Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Dvadeset petog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Jedanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 65 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim da ubacite svoje identifikacione kartice. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da su u sali prisutno 94 narodna poslanika i da imamo uslove za rad. Nastavljamo rad i prelazimo na pretres u pojedinostima o Predlogu zakona o Memorijalnom centru „Staro Sajmište“. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da danas sednici prisustvuje ministar kulture i informisanja, gospodin Vladan Vukosavljević, sa svojim saradnicima iz Ministarstva kulture i informisanja. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici. Pisanim putem amandmane je povukao narodni poslanik Miladin Ševarlić na čl. 15. i 20. Predloga zakona. Primili ste izveštaje nadležnih odbora. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na naziv Predloga zakona amandman sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miladin Ševarlić. Izvolite.
Hvala, lepo. Podneo sam amandman sa kojim predlažem da se naziv Predloga zakona o Memorijalnom centru „Staro Sajmište“ promeni u naziv koji odgovara izvornom značenju tih stratišta ili koncentracionih logora, kako ste definisali, u vreme Drugog svetskog rata. Tada je bio „Logor Zemun“, i mislim da ne treba menjati nazive koji predstavljaju faktičko stanje u vreme kada su vršeni zločini na tom prostoru. Takođe, ako ostane „Staro Sajmište“, s obzirom da ćemo verovatno iseliti i sadašnji Beogradski Sajam, onda u dogledno vreme treba da se promeni opet naziv u Memorijalni centar „Najstarije Sajmište“, ako ovaj bude stariji od tog. Zato predlažem da ostane takav naziv. Ja sam o tome izvršio konsultacije sa ljudima koji su radili magistarske teze na tu temu iz Instituta za savremenu istoriju i ne vidim razloga zašto bismo bežali od činjenica koje su važile za vreme Drugog svetskog rata. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Ivan Bauer. Izvolite.
Zahvaljujem, predsednice. Poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, građani Republike Srbije, predlažem da se odbije ovaj amandman iz sledećeg razloga. Amandman glasi: „U Predlogu zakona o Memorijalnom centru „Staro Sajmište“ naziv predloženog zakona menja se i glasi: Zakon o Memorijalnom centru „Logor Zemun.“ Naziv „Staro Sajmište“ je odomaćen naziv i mislim da malo ko, naročito od nas koji smo malo stariji u Srbiji, nije čuo za logor „Staro Sajmište“. Bilo kakva promena ovog naziva, barem po mom ličnom mišljenju, bi se mogla doživeti kao uvreda za žrtve, jer je to odomaćen naziv i za njihove potomke. Prema tome, ja se u svoje ime, a verujem i u ime svojih kolega odlučno suprotstavljam promeni ovog imena. Drugi razlog zašto mislim da ne treba da se menja ime iz „Staro Sajmište“ u „Logor Zemun“ jeste što se ovaj logor nikada nije ni zvao „Logor Zemun“. On se, onda kada je nastao, a to je negde krajem, odnosno na jesen 1941. godine, zvao „Anhaltelager Semlin“ odnosno „Logor za Jevreje Zemun“ i u njemu su bili smešteni beogradski Jevreji, Jevreji iz Srbije, u jednom malom delu Romi, odnosno romska populacija. Nakon, kako su to nazvali Nemci jedni užasnim nazivom, rešavanja jevrejskog pitanja, on je postao logor za sve one koji su se suprotstavljali nacističkom režimu, ali se ni tada nije zvao logor Zemun, nego se zvao „Anhaltelager Zemun“, odnosno Prihvatni logor Zemun. Dakle, ime logor Zemun nije nikakvo istorijsko ime, jer on je on imao dva imena različita. On je prvenstveno osmišljen kao logor za Jevreje. Mislim da ime „Staro sajmište“ je jedino moguće i jedino odgovarajuće ime, s obzirom na odomaćen naziv i s obzirom na to da sve žrtve i svi potomci žrtava ovaj logor pamte i znaju pod tim imenom. Drugu stvar koju bih hteo da kažem, koja mislim da je vrlo važna zbog građana Republike Srbije, jeste da ovaj logor, bez obzira na to što bi neko pogrešno mogao da pomisli zato što se on danas nalazi na teritoriji Beograda, nikakve veze sa Srbijom i Srbima nije imao. Podsetiću vas da Srbija ni postojala u Drugom svetskom ratu, jer je podeljena na određene okupacione zone, pa su tako Bačka i Baranja bile pod okupacijom Mađarske. Banat je bio pod nekom delimičnom autonomijom Nemačkom, ali u suštini je bio deo nemačke okupacione zone. Jugoistočna Srbija i delovi južne srpske pokrajine su bili pod okupacijom Bugarske. Drugi deo južne srpske pokrajine KiM bio je pod okupacijom Italije. Srem, kome pripada i Zemun, odnosno sve do reke Save se nalazila najveća država koja je stvorena na teritoriji bivše Kraljevine Jugoslavije, a to je NDH. Dakle, ovaj logor se nalazio u NDH. Zbog blizine Beograda Nemci su tražili od NDH da oni upravljaju ovim logorom. Jedini zahtev, bez obzira što oni baš nisu imali mnogo prava da postavljaju bilo kakve zahteve, koji je stigao sa nemačke strane, bio je da ne bude ni jedan stražar, niti bilo ko zaposlen u tom logoru srpske nacionalnosti. Dakle, ovim logorom je upravljao Gestapo, odnosno nemačka specijalna policija. Jedini Srbi koji su prošli kroz ovaj logor su bili žrtve, odnosno zatvorenici. Apsolutno čitavim procesom su upravljali Nemci. Dakle, od vršenja egzekucija nad Jevrejima, koje su vršene u jednom kamionu smrti, koji se zvao „dušegupka“, a koji su vozili pripadnici SS trupa, do čak toga da su ukop nadgledali pripadnici nemačke policije, odnosno ordnungspolicaj. Dakle, Srbi i Srbija apsolutno nikakve veze sa ovim logorom nemaju, to naši građani moraju da znaju, bez obzira na to što su on danas nalazi na teritoriji Beograda. Naprotiv, mi smo bili samo žrtve, isto kao i Jevreji, isto kao i Romi, ovog logora. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Srbislav Filipović.
Hvala predsednice. Uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ovo su velike stvari i veliki trenuci za naš narod, za sve one koji su stradali u ovim strašnim logorima tokom Drugog svetskog rata i pogotovo na Starom sajmištu. Neki se toga nisu setili ni 12 godina dok su vladali Srbijom, ali danas u njihovim natpisima, u njihovim programima, u njihovom političkom delovanju, onih koji ne dolaze u ovu Skupštinu više od godinu dana, onih koji su okupljeni oko tajkuna, kriminalca Dragana Đilasa, oko njegovih, mogu slobodno da kažem, mafijaša, oko njegovih aktivista i funkcionera, možemo da vidimo to da ne samo da provejava taj duh prošlosti, taj duh zločina i relativizacije istorije iz Drugog svetskog rata, a provejava kako? Tako što oni pozivaju na to da se u Srbiji ponovo veša, da se u Srbiji ponovo ljudi ubijaju na osnovu ideoloških razloga, verskih razlika i svakih drugih razlika. Zašto to govorim? Juče i svakog dana, naravno, ali juče, naglašavam, na Jutjub nalogu mom, na Internetu, je izvesni Dušan Milojević, član Saveza za Srbiju, njihovih političkih stranaka, napisao sledeće: „Sve vas koji glasate za Vučića i članove rodbine bi poslao u radne logore, a Vučića i ostale pobio kao Hitler kao što je radio“. Ovo može svako da vidi. Ode na internet i pogleda. Bukvalno svaki građanin naše države, koji ima pristup internetu, može da vidi da je osnova delovanja Dragana Đilasa, odnosno Saveza za Srbiju, Ljotićevca Boška Obradovića, Jeremića i ostalih fašizam, nacizam, da je njihov glavni politički ideolog, zapravo, Adolf Hitler, da njihova ideja jeste uništavanje svega što je srpsko, svega što je normalno, svega što je pristojno. Oživljavanje na ovaj način ideje Adolfa Hitlera u okviru Saveza Srbiju, Dragana Đilasa jeste pljuvanje po grobovima svih žrtava i Starog sajmišta i Banjice i Kragujevca i svih ostalih velikih stratišta srpskog naroda i Jevreja i Roma i svih onih koji su stradali u Drugom svetskom ratu. Dok se u Narodnoj skupštini Republike Srbije vodi debata i govori o Memorijalnom centru Staro sajmište, čuli smo i od mog kolege prethodnog zašto je to značajno, čuli smo i od ministra kulture i brojnih mojih kolega koji su govorili prethodnih dana, neki iz Saveza za Srbiju, predvođeni Draganom Đilasom, žele da ožive Adolfa Hitlera, pa to nude građanima Srbije i kažu da nas treba zatvarati u koncentracione logore, da treba da nas ubijaju, kao što je to radio Hitler. Građani Srbije to vrlo dobro prepoznaju i građani Srbije znaju ko, šta i zašto radi danas u Republici Srbiji, ko i zašto se poziva na ovakve monstruozne ideje, ko i zbog čega oživljava ideju nacizma, fašizma, ideju Ljotićevaca, ko i zbog čega je na toj strani. Njihovo lice vidimo. Vidimo i lice i Aleksandra Vučića. Kažu da je Srbija lice Aleksandra Vučića. Jeste, to ono najlepše lice Srbije je danas na strani Aleksandra Vučića i Srpske napredne stranke. To lice je lice sećanja na stradanje. To lice je lice otvaranja novih radnih mesta. To lice jeste lice budućnosti Srbije. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović.
Poštovane koleginice i kolege, dobra je stvar da smo došli u situaciju da napravimo ovaj memorijalni centar. Normalno, treba povesti računa i da ime, odnosno naziv memorijalnog centra odgovara zbilji, odnosno da odgovara istorijskom trenutku kakav je bio u vreme kada je on nastao. Ja verujem da ćemo imati snage da se dogovorimo i sa našim prijateljima Jevrejima koji su u tom logoru najviše stradali i u budućnosti će se naći jedno rešenje koje će da bude prihvatljivo za sve, tako da nema potrebe da se oko toga raspravljamo. Gospodin ministar, koji je nadležan za to, učiniće sve napore, verujem, da se to pitanje reši na zadovoljavajući način. Ali, mi Srbi imamo jednu manu, da lako zaboravljamo sve ono što su nama i na našoj teritoriji učinili neki drugi i volimo da prihvatimo na sebe krivicu i za ono gde uopšte nema naše krivice. Zato apelujem da stvorimo u budućnosti takvu sliku, odnosno takav ambijent gde ćemo voditi računa o svemu što je bitno i važno za Srbiju. Ja sam imao juče posetu žena iz Organizacije „Kolo srpskih sestara“ koje, gospodine ministre, danas imaju jedan veliki problem i kažu da se plaše da će doći u situaciju da ta organizacija, koja je stvorena 1903. godine i u kojoj su bile veoma značajne žene, recimo slikar Nadežda Petrović, nestane. Zato vas u njihovo ime molim, oni će vam se obratiti da ih primite i da vidite koliko i kako može da im se pomogne. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz.
Zahvaljujem, predsednice. Drage kolege, uvaženi građani Srbije, želim da kažem da mi je žao što danas ne sedimo svi ovde u ovoj sali, jer ovo nije tema na kojoj bi bilo ko trebao da bojkotuje rad parlamenta i da nije prisutan, da učestvuje i da doprinese u radu i u donošenju ovakvog zakona, jer ovo je civilizacijska stvar. Puna su nam usta priče o Evropskoj uniji, o Evropi, o antifašizmu, ali kada treba to pokazati na delu, nažalost, nekoliko političkih opcija u Srbiji ne sedi u sali i ne govori o tome. Mogli su da imaju opravdanje za to i ne bi mogli da imaju nijednu reč kritike da su se našli danas i prekjuče, kada smo raspravljali o ovome, i da su dali svoj doprinos i da su pokazali da su zaista za savremenu, demokratsku, evropsku Srbiju. Što se tiče amandmana, stvarno sam i ja bio u nedoumici šta da kažem, ali precizan naziv tog logora je bio "Jevrejski logor Zemun". Tačno je da je odomaćen izraz "Staro sajmište", koje u to vreme nije bilo staro sajmište, bilo je novo sajmište, napravljeno u vreme Kraljevine Jugoslavije, savremeno sajmište koje je, nažalost, pretrpelo u napadu 1941. godine određena oštećenja i onda su ga Nemci iskoristili za to da naprave od njega logor u kome su, kao što je već rečeno, sproveli Jevreje iz cele Srbije, iz Beograda najviše, oko sedam hiljada njih, koji su živeli u veoma lošim uslovima, kratko vreme, koliko su još tu živeli, koje su grejale samo četiri male peći. Sprovođeni su tu i Romi, kako je rečeno, u prvom navratu oko 500 Romkinja sa decom, ali znate na osnovu čega? Na osnovu rasnih zakona nacističke Nemačke. Mi često ovde govorimo o fašizmu, međutim, i u to vreme je bilo razlike i trebalo je biti razlike, a i došli smo do ovoga termina koji imamo - Staro sajmište, zbog toga što se komunistička vlast posle 1945. godine trudila da i ovakve zločine na neki način sakrije, iako je ovde govoreno drugačije, i da ih predstavi drugačije. Fašističke države jesu bile Italija i Španija, na primer, ali još gore države od fašističkih su bile dve jedine nacističke ili nacional-socijalističke države u istoriji čovečanstva, a to su Nemačka i NDH ili Nezavisna država Hrvatska. Em u socijalizmu nije trebalo govoriti na loš način, pa i sam termin je bio problematičan, em je Hrvatsku trebalo zaštititi od toga da je nacistička zločinačka tvorevina, trebalo je predstaviti da smo svi imali izdajnike u to vreme. Nažalost, bilo je kolega koji su kada su govorili o tome opet spomenuli da su četnici bili izdajnici ovde, iako mi imamo zakone države Srbije, iako smo na osnovu istorijskih činjenica izjednačili jugoslovensku vojsku u otadžbini i partizanski pokret kao antifašističke pokrete. Ja bih molio kolege da to više ovde ne govore, jer je to istorijska činjenica i dokazano. Isto tako, moramo reći da je tačno i ovo što je kolega Bauer rekao oko kamiona, na koji su način ubijani ljudi. Oni su lagani, da ih voze na drugo mesto, stavljani su u taj kamion, a onda izduvnim gasovima ubijani na putu do Jajinaca, gde su odmah bili, neko bi rekao sahranjivani u masovnu grobnicu, a mi možemo samo reći - pokopani, pobacani u masovnu grobnicu. Oni nisu, i to se mora već jednom jasno reći, a i time ću završiti, oni nisu ubijani zato što su bili antifašisti, kako neki žele da predstave. Naravno da su bili antifašisti i Jevreji i Srbi, jer to je naše vaspitanje, tradicija. Normalno da Srbi koji su bili za boga, kralja i otadžbinu nisu mogli da podržavaju fašizam, to je bilo nenormalno, to nije bilo srpski, i normalno je da su bili antifašisti. Ali, Jevreji i Romi u ovom logoru nisu ubijani zbog toga, nego su ubijani po rasnom zakonu, zato što su bili Jevreji, kao što je 700-800 hiljada Srba u tom ratu, žena, dece, civila, ubijano zato što su bili Srbi i pravoslavci. I to je bio razlog. A to se od 1945. godine naovamo krilo, jer su hteli da nam prodaju priču o bratstvu-jedinstvu, jer su hteli da nas sve nazovu i za sve da kažu da smo se na isti način ponašali, a nismo. Srbi su imali dva antifašistička pokreta, nažalost, u građanskom ratu između sebe, dok su ostali sarađivali sa okupatorom i ubijali nas zato što smo Srbi i pravoslavci. To je problem danas u Crnoj Gori. Zašto režim Mila Đukanovića ne razume šta mu se dešava? Zato što su Milo Đukanović i njegovi saradnici ispali iz tog šinjela iz 1945. godine. Oni su na taj način vaspitavani, učeni, zadojeni, što bi neko rekao. Što kaže vladika Amfilohije - dal su soj ili nesoj, neka sami razmisle. On je upotrebio jedan drugi termin - nesoj. Ali, oni ne razumeju šta im se dešava. Oni ne razumeju zašto narod izlazi na ulice i zašto brani svoje svetinje. Oni to ne mogu da shvate, jer je to suprotno onome što jeste, što je narod, što Srbi i Crnogorci jesu, ali oni su učeni drugačije. Verovali su u laži. Ja zato ovo govorim i zato smatram da je ovaj zakon bitan, da već jednom napravimo razliku i da se zna za šta su Srbi ginuli i ubijani i da se zna zašto su Jevreji ubijani i da se zna zašto su Romi ubijani, jer samo tako ćemo napraviti savremenu i evropsku Srbiju i samo tako ćemo ići dalje, jer moramo da nekim stvarima kažemo i da prestanemo da govorimo na način koji nije tačan i da prestanemo da govorimo o onom cvetu tamo u Jasenovcu kao nekim žrtvama borbe protiv fašizma, jer to nije tačno. Normalno je da, jer smo vodili borbu protiv fašizma, ali oni su žrtve bili samo zato što su bili Srbi i pravoslavci. Mi naše svetinje moramo da branimo. Mi naš narod moramo da branimo, jer to je deo naše tradicije, naše kulture, naše istorije i evropske tradicije. Hvala.
Reč ima Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite.
Zahvaljujem, poštovana predsedava-juća. Amandman, naravno, ne treba prihvatiti zato što je iskrivljavanje istorijskih činjenica jako opasno. Srpska napredna stranka na čelu sa Aleksandrom Vučićem upravo se bori protiv iskrivljavanja istorijskih činjenica. Sem iskrivljavanja istorijskih činjenica, ovde se očigledno radi i o neznanju. Naime, Memorijalni centar „Sajmište“ kao kulturno dobro proglašeno je još 1987. godine i ta odluka objavljena je u „Službenom glasniku“. Ali, naravno, ne treba ni čuditi što danas imamo ovakve amandmane. Naime, moram da podsetim da je Dragan Đilas u vreme vršenja svoje vlasti Rome iz naselja Belvil trpao u limene kontejnere. Moram naglasiti, takođe, da je Dragan Đilas u vreme vršenja svoje vlasti Rome koji nisu imali prebivalište na teritoriji grada Beograda trpao u autobuse i raseljavao po Srbiji. Moram istaći da je u svečanoj sali Skupštine grada Beograda u vreme dok je Dragan Đilas vršio svoju vlast držana slika Dragog Jovanovića, saradnika nemačkog okupatora, zastupnika ljotićevskih ideja i onog uz čiju je pomoć nemački okupator u Kragujevcu izveo đake na streljanje. Danas bi neki da se fašizam povampiri. Mržnja je osnov i pokretač svakog fašizma. Srbija je zemlja antifašista. Srbija je zemlja slobodarskog naroda. Srbija je zemlja u kojoj se sve žrtve poštuju, ali se ne zaboravljaju ni srpske žrtve. Ono što treba da naglasimo je da se ovim zakonom prvi put ustanovljava genocid nad srpskim narodom koji je u vreme Drugog svetskog rata počinila NDH na svom području, naravno, i kojim se prvi put obeležava sećanje i pravim imenom nazivaju svi oni zločini koje su ustaše na prostoru NDH vršile i prema srpskom i prema jevrejskom i prema romskom narodu i svim antifašistima. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Miladin Ševarlić. Izvolite.
Zahvaljujem, predsednice. Žao mi je što čujemo pojmove, odnosno opovrgavanje mog predloga sa navodima izvrnute istorijske činjenice i neznanja. Ne znam ko izvrće istorijske činjenice i ko ima neznanje. Prvo, u članu 2. stoji, u zadnjem redu, „Jevrejski logor Zemun“ i „Prihvatni logor Zemun“. Znači, u oba ta naziva postoji zajednički imenitelj logor Zemun. To su istorijske činjenice. Dakle, nije ni izvrtanje istorijskih činjenica, niti je neznanje. Drugo, ovde su, nadam se, prisutni članovi Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo. Kada smo razmatrali Predlog zakona o ratnim memorijalima, ja sam bio na Odboru i tražio sam da se Pojmovnik odrednica, koje se sadrže u tom zakonu, dopuni sa odrednicom koncentracioni logori. Bio sam odbijen. Bio sam odbijen i na plenarnom zasedanju ove Skupštine sa obrazloženjem ministra Đorđevića da koncentracioni logori predstavljaju ostala obeležja ratnih memorijala. O čijem neznanju se radi vidi se sada u članu 2, jer ovde stoji, u predzadnjem redu, „negovanja sećanja na žrtve nacističkog koncentracionog logora“. Dakle, sada smo, ovim zakonom, ovim Predlogom, pardon, uveli pojam koncentracioni logori i za šta sam se ja zalagao još kad smo razmatrali Zakon o ratnim memorijalima. Govoriti o nečijem neznanju zaista je neprimereno. Imam i lični pijetet, zbog porodičnih obaveza prema logoru koji je delimično bio u funkciji ovih logora u Zemunu. Osim toga, pored ova dva logora, „Jevrejskog logora Zemun“ i „Prihvatnog logora Zemun“, postojalo je još jedno logorsko mesto na teritoriji današnjeg Novog Beograda ili Zemuna, pardon, Novog Beograda, a to je u zoni tzv. Parka prijateljstva, da ne govorimo o ostrvu u akva teritoriji Dunava, gde je vršeno streljanje. Prema tome, moje je bilo da predložim. Kao što prvi put niste prihvatili moj predlog koji je bio osnovan, tako ni ovog puta nećete da prihvatite predlog koji je, takođe, osnovan. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Đorđe Vukadinović. Izvolite.
