideri. Moltes més coses: el Pla de protecció internacional de Catalunya; les vies segures amb respecte als drets humans; sí, condemnar l'acord de la Unió Europea amb Turquia. Aquesta Unió Europea que ahir va suggerir que els països de la Unió podien pagar per no acollir refugiats, quina infàmia, perquè no hi trobo una altra paraula, quina infàmia...
Em sap molt greu, però se li ha acabat el temps.
I, evidentment –ja acabo–, finalment, lluitar contra el racisme i la xenofòbia. El que passa a Holanda, a França o a Alemanya pot passar a Catalunya. Per tant, units –units, sí– contra el racisme. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Adriana Delgado, per a pronunciar-se sobre les esmenes.
Sí; gràcies, presidenta. Bé, d'entrada, gràcies a tots els grups per les seves aportacions. Com s'ha comentat, doncs, algunes les hem acabat transaccionant, algunes les hem acceptades. Amb la CUP - Crida Constituent i PSC, doncs, hem fet això; hem acceptat esmenes de la CUP que creiem que juntament, com comentàvem, amb les transaccionades també amb el PSC, doncs, milloren el text inicial que nosaltres havíem presentat. N'hem parlat, les hem debatudes, hem aconseguit arribar a acords per ampliar les propostes –jo crec això–, millorar-les i complementar-les. L'esmena a què feia referència la companya de la CUP, la de combatre les causes que generen desplaçaments forçats al món a través de l'enfortiment de les polítiques de cooperació al desenvolupament dels drets humans, ho vam estar parlant; hi va haver voluntat també de transaccionar-la, no vam arribar a un acord, però jo crec que en vam parlar, ho vam intentar, però al final, doncs, no ho vam aconseguir, però, en seguirem parlant, en tot cas. Jo vull comentar-ne algunes de les que hem afegit a la moció, que la complementen, per exemple: donar més visibilitat a les entitats, a la societat civil, recordant la necessitat de les vies legals i segures. Hem introduït també la sensibilització ciutadana als discursos antirumors, creiem que és important perquè hem de combatre els estereotips que afecten la convivència. Parlem també d'aquelles persones amb necessitats de protecció internacional que ja estan vivint a territori català, i a les quals també cal assegurar l'accés al dret d'asil. Rebutjar l'acord dels estats membres de la Unió Europea amb Turquia, que ja hem comentat que posa en dubte el mateix dret d'asil. També hem afegit el desplegament del Pla de protecció internacional que creiem que és important i que és una petició que ens han fet arribar des de les entitats. Gràcies, també, a Catalunya Sí que es Pot, a les paraules del company Nuet. No han presentat esmenes, però igualment n'hem estat parlant i en seguirem parlant i treballant, doncs, en aquestes dues línies, no?: buscant vies per respondre a les necessitats d'acollida i integració dels refugiats..., reclamar una major gestió en l'acollida, i també, com han comentat diversos companys, en la cooperació en l'origen. A la resta de grups, Partit Popular, Ciutadans, no hem acceptat les seves esmenes. Quatre de cinc bàsicament es referien, en diferents nivells de terminologia, en la relació, en la col·laboració a mantenir en aquest àmbit amb l'Estat espanyol, encara que ara també parlin de la Unió Europea, dels valors de la Unió Europea que en cap cas hi feien referència. Ja he dit que canviava el redactat, però era tot amb relació a l'Estat espanyol, Espanya, una cosa o l'altra. Quan jo vaig veure les esmenes, la veritat és que estava prou contenta, perquè em semblava que l'important era la resta de la moció i no s'hi presentava cap esmena. Ressentiment amb la Unió Europea? Sí que hem de comentar que s'han de replantejar la gestió de la crisi, és evident, i han de posar per davant les necessitats de les persones, el compliment dels drets humans i comprometre's amb l'assistència financera i humana. Fins i tot, el Comitè de les Regions de la Unió Europea diu que els ens territorials han de participar activament en el sistema de repartiment i reubicació dels sol·licitants...
Diputada, ha exhaurit el temps.
...i beneficiaris de la protecció internacional. Per tant, cap ressentiment. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]] Estem cridant a votació. [[Pausa.]] Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada dels punts 3, 3 bis –3 i 3 bis.
D'acord.
Gràcies. [[Pausa.]]
S'inicia la votació... [[Veus de fons.]] Aturem la votació. Senyor Rodríguez, per què em demana la paraula? Disculpi, no l'havia vist.
Portava estona, doncs... Per demanar votació separada, a més dels punts 3 i 3 bis, del 4 i el 6.
M'han demanat votació separada del 3, 3 bis, 4 i 6. Per tant, iniciarem la votació votant aquests quatre punts i després votarem la moció sencera. D'acord? Senyora Granados? Ah, anava a votar ja? Ah. [[Rialles.]] Votem el punt 3. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 97 vots a favor, 11 en contra i 25 abstencions. A continuació, votarem el punt 3 bis. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 98 vots a favor, 35 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem el punt 4. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 122 vots a favor i 11 en contra. A continuació, votarem el punt 6. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 122 vots a favor, 11 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. Ha quedat aprovada per 133 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la qualitat de l'ocupació]] [[302-00032/11]] El divuitè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la qualitat de l'ocupació, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Pol Gibert. [[Remor de veus.]] Els demano, si us plau, que surtin en silenci. [[Pausa. Persisteix la remor de veus.]] Si us plau, els demanaria silenci. Diputat, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Bon migdia, diputats, diputades, consellera Bassa, membres del Govern. Fa dues setmanes vam portar a aquest Parlament l'increment d'accidents laborals que patia aquest país. Fèiem èmfasi en la fórmula, que ja ha fet certa fama, que s'instal·la al nostre mercat de treball, la fórmula de «més temporalitat, més accidents i més greus. El nostre grup va considerar que, aprofitant que recentment es celebrava el Dia Mundial de la Salut al món del treball, seria un bon moment per posar sobre la taula com està el món del treball a Catalunya i com pateixen accidents laborals els nostres treballadors; sobretot un moment per proposar solucions a aquesta problemàtica que viu el nostre país. És evident –i ho vam dir també a la interpel·lació– que les polítiques d'ajust com a via de sortida de la crisi han portat retallades, desregularització, empitjorament de les condicions de treball i una precarització del conjunt dels treballadors i treballadores d'aquest país. Tot això ha dificultat l'exercici efectiu dels drets dels treballadors i ha fet més profunda la desigualtat que vivim. A més, en aquest context, la devaluació de les condicions de seguretat i de salut, sobretot, ha sigut propiciada per la pèrdua de drets de les persones treballadores i ha provocat un canvi negatiu en la tendència que portàvem els darrers anys. Aquest context ha fet que la por de treballadors i treballadores d'aquest país provoqui que estiguin indefensos davant els abusos que pateixen dia rere dia i suportin sobre la seva pròpia salut aquestes conseqüències. És per això que volem posar en relleu avui el que per nosaltres resulta un pilar fonamental de la situació actual: la reforma laboral del Partit Popular, i que va comptar amb el suport de Convergència i Unió. Però no només això: també cal destacar la menor eficàcia de les polítiques de vigilància i inspecció del Departament de Treball, que evidentment no han ajudat a reequilibrar la situació. La raó de ser de la nostra moció va encaminada a impulsar les mesures necessàries per tal de posar remei a aquest segon punt: les competències del Govern, sobretot perquè aquest Parlament ja ha parlat diverses vegades de la reforma laboral, n'ha demanat la derogació d'una o de dues, però avui volem centrar-nos en el debat que ens competeix com a parlament i també com a govern. I per fer-ho, i entrant en detall, considerem necessari tenir una planificació de les actuacions de la Inspecció de Treball en tres grans àmbits. El primer d'ells: que ha d'exercir el control estricte sobre el compliment de la normativa en prevenció de riscos laborals. Ens trobem que encara hi ha empreses que no tenen cap tipus d'organització preventiva i, per tant, no fan cap activitat en aquest sentit. Altres, amb l'excusa de la crisi, o han retallat o simplement no la fan tampoc. Per tant, cal fer valer la norma per reconduir aquesta situació. D'altra banda, com a segon punt, cal minimitzar al màxim l'impacte que té sobre el mercat de treball i els seus treballadors, i sobretot sobre la seva salut, la precarització de les condicions de treball. Evidentment, no ens resignem i seguim lluitant perquè aquestes condicions puguin canviar, però en el mentrestant també és important començar a actuar. I, en darrer lloc, cal evitar la contractació temporal i a temps parcial fraudulenta, així com l'aplicació fraudulenta de convenis col·lectius. Creiem que una planificació i una posterior avaluació en aquestes tres grans àrees resulta vital per tal d'afrontar els principals problemes que es deriven de la devaluació de les condicions de treball, i així ho recollim a la moció que avui portem al Ple. Un altre tema que també ens preocupa i que fa anys que és denunciat per diversos col·lectius és la lluita contra les malalties professionals. És un tema molt poc tractat quan parlem d'ocupació però que afecta milers i milers de treballadores de manera directa. Les malalties professionals posen en relleu que hi ha treballadors que pateixen dia a dia en el seu treball un desgast i unes conseqüències físiques sobre la seva pròpia salut. És més, les dades mostren un creixement i, el que és més preocupant, una ocultació de riscos psicosocials i ergonòmics del seu treball. Sense anar més lluny, l'any 2014 més de tres mil catalans i catalanes van patir en algun moment una malaltia de caràcter laboral reconeguda com a tal. Perquè també, diguem-ho clar, hi han moltes vegades que els treballadors pateixen malalties no reconegudes com a tals, i la xifra es podria multiplicar fins per quatre. Per tant, en aquest àmbit el Govern té molt camí a recórrer, i ho volem començar a impulsar perquè comenci a fer-ho com més aviat millor. D'altra banda, els darrers mesos hem vist diverses iniciatives al nostre entorn per tal d'atacar aquestes contractacions fraudulentes en àmbits com l'hostaleria o el comerç. Creiem que amb la voluntat del sector, amb agents socials i amb el Govern, és possible millorar les condicions de milers i milers de treballadors al nostre país. És per això que de cara als propers mesos esperem una campanya potent en aquest àmbit, sobretot de cara a la temporada d'estiu. I és per això que demanem un informe amb què, a posteriori, puguem conèixer l'impacte d'aquesta campanya en la protecció dels treballadors i treballadores i poder, per descomptat, avaluar els seus resultats. Com ja hem comentat, la relació entre devaluació de condicions de treball, per una banda, i accidents laborals, per l'altra, salta a la vista. Tot i això, considerem que és necessari tenir dades fiables sobre les principals variables que afecten l'accidentalitat en el món del treball. És per això que presentem aquesta moció i que també esperem que tingui el suport ampli d'aquesta cambra, perquè creiem que és un tema transversal, que ens preocupa a molts i que volem, els propers...
Ha exhaurit el temps.
...mesos, començar a treballar. Gràcies, presidenta.
Moltes gràcies. A continuació, té la paraula la senyora Mireia Vehí, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies presidenta. Abans de començar volia fer una prèvia. Aquest matí han desallotjat l'Espai pels Somnis, a Igualada, un dels espais que forma part del mapa d'ateneus i casals dels Països Catalans, oasis autogestionats que treballen per la cultura i per l'autoorganització dels nostres joves, i s'ha de dir que és la nostra gent la millor estructura d'estat que tenim. Per tant, des d'aquest palau de gel, els enviem una forta abraçada. Passant ja a la moció, des de la CUP - Crida Constituent ens ha semblat una moció adequada, és necessari parlar d'inspecció de treball, és necessari parlar de drets laborals i sanitaris, però, al nostre entendre, és necessari fer-ho des d'un enfocament integral. M'explico. A la moció es parla del control de les malalties laborals, i nosaltres creiem que cal anar una mica més enllà, i cal anar a les malalties laborals no reconegudes, cal anar a parlar de fibromiàlgia o de dolors musculars com a malalties derivades de les feines, per exemple, en el treball de neteja en hotels, cal parlar –que en parla la moció, però ho vincula a les inspeccions de treball– de sensibilitat química o d'amiant; de tot això cal parlar-ne. També cal parlar de malalties de salut sexual i reproductiva a les treballadores sexuals. Per tant, nosaltres entenem que cal anar al moll de l'os. I aquest moll de l'os també té una altra vessant, que és la vessant de... És a dir, la moció fa referència a la necessitat de penalitzar la contractació fraudulenta; nosaltres entenem que és molt necessari, però també entenem que engegar aquesta via no pot anar separat d'una altra via, que és el reconeixement de determinades feines o el reconeixement que determinades persones puguin treballar. M'explico, i torno a posar el mateix exemple: el treball sexual no es reconeix com a treball; per tant, es donen tota una sèrie de situacions de vulnerabilitat amb què, si només penalitzem les empreses però no garantim drets, estem posant les persones en una situació d'alta vulnerabilitat. O bé tots aquells treballadors, per exemple, en situació administrativa irregular que el que no se'ls reconeix, directament, és el dret al treball o el dret al treball de forma formal. Nosaltres entenem que això és un altre dels àmbits, un altre dels molls de l'os que hauríem d'abordar. I per això ens abstenim al punt 1.c, no per res, sinó perquè entenem que només vehicular-ho cap al control de la contractació sense reconèixer drets ni treballadors..., ni drets dels treballadors –perdoneu– ni dret al treball, no té molt sentit. És el cas, per exemple, de la vaga d'Esfosa, a Osona. I cal dir que a Catalunya l'economia popular i l'economia informal són les qui estan aguantant, en molts aspectes, la crisi i que, per tant, sobretot el que hem de fer és garantir drets. Finalment, hem introduït també una altra esmena, que és una de les coses que a nosaltres ens sembla que també és moll de l'os, que és sobre el tema de l'ICAM. Si parlem de drets laborals i sanitaris a Catalunya, hem de parlar de l'ICAM i hem de parlar que està sent, aquest organisme, qui en molts casos està posant traves en el reconeixement d'aquests drets. Els criteris de la racionalització de la despesa mèdica suposen una rigidesa en la gestió de les baixes i en la gestió de les invalideses. L'any 2007, els dies de baixa de mitjana eren un 12,7; en canvi, l'any 2013, han baixat fins a 9. Quant a les invalideses, l'any 2008 es rebutjaven un 27,28 per cent de les invalideses, i el 2013, un 40 per cent dels casos. Entenem que el que no han baixat són, diguéssim, ni els accidents laborals ni la situació de vulnerabilitat dels treballadors; l'altre dia el diputat Marc Vidal, ahir, de fet, ens ho deia, parlant de sinistralitat laboral. Entenem que el que ha baixat és la garantia de drets laborals i que, per tant, cal abordar –i en aquest sentit agraïm al diputat del PSC que ens hagi acceptat l'esmena– aquest tema. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula la senyora Carmen de Rivera, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gracias, presidenta. Diputados, diputadas, esta moción contará con el apoyo del Grupo Parlamentario de Ciutadans en la mayoría de sus puntos. Y voy a empezar a hablar por la enmienda que no se nos ha aceptado, para concretar que no se puede concluir con la ligereza con que se hace, en una propuesta de resolución en la que se habla de riesgos laborales, que únicamente la reforma laboral del 2012 sea el motor del deterioro y precariedad de los salarios, así como la devaluación de las condiciones y de salud en el trabajo. Porque en todos los gobiernos del Partido Popular y del Partido Socialista Obrero Español, que es lo único que hemos tenido desde la democracia hasta aquí, hemos tenido modelos de paro y precariedad, y seguimos sin resolver este asunto trascendental que es el desempleo. Y es que el Grupo Socialista en esta moción olvida deliberadamente la reforma del 2010, la reforma que hizo el señor Rodríguez Zapatero, que contribuyó lo suyo a la precariedad laboral. Y es que la reforma del 2010 del señor Rodríguez Zapatero inició ya una serie de modificaciones que, junto con la del Partido Popular del 2012, no han resuelto ni han solucionado el verdadero problema que tenemos en estos momentos en España con el desempleo. Y quiero recordar, antes de continuar, que fue en el 2010 donde se estableció el despido exprés y se permitió, por primera vez, el descuelgue salarial. Y por eso pedimos al Partido Socialista de Cataluña, sobre todo, rigor en una moción donde se discuten aspectos tan importantes como son la prevención de riesgos laborales y la seguridad en el trabajo. Y pasamos a hablar de la enmienda aceptada, que, en síntesis, es que se planifiquen y se evalúen las acciones de la Inspección de Trabajo dirigidas a una actividad preventiva adecuada por parte de la empresa supervisada por la Inspección de Trabajo, y mejorar por esta vía la seguridad y salubridad de las condiciones de trabajo, y comprobar, a la vez, y ayudar a las empresas, y esperamos que muy particularmente a los medianos y pequeños empleadores, como órgano técnico que es la Inspección de Trabajo, a la formación en prevención específica y adecuada a cada puesto de trabajo. Y le agradecemos que nos haya aceptado esta enmienda, porque uno de los principales problemas que se han detectado y que acarrean más incumplimientos cuando se habla de prevención de riesgos laborales es la inadecuación de las evaluaciones con las situaciones concretas de la empresa. Son muchos los motivos por los que se incumple con la normativa de prevención de riesgos laborales, pero uno de los principales es que no tenemos una cultura preventiva, ya sea en las empresas, ya sea en los propios trabajadores. Entre otras cosas, muchas veces pasa que cuesta, cuestan mucho dinero, sobre todo para la pequeña empresa, y no se tiene una conciencia de que no es un gasto sino que es una inversión; es una inversión en mejora de condiciones de trabajo y es una mejora para todo el mundo, para empresa y trabajador. Y, por último, no quiero dejar de referirme al punto 7 de la moción, referido a la elaboración de un plan de inspección específico de cumplimiento del 2 por ciento de la cuota para personas con discapacidad, como establece la Lismi. Urge una actuación y un firme compromiso en este sentido con las personas con discapacidad, ya que el acceso al trabajo es una vía importantísima para su plena integración. Nada más. Y muchas gracias.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Alejandro Fernández, del Grup Popular de Catalunya.
Moltíssimes gràcies, presidenta. Seria injust, i fins i tot sectari, per part meva, negar al Partit Socialista cap aportació positiva en la seva llarga història. De fet, jo crec que totes les formacions polítiques que des de la recuperació de la democràcia hem tingut responsabilitats de govern hem aportat el nostre granet de sorra. Ara bé, crec que seria encara més injust, i fins i tot sectari, si no recordés i si no reconegués que, si en alguna cosa han destacat vostès, és en l'ocupació, en la destrucció d'ocupació. En això són vostès insuperables, unes màquines perfectes, que no fallen mai. Resulta metafísicament impossible trobar un sol governant, un, en la història del Partit Socialista, es digui González, Zapatero, Montilla, o qui sigui, que hagi deixat millors dades laborals de les que va rebre. Malgrat aquesta evidència, continuen entestats a esmenar i a donar lliçons a aquells que destaquem per tot el contrari; que tenim molts defectes, segur que sí, però que si per alguna cosa destaquem, es digui Aznar o Rajoy, és per deixar en herència millors dades laborals de les que nosaltres vam rebre. Per tant, no podem acceptar la primera part de la moció, on fan afirmacions categòriques en contra de la reforma laboral atribuint-li tota la precarietat del món o fins i tot menys seguretat a la feina. No és per una estratègia nova del Partit Socialista. L'any 2004 vostès es van presentar a les eleccions dient que liquidarien el mileurisme, que era el gran mal. I a fe de Déu que ho van aconseguir: van enviar a l'atur 4 milions de mileuristes; van tornar a ser una màquina perfecta i capaç d'enviar a l'atur a tothom. Ara diuen que volen tornar a evitar la precarietat laboral i volen aplicar les mateixes receptes que aleshores. Cal posar-se, per tant, a tremolar. Mirin, la millora de les condicions laborals no és flor d'un dia, no cau del cel, costa moltíssim, governi qui governi. La història ho demostra. I ara s'està millorant; les dades són absolutament contundents: la contractació indefinida a Espanya ha pujat un 20 per cent en el període 2014-2015, tenim un 24 per cent d'ocupació estable nova en menors de vint-i-cinc anys en el mateix període. Cal continuar en aquest línia, aprofundir-hi, fixar noves prioritats, però no liquidar-la. I, per tant, no acceptarem aquesta primera part de la moció. La segona part de la moció té coses interessants. Efectivament, volen vostès millorar la inspecció de treball. I hem arribat a alguna transacció; considerem que hi han coses interessants. Hem presentat, però, d'altres esmenes que vostès no han acceptat. Són esmenes que el que volien traslladar és la necessitat de no tractar l'empresari com una mena de sàdic que «disfruta amb la inseguretat laboral; si hi ha algú interessat en la seguretat laboral és precisament l'empresari, el més interessat, juntament amb els treballadors, el primer interessat que la seva empresa funcioni bé. Volíem afegir en aquest sentit un punt en el qual els empresaris poguessin participar en el disseny d'aquesta inspecció de treball, que vostès no han acceptat. Malauradament, tornen a aquesta visió maniquea de bons i dolents en l'àmbit laboral, una visió que nosaltres hem combatut sempre, quelcom que ens ha permès, sempre, també, aportar dades positives al mercat laboral i assolir el que és la gran especialitat del Partit Popular, que és l'ocupació. Moltíssimes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Chakir el Homrani, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Diputades, diputats, consellera, presidenta, membres de la Mesa, estem davant d'una moció que tracta segurament la segona xacra més important que tenim; és a dir, si la primera és l'atur, la segona és la qualitat de l'ocupació i la precarietat. I toca un aspecte que és clau, i jo crec que en aquest sentit es veu, el toca molt des de l'àmbit de la inspecció de treball, però crec que és important que fem unes reflexions més generals abans d'entrar en el tema. És a dir, tenim l'obligació de lluitar contra la precarietat, tenim una obligació de fer front a aquesta precarietat que ha arribat a una situació tan kafkiana en la qual ets col·lectiu de risc durant gairebé tota la teva vida. I si tens cara de dona o si tens altres cognoms, encara més. A partir d'aquí, la moció té una afectació molt específica entorn de la inspecció de treball. Les nostres esmenes, i les hem comentat amb el senyor Gibert, que ha tingut molta voluntat d'arribar a diàleg, han sigut bàsicament de caràcter molt tècnic, perquè hem tingut la sort que aquesta moció ha vingut dues setmanes després del missatge clar que ha portat el Departament de Treball d'ampliar la plantilla d'Inspecció de Treball per fer front a aquestes situacions i per millorar el que és el control respecte a les condicions de treball. I en som conscients que no arribarem a tot arreu, però hem de fer tots els esforços necessaris, tots els esforços màxims, per mirar de millorar aquestes condicions. Però després hi ha un aspecte que és molt curiós, que és: anem a una moció molt tècnica, amb elements dels informes, amb elements que també a vegades són una miqueta de Perogrullo i també fa l'Administració, però ja està bé..., però després no volem anar a un debat que és obligatori, que és: tot això ha estat marcat en un marc legal, en un marc legal en el qual, per desgràcia, no tenim l'oportunitat d'incidir. Llavors tens diversos punts que et situen a aquest marc legal en el qual no ens donem l'oportunitat, com a representants dels ciutadans i ciutadanes catalanes, de tenir una incidència real. I això no deixa de ser paradoxal, una paradoxa molt gran; és a dir, no volem actuar respecte a una realitat que sabem que l'única manera de canviar-la és poder afrontar unes competències que ens neguen. I això, a mi, de debò, em produeix una miqueta de basarda, perquè crec que tenim l'obligació i l'oportunitat de poder actuar. I llavors ens dediquem a fer moltes votacions simbòliques, i hi estic absolutament d'acord, i ja ho hem votat, i parlem del marc legal espanyol, però no ens donem l'oportunitat de canviar-lo; parlem de la importància de la concertació, tenim claríssim que és un govern que vol centrar el treball en el món del treball, en la concertació, però no ens donem les eines per fer-ho. Bé. Jo, la veritat, passo vergonya quan miro un ciutadà o una ciutadana, dient: «Doncs, no. Ah, sí! Mentrestant allà hi hauran eleccions, tornaran a passar, aquí fem votacions, i està molt bé, però no hi haurà cap canvi. I sabem que tindrem una incidència tan petita en el canvi que... Crec que la diputada de Ciutadans ha fet una reflexió que ha sigut curiosa, que..., és a dir, a l'Estat espanyol han governat el PSOE i el PP, el PSOE i el PP, el PP i el PSOE; molts canvis no hi haurà. I crec que la situació del marc legal del món del treball no ha millorat, ni molt menys. I, a part, si escoltes el que et planteja Ciutadans i el que et planteja el diputat del PP, llavors et fiques a tremolar, i dius: «Bé, doncs, ja anirem fent votacions simbòliques aquí, però mentrestant tira tira. Jo crec que és una pena, eh? I jo, com que aprofitaré qualsevol moment per dir «ei, vinga sumem forces, mirem d'incidir, mirem de voler, hem de ser protagonistes i no hem de tenir por, doncs, tornaré a dir: «Ei, siguem protagonistes, intentem fer un canvi real. I el canvi real és tenir incidència en aquestes competències. Jo crec que la reflexió que feia la senyora Vehí, de l'enfocament integral..., tenia molta raó; és que, si no, fem enfocaments parcials, i per això feia aquesta reflexió, perquè ens fa falta l'enfocament integral. Agrair al diputat del PSC la seva voluntat d'acord, però sí que fer-li una petita reflexió: jo a vegades dubto si estic negociant una moció o una nota de premsa. Crec que també, això, ho hauríem de reflexionar. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el diputat Marc Vidal, de Catalunya Sí que es Pot.