Po amandmanu. Kad je bila rasprava u načelu, ja sam rekao, reći ćete da podržavam predlog, da ću glasati za njega i pohvalio i rekao da se na neke stvari, naravno, može eventualno amandmanski reagovati. Moram priznati da meni nije jasno zašto je, voleo bih da čujem i od strane gospodina ministra, odbijen ovaj amandman profesora Ševarlića. Dakle, i pogotovo kako se to može odbijati pozivom na istorijske činjenice ili na iskrivljavanje istorijskih činjenica. Ako je išta činjenica to je da, niti je to u tom trenutku, kao niko ga nije zvao Sajmište, pogotovo ne Staro, taj logor je u tom trenutku bio novo Sajmište, tek nekoliko godina stara ta lokacija. Druga činjenica je isto tako da sam izraz Sajmište, novo ili staro, možda više od samog izraza Zemun može da dovede u sumnju, možda može da dovede u sumnju nekoga ili u nedoumicu, bolje reći, na šta se to odnosi i ko je tu ne samo kosio, a ko vodu nosio, odnosno u čijoj nadležnosti je bio taj logor. Kada kažete Zemun, svako ko ima osnovno školsko znanje, jel tako, o istoriji jasno je da se tu odnosi da je reč o teritoriji u tom trenutku NDH. Staro Sajmište ostavlja i prostor oko te ili daje prostor i za tu pogrešnu interpretaciju, koja, nažalost, postoji u jednom delu naše javnosti, da se pokuša, kažem, falsifikovanjem, iskrivljivanjem činjenica dovesti to na neki način u vezu, to stratište i taj koncentracioni logor, sa Srbijom i Srbima koji vezu sa tim logorom zaista imaju, ali samo i isključivo kao žrtve. U svakom slučaju, ja uvažavam i argumentaciju kojom se možda ne prihvata taj amandman, ali samo apelujem da se zbog važnosti, ozbiljnosti i, kako je rekao, težine teme klonimo olakih kvalifikacija, diskvalifikacija kojim se neki dnevno-politički, trenutni protivnici, okršaji, onda žigošu i pokušavaju diskvalifikovati pripisivanjem i povezivanjem sa ovim najmračnijim detaljima i delovima istorije, ne samo ovog podneblja, nego i čovečanstva uopšte. Prosto bih apelovao na diskutante da malo lakše, barem povodom ove teme, potežu argumente ko je fašista, ko nije, ali nezavisno od toga, ovde čujem od ministre, dakle, obrazloženje zbog čega smatra on, odnosno oni koji su radili ovaj stručni predlog da i za Zemun, logor Zemun nije adekvatan i da je bolje umesto toga koristi izraz „Staro sajmište“, koje je, kao što znamo vi i ja, gospodine ministre, istorijski i faktički neadekvatan. Hvala.
Hvala. Reč ima ministar Vukosavljević.
Hvala. Uvaženi narodni poslanici, gospodine Ševarliću i gospodine Vukadinoviću, već je dosta rečeno o ovoj temi, ali vi imate svoj razlog da reafirmišete svoje stavove. Podsetiću samo na činjenice, nije bitno kojim ću ih redom izlagati, činjenice su nesporne. Pored ostalog, oblast Staro sajmište je proglašeno za kulturno dobro 1987. godine i onda je teško menjati taj naziv. Konačno, ako ćemo biti sasvim pedantni, kada je reč o nazivima, logor se nikada nije zvao Zemun ili zemunski logor, već se zvao na nemačkom „Judenlager Semlin“ i „Anhaltelager Semlin“. Sada, to kako su Nemci doživljavali šta je Zemun, a šta nije, opet je pitanje za Nemce iz onog vremena, a od kojih većina, na svu sreću, nije živa. Govorim o nacistima. Dakle, u kulturno-istorijskom sećanju ovog naroda, taj prostor, govorim o predmetnom prostoru, je bio svečano otvoren i namenjen svetskoj izložbi 1937. godine i tada nije zvan „Staro Sajmište“, budući da nije bilo nikakvog drugog Sajmišta, osim tog. On je taj naziv dobio pošto je izgrađeno novo Sajmište, ali u svakom slučaju reč je o prostoru koji je višedecenijskim postojanjem, pogotovo ovim tragičnim, istorijskim iskustvima, stekao taj naziv koji se ukorenio u našem narodu i u našem kulturno- istorijskom pamćenju. Toponimska oznaka Zemun u nazivu, mada je možda i to trebalo pomenuti, to nije mnogo bitno, ali eto reda radi, pored ostalog, taj naziv „Judenlager“, odnosno Jevrejski logor Zemun na nemačkom i na srpskom sadrži jednu otrovnu notu cinizma. To nije „Judenlager“ ili jevrejski logor. To je logor za Jevreje, a ne jevrejski logor, pa se i tu nalazi jedna stvar koju su Nemci tako opako i podlo nazvali, kao da su to Jevreji napravili sami. To je bio logor za Jevreje u prvom fazi svog postojanja, do polovine 1942. godine. Kasnije kada je veći broj ili najveći broj Beogradske jevrejske zajednice bio ekstreminisan, ubijen svirepo, nisu svi na svu sreću, i to se često prenebregava isto zato što, dodao bih, na ovom mestu nisu svi Beogradski Jevreji istrebljeni u Holokaustu koji se sprovodio u svom fraktalu, bilo je slučajeva među kojima su i neke poznate ličnosti iz našeg kulturnog života, koji su zahvaljujući svojoj zajednici, svojim prijateljima, susedima, Beograđanima promenili ime iz jevrejskih u srpska imena i živeli su ovde u Beogradu, neko kog Tašmajdana, neko na Dorćolu, svi su znali ko su oni, zašto su promenili ime i niko ih nije odao. Pomenuću slučajeve recimo legendarnog profesora FDU Hua Klajna, pa glumice Rahele Ferari itd. Znači, tih slučajeva je bilo uprkos tome što pojedine škole mišljenja žele da natovare i Beograđanima onog vremena odgovornost za nešto sa čim oni ne mogu biti povezani. To što su pojedini delovi policijskog aparata ili uprave vršili sitne tehničke poslove vezane za ukupnu nacističku vlast u Beogradu, ne može … (Nataša Sp. Jovanović: A foslksdojčeri?) Folksdojčera u Beogradu jedva da je i bilo, ali govorim o Beogradu sada. Naravno, šira slika zahteva i obuhvat folksdojčera koji su bili potpuno na strani nacista, naravno uključujući i SS diviziju, koji su davali najveći broj članova. Prema tome, ne vidim da problem proističe iz naziva. Nazivom Zemun nikada nije smatran taj prostor u logici, navikama i tradiciji Beograđana i Zemunaca. Prostor nasuprot Kalemegdana na drugoj obali Save nije bio Zemun. To što su Nemci to nazvali za potrebe svoje administracije, nisu imali drugi toponim, pošto je to bila močvara itd. prostor koji nije imao svoj naziv i svoju bližu odrednicu, ne treba nas nužno da obavezuje, možda je i mogao da se nazove, ali taj logor nije bio u Zemunu, niti je to sad Zemun, a kamoli onda kada je Zemun bio mnogo manji. Prema tome, mislim da naziv „Staro sajmište“ Memorijalni centar, zato što se radi o dva logora, nemojte da to gubimo iz vida, imamo dva logora na istom mestu. Potreba za jednim logorom nažalost je prestala da postoji posle godinu dana zbog tragičnih posledica nacističkog orgijanja kada je reč o Holokaustu, ali se pojavila druga tragična potreba zbog ustaškog orgijanja na teritoriji tzv. nezavisne Države Hrvatske i onda su u prihvatnom logoru, tzv. prihvatnom logoru Zemun dovođeni ljudi iz Potkozorja, iz Banije i sa mesta najvećeg stradalništa srpskog naroda da bi ovde doživljavali svoje tragične ishode. Ukupnim nazivom Memorijalni centar „Staro sajmište“ čuva se kultura sećanja i uspomena na dva događaja i dva istorijska trenutka koji su obuhvaćeni istim užasom, istim istorijskim zločinačkim motivima, ali po svom unutrašnjem sadržaju imaju izvesne razlike. Upravo zato je struktura ovog zakona napravljena tako, odnosno Predloga zakona da se kroz dva muzeja u sastavu vrlo pedantno zbog međunarodne saradnje i zbog fondova i zbog unutrašnje organizacije i zbog programskih saveta uspomene na te dve katastrofične slike čuvaju na doličan i dostojan način. Ne opovrgavam sasvim logiku koja je iz vaših stavova proističe da bi se to moglo, ne bi bilo zabranjeno, nedopušteno, ne bi bilo ideološko ili političko nasilje, nazvati to u nemačkom prevodu, ali bismo onda, ako bismo bili pedantni, trebalo da nazovemo kako je u nemačkom glasilo, odnosno u srpskom prevodu prihvatni logor Zemun u fazi dva, odnosno Jevrejski logor Zemun u fazi 1, ali jednim pojmom koji obuhvata ta oba tragična fenomena, koji je vezan za tradiciju i Beograda u nazivu, koji je utkan u našu kulturu sećanja, ja mislim da se ne vrši nikakva, kako bi rekao, nikakvo nasilje nad istorijskim činjenicama, nad okolnostima, nad onim što jeste smisao svega ovoga, to je negovanje kulture sećanja. Hvala.
Hvala. Oduzeću od ukupnog vremena koje ima ministar. Na član 1. amandman, sa ispravkom, podneo je poslanik Miladin Ševarlić. Izvolite. Imate dve minute.
Hvala lepo. Nema razloga da ponovo ponavljam ove činjenice i neću ih ponavljati ni u kontekstu svih drugih članova koji proizilaze praktično iz prvog predloga od amandmana 1. koji se odnosi na naslov. Stvar je predlagača i ove Skupštine da usvoje ili ne usvoje. Moje je bilo da predložim, kao što sam to činio i prilikom usvajanja Zakona o ratnim memorijalima kada niste imali razumevanja za pojam koncentracionih logora, imajući u vidu da sam kao zaposlen na Beogradskom univerzitetu na prvoj specijalizaciji doživeo upravo zbog ovih istorijskih činjenica izuzetno veliku grdnju mog profesora, stručnjaka na SGGU u Varšavi kada sam mu rekao da idem u Krakov – i šta ćete da radite kolega, da posetim Auštvic, rekao mi je – sram vas bilo. Zar vas u toj kapitalističkoj Jugoslaviji, u ono vreme socijalističkoj Jugoslaviji nisu naučili kako se poštuju nacionalna osećanja nas Poljaka, nije Aušvic nego Osvencin. Prema tome, slažem se da ne treba primeniti nemački naziv, ali treba primeniti lokaciju koja je bila u nazivu tih logora, oba logora. Nije tačno da tamo nije bilo Srba i sa teritorije Srbije. Pitajte istoričare koji su to obradili u okviru magistarske teze, pitajte Institut za savremenu istoriju, pitajte Institut za ratne memorijale itd. Hvala.
Reč ima Milimir Vujadinović. Izvolite.
Hvala predsednice. Uvaženi ministre, vi se nekako onako, ljudski da kažem, ubiste objašnjavajući, tražeći logiku u izlaganjima i predlagača amandmana i onih koji su se javili za reč povodom tog amandmana. Lepo je to od vas i dobro je što vi kao predstavnik izvršne vlasti tako postupate u parlamentu i pokušavate da svakog od vas i svakome od njih iz opozicije razjasnite nameru ovog zakona i sve ono što se u njemu nalazi. Ali naš narod je davno rekao – nije bitno šta vam kažu, nego ko vam to kaže. Primetili ste da se među borcima protiv fašizma danas ističu poslanici opozicije, ali nije bitno šta oni kažu, već ko su oni. Pitate se – kako? Objasniću vam. U jednom momentu su rekli da čak i na neki način državu Srbiju i Srbe možda neko zlurado povezati sa fašizmom i svim onim što se dešavalo na mestu Starog sajmišta u toku Drugog svetskog rata. Državu Srbiju niko ni na koji način ne može povezati sa fašizmom do eventualno njihovi politički lideri. Evo kako. Šta je drugo nego fašizam, pitam se, nego kada politički lider poslaničke grupe kojoj pripadaju ova uvažena gospoda Srbiju uporedi sa čistom vodom, a sve oni koji kroz nju prolaze nazove materijom kojom tu čistu vodu prljaju. Nije li to samo po sebi ideologija koja je najbliža fašističkoj? Šta li je drugo do fašizam kada uzmete vešala, stavite ih na Terazije, a setite se da su vešala ta Terazije stavljali samo fašisti tih četrdesetih godina prošlog veka? Šta li je drugo nego fašizam kada njihov politički saborac Marinika Tepić predsednika države Srbije nazove Hitlerom? U redu je što vi to pokušavate da na jedan pristojan način objasnite pre svega zbog građana Republike Srbije, ali ja napominjem da i ove činjenice imate u vidu da je veoma važno sa kim razgovarate i šta je nju njihove u stvari prave namere i šta je njihova prava ideologija. Što se tiče samog zakona, vi znate, ministre, da smo mi iz SNS već u načelnoj raspravi rekli da podržavamo ovu stvar koja se prvi put radi na jedan pravi način, doduše mnogo vremena je prošlo, ali jedna stvar koju smo toliko vremena čekali i koju ćemo mi svakako podržati u danu za glasanje i to je ono što se tiče podrške nas iz SNS. Hvala.
Reč ima ministar Vladan Vukosavljević. Izvolite ministre.
Uvaženi narodni poslaniče, svakako da razumem šta govorite. Naravno da imam potrebu i smatram da je u redu da svakom narodnom poslaniku, uvaženim narodnom poslaniku odgovorim u skladu sa temom koja je na dnevnom redu. Želeo bih samo da iskoristim ovu priliku, a vi ste dotakli toga, vrlo često se pominje to da je Srbija u određenoj meri ili srpski narod ili Beograđani, srpski narod, u nekom delu sarađivao sa nacistima, pogotovo kada je reč o Jevrejskom logoru Zemun. Moramo jednom da stavimo tačku na takve zlonamerne mistifikacije. Svakako da je ovde postojao pokret Dimitrija Ljotića, i svakako, da je u tom pokretu njegovom delovanju i postojanju bilo elemenata saradnje sa nacizmom, ali nacizam je bio takav i toliki fenomen u Evropi onog doba i pre samog početka Drugog svetskog rata, da je mnogo veći nacistički pokret postojao u Engleskoj. Evo, to verovatno znamo, da je Oslom Mozli, engleski nacista, crnokošuljaš, okupljao ogroman broj Engleza u jednom vrlo jakom nacističkom pokretu u sred Engleske. Podsetiću da su poslednji branioci Rajhstaga, sa nacističke strane bili kontraintuitivno, ne Nemci, nego Francuzi, pripadnici SS divizije Šarlo Manj, odnosno Karlo Veliki, i to ne Nemci iz Alzasa u Francuskoj, nego Francuzi. Prema tome, i Engleska i Francuska, da ne govorimo o Španiji itd, i u mnogim drugim zemljama Evrope, imali su u svojoj društvenoj strukturi frakta, odnosno fenomena zvanog nacizam, ali to je apsolutni izuzetak od pravila. Srpski narod je u Drugom svetskom ratu, verovatno uz SSSR, odnosno ruski narod, dao najveći broj žrtava u borbi protiv tog svetskog zla. Onoliko stanovnika, ne samo Srbije, jer to je bila Kraljevina Jugoslavija, prostor na kome je obitavao srpski narod je bio predmet genocida i masakra nezabeleženog u istoriji balkanskih prostora u borbi našeg naroda protiv zla nacizma, zla fašizma i zla rimokatoličke pošasti onog vremena, zvanog ustaštvo. To su istorijske činjenice. Svako onaj ko u kolopletima događaja Drugog svetskog rata prođe jednog, deset ili pedeset saradnika Dimitrija Ljotića, marginalne istorijske pojave, i za ondašnji trenutaka i za sadašnji trenutak i za bilo koji trenutak, reč je o osobi ili o grupi, ili političkoj partiji, ili o bilo čemu, zlih i opasnih namera. Možda je usvajanje ovog zakona, odnosno debata o njemu, prilika da se i ovo pomene. Hvala na pažnji.
Hvala, gospodine ministre. Narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite, gospođo Radeta.
Dame i gospodo, kada smo govorili i usvajali Zakon o ratnim memorijalima, a i sada kada govorimo o Zakonu o memorijalnom centru „Staro sajmište“, mi naglašavamo da nijedno ni drugo nije par ekselans političko pitanje, već da je ovo pre svega, patriotsko pitanje i odnos i Vlade Republike Srbije i resornog ministarstva, a i narodnih poslanika prema ovom zaista izuzetnom važnom pitanju. Dobro je da se ovo našlo na dnevnom redu i dobro je da će na kraju rasprave ovaj predlog zakona, svakako, biti usvojen. Zato nije dobro kada poslanici vlasti pokušavaju da ovo predstave kao nešto prvi put u životu, prvi put u svetu, znate, degutantno je kada na ovoj temi raspravljamo o postojanju sveta od 2012. godine, postojao je mnogo pre 2012. godine, i postojale su mnoge žrtve i postoje mnogi memorijali, da li spomenici, da li groblja, i nije ovo prvi memorijalni centar. U Jasenovcu postoji memorijalni centar, nije to samo cvet, kako neko malopre reče, to šta ustaška država i njihovi zvaničnici žele da naprave od Jasenovca, tu smo delom odgovorni mi i mi u Srbiji, odnosno Vlada Republike Srbije koja dozvoljava da se naše knjige, da se udžbenici za našu decu, da se istorija za našu decu štampaju u Hrvatskoj, da ih štampa onaj Žužu, koji je poznat kao prvi finansijer Franje Tuđmana. Postoji, skoro je završen memorijalni centar Cer, postoji memorijalni centar Kragujevac, postoji memorijalni centar Sokolac. Ne znam ko je od vas, kada je odlazio u Republiku Srpsku, ko je imao potrebu i ko je nezvanično otišao da se pokloni na onom groblju u Sokocu i da se osvrne na onaj jedan, nažalost veliki deo tog groblja, gde su sahranjeni srpski jedinci, porodica sa Sokoca i okoline. Dakle, evo gradi se i memorijalni centar Jadovno, dakle, dobro je da se grade i novi memorijalni centri, ali imamo i postojeće i treba da vodimo računa i o njima. I ne samo o memorijalnim centrima, nego i o svakom spomeniku, o svakom memorijalu u najširem smislu te reči. Ja zaista moram, bio bi greh prema mojim precima, kada ne bih ovde i danas iskoristila priliku i pomenula, recimo u mom rodnom Livnu postoji kosturnica, kripta gde su sahranjene kosti 1587 Srba koji su u najstrašnijim mukama poklani, pobijeni i bačeni u Kraške jame Livanjskog kraja na Ognjenu Mariju 1941. godine. Te kosti su izvađene 1991. godine i sahranjene u toj kripti na Sv. Iliju 1991. godine. To je bio poslednji put kada sam bila u mom rodnom Livnu. Sahrani je prisustvovao i patrijarh srpski, tadašnji gospodin Pavle i desilo se posle toga ponovo da su ustaše proterale Srbe iz Livna. Tamo Srba danas nema i onda su razvalili tu kosturnicu, razvalili tu kriptu i naravno, kada se stanje koliko, toliko smirilo, onda smo mi potomci tih Srba koji su sahranjeni, čije su kosti sahranjene u toj kripti, sami se organizovali i sami sakupljali sredstva i ponovo obnovili tu našu kriptu. To je mesto gde bi trebalo upravo zbog specifičnosti, zbog toga što Srba tamo nema, što postoji srpska pravoslavna crkva, što tamo mladi sveštenici borave u Livnu sve dotle dok im dece ne krenu u školu, jer srpska deca nemaju šta da traže u tim školama, da uče ono što je ideologija ustaštva. Tu biste ministre mogli da odvojite neka sredstva, da pomognete i tamo gde Srba nema, da sačuvamo uspomenu na te Srbe. U tom masakru 1941. godine samo iz porodice Radeta je poklano 51 muškarac. Tada su ubijeni samo odrasli muškarci, a plan je bio da se dva dana posle toga pobiju, odnosno pokolju žene i deca, ali u Livno tada došli četnici i Italijani i sprečili dalji pokolj. Ali, recimo u selu Golinjevo, odakle je bila moja pokojna baba, pobijeno je 145 samo iz njenog prezime Pažin, ljudi, i žena i dece i muškaraca. Najmlađe dete je bilo igrom slučaja dete njenog brata koje nije imalo ni 40 dana. Najstariji je bio neki deda iz komšiluka koji je imao 97 godina. To je nažalost naša istina i te ustaše su u tom Golinjevu, kada su pobili sve Srbe, rekli – e sada, kada smo sa njima završili, hajde da se organizujete da pobijete sve pse i mačke, da ništa živo srpsko tamo ne ostane. E, i tamo obnavljamo takođe svojim sredstvima u Golinjevu, to srpsko groblje i obnavljamo crkvu koja je potpuna ruševina i zaista, evo, javno pozivamo ministarstvo da odvoji određena sredstva da i tamo napravimo te memorijale, da nas istorija i po tome pamti. Takođe, ono što je sada aktuelno i u ovom kontekstu, kada smo ranije na ovu temu govorili, ne samo od te 2012. godine, nego i mnogo pre, tada su u javnom životu mnogi pokušali srpske radikale da predstave kao neke monstrume koji se samo vraćaju u prošlost itd. naravno, to nije tačno, mi samo želimo da se prošlost nikada ne zaboravi. Sada je možda politički momenat, ne možda, nego jeste, da govorimo o ovome o čemu danas govorimo, ali je sada politički momenat i čini mi se poslednji momenat da svi glasno progovorim o Srebrenici, da svi glasno kažemo da u Srebrenici nije bilo genocida. Vidite da se na Srbiju i na Srbe, gde god su, podigla i vrana i ala. Vidite da je Republika Srpska u ozbiljnoj opasnosti, i ako svi mi ne budemo na svakom mestu tvrdili da u Srebrenici nije bilo genocida i ako ne prihvatite našu ideju da se promeni Krivični zakonik i da svako ko javno kaže da je u Srebrenici bio genocid bude kažnjen kaznom zatvora, možemo se dogovoriti koliko, naš predlog je bio 20 godina, onda ćemo mi kao Srbi imati ozbiljnih problema. Ozbiljnih problema će imati potomci svih sadašnjih Srba i nerođena srpska deca i tome moramo najozbiljnije da se suprotstavimo i pozivamo i vas iz vlasti da se pridružite ovoj našoj akciji. Naš predsednik kroz Srbiju vodi akciju sa članovima stranke, ali ne samo članovima stranke, hvala Bogu, dolaze mnogi ljudi koji nisu srpski radikali, drži promocije, promoviše svoju knjigu „U Srebrenici nije bilo genocida“, gde je na više od 3.300 strana nedvosmisleno i nesporno dokazao da je u Srebrenici bio zločin, da je to bio strašan zločin, ali da genocida nije bilo. Moramo se odbraniti od te ljage da ostanemo kroz istoriju upisani kao genocidan narod. Nismo to i dobro svi znamo da nismo. Srbi su slobodarski narod. Naravno, na žalost izroda ima, ali zbog tih izroda ne može celo srpstvo da ostane kroz istoriju upisano u tako crnom kontekstu. Evo, i danas imamo promociju u Kruševcu. Danas je predsednik SRS u Kruševcu u 18 sati, u beloj sali Kulturnog centra, u Topličinoj broj 2, i zaista pozivamo sve Kruševljane da dođu da čuju istinu o Srebrenici. Ovo nisu nikakvi naši predizborni skupovi, uostalom izbori još nisu ni raspisani, nego najiskrenije želimo da u uho svakog čoveka uđe ta sintagma - u Srebrenici nije bilo genocida. Da nadglasamo Natašu Kandić, Antonelu Rihu, Čanka, Čedu i ostale koji na svakom mestu ponavljaju da u Srebrenici jeste bio genocid. Hvala vam.