Sí; gràcies, presidenta. Em pensava que em tocava darrere del senyor Alejandro, i anava a dir que sempre és estimulant sortir després de les «carinyoses paraules que ens dedica el senyor Alejandro a tota la classe treballadora quan són líders, lògicament, a haver portat aquesta classe treballadora a aquella que vèiem en el Nodo fa uns quants anys; la classe treballadora i d'altres. Però, certament, és encara més estimulant sortir darrere de la intervenció del senyor Chakir, perquè feia referència a com, governant a Espanya el Partit Popular i el Partit Socialista, ha estat la classe treballadora en aquest moment; recordi-ho: sempre amb el suport de Convergència i Unió. No hi ha innocència en el tema. En qualsevol cas, després d'aquesta qüestió tan estimulant, nosaltres considerem francament interessant que dediquem temps a debatre, a parlar i a proposar mesures amb referència especialment a la salut laboral. De fet, la mostra del que vam fer nosaltres ahir, que és una interpel·lació també en aquests mateixos termes, i que ja els asseguro que, com que aquí hi ha una moció que parla d'alguns temes, procuraré que la moció que presenti sigui, com si diguéssim, un aprofundiment o una continuació d'això perquè no ens repetim. Estem d'acord amb el plantejament en global que es fa a la moció, i ja diem que la votarem a favor, i ens semblen correctes també les esmenes que s'han acceptat. Ara bé, el debat, precisament per no fer votacions simbòliques, el debat ha de tenir una conseqüència en l'acció executiva del Govern, perquè allò que se li demana té capacitat per fer-ho, possibilitat per fer-ho i, en tot cas, esperem que la voluntat de fer-ho, i que no s'aprovi només retòricament perquè, després, en aquest país de fantasia, aprovem coses i no es fan. Instruments en té, la Inspecció de Treball, amb aquesta ampliació que ha fet desvestint un sant per vestir-ne un altre [[veus de fons]] , i també en el rendiment... –sí–, i també en el rendiment de comptes... –bé, ja ho discutirem–, en el rendiment de comptes posterior de l'informe que se li demana en aquesta moció. Ens agrada..., agraïm que s'hagi acceptat la nostra única esmena, única, que, per més que sigui declarativa, pretenia situar el focus en allò que dèiem ahir: la responsabilitat de l'incompliment de la Llei de prevenció de riscos laborals, de l'any 95, que, vint anys després, no tenim resolt el gravíssim problema que el treball segueix emmalaltint població a Catalunya i que, fins i tot, posa en risc la vida d'algunes persones. I tenia raó la consellera, ahir, quan deia que la seva obligació no és la prevenció de la salut laboral, sinó el control d'aquesta. Cert. Per això, la nostra esmena situava el focus del problema en les nostres empreses –potser una visió diferent que la del senyor Alejandro–, en el seu conjunt, eh?: empresaris, treballadors, treballadores, el lloc de treball, les eines de prevenció, els mecanismes d'adaptació del lloc de treball. Però la responsabilitat que un treballador i una treballadora treballi segur i no perdi la salut és de l'empresa, alt i clar: cal dir-ho. Qui ha de posar les mesures de prevenció és l'empresa, alt i clar. Qui ha d'organitzar els serveis de prevenció és l'empresa. I els treballadors cal que s'organitzin, cal que utilitzin les eines de negociació, cal que vetllin per la seva salut, cal que exigeixin el compliment de la norma. Per tant, com diu la consellera, qui ha de fer el control sobre el compliment de tot això és el Govern. I si per deixadesa no es fa caldria reconèixer i assumir la responsabilitat del que ens està passant. I el que ens està passant és que després de vint anys no ens hem cregut que es pot treballar segur i sense perdre la salut –no ens ho hem cregut. Hem entomat la prevenció com un tema burocràtic més, que entorpeix la feina i que cal treure-se'l de sobre. Una quarta part de les nostres empreses no fan prevenció, per les causes que siguin, pel teixit industrial que tenim... –una quarta part de les empreses no fan prevenció. Fa vint anys que no compleixen la llei i ningú els ho ha obligat. Això no és deixadesa? En fi, tenim una diagnosi amb tota una sèrie de xifres, tenim un descens important claríssim de la prevenció de la seguretat i la salut en el teixit empresarial de Catalunya, i tenim la falta d'integració d'aquesta prevenció com un element que ens podria permetre ser capaços de dissenyar llocs de treball segurs i llocs de treball sans. Però hem optat, com sempre, pel negoci fàcil i pel negoci ràpid; hem optat per reduir costos de producció centrant-nos en l'abaratiment de les condicions laborals; hem optat per traslladar la responsabilitat laboral de l'Administració i de les empreses a les mútues d'accidents, que no deixen de ser empreses amb ànim de lucre; és a dir, hem optat, com altres vegades, per fer l'estratègia de l'estruç. I, per tant –acabo–, si fem l'estratègia de l'estruç, serem capaços de rebre davant nostre l'esclat del problema. Mai com ara han estat tan poc efectius els serveis de prevenció per prevenir. Mai com ara les mútues s'espolsen de sobre la seva responsabilitat d'atendre i de pagar per ella. Mai com ara l'Institut Català d'Avaluacions Mèdiques enviava tanta gent malalta a seguir treballant...
Diputat, ha exhaurit el temps.
...i a seguir fent-ho emmalaltint més –gràcies, presidenta. Cal una reflexió a fons com a país i cal fer-ho de manera urgent...
Moltes gràcies, diputat.
...i cal que el Govern la lideri. [[Alguns aplaudiments.]]
A continuació, té la paraula el senyor Pol Gibert.
Gràcies, presidenta. Aquesta era una moció que pretenia posar alguna solució a un tema que és complex, que és complicat, que molts viuen dia a dia...; intentar aportar un granet de sorra en aquest tema. Però veig que ha provocat l'inici de la campanya electoral en aquest Parlament, per tant, mira, algun dia havia de ser i ha sigut avui, no? Vagi per davant, tot i les intervencions de campanya, el meu agraïment per les aportacions que han fet els diferents grups parlamentaris, algunes reconegudes a dintre del text. Per anar concretant: al Grup de Ciutadans, dir-li que hem pogut treballar per desenvolupar profundament el punt 3, un punt que era important i que hem pogut treballar per, diguem-ne, fer-lo..., treballar-lo més profundament, i també per la referència que fèieu, la diputada de Ciutadans, sobre el tema de la reforma laboral. Les conseqüències nefastes de la reforma laboral..., no ho diu aquest diputat, ho diuen sindicats, ho diuen molts col·lectius, ho diuen les dades, diguem-ne, per ser objectius. Jo convido el Grup de Ciutadans, que ara, diguem-ne, algun dia es deixa veure per l'U de Maig, en manifestacions amb sindicats, que els ho preguntin, a veure què en pensen. Vull dir, ho dic perquè vegin que no som nosaltres, sinó que són els sindicats, també, que diuen el que nosaltres, en aquesta moció, diem al principi. Al Grup de Catalunya Sí que es Pot..., home, agrair la seva part inicial de la moció, perquè crec que l'enriqueix molt i que també fica el focus sobre un segon tema d'àmbit molt més concret, que també és una causa principal de l'increment d'accidents laborals, i que hem incorporat al text final. Amb el PP, constatar, diguem-ne, la diferència que era evident. Constatar que nosaltres valorem la reforma laboral com un fet..., un greuge als treballadors, mentre que el Partit Popular la veu com l'inici, diguem-ne, d'una nova etapa de creixement i millor futur per a tota la classe treballadora. Per tant, diguem-ne, el nostre punt d'inici ja és molt diferent; per tant, serà difícil que ens trobem. I també dir-los que em sobta que facin aquesta crítica, diguem-ne, al PSC, al PSOE, al socialisme internacional en general, quan vostès, dia rere dia, fan una crida a governar junts Espanya. Per tant, si tan dolents som, ni que sigui per responsabilitat política, no ens ho demanin, no? Pel que fa a la CUP, evidentment agrair la seva aportació, que hem reconegut en el tema de l'ICAM. I, per últim, pel que fa a Junts pel Sí, dir que hem intentat que fos una moció, diguem-ne, que el Govern pogués complir; diguem-ho així, no? Perquè a vegades ens trobem, doncs, que fem un brindis al sol, no?, i en aquest cas no volíem fer-ho perquè és un tema molt important, que considerem que hem de començar a treballar i que volem que el Govern, amb tempos o amb terminis, es pugui sentir, diguem-ne, adaptat a aquest compliment. Simplement esperem que aquesta sigui una nova etapa, un camí que puguem començar a construir perquè els accidents de treball no siguin una xacra que afecta diàriament molts treballadors i puguem tenir un país on treballar no sigui sinònim de malaltia o d'accident laboral. Així que res més. Gràcies, presidenta, i gràcies als grups.
Moltes gràcies, diputat. Cridem a votació. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]] Senyor Carrizosa?
Sí; per demanar votació separada del punt a, no de l'a.1, sinó de l'a, només.
Punt a.
Punt a.
Molt bé.
Gràcies.
El senyor Homrani, per què em demana la paraula?
Sí; per demanar votació separada del punt a, ja està.
Punt a? El mateix que han demanat. [[Carmen de Rivera i Pla demana per parlar.]] Senyora de Rivera?
Por alusiones, presidenta.
Trenta segons.
Gracias. Muy brevemente. Se ve que el señor Chakir no ha entendido el sentido de mi intervención, que le quiero recalcar. Es decir, no han sido buenas las políticas que se han hecho..., el Partido Popular y el Partido Socialista que es lo único que hemos conocido en democracia, ¿eh? Pero hay que decir una cosa –hay que decir una cosa–: han contado siempre con la inestimable ayuda de Convergencia y Unión, tanto en la reforma del 2010, como en la reforma del 2012. Por tanto, quizás los que tienen que plantearse en un futuro qué van a hacer con la reforma laboral sean ustedes.
Crec que ha quedat clar, senyora Rivera. [[Aplaudiments. Mireia Vehí i Cantenys demana per parlar.]] Senyora Vehí...
Per demanar votació separada del punt 1.c.
1.c.
Gràcies.
S'ha demanat votació separada del punt a i del punt 1.c. Cap més, eh? [[Pausa.]] Entenc que és el punt b.1.c. [[Veus de fons.]] D'acord, doncs, b.1.c. Aquests dos punts, d'acord, doncs. Votarem primer el punt a, després el punt b.1.c i després tota la moció. D'acord? [[Pausa.]] Comença la votació. Ha quedat aprovat per 61 vots a favor, 11 en contra i 60 abstencions. A continuació, votarem el punt b.1.c. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 123 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 132 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Procediment per a elegir cinc membres de la Junta de Govern de l'Institut Català Internacional per la Pau]] [[284-00021/10]] El setè punt de l'ordre del dia és: procediment per a elegir cinc membres de la Junta de Govern de l'Institut Català Internacional de la Pau. D'acord amb l'article 7.1 de la Llei 14/2007, del 5 de desembre, de l'Institut Català Internacional per la Pau, modificat per la Llei 11/2011, de 29 de desembre, el Consell Català de Foment de la Pau ha proposat deu candidats, dels quals el Parlament n'ha d'elegir cinc per a la renovació de la junta de govern. Els faig avinent que els grups parlamentaris de Junts pel Sí, de Ciutadans, Grup Socialista i de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent han presentat una proposta d'elecció amb els cinc candidats següents: la senyora Cécile Barbeito, el senyor Xavier Masllorens, el senyor Vicent Martínez, el senyor Oscar Mateos i la senyora Carme Colomina. Em sembla que... [[veus de fons]] –sí, d'acord. Es podia haver votat per assentiment, però el senyor..., el diputat Joan Josep Nuet ens ha demanat la paraula.
Gràcies, presidenta. El nostre grup parlamentari no donarà suport a la proposta que se'ns porta. La raó és molt senzilla: creiem plenament en l'Institut Català Internacional per la Pau com a un mecanisme imprescindible i donem ple suport institucional a la seva tasca i a la seva projecció, però el Parlament de Catalunya hauria d'haver fet un debat al voltant de les cinc persones que votarem i que proposarem com a Parlament. I els grups parlamentaris no hem dialogat, sota el nostre punt de vista. El nostre grup parlamentari ha fet propostes per poder discutir entre nosaltres quines d'aquestes deu persones eren les que consideràvem, de forma conjunta, més adients, i aquest diàleg no s'ha produït i la nostra proposta no s'ha tingut en compte. Per tant, evidentment, no votarem en contra, perquè li donem tota la força a la proposta que sabem que serà majoritària i donarem suport a aquestes cinc persones que s'incorporen a la junta de govern, però, evidentment, una qüestió d'aquestes, com totes, s'ha de parlar amb tothom. Moltes gràcies.
Procedirem ara a la votació electrònica i secreta, d'acord amb l'article 99.3 del Reglament. Prego als serveis de la cambra que garanteixin el secret de la votació. [[Remor de veus.]] Comença la votació. Ha estat aprovat per 122 vots a favor, cap en contra i 8 abstencions. Es suspèn la sessió fins a dos quarts de quatre. Moltes gràcies.
Es reprèn la sessió. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques socials]] [[302-00034/11]] El dinovè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques socials, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per a exposar-la té la paraula la senyora Noemí de la Calle.
Gràcies, presidenta. Diputades, diputats, abans de tot voldria agrair la presència dels representants de Cocarmi, que han vingut avui a aquest Ple, i si avui hem aconseguit arribar a acords i assumir compromisos ha sigut gràcies al seu esforç, a la seva tenacitat de recordar-nos dia a dia la necessitat de visibilitzar els problemes i les necessitats de les persones amb discapacitat. Quiero empezar siendo sincera: el motivo de hacer una interpelación con la subsiguiente moción sobre este tema es la sensación que muchos tenemos –y ya lo comenté en el pasado Pleno– que este Gobierno vive de los anuncios, de las promesas, y, como no queremos que esos anuncios y esas promesas se pierdan en el tiempo como lágrimas en la lluvia, nos parece que va siendo hora de que el Gobierno vaya pasando a la acción, porque de lo que se trata es de que los anuncios y las promesas se acaben haciendo realidad y, las cosas como son, mejor pronto que tarde. Porque hay cosas que colean desde hace tiempo. Tenemos que adaptar la norma catalana a los valores y mandatos de la Convención internacional sobre los derechos de las personas con discapacidad, que fue aprobada por las Naciones Unidas en 2006, hace ya una década de ello, y hay temas que habría que ir cerrando ya. Y, ya que estamos, quiero aprovechar para ir más allá y solicitar la conmemoración de la aprobación de la convención de la ONU a través de una declaración institucional en diciembre, cuando se cumpla la década de la convención. Nosotros entendemos que es una forma de visibilizar, concienciar y difundir los derechos de las personas con discapacidad. También hace tiempo que colea la constitución urgente del Codiscat; lo decretó el antiguo Govern en el 2014, y las entidades del sector llevan desde entonces esperando a que se constituya. Porque no queremos cascarones vacíos; queremos que, si se crean organismos, al menos se doten de actividad. No queremos que este sea uno más de los anuncios que terminan siendo juguetes rotos en el fondo de un cajón. Luego hay cosas que ya se han reiterado tantas veces que no se pueden ignorar más: la actualización de la Cartera de los servicios sociales. El síndic de greuges, en el informe que nos presentó ayer, alerta de la necesidad urgente de evaluar la demanda existente y planificar los servicios relativos a la discapacidad intelectual, con el fin de atender convenientemente todos los casos. La Ley de accesibilidad es otro tema que no queremos que se quede en un anuncio. Por ello hemos querido recordar que existe un plazo establecido por la propia ley y queremos un compromiso firme de que se va a respetar ese plazo. Porque, claro, parece que cualquier argucia vale para postergar sine die las cosas. Existe un borrador del Proyecto de ley de autonomía personal y dependencia, y ahora se pretende rebobinar y empezar desde cero apelando a la participación, cuando son las propias entidades las primeras en insistir en la urgencia de la aprobación de la ley. No les hagamos sentir con este tema que viven eternamente en el día de la marmota. Ellos ya se han expresado, han comparecido muchas veces ante este Parlament, se han reunido con la conselleria... Pongámonos las pilas y dejemos de dar largas con este tema. Hoy estamos hablando de cosas urgentes, y una de ellas es garantizar el dinero de bolsillo. Decretar un mínimo inembargable de los recursos de las personas con discapacidad es otra de las cuestiones urgentes. Estas personas no pueden seguir esperando, es un tema que clama al cielo. Una persona no puede vivir con cien euros al mes y de ahí pagar un oftalmólogo, un dentista, productos de higiene personal o el transporte. O, como me comentaba el otro día una residente del Grupo Mifas, las baterías de su silla de ruedas; es una cuestión de dignidad. Y por eso hago mío el concepto de dinero de dignidad, como lo llamó Rosa Cadenas, presidenta de Dincat, en su comparecencia ante la Comisión de Afers Socials. Se trata de dar un empujoncito para que nos pongamos manos a la obra. Los cien días de cortesía del Govern ya han pasado, y es preciso que los ciudadanos no perciban que la Generalitat está instalada en la inacción, que hacemos cosas concretas y cosas que afectan directamente a las personas. Por eso queremos que se fije un calendario para la elevación de la cuota de reserva de empleo público para las personas con discapacidad que se aprobó por unanimidad en el Pleno de emergencia social; lo aprobado en aquel Pleno no se puede quedar en papel mojado. Y por último, pero no por ello menos importante, recordamos que el despliegue de la Ley de la lengua de signos catalana actualmente se encuentra paralizado. Creemos que es necesario continuar ese despliegue y dotarlo de un presupuesto que permita impulsar las acciones necesarias que garanticen la igualdad de oportunidades de estas personas. Los ciudadanos de Cataluña necesitan, especialmente en el ámbito de los asuntos sociales, una Generalitat que no esté paralizada, que no se limite a hacer grandes promesas que luego nunca acaban de llegar. No queremos acostumbrarnos a su «próximamente, la mejor conselleria, no queremos quedarnos solo con el tráiler, queremos acción, queremos la película completa, que pasen cosas y que sean buenas para los ciudadanos. Y me gustaría terminar con unas palabras recogidas en el manifiesto que presentó Cocarmi en el pasado diciembre: «Ninguna situación política, ningún momento histórico, ningún enfrentamiento partidista puede dejar de lado a las personas en la definición de sus actuaciones, y menos a unas de las más vulnerables de la sociedad, las personas con discapacidad y su familia. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per a defensar les esmenes presentades, té la paraula el senyor Raúl Moreno, del Grup Parlamentari Socialista.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, avui tenim l'oportunitat, gràcies a aquesta moció, de tornar a portar a aquest Parlament la situació del col·lectiu de persones amb discapacitat, un col·lectiu que de manera reiterada fa arribar a aquest Parlament les seves peticions per fer front a tres coses fonamentals: primer, la vulneració constant dels seus drets, l'escanyament econòmic i la manca de recursos públics existents per part d'aquest Govern. Catalunya porta deu anys sense adaptar les lleis, els principis i mandats de la Convenció internacional dels drets de les persones amb discapacitat, que va aprovar Nacions Unides l'any 2006. El Cocarmi, cansat d'esperar –i aprofito per saludar-los també–, ja ens ha fet la feina i fins i tot ha fet un document, ha redactat un document de com hauria de ser aquesta adaptació. I des del Grup Parlamentari Socialista considerem que ja toca fer-ho; que ja toca fer-ho perquè no podem obviar que la vulneració dels drets de les persones amb discapacitat, que no veuen en la seva legislació reflectida aquesta adaptació, és una vulneració dels seus drets. Però si una cosa ens demostra el Govern és que una cosa és fer les lleis i una altra cosa és complir-les, i alguns exemples també es recullen en aquesta moció. Fa cinc anys que esperem una revisió de tota la Cartera de serveis socials, per adaptar les ràtios dels professionals, per adaptar-la a la nova situació de crisi, però sobretot perquè ho diu la llei: cal adaptar i cal revisar tota la Cartera de serveis socials. Un govern que vol declarar la independència en quinze mesos ha de ser capaç de poder revisar la Cartera de serveis socials, ha de poder ser capaç de fer-ho, sense amagar-se, sense tenir por a obrir-la al debat amb el conjunt de tots els sectors. Fa dos anys que esperem que es convoqui el Consell de la Discapacitat de Catalunya, un òrgan consultiu en el qual són representats el Govern de la Generalitat, les entitats municipalistes, i també les federacions més representatives del sector. No s'entén que s'hagi de posar en una moció en aquest Ple que el Govern fixi una data i enviï un correu electrònic; no s'entén. Respecte a la Llei d'accessibilitat, advertir-li al Govern que està a temps de complir-la, com a mínim fins al mes de novembre tenen temps per fer el reglament de la llei d'accessibilitat, i esperem que de veritat ho faci, perquè respecte a l'accessibilitat la retallada ha estat brutal. L'import executat per part del Govern destinat a actuacions de promoció de l'accessibilitat i d'eliminació de barreres arquitectòniques s'ha reduït en un 70 per cent en els darrers cinc anys: dels 10 milions d'euros de l'any 2010 fins als pocs..., del milió 200.000 euros de l'any 2015. Això, en plena situació de crisi econòmica..., hi han vuitanta mil persones amb discapacitat més en els darrers anys a Catalunya. La moció parla també dels diners de butxaca. Un parlament que ja ha instat al Govern a la retirada d'un copagament injust, que deixa, com deia la diputada, persones amb discapacitat amb poc més de cent euros el mes de diners de butxaca. Hi insisteixo, un compromís que el Govern no farà efectiu o que sembla que no farà efectiu, tot i estar aprovat pel Parlament. És un exemple més que incrementa aquesta sobredosi d'incompliment d'allò que s'aprova en aquest Parlament, i esperem que sigui aquest el darrer cop que hem de portar aquest tema al Ple. Finalment, la moció parla també de la necessària posada en marxa d'un sistema efectiu per garantir la inserció laboral a l'empresa ordinària de les persones amb discapacitat. Els indicadors que tenim actualment ens indiquen que no es compleix la llei i que tot i que les competències són exclusives de la Generalitat de Catalunya en inspecció de treball, com també hem pogut veure aquest matí, això no es porta..., la llei no es porta a terme amb garanties suficients. El Grup Parlamentari Socialista votarà a favor d'aquesta moció, tot i que ens hauria agradat més concreció en les accions, referències a terminis de compliment, com el que hem pogut incloure en la nostra esmena amb relació al termini màxim de tres mesos per tal de solucionar el problema dels diners de butxaca. I, amb relació al col·lectiu de discapacitats, aquest Govern no aprova. Només cal anar al territori per veure que hi ha residències de persones amb discapacitat acabades, pintades, moblades, a punt d'obrir, però que no s'obren perquè no es concerten les places; per exemple, la residència Tegar, de Sant Pere de Ribes, i no és un exemple aïllat, és un exemple que malauradament és més comú del que sembla. Hem de passar dels plans a la concreció en les polítiques per acompanyar i garantir els drets a un col·lectiu que conviu amb la seva pròpia discapacitat, que està organitzat, que sap el que vol, que consensua les seves reclamacions, amb una legislació que reconeix els seus drets, però amb un govern incapaç de fer-los complir. Considerem que no s'ho mereixen. Gràcies, senyors diputats i diputades.
Moltes gràcies, diputat. [[Aplaudiments.]] A continuació té la paraula la senyora Marta Ribas, de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Saludar primer els companys i companyes de Cocarmi i de Dincat, dels col·lectius que denuncien reiteradament, i els últims mesos amb molta contundència, que el col·lectiu de les persones discapacitades i de les seves famílies, unes 540.000 persones, més enllà d'haver estat estructuralment excloses sempre, darrerament estan en una situació d'oblit i exclusió també per part de les administracions publiques; que uns pressupostos prorrogats, que un escanyament financer del Govern de la Generalitat i unes retallades en els recursos de suport a les persones que més ho necessiten estan tenint conseqüències, estan tenint conseqüències per a les entitats i per als serveis que donen atenció a les persones amb discapacitat, que estan a la corda fluixa per impagaments. Estan tenint conseqüències en els serveis d'inserció laboral en l'empresa ordinària, que hauria de ser una de les prioritats de la nostra societat, estan tenint conseqüències en els centres especials de treball, que no poden absorbir tampoc les llistes d'espera, estan tenint conseqüències en els serveis de dependència, estan tenint conseqüències en les ajudes, evidentment, també, de la dependència, i estan tenint conseqüències molt greus aquells que tenen aquests serveis i han d'estar fent un copagament, o més aviat un repagament. Conseqüències greus per a les seves butxaques. Reclamen viure amb dignitat, cosa en què els nostres marcs legals –Constitució i Estatut de Catalunya–, vetllen per la vida amb dignitat de tota la ciutadania de Catalunya. I, per tant, ens reclamen que bàsicament complim els nostres grans marcs de drets i de defensa dels drets de tota la ciutadania. Reclamen oportunitats bàsiques, com oportunitats de treball, oportunitats de suport educatiu, oportunitats de places residencials quan es necessiten, oportunitats de prestacions de dependència, oportunitats d'espais de lleure, oportunitats d'espais de participació política, també; oportunitats d'accessibilitat a tota la resta dels serveis i espais als quals accedim la resta de la ciutadania. Aquesta moció de Ciutadans planteja algunes d'aquestes reivindicacions. S'han enriquit, aquestes reivindicacions, amb algunes de les esmenes que s'han incorporat a la moció. També s'han rebaixat alguns dels punts inicials de la moció de Ciutadans, amb la incorporació d'algunes esmenes de Junts pel Sí, especialment. Però agraïm a la diputada Noemí de la Calle que hagi estat dialogant i hagi intentat incorporar aportacions que han fet els diversos grups; en el nostre cas, dues de les quatre esmenes que havíem presentat. Volia fer, però, incidència especialment en algun punt; se n'ha fet, fa un moment, per part del Grup Socialista, en la necessitat de coses tan, tan bàsiques i, lamentablement, tan reiterades també en aquesta cambra, a banda del carrer, i especialment per part de les entitats que avui ens acompanyen, com és la necessitat de l'actualització de la cartera de serveis socials, no actualitzada, no tocada des de l'any 2011. És impossible que estiguem adaptant-nos a les circumstàncies del que cal sense tocar la cartera de serveis socials. I continuem trobant-nos amb una paret que no vol tocar, no vol repensar, no vol reactualitzar la cartera de serveis socials al Govern de la Generalitat, de moment, amb les vegades que ho hem portat a votació en aquest Parlament, en comissió o al Ple del Parlament. Avui, a veure si canviem les coses i canviem els vots. La necessitat de desenvolupar la Llei d'accessibilitat, i aquí hem incorporat la nostra esmena perquè sigui amb la participació del sector i de les persones amb discapacitat. La necessitat de desenvolupar un projecte de llei d'autonomia personal i de dependència, que fa tres legislatures que se'ns promet, esperem que aquesta, la tercera, sigui per fi una realitat, tot i que incorporant l'esmena de Junts pel Sí ara ha quedat que ens el presentaran, aquest projecte, al final d'aquesta legislatura. Bé, ja ho veurem, ho seguirem perseguint. I especialment volia fer incidència en l'element del copagament. Evidentment, votarem a favor dels punts d'aquesta moció i votarem també a favor d'aquest punt, en què parlem només dels diners de butxaca per a les persones amb discapacitat que utilitzen serveis de dependència i en el termini de tres mesos. Però no oblidem que aquesta cambra ja ha aprovat que això s'ha de resoldre de forma global, que ha aprovat que cal derogar, canviar, per tant, les condicions d'aquesta ordre de copagament, i no oblidem que aquí hi ha gent que continuarem reclamant que el que cal és acabar amb el copagament, tractar els drets socials com a drets. I oi que no acceptaríem que haguem de pagar pel dret a l'educació? Oi que no acceptaríem que haguem de repagar per certs drets que tenim garantits amb la sanitat? Doncs, no hem de poder acceptar com a societat que haguem d'estar repagant de forma natural i habitual pels drets socials que també hem de respondre i hem de donar com a societat, perquè ens ho diu l'Estatut, ens ho diu la Constitució i les lleis a les quals es fa referència també des d'aquesta moció. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor David Rodríguez, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Bé; gràcies, presidenta. Diputats, diputades, representants de Cocarmi, permeteu que les meves primeres paraules des d'aquest faristol siguin de record per una persona excepcional que sentia un profund respecte per les institucions catalanes i que tant gaudiria de viure el moment extraordinari d'emancipació nacional que viu el nostre país. Em refereixo a qui va ser alcalde de Solsona, Xavier Jounou i Bajo, una persona que tenia claríssim que la política havia d'estar al servei de les persones. Malgrat que ja fa uns anys que ens va deixar, em ve de gust recordar-lo avui. «Procura deixar el món millor de com l'has trobat era la sentència de Baden-Powell que havia fet seva i que, de ben segur, tants diputats i diputades escoltes d'aquest Parlament hauran sentit manta vegades. I crec sincerament que el contingut de la moció que aprovarem tot seguit va en aquesta línia. Malgrat que hem patit i encara patim uns anys de dificultat econòmica que ha endarrerit l'assoliment d'algunes millores socials, i fins i tot una reculada, particularment en el col·lectiu de les persones amb discapacitat, que és el que avui ens ocupa. Penso que massa sovint, en política –i això deu ser defecte d'alcalde–, molt soroll vol dir poca feina. I avui potser farem poc soroll i, tot i que m'esperava un discurs menys contundent, però en qualsevol cas..., però de ben segur farem molta feina. Em sembla molt positiu que, malgrat partir de posicions ideològiques tan diferents, siguem capaços d'arribar a acords en aquest tipus de qüestions i deixem de banda actituds partidàries. Segur que des d'aquesta actitud és més fàcil apropar la ciutadania a la política. Vull agrair al Grup de Ciutadans, i en particular a la diputada Noemí de la Calle, la seva actitud realista, però d'exigència al Govern, com correspon al grup de l'oposició, en la negociació de les esmenes. Aquesta és una moció molt exigent, que obliga a un munt de coses. És per això que em sembla de justícia reconèixer, també, l'esforç que fa el Govern en acceptar les propostes de la moció i entomar-les, tot i que algunes ja s'estaven treballant, i que mostren la importància que es dóna des d'aquest en una qüestió tan sensible socialment. En primer lloc, i crec que és una des les millores més importants que se'ns reclamava des del sector, el Departament d'Afers Socials i Famílies està treballant per analitzar la problemàtica dels anomenats «diners de butxaca. Mitjançant el pla de xoc que va presentar aquest Govern es contemplarà una partida en els propers pressupostos de la Generalitat per a aquesta finalitat i destinat a persones amb discapacitat. Pel que fa al constitució del Consell de la Discapacitat de Catalunya, ja s'ha fixat la data per part del departament per tal de fer-ho possible i, per tant, aquesta serà la primera de les deu propostes de la moció que podrem assolir de manera més immediata. Els punts setè i desè de la moció es refereixen a resolucions aprovades en el passat Ple d'emergència social, pel que fa a la inserció laboral de les persones amb discapacitat i a la necessitat d'incrementar la quota de reserva d'ocupació a les administracions públiques. Per tant, cal donar-hi compliment i, en aquest sentit, el Departament de Governació ja hi està treballant. Pel que fa al Pla d'actuació per al seguiment del compliment de la quota de reserva d'ocupació per a persones amb discapacitat, cal dir que en la planificació de la inspecció, i així ho ha estat per a aquest 2016, s'ha programat la campanya de control de la integració laboral de discapacitats, pel que fa a la comprovació del compliment de la quota de reserva, entre d'altres. Pel que fa a la cartera de serveis –i aquest és un altre dels punts delicats d'aquesta moció–, el Govern es compromet a establir el calendari de terminis. Actualitzar la cartera de serveis socials implica un procés molt llarg, quinze mesos com a mínim, que pot tenir un cost elevadíssim. I em sembla important, per tant, deixar-ho clar per tenir-ho present en la calendarització de l'actualització d'aquesta cartera i posar en valor el compromís que avui s'adquireix. Pel que fa a l'adaptació de la normativa als valors i mandats de la Convenció internacional de les Nacions Unides del 2006 sobre el drets de les persones amb discapacitat, cal dir que la normativa que s'ha anat aprovant darrerament s'adapta a la convenció citada i la voluntat és de continuar i aprofundir en aquesta línia. Pel que fa al desplegament de la Llei d'accessibilitat, només dir que serà un macrodecret amb format de codi normatiu i que harmonitza el ventall de normatives existents en matèria d'accessibilitat. S'està treballant el projecte amb la màxima intensitat possible, però serà molt difícil que al novembre del 2016 pugui estar publicat, però sí elaborat i, per tant, podria publicar-se a principis de l'any vinent. I pel que fa al projecte d'una nova llei d'autonomia personal i dependència, el Govern ja contempla la realització d'un procés participatiu sobre aquesta qüestió que ha de servir de guia per a redactar el projecte de llei. I finalment, pel que fa a la Llei 17/2010, de la llengua de signes catalana, esperem poder-nos congratular tan aviat com sigui possible del seu desplegament. Crec sincerament que avui, amb l'aprovació d'aquesta moció, contribuïm a la millora de la qualitat de vida d'una part important de la nostra societat i ens apropem una mica més a l'ideal del lema escolta del qual parlava al principi, i al qual m'he volgut referir expressament, atès que aquest passat cap de setmana s'iniciava el compte enrere, doncs, de la Jamborinada que es farà l'any vinent a Tàrrega. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació té la seva paraula el senyor Fernando Sánchez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Presenciem un episodi més del flirt, el flirteig entre el Grup de Ciutadans i el Govern que té lloc a la Comissió de Benestar. I benvingut sigui –i benvingut sigui–, senyors i senyores diputats, si és per aprovar i per posar sobre la taula temes importants per a la ciutadania, temes que demana el sector, temes importants que en aquesta legislatura fins ara han passat una mica desapercebuts i que tenen una importància cabdal per a la vida de moltes persones de Catalunya. És una moció sobre les polítiques d'atenció, promoció, igualtat de drets de les persones amb discapacitat; o, dit d'altra manera, de les polítiques d'apoderament i plena ciutadania de les persones amb diversitat funcional. I utilitzo aquí el terme de «diversitat funcional, que, sobtadament, s'ha emprat poc fins ara, perquè això és així. És molt il·luminador quan un, per exemple, pregunta, no?, quan ens visiten persones del sector, de les empreses especials de treball, dels centres especials de treball, i tu els preguntes, perquè tens el dubte, perquè no ho coneixes, els preguntes: «I vosaltres per què heu acceptat i per què heu apostat per aquest model de negoci? Per què heu apostat per les persones amb diversitat funcional com a fonament del vostre model de negoci? I llavors et donen respostes vàries, et diuen: «Bé, doncs, per una motivació social... Però a mi el que sempre m'ha cridat l'atenció és que alguns cops ens han explicat: «Doncs, perquè aquestes persones fan millor la seva feina i tenen més capacitat per fer aquesta feina que els demanem que la gent que, d'altra manera, a vegades es considera més dotada. Recordo que algun cop ens explicava, per exemple, i potser m'equivoco i el sector em perdonarà si ho faig, però com que a vegades alguna persona que pot tenir alguna, bé, alguna discapacitat, doncs, després, per exemple, per a control de processos és molt adient, és especialment encertada i especialment preparada, més que una persona que està, doncs, que habitualment no ho fa. I per tant, jo me n'alegro, que avui tinguem aquesta moció. I parlem d'un sector, doncs, que té perfils molt diferents, des d'aquelles persones que poden tenir una discapacitat molt profunda –recordo aquest dilluns que vaig visitar una residència de persones amb discapacitat molt profunda, i realment hom surt impactat i veu la necessitat de canviar, per exemple, els barems, no?, en aquesta residències, i les ràtios, perquè tenen una càrrega de treball que gairebé és difícil de realitzar– fins a aquelles persones amb un grau de discapacitat que tenen una vida pràcticament normal, i el que volem, precisament, és que la tinguin totalment normal, completament normal. I aquesta moció el que fa és recollir diverses demandes del sector i, per tant, cal agrair a Ciutadans que l'hagi plantejat. En primer lloc, jo lamento que hagi caigut aquest punt, una llei de drets, no-discriminació, inclusió de les persones amb diversitat funcional. És veritat que els objectius d'això es poden assolir de diverses maneres però era una reclamació que ens havien presentat. Per altra banda, també l'actualització de la cartera de serveis –ho han dit els companys que han parlat abans. La tenim absolutament caducada i és el moment precisament de reformular-la i, a més, que sigui una ocasió perquè, amb el sector i amb totes les persones que en saben, plantegem què no ha funcionat, què pot millorar, quines prestacions i quins serveis es poden donar millor. El Grup de Ciutadans planteja també una cosa que Junts pel Sí fa temps que «cacareja, però no fa, que és la llei de l'autonomia personal i dependència catalana. Fins ara tot han estat paraules, paraules, paraules; ho deia, em sembla que era, la diputada de Catalunya Sí que es Pot. Paraules de victimisme davant Madrid, paraules d'excusa davant les pròpies responsabilitats, paraules buides de promeses en l'aire i avui –avui– s'aprova una moció i un punt que diu que s'aprovarà aquesta llei abans que acabi la legislatura. I jo, potser vostè té més informació que jo, consellera, però tal com van les coses apuntem a 2019. Per tant, jo crec que hauria estat millor «apretar una mica més, i collar més el Govern perquè la poguéssim tenir dintre d'aquest any que ve, com estava en la moció original. Finalment, es plantegen punts d'inserció laboral, i és cabdal, això, perquè la igualtat, el reconeixement de la dignitat i la inserció de les persones amb diversitat funcional passa, en primer lloc, per la seva plena incorporació al món del treball; al món del treball en el sector públic i també a través de l'obligació i del diàleg amb el món privat, perquè la nostra economia sigui plenament inclusiva. Gràcies, presidenta.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Pilar Castillejo, del Grup Parlamentari Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Senyors i senyores diputats, primer de tot pensem que és una moció que tracta molts punts, que després de les transaccions que han tingut lloc, doncs, ha millorat, perquè hem aconseguit arribar a acords en tots els punts. Agraïm, per això, la feina tant de la diputada que l'ha presentat, de la Noemí de la Calle, com de la resta de grups, per les aportacions que han fet, i veiem que al final, doncs, ha quedat bastant complerta i ens permet a tots donar suport a aquesta moció, que, com diem, aborda aquest tema des de diversos punts. D'una banda, des del punt de vista normatiu i legislatiu, en què hem quedat d'acord que incorporarem de manera progressiva tota la normativa existent en aquest acord de les Nacions Unides, dels drets a les persones amb discapacitat. I, a més a més, hem aconseguit parlar també de la participació, de la participació de les entitats i de tots els sectors implicats, per redactar tant el reglament de la Llei d'accessibilitat com el Projecte de llei d'autonomia personal i de dependència. Creiem que és important comptar amb el tercer sector per tirar això endavant, amb les entitats que coneixen més el tema, i és a partir de la seva participació que les lleis sortiran més d'acord amb allò que necessitem. També contempla, aquesta moció, mesures urgents que corre pressa que siguin implementades. Ja ens han avisat, ja ens han anunciat que tenim data per a la constitució del Codiscat, del Consell de la Discapacitat; celebrem aquesta data, i esperem que comenci a treballar i a tirar endavant les seves tasques. De la mateixa manera que parla de terminis molts concrets pel tema aquest dels diners de butxaca per a les persones amb diversitat funcional i dependència. Hem parlat tots els grups de la necessitat d'actualització de la Cartera de serveis socials, del temps que fa que no s'actualitza. Creiem que és bo que amb aquesta moció també aprovem l'actualització, la calendarització d'aquesta actualització de la Cartera de serveis socials, que és necessari que també la posem al dia en tots aquests temes. I, per últim, aborda també, aquesta moció, mesures de l'àmbit laboral per donar compliment a resolucions del Ple d'emergència social, com és l'augment progressiu de la quota de reserva de feina per a persones amb diversitat funcional a l'Administració pública; habilitar els mecanismes necessaris per vigilar el compliment d'aquest augment progressiu de la quota, i desenvolupar el Pla per a la inserció laboral. Són totes aquestes mesures més que necessàries per posar en marxa totes aquestes mesures de l'àmbit laboral. Finalment, tenim un punt sobre el desplegament de la Llei 17/2010, de la llengua de signes catalana. Creiem que és molt important que posem en marxa el desplegament d'aquesta llei. Tant la llei aquesta com la Convenció internacional de l'ONU per a persones amb discapacitat contemplen i emparen el dret de les famílies d'alumnes sords a rebre una educació de qualitat que també inclogui la llengua de signes catalana. Creiem que tenim per davant un llarg recorregut, perquè en aquests moments estem molt endarrerits en aquest tema; no s'està rebent l'atenció primerenca que s'hauria de rebre en aquest sentit, i creiem que és important aquesta atenció a l'infant sord amb la llengua de signes catalana, que s'informi les famílies des del primer moment dels avantatges de la llengua de signes i del desenvolupament del llenguatge cognitiu de l'infant perquè creiem que és necessari implementar una educació bilingüe per a tots els infants sords en aquestes etapes de formació. Celebrem, per tant, l'aprovació d'aquesta moció, que ha recolzat aquests punts, i agraïm la presència, també, de les entitats que han vingut a acompanyar-nos. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació té la paraula la senyora Noemí de la Calle.
Gracias. Antes de todo quiero agradecer a las fuerzas políticas sus aportaciones y la voluntad de llegar a acuerdos. Voy a explicar nuestra posición respecto a las enmiendas. Respecto al punto 1, hemos aceptado la enmienda de Junts pel Sí, que era muy similar a la del Partido Socialista. Como creemos que lo importante es que finalmente se adapte la norma catalana a la convención de la ONU, hemos aceptado la opción de adaptarla progresivamente, que era otra de las opciones que contemplaba Cocarmi. De todas formas, quede dicho que, si pasados unos meses no observamos un avance en esa adaptación, el grupo parlamentario al que represento retomará la otra propuesta que tenía Cocarmi, la que más nos gustaba a nosotros, y presentaremos una proposición de ley que afecte transversalmente a la norma. Quiero volver a recordar que Cocarmi ha hecho un informe de casi cuatrocientas páginas sobre cómo adaptar nuestra normativa, ya sea norma a norma o, tomando el camino, en nuestra opinión, más fácil, con una ley que la afectase transversalmente. En cualquier caso, Cocarmi nos ha hecho el trabajo. No hay excusas para seguir demorando este tema otros diez años. Del PSC hemos transaccionado la enmienda relativa al dinero de bolsillo porque recogía la voluntad de esta moción, que no era otra que la de adquirir compromisos, y por ello hemos considerado que tres meses eran más que suficientes para solucionar una cuestión de dignidad. En este sentido, quiero reconocer que la negociación con Junts pel Sí ha sido ardua pero fructífera, ya que hemos llegado a un compromiso de tres meses para garantizar un mínimo inembargable de los recursos de las personas discapacitadas con dependencia. Si hay algo de lo que estoy realmente satisfecha es de haber llegado a un compromiso en lo relativo a La ley de autonomía personal. Ha sido dura la negociación, pero hemos conseguido llegar a un acuerdo de que se presente un proyecto de ley antes de finalizar la legislatura. Ahora bien, no me olvido del fabuloso avantprojecte de llei del que también hablaba la consellera Neus Munté, que seguiré buscando. Hemos aceptado la enmienda de Catalunya Sí que es Pot, que pide garantizar la participación de las entidades en el desarrollo de la accesibilidad, y no hemos aceptado la de Junts pel Sí porque, si la coletilla «según las disponibilidades presupuestarias ya me parece muy heavy, la de «tan aviat com sigui possible me parece death metal. [[Rialles.]] Entonces, hemos transaccionado también la enmienda de adición relativa al Plan por la inserción laboral de las personas con discapacidad, de Catalunya Sí que es Pot, en consonancia con la propuesta que se aprobó en el Pleno de emergencia social sobre un plan de fomento de la ocupabilidad de las personas con discapacidad tanto en la empresa ordinaria como en la Administración o los centros especiales de empleo, ya que en Ciudadanos creemos firmemente en que el acceso a un trabajo digno, estable y de calidad supone uno de los factores más importantes para la inclusión social de las personas con discapacidad. No hemos aceptado la enmienda 3 de Catalunya Sí que es Pot, porque entendemos que lo que se solicita ya estaba recogido en la petición de actualización de la Cartera de servicios sociales. En mi anterior intervención lo he comentado, hay que actualizar los servicios con el fin de atender convenientemente todos los casos; y, efectivamente, reconocer la parálisis cerebral y la pluridiscapacidad es necesario para ofrecer una cartera adaptada a las necesidades de las personas, pero no hemos incluido la enmienda porque no hemos querido hacer referencia solo a una parte, ya que creemos que son muchas las áreas que necesitan revisión y adaptación. En todo caso, defenderemos este reconocimiento y velaremos porque así sea. Creo que no me he dejado ninguna. Gracias a todos por vuestra disposición y voluntad, a Marta Ribas, a Raúl Moreno y, en especial, a David Rodríguez. Y quería decirle a Fernando Sánchez que puede que en temas sociales flirteemos con Junts pel Sí porque en estos temas estamos dispuestos a flirtear con cualquiera, incluso con ustedes...
Ha exhaurit el temps...
...e incluso hacer orgías entre todos, si es sobre temas en beneficio de los ciudadanos.
Senyora diputada...
En cambio, ustedes han flirteado mucho...
...ha exhaurit el temps, senyora diputada!
...con Convergencia para hacer recortes. En este caso, lo siento, pero con nosotros no cuenten.
Ha exhaurit el temps.
Gracias. [[Aplaudiments.]]
Estem cridant a votació. [[Pausa llarga.]] Senyor Sánchez, em demana la paraula? [[Remor de veus.]] Silenci, si us plau.
Per al·lusions, presidenta.
Trenta segons.
Sí; senyora presidenta. Jo recordo quan el senyor Cañas tronava des de la tribuna contra el Govern de Convergència, i ara han passat a aquests cants melodiosos de conquesta. Qui els ha vist i qui els veu. [[Alguns aplaudiments. Noemí de la Calle Sifré demana per parlar.]]
Senyora diputada, per què em demana la paraula? [[Forta remor de veus.]]
Per al·lusions.
Trenta segons.
Bueno, como le he dicho, ustedes se ponían de acuerdo con Convergencia para recortar; nosotros para conseguir avances sociales. En todo caso, ustedes antes estaban sentados aquí adelante... [[Remor de veus.]]
Si us plau.
...ahora estamos nosotros. ¡Quién les ha visto y quién les ve! [[Aplaudiments.]]