Hvala, gospođo Radeta. Reč ima prof. dr Ljubiša Stojmirović. Profesore izvolite.
Poštovane koleginice i kolege, ja ću da iskoristim priliku da odgovorim koleginici Radeti. Ja sam veoma često boravio u Sokocu, 90-tih godina, bio sam i pre par godina i video sam to o čemu ste vi govorili. To je zbilja nešto što evo i sada se naježim kada se setim toga. Mnogo jedinaca je tamo sahranjeno koji su poginuli u borbi za očuvanje Republike Srpske i u borbi za srpski narod, ali je bilo tu i po tri, četiri muška člana porodice koji su izginuli. Ljudi, to je nešto što je nečuveno. To čovek kada vidi tek može da shvati. Ja podržavam mnogo toga što je rekla koleginica Radeta i posebno, a i uvek sam se borio za to da se dovede u red izdavaštvo vezano za udžbenike u našim školama. Nije to samo posao Ministarstva prosvete, tu treba da se zauzme i Ministarstvo kulture, jer kultura je ogledalo jedne zemlje. I, ne smemo da dozvolimo da nam u ogledalu neko iskrivljuje lik i da nam daju neke podatke koji nemaju veze sa mozgom, ni sa istinom. Mi nekako, i malopre sam to rekao, nekako lagano, ne vodimo računa, sve propuštamo, nije važno, neka, hajde pusti. Nije normalno da u Srbiji 80 miliona evra godišnje na udžbenicima zarađuju neke firme koje su iz Hrvatske ili ne znam odakle. Tu moramo da budemo jedinstveni i da se izborimo protiv toga. Sad, ja nikad nisam sumnjao u patriotizam koleginice Radete i SRS. Dokazani ste patrioti, stranka je na patriotskoj liniji od uvek bila. Ali, ima ništo što morate da menjate i vi, da menjamo i mi, ne napadati ličnost, nego napadati stavove. Nije, ja znam da je sad već u toku kampanja iako nisu raspisani izbori, sad, radi što boljeg plasmana na tim izborima, jedni ćemo drugima reći mnogo toga i što nije istina i što ne bi trebali da kažemo. Ja sam protiv toga. Dajte da napadamo nečije stavove, šta je urađeno, kako je urađeno, a ne da napadamo ličnosti. Ovde u ovoj našoj Skupštini, koju ne znam zašto mnogi nazivaju parlament, veoma često se vidi da i jedna i druga strana napada ličnost i da mnogo toga ružnog se govori. Pokušajmo da na tim važnim ciljevima, koji su važni za srpstvo, budemo koliko toliko jedinstveni i da ne dozvolimo da nam ti sa strane koji pokušavaju da unište i srpstvo i srpski narod, a to svi vidimo, svi vidimo šta se dešava u Republici Srpskoj, šta se dešava u Crnoj Gori, šta se dešavalo dole i u Makedoniji, na Kosovu, pa dajte da budemo jednom mudri i pametni, da se odupremo onima koji nam žele zlo, a ne da među nama bude pripadnika srpskog naroda i Srba koji će da se bore protiv svog naroda. Mislim da ćemo biti dovoljno mudri da to shvatimo i da u budućnost krenemo mudrošću i pameću u interesu Srba i sprskog naroda. Hvala.
Hvala, prof. Stojmiroviću. Pravo na repliku, Vjerica Radeta. Izvolite.
Ne znam zaista na šta se odnosila ova primedba da u ovakvim raspravama ne treba da napadamo nikoga lično. Mi iz srpski radikali nikoga lično nismo napali, bar ne napadamo nikoga ko se zalaže za donošenje ovog zakona i ko se zalaže uopšte za obnavljanje i formiranje memorijala na svakom mestu gde Srba ima ili gde su Srbi ikada živeli. Ali, ne možemo zaobići glavne promotere u Srbiji, laži da se u Srebrenici desio genocid i ne verujem da je kolega Stojmirović baš njih branio. Dakle, glavni promoteri te laži su Marinika Tepić, Nenad Čanak, Čeda Jovanović, Nataša Kandić, Antonela Riha, Inicijativa mladih za ljudska prava, to su oni što su organizovali festival „Mirdita“, šiptarski festival u sred Beograda. Pogledajte malo šta na tu temu piše ona Čongradin, ona nakaza od novinara u listu „Danas“. Pogledajte takođe u tom listu „Danas“, na sajtu „Peščanika“, šta piše neki advokat Mihajlo Pavlović, koji je član Advokatske komore i dana danas, poznat po tome što zastupa kojekakve ustaše po beogradskim sudovima i po sudovima u Srbiji, ustaše koji hoće da oljagaju na svaki način državu Srbiju. Taj čovek svaki svoj tekst, taj advokat, svaki svoj tekst završava njegovom tvrdnjom da se u Srebrenici desio genocid. To je naš problem, to je problem generalno što se mi, odnosno u ovom momentu vi, jer vi ste vlast, što se naknadno setite da rešavate neki problem, a često naknadna pamet ne može biti mnogo korisna. Zato mi moramo svi na svakom mestu da tvrdimo da u Srebrenici nije bilo genocida i da kažemo da su najveći ološ i šljam oni koji tvrde da jeste i da su to Čeda, Čanak, Kandić, Riha, Mihajlo Pavlović i svi njima slični. Hvala.
Hvala, gospođo Radeta. Pravo na repliku, narodni poslanik Ljubiša Stojmirović. Izvolite.
Mislim da me je dobro shvatila koleginica Radeta i nikad mi nije bila ideja, niti želja da podržavam ove koje je ona nabrojila. Ja sam jedan od onih poslanika koji je nosio vaš bedž „Ovde u Srebrenici nije bilo genocida“ i majicu „Kosovo je zauvek Srbija“ i ja se toga ne stidim i uvek branim to stanovište i tvrdim da u Srebrenici nije bilo genocida. Ali, šta meni smeta, koleginice Radeta? Sada ste lepo sve rekli, ali ste imali jednu suvišnu reč po meni. Nazvali ste novinara ženu nakazom. To je ono što ja kažem da trebamo da izbegavamo, jer vi se sukobljavate sa njihovim stavom gde kažu da je bio genocid. I mi i vi i svi čestiti ljudi patriote bore to. Profesor Šešelj, kažete, večeras ima promociju knjige. Bilo bi lepo da nam je svima podelio ovde tu knjigu, ali nadam se, ima vremena, to će da se desi. Normalno je za buduće naraštaje da imaju dokumenta i pisana i snimljena, da se vidi da zbilja tamo nije bilo genocida. Ništa neće biti vaš argument ni moj jači ako nekog nazovemo magarcem, ako ga nazovemo čudovištem, nakazom itd. Zato kažem, nemojte da napadate ličnost, nego njihove stavove.
Hvala, profesore. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, pravo na repliku. Izvolite, gospođo Radeta.
To što vi zovete ličnost, to jesu karakondžule, to jeste šljam, to jeste najniža ljudska vrsta, to jesu Srbi samo po rođenju slučajno. Kolega Stojmiroviću, svedoci smo svi kada se desi da neko od tih takvih napadne predsednika vaše stranke, odnosno predsednika Republike, onda iz vaših redova čujemo sve ovakve, pa još i gore izraze. Mi nikada nismo rekli da to nije dobro, niti smo stavili primedbu. Znate kako se kaže - Prema svecu i tropar. Ne može ta Čongradin, Jerkov, Tepić itd, ne mogu imati nikakav poseban tretman. Šta to znači napadamo ženu? Ne razumem. Ona nije žena, ona je novinar koji je plaćen sa strane, sa zapada da sve najgore piše o državi Srbiji, da sve najgore piše o srpskom narodu. O njoj ne može da se kaže nijedna jednina lepa reč. Za nju je lepa reč da je karakondžula, trenutno ne mogu gore da se setim. Za nju je lepa reč da je šljam, da je ljudski ološ. I ne samo za nju, dakle, za sve koje sam nabrojala i za sve koji pokušavaju da nametnu tezu celokupnom srpskom narodu, ne samo sada nama živima, nego i precima i onima koji će tek budi rođeni. Mi se slažemo u tome svakako, ali samo nemojte to licemerstvo, to od vas ne očekujem, kolega Stojmiroviću, nemojte da branite neodbranjivo. Jednom kada vaše kolege budu isto ovo govorile za ove što su na N1, Danas-u itd, onda intervenišite i u njihovom slučaju, a mi nikada nećemo, jer mi mislimo da svakome treba reći upravo ono što zaslužuje.
Hvala, gospođo Radeta. Na član 2. amandman, sa ispravkom, podnela je narodni poslanik Mirjana Dragaš. Vlada i Odbor za kulturu i informisanje prihvatili su amandman sa ispravkom. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman, sa ispravkom, u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš. Izvolite, gospođo Dragaš.
Hvala, gospodine predsedavajući. Poštovani poslanici, ovom prilikom, kada je reč o ovom amandmanu, želim pre svega da se zahvalim Ministarstvu kulture, odnosno samom gospodinu ministru, koji je zajedno sa svojim saradnicima pokazao razumevanje za ovu jednu inicijativu, za koju sam smatrala da je opravdana sa stanovništva onoga što se događalo na lokaciji koja nam je u žargonu poznata kao Topovske šupe, koja je bila u Beogradu, i onoga što se događalo u prvom periodu funkcionisanja logora na „Starom sajmištu“. Naime, Jevrejski prolazni logor Beograd - Topovske šupe, kako je precizno nazvan u zakonu, je bio logor koji je bio osnovan prvi, koji je u Beogradu od avgusta 1941. do kraja te godine, u stvari je imao funkciju, kako su Nemci tada to i klasifikovali, kao logor za istrebljenje. Naime, nažalost, u praksi Nacističke Nemačke i režima koji je ovakve aktivnosti i ovakve pogrome, nažalost, sprovodio postojali su logori za istrebljenje i koncentracioni logori u kojima su robijaši bili robovska radna snaga, ali do smrti. Dakle, nije bilo, gotovo uopšte nije bilo šanse za preživljavanje. Ove prve logore za istrebljenje, poznati u Poljskoj su Aušvic, Belzec, Varšava, Treblinka i drugi, takvi su bili i Jasenovac, Jadovno, Stara Gradiška i takav tretman ubuduće, i u našoj i u svetskoj istoriji, u svakom pogledu treba da dobiju, ali ono što jeste tačno, to jeste da je i u Topovskim šupama ta funkcija bila, nažalost, ostvarena i prisutna. To se kasnije isto tako kao logor za istrebljenje događalo u Jevrejskom prolaznom logoru Beograd i zato sam prosto ovim amandmanom smatrala da ova dva logora u stvari u tretiranju ovog zakona treba da imaju istovetan tretman, da budu međusobno povezani u budućem proučavanju, jer kako sam član zakona kaže – Memorijalni centar „Staro sajmište“ treba da se osnuje kao ustanova kulture u interesu obezbeđivanja organizacionih kadrovskih i materijalnih pretpostavki za obavljanje poslova u oblasti muzološke i s njom povezane obrazovno-vaspitne i naučno istraživačke delatnosti, sa ciljem negovanja sećanja na žrtve ovih teritorija, ovih predela, ovih centara i ovih mesta u Beogradu. U tom smislu sam smatrala da je potrebno ovakvo povezivanje jedne i druge lokacije na jedinstvenom mestu, jer obezbeđuje jednako proučavanje i zaštitu onoga što se događalo na prvoj lokaciji, odnosno onoga što se događalo na drugoj lokaciji. U tom smislu, smatram da je u potpunosti ostvaren cilj čitavog zakona i čitave namere. U svakom slučaju, ovim povodom želim da još jednom istaknem da je ovo jedna velika odluka i istorijski pristup koji je pokazalo Ministarstvo kulture, predsednik države, Vlada cela i svi radni timovi koji su se uključili u pripremu nacrta, odnosno predloga zakona, u stvari konačno potvrđuje da se Srbija ne stidi svoje prošlosti, ali je umela da zaboravlja žrtve svoga naroda. U tom smislu, vraćanje ovom na ovaj način pokazuje konačno našu krajnju odgovornost. Ovaj odgovoran pristup treba imati do kraja. Mislim da treba u narednom periodu zapisati svako ime, kao što su Jevreji u Jad Vašemu rekli da će on biti aktivan u smislu traženja žrtava sve dok i krajnje, poslednje ime onoga ko je stradao ne bude na tom mestu zabeleženo. Naravno, nije ovo jedina dobra odluka ovog ministarstva. Potvrdiću i ponoviću da je saradnja sa ministarstvom u ovom mandatu pokazala jedno široko razumevanje i fleksibilnost u rešavanju mnogih pitanja na koja smo u dugom ranijem vremenskom periodu prosto ostali nemi, neodgovorni i nismo ih doveli do kraja. U tom smislu, i kontinuitet rešavanja tako nekih drugih pitanja, donošenja zakona koje smo ovde u Skupštini imali, kao i sa ovim današnjim zakonom, u stvari pokazuje jednu celovitost, jedan celovit nacionalno odgovoran i na visokom nivou pristup pitanjima koja se rešavaju. U tom smislu se postavljaju temelji za ono što će biti strategija razvoja kulture u narednom periodu. U svakom slučaju, smatram da je ovim urađen jedan veliki posao, ali da naš odnos prema žrtvama ne sme da bude ovim završen i da u stvari sve ono što se događalo na teritoriji Jugoslavije u poslednjim ratovima 90-ih godina takođe u narednom periodu mora da bude predmet opsežnog, odgovornog i celovitog istraživanja u svakom pogledu. Bilo gde i na kom mestu, ko god je pravio nepočinstva, ko god je činio ubijanja mora da bude imenovan, ali istovremeno i žrtve. Time ćemo u stvari pokazati da li je srpski narod bio genocidan u događanjima 90-ih godina, koliko je ljudi stradalo u tom, gde i na kom mestu i Hrvatskoj i u Bosni i Hercegovini, na Kosovu i Metohiji. I sve ono što rade pojedini centri na istraživanju žrtava, mesta pogibije ljudi mislim da treba objedinjeno da bude u jednom istorijskom proučavanju, istorijskom sećanju i memoriji koja će ubuduće biti u tom delu ustrojena. Na taj način ćemo odbraniti svoje ime, odbraniti svoju antifašističku borbu, odbraniti svoje spomenike, ali istovremeno odbraniti i našu budućnost i budućnost ovog naroda, u smislu njegove istorijske zaštite i vrednosti koje on ima. U tom smislu smatram da je i ovakav pomak i amandman koji sam podnela u ovom članu 2. ovog zakona nešto što u svakom slučaju obezbeđuje celovitost proučavanja onih događanja koja su na ovom prostoru bili u prvom periodu 1941. i početkom 1942. godine. Hvala.
Hvala, gospođo Dragaš. Reč ima ministar Vladan Vukosavljević. Izvolite, ministre.
Zahvaljujem, predsedavajući. Uvažena narodna poslanice, želim da iskoristim ovu priliku da se u ime Ministarstva kulture i informisanja ja vama zahvalim na jednom vrlo važnom amandmanu koji je prihvaćen. Kvalitet ovog vašeg amandmana podiže preciznost i jezičkog i smisaonog izraza onoga što se želelo reći u načelnom pristupu u izradi ovakvog zakona. Eto, ovo je jedan, kako bih rekao, mali trijumf sistema u kome narodni poslanici daju amandmane na predloge koje izrađuju ministarstva ili Vlada Republike Srbije. Ovo je zaista jedno vrlo kvalitetno poboljšanje i mislim da je zakon ovim vašim amandmanom postao još precizniji, još pedantniji u kulturno-istorijskom smislu i u smislu onoga što jeste njegova zamišljena kulturno-politička i istorijska misija i hvala vam na posvećenosti u davanju ovakvog predloga.
Hvala, gospodine ministre. Reč ima narodni poslanik Mirjana Dragaš. Izvolite.
Da se nadovežem. Dakle, još jednom, osobito ministru zahvaljujem na ovoj javnoj pohvali. Naravno, i meni i vladajućoj koaliciji, SPS, potvrđuje da u stvari dosledno čitanje i proučavanje zakona koji se nalaze pred narodnim poslanicima i njihova analiza, u smislu njegovog kvalitetnog poboljšanja, može u svakom slučaju da doprinese njegovom poboljšanju. I u tom smislu je zadovoljstvo bilo i u ovom prethodnom četvorogodišnjem mandatu, u svakom pogledu saradnja koja je postojala sa Ministarstvom, ako je bila sa iskrenim pobudama, čini mi se i znalački, sa razumevanjem obrazložena i prihvaćena, mogla da dobije ovakav epilog. Još jednom, hvala vam na svemu.
Hvala, gospođo Dragaš. Reč ima narodni poslanik Mirko Krlić. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, uvaženi narodni poslanici, preduhitrio me je ministar u pohvalama amandmana gospođe Dragaš, ali ja bih želeo i imam potrebu da i u ime Odbora za kulturu i informisanje zaista pohvalim ovu posvećenost i preciznost koja je pokazana prilikom postavljanja ovog amandmana i drugih amandmana gospođe Dragaš, a naravno i da pohvalim Ministarstvo koje je prepoznalo kvalitet i pravu definiciju. Ovo je najbolji odgovor onima koji pokušavaju da menjaju ime memorijalu, da daju drugačiji smisao samoj temi, treba da pročitaju šta je gospođa Dragaš obrazložila u svom amandmanu i onda će sve biti jasno. Posebno je važno što se ovde „Topovske šume“ stavljaju u krovnu organizaciju, „Topovske šume“ su atraktivan prostor koji se nalazi na Autokomandi. Nažalost, jedan deo je sada u vlasništvu Miroslava Miškovića i nadam se da upravo ovim zakonom i ovakvim pristupom štitimo taj memorijal i to mesto i nadam se da čak ni jedan zaljubljenik u materijalna dobra kao što je gospodin Mišković neće sebi dozvoliti da gradi tržni centar ili hotel na mrtvim dušama na preko 4.000 stradalih Jevreja i Roma. Hvala.
Hvala, gospodine Krliću. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite, gospodine Rističeviću.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, mi Srbi koji smo postradali u Drugom svetskom ratu sa 15% stanovništva treba sa dužnom pažnjom da se setimo onih koji su nas u taj rat uvukli. Recimo, Engleza. Kažu, ima izreka – kada se dve ribe posvađaju na dnu mora, kaže, mora da je neki Englez ili Britanac iza nekog kamena. Oni su vešti u žrtvovanju drugih za sopstvene interese. Hajde da vidimo, u filmovima gledamo taj žestoki antifašizam, antinacizam, borbu Engleza, Britanac, Amerikanaca protiv Nemaca. Da li je to tako? Samo nešto više od dve godine otkada su 200.000 funti dali generalu Simoviću da nas 27. marta polako uvede u krvoproliće, u nestanak 1.200.000 Srba, Englezi su maja meseca 1938. godine odigrali utakmicu u Berlinu. Ova njihova i nemačka reprezentacija, gde Englezi dve godine pre žrtvovanja Srba salutiraju Hitleru, svi do jednog. Pre same utakmice u svlačionicu je ušao engleski diplomata i naredio fudbalerima Engleske da salutiraju Hitleru bez obzira što on čak nije ni došao na stadion, već su bili neki visoki funkcioneri nacističke partije. Evo tih fotografija. Setimo se naših prijatelja Engleza koji su hteli da nas proglase genocidnim narodom, setimo se da 1938. godine salutiraju Hitleru pred 110.000 nacista u Berlinu. Dobro da se setimo, da se naši gledaoci takođe sete i da dobro razmislimo pre nego što krenemo vruće glave eventualno, ne daj bože, u neke druge sukobe, da ne budemo baš previše emotivni. Neka nam srce bude toplo, a glava da nam bude hladna. Setimo se ovih Britanaca, da je to 1938. godine bilo posle pripajanja Austrije, da su u nemačkoj reprezentaciji igrali i neki pripojeni fudbaleri iz Austrije, čak i jedan Englez koji je dao gol. Dakle, i prošireni nacisti su igrali za Nemačku, a bitno je da su Englezi tolerisali pripajanje Austrije, bitno je i da im je ponuđeno zašto su to radili, pa ih je nekako FIFA eskivirala. Ponuđeno im je mesto Austrije na svetskom prvenstvu, koja je izbrisana zato što je pripojena Nemačkoj. E, toliko o licemernim Englezima, za koje neki misle da su nam bili neki saveznici i prijatelji, a da ne govorimo o tome da su po naređenju Broza bombardovani gradovi 1944. godine po deset puta, od Niša do Alibunara, Podgorice, Beograda više puta, pa i na Uskrs, pa i na sahranama, nema šta nam nisu radili. Zato ne znam ko nas je više mrzeo, da li Nemci ili naši saveznici. S tim u vezi, da se Engleska ne bi branila, ovde kraljica Elizabeta, ovde kasnije i princ Edvard VIII, ovde i njena majka, i gle čuda, 30-ih godina u dvorcu, čini mi se u Škotskoj, pozdravljaju nacističkim pozdravom, verovatno šalju i poljupce Adolfu Hitleru. Zato braćo Srbi, građani Republike Srbije dobro da razmislite o ovim dobrovoljnim davaocima srpske krvi i da znate dok je u Drugom svetskom ratu stradalo najviše ruskog i srpskog stanovništva uz jevrejsko, Srba je stradalo 15%, Jugoslovena 10% a i u tim Jugoslovenima baš smo mi Srbi uzeli najveće učešće, Hrvata je stradalo 70.000 a Srba je stradalo 1.200.000. Da dobro naučimo neke lekcije iz prošlosti i da, opet kažem ono što sam rekao prošli put, da mi dobro razmislimo da smo dosta puta ratovali za velike, dosta puta smo ratovali za tuđe interese, dosta puta smo ratovali za druge, vreme je da od sada živimo samo za sebe i za naš narod u okruženju. Hvala.