Silenci. [[Pausa.]] En aquest cas no s'ha... [[forta remor de veus]] –si us plau, silenci; anem a votar–, no s'ha demanat cap votació separada. Per tant, votarem tota la moció. D'acord? [[Pausa.]] Comença la votació. Ha quedat aprovada per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques de seguretat]] [[302-00031/11]] El vintè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les polítiques de seguretat, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot. Per a exposar-la té la paraula el senyor Joan Josep Nuet. [[Remor de veus.]] Si us plau, surtin de pressa i en silenci. [[Pausa.]] Diputat, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Tot dinant feia una broma amb el meu company de grup, el company Joan Coscubiela, sobre si era una mera coincidència que avui que presentem una moció sobre la Junta de Seguretat de Catalunya el conseller d'Interior –que veuen que no està aquí perquè està tornant amb AVE o amb pont aeri, no ho sé–, el conseller d'Interior de la Generalitat de Catalunya i el ministre d'Interior del Govern d'Espanya hagin acordat a la seva reunió a Madrid que s'ha de reunir la Junta de Seguretat i que hagin acordat que la Junta de Seguretat de Catalunya es reunirà després del dia 26 de juny, sense data fixa, però amb un compromís ferm, sembla, de la reunió. Doncs, li deia al diputat Coscubiela que sí, potser és una casualitat, o no. L'important és que aquest matí ens n'hem assabentat pel Twitter del Ministerio del Interior, que deia que el ministerio i el Departament d'Interior «acuerdan convocar la Junta de Seguridad tras el 26-J. I, per si hi havia algun dubte, després hem vist el tuit del Departament d'Interior de la Generalitat de Catalunya on es deia que Jordi Jané diu que «hem acordat que la Junta de Seguretat de Catalunya es reuneixi després de les eleccions. El primer que hem de dir és que ens n'alegrem; ens alegrem que el Govern d'Espanya i el Govern de la Generalitat s'hagin posat d'acord que les picabaralles polítiques s'hagin posat a un costat i que la col·laboració imprescindible dels professionals de la seguretat s'hagi imposat, es reuneixi la Junta de Seguretat i que la coordinació policial sigui una realitat. Per tant, evidentment, aquesta moció és necessària. És necessària perquè no diu altra cosa que allò que vam dialogar en el seu moment amb el conseller i que demanem als grups parlamentaris que hi puguin donar suport. Primer, convocar de forma urgent, en els propers mesos, per realitzar la reunió en l'any en curs –sembla que així serà–, la Junta de Seguretat de Catalunya, amb un ordre del dia prèviament acordat amb el Govern de l'Estat, perquè ha de ser operativa per fer acords –per això es reuneix la Junta de Seguretat–, amb l'objectiu de coordinar les polítiques de seguretat, coordinar l'activitat dels cossos policials a Catalunya amb els cossos i forces de seguretat de l'Estat, coordinar també el bescanvi d'informació en l'àmbit internacional i en les relacions de col·laboració i auxili amb les autoritats policials d'altres països, i avaluar de forma conjunta el ple desplegament dels Mossos d'Esquadra en el conjunt del territori de Catalunya. El Govern avalua que el deute que el Govern de l'Estat hauria d'assumir, fruit del replegament de la Policia Nacional i de la Guàrdia Civil, i del desplegament dels Mossos d'Esquadra, és una quantitat important: 264 milions d'euros. Per tant, és una cosa que s'hauria de parlar i s'hauria, evidentment, d'acordar. I, evidentment, això voldrà dir que el pressupost de la Generalitat haurà d'assumir partides que concretin que els Mossos d'Esquadra han d'augmentar la seva plantilla, que el material que els Mossos fan servir ha de millorar i s'ha d'ampliar, i aquest debat el tindrem quan arribi el pressupost. Però és important saber que d'aquesta Junta de Seguretat també depèn que el Govern de l'Estat haurà de fer transferències econòmiques per a aquests serveis. Jo, vull agrair a tots els grups parlamentaris el diàleg i el debat que hem fet. Al Grup de Ciutadans, que ha presentat una esmena que hem pogut dialogar i que hem pogut transaccionar, i el diàleg positiu que amb tots els grups hem pogut realitzar. Per tant, benvinguda la Junta de Seguretat; avui sabem que ja serà una realitat. Res més. I moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Jean Castel, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Honorables consellers, diputats, diputades, bé, aquesta moció, que avui se'n parla i debatem en aquest plenari, ja anava en aquella línia que Ciutadans va defensar en la primera compareixença del conseller d'Interior en la primera Comissió d'Interior d'aquesta legislatura. I anava en la línia de demanar tant la necessitat com la urgència; la urgència que aquesta Junta de Seguretat s'hauria de convocar al més aviat possible. També, el nostre diputat Matías Alonso va presentar una moció on es parlava, també en aquesta línia, de la necessitat i de la urgència, no? Però vull recordar, també, els perquès nosaltres entenem que no s'ha celebrat –ja s'ha comentat també aquí– des de l'any 2009. Un tema tan important i tan fonamental, des de l'any 2009 no s'havia convocat. I hem de posar de manifest també la manca de comunicació entre el Govern de Catalunya i el Govern d'Espanya. Aquesta manca de comunicació que han provocat diferents friccions, també en el temps, i a on... –així ha passat, no?–, i en aquest últim temps sembla que anem a millor, amb aquesta comunicació. I avui, com deia el diputat, s'ha produït aquesta trobada, a on s'ha arribat a un acord que després d'eleccions, sembla que d'una vegada per totes, veurem aquesta Junta de Seguretat. Però, jo vull apel·lar una mica a la manca de comunicació que s'ha tingut, per què? Perquè també comporta nefastes conseqüències. Conseqüències tals com poder analitzar les necessitats reals, els problemes, les necessitats..., tot allò que ha d'emanar d'un diàleg fluït entre una comunitat autònoma i el Govern d'Espanya. Temes fonamentals que també vull dir que poder són conseqüència que, per aquests motius, no s'ha produït aquesta reunió que demana la moció, no?, i que per nosaltres és fonamental. I les esmenes, que en primera instància vàrem presentar i que vull agrair, també, no?, que han sigut transaccionades amb un nou redactat, eren per, d'alguna manera, poder donar la seguretat i garantir l'esperit d'aquesta moció, que era una cosa tan simple com que es produís blindar els tempos, no només de la convocatòria, sinó que es produís aquesta reunió. I sembla que, com deia el diputat Nuet, pot ser que a través d'aquesta moció algú s'hagi mogut més de pressa i hagin tipificat un tempo, no? Bé, i quan es parla de l'intercanvi d'informació en l'àmbit internacional, en l'àmbit internacional de les col·laboracions i els auxilis amb diferents autoritats policials, és evident que és de necessitat que aquesta Junta de Seguretat també tracti com i de quina manera gestionem aquesta informació. I és evident que dintre del marc, sempre, de les competències estatutàries i constitucionals, evidentment –evidentment. De la mateixa manera, permeti'm, cal avaluar també de manera conjunta quan es parla del tema del pressupost, no? Més agents, més recursos; un pressupost que englobi també no només les partides per al manteniment dels nostres efectius, sinó un tret que per nosaltres, des de Ciutadans, és fonamental, que és el manteniment, l'adequació..., avui dia que se'n parla tant, no? Tots hem vist el tema de les cartutxeres, que ha passat fa pocs dies; les armilles antibales, que també és una altra reclamació, i són materials donats amb una data de vida útil. Bé, no en voldria parlar com si fossin iogurts, però tenen data de caducitat. I aquesta data de caducitat sí que vull dir que el manteniment, l'adequació, la renovació de totes aquestes dotacions i el material que utilitzen els nostres agents..., vull remarcar que són garanties, garanties per als nostres agents per desenvolupar i portar a terme la seva tasca amb la màxima garantia possible. I és de rebut que aquesta institució vetlli també per donar garanties als nostres agents de Mossos d'Esquadra. Miri –i els podria posar molts exemples–, podríem parlar, com he dit, de les armilles; de les cartutxeres; dels vestuaris; dels vehicles, com i de quina manera els tenim adequats; bé, i de totes aquelles adaptacions... Últimament en parlàvem quan parlàvem d'adaptar l'arma llarga i incorporar arma llarga, també es parlava de com hauríem d'incorporar-la dintre dels vehicles, amb la seva subjecció, correctament, i això també comportarà una partida pressupostària. Però, bé, prioritzant, també, la formació –i permeti'm que remarqui «formació–; la formació dels nostres agents optimitza també els recursos que van abocats a l'àmbit de la seguretat. I, per últim, vull agrair el diàleg que hem tingut obert amb Catalunya Sí que es Pot, que ens ha permès fer aquestes transaccions, i transaccions que han portat aquesta moció aquí amb un redactat que entenem que ha quedat blindat. Miri, moltes vegades parlem del què, del com i el de quina manera...
Diputat, ha exhaurit el temps.
Acabo presidenta. Però avui ens preocupa i ens ocupa el quan. I envers «el quan ha anat l'essència d'aquesta moció. Evidentment, votarem a favor d'aquesta moció, com no podria ser d'una altra manera. Gràcies, presidenta.
Moltes gràcies. A continuació, té la paraula el senyor Carles Castillo, del Grup Parlamentari Socialista.
Bona tarda a tothom. Bé, jo els anava a dir amb tot el «carinyo i tota la cortesia que tenia un cert déjà-vu amb aquesta moció, no? Jo crec que estàvem reproduint, un altre cop més, el debat i la proposta que es convoqués, que es convoqui la Junta de Seguretat de Catalunya. Ho hem entrat per diferents vies, jo crec que hi estem bastant d'acord. I jo, sobretot, pensava que havíem de passar de la potència a l'acte, de les paraules als fets, que és el que aquest migdia sembla que ha passat. Jo crec que està molt bé debatre, parlar de seguretat, flirtejar amb la seguretat –és important–, però una mica també el que apuntava l'altre dia la CUP, jo crec que no cal debatre i parlar tres, quatre vegades sobre convocar la Junta de Seguretat, el que cal és convocar la Junta de Seguretat, que, afortunadament, és el que ja ha passat. Nosaltres, naturalment, estem d'acord que es convoqui la junta. Fa set anys que no s'ha convocat, i vull, doncs, posar de manifest que la responsabilitat és d'un govern i de l'altre; tant del Govern d'Espanya com del Govern de Catalunya. Fa set anys que no s'ha convocat la Junta de Seguretat de Catalunya, amb un escenari tan canviant i amb un escenari amb qüestions tan importants com les que tenim damunt de la taula; fa set anys que no es reuneix aquesta junta per coordinar les policies, per assegurar el compartiment d'informació i, per descomptat, per dotar als professionals dels recursos materials i humans que necessitin. I nosaltres hi estem absolutament d'acord, naturalment. Només acabar destacant que està molt bé el desgel entre els dos governs, entre el Govern de Catalunya i el Govern d'Espanya, la llàstima és que no s'hagi fet abans i amb temes també molt important; però, bé, jo crec que les dretes estan ja de campanya, no? Jo crec que tant un govern com l'altre –en el fons, ja ens hi tenen acostumats–, sembla que es peguin contínuament i després, en els temes importants o en els temes d'imatge, com que ara mateix estan en precampanya, doncs, es posen d'acord per ajudar-se mútuament. Jo crec que el que calia era convocar aquesta Junta de Seguretat, posar-li una data, jo crec que això s'ha fet i, per tant, tindran el nostre recolzament a la moció. Gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Alberto Villagrasa, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Presidenta. Diputados, yo..., la verdad es que pensaba que iban a retirar esta moción. Dado el resultado de las negociaciones de este mediodía, es evidente que esta moción, pues, queda extemporánea, y no cabe. Pero si ustedes quieren que les votemos algo a favor que se va a hacer, lo haremos. Y es evidente que también ustedes querían implantar aquí o querían plantear un debate electoral a dos meses vista de unas elecciones generales, pero gracias al seny del ministro y del conseller de Interior pues eso no se va a producir aquí. Lo que hay que pensar es por qué no se reunía la Junta de Seguridad de Cataluña desde el 2009. Seguramente porque había un gobierno de la Generalitat que estaba pensando más en hacer propuestas en el orden del día pensando en supuestas soberanías o en desgastar al Gobierno de España de turno, que no en temas de coordinación policial. Seguramente esa era la causa, y no porque gobernase el PP, porque desde el 2009 al 2011 gobernaban los socialistas. Y seguramente esa es la causa por la cual la Junta de Seguridad de Cataluña no se ha reunido. Cuando hay voluntad de acuerdo y se busca el consenso quiere decir que el consenso es ceder entre dos partes. Cuando una de las partes lo que quiere es imponer el orden del día y no consensuar, ¿qué pasa? Que se intenta hacer un pulso al Gobierno de España, no hay orden del día y no hay reunión. Y esto es lo que sucedía hasta el día de hoy. Esta mañana se ha demostrado que la voluntad de diálogo se impone, y el ministro de Interior, conjuntamente con los máximos responsables de Interior, y el conseller de Interior, con sus máximos responsables de la conselleria, se han reunido y han tratado temas que aquí hemos planteado y que eran los importantes, y que nos preocupaban. Y se demuestra que al final no hacía falta una junta de seguridad para trabajar ni para coordinarse, porque la coordinación ya existe. Lo que hacía falta era voluntad de trabajo y de hablar. Y se ha tratado de temas muy importantes, que son la coordinación y la colaboración entre cuerpos de policía. La coordinación de los cuerpos policiales en materia de crimen organizado, que cada vez tiene ramificaciones más internacionales, y la coordinación contra la lucha del terrorismo yihadista, que es el peligro más inminente que tenemos, no en España, sino en toda Europa, y también en aquellos países de raíz y tradición musulmana, que es donde este tipo de terrorismo ha causado más muertos. Evidentemente, estas coordenadas, de esta reunión –no se hace campaña electoral, señor Castillo– han salido incluso hasta acuerdos, acuerdos muy importantes. De la reunión de esta mañana sale no solo reunirse después de las elecciones y reunir la Junta de Seguridad de Cataluña, sino que además se acuerda incorporar de manera permanente a los Mossos d'Esquadra a la mesa de evaluación de amenaza terrorista, que no estaban. Y además se firmará un convenio para que los Mossos d'Esquadra tengan acceso a la base de datos del CITCO, es decir, del Centro de Inteligencia contra el Terrorismo y el Crimen Organizado. Y esos acuerdos se van a firmar de aquí unas semanas, no en campaña electoral. Yo, iré finalizando, reconociendo y felicitando al ministro de Interior y al conseller de Interior, que han mostrado el sentido común suficiente para no mezclar el debate de la campaña electoral con lo que es una reunión tan importante que habla de seguridad y prevención. Y me quedo con cuatro ideas de esa reunión y del debate de seguridad. Una: máximo de respeto a todos los cuerpos de seguridad; a todos. Consenso en el debate de la lucha contra el terrorismo, y especialmente contra el terrorismo yihadista. Tres: dar a la sociedad y a la opinión pública un mensaje de firmeza en temas de seguridad contra el terrorismo y contra el crimen organizado. Y cuatro –que a veces se pasa por parte de algunos partidos–: no confundir a la opinión pública con mensajes, haciendo creer que la coordinación no existe, porque esta, aunque no se reúna la Junta de Seguridad de Cataluña, sí se ha dado y da buenos resultados. Gracias.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula el senyor Benet Salellas, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Gràcies, presidenta. Aquest matí precisament el diputat Nuet deia, des d'aquesta tribuna, amb relació a la moció de les persones refugiades, que hem d'anar a l'arrel del conflicte, no?, per poder prendre la decisió correcta. Jo penso que es fa estrany que en algunes mocions hàgim d'anar a l'arrel del conflicte i en d'altres no. I, en aquest sentit, jo he de dir, i ja ho vaig dir fa quinze dies, que a mi em sorprèn que quan parlem de seguretat no anem a buscar quina és la causa, precisament, quina és l'arrel, del conflicte. El discurs de la seguretat no és neutre políticament. Sabem que sempre té una mirada ideològica, té una mirada política al darrere. I he de dir, doncs, en aquest sentit, que ens ha sorprès el redactat de la moció del company Nuet, que ha abandonat la idea tradicional a l'esquerra, que és sempre la de buscar l'explicació de les coses, i, per tant, quan un proposa solucions, posar solucions sobre la taula en funció de les causes que vol combatre més enllà de la sortida policial, que és l'única cosa que en aquesta moció es posa sobre la taula. Parlar de seguretat i centrar-ho en policia, i no parlar de desigualtats, no parlar d'injustícia, no parlar de guerres, no parlar d'imperialisme, no parlar, en definitiva, de capitalisme, és una opció que ens estranya venint precisament de qui ve. Però, com que aquesta moció ve precisament del company Nuet, i compartim en principi la visió ideològica amb la formació política que representa, em consta, doncs potser nosaltres ens abstindrem, en aquesta votació, en un gest de companyonia i de suport entre les forces d'esquerra alternativa d'aquest Parlament. De fet, en un article que feia avui Jaume Asens en el diari Ara, el tercer tinent d'alcalde de l'Ajuntament de Barcelona plantejava que ha d'existir una forta aliança de les esquerres alternatives d'aquest país en el marc de la construcció d'un procés nacional. Jaume Asens proposava precisament de forma claríssima que Podem, la CUP, Esquerra, en aquest procés de recuperació de sobirania en què ens trobem, teixim més aliances. I nosaltres, doncs, per què no, en aquesta moció d'avui volem fer un pas endavant en aquesta aliança, per deixar clar, i em sap greu perquè falten els diputats que ho han fet de manera reiterada en el Ple d'avui, que no estem en un procés d'un país de fantasia –no estem en un procés d'un país de fantasia. És un procés d'esperança, és un procés de lluita, és un procés d'il·lusió, de bastir una república al servei de la bona gent d'aquest país, que el dia que la tinguem ens permetrà que no haguem d'anar a Madrid a coordinar-nos amb ministres de l'Opus Dei, sinó que la sobirania la tindrem nosaltres, i amb aquesta sobirania garantirem la seguretat i garantirem tot allò que vulguem construir en la república que tindrem a les mans. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Montserrat Fornells, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Honorable conseller i consellera, senyors i senyores diputats i diputades, molt bona tarda a tothom. Estem aquí per debatre una moció presentada pel Grup de Catalunya Sí que es Pot sobre polítiques de seguretat. Des d'aquest hemicicle, com ja s'ha dit, en aquesta legislatura ja hem debatut mocions similars a aquesta qüestió. L'únic punt de la moció presentada demana convocar de forma urgent la Junta de Seguretat de Catalunya amb un ordre del dia acordat prèviament, i esmenta els diferents temes que s'haurien de tractar en aquesta Junta de Seguretat quan aquesta es dugui a terme. El conseller d'Interior, des que és membre del Govern, ha reiterat en diverses ocasions que era necessari i oportú..., la necessitat de convocar la Junta de Seguretat de Catalunya, amb l'objectiu de potenciar aquells instruments i organismes que permetin intensificar la mútua col·laboració entre les diverses administracions competents, especialment en moments com l'actual, on els aspectes de seguretat tenen una incidència creixent en el conjunt de la ciutadania després dels diferents atacs gihadistes que hi ha hagut arreu d'Europa. No obstant, perquè aquesta es pugui convocar, cal que hi hagi acord entre les parts, tant en l'ordre del dia com en els continguts i acords d'aquesta, abans que aquesta es dugui a terme. Tal com va explicar el conseller en el debat de la interpel·lació que ha dut a terme aquesta moció, el passat mes de febrer va enviar una carta al ministre amb la voluntat del Govern de reunir la Junta de Seguretat de Catalunya al més aviat possible, ja que, com ja s'ha dit, d'ençà del 2009 aquesta no s'ha celebrat, acordant prèviament el seu ordre del dia i el seu contingut. Com a conseqüència d'aquest dilatat període sense reunions ordinàries, a dia d'avui encara no s'ha pogut certificar el nombre d'efectius del Cos de Mossos d'Esquadra que s'ha desplegat en el període 2010-2013, i això provoca un deute acumulat del finançament estatal en aquest període i successius, com ja ha explicat el senyor Nuet. Amb aquests diners, amb aquest finançament, es podria cobrir el nombre de cossos..., d'efectius necessaris que calen. També es podria canviar el material que necessiten els mossos d'esquadra. També, el passat mes de març, després dels atemptats de Brussel·les, el conseller va tornar a demanar al ministre..., la petició d'una convocatòria urgent de reunió, per preparar, entre altres coses, l'ordre del dia de la Junta de Seguretat. Aquesta reunió és la que aquest matí han tingut el conseller i el ministre. La setmana passada, en la reunió del vicepresident Junqueras amb la vicepresidenta en funcions del Govern de l'Estat, també es va posar sobre la taula la necessitat de convocar la Junta de Seguretat, perquè després de més de set anys no s'ha, encara, reunit. I és un argument poc responsable l'excusa que va posar el Govern espanyol de no agendar-la perquè estava en funcions. La seguretat dels ciutadans no entén de governs en funcions. La seguretat no pot estar en funcions. I, com molt bé sabeu, per a segons quines coses el Govern de l'Estat no està pas en funcions, perquè no para de portar lleis i decrets d'aquest Parlament i del Govern de Catalunya al Tribunal Constitucional. El conseller Jané s'ha reunit aquest matí amb el ministre Fernández, i amb voluntat d'acord i diàleg, i aquesta..., ha anat bé i ha estat força positiva. S'ha explicat també el contingut dels acords, perquè s'ha pactat de convocar la Junta de Seguretat per després de les eleccions del 26 de juny. També s'ha acordat l'ingrés dels Mossos d'Esquadra al CITCO, el Centre d'Intel·ligència contra el Terrorisme i el Crim Organitzat, com a membres permanents. També han decidit que es signarà un conveni perquè els Mossos d'Esquadra esdevinguin membres de la taula d'avaluació del risc i coordinació antiterrorista, tal com ja diu l'article 164 de l'Estatut d'autonomia; per cert, article no retallat. També s'ha acordat l'accés dels Mossos a les bases de dades policials. I, com no, s'ha acordat millorar la cooperació policial per tal de garantir la seguretat, i per tant la llibertat, dels ciutadans de Catalunya. Per tot el que s'ha exposat, el Grup de Junts pel Sí votarà a favor d'aquesta moció, amb les esmenes i transaccions presentades i acordades, explicades en aquest hemicicle. Moltes gràcies i molt bona tarda a tothom. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Joan Josep Nuet, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Bé, en primer lloc, agrair a tots els portaveus, en primer lloc als portaveus que han manifestat que votaran favorablement la moció, les seves aportacions. És cert: potser demà aquesta moció ja no hauria de ser presentada. Però quan la vam presentar encara era necessària, perquè no existia encara la reunió entre el ministeri i la conselleria, i menys l'acord. Avui dia el constatem. Per tant, la moció ha fet la seva feina. Si volen, la seva petita feina, però la seva feina. Per tant, agrair l'aportació en aquest sentit. Evidentment, ens congratulem dels acords. La coordinació policial és un concepte que no sobra mai, pensem que és bo que es desenvolupi. I, per tant, aquest és un aspecte positiu. Al company Salellas: tothom del meu grup sap que aquí, en el calaix de la taula, hi tinc el Manifest comunista. [[Remor de veus.]] Però tothom que em coneix sap que m'agrada tocar de peus a terra. I en el nou país que volem, i que possiblement vostè i jo desitgem, les polítiques de seguretat pública sempre hi hauran de tenir un espai. Clar que n'haurem de parlar molt, de què vol dir «polítiques de seguretat pública. Però potser que comencem, no sigui que tinguem nou país i no sapiguem què fer amb la nostra seguretat. Però, en tot cas, agrair les paraules, i ell sap, saps, que me les prenc bé. Gràcies.
Cridem a votació. [[Pausa llarga.]] Si us plau, ocupin els escons, perquè votem. Comença la votació. Ha quedat aprovada per 115 vots a favor, cap en contra i 9 abstencions. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la reordenació dels recursos hospitalaris inclosos al Siscat]] [[302-00033/11]] El vint-i-unè punt de l'ordre del dia és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la reordenació dels recursos hospitalaris inclosos al Siscat, presentada pel Grup Parlamentari Socialista. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Assumpta Escarp. Els demano si us plau que surtin ràpid i en silenci. [[Pausa.]] Si us plau, si han de sortir, surtin, que esperem per començar. Diputada, quan vulgui.
Gràcies, presidenta. Bona tarda a totes i tots. Aquesta moció, que segueix la interpel·lació del plenari anterior, de fet sorgeix del debat..., o de les mateixes paraules del conseller de Salut. El conseller Comín va anunciar el passat mes de febrer en aquest Parlament la voluntat de deixar fora del Siscat, el sistema integral, i sobretot en l'àmbit hospitalari, els centres privats amb afany de lucre. Partint d'aquesta premissa, el Grup Socialista va presentar una interpel·lació, i la moció va també en aquesta línia. És a dir, nosaltres compartíem les paraules del conseller, la seva voluntat política, i crèiem que era important..., el que representava per reforçar el sistema sanitari públic i aturar aquestes derivacions que de manera indiscriminada s'havien produït al seu temps. Per tant, la moció volia plantejar que adeqüéssim la normativa actual al que és el mateix decret, un decret que és del 2010 i que defineix tres xarxes: la xarxa d'hospitals, per entendre'ns; la xarxa dels centres sociosanitaris i mentals, i la xarxa del servei de transport sanitari. I al llarg dels anys el decret ha anat sofrint diverses variacions..., moltes i múltiples. Per tant, aquesta manifestació de la voluntat política, voluntat que dèiem compartida i que també forma part del Pla de xoc, de la mesura número 21 del Pla de xoc que vostès van presentar..., consisteix, això, com deia, a treure del sistema els hospitals amb afany de lucre. Es feia o bé quan s'acabessin els contractes o bé al cap dels divuit mesos. Però, evidentment, nosaltres li dèiem que d'acord amb això, però que ho fes amb tot tipus de planificació i, sobretot, de transparència, que no ens trobéssim constantment amb mesures d'alguna manera contradictòries, des que hi havien llits ociosos, llits que devien treballar, com jo li deia, abans de les retallades, o bé que d'alguna manera es deia que es lloguessin espais, que després es va desmentir, en seu hospitalària, o que en principi eren tots els hospitals i al final eren menys. Per tant, com deia, en primer lloc, revisió del decret; en segon lloc, doncs, fer-ho amb planificació. El decret, que en el seu moment i en el moment de naixement preveia l'existència de centres privats, els preveia en casos puntuals i de necessitat i, per tant, de manera complementària. El fet és que des del 2011 al 2015, aquesta manera complementària s'ha anat convertint de manera, diríem, molt més rutinària, i, per tant, metre retallàvem llits d'aguts a la pública, doblàvem les derivacions als privats. En aquest punt sí que els he de dir que no acceptarem l'esmena que ha presentat Junts pel Sí. Creiem que l'original de la moció que es presenta recull molt més l'esperit i les paraules que va dir el conseller, que no pas l'esmena que ens han presentat, que sembla més fruit d'un acord intern entre Junts pel Sí que no pas un intent de millorar o de tirar endavant les pròpies voluntats polítiques expressades a la compareixença, i també en la resposta a aquesta diputada. Com jo li deia, curt i ras o ras i curt, depèn d'on venim: revisió del decret, anàlisi de necessitats i dotació suficient de recursos, que és el que reclamen tots els centres per fer l'activitat ordinària i, a més, també l'addicional. En aquest sentit, i també pel que fa a les dues últimes xarxes que queden, sobretot el que és la xarxa de salut mental i de sociosanitari, el que demanem és un exercici important de transparència: saber –i aquesta també va ser una de les línies que el conseller va dir en la seva compareixença al mes de febrer–, el que volem saber és exactament quins són, quins terminis hi han, quin tipus de concurs tenen, quina és la titularitat... No estem plantejant ni molt menys, com algú ha volgut dir, que en l'àmbit mental i sociosanitari, cap bestiesa. Som molt conscients del que hi ha, i en aquest sentit creiem que hi ha una complexitat i diversitat de proveïdors que fan una magnífica tasca de treball comunitari. Com deia, tant aquí com en atenció primària..., hem atès també les esmenes, que jo crec que milloren i molt el text, de Catalunya Sí que es Pot i de la CUP, on jo crec que dec una disculpa, perquè d'una manera ràpida hem anat posant anglosaxonades que, per sort, la diputada Reguant ha tingut el bon encert de corregir. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació té la paraula la senyora Eulàlia Reguant, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent.
Bona tarda. Moltes gràcies. Crec que avui no esgotaré els cinc minuts de temps. Nosaltres donarem un suport a aquesta moció, entenent que per nosaltres igualment es queda curta. Per nosaltres plantejar un servei públic amb la possibilitat que en algun dels aspectes tingui ànim de lucre és una aberració, en certa manera, o una vulneració de drets. És a dir, entenem que un servei públic és públic i ha d'estar a l'abast de tothom, i treballar o que es basi en la possibilitat de que algú es beneficiï o tregui beneficis d'un dret bàsic no hauria de ser permès en cap dels àmbits: en la salut, en l'educació, en molts altres. Vull dir que aquí hauríem de fer una revisió. Malgrat això, comencem a fer net, a posar ordre, i, per tant, és positiu. Ara bé, ens sorprèn o felicitem el Partit Socialista que es plantegi revisar un decret de 14 de desembre de 2010, perquè, que jo recordi, el 14 de desembre de 2010 la conselleria de Salut estava en les mans del PSC; per tant, vostès mateixos van escriure això. Està bé que, pràcticament sis anys més tard, rectifiquem. Sempre és positiu adonar-se dels errors. Més enllà d'això, nosaltres hem fet poques esmenes. Cada cop més utilitzem paraules en anglès, i enteníem que, si és evident que tots ens entenem dient profit i non profit, quan tenim paraules en català, doncs, les podem utilitzar; a més a més, el conseller sap que quan ell ho diu sempre el corregeixo. Per tant, millor posar-ho així. I després una breu especificitat quan parlem, en el punt 2, de deixar clar de parlar de centres públics, per seguir clarificant aquesta idea que nosaltres plantegem: que en el Servei Català de la Salut i en el Siscat el que hi hauria d'haver són els centres públics, i no aquells que, per més que no tinguin afany de lucre, són centres privats. Passa que aquí no ho abordem, però en el fons..., això ho podrem abordar més endavant, però és evident que hi ha fundacions sense ànim de lucre que estan ara mateix gestionant part del servei sanitari públic català. Sí, són sense ànim de lucre, les fundacions que gestionen stricto sensu aquells hospitals, però tot el que hi ha al seu entorn són fundacions que en el fons es nodreixen també d'empreses, d'altres entitats amb ànim de lucre. Per tant, per més que qui gestioni directament aquell hospital no tingui ànim de lucre, el que l'envolta i els hòldings de què es nodreix són amb ànim de lucre. Per tant, segueix sent la perversió. Però, bé, avui comencem, avui clarifiquem, i a partir d'aquí anirem construint. Per tant, nosaltres donarem suport a tota la moció presentada pel Partit Socialista. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació té la paraula el senyor Jorge Soler, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Bona tarda, diputades, diputats. Per Ciutadans, la salut és una prioritat. Nosaltres entenem la salut mirant-la sempre amb dos nuclis extraordinàriament indissolubles: són els pacients i els professionals. I qualsevol moció o qualsevol tractament i millora que puguem fer al sistema sanitari, nosaltres l'establim amb quatre eixos extraordinàriament potents: serien la sostenibilitat, la transparència, l'equitat i la qualitat. Els assumptes sanitaris haurien de tractar-se sanitàriament i no amb tacticisme polític, com creiem que avui, doncs, i altres vegades s'està fent. Si parlem del model català, és un model complex, amb moltes dimensions i particularitats. I el cas és que en el tractament de què estem parlant avui hi ha decisions inversores, algunes signades per la Generalitat fins al 2021, perquè així ho havien promès vostès, i, a més a més, anteriors governs que apostaven pel mateix model. Per exemple, l'Hospital General, ara mateix amb 1.146 treballadors, amb un contracte que prové del 2001 –sisena legislatura, amb Convergència al capdavant– i que durant deu anys va estar funcionant veient passar també el president Maragall i el president Montilla, i curiosament el 2011 se'ls torna a renovar per a deu anys més i, per tant, fins al 2021. La meva pregunta: no respectem els contractes, doncs, que vostès signen? No hi ha seguretat jurídica, doncs, per a la gent en què vostès dipositen la confiança per a donar serveis sanitaris? Perquè, jo ho recordo, la renovació anual que té aquest contracte és un aspecte tècnic perquè així vostès, a més, ho van decidir. Per tant, en la nostra opinió, si volem parlar de sistema sanitari cal un debat molt més profund que el que podem fer aquí. Aquí fora tenim els treballadors de la Clínica del Vallès, 233 treballadors; alguns estan fora. Aquest contracte, que acaba exactament l'agost del 2016, està renovat des de fa sis anys. Sí, també amb el Govern Montilla al capdavant, amb la consellera Geli i amb algun diputat que sé que hi tenia, doncs, molta afinitat i proximitat. Bé, d'entrada, d'aquestos treballadors, ara mateix ja n'hi ha cent nou que tenen una amenaça d'acomiadament. Tenim fora, senyor conseller, una infermera –«fora, vull dir a la sala de plens de fora, grans..., perdó, a la sala de grups–, tenim una infermera que em pregunta, fa vint minuts: no sap si a l'agost ella tindrà contracte, senyor conseller, per a donar menjar al seu fill, o si haurà de marxar, com tantes infermeres que el nostre sistema no ha protegit i les ha enviat a Londres; fora li ho pot contestar, que ens estarà esperant, conseller. I així mateix amb el Sagrat Cor, on, bé, el Clínic jo crec que ja ens ha fet canviar els grans titulars, eh? Primer els titulars sortien d'una manera, ahir ja vaig sentir que els titulars s'esbiaixaven. Estan segurs que aquesta activitat es farà a la pública sense ressentiment dels pacients i dels treballadors? Bé, amb titulars, no. Alguns, clarament –i ho saben perfectament–, apostem pel sistema sanitari públic. Crec que la nostra trajectòria és evident i ens avala. Si algú vol passar a la història catalana per desprivatitzar, crec que té encara moltíssima més feina que la que, evidentment, s'està fent aquí avui. No oblidem la salut mental i no oblidem la gran quantitat de contractes que hi ha als sociosanitaris. En conjunt, representen més del 60 per cent del que no estem parlant avui. Per tant, si volen donar, doncs bé, aquestos canvis, crec que han de treballar i fer grans esforços. No han acceptat avui la nostra esmena, que anava a favor de la mateixa Llei d'ordenació sanitària catalana. És curiós que quan nosaltres fem una proposta conciliadora, respectuosa, integradora i, a més a més, realista amb la situació real catalana, doncs bé, no s'accepta i es prefereix conjugar verbs que jo crec que estan molt allunyats de tota la nostra intenció. Finalment, al punt 1.1, nosaltres no hi podem donar recolzament, justament per aquest motiu. Està escrit textualment: «proveïdors amb ànim de lucre. Bé, jo no sé exactament, si no la volen, doncs, ampliar, bàsicament perquè jo els recordo que també els que proveeixen guants, bugaderia, menjar..., bé, serveis, moltíssims, doncs, també tenen ànim de lucre, i jo crec que és lícit, perquè són els que ens donen provisió i servei al sistema públic. Per tant, està plena de contradiccions polítiques i fica en risc el bon funcionament sanitari. Fem un debat seriós, jo ho demano, i, per tant, per acabar, senyora presidenta, votar aquesta moció tal com vostès la plantegen significa deixar sense cobertura milers de pacients i treballadors de la sanitat. I nosaltres votarem, doncs, «no a aquest número 1, per la redacció, que ha de ser, en la meva opinió, molt més acurada i precisa i professional, i en aquest cas crec que no hem estat a l'alçada. La salut de les persones és un pilar bàsic i irrenunciable amb què garantir una societat més justa i més unida. Presidenta del Parlament, jo proposo treballar per beneficiar els interessos sanitaris dels catalans i no els interessos electoralistes que clarament avui demostren alguns. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació té la paraula el senyor Albano Dante, del Grup Parlamentari Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta, per donar-me la paraula en un dia una mica històric per a la sanitat pública catalana. I dic «una mica històric perquè, per començar, tenim un conseller de Salut, nomenat per un president de Convergència, que ens diu i ens parla de desprivatitzar. Per continuar, tenim un Partit Socialista que vol fer que aquesta desprivatització que ha anunciat el conseller sigui efectiva; i això també és històric perquè, com deia la companya Reguant, potser això vol dir que comencem a deixar enrere aquesta «sociovergència sanitària que durant trenta anys ha fet tant de mal al sistema sanitari públic. I, per acabar, aquestes dues coses potser expliquen el nerviosisme que hi ha en certs sectors davant la moció del Partit Socialista. Vaig per parts. Conseller, vostè sap que tenim diferències en com creiem que ha de ser un sistema sanitari públic, però qualsevol que defensi un sistema sanitari públic ha de reconèixer aquest gest que ha fet, que la marea blanca resumeix molt bé quan diu: «Els diners públics, a la sanitat pública. És senzill, però profund. Però també li hem de dir que cal anar més enllà, i vostè ho sap, cal anar més enllà dels gestos. Tres coses imprescindibles. Vostè i els mitjans de comunicació parlant de desprivatització, però també cal parlar de desmercantilització, perquè a vegades veiem, en molts llocs, un model fordista, un model d'anar treballant per estocs, un model on hi han repagaments esperant a cada cantonada... I això sempre acaba sent o posant el perill de la mercantilització. I això, més enllà de la desprivatització, també s'ha de tractar. Segona cosa. Parlem molt de «sense ànim de lucre i «amb ànim de lucre, en català o en anglès, però hauríem de parlar de «públic i «no públic. Jo sé que hi ha molta gent que no vol posar aquesta barrera enlloc, però nosaltres creiem que s'ha de posar, aquesta barrera. Perquè, la veritat, nosaltres també reconeixem com entre els proveïdors hi ha una heterogeneïtat que és molt bona en molts moments, però també hem de dir que entre les organitzacions i proveïdors sense ànim de lucre n'hi han alguns que fan la mateixa por o més que els d'ànim de lucre. I això està documentat, si no, pregunteu-ho a la Sindicatura de Comptes. I això em porta a la tercera cosa. No podem seguir donant diners públics a entitats sense ànim de lucre que són un pou d'opacitat. També està documentat. No pot ser que donem milions d'euros públics recaptats que paguen els ciutadans a entitats que no estan sota el control d'aquest Parlament. Això ho va dir en aquesta cambra un senyor d'Esquerra Republicana, i continua present. I per últim, vostè em parla de dos hospitals desprivatitzats, però nosaltres també li hem de parlar de la rehabilitació, que està privatitzada; del sistema de salut mental, privatitzat; del sociosanitari, privatitzat amb proveïdors que alguns fan molta por. Fins que no parlem de tot això no el podrem felicitar, així, obertament, no?, no podrem dir «el felicitem. Però, hi insisteixo, reconeguem aquest pas, aquest gest. Ara, el que nosaltres posem sobre la taula és que no voldríem que sigui un gest. Deia també que és un dia històric perquè l'aposta que fa el PSC amb aquesta moció per avançar en un sistema sanitari públic..., i dic que és històric perquè sembla que per fi el PSC deixa enrere la llarga ombra de Marina Geli. Ens n'alegrem, com a mínim nosaltres ens alegrem de deixar la Marina Geli –que ara està a Junts pel Sí, però bé... Acabo. Com deia –m'estic quedant sense temps–, aquest és un dia històric; provoca nervis. Per començar, provoca nervis en la mateixa bancada del conseller; ho vam veure als mitjans de comunicació aquests dies, perquè no ens podem oblidar que a Junts pel Sí també tenim el sector negocis, això que en diuen el «sector negocis de Convergència i Unió, que es posa nerviós. Però sàpiga, conseller, que estarem al seu costat per fer front als embats dels que no creuen en un sistema públic, vinguin d'on vinguin. I per acabar amb els nervis tenim Ciutadans, que quan es tracta de desprivatitzar té molt clares les seves opcions i s'uneix a aquest sector negocis de Convergència Democràtica, i ens trobem la moció. En la moció diu, textualment: «Que s'impossibiliti la participació de proveïdors amb ànim de lucre. Ep, no, aquí no. Llavors surt aquí ratllat que no s'impossibiliti, sinó que no es prioritzi. Vostè deia que no cal anar amb tacticismes polítics. Això és un tacticisme polític enorme. Escolteu, la marea blanca ho ha dit molt clar: la sanitat pública, amb els diners públics. I crec que aquest és l'únic horitzó que ens ha de moure, i per això votarem a favor d'aquesta moció. Gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Montserrat Candini, de Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats i diputades, en primer lloc, com que és la moció que parlem, lògicament, de recursos sanitaris i que veig que hi ha una certa inquietud sobre el que pensem, el que opinem, el que creiem i el que volem defensar, perquè no hi hagi cap mena de dubte llegiré a les persones que tenen aquest neguit intern, doncs, exactament què diu el programa electoral de Junts pel Sí. I diu: «El sistema sanitari públic català és fruit de l'esforç de generacions que han prioritzat la salut i han contribuït a crear el sistema actual. Professionals, treballadors i ciutadans han entès i defensat la importància de gaudir d'un sistema sanitari públic, universal, de qualitat, equitatiu i sostenible. Hi insisteixo: esforç de generacions. Per tant, de dubtes, ni un, i que quedi ben clar això. Vull aprofitar, amb aquesta moció, per fer una reivindicació del model. Sí, reivindicació del model. Sí, reivindicació del model que ve de l'època de 1980, en la qual el doctor Espasa, model també concertat per totes les forces polítiques, inclús el PSUC, un PSUC que no cal que es digui, que tenia sensibilitat social, però [[alguns aplaudiments]] des de cada cantonada, i que no hi ha cap resposta. Per tant, del mapa sanitari a la llei del 1990, que, a més a més, arrela territori, a més a més, arrela municipalisme, a més a més, arrela tantes coses, i no confon el que és concert amb privatització –no confon el que és concert amb privatització. És veritat que alguns es pensen que la nova política és dir que comença la política amb ells, i que resulta que la política nova d'ells és dir que al llarg de tots aquests anys hi ha hagut un munt d'errors, i sembla que he entès dir que ara es farà net. El que es farà ara, com s'ha fet sempre, és intentar donar sortida i servei amb mirada de pacient. Mirada de pacient, no? [[Alguns aplaudiments.]] Per tant, sobretot, m'agradaria molt que més enllà del populisme i de la demagògia contextualitzem el suficient, i els llegiré un article per la presidenta de l'Associació Catalana de Recursos Assistencials que diu: «Des de l'ACRA proposem una reflexió que no es centri tant en la titularitat de les empreses sinó en la necessitat de treballar amb qualitat i rigor. No podem ser –diu la presidenta de l'ACRA–, «no podem ser demagògics ni jugar amb les paraules per elaborar un discurs fàcilment vendible que només busca confondre la ciutadania. El conseller sempre ha parlat de preferència i no exclusiu –preferència i no exclusiu. Per cert, vostè, diputat Albano, parla de no sé que del sector de negocis. Bé, ja sabem que de la intoxicació en pot fer professió, vostè. Jo, a fe –a fe– que li puc donar, diguem-ne, experiència pròpia. Però, permeti'm que li digui el SAC de Barcelona –el SAC de Barcelona– l'ha guanyat Florentino Pérez. Quan parli de sectors de negoci, jo aniria amb molta cura. [[Aplaudiments.]] Pel que fa al tema..., quan parleu de mirada de pacient. Mirada de pacient, evidentment, vol dir els índexs de satisfacció. Només dues dades: la mitjana és d'un 8,2 sobre 10, dues dècimes per sobre del resultat del 2010. Satisfacció global, a Catalunya, és de 7,6. Que sempre es pot millorar? Seguríssim. Que la voluntat és millorar-ho? Seguríssim. Que sobretot del que es tracta és que no hi hagi cap espai buit d'obligació amb aquest esperit de servei públic? De ben segur. Però, en tot cas, mirada de pacient i poca demagògia, si us plau. En aquest model que defenso i que defensem nosaltres, és sobretot: més diversitat vol dir més flexibilitat. Més diversitat igual a més flexibilitat vol dir major resposta en situació de crisi. No hi ha re pitjor; que més enllà dels dogmatismes, és una mentalitat rígida, uns marges mentals rígids que el que fan de debò és no poder donar resposta a les necessitats. Per tant, per nosaltres, claríssim: reivindicació del model. Preferència no vol dir, no és no exclusiu sinó preferència, i, en tot cas, mirada de pacient i estar a l'alçada de les circumstàncies. Nosaltres, en tot cas, votarem en contra del primer punt. Jo crec que és un punt absolutament oportunista per part del Partit Socialista. Em sap greu que reneguin de la seva pròpia història, cadascú sabrà com porta la motxilla, però, en tot cas, jo, fins i tot, no renego de re, i a més de tot allò que puguin tenir, diguem-ne, en algun moment, errors per part del meu partit, me'ls faig propis amb la voluntat de millorar tot el que pugui ser possible. Per tant, també, tota la resta, hi votarem a favor, perquè tot allò que té a veure amb l'etapa de transferència, ho ha dit el conseller aquest dematí en resposta a la interpel·lació. El conseller parlava «una nova etapa. És una nova etapa, conseller, perquè també hi ha una nova llei i, sobretot, perquè del que participem tots és una cultura política tots –tots, tots–, tots els que vàrem votar la Llei de transparència. Per tant, confiança, efectivament, com deia el conseller. Sí. I jo afegeixo: amb rigor i seriositat, fugint del populisme i de la demagògia. I per acabar, permetin-me que els llegeixi un..., del pensador Francesc Torralba –jo crec que escau molt, no?, amb tots aquests sorolls, escau molt–, que diu: «L'audàcia tampoc no pot ser una excusa per sucumbir a la temerositat i la temeritat. Per tant, moltes gràcies. I estic convençuda que tenim la vocació de servei, tots plegats. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Santi Rodríguez, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, amb els dubtes que m'ha suscitat la intervenció de la diputada Candini, de si el conseller comparteix exactament la seva mateixa intervenció, perquè a mi em dóna la impressió que el discurs del grup que dóna suport al Govern és bastant diferent del discurs que ha vingut sostenint fins al dia d'avui el conseller suportat per aquest grup parlamentari, faré la meva intervenció, i després d'haver sentit les intervencions de la resta de grups, canviant l'ordre, és a dir, començaré pel final, en el sentit que la filosofia l'explicaré, si em dóna temps, però parlaré de la moció que avui ens proposa el Partit Socialista. Que, bàsicament, el que ens demana el Partit Socialista avui, en el punt 1 d'aquesta moció, no és que els proveïdors de guants siguin públics –perquè els centres d'internament no són qualsevol proveïdor, són els centres d'internament–, bàsicament, és expulsar del sistema de sanitat pública la Clínica del Vallès, l'Hospital General de Catalunya i el Sagrat Cor i la Clínica de Girona. Això és el que demana el punt 1 que ha presentat avui el Grup Socialista, que el que ve a demanar és la modificació del Decret 196/2010. Que un ja ho recordava, per les dates, però se n'ha volgut assegurar i, efectivament, és un decret que ve signat per la consellera de Salut, en aquell moment del Partit Socialista –ara no sabem exactament de quin partit–, senyora Marina Geli; el president de la Generalitat, José Montilla, sí, del Partit Socialista –senador del Partit Socialista–, i suposo que suportat pel Grup Parlamentari Socialista, del qual formava part també el conseller Comín en aquell moment, no? I precisament en aquell decret, en el text articulat, com sempre havia passat a Catalunya, permet que el bé públic que és la sanitat sigui també proveït per centres privats, i entre els centres privats, dels centres d'internament, apareixia el Sagrat Cor i apareixia la Clínica de Girona. No apareixien la Clínica del Vallès, fruit del rescat de l'Aliança, no apareixia l'Hospital General de Catalunya, fruit també del rescat de l'Hospital General de Catalunya. Per tant, aquesta moció és una esmena del PSC al mateix PSC, o és una esmena del PSC a l'oposició al PSC del Govern. Però, a més a més, jo crec que el que demostra el PSC en aquesta moció és que el que fa és posar la ideologia per davant del servei públic, i especialment per davant del servei públic de salut. I deia el senyor Dante: «Avui és un dia històric. Jo li deia: «No, avui és un dia histèric –histèric. Perquè hi han grups, hi han persones que són capaces de dir una cosa i la contrària només pel fet de, suposo, portar la contrària. Però, en definitiva, coincideixo amb el conseller Comín quan aquest matí ha dit: «No voldria prendre decisions sense un mínim de rigor. I, per tant, amb el nostre vot en contra en aquest punt número 1 proposat pel Grup Socialista, el que estem fent és dir: «Volem que es posi el servei públic davant dels dogmes, davant de la ideologia i, per tant, volem que es prenguin les decisions amb rigor, cosa que entenem que no s'està fent des de la conselleria. I he fet bé de començar pel final, perquè només em queden per dir tres coses amb el temps que em queda. És legítim proveir un bé públic com és la sanitat a través de mitjans privats? Nosaltres entenem que si l'objectiu és assolir un bé públic, com és la salut, hem d'utilitzar tots els recursos disponibles, i els recursos disponibles que tenim són tant públics com privats, i si no en tenim suficient amb els mitjans públics, utilitzem els mitjans privats. Sí, conseller, però abans ha d'avaluar tres coses, abans de prendre decisions. Una: des del punt de vista dels pacients: les decisions que vostès estan prenent beneficien els pacients? No –no! Miri què passa en el Parc taulí; miri què diuen els treballadors del Parc Taulí, als quals els tornen a retallar, no els donen més llits, no els donen més quiròfans, no, els tornen a retallar llits i quiròfans. I amb això han d'atendre l'increment de demanda que tindran de la Clínica del Vallès i de l'Hospital General de Catalunya. Millorarà per als professionals? Tampoc. Un ERE de 256 treballadors que no podran passar directament a la sanitat pública, conseller, i vostè ho sap. [[Veus de fons.]] No és una interpel·lació. Si vol, conseller... No estic mentint, escolti'm, són les dades que hi han, que coneixem, que vostè coneix, perquè...
Senyor Rodríguez, se li ha acabat el temps.