Hvala. Reč ima ministar, Vladan Vukosavljević. Izvolite, gospodine ministre.
Hvala, gospodine predsedavajući. Samo kratko, Englezi nisu naša tema na svu sreću u vezi sa ovim današnjim zakonom, ali malo inspirisan, eto, malo istorijska referenca jedna koja nije loša da se možda kaže. Neke stvari koje ste vi uvaženi narodni poslaniče napomenuli ne treba možda ni da čude. Ne znam koliko naša javnost zna, to je zanimljiva istorijska činjenica, naglašavam činjenica, da je engleska dinastija zapravo u svojoj osnovi nemačka dinastija i to dinastija Saks-Koburg i da su oni svoje ime promenili u Vindzor 1917. godine tokom Prvog svetskog rata. Ja ovo ne kažem da je samo po sebi dobro ili rđavo, već samo ukazujem na jednu zanimljivu istorijsku činjenicu koja može, eventualno, da pruži neke male dodatke u objašnjenjima shvatanja istorijskih tokova i okolnosti. S tim u vezi sam i pomenuo jednu koloritnu istorijsku ličnost iz Engleske tog vremena iz kog je igrana ova utakmica u Berlinu, a to je notorni Osvald Mozli i kažem taj nacistički pokret u Nemačkoj je, što je kontra-intuitivno za naša današnja znanja i učenja, bio veoma, veoma prisutan na teritoriji Ujedinjenog Kraljevstva. Prema tome, svi oni, pojedinci ili delovi društava, koji zlonamerno ili zlobno ponekad Srbiji spočitavaju stvari koje se ne mogu spočitavati trebalo bi ponekad da se pogledaju u svoje istorijsko ogledalo i da prokomentarišu ili shvate onu sliku koju u tom ogledalu možda mogu da vide. Hvala na pažnji.
Hvala gospodine ministre. Marijan Rističević, ima pravo na repliku. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo sam rekao ne sa namerom što sam iznosio, ne sa namerom da zaoštrim odnose sa Englezima, niti da ih postavim istorijski na mesto koje im pripada, zbog drugosrbijanaca. Oni često zbog jedne šake Ljotićevaca, zbog nekoliko ludaka i čudaka koji za vreme Drugog svetskog rata uradili nešto čega bi se mi postideli žele da prikažu Srbiju kao neku vrstu saveznika nacizma i čisto zbog njih sam ovo izneo. Jeste engleska dinastija bila bliska krvno i Nemcima, ali ima tu još nečega, u ovim filmovima u Drugom svetskom ratu dominiraju američki filmovi. Uglavnom su veliki borci protiv nacizma za mene minorni Pokret otpora u Francuskoj, koji je čak predvodio fudbaler Ivica Bek. Jedan od tih koji su predvodili, Srbin, učesnik Mundijala u Montevideu 1930. godine i on je učestvovao u tom Pokretu otpora. Uglavnom su filmovi o anti-nacizmu i borbi protiv Hitlera američki, engleski, francuski, to su glavni borci itd. A oni koji su najviše izginuli sad rizikuju da budu proglašeni genocidnim narodom. Obeležavanja u Poljskoj itd. svih tih ratova i sukoba, čini mi se da su rađe viđeni gosti u nekim državama Nemci kao osvajači, nego kao Srbiji koji su i Rusi koji su podnosili najveće žrtve, a Poljska prošle godine najbolji primer kada se obeležavao „Pomor“ u Poljskoj, „Pogrom“, Poljaci nisu pozvali Ruse i Srbe koji su bili najveće žrtve. Englezi su stradali 0,08%, Srbi 15%, Jugosloveni 10%. Znate li koliko su stradali Amerikanci, te vodeće žrtve, borci itd, 0,2%. Hvala.
Hvala. Reč ima dr Muamer Zukorlić. Izvolite.
Dame i gospodo, poštovani prisutni, podizanje spomen obeležja je veoma važno za bacanje još jednog snopa svetla na fenomenologiju zla i zločina, za koje mislim da ovo naše društvo, pogotovo akademska zajednica, pogotovo intelektualna elita, duguje celokupnoj zajednici, više korektnosti, više naučnosti, više istinoljubivosti u tom smeru. Naime, u grčkoj mitologiji kao što znate su postojala dva brata, Prometej i Epimetej. Prometej je imao lice normalno prema napred, a Epimetej je imao lice okrenuto prema nazad. Dakle, mi smo i kao zajednica i kao država i kao nacija i kao kultura zapravo i sve druge zajednice u prilici birati između te dve orjentacije. Okrenuti se prema istoriji prošlosti sa sve onim što je u njoj dobro, loše, teško, gorko ili slatko i postati taocem te prošlosti ili okrenuti se prema budućnosti, a pravac prošlosti upotrebiti onoliko koliko nam je potrebno u pogledu istine, u pogledu sagledavanja stvarnih istina, a opet sa ciljem pouke koju bismo koristili i kapitalizovali u budućnosti. Zato je od izuzetne važnosti imati ovo na umu i ako uspemo uzeti meru u tom smeru, dakle, onda se sve to može pretvoriti u vrednost. Međutim, ukoliko slušamo sve glasove na ovu temu, mnoge u ovom parlamentu, ali isto tako i mnoge na medijima, nažalost i kod većeg dela intelektualne zajednice, vidimo da postoji neka vrsta utrkivanja u žalopojki, u provejavanju emocija. Mislim da to ne koristi nikome. Prvo ne ostavlja uopšte ozbiljan utisak, a drugo to zapravo daje prednost prošlosti nad budućnošću. Zato želim ukazati na to da orjentacija prema prošlosti je destruktivna za svaku zajednicu. Ne škodi ona onima na kojima se brusi jedan određeni nacionalistički patriotizam. Ne, naprotiv, vatra je takva, ona prži one okolo, ali na kraju ona upropasti i izgori i samu pećnicu koja je ugostila. S druge strane, može se primetiti još nešto, da ovde na našem prostoru nažalost najčešće imamo dva pristupa, odnosno dva standarda kada su u pitanju žrtve, kada je u pitanju zločin. Nikako da ujednačimo taj standard tamo gde smo većina i tamo gde smo manjina. Dakle, jedna vaga, jedan kantar, gde smo većina, gde smo jači. Na jedan način ćemo definisati i zločine i zločince, i žrtve, i pristup tom zločinu, i definisanje i zločina, i posledica, i krivaca, i svega ostalog. A tamo gde smo manjina, gde smo ugroženi, onda se primeni najčešće drugi princip. Još jedna stvar, kulturno civilizacijski, ne možete biti istovremeno i snaga i žrtva. Ne možete biti i sila i žrtva. Birajte, da li želite da budete žrtva ili sila. Ako hoćete da ste sila, onda morate imati snage da prevladate rane iz prošlosti, da ih pobedite, da ih valorizujete na način naučno, istinito, koliko je to moguće u relativnoj ljudskoj moći. Ali, ne možete istovremeno biti i sila i žrtva. Žrtva izaziva sažaljenje. Ako previše se potencira fenomen žrtva onda se igra na kartu sažaljenja, ali tada više niste snaga, niste faktor, niste neko ko može voditi određene lokalne ili određene regionalne procese. Smatra da su ove tri primedbe, ove tri sugestije veoma važno imati u vidu jer podićemo spomen obeležja, ovo će proći, proći će izbori, proći će naši mandati, vlade, vlasti, ali odgovornost za reč bi morala biti veća. Ove reči idu u etar. Reči formiraju svest, formiranju nađu budućnost, one idu i prema našim srcima i prema građanima i prema nebu, one kruže. Reči su temelj kulture i zato je meni važnije probrati reči i snositi odgovornost za to nego li izidati brojne spomenike ili neke druge monumentalne građevine. Hvala vam.
Hvala gospodine Zukorliću. Na član 2. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Izvolite profesore.
Hvala predsedavajući. Drago mi je da su pod uticajem Jevrejske zajednice došli do ovog Predloga zakona o memorijalnom centru. Žao mi je što naša država to ranije nije učinila na zahtev brojnih organizacija, uključujući i predstavnike Srpske akademije nauka, čak i u vreme ovog režima. To možete proveriti u agendi poseta kod predsednika Republike, u prethodnom mandatu. Žao mi je što sam ovde naišao na osudu koja se odnosi kao kritika onih protivnika vladajuće većine koji nisu ostali u Skupštini. Žao mi je što sam naišao na osudu u ovoj Skupštini kada sam uneo sliku „Plava grobnica“, žao mi je što sam naišao na podozrenje kada sam doneo Gideonovu knjigu „Jasenovac – Aušvic na Balkanu“ i to sa ličnom posvetom zahvalnosti svojeručno potpisanom od njega. Žao mi je što mi reče kritike upućuju oni koji su bili sa mnom u Ruskoj dumi ušavši sa rukama u džepovima, dok sam ja doneo tri istorijske slike i poklonio prvom potpredsedniku, odnosno prvom zameniku predsednika Ruske dume, potomku generala Ždanova. Žao mi je što nema razumevanja osim od strane ministra koji argumentovao obrazložio jedan i drugi predlog, uvažavajući istorijske činjenice. Ne želim više da učestvujem u ovoj raspravi. Napustiću ovu sednicu. Doći ću na glasanje. Ostajem pri mojim amandmanima, a gospodina ministra bih zamolio da dobro razmisli o nekim amandmanima, nevezano za naslov i sve one članove koji proizilaze iz tog naslova, odnosno predloga za promenu naslova, kao što je npr. stavljanje predstavnika zaposlenih u nadzorni odbor jer ne mogu same da nadzorišu. To vidim, takođe, da je odbijeno. I, kao što je činjenica da u upravnom odboru, u nadzornom odboru i u programskim savetima nema predstavnika srpskih institucija, izuzimajući resorno ministarstvo. Hvala lepo.
Hvala, profesore Ševarliću. Reč ima Marijan Rističević. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, Zemun je grad. Na periferiji tog grada, na teritoriji NDH je bio logor Staro sajmište. Bio bi greh prema svim Zemuncima, koji su nekada živeli ili sada žive ili simpatišu Zemun kao simpatičan grad. Ja sam rođen u Zemunu i ne bih voleo, rođen zato što je porodilište jedino u Sremu u tom trenutku bilo u Zemunu, i ne bi mi bilo drago da se logor Staro sajmište, kako se i zvao, nazove logorom Zemun. Ja nisam rođen u logoru, ni u bivšem logoru. Ja sam rođen u Zemunu. A, na periferiji Zemuna uz dozvolu NDH Nemci su likvidirali na surov način od 6.500 do 7.000 Jevreja i 12.000 Srba. Moji potiču iz Bosne i Hercegovine i ne znam na koji način su dospeli u taj logor, Foča, Goražde okolina, delovi stare Hercegovine, dakle ne znam kojim putevima su oni uopšte se našli i završili u logoru Staro sajmište. Ovde je rečeno nešto što je mene pogodilo. Ja sam u srednjoj školi zbog porodice u kojoj sam odrastao i u vojsci, sve vreme bio lojalan državi, ali nisam verovao baš u Potemkinova sela. Pokušali su da nas uče da je srpska vojska, a to je radila KP, da je srpska vojska vodila hegemonističke ratove od 1914. do 1918. godine, recite mi da grešim da takvih lekcija nije bilo, da je vodila hegemonističke ratove i da je porobila sve druge naše narode i narodnosti. Tako su pokušali da nas uče u školi. Mene tome nisu mogli da nauče. Ima onih pripadnika KP koji su bili najmlađi Titovi odbornici koji su prihvatili tu vrstu ideologije i onda pod starost kažu – ali ja sam hteo da unesem sliku „Plave grobnice“. „Plava grobnica“ pripada srpskom narodu. To je sećanje da je Srbija oslobađala druge, a ti drugi su digli ruku na Srbiju i Srbe. „Plava grobnica“ podseća na to. Ali, mene podseća i na one koji danas žele politički i „Plavu grobnicu“ da iskoriste, uprkos tome što su bili najmlađi Titovi odbornici, šefa partije koji nas je učio da su Srbi sa milion i 264 hiljade, poginulih Srba iz Srbije, vršili hegemonističke ratove od 14. do 18. da bi porobili naše narode i narodnosti. Stvarno ova Skupština trpi sve. Ovde ima ono obraz đon. Hvala.
Hvala gospodine Rističeviću. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, sam jedan ovakav zakon, vidim da budi dosta emocija među narodnim poslanicima. Međutim, prvo što moram da istaknem, zakon nije napisan i mi danas ga ne donosimo pod bilo čijim pritiskom. Jeste pisan zakon u saradnji sa svetskom jevrejskom organizacijom, kao što je pisan i prethodni zakon o obeštećenju žrtvama holokausta bez pravnih naslednika. Međutim, moramo u nekim stvarima da budemo jako realni i jako trezveni, unazad možda čak i par decenija, možda i više, postoji jedna želja za revizionizmom istorije u Drugom svetskom ratu. Toga smo svedoci, i dešava se i dan danas, i dešava se nad velikim brojem žrtava, kako samog Holokausta, zato što neki jednostavno žele da izbegnu svoju istorijsku odgovornost, ne ličnu, ali istorijsku odgovornost za ono što su pripadnici njihovog naroda radili u prošlosti. Imali smo to, ne mogu nazvati baš revizionizmom, ali pod izgovorom bratstva i jedinstva za vreme komunističkog režima, sve žrtve nacističkih zločina i njihovih satelita nisu prikazane u pravom svetlu, jer, eto, to se desilo, žrtve postoje, ali postoji neka budućnost, pa zarad te budućnosti ne trebamo ni da govorimo o tim žrtvama. Ja bih samo da podsetim, imali smo poemu Ivana Gorana Kovačića "Jama", a koliko je do raspada Socijalističke Federativne Republike Jugoslavije bilo jama u kojima su se nalazile kosti Srba, bez ikakvog obeležja? Na desetine. Bacani su u vrtače, zaboravljeni. Ono što je najstrašnije, valjda zbog te želje za nekom budućnošću, svi su se okretali ka tome, a sama budućnost je nosila nove opasnosti, koje su se desile ne posle jednog veka, jedva da je prošlo nešto malo više od 45 godina - zločinci su ponovili zločin. Ponovo su ubijani Srbi pre svega, zbog različitosti u veri, različitosti u naciji, zato što su želeli da žive na svojim ognjištima, gde žive vekovima, proterivani u "Bljesku" i "Oluji", a jedan od krivaca jeste želja komunističkog režima da se o zločinima ne govori, zato što bi zločini posvađali narod. Vidimo sad da ta ideologija i takav stav nisu bili dobri. Zločini su se ponovili, zločinci su pripadnici istog naroda, žrtve su pripadnici istog naroda koji je i stradao za vreme Drugog svetskog rata. Da budemo takođe jasni, Republika Srbija i srpski narod mogu da ističu i brojnost svojih žrtava, mogu da ističu i zločine koji su se dogodili, mogu svuda i na svakom mestu u svetu to da govore, ali da budemo takođe i svesni i postavimo pitanje - da li je to dovoljno? Da li možemo u pokušaju revizionizma izmene istorije, istorije vezano za Drugi svetski rat, Srbija sama i usamljena da dokazuje svoje žrtve, da dokazuje stradanje svog naroda i na taj način opomene čitav svet da se tako nešto više ne sme ponoviti? Ja, da budem iskren, mislim da to možda jeste moguće, ali mislim, takođe, da će biti mnogo teško. Jedan od naroda koji su najviše stradali u Drugom svetskom ratu jesu Jevreji, pripadnici jevrejskog naroda. I bez obzira na razne pokrete, udruženja, koja su profašistička po ideologiji, kada god spomenete Jevreje, u svakom iole građaninu koji ima malo škole stvarate pomisao na ono što su oni doživeli u Drugom svetskom ratu. Kad kažemo - Staro sajmište, mnogi pomisle da se to dešavalo tad u onoj okupacionoj zoni koja je pripadala Srbiji, jer samo Sajmište je samo na nekoliko kilometara odavde, ali to je pripadalo Nezavisnoj Državi Hrvatskoj za vreme Drugog svetskog rata. Srpski narod delio je sudbinu pripadnika jevrejskog naroda za vreme Drugog svetskog rata. I da li postoje dva naroda koja mogu toliko dobro da se razumeju po pitanju stradanja u Drugom svetskom ratu nego što su to Srbi, Jevreji i pripadnici ruskog naroda? Ja mislim da ne. Jedan od načina zaštite od revizionizma, jer svesni smo da se umanjuje i pokušava da se umanji kroz razne kvazinaučne radove broj žrtava i pobijenih u Jasenovcu, broj žrtava i pobijenih po raznim jamama po Bosni, Hrvatskoj, Liki, Kordunu, Baniji, itd, da ne nabrajam, pokušava da se umanji broj žrtava. Jedini ozbiljan odgovor, odnosno mnogo uspešniju borbu da se sačuvamo od revizionizma i sačuvamo uspomene na žrtvu, i sačuvamo sećanje, jeste da se udružuju narodi po tom pitanju koji su stradali. Zato i jesam govorio, a na to sam naišao na veliku osudu pripadnika poslaničkih grupa zašto ja ističem da su sve žrtve iste i da nemaju narodnu pripadnost, zato što ako budemo samo vodili računa o svojim žrtvama, prvo, nećemo moći da sačuvamo uspomenu na njih i opomenu za buduća pokoljenja da se to više ne desi, jer baš se desilo posle Drugog svetskog rata, samo nekoliko decenija. Moramo da udružimo narode koji su najviše stradali da šalju opomenu neprestano čitavom svetu da tako nešto više ni jednom narodu više ne sme da se desi. Imamo hrabrosti da govorimo o svojim žrtvama, ne kao što je to bilo ranije, za vreme Borisa Tadića, Vojislava Koštunice i drugih, da se stidimo svojih žrtava. Smemo da govorimo, smemo da obeležavamo mesta njihovih stratišta, smemo da se udružujemo sa narodima koji su stradali, sa kojima smo delili sudbinu u Drugom svetskom ratu, da sačuvamo uspomene na sve nevine žrtve i žrtve Holokausta u jednoj najmračnijoj ideologiji, najmračnijoj epizodi od kad postoji ljudska civilizacija. Srbija od kad je vodi Aleksandar Vučić sme i o tome da govori, za razliku od bivšeg režima koji se krije sada i poziva na bojkot, da bi izbegao odgovornost i osudu naroda za ono što su uradili, pljačkali taj isti narod, a kada su u pitanju žrtve, prikrivali, da bi se što više dodvorili revizionistima istorije, vezano za Drugi svetski rat i opstali što je god moguće duže na vlasti na taj način.
Hvala, gospodine Arsiću. Reč ima Milanka Jevtović Vukojičić. Izvolite.
Zahvaljujem. Ja ću se nastaviti na govor koji je moj uvaženi kolega Arsić govorio. Moram da istaknem da srpski i jevrejski narod gaje jedno dugogodišnje prijateljstvo, a takođe moram da istaknem da je i ovaj Predlog zakona donet uz konsultaciju i uz učešća Saveza jevrejskih opština, kao i Saveta romske nacionalne manjine. Ono što takođe moram da istaknem, to je da Republika Srbija, na čelu sa Aleksandrom Vučićem, upravo boreći se protiv revizionizma istorije, u Ujedinjenim nacijama 2018. godine bila je izložba koja se odnosi na nezaborav na sve one zločine koji su se desili u Jasenovcu, a naziv izložbe je bio "Jasenovac, potreba da se ne zaboravi". Moram istaći da je direktor te organizacije, međunarodne organizacije koja se desila u UN i gde je čitav svet imao priliku da vidi jedan često malo spominjani dokument iz Drugog svetskog rata, a to je da je na teritoriji Nezavisne Države Hrvatske stradao ogroman broj Srba, među njima i ogroman broj dece, kao i Jevreja, Roma i drugih antifašista. Takođe, moram da istaknem da je u svojoj studiji dr Grajf, koji je inače istoričar za Holokaust, napravio komparativnu analizuju između „Jasenovca“ i „Aušvica“ i naveo 57 načina svirepog mučenja od strane ustaša koje su doživele žrtve u koncentracionom logoru „Jasenovac“. Takođe, moram da istaknem da je prvi put izraelski predsednik gospodin Rivlin došao u posetu Srbiji 2018. godine. Primio ga je gospodin Aleksandar Vučić. Takođe, moram da istaknem da se prvi put na zgradi Predsedništva Republike Srbije na Andrićevom vencu povodom sećanja na Holokaust i na sve žrtve stradale u „Aušvicu“, zavijorila zastava sa Davidovom zvezdom. To je, naravno, odjeknulo u Izraelu uz sve pohvale i uz dužno poštovanje prema Republici Srbiji, koja gaji kulturu sećanja na sve žrtve stradale u Drugom svetskom ratu, odnosno i na žrtve jevrejskog naroda. Takođe, moram da istaknem da je i ove godine povodom obeležavanja 75. godišnjice Holokausta predsednik Aleksandar Vučić prisustvovao u Izraelu i da ga je tom prilikom primio i predsednik države Izrael gospodin Rivlin. Naravno da ovaj zakon, pre svega, ima značaj sa aspekta očuvanja kulture sećanja na sve žrtve koje su stradale u muzeju „Staro sajmište“. Naša je moralna obaveza da se to ne zaboravi, ali naša je odgovornost da sadašnje i buduće generacije učimo tome. Jedan od načina rada upravo Memorijalnog centra „Staro sajmište“ jeste i obrazovno- vaspitni, ali i naučno-istraživački rad, da se zlo više nikada ne ponovi. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladimir Marinković. Izvolite.
Hvala, uvaženi potpredsedniče Arsiću. Poštovani ministre, dame i gospodo narodi poslanici, želim da se samo nadovežem na ono što su govorili moje kolege Veroljub Arsić i Milanka Jevtović Vukojičić, dajući jednu stvarnu kvalitetnu retrospektivu onoga što je naša zemlja, a posebno predvođena našim liderom Aleksandrom Vučićem, uradila po pitanju odnosa sa Jevrejskom zajednicom ovde u Srbiji, ali i konkretnih koraka i poteza koji su doveli do toga da i na taj način promovišemo ono što jesu glavne vrednosti naše zemlje i našeg naroda, a to je slobodarstvo, to je definitivno antifašizam i to je stalna, neprekidna i neumorna borba protiv antisemitizma i, kao što je moj kolega Veroljub Arsić dobro to primetio i rekao, borba protiv tzv. modernog revizionizma i obrisa pojava negde, nažalost, i u našem susedstvu i bližem okruženju imamo pojave, eksplicitne, fašizma. To je pogotovo zastupljeno u Republici Hrvatskoj i jako je čudno da neke čak i političke stranke, politički lideri zastupaju takvu vrstu, ne mogu da kažem apsolutno, jer to nisu vrednosti, ali političkih stavova i ideologija, ali bez neke preterano velike i snažne osude EU, Evropske komisije i njenih institucija. Borba srpskog naroda i borba Republike Srbije, kada su u pitanju antifašističke vrednosti i vrednosti koje se tiču borbe protiv antisemitizma, pa na kraju krajeva i borba protiv BDS-a, tzv. modernog i novog pokreta koji se pojavio u svetu, pogotovo u nekim zapadnim evropskim zemljama, a to je da te zemlje zbog konflikta koji postoji na Bliskom istoku između Izraela i nekih drugih zemalja i entiteta, pozivaju da se bojkotuje roba koja je proizvedena u Izraelu, da se čak, to je bio stvarno jedan presedan i to na nivou ovih taksi anticivilizacijskih koje su tzv. kosovske privremene institucije uvele, kada je u pitanju roba i usluge iz centralne Srbije, čak je i veliki turistički operator, RBNB se zove, uveo bojkotovanje i nemogućnost rezervisanja apartmana i hotelskog smeštaja koje je, navodno, država Izrael uzurpirala i okupirala. Znači, mi u okviru naše politike i spoljne politike se ponašamo sasvim neutralno, ali smo jasni i snažno osuđujemo svako fašističko, profašističko, svako antisemitističko ponašanje, ali i svako antijevrejsko i, naravno, antiizraelsko ponašanje. Ono što bih želeo da napomenem i što prestavlja veliku, veliku stvar, kada je u pitanju geopolitika naše zemlje i buduće pozicioniranje Republike Srbije na međunarodnom planu, to je veoma značajno najavljeno prisustvo predsednika Republike Srbije, gospodina Aleksandra Vučića na velikoj Konferenciji američko-izraelskog Komiteta za javne poslove. Želim zbog građana Republike Srbije, zbog našeg naroda, ali i zbog svih poslanika koji sede ovde u sali da kažem da je to jedna od najznačajnijih spoljno-političkih aktivnosti naše zemlje i predsednika naše države možda i u proteklih nekolika godina. Predsednik Republike Srbije gospodin Aleksandar Vučić će govoriti pred 20.000 ljudi u Vašingtonu i govoriće rame uz rame i kao ravnopravan lider, moguće, 2. marta sa potpredsednikom SAD, sa najuticajnijim senatorima u Americi, najuticajnijim političarima iz Izraela i iz cele Evrope. To je, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, mesto koje zauzima Aleksandar Vučić u sadašnjoj, trenutnoj konstelaciji odnosa na spoljno-političkom nivou. To je odraz onoga kako je Srbija uvažena i kako je Srbija poštovana u proteklih nekoliko godina na međunarodnom planu i na međunarodnom nivou i jako je značajno za nas i treba to da promovišemo svi ovde u ovoj sali, bez obzira da li pripadamo većini ili su kolege iz opozicionih stranaka, jer je predsedniku Aleksandru Vučiću pripala ta čast da govori pred 18.000 ljudi i pred ljudima koji su možda najuticajniji i ostvaruju najsnažniji i najveći uticaj na globalnu politiku. Svako to njegovo pojavljivanje, svaka delatnost i svaka veza sa Svetskim jevrejskim kongresom, Evropskim jevrejskim kongresom, AIPAC-om, gde će Aleksandar Vučić da se obrati 2. marta, gde će biti na glavnom stejdžu, gde će se obraćati pored najvećih svetskih lidera, ide u prilog Republici Srbiji. Od ključnog je značaja za rešavanje naših političkih problema i pitanja, za dalju budućnost naše zemlje, za dalji nastavak ekonomskih reformi koje Vučić sprovodi u proteklih šest godina, a vidite i sami koliko smo uspeha imali u tom domenu, ali koliko uspeha možemo da imamo i na vojnom i na političkom i na svakom drugom planu ako budemo nastavili, ako budemo podržavali ovakvu vrstu politike, tako da, pored ovoga i pored značaja zakona za koji, nadam se, ćemo svi, uz jedan jasan konsenzus, a čuo sam da su moje uvažene kolege iz SRS rekle da će glasati za ovaj Predlog zakona kada dođe glasanje na dnevni red, da pokažemo prvenstveno da svi imamo identičan, zašto ne, nije sramota reći, stav kada su u pitanju crvene linije po pitanju naših nacionalnih interesa, ali i jasnog određenja naše zemlje kada je u pitanju naša budućnost, naši nacionalni interesi, ali i osuda onih snaga i onih ljudi koji pokušavaju da nam nametnu i da nam stave na leđa ono što srpski narod nikada nije bio, ono što srpski narod i naši političari nikada nisu promovisali. Želimo da pošaljemo poruku jasnu i domaćoj i međunarodnoj javnosti, ti ljudi koji promovišu te ideje, profašističke, njih je nekolicina, njih ima dvoje u parlamentu, oni tu i ne dolaze, sem što su došli tu pred Novu godinu da naprave incident. Imaju sreće što ih nismo isterali naglavačke napolje, to i zaslužuju zbog te svoje ideologije i zbog toga što hoće u 21. veku na takav način da ruše vlast i da se domognu para i da se domognu budžeta i da preokrenu točak istorije. Neće moći. Srbija će i dalje da nastavi da se ponaša ovako. Naša vlast na čelu sa Aleksandrom Vučićem će težiti da pridobije i da pruži ruku svima koji to žele, da razgovaraju na ovakav način kako razgovaramo danas, sa našim kolegama koji ne misle, naravno, isto u vezi mnogih pitanja državnih kao mi, ali ono što delimo kao zajedničku vrednost, ja mislim, to je obraz i to je naša zajednička briga za našu zemlju i za našu budućnost. Ova briga da baštinimo i da gajimo antifašističke vrednosti, borbu protiv antisemitizma, dobre odnose, kao i uvek, sa jevrejskom zajednicom, da gajimo i baštinimo kulturu sećanja, da investiramo i ulažemo u naučne institute, u organizacije koje će se baviti ovim pitanjima, jesu dobrobit Srbije i mi ćemo se i dalje zalagati i potpuno podržavati ovakvu vrstu inicijativa, jer jeste naš narod jedan od retkih, i to ne treba da nas bude sramota da kažemo, jedan od retkih, nažalost, naroda koji nije progonio Jevreje tokom Drugog svetskog rata, a kamoli danas. Pazite, imate, ministar je to lepo govorio, dao je sjajne, živopisne primere o tome, u nekim zapadnim tzv. demokratijama i razvijenim zemljama imate danas primere da se progone Jevreji, da se puca na sinagoge. Da podsetim i na to, možda su moje kolege zaboravile, u Subotici se nalazi treća po veličini na svetu, želim da kažem, možda to je moje subjektivno mišljenje, kao neko ko je odavde, ko je pripadnik ovog srpskog naroda, najlepša sinagoga na svetu, to je subotička sinagoga. Ona je i renovirana, ona je restaurirana, naravno, na inicijativu našeg predsednika i za vakta predsednika Vučića, i naravno, moram da napomenem i ulogu premijera Mađarske, gospodina Orbana i svih onih koji su imali tu dobru volju i podržali tu ideju. To je stvarno jedno prelepo, velelepno zdanje, i kada Jevreji širom sveta čuju i vide šta smo mi i kako smo uradili po tom pitanju i po tom planu, to je ono što, u stvari, definiše i krasi ono što Srbija radi u prethodnih nekoliko godina. Radi na tome da istrajava, ali da bolje promoviše i prezentuje ono što jeste uvek bila jedna otvorena zemlja, zemlja koja se ponosi time što ima puno različitosti, što ima puno naroda i puno nacija, i posebno se ponosi time što mi tako živimo kroz celokupnu svoju istoriju. Ovo je jedna lepa stvar, dobra stvar za Srbiju, dobra stvar za region, dobra je stvar za celu Evropu. Mi pokazujemo toj istoj Evropi i svetu danas šta znači biti jedna otvorena zemlja. Danas kada se puca na Jevreje u nekim sinagogama u zapadnim zemljama, kada oni možda ne mogu da šetaju ulicom slobodno u nekim kvartovima u Nemačkoj ili u nekim drugim zemljama, ovde, naravno, nema, ne pravimo mi nikakve razlike. Mi volimo te ljude. Oni su odrasli s nama ovde na Dorćolu, na Vračaru. To je deo našeg naroda. Niko vam neće ni reći, ko god je iz Beograda, e ovaj je Jevrej ili bilo šta drugo. Ponosni smo na to, kolega Arsić je govorio o tome, što smo doneli taj zakon koji je jako važan, o vraćanju imovine naslednicima žrtava Holokausta. Ponosni smo na to što smo vratili i što Jevreji mogu da idu i da prisustvuju službama u sinagogi u Maršala Birjuzova, u sinagogi u ulici Kralja Petra, da se tamo okupljaju, da možemo zajedno da slavimo Hanuke, da možemo zajedno da sarađujemo, radimo i da živimo zajedno kao što smo to uvek radili, ali da napominjemo celom svetu i celoj javnosti da mi nikada i apsolutno nikada nismo bili narod koji je bilo kada i pomislio da podigne ruku na Jevreje. Zato ovo danas i radimo. Ministar je lepo u svom govoru rekao – puno Jevreja su naši ljudi spasili. I dan danas su neki od tih ljudi živi, dolaze u Srbiju. Pomenuću samo gospodina Žambokija, koji je uzeo prezime od čoveka koji ga je spasao. Žamboki je inače Dorćolac, a inače je jedan od najbogatijih ljudi danas u Izraelu, jedan od najvećih privrednika tamo. Mislim da ima preko 80 godina čovek, ali nikad nije zaboravio svoju Srbiju, nikad nije zaboravio Srbe, nikad nije zaboravio građane Beograda i Zrenjanina, gde ga je taj čovek i poslao i sačuvao i spasio. Ja mislim da je to tako bilo. Tako da, mi danas to podržavamo i opet dajemo primer i uvek ćemo davati takve primere kao jedan ozbiljan i slobodarski narod, ali ćemo mnogo više to promovisati nego što je to bilo ranije, kada smo se samo do pre 10 godina valjda bojali da kažemo ko smo, šta smo, da istaknemo svoju zastavu. Pa, evo, vidite, i dan danas, nažalost, to je neki naš usud. Govorimo o Izraelu. Ima, naravno, oni su još gori od nas, kada su u pitanju političke žestoke svađe, i kada je u pitanju taj njihov demokratski kapacitet i svađe i konflikti između političkih partija. Ali, kada je u pitanju nacionalni interes Izraela, tu nema svađe, tu imate istu jednu liniju. Može da bude samo svađa oko toga ko zagovara veći interes i veću mogućnost za Izrael u ovom vremenu u kojem živimo. Nažalost, vi i dan danas imate kod nas tu tzv. oni se nazivaju drugosrbijanci, kažu za nas da smo neobrazovani, da smo krezubi, da ne znamo ništa, da smo loši zato što želimo da postavimo jarbol i da stavimo najveću moguću zastavu ovde u Beogradu koja može da se vidi iz aviona, sa nekih drugih lokacija. Kažu da je to trošenje novca, kažu da je to sramota. Ne, nije biti patriota sramota i mi ćemo gajiti i dalje i kult zastave i kult gajenja nacionalnih interesa i zaštite našeg naroda ne samo ovde u Srbiji, nego svuda gde on živi, ne samo u Republici Srpskoj, gde živi oko milion ljudi, nego i tamo gde ih živi 20.000, 30.000, i u Republici Severnoj Makedoniji i u Rumuniji, gde imamo jednog našeg poslanika u njihovom parlamentu i u Mađarskoj i svuda gde oni žive i u SAD. Podsećam moje kolege da će za nekoliko dana Njegova Svetost Patrijarh Irinej posetiti SAD. Već je najavljena njegova služba u crkvi Svetog Luke u Vašingtonu. Dakle, velika stvar i za naše građane koji žive u Americi, jer mi danas treba da budemo ujedinjeni kako bi na najbolji mogući način odbranili svoje interese. Hvala.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Radi javnosti. Srpska radikalna stranka ne podržava ovaj zakona da bismo ostavili utisak kako svi u ovoj sali isto mislimo, niti želimo da se na ovaj način stekne utisak da mi bilo kako podržavamo vladajuću većinu. Ništa od toga nije tačno. Tačno je da je SRS od svog osnivanja patriotska politička partija i nikada od toga nismo odstupali. Uvek smo i uvek ćemo u Narodnoj skupštini i na svakom drugom mestu podržati svaku ideju, svaki predlog koji je u srpskom nacionalnom interesu, a ovaj zakon to svakako jeste. Mi primećujemo, što je svakako dobro, da se Aleksandar Vučić u poslednje vreme sve više vraća svom izvornom političkom programu i svojim izvornim političkim idejama i kad god on, na osnovu toga, vama zada domaći zadatak da se ovde raspravlja o nečem što je od srpskog nacionalnog interesa, mi ćemo svakako to da podržimo, čak da je u pitanju bilo ko drugi. Tako da nema potrebe da vi sebi pripisujete bilo kakve poene zato što ćemo mi glasati za ovaj zakon, jer ovaj zakon, ovakvi zakoni, ovakve ideje su izvorno ideje SRS. Ponavljamo, dobro je što im se Vučić sve više i sve češće vraća. Nadamo se da će to biti još intenzivnije i da ćemo onda još češće biti u prilici da glasamo za takve predloge. Hvala.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Vladimir Marinković.
Nije klasična replika, više je dodatak, odnosno komentar, opaska na izlaganje koleginice Vjerice Radete. Slažem se, naravno, različita su mišljenja, niti je bila bilo kakva namera da se kaže da političke stranke koje učestvuju u radu vladajuće koalicije isto misle sa članovima opozicionih partija, posebno ne sa SRS, ali ono što je suštinski važno je da smo se ovde složili da postoje neke zajedničke ideje i naravno da podržavamo neke zajedničke inicijative koje su u interesu naše države. Naravno, ne zato što su u partijskom ili bilo kom partikularnom interesu. Mene je zaintrigirana i najbitnija stvar gde želim da poentiram, a ona je sledeća. To je da Aleksandar Vučić radi i sprovodi nešto što je bila nečija ideja ili nečiji program, i to i jeste glavna razlika između onoga što on radi i onih koji njega kritikuju. To je suštinski važno reći kada su u pitanju i ovi ekonomski, ali i politički rezultati. Da, on je imao tu ideju i govorimo danas o izgradnji Memorijalnog centra. Da, evo realizujemo je, glasaćemo, nadam se, svi za ovaj predlog zakona i Vučić će to da realizuje. Mnogi su pričali o auto-putevima, mnogi su hteli, mnogi su započeli, ali nažalost, po naše građane, nisu ništa ili nisu mnogo uradili, a on je napravio 250 kilometara auto-puta, on je smanjio nezaposlenost sa 27% na 9,5%, on je doveo ovde i otvorio samo za prethodne dve godine 150 fabrika, doveo preko 3,5 milijarde evra stranih direktnih investicija, uspostavio makroekonomsku stabilnost zemlje, vi to gospodine Arsiću mnogo bolje znate od mene, uspostavio dobre javne finansije, dobar rejting naše zemlje. Svi hoće da ulažu ovde, evo Kinezi, evo Ruska Federacija, evo Amerikanci otvorili banku, Ujedinjeni Arapski Emirati. Rekao – sproveo čovek. To je nešto što Amerikanci zovu lideršip, dakle liderstvo, i to je ono što njega odvaja i razdvaja od možda onih koji znaju kako bi trebali, ali ne znaju ili nemaju snage, energije i mogućnosti da to implementiraju i nemojte da se ljutite, jer građanima je najbitnije šta se uradi a ne šta se priča. Hvala.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Koliko poznajem Vučića, a verujte poznajem ga, bilo bi mu mnogo draže da ga branite na način da objašnjavate da on poštuje Ustav, da vrši predsedničku funkciju u skladu sa Ustavom, a ovo što pokušavate danima, zaista samo ide u prilog onima koji tvrde kako Vučić gazi Ustav, kako je on drži sve u svojim rukama itd. Zamislite vi Vučić izgradio puteve. Šta je on vozio bager, kopao lično? Koja je to njegova uloga? Ljudi moji, ne preterujte. Razumemo mi da vi imate potrebu sad pred pravljenje lista, koalicija itd. da se Vučiću dodvoravate, ali činite mu medveđu uslugu i sam on, sigurna sam, znam čoveka, ne želi da tako nešto sluša o sebi. On bi bio mnogo srećniji da svi ovde pričate danima kako Vučić poštuje Ustav, kako Vučić nije uzurpirao funkcije Vlade, kako Vučić nije uzurpirao funkciju ministara, kako Vučić nije uzurpirao Narodnu skupštinu, kako Narodna skupština radi u skladu sa parlamentarnom demokratijom, a vi samo potvrđujete ono što pričaju drugi da sve nije tako, već da je upravo Vučić uzurpirao nadležnosti Vlade, nadležnosti ministara pojedinačno, nadležnosti Narodne skupštine i ubiste se objašnjavajući to, a kao želite da pomognete Vučiću. Promenite malo, biće mu draže da vas sluša i bolje ćete proći, verujte.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Vladimir Marinković. Izvolite.
Ja apsolutno nisam ni rekao da je on čovek gradio puteve, niti sam radio ovo što sam ja naveo tokom svog govora. Samo sam rekao da je on čovek ideolog tog preporoda političkog, ekonomskog, nacionalnog, vojnog, kulturnog, obrazovnog i svakog drugog. To je valjda normalno i, kako da kažem, kada pogledate neke druge države koje su se razvile, koje su razvile dinamično, drastično svoju ekonomiju, svoj politički sistem, svoje kapacitete, pa valjda pamtite te ljude. Kada pomenete ime Ronalda Regana, pomislite na ekonomske reforme, da li je tako, na procvat američke privrede, američkih kompanija, ne znate ko je tada bio ministar privrede ili trgovine ili bilo čega, niko to ne zna. Znači, svako tu ima svoj posao, ali neko mora svojim idejama, svojom vizijom da definiše kojim putem zemlja ide. Samo sam to rekao i to jeste najbitnija uloga bila, a ovo drugo je uloga državnih institucija koje su to u proteklih nekoliko godina i uradile, počevši od resornih ministarstava, nas ovde u parlamentu koji smo diskutovali o svim zakonskim rešenjima i zakonskom okviru koji je, naravno, drastično i jako poboljšan, tako da mislim da na radost i korist građana Republike Srbije mi imamo nekog ko ima viziju i ko zna… Trebalo bi da pogledate i da pročitate taj plan Srbija 2025. To je plan. Srbija konačno razmišlja šta će biti za pet, 10, 15, 20 godina. Ne razmišlja šta će da bude sutra i u tome je kvalitet i u tome se razlikuju lideri od onih koji vode državu ili bilo koji sistem na način koji nije kvalitet i nije dobar.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Sad sam razumela da je Vučić ideolog gradnje puteva, a u prvom javljanju kolega je precizno rekao – izgradio je Vučić, izgradio je, samo nisam zapamtila koliko kilometara puteva. Dakle, precizno je tako rečeno. Ne može niko biti ideolog gradnje puteva. Ideologija je nešto drugo. Ideologija je ono čemu se Vučić sve više vraća. Ideologija je velika Srbija koju je Vučić, kada je komentarisao ovaj film o sebi, ponovo rehabilitovao, podsećajući na njegov govor u Glini. Doduše, rekao je da nikada nije rekao da je to Republika Srpska, ali onaj govor tačno je pokazao onaj segment gde on to jeste rekao. Naravno da jeste i nije samo tad. To je ideologija. Gradnja puteva je nešto što jeste dobro i mi to stalno govorimo i dobro je da ova vlast vodi računa o tome da se izgradi što je moguće više puteva, koridora itd. Ali, ljudi moji, jel vi znate da građani Srbije plaćaju putarinu, da građani Srbije plaćaju registraciju za stara vozila kao da su nova, da se plaća akciza na gorivo, da ste uzeli velike kredite, da se plaćaju porezi i mi nikada, mi demagoški nikada nećemo da kažemo - to su narodne pare. Samo govorimo kako se puni budžet. Narod je na izborima vama, vašoj stranci, Vučiću koji je na čelu te stranke, dao mogućnost da tim parama, tim sredstvima upravlja. To je jedino ispravno reći. Sve drugo je demagogija. Vi upravljate kako upravljate. Što se tiče gradnje puteva sigurno da nema niko ništa protiv, ali videćete na izborima i u kampanji, pitaće vas ljudi zašto su im plate i penzije mnogo manje od one potrošačke korpe koja iznosi 37 hiljada dinara, najniža plata 30 hiljada dinara, a najniža penzija ni 10 hiljada dinara. Hajdemo malo i o tome.
Pa nije to baš tema. Narodni poslanik Vladimir Marinković, pravo na repliku. Izvolite.