...a vostè les hi expliquen, i que no li agraden. Però, en qualsevol cas, votarem en contra del punt número 1, ens abstindrem en el 2 i el 3, i votarem favorablement el 4 i el 5, perquè tot el que sigui donar informació, benvingut sigui.
S'ha acabat el temps, em sap greu. [[Alguns aplaudiments.]] Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Assumpta Escarp, per a pronunciar-se sobre les esmenes.
Gràcies, presidenta. Breument, a veure, nosaltres el que volem jo crec que ho hem expressat claríssimament: és reforçar el sistema públic de salut, i no em valen definicions ni programes electorals. Em refereixo al que sempre hem fet: reforçar el sistema públic de salut. No he sigut jo, ni el meu grup, qui ha fet un anunci en aquesta mateixa tribuna dient, exactament: «La major desprivatització de la salut pública o de la sanitat d'aquest país. I recordar que no és el primer punt d'aquesta moció, sinó el consell de govern del CatSalut, qui ha expulsat dos dels hospitals ja del Siscat –el consell de govern del CatSalut–, per tant, no ens escandalitzem del que fan els mateixos òrgans de govern. Jo li ho repeteixo: el que hem fet és recollir la seva voluntat, que compartíem, i plasmar-la –jo creia que l'ajudava–, i plasmar-la de la millor manera possible. Escolti'm, jo, que vinc del PSUC, dec tenir més legitimitat per parlar-ne que altres. Els podria dir que amb consens el que podríem fer és... –el senyor Comín també, el que passa és que tu has anat més enllà i jo m'he quedat una mica més cap aquí–, abordem... [[Alguns aplaudiments i veus de fons.]] Exacte. Que abordem tots plegats el que s'ha d'abordar en aquests mandat i que hauríem de fer, que és la Llei d'ordenació sanitària de Catalunya, vint-i-cinc anys més tard. I aquí sí, conseller, i tots els grups parlamentaris, val la pena que ens hi posem i ens hi posem com van fer els pares de la LOSC, amb consens i fet. I jo li diria a la senyora Candini: i fem-ho, no posant el pacient..., ni amb mirada de pacient, amb mirada de ciutadà i ciutadana; perquè amb mirada de pacient, moltes vegades ens oblidem d'un aspecte fonamental, que és la prevenció i la salut pública. Si mirem amb mirada ciutadana, possiblement estalviarem, i molt, recursos a la salut que, de fet, és del que es tracta. I, ja per acabar, els voldria dir que ens demanen molta responsabilitat al Grup Socialista i als socialistes, com si els socialistes o aquest grup hagués d'estar lligat de mans i peus, sense cap possibilitat de –sobre la reflexió, sobre l'anàlisi, sobre el coneixement, també sobre l'experiència del Govern– fer propostes de futur i tenir llibertat per fer-ho. És el que demostra el seu programa electoral, les mocions que aporta i, també, el que planteja respecte –aquí– al Govern. Té tot el dret a l'evolució, com tenen tot el dret molts dels diputats i diputades que en el seu moment van estar en el Grup Socialista i ara ja no hi són. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. Cridem a votació. Senyor Albano Dante, per què em demana la paraula?
Per òbvies al·lusions.
Trenta segons.
Trenta segons. La senyora Candini diu que som populistes, demagogs, no?, i ens parla de flexibilitat. Nosaltres som populistes i ella parla de flexibilitat... Quina flexibilitat? La que li va permetre a Ramon Bagó fer-se ric amb els diners de la sanitat pública, saltant-se la llei? O la flexibilitat que li va permetre a Xavier Crespo fer desaparèixer 2,4 milions d'euros dels hospitals de Blanes i Calella, on vostè, per cert, és alcaldessa? D'aquesta flexibilitat em parla? Doncs, aquesta flexibilitat, no la volem.
Senyor Coscubiela, per què em demana la paraula?
Per netejar la imatge del PSUC. [[Rialles.]] No, no, sí, sí, perdoneu, perdoneu... [[Veus de fons.]] Senyora presidenta...
Senyor Coscubiela... [[Remor de veus.]] Senyor Coscubiela, em sembla que el Reglament no parla de netejar noms d'entitats, només, en tot cas, de persones i diputats.
Li ho dic d'una altra manera, perquè com que amb l'afirmació de la senyora..., a la intervenció de la senyora Candini s'ha faltat a la veritat, i m'afecta directament a mi. Demano la paraula per contradir una afirmació que, d'acord amb l'article 85 del Reglament, tinc dret a contradir.
Trenta segons.
Gràcies, senyora presidenta. Senyora Candini, vostè és d'aquelles persones que estan acostumades a recrear la història, però, si us plau, deixi el PSUC a part. Entre el senyor Ramon Espasa i el senyor Boi Ruiz, qualsevol semblança amb la realitat és pura coincidència. El senyor Ramon Espasa, com a conseller de la Generalitat preautonòmica, preconstitucional, va posar en marxa un programa de salut, de prevenció i, sobretot, de favor a les dones, perquè poguessin ser dueñas de la seva salut reproductiva i això li va costar a la directora general d'aquell temps la destitució pel senyor Tarradellas, instat per...
Han passat els trenta segons.
...gent com vostè. Entre la reacció i el PSUC hi ha una diferència brutal. Deixi de parlar del PSUC.
Senyor Coscubiela, han passat els trenta segons. Moltes gràcies. [[Montserrat Candini i Puig demana per parlar.]] Senyora Candini.
Gràcies, presidenta. Res més lluny que recrear la història, sobretot quan un en forma part, entre d'altres coses, perquè el meu marit va estar empresonat per Franco, perquè formava part del PSUC. [[Alguns aplaudiments.]] Per tant, alguns es pensen que tenen el patrimoni de la història. Senyor Coscubiela, aquesta història l'han format moltes generacions de molta gent, i no ha nascut la política el dia que vostè va decidir que s'hi dedicava. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Senyora Rovira, per què em demana la paraula?
Votació separada.
De quins punts? [[Remor de veus.]] Els agrairia, si us plau, que... [[Alguns aplaudiments.]] Si us plau, els demano silenci i respecte. Senyora Rovira, quins punts?
Per demanar votació separada del punt 1, si us plau. Gràcies.
El punt 1. [[Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]] Senyor Rodríguez.
A més a més de l'1, del 2-3 i del 4-5.
[[La presidenta riu.]] Potser que els votem tots separats. [[Veus de fons.]] Ens estan demanant la votació separada del punt 1 i, després, el 2-3 es poden votar junts i el 4-5 es poden votar junts. [[Remor de veus.]] Queda clar? [[Pausa.]] Doncs, primer votem l'1, després el 2 i el 3 junts, després el 4 i el 5 junts, i, per últim, votem la resta de la moció, d'acord? [[Pausa.]] Doncs, comença la votació del punt número 1. Ha quedat rebutjat per 36 vots a favor, 95 en contra i 0 abstencions. Ara votarem els punts 2 i 3 junts. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 121 vots a favor, cap en contra i 11 abstencions. Ara votem els punts 4 i 5 junts. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 132 vots a favor, cap abstenció i cap vot en contra. I ara votem... [[Veus de fons.]] Ah, sí, és veritat. Fantàstic, fantàstic. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el planejament territorial]] [[302-00036/11]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, que és el punt número 22. El vint-i-dosè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el planejament territorial, presentada pel Grup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per a exposar-la, té la paraula el senyor Sergi Saladié. [[Remor de veus.]] Els demano que surtin en silenci, si us plau. [[Pausa.]] Diputat, quan vulgui.
Molt bé; gràcies, presidenta. Estem aquí per a presentar una moció a partir d'una interpel·lació que vam fer fa uns quinze dies, que tractava, o versa sobre tot lo que fa referència als plans directors urbanístics i el seu encaix dins del planejament territorial a Catalunya. Díem fa quinze dies que són un instrument, són una eina, els plans directors urbanístics, que, des del nostre punt de vista, desvirtuen lo planejament territorial, tota la lògica del planejament territorial, especialment, i a partir de la modificació que los PDU van sofrir amb una modificació legal l'any 2012, concretament, a partir de la Llei 3/2012, que permetia i permet als plans directors urbanístics sobreposar-se i desvirtuar lo planejament territorial i el planejament urbanístic. Vam dir que mos va costar molts anys tindre planejament territorial a Catalunya, concretament uns trenta anys, tindre plans territorials. I ara que els tenim, fem una llei que permet transgredir-los, permet transformar-los. I vam acabar dient –i ho ratifiquem– que, per nosaltres, los plans directors urbanístics mal utilitzats, que és una eina que té uns elements importants i que són interessants d'aplicar, però mal utilitzats signifiquen de facto una liberalització del sòl encoberta. De fet, són una eina que pervertix la lògica del planejament territorial i del planejament urbanístic, ja que és una eina legalment procedent del planejament urbanístic que s'utilitza per fer planejament territorial. I, a més a més, té –i ho comentàvem– una sèrie d'aspectes crítics, aquesta eina, sobretot quan s'aplica de manera fraudulenta, ja que, des del nostre punt de vista, i així, doncs, se mos ha fet arribar des dels diferents col·lectius que estan afectats o implicats en aquests plans directors urbanístics, minimitzen, aquests plans directors urbanístics, i no integren adequadament lo planejament o les prescripcions de l'avaluació ambiental estratègica que es fan en cada un d'ells. Són documents que es tramiten amb poca transparència; comentàvem aquí, allò, «amb nocturnidad y veraneo, sabem, conseller, que vostè va esmentar que a l'agost no es poden posar a informació pública segons quins tipus de documents, però sempre es fa, doncs, lo 30 de juliol o el 31 de juliol, eh?, que, pel cas, ve a ser el mateix. En molts casos, en molts casos és així. Sí, no digui que no, que és així, és així en molts casos. A més a més, no responen al bé comú. Quan mirem darrere d'aquests plans directors urbanístics, sempre acabem trobant grans corporacions o grans interessos, sovint, com, per exemple, el cas de Barcelona World, de grans corporacions financeres. Los plans directors urbanístics són unes eines que haurien de vetllar per l'ordenació integral del territori, sobretot en casos complexos i no beneficiar determinades empreses o no utilitzar els PDU, com díem, per fer de corredors de finques amb transaccions de compravenda de terrenys. És per tots aquests motius que nosaltres presentem aquesta moció, que té cinc punts, i és una lògica de treballar, diguéssim, que tothom pot entendre. Lo planejament urbanístic, de fet, ja aplica aquesta lògica que nosaltres volem aplicar a través d'aquesta moció, que és que quan fem un POUM, que vol dir que un municipi atura, reflexiona i decidix sobre quin model vol desenvolupar-se en un futur, se fa suspensió de llicències. Per què? Perquè la construcció d'obra nova no desvirtuï aquest model que estem configurant a través de la definició d'aquest model, eh?, a través d'aquest POUM. Nosaltres aquí volem aplicar la mateixa lògica. Estem fent una llei de territori, l'està fent lo Govern i és un dels punts que nosaltres aquí instem que la portin abans de tres mesos, aquesta llei. És a dir, nosaltres ho demanarem, després ja la portareu quan pugueu, no?, però, vull dir, nosaltres volem que sigui abans de l'estiu, per poder tindre temps, no?, amb aquests divuit mesos, que cada vegada en són menys, de poder-la tramitar en aquesta legislatura i no quedi penjada. Díem: aplicar aquesta lògica al planejament urbanístic, que quan fem un POUM suspenem llicències d'obres, doncs, si estem definint un nou model de territori a través d'una nova llei. Parem, agafem aire, reflexionem, revisem tots aquests plans directors urbanístics sota aquesta nova òptica d'aquesta nova llei, introduïm –mentre continuem tramitant aquests plans directors urbanístics– unes millores que podem anar concretant –de fet, estan explicades en aquesta moció, concretament, al punt 2–..., introduir totes aquestes millores, que per nosaltres serien, efectivament, uns plans directors urbanístics que responguin al bé comú, uns plans directors urbanístics que garantisquen i respectin l'autonomia municipal, i els plans territorials parcials, sobretot...; incorporin un aprofundiment en los processos de participació democràtica, tant en la recerca del consens ciutadà com també institucional i no només a nivell dels ajuntaments, sinó també amb altres institucions, ambientalistes, de tot tipus; una avaluació ambiental estratègica que no només sigui obligatòria, que ja ho és, sinó que també sigui vinculant a través de l'informe proposta –actualment, tenim constància d'alguns plans que no fan cas o no fan tot lo cas que haurien de fer a aquests informes proposta vinculants. I, en tot cas, també demanem que aquells plans directors urbanístics que siguin impulsats des del Govern passin per seu parlamentària –tampoc especifiquem aquí si han de passar pel Ple, que ho veuríem potser una mica exagerat, però sí, com a mínim, per alguna comissió, en aquest cas la de Territori– per buscar, aprofundir, un major consens, trobar un equilibri entre totes les forces parlamentàries, perquè, si no, no tenim altra eina per controlar el Govern en aquestos plans directors que tramita ell de forma autònoma. En tot cas, després me referiré als altres punts, i concretament als punts d'acord a què hem arribat amb diferents grups que han presentat esmenes. Gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Hortènsia Grau, de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Conseller, estic segura que sentint el senyor Sergi Saladié la majoria d'aquesta cambra comparteix el que ens ha exposat, el company Sergi, que a més és un expert en aquestes qüestions, perquè en sap. El problema és la moció que van presentar, que quan la vam veure tots ens vam posar les mans al cap; el primer text. Perquè, clar, tots sabem que moratòria..., no existeix. En tot cas, no pots fer una moratòria. Has de suspendre. O revocar plans que estan aprovats comporta saltar-te l'autonomia local i comporta haver de pagar drets a tercers que s'han adquirit durant la tramitació. Per tant, jo entenc que això formava part de l'estratègia de la CUP, que jo respecto, de dir-la molt grossa, o de fer una moció que el text fos molt gros, per després poder-nos seure a negociar. Perquè, al final, l'arrel, o el nucli, del tema és el que ha exposat: és que tenim un problema amb aquests plans directors supramunicipals que vénen de la Llei 3/2012, de l'òmnibus, una llei que recordem que es va fer en un context determinat, en un context de pacte de govern entre Convergència i el Partit Popular, en un moment en què el Govern tenia una dinàmica i, bé, la màxima era el business friendly, recordem Eurovegas, i jo crec que a més responia molt a les necessitats que hi havia en aquell moment de poder facilitar que Sheldon Adelson s'instal·lés, que l'Eurovegas s'instal·lés, i per això necessitàvem aquesta figura urbanística que ho permetia, permetia fer això. Per tant, una figura que, com ha dit bé el company, hauríem d'abolir. I ens hauríem de plantejar eliminar... Hi ha d'haver plans supramunicipals, perquè hi ha vegades que necessitem instruments que vagin més enllà d'un municipi, però no uns plans supramunicipals que puguin vulnerar els POUM aprovats, puguin anar, fins i tot, de figures de planejament superiors, o de figures de protecció com els PEIN, com passa, com és el cas que passa. Per tant, jo crec que el fons de la qüestió és aquest, i que a més poden canviar la qualificació del sòl en contra del que diguin els ajuntaments. Per això, amb els punts 1 i 2 ja hi estem d'acord –bé, hi ha la part que els plans es vegin aquí, que no acabem de tenir clar quin hauria de ser el mecanisme, no ens acaba d'agradar, però, bé, entenem que ja trobarem el mecanisme–, però al punt 3 sí que ens hauria agradat que no hagués sigut un llistat de plans. Perquè, mirin, com diuen en castellà, ni están todos los que son ni son todos los que están. Aquí vostès han ficat un llistat, però n'hi podria haver d'altres, o altres no hi haurien d'estar. Perquè nosaltres, per exemple, sabem que amb les ARE..., que les ARE vénen del 2009, quan a més es van aprovar tard, es van aprovar tard i perquè el Govern convergent en molts anys no havia fet planificació de sòl residencial. Quan es van aprovar, moltes ja no eren necessàries, perquè estàvem en plena crisi de la bombolla immobiliària. I jo sé que el Govern desqualifica sòl. Per tant, aquí ja negocia, el Govern. O en el cas, per exemple, que no hi és..., tenim un problema ara amb el PDU de l'aeròdrom de la Cerdanya, i en canvi no hi és. O hi ha el del Centre Direccional de Cerdanyola del Vallès, que sabem, almenys per declaracions a La Vanguardia, que el Govern negocia directament amb l'ajuntament. Per tant, en comptes d'haver fet aquest llistat, que, bé, jo crec que anava amb una altra intenció, i que crec que no és bo traslladar tan puntualment aquí, m'hauria agradat més la nostra esmena, que era més global i que el que deia era: «Escolta, aquells plans que estan en tramitació o que s'han aprovat i que generen conflicte, en què no hi ha consens ni acord social, revisem-los, si escau, estudiem-los, intentem d'arribar a acords, sempre que no..., i sobretot en els casos que no hi hagi drets adquirits de tercers. Per tant, ens hauria agradat que haguéssim aprovat la nostra esmena. Hi ha un punt que no els el votarem, ens abstindrem, que és el de la Llei de territori. Perquè nosaltres entenem que aquesta llei és molt potent, és una llei que necessita molts consensos, i ho veiem aquí. Aquí el problema que tenim és que no hi han els suficients consensos, en molts d'aquests plans. Per tant, és una llei en què cal que tothom parli, i no sabem si tres mesos és temps suficient per a una llei de tant de calat, perquè pugui arribar aquí. No sabem com estan els treballs del departament. En aquest cas, en aquest punt ens abstindríem. I també agrair al senyor Saladié la disposició..., a haver transaccionat aquests tres punts, i la voluntat..., que jo crec que podrem arribar en tots aquests que estan en tramitació... A mi m'agradaria pensar que és un altre moment històric en què estem i que hi haurà la voluntat de poder arribar a acords amb tots els actors implicats. Gràcies.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, té la paraula el senyor Sergio Sanz, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, la moció que va presentar el senyor Saladié concretava una sèrie de punts amb què no estàvem d'acord. Amb la proposta original no hi podíem estar d'acord, perquè pensem que suspendre la redacció de tots, absolutament tots, els plans directors urbanístics a l'espera de l'aprovació de la nova Llei de territori podia ser contrari als interessos generals, en tant que hi ha casuístiques molt diverses i aquests poden donar resposta a necessitats concretes a què cal donar solució. Com tampoc podíem estar d'acord a revocar els plans aprovats per adaptar-los a nous criteris, ja que seria una mesura que aniria en contra de la seguretat jurídica. I això podria tenir dos efectes negatius: d'una banda, suposaria anar en contra de la generació d'unes condicions favorables en la creació de llocs de treball, cosa que en un context d'atur com el que tenim no podem deixar de banda, i, per l'altra, podria suposar haver de fer front a indemnitzacions per la compensació de drets adquirits, com comentava abans la diputada Hortènsia Grau, i serien unes indemnitzacions que sortirien del pressupost públic, un pressupost que s'ha de gestionar amb molt d'encert..., per entendre les necessitats socials a què hem de donar resposta. Arribats a aquest punt, sí que voldria agrair al diputat Sergi Saladié la bona disposició amb què hem pogut treballar el contingut de la moció, fins al punt que hem pogut posar-nos d'acord amb la major part del text, que, ara sí, penso que podrà sortir endavant. I és que ja no es proposa suspendre-ho ni revocar-ho tot, sinó revisar els plans directors urbanístics en tràmit o aprovats per millorar-los, cosa que es pot fer buscant consensos entre tots els agents que han d'intervenir en la planificació urbanística. I a Ciutadans ens sentim còmodes actuant d'aquesta manera, perquè som partidaris de les reformes, dels canvis incrementals, i no de les ruptures. Dit això, em detindré a comentar el que s'indica en el punt 2 de la moció, que entenem que és el més substancial, que és el més propositiu, i en què s'indiquen alguns dels principis amb què haurà de funcionar el planejament territorial en un futur i amb què es vol que es revisin o s'aprovin els plans directors urbanístics. Pensem que, efectivament, de la mateixa manera que els POUM, i com ha anunciat el diputat Saladié, són aprovats en plenaris municipals, resulta convenient, en termes de control democràtic de transparència i de responsabilitat pública, que els plans directors urbanístics que impulsi el Govern siguin supervisats i sotmesos a debat i aprovació per part de l'òrgan de representació política, que és aquest Parlament autonòmic, sigui en plenari o sigui a través de les comissions. També em sembla necessari aprofundir en els processos de participació i consens ciutadà en matèria de planificació urbanística. Estem segurs que si aquests processos estan ben definits i mesurats poden ser una bona eina per millorar la gestió pública. I per acabar ja amb el contingut del punt 2, manifestar que considerem imprescindible reforçar l'avaluació i la protecció ambiental en matèria de planejament territorial. I en aquest sentit esperem que la nova Llei de territori incorpori els criteris o estratègies que permetin reduir el consum de recursos naturals, els consum de sòl i el consum d'energia, facilitant d'aquesta manera el canvi cap a un model socialment, econòmicament i ambientalment més sostenible. De fet, el que s'indica en aquest apartat de la moció va en línia amb el que recull el document de conclusions de l'informe sobre els debats preliminars de la nova Llei de territori, redactat ara fa un any i escaig i que a mode de colofó recull deu principis entre els quals es troben ja els assenyalats en aquesta moció. Per tant, votarem a favor de tots els punts, amb l'excepció del punt 3, en què ens abstindrem, perquè, tot i que som partidaris de revisar els plans directors urbanístics aprovats amb els criteris abans esmentats, entenem que ha de ser una revisió que es faci amb la mesura que sigui possible, com plantejàvem a la nostra esmena, que aquesta sí que no l'hem pogut acordar. Però entenem que d'aquesta abstenció el Govern en farà la lectura que correspon en virtut dels arguments que acabo d'expressar. I acabo la meva exposició instant el Govern perquè treballi en la línia indicada i també perquè ens presenti en els propers mesos, com s'indica en la moció, els projectes de llei de territori i de sòl agrari, per tal de disposar d'un marc legal actualitzat que pugui donar resposta als reptes presents i futurs en matèria de planejament territorial. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació, té la paraula la senyora Meritxell Roigé, del Grup Parlamentari de Junts pel Sí.
Gràcies, presidenta. Conseller Rull, director, diputats, diputades, diputat Saladié, aquesta és una moció en què com vostè ja sap no podrem arribar a un acord. Al final no ens ha acceptat pràcticament res. Només una petita cosa, que després en parlarem. I, per tant, considerem que no és convenient aprovar-la pel que suposaria a nivell de país, pel que suposaria per als plans directors que estan en tràmit o que ja estan finalitzats que es revisessen en el seu conjunt, posant-los tots en el mateix sac, entenem, sense arribar a un estudi acurat de cada circumstància, de cada lloc, exactament de cada territori que parlem. Els plans directors urbanístics entenem que han de ser, a parer nostre, una eina per ordenar els sectors, per a permetre ubicar-hi una activitat econòmica, segons cada cas, segons cada circumstància, segons cada territori, segons cada moment, i ens han de permetre també regular aspectes concrets que han generat la necessitat d'una ordenació del seu conjunt, una ordenació especialitzada en aquell territori en concret, i, per tant, requerirà segurament una actuació més urgent..., que el fet de ficar-mos a revisar-ho ens suposaria no poder donar resposta a aquesta necessitat a l'hora d'ordenar aquestes situacions. Per això no podem admetre el que se'ns demana al primer dels punts, que és revisar-los tots i cadascun. Perquè entenem..., per què tots? I per què el Parlament? Qui som el Parlament per tal de revisar tots els plans? Quin paper hi tenen aquí els ajuntaments afectats? Quin paper hi té el món local, en aquest cas? Entenem que cal que s'escolti el món local, cal escoltar-los, cal arribar a consensos, evidentment, però no que es revise perquè el Parlament de Catalunya així ho aprova. Per tant, entenem que aquesta no és la via per tal de poder-ho fer. Creiem que era més adequat el redactat que li proposàvem, que enteníem que, d'acord amb l'actual situació econòmica del país..., suposava estudiar si tots els PDU són necessaris i descartar la tramitació d'aquells que no generen consens social i que no generen tampoc dret a indemnització. Perquè d'això també n'hem de parlar, hem de veure realment quines conseqüències té per a l'Administració. A la vegada, se'ns planteja la nova Llei de territori com una eina per tal de poder determinar com ha de ser aquesta tramitació dels plans directors urbanístics. I amb això estem d'acord. La nova Llei de territori, hui en tràmit, ha de suposar, li ho va dir el conseller Rull al passat Ple, passar del creixement en extensió a un reciclatge urbà, establint una visió supramunicipal –aquestes eines són les que ha de tindre aquesta Llei de territori que treballem– i també garantint sempre una major integració de les variables ambientals, socials, econòmiques, dintre del planejament, enfortint, en definitiva, aquesta funció pública de la propietat i el lideratge públic de la política del sòl. Per tant, creiem que en termes de participació podem anar a més, podem anar millor. Evidentment, sempre es pot millorar. Però, en tot cas, creiem que, tal com ho plantejàvem a la nostra esmena, era més adequat poder incorporar dintre de la nova Llei de territori mecanismes que puguin anar més enllà, que permeten estar encara amb més participació dintre de la planificació urbanística, però no, en tot cas, revisar-ho, tal com ens demanen vostès. Per tant, aquí tampoc ens hem entès. Després, ens demanen, pel que fa a aquells plans directors aprovats, també revisar-los absolutament tots. I ens posen, aquí, un llistat. Tampoc hi estem d'acord. Primer de res, com li he dit abans... Li ho torno a preguntar: què en diu, el món local? Com pot ser que una votació d'avui del Parlament de Catalunya canvie tota una tramitació que s'ha fet fins ara? És a dir, no ens ho podem permetre, però a més a més jo crec que continuem sense tindre competències per a fer-ho. I, per tant, tenim mecanismes per adaptar els diferents plans directors urbanístics, per tal de revisar-los. Per exemple, tenim un exemple molt gran, que és el Pla director urbanístic de les ARE. I aquí voldria recordar a la senyora Grau que el van fer quan vostès governaven i que aquest Govern, l'any 2012, va poder ficar un article dintre de la Llei d'urbanisme, quan la vam modificar, que permetia que els ajuntaments en poguessen revisar i poguessen canviar els usos, o poguessen tirar enrere aquells plans directors urbanístics que es van fer sense comptar gens, absolutament gens, i aquí en sóc una part afectada, amb el que volia l'autonomia local. Per tant, tenim les eines per tal de poder modificar, si volem, revisar, aquests plans directors urbanístics. I el que no pot fer hui el Parlament és vindre i de cop dir que els revisem absolutament tots. I, per tant, tenim aquests mecanismes per tal de poder-ho fer. I vaig acabant. En darrer lloc, ens demanaven també que portéssem aquí a aquest plenari a tramitació en un termini de tres mesos una llei de territori. Ja els ho vam explicar: és impossible portar una llei de territori en tres mesos aquí. I és impossible perquè tot allò que vostès demanen, que és que participi la gent, que participin les entitats, que participi tothom, que hi hagin molts informes, que estigui tot absolutament participat, això no es pot fer en tres mesos. I, per tant, nosaltres el que volem és fer una bona llei i, per tant, portar una llei aquí en condicions i que hagi passat per tots els mecanismes de participació necessaris. Finalment, ens han acceptat una coseta, dels cinc punts: passar de tres a sis mesos la Llei de sòl agrari. Doncs, fantàstic, i ens alegrem molt que ens hagin acceptat aquest punt, però, en tot cas, entenem, crèiem que nosaltres aportàvem una proposta que podia portar al final al mateix lloc, i, per tant, lamentem no haver arribat a aquest acord. Perquè avui haurem de sotmetre a votació una moció que únicament pretén revisar, amb l'objectiu de paralitzar-los, els plans directors urbanístics, tots els que a hores d'ara es troben tramitats o que es troben ja aprovats definitivament. Creiem que aquest no és, ni molt menys, el camí per tal de fer un bon urbanisme, un urbanisme al servei del país i dels seus ajuntaments.
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per a fixar la seva posició, té la paraula el senyor Jordi Terrades, del Grup Parlamentari Socialista.
Senyor conseller, diputades, diputats, vull parlar de dos aspectes d'aquesta moció: un, que fa referència al projecte de llei del territori, i un altre, als plans directors urbanístics. Nosaltres creiem que el Govern, quan porti la llei de territori al Parlament, ho ha de fer en les millors condicions possibles. I amb això què vull dir? Doncs, que ho ha de fer quan el projecte de llei, tècnicament, jurídicament, sigui un text impecable, eh? Hi ha hagut ja un procés de participació, hi ha un procés de cercar aquest consens en el que és l'avantprojecte, que ens ha de permetre o que hauria de permetre en aquesta cambra, un cop el Govern l'aprovi, acabar, eh?, de fer una bona feina, tornar a tenir un instrument que permeti treballar l'ordenació del país des d'un punt de vista territorial. Per què? Home, doncs, perquè els paradigmes econòmics, socials, econòmics i demogràfics del país han canviat, i l'horitzó en els propers quinze, vints anys té uns indicadors diferents dels que tenia quan es va aprovar la Llei del sòl. Per tant, des d'aquest punt de vista nosaltres el que no exigirem en aquest..., sí que li exigim al Govern que en aquesta legislatura, encara que sigui curta, porti el projecte de llei a debat en el Parlament; però no li fixarem un termini temporal, eh? Volem que la llei, quan entri aquí, ja tingui aquest punt de consens necessari per poder abordar amb profunditat després el debat parlamentari, per intentar cercar el màxim consens polític, perquè és un instrument que hi hauríem d'estar d'acord el màxim possible de forces polítiques i que ens ha de servir per als propers quinze o vint anys, eh?, amb les modificacions que s'hi hagin d'introduir en aquest camí, però que sigui una eina fonamental des d'aquest punt de vista. No donarem suport a tota l'altra part de la moció que fa referència als plans directors urbanístics. Perquè els plans directors urbanístics són un instrument perfectament vàlid, eh? Nosaltres creiem, a més a més, i els ho dic amb sinceritat, que són uns procediments garantistes, en què el món local pot participar perfectament i hi participa, eh?, i que les entitats econòmiques i socials del territori també. Dit d'una altra manera: allà on hi ha hagut algun tipus de conflicte, malgrat que la senyora Hortènsia Grau ens deia que això de les moratòries no existeix... Home, de facto existeixen, eh?, perquè li puc parlar d'un que està en aquests moments absolutament aturat, que no sabem si va cap aquí o va cap allà, que és el del Centre Recreatiu i Turístic de Vila-seca i Salou. Per tant, instruments perquè el debat es produeixi, i que es produeixi públicament, hi són. Jo entenc els raonaments del diputat Saladié d'oposar-se a determinats plans directors urbanístics; no comparteixo el fons de la seva exposició. Perquè... I no comparteixo que els pans directors urbanístics perverteixin el debat de planejament urbanístic, perquè beuen dels plans d'ordenació urbanística municipal, dels plans sectorials territorials i dels plans territorials. Vostè dirà que no i jo dic que sí, eh? És la meva opinió –és la meva opinió. I, tot i entendre i no compartir el seu raonament de fons, home, el que sí que no comparteixo és, a vegades, portar a l'extrem algun dels arguments, que a vegades arriba a una certa manipulació dels objectius dels plans directors urbanístics o que estan en tramitació o que ja han passat tots els filtres i totes les aprovacions, i que han passat, a més a més, tots els informes necessaris en el moment de la redacció: informes de mobilitat, d'avaluació ambiental, de polítiques sectorials, d'informació pública, eh? –d'informació pública–, on tothom que ha cregut que havia de dir alguna cosa ho ha pogut fer. Per això nosaltres no li donarem suport, perquè creiem que el que no podem tenir és permanentment el país en revisió; en revisió o en estudi. A vegades hem de tirar endavant algunes coses, perquè van en benefici del mateix territori i de la mateixa activitat econòmica que necessita el país.
Moltes gràcies, diputat. A continuació té la paraula el senyor Alberto Villagrasa, del Partit Popular de Catalunya.
Gracias, presidenta. Diputados, ustedes presentan una moción que solo se puede entender desde la estructura ideológica de su partido, es decir, ser antisistema, estar contra el sistema y, evidentemente, estar contra todo tipo de avance económico y social. Para ustedes, hay que pararlo todo, revocarlo, pararlo, paralizar todo tipo de plan urbanístico, todo tipo de plan de desarrollo industrial, todo tipo de plan de desarrollo territorial que combina, al final, el desarrollo urbanístico, industrial y todas aquellas oportunidades económicas que da para aquellas zonas, las que afecta el plan urbano. Y paralizar estos planes de desarrollo territorial no es una actitud muy responsable, ya se lo digo, porque al final crea una inseguridad jurídica enorme tanto para administraciones como para particulares. Y, además, en la moción, ustedes evitan decir que estos planes hacen mención expresa también al respeto y protección de zonas verdes o zonas agrícolas, como es, por ejemplo, el caso del Plan urbanístico del delta del Llobregat, que una gran parte de este plan hace mención expresa a la preservación de los espacios naturales del delta. Ustedes vuelven con el discurso del catastrofismo ecológico, donde creen ustedes que todo lo que se plantea es la implantación del asfalto, el hormigón y el cemento contra lo verde, y no es cierto –no es cierto. Para ustedes, la empresa es mala por naturaleza, el empresario es malo, pero, mire, muchos empresarios no solo es que den trabajo, sino que además, hoy día, ayudan a mejorar y a conservar sus entornos. Lo que ustedes han demostrado es que tienen una mentalidad propia de la izquierda sindical e industrial del siglo XIX, en lugar del siglo XXI. [[Veus de fons.]] No se m'esveri. ¿Cuál es la finalidad de estos planes urbanísticos? Antes lo comentábamos: el desarrollo urbano, industrial y económico de estas zonas, y la protección de zonas naturales. ¿Qué significa esto? La creación de puestos de trabajo. ¿Cómo se creen ustedes que se crea un puesto de trabajo? Yo a veces creo que ustedes piensan que salen por aparición espontánea, ¿no? No, mire, se crea, básicamente, trabajo a través de tres vías: la oferta pública, el autoempleo –que luego genera más trabajo– o trabajar por cuenta ajena, es decir, que te contrate una empresa; y para eso hay que dar facilidades a la implantación de nuevas empresas y de atraer nuevas inversiones, que es de lo que se trata en estos planes. Su propuesta va contra todo esto –contra todo esto. Su propuesta no es progresista, porque va contra el progreso. Va contra la evolución de la sociedad; por lo tanto, es una propuesta que fomenta la involución, son ustedes un partido involucionista. Y, por ejemplo, si hablamos del Circuit de Catalunya, que lo que intenta es mejorar las posibilidades de riqueza que da este equipamiento, oiga, da muchas oportunidades, no para Montmeló, ni para el Vallés Oriental: para toda la provincia de Barcelona. Esto supone billones de euros de inversión para toda la provincia y para toda Cataluña. Sitúa a Barcelona y a Cataluña en el mundo y trae y atrae a muchos visitantes. Claro que esto, a ustedes, les importa bien poco. Sobre el Plan director para el desarrollo de infraestructuras del Alt y el Baix Penedès, mire, el problema no es revocarlo, sino ponerlo en marcha. El problema de este plan es que con este plan se mejora el desarrollo industrial económico de estas dos comarcas, va a crear casi seis mil puestos de trabajo, y, por lo tanto, no hay que revocar nada, todo lo contrario, es que es urgente que se active. Y luego hablan de Cerdanyola; esta es buena, esta es muy buena. Lo que ustedes proponen en Cerdanyola es retrasar todas las inversiones en ese territorio. Ahora, eso sí, aquí en Cerdanyola hay un alcalde de la CUP –cinco concejales sobre veinticinco–, que no para de dar licencias de obras para urbanizar diferentes sectores del municipio; está batiendo todos los récords. Eso sí, debe ser que en este caso es urbanismo ecológicamente alternativo, y eso sí que es válido. Ustedes hablan de dos leyes que proponen que se presenten en un plazo temporal de tres meses, la llei de territori i la del sòl d'ús agrari, y les decimos que no las vamos a apoyar, porque lo importante no es la temporalidad de su presentación, sino su contenido. Y sabiendo lo que piensan ustedes sobre desarrollo urbano, la iniciativa privada, la inversión, y qué es lo que piensan sobre los planes urbanísticos, evidentemente, no les vamos a votar. Esta moción, encontramos que va contra todo desarrollo territorial y urbano y económico de Cataluña y, por lo tanto, la votaremos en contra.
Moltes gràcies, diputat. A continuació té la paraula el senyor Sergi Saladié, de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent, per a pronunciar-se sobre les esmenes.
D'acord; gràcies, presidenta. Primer de tot, jo sóc molt pesat amb això, però necessitem millorar en tot lo que fa referència als procediments i els terminis de la presentació d'esmenes i de poder parlar de les diferents qüestions que afecten els continguts de les mocions. Mos hem tornat a trobar, o jo m'he tornat a trobar, doncs, a última hora, negociant per aquests passadissos i posant punts i comes a diferents paràgrafs, i amb més temps, probablement, amb Junts pel Sí hauríem pogut treballar alguns punts d'acord. Malauradament, no ha pogut ser així. En canvi, amb Ciutadans i amb Catalunya Sí que es Pot, agraeixo, doncs, aquesta bona predisposició a poder parlar i intentar, diguéssim, acostar aquestes posicions per, per una banda, intentar demostrar que lo nostre plantejament tampoc és paralitzar tots los PDU, sinó revisar-los a fons, sobretot en aquests casos, diguéssim, més conflictius, com de fet tenim un acord amb Junts pel Sí, d'investidura, per a revisar lo del Barcelona World, del qual nunca más se supo; hem fet una reunió sola... I aquesta és la filosofia del que nosaltres volíem aplicar a la resta de plans directors urbanístics. Per tant, aquí, podríem entendre això, doncs, com un incompliment de contracte per part de Junts pel Sí, quan a nosaltres sempre se mos acusa precisament de lo contrari, que no esteu d'acord amb mantindre un compromís que teniu adquirit per un acord d'investidura. Sobre el que han comentat, diguéssim, des de Junts pel Sí no tant, no han fet tanta sang amb això, però sobretot des del PSC o del PP, de dir: «Clar, vosaltres –diu– «esteu en contra de tot, voleu paralitzar-ho tot, sí, lo problema que tenim a Catalunya i precisament a l'àrea metropolitana de Barcelona, i a la província de Barcelona també, és d'un excés de sòl industrial, i el que nosaltres plantegem és que revisem, sota uns criteris de com reaprofitem allò que ja està construït i que no està urbanitzat, no està edificat..., com reciclem tot aquest territori? Hi ha un excés de naus industrials buides, hi ha un excés de sòl industrial vacant, i, en canvi, el que volen fer és continuar urbanitzant i urbanitzant i urbanitzant, en nom d'uns llocs de treball..., que tot aquest sòl industrial ja el tenim, i no els han portat, aquests llocs de treball. Per tant, mos hem de reinventar. És a dir, l'associació urbanitzar - llocs de treball no és certa. És a dir, si els partits polítics, majoritàriament, pel que he deduït –i, per tant, se perdran la majoria de punts–, volen continuar amb aquelles mateixes pràctiques i actituds que mos han portat a la crisi, doncs, endavant; nosaltres mos en tornem a la trinxera, i allà mos trobareu en cada una d'aquestes lluites en la defensa del territori. Només un apunt final amb relació al termini de presentació de les lleis. En lo cas de la de territori, tots los documents ja estan elaborats. S'ha comentat abans per part del Grup de Ciutadans que ja hi ha un resum de tot lo procés de participació –jo personalment he participat d'aquests processos de participació ciutadana. Per tant, tot aquest procés ja està fet, i només lo que falta és l'empenta i la valentia del Govern actual per a portar en lo termini i, hi insistim molt, abans de l'estiu, si és possible, perquè doni temps a tots los parlamentaris a poder debatre-ho amb profunditat i que aquesta llei no es quedi encallada en una legislatura que, per nosaltres, ha de ser curta. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Estem cridant a votació. Senyor Carrizosa, per què em demana la paraula?
Per demanar votació separada del punt 3.
D'acord. [[Veus de fons.]] Senyora Granados?
Per votació separada del punt 5.
5?
Sí, gràcies. [[Veus de fons.]]
Senyora Rovira... –senyora Rovira?
Sí, perdona. Per demanar votació separada del punt 5. És que no sé si l'ha demanat...
5?
5.
L'han demanat, ja.
D'acord. Gràcies.
Han demanat votació separada dels punts 3 i 5 –3 i 5. [[Veus de fons.]] Senyora Grau?
Per fer votació separada del punt 4.
Del 4. Doncs, començarem la votació. Votarem separadament els punts 3, 4 i 5, i després la resta de la moció. Per tant, començarem votant el punt 3. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 19 vots a favor, 85 en contra i 25 abstencions. [[Veus de fons.]] 26? [[Algú diu: «No, 25.]] No, em sembla que 25 abstencions: 19 vots a favor, 85 en contra i 25 abstencions. A continuació, votarem el punt 4. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 34 vots a favor, 85 en contra i 10 abstencions. A continuació, votarem el punt 5. Comença la votació. Ha quedat aprovat per 120 vots a favor, 9 en contra i cap abstenció. A continuació, votarem la resta de la moció. Comença la votació. Ha quedat rebutjada per 43 vots a favor, 85 en contra i cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els mitjans de comunicació públics]] [[302-00037/11]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, el punt vint-i-tresè de l'ordre del dia. El vint-i-tresè punt de l'ordre del dia és: Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els mitjans de comunicació públics, presentada pel Grup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Per a exposar-la, té la paraula la senyora Esperanza García. [[Remor de veus.]] I els demano, si us plau, que surtin ràpid i en silenci. [[Pausa i persisteix la remor de veus.]] Silenci, si us plau. [[Pausa.]] Diputada, quan vulgui.
Perfecte; gràcies, presidenta. Diputados, diputadas, hoy volvemos a hablar en este Pleno sobre la necesidad de mejorar y corregir la falta de pluralismo de los medios de comunicación públicos catalanes. La moción que hoy les hemos presentado desde el Partido Popular detalla medidas concretas para garantizar, en primer lugar, la neutralidad política; el segundo, el respeto al Estatut y a la Constitución, y la posibilidad de implementar compromisos de funcionamiento –para que luego digan que no nos plantemos también el modelo. Y esos son, en primer lugar, que se priorice la producción propia en una televisión pública con más plantilla que la suma de tres públicas: la andaluza, la vasca y la madrileña. En segundo lugar, que se garantice el presupuesto y el equilibrio presupuestario de este servicio público relacionado con otros servicios públicos que también son de gran importancia para la ciudadanía catalana, como pueden ser: sanidad, educación y servicios sociales. Un tercer punto, para que se garantice el pluralismo también en los espacios de tertulia política. En definitiva, yo ya sé que a los grupos no les ha gustado mucho este contenido de esta moción. Estoy verdaderamente sorprendida que estos puntos tan esenciales y tan claves no les gusten cuando esta moción es precisamente la continuación de la interpelación que desde el PP les hicimos hace apenas dos semanas. Esa que tanta indignación provocó en alguna bancada y que a nosotros, pues, nos hizo confiar que a pesar de ese arrebato y esos gritos que se producían –especialmente desde este lado del plenario– no les iba a cegar a ustedes a la hora de presentar enmiendas, no se iban a dejar llevar por ese despecho al analizar esta moción que les presentamos hoy, pero, bueno, pues lamentablemente no ha sido así. Ayer se escucharon muchísimas cosas en esta tribuna –es cierto que yo estaba fuera, no lo oí, luego entré, pero he revisado el vídeo. Se escucharon muchos adjetivos, muchísimos. Tales como «hipocresía, provocación, insuficiencia cognitiva y comprensiva, y atrevimiento. Atrevimiento de que el Partido Popular llegara a afirmar y a optar políticamente por introducir medidas de mejora para el funcionamiento de la corporación de medios audiovisuales catalanes. Supongo que el catálogo lo seguirán incrementando hoy. No nos sorprende en absoluto, pero también les tengo que decir una cosa: sorprende muchísimo la baja calidad democrática que existe en este plenario, y les voy a decir por qué... [[Remor de veus.]] Espérense, que yo ya sé que cuando no les gusta, lo suyo es gritar. La realidad es que en esta cámara se puede hablar de todo. Se puede hablar de incentivación industrial, de modelo turístico, de modelo sanitario, de modelo administrativo… Ahora bien, cuando lo que se pretende es debatir cómo se pueden mejorar los medios de comunicación públicos catalanes, ahí hemos topado con el dogma. A ver, no debería ser sorprendente porque el nacionalismo qué sería sin dogmas ni mitos, ¿no? Pero es que para ustedes, especialmente para los de Junts pel Sí, la cuestión de TV3 y Catalunya Ràdio no es que sea un símbolo, es que pasa más por ser un instrumento que un símbolo. Ahora Junts pel Sí parece que ha abandonado las metáforas marineras de la legislatura pasada a las que nos tenían acostumbrados y nos hablan de que es que al Partido Popular le falla su visión de la cosmovisión, ¿no? Y lo que tenemos que decirles es que precisamente a los que les falla es a ustedes. Es que ustedes siguen sin aceptar que la sociedad catalana es plural. Una cosa tan simple como eso: que hay pluralismo social y político. Y esa es la Cataluña de hoy en día. Sin embargo, aprovecho también la ocasión para agradecerle, tanto a PSC como a Ciutadans, con quienes hemos tenido una relación totalmente dialogante y bastante colaborativa, que hemos introducido alguna de sus enmiendas. No hemos podido hacerlo con Junts pel Sí y la CUP por dos cuestiones: Junts pel Sí pretendía prácticamente anular lo que es la presentación de nuestra moción, es decir, claro, cómo se van a arriesgar que el señor Homs no tenga la retransmisión en directo de su Tourmalet de precamapaña… [[veus de fons]] , lo entendemos –¡lo entendemos! Ahora bien: lo de la CUP nos ha dejado un poco sorprendidos, entre otras cosas, no el que no quieran ustedes que se cumplan las normas democráticas en Cataluña y que los medios de comunicación catalanes no las cumplan, vamos, eso es un clásico, ¿no?, lo de la desobediencia es un clásico en ustedes. Ahora bien, su insistencia en los medios privados desde luego deja un tanto que desear, porque parece ser que no se hayan ustedes leído ni siquiera el título de la moción, que dice: «Moción con relación a los medios de comunicación públicos. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per defensar les esmenes presentades, té la paraula la senyora Sonia Sierra, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Moltes gràcies, senyora presidenta. I bona tarda a tots els membres de la cambra que encara resisteixen a aquesta hora. Deia Heràclit que un home es pot banyar dos cops en el mateix riu... No seré jo qui qüestioni el filòsof, però la veritat és que el poc temps que porto en aquest Parlament, tinc la sensació que ja m'he banyat diferents cops en el mateix riu. Resulta fàcil esbrinar que dirà, si fa no fa, cadascun dels grups. I es pot resumir en el fet que els partits del Govern, i que donen suport al Govern, asseguren que els mitjans públics són els més plurals d'Espanya, i els partits de l'oposició diem que això no és així, ans al contrari, els manca pluralitat. I els partits del Govern treuen pit per les audiències, per un lideratge que consideren que és molt important, malgrat que aquest lideratge és amb unes xifres tan minses que actualment és tan sols d'un 0,5 per cent. Això sense tenir en compte que els mesuradors de les audiències són en un 87 per cent en llars on tenen el català com a llengua principal, mentre que a la Catalunya real aquesta xifra és tan sols d'un 35 per cent. I els partits del Govern insisteixen que el que ells consideren bones audiències té una correlació directa amb la pluralitat, i els partits de l'oposició diem que aquesta correlació no es sustenta per enlloc. En tot cas, resulta curiós observar aquests gràfics [[l'oradora mostra uns gràfics]] on podem veure que les persones que es consideren independentistes, que és aquest color més vermellós, miren majoritàriament els telenotícies a TV3, mentre que les persones que no es consideren independentistes, que és el color blau, miren majoritàriament els telenotícies a altres canals. Els partits del Govern parlen de pluralitat perquè a les tertúlies sol haver-hi –no sempre, però sol haver-hi– una persona contrària a la secessió, i és ben bé això: una, i quatre o cinc, si tenim en compte el presentador, a favor de la secessió. Un bon exemple d'aquesta pluralitat el vam tenir el darrer dissabte als matins de Catalunya Ràdio, on van intervenir Francesc Homs, de Convergència Democràtica de Catalunya; Gabriel Rufián, d'Esquerra Republicana de Catalunya; Meritxell Serret, també d'Esquerra Republicana de Catalunya, i sor Lucía Caram, que és una ferma defensora de Convergència Democràtica de Catalunya, i molt especialment del senyor Mas. Aquestes opcions polítiques, absolutament legítimes, representen el 36 per cent de la població. De veritat creuen que la resta, més del 60 per cent restant, es poden sentir representats en aquests mitjans públics? A més, ja ho ha dit la senyora García, aquell mateix dia, Catalunya Ràdio va dedicar un seguiment especial al senyor Francesc Homs, que feia una travessa en bicicleta des de Taradell, el seu poble, al Món Sant Benet. Quin interès informatiu té això? La diputada que ara els parla, igual que molts dels meus companys de partit, venim cada dia al Parlament en bicicleta, i de veritat que mai a la vida havia pensat que això tenia cap mena d'interès per a ningú. Espero que un bon dia, en sortir de casa meva, no em trobi una unitat mòbil de TV3 o de Catalunya Ràdio per fer-me el seguiment, perquè crec, de veritat, que no té més importància. Seguim amb més exemples de pluralitat informativa. Divendres passat, Pere Aragonès, també d'Esquerra Republicana de Catalunya, es va quedar a la tertúlia d'Els matins després d'haver estat entrevistat per la senyora Lídia Heredia. Per aquesta tertúlia, que jo procuro mirar cada matí, han passat –això és cert– polítics dels diferents partits, però hi ha una diferència: que, un cop acabada l'entrevista, aquests polítics marxen, i el senyor Aragonès es va quedar a la tertúlia, és a dir, mentre uns estan, més o menys, trenta minuts en antena, altres hi estan una hora. Des de Ciutadans volem que els mitjans catalans públics siguin els millors mitjans autonòmics de tot Espanya i que tothom s'hi pugui sentir representat, cosa que ara mateix no passa. Entenem que la moció va en aquest sentit, per això li donarem recolzament en gairebé tots els seus punts, i agraeixo a la senyora García la bona predisposició a l'hora d'acceptar la nostra esmena. I esperem, en tot cas, que els mitjans públics de Catalunya puguin ser de veritat uns mitjans de qualitat, on tothom es pugui sentir representat, i que les aigües del riu baixin renovades, per deixar de tenir aquesta sensació d'aigües estancades en què el procés ha convertit la ràdio i la televisió públiques. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació té la paraula el senyor Albert Botran per a defensar les seves esmenes.