Hvala. Ja se neću naravno više javljati, samo da razjasnim jednu stvar. Koleginica Vjerica Radeta je naravno lepo primetila, znajući i poznajući jako dobro funkcionisanje državnog sistema, finansijskog sistema i apsolutno cele države i pominjala je narodne pare. Da, plaća se registracija, plaćaju se takse, dažbine, naravno što je valjda normalno u jednoj normalnoj državi koja pledira da bude razvijena, moderna, tržišna ekonomija, koja želi da što bude više u zemlji preduzetnika, privrednika, privatnih inicijativa i da na taj način se stekne i dobijemo što veću zaposlenost, pogotovo naših mladih građana. Ali, ja ću se samo vratiti nekih sedam, osam godina unazad. Vi to još bolje znate od mene. Suštinska razlika je kako se upravlja tim državnim parama. Godine 2012. u leto, odnosno jesen radili smo i rebalans i radili smo posle budžet. Nije bilo za plate do kraja godine rudarima u Resavici. To je samo jedan od primera, i naplata poreza na dodatnu vrednost, akciza je bila alarmantna, katastrofalna, negde oko šezdeset i nešto procenata. Sada država, već nekoliko godina unazad ima suficit. Ja želim zbog naših građana da kažem šta je upravo, i ne govorim o toj vrsti ideologije, šta je tu Vučićeva zasluga. Stabilan markoekonomski sistem, stabilnost u zemlji i domaćinsko ophođenje prema upravo tom državnom i narodnom novcu. To je ta razlika, ništa drugo. Pa sada imamo privredni rast koji je, ja mislim, u trećem kvartalu prošle godine, bio najveći u Evropi i imamo mogućnost da budemo ove godine, ako sve bude kako treba i ako se nastavi sa investicijama na ovaj način, preko 5%. (Predsedavajući: Privodite kraju.) Gradimo puteve, obnavljamo škole, obnavljamo vrtiće, socijalno smo odgovorni, tu se valjda slažemo, dajemo mogućnost i onima koji ne mogu na tržištu da zarade. To je jedna ozbiljna država, ja ništa drugo nisam naravno ni želeo da kažem i to je nešto što treba legirati i reći, nema veze da li ste opozicija, kažite - čovek je uspešan, uradio je dobro posao i idemo dalje, nema veze sporićemo se dalje oko nekih drugih stvari. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Šormaz. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Mada je i ovo bilo interesantno. Reče jedan od prethodnih govornika - možda smo se bojali deset godina, ja se nisam ni bojao, ni plašio ni pre 30 godina da kažem šta mislim. Hvala Bogu nije ni moj stric koji je nosilac Karađorđeve zvezde sa zlatnim mačevima. Hvala Bogu nije ni moj deda koji je umro pod kraljevom slikom iako je 50 godina njegovog života vladao Tito. Tako da mogu i sada da kažem neke stvari. Podsetio bih na jednu stvar koju nisam jutros, kada sam se prvi put javio rekao, što je interesantno da građani Srbije znaju, vezano za Logor „Staro sajmište“ i da podsetim građane o čemu sada govorimo. Rekli smo svi da su Nemci u taj logor sprovodili i Rome, ali interesantno je reći, želim da kažem u kakvoj smo državi tada živeli, pošto je posle 1945. godine smo slušali samo laži i neistine o kraljevini Jugoslaviji, ali evo pod jedan, imali smo savremeno sajmište za to vreme, oštećeno kao što rekoh 1945. godine u napadu nacističke Nemačke na Beograd, pa je korišćeno zbog toga za logor, ali isto tako oni su Rome i Jevreje sprovodili u taj logor po važećim zakonima Nemačkim, rasnim zakonima. Naime, u Nemačkoj su Romi živeli isključivo kao čergari u to vreme i u tom zakonu je pisalo da se sprovode čergari Romi i zato nije toliko mnogo Roma sprovedeno u taj logor u Jugoslaviji koliko je moglo biti jer već u toj Jugoslaviji, kraljevoj Jugoslaviji, su Romi živeli u kućama i u naseljima i onda ih nisu sprovodili u logor, nego samo one koje su nalazili kao čergare u skladu sa svojim zakonom. Samo, mislim jedan je zločin, ali hoću da kažem u kakvoj Jugoslaviji su živeli Romi i zato govorim da ne treba više da se bavimo lažima koje smo slušali od 1945. godine. One nas i dalje drže dole, vuku unazad. Savremena Srbija je drugo. Mi moramo da se ponosimo našim nasleđem. Jevreji su ubijani zato što su Jevreji. Romi su ubijani zato što su Romi. Srbi su ubijani zato što su Srbi i pravoslavci. To je bio razlog i zato imamo toliko velike žrtve. Treba da pričamo o žrtvama. To nas ne čini slabima, kao što je rekao jedan prethodni poslanik. To samo govorili koliko smo mi mnogo dali za svoju slobodu i za to da možemo slobodno da živimo u svojoj zemlji. Dvadeset miliona Rusa je poginulo u borbi protiv nacističke Nemačke i stalno govore o svojim žrtvama. Šta to čini Rusiju slabom? Naravno da ne. Naravno da je Rusija moćna i velika i da je tih 20 miliona žrtva čini drugačijom. I naše žrtve su nešto na čemu moramo da insistiramo. I to što ide predsednik Vučić u Ameriku 2. marta je naravno pohvalno i naravno da treba još više da popravimo odnose sa Izraelom, jer tamo se nalazi sveti grad Jerusalim, glavni grad Izraela, što se mene tiče. I mi moramo sa njima da produbljujemo odnose i naravno da prvi koji predstavlja volju građana Srbije i naroda Srbije mora 2. marta da se pojavi i treba i hvala Bogu da ide u Ameriku tada. Ne znam da li znaju građani Srbije ovo, ali u centru Njujorka postoji Memorijalni park za žrtve Jasenovačkog logora. U Beogradu ga nemamo, a u centru Njujorka ga ima. Zašto? Zato što smo od 1945. godine krili da su Srbi ubijani zato što su Srbi i zato što smo pričali da su izdajnici oni koji nisu bili izdajnici i sa tim mora da se prekine, jer Srbija ima čime da se ponosi i Srbija sa tim može dalje da bude ravnopravan deo evropske porodice i da ima pred svima obraza, časti i visokog čela da ustane i da kaže – mi smo Srbi, borili smo se protiv nacizma kao zla, borili smo se protiv komunizma kao zla, i uvek ćemo se boriti za slobodu, svoju pre svega. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Mirko Krlić. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Inspirisao me je gospodin Marinković, jer je spomenuo moj grad Zrenjanin, a svidela mi se tema koju smo imali pre toga, pre reda replika, odnosa između Jevreja i Srba i ta žrtva zajednička koja nas je toliko vezala, pa prosto imam potrebu da ispričam da u stvari vrlo kratko kažem kako je u ovom gradu koji je spomenuo gospodin Marinković to najbolje oslikano, 27. aprila kada su nacisti ušli u grad. Prvo su promenili ime Petrovgrad u Gros Bečkerek, srušili spomenik kralja Petra, srušili sinagogu i obesili Viktora Eleka, najvećeg poslodavca i najvećeg poslovnog čoveka u gradu, jednog od najbogatijih Petrovgrađana ili Bečkerečkana i ako hoćete danas Zrenjaninaca, a njegovu čitavu porodicu poslali u „Topovske šupe“. Vratili smo spomenik kralju Petru, ali ime nismo vratili. Sinagoga nije sagrađena, a na temeljima i od kapitala Viktora Eleka napravljen je jedan od najvećih nekad poljoprivrednih kombinata u SFRJ koji se nažalost nikada nije zvao Viktor Elek, već se zvao Servo Mihalj. Ovaj zakon je zbog toga jako važan, zato što vraća, kako ste lepo rekli u naslovu zakona – kulturu sećanja, jer zaborav je nekultura bila i ostaće.
Zahvaljujem. Na član 3. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Da li neko želi reč? (Da.) Izvolite.
Izašao je gospodin ministar, ali htela sam da dopunim ovaj istorijski kontekst i napravim malu digresiju, jer on kada je kolegi Ševarliću odgovarao na amandman, koji je on podneo oko naziva, jedan bitan detalj je tu veoma važan, a naročito i za kolege iz SPS i za neke druge narodne poslanike. Pa da bi to bilo jasno i precizno, dakle, još pre 1942. godine u oktobru 1941. godine, voljom ustaške hrvatske vlasti tzv. NDH i nemačkih nacista deo Srema, istočni Srem je pripojen tzv. NDH. Mi srpski radikali se slažemo sa ovim nazivom, jer taj kompleks i to mesto je zapravo mesto neverovatnog i teškog stradanja i Srba, i Jevreja, i Roma, a ne odrednica nekog grada kako je to bilo u Predlogu tog prvog amandmana. Međutim, šta će se pojaviti kao problem, dame i gospodo i vama se obraćam iz Ministarstva, vi iz Ministarstva kulture nećete moći prilikom izgradnje i formiranja ovog novog kulturnog dobra, dakle, Memorijalnog centra „Staro sajmište“ da rešite sve probleme. Problemi se nalaze u imovinsko-pravnim odnosima koji datiraju od posle Drugog svetskog rata. Kada je prvi put, pošto smo mi poslanici u dosta saziva u ovoj Skupštini, ova ideje proklamovana devedesetih godina, a onda su posle bile neke prve komisije, čini mi se 2005, 2006. godine, to se pojavilo kao problem. Vi sada kada uporedite, da bi nešto memorizalizovali, znači na tom mestu morate da obuhvatite ceo taj kompleks, to je Staro sajmište. Da znaju ljudi, to ste lepo gospodine ministre objasnili, Staro sajmište nije bilo staro kada je pravljeno. U tom vremenu te moderne ono je bilo kao zaista jedan tipičan primer dobre arhitekture tog vremena, da se pokaže svetu kako to treba da izgleda, ali sada tu ima imovinsko pravih odnosa koji zadiru u stanovanje ljudi gde vi morate da tražite saglasnost od drugih ministarstava. Kako ćete to da rešite? Možda su neki sporovi pitanje suda. Čini mi se da u Mađarskom paviljonu još uvek ima problema što se tiče toga. Ne možete sada da kažete, mislim, dobra je namera i mi to podržavamo, mi smo ispravili tehnički samo neke stvari, ali možda je pre ulaska ovog Predloga zakona, jer komisija je zasedala pet godina unazad, pa su bila razna sporenja, ovaj naziv je gospodine ministre dobar. To je trebalo da se ima u vidu. Što se tiče vašeg izlaganja, sada ću da iskoristim priliku, prilikom obraćanja po ovom amandmanu, od pre nekoliko dana, apsolutno ste u pravu za negaciju genocida nad Srbima u ustaškoj NDH. I vi ste rekli - doći će vreme. Znači treba da se postigne opšti politički konsenzus da to bude kažnjivo, da svako ko pomisli da to kaže, a koleginica Radeta je pominjala ove nove ustaše koji rade protiv Srbije, ja smem to i svako do nas otvoreno da kažemo, koji su Srbi samo poreklom, koji šire tu antisrpsku mržnju ili novu ustašku histeriju po Srbiji i to će sve više da rade kako se dan izbora bude približavao. Isto tako, gospodine ministre, kada je bila izmena Krivičnog zakonika, mi smo predlagali da svako onaj u Srbiji ko kaže i ko izjavi, a da ne govorim o ovima koji tvrde da se to desilo, da je u Srebrenici bio genocid, moraju da budu krivično sankcionisani i to sa kaznom. Mi smo predložili 20 godina zatvora. Mi sada ispravljamo istorijske greške. Zašto to nisu uradili neki prethodnici vaši? Zašto to nisu uradili komunisti koji su bili toliko godina na vlasti? Znači, došlo je vreme da se jedno mesto velikog stradanja Srba, Jevreja i Roma obeleži na adekvatan način. To nije na kraju samo istorijski iskorak, nego i civilizacijski i naša nacionalna odgovornost da to uradimo. Isto tako je naša nacionalna odgovornost i odgovornost svih koji budu i posle nas u ovim skupštinskim klupama, na određenim političkim funkcijama da se spreči bilo kakva mogućnost zbog budućih generacija da bilo ko i bilo kada tako nešto tvrdi, jer se u Srebrenici nije dogodio genocid.
Reč ima ministar Vukosavljević.
Hvala predsedavajući. Uvažena narodna poslanice, dakle, u pravu ste što se tiče, barem po mom mišljenju, ovih pravnih pitanja u vezi sa eksproprijacijom itd. Mi smo se svojevremeno, ja sam bio član komisije koju je svojevremeno grad Beograd formirao kada je reč o memorijalnom kompleksu. Bio sam 2014, 2015. itd. i tu je zaista bilo problema oko tih imovinsko pravnih odnosa. Dugim protekom vremena, decenijskim protekom vremena tamo je došlo do jednog specifičnog, slobodno mogu da kažem nekih nezgodnih pravnih situacija do jednog pravnog galimatijasa koji je naravno imao za posledicu otežano rešavanje nekih stvari. U to vreme, ono što je uspešno bilo okončano, govorim sada recimo o centralnoj kuli na Starom sajmištu, taj prostor je bio dodeljivan po nekim različitim kriterijumima umetnicima za umetničke ateljee itd. i onda su uz razumne kompenzacije uglavnom umetnici dobijali neke druge prostore za ateljee i to je rešavano ili je rešeno na adekvatan način. U međuvremenu se pojavilo opet neko naseljavanje nekih lica. Dalke, situacija s tim u vezi jeste komplikovana, ali ovde jeste naglašeno da će biti donet planski akt saglasan ovom zakonu i nama ne ostaje drugo nego da pretpostavimo da će to ići … (Nataša Sp. Jovanović: Ali će da uspori.) Može da uspori, ali znate stvar je toliko, nije sada možda ovo prilika i mesto da ulazimo u detaljnije, da ja bar ulazim u detaljnija objašnjenja tih pravnih zamešateljstava koja su satkana od niza neverovatnih događaja i okolnosti, nečinjenja, naseljavanja, otvaranja različitih restorana, čudesa i sadržaja različitih tipova. Međutim, to je tako kako, i mi moramo da taj gordijev čvor presečemo, odnosno presecamo i presečemo, i ja verujem na način koji će biti efikasan. Sada, ostaje da se vidi, usvajanje ovog zakona će stvoriti razumne preduslove, da se to krene na odlučan način, a ostaje da vidimo, a tu će biti potrebno sadejstvo različitih institucija nadležnih za različite imovinsko pravne poslove itd. Vi to jako dobro znate, budući da ste u toj materiji stručni, kao i u nekim, ali misli da usvajanje zakona stvara dobre pretpostavke za rešavanja, ali da neće biti jednostavno, neće. Ali, imajući u vidu značaj ovog zakona za očekivati je da će sve nadležne, državne gradske službe postupati savesno i u skladu sa zakonom i naravno, obogaćeni jednim novim entuzijazmom, a u vezi sa ciljevima i smislom donošenja ovog zakona. Hvala.
Pravo na repliku, narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvolite.
Ovde su u delatnosti i na samom lokalitetu i o načinu kako će to da izgleda i kakvu će funkciju da ima Memorijalni centar „Staro sajmište“, pobrojane sve te stvari. Međutim, gospodine ministre, upravo ovo što sam vam rekla, za razliku, možda to kolege verovatno znaju, od drugih takvih stratišta u porobljenoj nacističkoj Evropi, gde su namenski pravljeni logori da bi se Jevreji pre svega ubijali, ovde se koristio prostor, kao što sam rekla, koji je sa najboljom namerom napravljen krajem 30-ih godina, da to bude jedno lepo mesto gde će ljudi da dolaze ne samo iz Srbije, nego iz celog sveta. U tom smislu, ako mi već oživljavamo to, a znate neko ko dođe tamo zaista treba sa velikim pijetetom i sa najdubljim osećanjima da se pojavi, ne možemo onda sad tek tako da dođemo, a ovde nije rešen ovaj deo, razumete šta vam pričam, u tom smislu je i bila ta moja intervencija, jer sve to treba da se završi u najkraćem moguće vreme, a negde zbog tog zamešateljstva, kao što vi kažete, to može da bude sporno. Drugo, to mislim da je bio, pošto nisam znala da ste vi bili član komisije, u raznim sazivima komisije isto važno pitanje, naravno, programski saveti, upravni odbor koji je ovde definisan kako će biti delegiran, će o tome da odlučuje. Ali, ipak da to ne ostane samo kao što je muzej genocida formiran, kao što je slučaj kragujevačkog mesta stradanja u Šumaricama gde se to samo obeležava pored muzeja koji imamo, inače, čitav taj kompleks je jedno mesto gde se najveći broj Kragujevčana kreće i lepim danima, i kada to nije. Ali, 21. oktobar je jedini dan kada se tamo takve stvari dešavaju u sećanje na žrtve. Ne može to i ovde da ostane tako. Mora da se zna i da postoji posebna dvorana, jel tako, ako treba uz ove objekte koji postoje, dakle, to je naša najbolja namera, gde će da se održavaju ta sećanja, gde će da se održavaju razne promocije, gde će da se dešavaju sva ta kulturna dešavanja koja su potrebna da bi ovo imalo pravu funkciju, a ne samo da ostane na papiru.
Reč ima narodni poslanik Neđo Jovanović. Izvolite.
Zahvaljujem se predsedavajući. Uvaženi ministre sa saradnicima, ja najpre želim da izrazim jednu iskrenu zahvalnost što je vaše Ministarstvo i vi na čelu istog Ministarstva, prihvatilo amandmane koje je poslanička SPS podnela na Predlog zakona o kojem danas raspravljamo i naravno, činimo sve što je u našoj moći i u našoj nadležnosti da isti zakon poboljšamo po kvalitetu kako bi u praktičnoj primeni postigao puni efekat. Ono što je za veliko uvažavanje i poštovanje, jeste činjenica da vaše Ministarstvo već u kontinuitetu i to nije laskanje, to nije nikakva subjektivnost, to je realnost, već u kontinuitetu čini sve kako bi se ono o čemu danas raspravljamo podiglo na najviši mogući nivo, a to naša svest da se istorija ne sme ni u kom slučaju relativizovati, da se ne sme zaboraviti, da se istorijske činjenice moraju uvek prikazivati onakvim kakvi jesu bez obzira da li neko imao drugačiji pristup analizi tih činjenica, imao drugačiji ugao. Kada je u pitanju ocena istorijskih činjenica, mi ih moramo sačuvati u njihovom identitetu, odnosno istoriju sačuvati od iskrivljavanja. U tom pravcu zaista ono što je za svaku pohvalu, jeste vaše nastojanje da jedan takav princip zadržite i da taj princip postane kao princip koga moramo svi da se dosledno pridržavamo. Ono što je jako važno istaći jeste nešto što se ovde nekoliko puta ponovilo. Mislim da je tu uvažena koleginica, Nataša Jovanović, potpuno u pravu ističući neke okolnosti koje u svakom slučaju predstavljaju i određene terete, opterećenje. Istorijski spomenici, bez obzira iz koje istorijske etape, bez obzira iz kojeg istorijskog doba moraju da uvek budu prisutni i da se vide, moraju da budu prepoznatljivi. Mi na taj način čuvamo, ne samo istoriju, mi na taj način istovremeno negujemo našu kulturu. Kultura je deo našeg nacionalnog identiteta i bez toga mi ne možemo apsolutno nigde da reprezentujemo ono što nam istorijski pripada ukoliko to prikrivamo i ukoliko to ne eksploatišemo na pravi način. Mislim da delimo potpuno ista sagledavanja i mišljenja kada je u pitanju bilo koja istorijska etapa koja treba da bude obeležena na način koji to činimo ovim zakonom, ili spomen obeležjima, ili spomenicima, ili na drugi način. Nebitno je šta je ideološki pristup, nebitno je da li taj istorijski momenat i taj spomenik ili to obeležje podrazumeva nešto što se vezuje za ideologiju tog vremena ili određene strukture u tom vremenu, bitno je da to vreme bude ovekovečeno. Zašto? Zbog toga što ne smemo da se stidimo svoje istorije, a istovremeno moramo da se ponosimo svjom istorijom. Kada se to dvoje stavi u korelaciju, to podrazumeva da smo obavezni da istoriju kakve jeste očuvamo. Ono što želim da istaknem kao činjenicu, sve što je koleginica Jovanović istakla treba ubuduće da bude podstrek za nove ideje, za nove projekte, za nove programe. Svaka istorijska epoha podrazumeva obeležavanje na najbolji mogući način. U tom smislu moramo adekvatne sadržaje imati. Kada to već činimo, kada obeležavamo, nije dovoljno podići samo spomenik i reći – da, spomenik tu stoji, doći ćemo, pogledaćemo, poklonićemo se sinima nekih koji su svoje živote da li za najveće ideale, kao što je ideal slobode. Potrebno je pored tih spomenika napraviti sadržaje koji podrazumevaju najbolji način negovanja svega onoga što taj spomenik obeležava, zbog čega se sa posebnim pijetetom, kako reče koleginica Jovanović, sa velikim emocijama odnosimo na određene istorijske činjenice, istorijske događaje, ljude koji su imali istorijsku ulogu bez obzira u kom statusu i na koji način. Zato stimulišem, sugerišem i vašem ministarstvu da u granicama finansijskih mogućnosti, budžetskih mogućnosti, uz svako spomen obeležje učinimo nešto dodatno, nešto što će sadržinski da pojača sve ono što se vezuje za obeležavanje određenih događaja, a hvala Bogu tako mogu da se izrazim, imamo ih mnogo, jer je naša istorija bogata, bogata je mnogo i stradanjima i uspesima i katarzama i pogubljenjima i mnogo čime, ali to je bogatstvo naše istorije sa kojom treba da budemo ponosni, a da bi to bilo zaista tako onda učinimo još jedan iskorak da bi i onaj dodatni sadržaj uz sve ono što imamo, podigao nivo svesti kod naših ljudi, kod građana Srbije da se istorija čuva. Hvala vam.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a zatim ministar gospodin Vukosavljević. Izvolite.
Jeste mogućnost za repliku, ali samo još nešto dodatno što bih želela da vam kažem u ime poslaničke grupe SRS po ovom amandmanu. Gospodine ministre, mi smo dobili strategiju kulture koju je Vlada prihvatila na vaš predlog, čini mi se prošle nedelje. Sada je to pred poslanicima i vi ste rekli da će uskoro biti usvojena. Iskrena da budem, kako je to juče, čini mi se, distribuisano ovde narodnim poslanicima, ja nisam uspela celu strategiju da pogledam pažljivo. Ali, ono što će sigurno biti naš predlog je da se u strategiji svih budućih kulturnih manifestacija, jer je ovo resor koji to obuhvata, posebno poglavlje, ako ste vi to napravili do perioda 2029. godine, da to bude i do 2039. godine, ili već koje godine, za stradanje našeg naroda, naših boraca, žene i deca, dakle nejači u srpskom otadžbinskom ratu. Mi ćemo da insistiramo da to bude zvanični naziv, kao što je to u Republici Srpskoj, jer nema drugog načina da odamo počast tim žrtvama poslednjeg stradanja našeg naroda i to na najsvirepiji način koji se desio u 20. veku, i to na istim mestima gde su ti isti ustaški koljači pobili porodicu gospođe Radete ili drugih porodica. Ima dosta ljudi koji su poreklom iz tih krajeva. To moramo da uradimo da bismo našu nacionalnu odgovornost pokazali i da bismo znali da se ne samo u istočnom srpskom Sarajevu obeležava dan egzodusa sarajevskih Srba, da znaju ovi izdajnici koji svakog dana sve to govore, pa i u ovom filmu o Vučiću što su pravili, da su Srbi zločinci, da smo mi okupirali Sarajevo i takve stvari, takve sve najgore moguće ustašojidne rečenice koje možete da čujete iz njihovih usta, već da znamo da ne samo Srbi u Republici Srpskoj i Srbi u istočnom Sarajevu obeležavaju taj dan kada je izvršen taj egzodus našeg naroda iz Sarajeva i sve ovo što je pominjala jutros i koleginica Sokolac i sva mesta stradanja, već da to bude posebno poglavlje i da se obavežemo institucionalno da ćemo to da radimo. Hvala.