Bé; gràcies, presidenta. Teníem la sospita que la moció es presentava per qüestionar el paper que juguen el mitjans públics catalans en la nostra societat, i efectivament és així. Les preocupacions que els proposants tenen sobre Televisió de Catalunya i Catalunya Ràdio desapareixen de cop quan proposem de fer entrar en el debat els altres mitjans públics, els d'àmbit estatal i els privats, perquè també formen part del servei públic que implica generar i emetre continguts audiovisuals. En el preàmbul de la Llei 22/2005, de 29 de desembre, de la comunicació audiovisual de Catalunya, es parla de reconsideració de la noció de servei públic i d'un major protagonisme de la Generalitat en la regulació del sector audiovisual, tant en l'àmbit dels mitjans públics autonòmics i locals com en els operadors privats. Amb aquesta intenció, la d'obrir el focus cap als altres mitjans públics i privats, vam esmenar la moció del Partit Popular, que –oh, sorpresa!– va rebutjar totes les nostres esmenes. Doncs, no esperin de nosaltres un altre posicionament que no sigui el de votar en contra de la seva moció. Només faré tres apunts: sobre pluralitat, externalitzacions i pressupost dels mitjans públics. De pluralitat ja en vam parlar ahir i ja en vam parlar en la moció que va presentar el PSC, perquè ara han decidit posar en el punt de mira les tertúlies dels mitjans públics catalans, i per part nostra no ens semblaria malament –també ens hem sentit moltes vegades infrarepresentats en les opinions que s'emeten en aquestes tertúlies–, però, ara bé, primer, també ens posem a examinar les tertúlies dels mitjans públics i privats espanyols, i aquí els formatgets que van mostrar el dia de la moció del PSC, i que veig que van crear escola, ens demostren que tindríem feina, i segon, aclarim de quina manera es pot fer aquesta qualificació de la pluralitat, que només se m'acut que podria ser agafant tema per tema i veient què se n'ha dit en les tertúlies. Però ens han rebutjat l'esmena i, per tant, no comptin amb nosaltres per fer un encàrrec tan parcial al Consell de l'Audiovisual de Catalunya. Sobre externalitzar produccions, veig que finalment no han concretat aquest topall. Realment, el 5 per cent que proposaven era una xifra totalment arbitrària i imprudent. Estem d'acord amb uns topalls; ja quedava recollit en l'anterior contracte programa, i esperem que quedi recollit en un proper contracte programa. I també podríem partir dels criteris que sobre quotes d'externalització es recolliran en el llibre blanc que aquest Parlament va encarregar al Consell de l'Audiovisual, uns criteris que no s'hauran fet a cop de moció, sinó observant com ho fan les televisions públiques que són referents a Europa, i que disten molt d'aquests percentatges que el Partit Popular proposava per a la televisió i la ràdio públiques de Catalunya. Per cert, Radiotelevisión Española incompleix i destina a producció externa molt més d'allò pactat en el seu programa marc, comprant nombrosos productes externs, i en especial s'ha destacat en aquests mesos en els quals el seu director ha estat en funcions. Vostès, per als mitjans públics espanyols sí que volen producció externa, volen que la televisió pugui accedir per aquesta via a tenir continguts de qualitat, com ara En la tuya o en la mía, amb Bertín Osborne, i, en canvi, no volen que TV3 pugui comprar, per exemple, el Polònia, posant en risc el sobresou de Xavier García Albiol com a ajudant de vestuari, que tots vam comprovar [[rialles]] que era una tasca que exercia amb excel·lència. Finalment, sobre pressupostos, hem trobat excessivament demagògic que vulguin lligar la partida destinada als mitjans públics amb les partides de sanitat i educació; a veure si un dia els sento dir el mateix amb la partida d'interior o, en el cas dels pressupostos de l'Estat, amb les partides de despesa militar. Creiem que apuntar per aquí va en el mateix sentit que la limitació de comprar producció externa de què acabo de parlar: fer dels mitjans públics catalans un bonsai en la selva de la televisió digital terrestre. Doncs, no. Aquí tenim clar que els mitjans públics en català tenen una missió en la generació i difusió de cultura i llengua catalanes i que els privats juguen un paper de servei públic i que, per tant, quan entrem a valorar-los, els valorem alhora. Moltes gràcies.
Moltes gràcies, diputat. A continuació té la paraula el senyor David Pérez, del Grup Parlamentari Socialista.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyora consellera, diputats, diputades, jo..., fa moltes legislatures que sempre hi ha un debat recurrent en aquest Parlament, que és: «Escolta'm, hem de demanar al Govern que compleixi la llei? I això ja porto, no ho sé, cinc legislatures escoltant-ho, no? I hi han diferents visions. Efectivament, és una mica estrany que aquest Parlament demani al Govern que compleixi la llei, però al final jo crec que ja s'ha arribat a una conclusió de dir: «Bé, mira, quan la llei no s'acaba de complir, doncs, no va malament del tot que li demanem al Govern que compleixi la llei. M'estic referint al punt primer i al punt segon de la moció que presenta el Partit Popular. És a dir, demanar que hi hagi més diversitat de veus a la televisió pública, doncs, mira, no està malament. Demanar que hi hagi més igualtat, demanar que hi hagi més pluralitat, doncs, mira, no està malament. I és en aquest sentit que votarem a favor d'aquest primer punt i d'aquest segon punt, segon a. Al punt 2.b hi votarem en contra, eh?; ja està explicat, ho ha dit claríssimament el representant de la CUP, i hi estic absolutament d'acord. Jo no sé si la diputada del Partit Popular recorda un programa que es deia Así de claro. [[Pausa.]] No. Bé; la veritat és que va tenir molt poca audiència, eh? [[Rialles.]] Era un programa de tertúlia política i que estava externalitzat, i que estava externalitzat en una televisió pública, quan governava el PP, eh? Per tant... [[Veus de fons.]] Sí, era el programa del Sáenz de Buruaga; el van retirar per manca d'audiència. No podem demanar que el Parlament de Catalunya, que la televisió pública, que els nostres mitjans públics facin el que no estan fent d'altres televisions. Pot haver-hi externalització de programes de producció externa, de programes amb contingut polític –estic d'acord amb l'Albert, amb el diputat Botran–, per exemple, el Polònia. No passa absolutament res –no passa absolutament res. Per una raó: perquè el nostre sistema preveu que tant en la producció pròpia com en la producció externa s'han de complir una sèrie de paràmetres: de pluralisme, de rigor, de, diguem-ne, igualtat.... Per tant, és igual que es faci amb producció pròpia o amb producció externa. Quant al tema del punt 2.c, efectivament, també hi votarem a favor. Al punt 2.d també, però sí que, hi estem d'acord, hem de trobar aquest punt d'equilibri entre el que és la producció pròpia i la producció externa. Nosaltres creiem que la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals ha de tenir també un component de motor de tot el sector audiovisual de Catalunya. I, per tant, limitar-ho tot tant al 5 per cent, doncs, podria ser un excés. L'esmena que ha fet el Grup de Ciutadans la considerem encertada, però en qualsevol cas es tractaria d'anar una mica al que seria el contracte programa per redefinir aquestes xifres. A nivell informatiu, una altra vegada, parlem de Radiotelevisió Espanyola: el 2014 estem al 31,9 per cent de producció externa; el 2015 estem pràcticament també al 30 per cent de producció externa. No demanem ara a la televisió pública catalana que solament estigui en el 5 per cent; seria injust. Però, en qualsevol cas, deixem aquest debat quan parlem del programa marc. I passem a l'últim punt, si em permeteu, és el meu punt, el tema de demanar cada vegada més pluralitat a la televisió pública. Jo hi insistiré, jo no pararé: fa falta més pluralitat en els nostres mitjans públics; ho sento. I jo no em crec això, la teoria aquesta que «com que ens escolta molta gent, som molt plurals. No és veritat, és que no hi té res a veure, no tenen res a veure les audiències amb el pluralisme. Diu: «És que nosaltres tenim –se'm deia ahir–, «un projecte nacional. Doncs, molt bé, i nosaltres tenim un altre projecte nacional, i nosaltres tenim un altre projecte de país, i tenim tan dret com qualsevol altre que en els mitjans públics també puguem expressar aquest nostre projecte, que és diferent. Perquè què passa? Que en la nova república catalana no sortiran les altres opinions, les altres veus? Clar que sí; o espero que sí, si algun dia arriba. Per tant, això s'ha de canviar i hem d'establir nous paràmetres de pluralitat. Em sap molt de greu que el company de la CUP estigui d'acord amb aquest punt, que la companya del PP també estigui d'acord amb aquest punt, però que finalment no s'aprovi, pel tema aquest que s'haurien de vigilar també els altres mitjans privats que puguin veure's a Catalunya. Em sap greu, perquè crec que és una oportunitat perduda. Continuo pensant que fa falta més pluralitat de veus, de veus del diferent, eh?, de veus de persones que opinen..., de veus, per exemple, de dona. Fa falta tot això, també, en els mitjans públics. Per tant, en definitiva, votació separada del punt 2.b, que votarem en contra, i a la resta hi votarem a favor. Moltes gràcies, senyora presidenta.
Moltes gràcies, diputat. A continuació té la paraula el senyor Sergi Sabrià, del Grup Parlamentari Junts pel Sí.
Moltes gràcies, presidenta. Senyora García, aquesta és una d'aquelles mocions que és de mal debatre, perquè, de fet, quan te la llegeixes hi ha punts en els quals fins i tot podríem estar d'acord, però darrere no hi ha bona intenció. I està bé, perquè no se n'amaguen, i ja ens avisen, a més a més, que si no votem el que vostès volen, que, a més a més, som poc democràtics. De veritat que nosaltres pensàvem que aquesta podia ser una oportunitat per millorar, per fer efectiva aquesta responsabilitat que tenim des del Parlament en la millora dels mitjans públics. Però no ho és, perquè vostès no volen refermar la pluralitat en els mitjans públics catalans. Nosaltres estaríem encantats de baixar aquí baix i de parlar de fer uns mitjans públics més transversals, i quan dic «més transversals vull dir de parlar de com reflectim, per exemple, tot el territori català a la nostra televisió i ràdio, de com fer més visible l'Ebre o el Pirineu; i segur que ho podríem fer, segur que ho podríem fer molt millor. O de quina ha de ser la presència de la llengua o de les llengües als mitjans públics en un futur a mitjà termini. O de com fem presents totes les variants dialectals del català. Però vostè quan parla de pluralitat i d'igualtat no vol millorar la visibilitat de les dones a la nostra televisió. I, a més a més, no ho fa partint de la realitat, ni ho fa partint dels informes del CAC, ni ho fa tampoc –que a nosaltres ja ens semblaria bé– partint dels informes de l'autoritat espanyola de control de mitjans, sobretot perquè, per a vergonya de l'Estat, aquesta no existeix. Vostè no deixa constància que els teleespectadors –i em sembla que els teleespectadors també tenen un valor– valoren la televisió pública catalana com la més plural de totes les que s'emeten a Catalunya. I això no ho fan ni el CAC ni la Generalitat, això ho fan els mateixos teleespectadors. El mandat marc deixa molt clar el compromís dels nostres mitjans audiovisuals amb la qualitat democràtica en la defensa del pluralisme, en la promoció del català i de l'aranès, en el civisme, la cultura, l'educació, la independència... Però també i a la vegada és i ha de ser el motor de l'audiovisual català. I en això amb la seva moció també hi volen posar una ombra de dubte, com a mínim a la moció original, abans de les esmenes. Vostès ens demanen vetllar perquè els mitjans de comunicació públics compleixin amb la veracitat informativa i amb el servei públic. I jo li ho torno a dir: miri's els informes del CAC, que per això el tenim. Només un vot en contra, d'aquests informes, i crec que la representació és important. I el vot en contra, sembla que d'un gran expert en mitjans audiovisuals, exdiputat d'aquest costat d'aquí. [[L'orador assenyala el costat dret de l'hemicicle.]] I si no li serveix, i ho torno a dir, miri's també els informes de l'EPRA, de l'entitat europea; miri's els informes, miri's els informes sobre la nostra televisió i la seva pluralitat. Per tant, nosaltres li demanem que no posi més ombres de dubtes, que no faci trampes, que expliqui que la televisió havia arribat a tenir un pressupost de 450 milions i que avui és de 300, i, per tant, una retallada que no ha patit cap altre servei públic, i que malgrat això continua sent líder. I, per tant, doncs, em sembla que hi ha temes que vostè ha oblidat. Acaba la moció demanant canviar els criteris per analitzar la pluralitat amb una proposta que no s'ha vist mai enlloc –mai enlloc–, perquè portar a terme anàlisis qualitatives de la informació i de les tertúlies, situa el tema en un espai molt, molt –molt, molt– espinós. Perquè el pluralisme no el podem deixar a la interpretació en base a l'opinió personal, i, per tant, justament perquè això que demana no té sentit, no es fa enlloc del món. I, en canvi, nosaltres li fèiem una proposta que per nosaltres era molt millor, si realment el que volia vostè era garantir el respecte i el foment dels principis i valors com la tolerància, com el respecte, com la diversitat o com la igualtat, i garantir-lo a tothom, a tots els catalans, a tots els televidents, mirin la televisió que mirin, tant si miren Antena 3, com si miren Telecinco, com si miren TV3 o com si miren 13TV. Més que canviar els criteris sobre aquells que ja estan sotmesos al control del CAC, sotmetem a tothom al control del CAC –sotmetem a tothom al control del CAC. Aquesta era l'esmena que presentava Junts pel Sí. Nosaltres volem saber per què els sindicats diuen que Televisió Espanyola va censurar la cimera per a l'emergència social. Volem saber si Antena 3 fomenta la diversitat. Volem saber si 13TV respecta la tolerància. Volem saber-ho tot de tothom. I crec que seria bo per a tots saber tot el que fa tothom qui actua dins l'espectre audiovisual català. I vostè, a això, senyora Esperanza García, no s'hi atreveix. I és una llàstima, i a més és la prova definitiva que el que volia vostè amb aquesta moció no era precisament millorar la pluralitat del servei públic audiovisual català. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula la senyora Jéssica Albiach, del Grup Parlamentari de Catalunya Sí que es Pot.
Gràcies, presidenta. Bona tarda a tothom. He de reconèixer que la moció que avui ens presenta el Partit Popular m'ha semblat, si més no, surrealista. Fins on jo sé, quan algú fa alguna cosa malament abaixa el cap, ho admet i calla o plega. Doncs, bé, sembla que els polítics i les polítiques del Partit Popular estan fets d'una altra pasta i ni admeten, ni abaixen el cap, ni reconeixen res; al contrari, s'atreveixen a donar-nos lliçons de com s'han de gestionar els mitjans públics. Es veu que s'obliden dels desastres, autèntics desastres, que fan quan les televisions públiques cauen en les seues mans. I en faré un repàs molt ràpid. Tele Castilla - La Mancha o «Tele Cospedal, com en deien al seu moment: la situació de manipulació informativa va ser tan brutal, tan escandalosa, que fins i tot la darrera campanya electoral de les autonòmiques i municipals, treballadors i treballadores van fer vaga per no haver d'emetre els telenotícies. Només sortien declaracions del Partit Popular, imatges mudes del Partit Socialista, i cap imatge de la resta de partits, com si no existírem. Radiotelevisió Valenciana. Què us he d'explicar? Va haver de tancar el novembre de 2013, després d'un ERO il·legal de més de mil treballadors i treballadores, i amb un forat de deute de 1.200 milions d'euros. Vets, malbarataments, redaccions paral·leles i unes quantes brutalitats més que van fer que sentírem vergonya de la nostra pròpia televisió –vergonya. IB3. Quan el senyor Bauzá era president, la va convertir en el Nodo i en el cortijo del Partit Popular. Telemadrid. El despropòsit va ser tan gran que es va arribar, fins i tot, a vincular Zapatero amb ETA; caça de bruixes, informació esbiaixada cada dia, sous escandalosos. I, per descomptat, clar, Televisió Espanyola, que viu una situació límit. Una situació amb assetjaments laborals, degradació de les dinàmiques de treball, manca de planificació, creació de redaccions paral·leles afins ideològicament al Govern, novament caça de bruixes, desplaçaments dels experts, desaparició de les informacions negatives que parlen d'economia o de societat. I no només això, recordem que va haver de ser una televisió privada la que va fer possible el debat a quatre les darreres eleccions generals, una televisió privada quan hi havia una demanda de la ciutadania i Televisió Espanyola s'hi va negar. Un debat, al qual, s'ha de dir, el seu president no va aparèixer... El president, sí..., el president. I, a més, aquesta vegada diu que és que això dels debats a ell no li abellix massa. Doncs, bé..., estem veient el tarannà democràtic del seu partit. I vostès..., ara vostès són els que vénen a dir-nos com s'han de gestionar les televisions públiques. Doncs, ni tenen legitimitat, ni tenen credibilitat per a fer-ho, perquè vostès no tenen cap problema amb la manipulació informativa, el problema ve quan qui manipula és un altre, i aquesta és la realitat. I no seré jo qui diga que TV3 no és millorable. Ho sabem i, clar, que és millorable. I per això, nosaltres hem registrat una proposició de llei que va més enllà de la que va presentar ahir Ciutadans i vam estar debatent, perquè creiem que la televisió pública ha de ser un reflex de la societat catalana, amb totes les seues identitats i totes les seues veus. I dit això, i ara que estem totes en context, malgrat el cinisme d'aquesta moció, anunciar que votarem a favor d'alguns dels punts, que, d'una altra banda, ja van ser aprovats en la darrera moció del PSC, com ja comentava la diputada Sierra. En canvi, altres no podem; no pensem criminalitzar la producció externa, sobre la qual, òbviament, també s'ha de tindre un control perquè responga a valors democràtics. La corporació també ha de ser –i ho comentava el company de Junts pel Sí– un motor de la indústria audiovisual catalana, però no parla de les grans empreses, parla de les petites i les mitjanes empreses audiovisuals, que, si responen a criteris de professionalitat, de creativitat i de radicació territorial a Catalunya, mereixen una oportunitat als mitjans públics. Això sí, i aquesta part és important, sempre –sempre– que treballadors i treballadores del sector públic tinguin garantits els seus llocs de treball amb unes condicions dignes. I acabo, senyor Cuminal, fent referència al que vostè va dir ahir. Clar que TV3 és i ha de ser una televisió nacional, no en tenim cap dubte. Per nosaltres, Catalunya és una nació, no per nosaltres, ho és. Però, precisament per això, perquè les nacions són plurals, les seues televisions també han de ser-ho. I, ara mateix, TV3 no ho és. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputada. A continuació, per a pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula la senyora Esperanza García, del Grup Parlamentari Popular de Catalunya.
Gràcies, presidenta. A veure, en primer lloc, agrair les esmenes presentades, tant per Ciutadans com el PSC, ja ho he dit abans, però jo crec que és positiu tornar-ho a dir. Respecte del que ha dit la CUP avui, no?, o sigui, a veure, ningú està criminalitzant des d'aquest faristol la producció externa. Ara bé, quina poca confiança amb la capacitat i amb l'impuls de producció pròpia que té TV3 tenen vostès sobre ella. TV3 té capacitat i té plantilla suficient per donar aquest impuls de producció pròpia. I és això el que es buscava amb aquesta moció. També sorprèn moltíssim que aquells que s'autodenominen com a esquerra neguin la possibilitat de vincular un pressupost d'un servei públic, com pot ser TV3, a serveis públics com la sanitat, l'educació i els serveis socials. Vaja, al final, sembla que defensin amb més força blindar el pressupost de la corporació que no pas denunciar que avui, al butlletí, precisament, de la Generalitat de Catalunya s'ha fet un llistat –un llistat– de subvencions a mitjans de comunicació privats que és escandalós, a dia d'avui. Això són les prioritats socials, de part de l'esquerra d'aquest plenari. És molt probable..., bé, és quasi segur, que aquesta moció no sigui aprovada avui. És evident. Però nosaltres no ens rendirem mai, sobretot, quan aquells que hi voten en contra, fins i tot, reconeixen que els mitjans, a la Corporació Catalana de Mitjans Audiovisuals, no són plurals. Per tant, no compleixen amb el servei públic que els atorga la llei. És a dir, incompleixen també la llei, aquella que ens garanteix, a tots, que els serveis públics seran per a tots els catalans, amb respecte. Dir de Junts pel Sí..., han parlat d'introduir criteris qualitatius, que era una cosa molt perillosa, sobretot a les tertúlies... Miri, jo li recordo només una coseta: es va trobar al calaix –al calaix, eh?–, ni més ni menys, que el Departament de Presidència de la Generalitat, aquesta casa, fa uns anys, un llistat complet de tots els periodistes i quines eren les seves sensibilitats polítiques. Pensi que moltes de les persones que participen a tertúlies als nostres mitjans de comunicació públics són exdiputats d'aquesta cambra. Escolti, no seria tan difícil introduir aquests criteris sense –sense– condemnar, ni criminalitzar, ni assenyalar, ni molt menys, les persones que hi participin. Després, he de dir una cosa comuna a molts grups, i és que vostès parlen dels mitjans privats –mitjans privats. Hi torno a insistir: el títol de la moció és clar. Ara bé, vostès que tenen representació al Congrés dels Diputats, si el que volen és que es controlin mitjans de comunicació d'àmbit nacional, facin allà la denúncia, facin allà la seva tasca. Mirin, no ens queda un altre remei que seguir –seguir– patint les tribunes d'opinió als informatius dels mitjans de comunicació públics catalans. Ni les tertúlies monocolors, ni els happenings que ofenen més de la meitat de la població catalana. No obstant això, seguirem reclamant que els mitjans de comunicació públics catalans...
Senyora García, ha exhaurit el temps.
...siguin de tots els catalans i amb respecte per a tothom.
Moltes gràcies. Cridem a votació. [[Joan Coscubiela Conesa demana per parlar.]] Senyor Coscubiela?
Per demanar votació separada del punt 2.b –2.b, de Barcelona– 2.c, de Catalunya, i 2.d. [[Carlos Carrizosa Torres demana per parlar.]]
Senyor Carrizosa? [[Veus de fons.]] El mateix. [[Pausa.]] S'ha demanat votació separada dels punts 2.b, 2.c i 2.d. Per tant, començarem votant el punt 2.b, després 2.c, després 2.d, i després tota la moció. D'acord? [[Pausa.]] Comencem votant el punt 2.b. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 10 vots a favor, 118 en contra i cap abstenció. A continuació votarem el punt 2.c. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 51 vots a favor, 67 en contra i 9 abstencions. A continuació votarem el punt 2.d. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 51 vots a favor, 67 en contra i 10 abstencions. I ara votarem la resta de la moció. Comença la votació. Ha quedat rebutjat per 61 vots a favor, 67 en contra i cap abstenció. Moltíssimes gràcies a totes i a tots. S'aixeca la sessió.