Reč ima ministar Vladan Vukosavljević. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Prvo da odgovorim uvaženom narodnom poslanika, da se zahvalim na lepim rečima koje ste izneli u vezi sa radom Ministarstva kulture, a koje se tiče izvedbe ovog zakonskog predloga, zapravo radne grupe koju je Ministarstvo formiralo. Eto, javljam se za reč samo da kažem da se u potpunosti slažem sa onim što ste izneli. Jednostavno, o tome je bilo reči i prilikom nedavnog usvajanja Zakona o arhivima, što je takođe jedan sistemski vrlo važan zakon. Često nije u fokusu pažnje naše javnosti takva stvar kao što su arhivi, ali mi smo ovde imali nepodeljenost u saglasju da je to jedan od temeljnih zakona iz različitih zakona. Tom prilikom su bile teme slične kao i danas. Želim samo da potvrdim i trajno opredeljenje ovog saziva Ministarstva kulture u vezi sa tim okolnostima. Dakle, mi ljudi prisutni u ovoj sali i drugi ljudi koji nisu ovde, kao i svi ljudi koji postoje na zemljinoj kugli koegzistiraju zapravo u dva sveta, u materijalnom svetu koji nas okružuje i u jednom nematerijalnom svetu, svetu ideja i simbola. Ukoliko u materijalnom svetu dođe do oštećenja objekata, kuća, bilo da su to objekti namenjeni kulturi ili bilo koji drugi objekti, mi ćemo ta oštećenja jasno svojim čulima zapaziti, pa ćemo ih sanirati ili ćemo se starati o tome, ili ćemo barem primetiti, pa ćemo sačekati uslove da se to popravi i rekonstruiše. Ali, ukoliko budu oštećene slike i simboli i svest u ovom drugom delu naše svesti koja se bavi nematerijalnom simbolikom, ta oštećenja su teže vidljiva, ponekad se manje primećuju, a proizvode, slobodno mogu da kažem, veću štetu nego ona oštećenja u materijalnom svetu. Nisu Rimljani bez razloga izmislili jedan kontekst, odnosno stav, odnosno princip koji se zvao „damnacio memorije“. Znači, brisanje iz sećanja ljudi, pojedinaca ili fenomena, jer su znali da ukoliko jedan naraštaj ljudi prođe bez jasne svesti o nekom delu, nekom činu ili nekom podvigu, da će već naredni naraštaj to potpuno zaboraviti. Mnoge stvari su se desile u istoriji srpskog naroda, pogledajte u 20. veku, koje su činjene neke s namerom, vrlo ozbiljnom i konkretnom namerom, a neke su činjene zahvaljujući našem nehatu. Postoje brojni razlozi kao i uvek, ali štete koje su nastale u našoj kulturi sećanja se direktno reflektuju na kulturu identiteta, odnosno na pitanje identiteta, na pitanje samospoznaje i na pitanje svoje istorijske misije, uloge, položaja, ne samo zbog osvrta na prošlost, kao što je to ovde bilo u jednoj ranijoj diskusiji rečeno, već, što je mnogo važnije, zbog posledica na budućnost. Prema tome, napore u buduće mora da ulaže, ne samo Ministarstvo kulture i informisanja, već svi drugi državni organi, prosvetni sistem, nastavni radnici, jednostavno kao društvo bez zastajanja moramo da radimo na izgrađivanju nove, jasne, čvrste svesti o nekim stvarima o kojima nismo imali jasnu svest, ali i popravke onih oštećenih elemenata u našem simboličkom prostoru, kako bi generacije kojima ćemo mi predati ovaj svet mogle da dobiju u nasleđe od svojih predaka ono što smo i mi dobili u nasleđe od svojih predaka. Taj princip kontinuiteta jeste jedan od bitnih principa opstanka društava na istorijskoj sceni. Prema tome, ne samo ovakvim prigodama prilikom usvajanja važnih zakona, nego i u svakoj drugoj prilici naša zajednica mora da ima svest o neophodnosti takvog delovanja, jer to jeste jedan od uslova istorijskog opstanka. Hvala na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Marko Atlagić. Izvolite.
Uvaženi potpredsedniče Narodne skupštine Republike Srbije, gospodine ministre sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, ovaj Zakon o Memorijalnom centru „Staro sajmište“ je najbolja moguća stvar koja nam se mogla desiti ovih dana, u prvom redu zbog trajnog pamćenja i spomena žrtava Holokausta, genocida i okupatorskog terora i ratnih zločina. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, ovaj Zakon o Memorijalnom centru „Staro sajmište“ biće još jedan snažan dokaz o antifašističkoj orijentaciji naše zemlje. Hvala predsedniku Republike Aleksandru Vučiću na inicijativi da se donese ovaj zakon, a vama, gospodine ministre sa saradnicima, što ovaj zakon imamo ovih dana na klupama da ga razmotre narodni poslanici. Uvaženi narodni poslanici, mi iz vladajuće koalicije smo danas i juče dobili pismo, odnosno kritiku, bolje reći psovku Sergeja Trifunovića, u narodu znanog Sergej pišoje, koje je ispunjeno sa puno laži o tome da uvaženi narodni poslanici ne vode računa o lečenju dece sa retkim bolestima. Dozvolite samo da kažem da je upravo ova vlast od 2012. godine do danas lečila 2000 dece u inostranstvu. Ja o tome neću govoriti, jer je uvaženi narodni poslanik dr Vladimir Orlić juče o tome opširno govorio, ali ću pokušati da vidite o kakvom se lažovu radi – Sergeju Trifunoviću. Znate zašto je on to juče nama poslao? Zato što je on preko svoje Fondacije „Produži život“ uplatio 15,15 miliona dinara građana Republike Srbije, a tu je, moram da priznam, mene i moju porodicu prevario, prikupljenih za lečenje bolesne dece u stvari poslao slovenačkom Investicionom fondu „Ilirika“ uz određenu kamatu. „Ilirika“ mu je povratila 10 miliona dinara, a ostalih 5,15 pojela je maca, ja bih rekao. Znači, isparili, uzeo je on. Naime, taj bestidnik je na ime bolesne dece muljao i krao novac građana Republike Srbije. Da vidite, poštovani građani, o kakvom se lažovu radi. Taj bestidnik izvan naše zemlje, iz Dubrovnika olajava, psuje i laže na ime predsednika Republike Aleksandra Vučića, na ime srpskog naroda i građana Republike Srbije, na ime pojedinih ministara u Vladi Republike Srbije i boraca oslobodilačkih ratova Srbije. Tako je za vlast u vlastitoj zemlji u inostranstvu rekao, citiram: „Imamo na vlasti jednu grupu kriminalaca sa osnovnom školom, a poneki i sa srednjom, a rade stvari koje su“, da izvinete na izrazu, „opasne pizdarije“. Završen citat. Poštovani građani, da li možete verovati da ove reči izgovara Sergej Trifunović, u narodu zvani Sergej pišoje? Taj nadimak je dobio po tome što je rekao da će, citiram: „Pišati po grobu Aleksandra Vučića“, završen citat. Poštovani građani, za njega nisu kriminalci oni njegovi pajtosi koji su pljačkaškom privatizacijom doveli zemlju na ivicu ponora, kao što su Vuk Jeremić, član međunarodne bande lopova i prevaranata, Dragan Đilas, u narodu znani Điki mafija, i drugi okupljeni u Savezu za Srbiju. Taj Sergej Trifunović, zvani Sergej pišoje, sa letovanja iz Dubrovnika hvali Šiptare na Kosovu i Metohiji, grdi Srbe sa Kosova i Metohije time što bez stida i bez srama izjavljuje, citiram: „Vučićev klan srpske mafije sa severa Kosova i Metohije su ubili Olivera Ivanovića. Sever Kosova nema problema sa Albancima“, završen citat. Da li kolege profesori Univerziteta u Kosovskoj Mitrovici, gospodo studenti i poštovani građani sa Kosova i Metohije i poštovani građani Republike Srbije, možete verovati da ovaj Sergej Trifunović, zvani Sergej pišoje, iznosi ovakve gnusne laži? Poštovani Trifunoviću, nije Oliver Ivanović tamnovao u srpskim, nego u šiptarskim zatvorima, i to da znate, to vi dobro znate. Taj bestidnik iz inostranstva je uputio optužbe na račun ministra unutrašnjih poslova Nebojše Stefanovića, ministra Zlatibora Lončara, birača i članova SNS i građana Republike Srbije, nazivajući ih stokom. Nadalje poručuje, citiram: „Da se u Srebrenici desio genocid, u Jasenovcu pokolj, a „Oluja“ da je etničko čišćenje“. Ono što je istina iz inostranstva i što je poručio, to je da je Dragan Đilas mafija, to je zaista istinu rekao, i pohvalio je Boška Obradovića zato što je upao u RTS sa testerom. Zatim je izrekao jednu zaista istinu za sebe, citiram: „Ja sam velika budala“, završen citat. To vam je taj Sergej Trifunović koji je 31. januara 2019. godine izjavio, citiram: „Kosovo je albansko, a ne srpsko“ i time se svrstao u izdajničke bitange naše zemlje. Da vidite još ko je taj Sergej Trifunović i kakve laži seje, pa ćete razumeti ovo pismo koje smo dobili. Taj Sergej, u narodu zvani pišoje, pomerio je granice beščašća lažući da je predsednik Republike Aleksandar Vučić u vreme bombardovanja naše zemlje od strane NATO zlikovaca i RTS-a unapred znao za napad i da je na vreme, navodno, izvukao iz zgrade RTS-a svoju majku Angelinu. A predsednikova majka te večeri bila je u zgradi RTS-a. Poštovani građani, Trifunovića su demantovali najzagriženiji Vučićevi protivnici. Slaviša Lekić, donedavni predsednik NUNS-a kaže, citiram: „Ljudi koji su bili te večeri u RTS-u tvrde da je bila tu, istina je istina“, završen citat. Drugi najzagriženiji Vučićev protivnik novinar Željko Pantelić kaže, citiram: „U pravu si, Slaviša, sedeo sam prekoputa nje te večeri u RTS-u“, završen citat. Eto, zato je u pravu Biljana Srbljanović, koja je inače moj politički protivnik, koja je najbolje rekla za Sergeja Trifunovića, zvanog Sergej pišoje, citiram: „Neoprani, lažljivi Sergej, e to vam je taj vođa protesta i bojkota danas. Uvek je bio podmukli lažov, uvek mi se uvlačio, bio zlatna medalja u uvlačenju u dupe. Uvek lagao, uvek smrdeo, uvek se grabio za piće, novac i obrok, nikada se nije prao, uvek je varao kolege“, završen citat. To je izrekla 20.01.2019. godine. Na kraju, zaista su njegove kolege u pravu kada ga zovu „jedan gram za odmah, a dva grama za poneti“. Ništa bolje nisu ni njegove kolege iz Saveza za Srbiju. Poštovani potpredsedniče Narodne skupštine, mi iz Srpske narodne stranke na njihovu mržnju nećemo odgovarati mržnjom i nasiljem, jer znamo da uz pomoć nasilja ne možemo ubiti njihovu laž, niti uspostaviti istinu, niti uništiti mržnju koju seju svakog dana i preko dokumentarnih filmova, jer smo svesni da mržnja i nasilje ne može da se otera mržnjom i nasiljem koju oni seju, već samo možemo ljubavlju i vaspitanjem koje im uzvraćamo iz ovih klupa. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? Ne. Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Da li neko želi reč? Izvolite.
Mi ovde, gospodine ministre, želimo samo da budemo što precizniji. Ovo je veoma značajno što se radi kada je u pitanju ovaj Memorijalni centar. Možda mi srpski radikali u svojim amandmanima nekad i preterujemo u nastojanju da što preciznije izdefinišemo neke pojmove, iz razloga što je ovo prilika da započnemo jednu novu eru, a to je, po nama, prilika da se konačno deo istine saopšti, deo one istine o stradanju srpskog naroda, pa sam tim i svih onih koji su živeli sa nama Srbima na ovom prostoru, a stradali su od fašizma. Mi ovde imamo još dosta posla. I sami znate, tu je ogromna dokumentacija koja je i dalje pod velom „strogo poverljivo“, nije još otvorena da izvršimo uvid, da vidimo ko su i koliko je bilo žrtava, a isto tako da vidimo ko je krivac za tolike žrtve. Imamo bezbroj falsifikata u istoriji i ovde je pokrenuta tema, kolega Ljubiša je o tome govorio, o udžbenicima, mada ima jednu izjavu u ovom filmu, u ovom dokumentarnom koji je u redu najvećih epizodnih uloga, da nije Emira Kusturice bio bi sigurno, vezano je za čitanku, ali to sada nije tema, da ne skrećemo. Ovde se radi o tome da osim ovog memorijalnog spomenika moraju i nešto što je učenje u školama da se vodi računa, nije direktno pod vašom ingerencijom, pod ingerencijom je Ministarstva obrazovanja, ali moraju ti udžbenici, pogotovo udžbenici iz istorije, od onoga što je značajno za istoriju našeg naroda, moraju da budu mnogo strože kontrolisani i da budu izvrgnuti i javnosti i kritikama. Ne može se prelaziti preko toga i govoriti – valjda se to podrazumeva. Ima nešto što mnogi neće da razumeju, niti shvataju šta je to srpsko ravnodušnost, kada kaže – pa valjda se to zna. Izvinjavam se, kolega Ljubiša, za ovo što sam vas stavio iza Emira Kusturice, ali razumećete i vi.
Pravo na repliku ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović.
Poštovane koleginice i kolege, ne mogu da budem srećan, ne mogu ni da se zahvalim kolegi što me je, kako razumem, kandidovao za neku epizodnu ulogu itd. i poredio sa Kusturicom. Nisam ja čovek od glume. Da je bilo potrebno da se otpeva neka pesma, da se izrecituje nešto, da se popije čašica ili flašica pića, to bih mogao. To bih mogao i to bih prihvatio, ne bih imao problema. Što se tiče moje izjave koja je citirana u tom filmu, ja sam to rekao onda i stojim i sada iza toga, i u narednih deset ili sto godina, ne znam koliko ću živeti, uvek sam spreman da podržim to što sam rekao i nikad se neću odreći te rečenice ili tih rečenica. Prvo, svi koji me znate, a pogotovo vi braća radikali, 18 godina sam bio u SRS, znate da sam uvek bio patriotski opredeljen i da mi je na prvom mestu bila Srbija i srpski narod. I posle jednog veličanstvenog govora u Aleksincu, koji je održao predsednik Srbije Aleksandar Vučić, ja sam rekao da je govor bio fenomenalan i da taj govor treba da bude u svakoj čitanci, u svakoj knjizi vezno za istoriju srpskog naroda. I stojim i dalje iza toga. Šta je sada problem? To je ono što sam nekoliko puta govorio. Problem kod nas Srba je što mi ono što je naše potcenjujemo. Da je to rekao neko deseti tamo, Albanac, da je rekao neki Mađar, Hrvat ili ne znam, da ne ređam bez veze narode i narodnosti to bi bilo lepo i fino. Ali, kada Srbin nešto lepo kaže za svog sunarodnog, odnosno svog predsednika odmah se nađu neki stručnjaci koji to ismejavaju i sve i svašta govore vezano za to. Nije tu Đorđe Vukadinović. On je isto imao neku izjavu vezano za to pa me je uporedio sa nekim, ali to uopšte nije bitno. Ja, ostajem pri tome. Hvala vama kolega Mirčiću što se toliko brinete za mene i hvala na toj kandidaturi, ali rekao sam vam ja stojim iza te izjave i u narednih 10, 20 i koliko godina nikada se neću odreći te izjave. Hvala.
Zahvaljujem. Pravo na repliku narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Ma, nije ovde izjava kolega, nego je ovde stil, način kako ste vi to rekli, isto kao Emir Kusturica u „Valter brani Sarajevo“, tako ste bili ubedljivi. Zato ja svrstavam vas u red epizodista kakav je Emir Kusturica. Da se vratimo na nešto što je ozbiljno, što želim vama da pripišem, kao jednom od retkih koji se zalaže da ubuduće štampanje udžbenika, pogotovo onih koji su vezani za istoriju srpskog naroda, ne štampaju se pod okriljem onih koji plaćaju u porez u Hrvatskoj i koji su hrvatski građani, ne samo to, državljani, ne samo to, nego se ističu po tome što sponzorišu ustašoidnu hrvatsku partiju koja je već u kontinuitetu dugi niz godina na vlasti. I, to ste jedan od retkih iz vladajuće koalicije, to se mora priznati, na insistiranje nas srpskih radikala, koji je prihvatio da se posveti pažnja kada su u pitanju udžbenici, kada je u pitanju uopšte obrazovanje. Mi ovde razgovaramo sa resornim ministrom. Bitno je da se u tom memorijalnom centru nađu mnoge stvari koje ne podrazumevaju u prvi mah i ovaj zakon, kao što je ministar prihvatio ideju dok se ne osnuju ovi memorijalni centri vezani za čitav Srem, da ovaj memorijalni centar bude centralno mesto gde će biti dokumentacija o svim događajima koji su se dešavali u Sremu. To je sada prepušteno lokalnim nivoima vlasti ili nekom drugom, a nama je potrebno da se pristupi ovom poslu veoma, veoma ozbiljno. Postavljaju se dileme da li će to neko da shvati, da li će to da razume, ali mi ovde radimo za osvetljenje ili obelodanjivanje istorije srpskog naroda, a ne da mi vodimo računa da li će to neko da ceni ili ne. Sve ove okolnosti koje nas upućuju da smo posle ovog sastanka u Poljskoj na drugoj strani, daju nam motiv više da mi ovom poslu prionemo na valjan način.
Pravo na repliku narodni poslanik Ljubiša Stojmirović. Izvolite.
Što se tiče ovih udžbenika, ja se zalažem za to da ti udžbenici budu jedinstveni i da ih pišu naši autori, da štampa naš Zavod za udžbenike. Niste baš u pravu kada kažete da sam ja jedan od retkih koji se za to zalaže. Odbor za prosvetu je imao zajednički sastanak sa Odborom za prosvetu Republike Srpske, pre jedno godinu dana i mi smo se dogovorili da napravimo zajedničke udžbenike koje bi koristili svi u školama Republike Srpske i Srbije iz četiri predmeta. To je bila istorija, srpski jezik, geografija i ne znam tačno, mislim da je bio još jedan četvrti, nije ni važno. Mislim da je postojala dobra ideja. Čak su i Vlade Republike Srpske i Vlada Srbije imale jednu zajedničku sednicu na kojoj se o tome diskutovala i ostalo je da Zavod za udžbenike, Zavod za obrazovanje i ova dva odbora, njihov i naš, se sastanu i da rade na tome. Kao i sve drugo kod nas ide to malo traljavo, polako, ali ja se nadam da će veoma brzo doći do dogovora i da ćemo mi zbilja napraviti udžbenike onakve kakve nam nalaže istorija, odnosno naša prošlost, kako nam nalaže sadašnjost i budućnost Srbije. Mi ne tražimo da u tim udžbenicima bude nešto što nije istinito, ali nećemo ni da dozvolimo da nam neki koji su bili na poraženim stranama sada pišu istoriju i da govore o tome da smo mi bili na nekoj poraženoj strani, da smo mi ovakvi i onakvi. Što se tiče vaše stranke, svaka čast vama i svaka čast vama na tim stavovima, ali evo imam ja za vas jednu preporuku. Uskoro su izbori, potrudite se, osvojite znatan broj glasova, uđite u novu Vladu i zajedničkim snagama da napravimo nešto za boljitak Srbije.
Pravo na repliku narodni poslanik Milorad Mirčić. Izvolite.
Pa, mi se iskreno borimo protiv onih ili političkih opcija koje su za promenu svesti kod srpskog naroda. Svedoci smo da smo izloženi duži period pritiscima da suštinski svest koja vlada u Srbiji nije svest koja nas vodi u budućnost. Svako iole normalan i ozbiljan zna šta znači menjati svest, ne samo kod jednog naroda, nego kod pojedinca. To je zločin koji se čini, a preduslov za promenu svesti je upravo ovo što mi danas razgovaramo. To je i te kako značajan preduslov. To su oni dušebrižnici koji kažu, šta će vam istorija, šta će vam memorijalni centri, zašto govorite o tim žrtvama. Onda dolazimo u situaciju da već više puta ovde spomenuto, da recimo, imamo nešto što je samo svojstveno Holivudu i njegovoj produkciji. Napravljen je mit o Srebrenici, napravljen je mit o Ratku, pravi se mit o Hrtkovcima. Ljudi to ne razumeju. Mnogi to ne shvataju ozbiljno. Bitno je naći jedno mesto, jednu neuralgičnu tačku koja se zove Hrtkovci da bi se sutra mogla utemeljiti tvrdnja onih koji su zabrinuti za svest srpskog naroda kako je tu bilo masovno iseljavanje onih koji nisu srpske nacionalnosti. Kada im uspe to da realizuju, videli ste kakve pripreme su uradili. Kada dođe do konačne realizacije biće kasno. Oni su optužili Vojislava Šešelja da je bukvalno učestvovao u planskom iseljavanju. Pa, ne može pojedinac planski da iseljava, može samo uz pomoć države, a to je priprema za to što ovi idu u Brisel. Ovi koji se okupljaju oko američke ambasade, oni idu da obećaju da će mnogo više i brže da urade ne samo kada je u pitanju Kosovo i Metohija, nego kada je u pitanju Raška oblast, odnosno Sandžak i Vojvodina, a imaju neuralgičnu tačku u Vojvodini, da sutra optuže i da kažu, zbog bezbednosti, zbog sigurnosti onih koji nisu srpske nacionalnosti. Vojvodina mora imati veći stepen autonomije. To je ta strategija, to je taj projekat promene svesti.
Zahvaljujem. Pravo na repliku, narodni poslanik Ljubiša Stojmirović. Izvolite.
Potpuno vas razumem i upravu ste, ali oduvek je bilo da u svakom narodu postoje oni koji ne misle dobro svom narodu. Oduvek je bilo izroda koji su radili protiv interesa svojih naroda, ali na nama je da mi te nadjačamo i da ne dozvolimo da nam upropaste ni zemlju ni budućnost te zemlje. Pogledajte šta se desilo u Crnoj Gori! Ko je pre pola godine verovao da će u Crnoj Gori da se dešava ovo što se dešava? Došla je narodu svest, nije mogao više da trpi zulum, nije mogao da trpi nepravdu. Bog je pogledao taj narod. Danas, desetine, stotine hiljada izlaze dva-tri puta nedeljno da demonstriraju i pokažu svoje jedinstvo, svoju privrženost zemlji i Srpskoj pravoslavnoj crkvi. Tako će valjda i u Srbiji da bude. Opametićemo se jednom, pa ćemo svi da ustanemo i da kažemo tim izrodima - dosta, bre! Ako vam je do Amerike, ako vam je do Engleske, do ne znam ni ja koga, idite tamo pa tamo živite i tamo uživajte.
Pravo na repliku, narodni poslanik Milorad Mirčić.
Ono što želim da pitam ministra, nadovezuje se na ovu polemiku koju smo imali kolega Ljubiša i ja - dokle će Ministarstvo, odnosno Vlada da toleriše, ali bukvalno, ministre, ne preterujem, iživljavanje koje se ogleda u igranju predstave "Na Drini ćuprija", u režiji čoveka kome je ime Sandokan, a nadimak mu je Kokan? Pretpostavljam da ste gledali tu predstavu, ministre, ona se igra u Srpskom narodnom pozorištu. Jedan od simbola te predstave je, kada se gazi srpska zastava i pljuje se po Srbiji. To je Andrićeva "Na Drini ćuprija", ali u režiji Sandokana. Zamislite kakav paradoks! Zar Ministarstvo ne može da reaguje, ako već ne reaguje javnost? Ali, teško je očekivati od onog dela javnosti koji se ogleda, recimo, u Srpskoj akademiji nauka ili u nekim drugim institucijama, oni su gori kada je u pitanju izvrgavanje ruglu svega onoga što je vezano i za tradiciju i za stvaralaštvo srpskog naroda. Da se ne iznenadimo sutra kada se bude organizovala neka predstava, uz direktnu ili indirektnu pomoć od strane Vlade Srbije, koja će imati teže posledice, koja će prikazivati kako to Srbi ubijaju one koji nisu njihove nacionalnosti i kako to Srbi iseljavaju one koji nisu njihove nacionalnosti. A onda ćemo da se čudimo, da kažemo - otkud im to, kad nema nijedna istorijska činjenica. Njihove činjenice ne baziraju na istini, nego na fabrikovanju laži, ministre. O tome se radi.
Reč ima ministar, gospodin Vukosavljević.
Zahvaljujem, predsedavajući. Uvaženi narodni poslaniče, ja tu predstavu nisam video, što ne menja bilo šta što se o tome može reći ili prećutati. Dakle, nisam je lično video, pa ne mogu da sudim. Ali, u medijima sam zapazio kontroverze vezane za tu temu. Predmetno pozorište nije ustanova kulture čiji je osnivač Ministarstvo kulture… Govorim o pozorištu u kome se dešava ta predstava. To pozorište ima svoj programski savet, ima upravni odbor, ima svog osnivača. Jednostavno, uprkos često drugačijim viđenjima u javnosti, Ministarstvo kulture, ovo nije ni pravdanje ni vajkanje, ovo je prosto podsećanje na činjenice, nema na raspolaganju alate, nevezano sad za tu predstavu nego uopšte i za neke druge fenomene, da reaguje na način kako je to možda moglo u nekim ranijim epohama. Ovo društvo se opredelilo za jedan drugi pristup delovanju u oblasti kulture, i kada je reč o pojedinim medijima, i kada je reč o pojedinim sadržajima u oblasti kulture. Mi ne možemo da cenzurišemo, ne možemo da zabranjujemo, ne možemo da skidamo sa repertoara i ne možemo da utičemo na nezavisnost ustanova kulture. Ali, kažem, postoji nekoliko, ukoliko je nešto sporno, ne bih ovom prilikom davao ocene o toj predstavi, ali ukoliko je negde nešto sporno, na nekoj izložbi ili na nekoj predstavi, postoji čitav niz organa nadležnih za ustanovu kulture ili za galeriju ili za pozorište ili za bilo za šta, koji su pozvani da kažu svoj sud ili iznesu neki svoj kritički stav, ukoliko za tim ima potrebe. Ministarstvo kulture jednostavno ne postupa u takvim stvarima i mislimo da je to, generalno gledano, ponekad se čovek kaje zbog toga, ponekad bi poželeo veća ovlašćenja, ali generalno gledano, to je dobro i društvo u svom odrastanju, čini mi se, mada je ovo moja lična ocena i ne može se smatrati zvaničnim stavom Ministarstva kulture i informisanja, ali društvo kroz takva ili slična ili neka druga iskustva i kroz neku progutanu gorku pilulu i sazreva, na neki način. Jer, možda je bolje da se svest o pojavama i fenomenima formira kod naših građana na osnovu njihovog utiska, a ne na osnovu oktroisanog stava nekog državnog organa, pogotovo kad je reč o pojavama u oblasti kulture, mislim da je to važno. Hvala.
Pravo na repliku, narodni poslanik Milorad Mirčić.
Suština je, gospodine ministre, kao što sam i naglasio, da Vlada direktno ili indirektno, odnosno ova država, da li preko organa Vlade ili nekih nižih organa vlasti, pokrajinskih ili lokalnih, na neki način učestvuje u najdirektnijoj podršci ovakvih slučajeva. Ja vas podsećam, vi se dobro sećate predstave "Golubnjača". "Golubnjača" je predstava koja je u ono vreme izazvala veliku buru u javnosti, ali je skrenula pažnju na mnoge golubnjače. Golubnjače su mesta, lokacije gde su masovno bacani Srbi u dalmatinskoj Zagori i u Hercegovini. To su provalije u krševitim, kamenitim predelima, u kojima se obično gnezde golubovi, zato i ima naziv golubnjača. Golubnjača ima puno. Srpski narod, ako nešto ima, nažalost, ima takvih mesta i takvih toponima. Vi znate kolika se bura i kakva hajka digla, ne samo protiv predstave, nego i protiv autora. I nije čudo što se ovoliko čekalo kada je u pitanju i ovaj Memorijalni centar. Da nije počela hajka na srpski narod kao genocidan narod, pa se i Sajmište uzimalo kao primer da je na teritoriji Srbije i da se nije, konkretno govoreći, da se nije išlo na ugrožavanje žrtava i broja žrtava, ne samo Srba nego i jevrejskog i romskog naroda, pitanje je kada bi se realizovalo ovo. Sve su to pitanja. Ne treba da čekamo da se dešavaju događaji koji se nadovezuju na ovakve i slične predstave. Uostalom, mi imamo javne ličnosti iz oblasti kulture koji jasno i glasno govore - treba Kosovo i Metohija da se preda. Zar ne može ovo društvo da ima mehanizam i da kaže - ne možete baš tako da govorite, to je protiv Ustava ove države. Kao što je umanjivanje žrtava bilo kog naroda koji je stradao od fašizma u Drugom svetskom ratu.
Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Da li neko želi reč? (Da) Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, kao što smo već govorili u načelnoj raspravi, naravno da postoji potreba za ulaganje i za obeležavanje svega onoga u našoj istoriji, našeg stradalništva, sa ciljem da se nikad ne zaboravi. Ali, morao bih da vas podsetim na jednu drugu inicijativu Srpske radikalne stranke, koju smo predlagali još pre četiri godine, a to je da Vlada Republike Srbije zvanično formira poseban institut za proučavanje haških presuda. Zašto bi mi dozvolili da jedan nelegalan sud koji je imao za cilj da svu krivicu za krvavi građanski rat i raspad bivše Jugoslavije svali na srpski narod, proglasi nas genocidnim, posle po nepravednim i van ikakve sumnje presudama koje su uperene isključivo prema srpskom narodu u celini? Na taj sud se poziva i Međunarodni sud pravde i mnogi drugi, pogotovo u tzv. regionu, ali, što je, nažalost, i u Srbiji tako. Dakle, da se to istraži, da se to sve sabere i da se vidi onda u stvari prava praksa i cilj i postojanje Haškog tribunala. To bi uradila jedna odgovorna država koja neće da dopusti da nam istinu i istoriju kroje naši neprijatelji i oni koji našem narodu ne misle ništa dobro. Teza o genocidu, navodnom u Srebrenici je potekla od Haškog tribunala, iako nema apsolutno nikakvo uporište u pravu, a i čovek koga su više puta pomenuli i poslanici vladajuće koalicije u vreme načelne rasprave Efraim Zurof, koji je direktor Centra „Simon Vizental“ je i sam više puta rekao da nazivati genocidom ono što se dogodilo u Srebrenici vređa sve žrtve koje su poginule u Holokaustu. To vam je danas Haški tribunal i to je bila njegova uloga. Dakle, cilj je bio da se jedan narod označi, da taj narod posle bude prokazan, a onda na to vrlo lako dopuniti i sve ostalo i pripisivati to našoj genocidnoj prirodi, naše loše osobine, to što smo mi neuspešni, jer smo mi zli i genocidni. To je suština i Republika Srbija, po našem mišljenju, ne sme sa tim da se pomiri, da ne govorim o tome da se i naši sudovi često pozivaju na presude Haškog tribunala i na rad Haškog tribunala. Ono što je, takođe, dakle, potreba da se pokaže odgovornost i na jednom drugom polju, a to je da se uvede red u funkcionisanje, odnosno rad nevladinih organizacija u Srbiji posebnim zakonom. Svako ko je finansiran iz inostranstva, kroz razne fondacije, da li je to Džordž Soroš ili USAID ili neki drugi, svako da mora da se legitimiše u javnosti onako, da predstavlja ono što je to platilo, odnosno da se predstavi ko stoji iza toga kao agent stranog interesa, odnosno stranog uticaja. To što je neko sada objavio na svojoj veb stranici to koliko je dobio novca nije dovoljno, jer se oni u javnosti ne predstavljaju kao plaćenici, odnosno ljudi koji su angažovani. Opet kažem, nisam za to da se zabrani, ali da svima to bude jasno. Dakle, nije dovoljno samo što je izbačeno to na veb stranicu, mora svaki put da to bude prisutno u javnosti. Oni su prikazani u našoj javnosti kao glavni moralni autoriteti po svim pitanjima, a upravo slede onu politiku koju ima i Haški tribunal. Njihove osnovne teme o Srbiji jesu: genocid u Srebrenici, velikosrpska okupacija, odnosno invazija na Hrvatsku, nezavisno Kosovo, itd. Ti ljudi vređaju naše žrtve. Negiraju broj poginulih u bombardovanju. Podržavaju falsifikate, odnosno događaje koji su imali za cilj da manipulišu svetskim javnim mnjenjem, kao što je događaj u Račku, da ne govorimo samo o Srebrenici. Na taj način nas sve vređaju. Dakle, to mora da bude odgovornost i mora da se pokaže da svako ko je pripadnik nevladine organizacije koja pretenduje da utiče na politiku Srbije mora da se prikaže onako kao što i ovi koji ga plaćaju se prikazuju. Oni nisu nezavisni, oni su i te kako zavisni. Ono što je mnogo veći problem za Republiku Srbiju jeste što i, nažalost, Vlada Republike Srbije određene projekte posredno ili neposredno plaća istim tim nevladinim organizacijama. Dakle, sada se ne govori o Olimpijskom komitetu, o SPC, Crvenom krstu, itd, već isključivo nevladinim organizacijama koje imaju prefiks ljudsko-pravaški, odnosno koje imaju u svom nazivu ljudska prava, te dve reči, iako samim tim što to ponavljaju u javnosti, teško kompromituju ljudska prava. Dakle, da se uvede u finansiranje. Zašto bi država Srbija plaćala nekog ko će posle da ide da reklamira genocid u Srebrenici ili nezavisno Kosovo, ili šiptarske mučenike, tzv. da predstavlja ovde po Beogradu, imali smo i takvih slučajeva? Stvarno mislim da nije normalno da Vlada Republike Srbije stoji iza finansiranja Festivala „Mirdita“, koji je imao za cilj promociju kosovske kulture u centru Beograda, u Centru za kulturnu dekontaminaciju. Dakle, to je novac Vlade Republike Srbije. Šta je cilj i koja je potreba za tim finansiranjem? Da li se mi onda slažemo sa promocijom kosovske kulture u Beogradu, tzv? Jedino što ja mogu da kažem za taj termin kosovska kultura, mogu samo da kažem da verovatno kao deo svega toga spada i spaljivanje srpskih crkava i manastira, skrnavljenje groblja, itd. Nisam baš siguran da mi govorimo o stradanju srpskog naroda na Kosovu sa istim žarom i da se isto tako finansira, kao što se finansira NVO sektor. Oni se ovde postavljaju u Srbiji i iznad zvaničnih institucija, oni odlučuju i daju smernice, vrlo su kritični u javnosti, imaju određene vrste pritisaka da se stvari promene, to smo videli i u ovom izbornom procesu, tj. predizbornom procesu. Dakle, bilo je potrebno da se angažuje fondacija, tj. Fond za otvoreno društvo Džordža Soroša i njihovo predstavništvo u Beogradu, kako bi oni otpočeli navodni dijalog između vlasti i opozicije. Meni se čini da je to, ne samo što je ponižavajuće za Srbiju, meni se čini da to prikazuje i pravu hijerarhiju u Srbiji i ko se prema kome kako odnosi. Meni se čini da su oni autoriteti i vladajućoj stranci i vladajućim strankama, ali i većini opozicije, odnosno prozapadnoj opoziciji. Vrlo lako je bilo i naprednjacima i demokratama da u 24 sata zaborave sve što su jedni o drugima pričali kad ih je sazvao Milan Antonijević na Fakultet političkih nauka. Nismo onda čuli ko su tu lopovi, šta je ko pokrao, itd., već su bili izuzetno konstruktivni. To je malo čudno, posmatrano sa strane, ali u svakom slučaju, po ugledu na SAD i na Rusku Federaciju, jednostavno napraviti sistematizaciju kod tih NVO, da vidimo odakle novac stiže, ko to plaća i uticaj i u čijem je interesu taj uticaj u Srbiji. Mi smatramo da nije normalno da NVO, posebno „Žene u crnom“, Fond Nataše Kandić, „Jukom“, građanske inicijative, kuće ljudskih prava i ostale gluposti, mogu da se porede sa nekim kulturnim institucijama, kao što je Matica srpska u finansiranju i da se ispostavi da desetostruko puta veće iznose dobijaju iz budžeta Republike Srbije NVO, nego Srpska književna zadruga i Matica srpska, na primer. Mi smatramo da to nije normalno i smatramo da svaka Vlada od 2000. godine, koja se time bavila, odnosno koja je finansirala NVO, na taj način plaća reket, jer je uvreženo mišljenje da se bez njihove podrške ne može biti na vlasti i da su oni veoma važni nekim stranim činiocima i da od njihove preporuke zavisi ko će da formira Vladu Srbije, na primer. Bolje je da se novac da, pa da oni kompromituju našu istoriju, da oni vređaju naš narod, crkvu i ostalo, nego da oni budu neprijatelji, pa da se oni udruže sa vašim političkim protivnicima. To je suština. Imali smo nedavno i tzv. „Apel 88“, koji ima za cilj da osudi mešanje Beograda u unutrašnje stvari Crne Gore i spreči, ne znam ni ja šta, agresiju valjda Srbije na Crnu Goru i ostalo, a to je bilo povodom spornog Zakona o slobodi veroispovesti, kakav paradoks, kojim se otima imovina SPC i koji predstavlja pokušaj nacionalizacije SPC u Crnoj Gori. Na tom spisku pobrojani su svi ti predstavnici iz NVO, neki su se pridružili kasnije, ali je nekako i osobina srpskih neprijatelja da se oni svi vrlo lako udruže sami i stave sebe na spisak, a Vlada Republike Srbije na posredne ili neposredne načine neke od tih ljudi za njihov rad finansira i nije mi jasno kako se u svemu tome ne vidi problem? Republika Srbija nije neka prebogata država da može da plaća sve i svašta, a posebno ne sme da pravi prioritete od nevladinih organizacija u odnosu na neke kulturne institucije, u odnosu na Maticu srpsku, na primer. Taj odnos treba da se promeni da bi se onda nešto i u kulturi promenilo. Ovako, od danas do sutra sa pojedinačnim slučajevima, odnosno pojedinačnim rešenjima nećemo nigde da stignemo. To smo predlagali ove četiri godine više puta, ali nismo čuli, to jest nije bilo sluha za naše predloge. Mi smatramo da ne možemo ništa da očekujemo dobro od onih koji pozivaju, odnosno navode da se u Srebrenici desio genocid, oni koji pozivaju na priznavanje kosovske nezavisnosti, oni koji govore o velikosrpskoj agresiji na Hrvatsku i smatramo da oni treba u našem društvu da budu na margini, a ne da budu autoriteti po bilo kom pitanju i pogotovo smatramo da ne smeju da budu plaćeni iz budžeta i da postoje mnoge stvari koje treba, umesto toga, da se nađu na prvom mestu, istorijske, sa nacionalnim prefiksom, i da se taj novac usmeri na to, ali to treba da bude promena u svim segmentima i treba da se na tome radi temeljno, a ne da mi prihvatamo tutorstvo i autoritet NVO. Jedan od novinara je nedavno rekao da su oni kancer na tkivu naše demokratije, jer se oni postavljaju iznad parlamenta, iznad Vlade Republike Srbije i ključni su donosioci odluka kada je u pitanju strateški pravac, spoljnopolitička orijentacija i pogled na određena istorijska dešavanja. To će biti prava i suštinska promena. Opet kažem, oko memorijalnog centra, podržavamo, ali da nastavimo da se sećamo i da radimo na tome u svim segmentima na stradalništvo i u 20. veku i pre toga i da to radimo sistematski, a ne od slučaja do slučaja.
Zahvaljujem. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. stavovi 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština danas raditi i posle 18.00 sati zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese zakone iz dnevnog reda ove sednice. Sada određujem redovnu pauzu u trajanju od jednog sata. Sa radom nastavljamo u 15 sati i pet minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Izvolite, gospodine Periću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, posle usvajanja ovog predloga zakona i vi i ja i svi mi ovde i mnogi drugi koji nisu, imaće mnogo veću obavezu nego što su do sada imali. Ovo jeste dobra poruka i vi ste čuli od mojih kolega iz SRS da mi otvoreno i jasno kažemo da je trebalo možda čak i ranije, ali ne treba sad sve kritikovati što ovo nije došlo ranije. I ovaj član 5. Predloga zakona jeste suštinski, on zapravo i govori šta je delatnosti tog Memorijalnog centra i ima dva stava. Prvi stav govori ono što jeste suština - prikupljanje, čuvanje, razrada itd, a u drugom stavu se govori o nečemu što bi bila sporedna delatnost, jedna vrsta građevinskih radova koje treba možda izvesti na određenoj celini ovog Memorijalnog centra. Mi šaljemo potpuno jasnu poruku. I tamo ste u obrazloženju zakona negde naveli da na osnovu nekih iskustava ovaj Memorijalni centar bi trebalo da poseti na godišnjem nivou oko 50.000 posetilaca. U saradnji sa Ministarstvom kulture, gospodine ministre, ovo bi možda trebalo da bude onako i najniža cifra na koju bi trebali da računamo. Zbog čega nam je to veoma važno? Mi na današnji dan, kada smo u Šapcu trebali da vršimo promociju knjige „U Srebrenici nije bilo genocida“, direktor Kulturnog centra, gospođa Sonja Petrović Jagić, koja je obećala prostorije, jutros kada je predstavnik, odnosno predsednik našeg gradskog odbora u Šapcu, Slobodan Ranković otišao da reguliše finansijsku obavezu, ona kaže ovako – po naređenju svog predsednika ja to ne mogu da odobrim. Samo se pitam koji je taj predsednik? Verovatno Nebojša Zelenović. Koji je to predsednik koji jedno takvo naučno delo, gde je gospodin profesor Vojislav Šešelj koristio strogo naučne metode da bi dokazao da u Srebrenici nije bilo genocida? Mi to moramo svi da znamo i ne samo da ponavljamo. Na taj način mi sklanjamo ljagu, borimo se protiv jedne laži i neistine. Isto ovaj Memorijalni centar treba za generacije koje dolaze da posluži da razumemo, da osećamo, da znamo šta se to desilo, a sve sa jednim ciljem - da se to više nikad ne desi, ne samo srpskom narodu, nego nikom, pa čak ni srpskom narodu. Ali, mi ovde imamo jedno ogromno nerazumevanje od ljudi koji su čak i politički činioci u Srbiji koji ne znaju šta je im je borba i šta je zadatak. Evo, ovde je na dobroj proveri i SNS i možda SPS. Ovo govorim iz jednog drugog razloga, pošto imaju mogućnost u tom nekakvom prostornom smislu da omoguće promociju knjige „U Srebrenici nije bilo genocida“, koju ovih dana po Srbiji ide i predstavlja, ne sebe radi, ne radi SRS, nego zbog građana Srbije. Evo, danas u Kruševcu u šest sati, predsednik naše stranke, sa određenim brojem funkcionera SRS iz Rasinskog okruga, upravo će govoriti na ovu temu – „U Srebrenici nije bilo genocida“. Hvala vam.
Hvala. Reč ima ministar gospodin Vladan Vukosavljević. Izvolite, gospodine ministre.
Hvala, predsedavajući. Uvaženi narodni poslaniče, to nije bilo u direktnoj vezi sa temom ovog zakona, to o čemu ste vi govorili. Međutim, ta stvar se naravno implicitno pominje ili se može pominjati ili može imati veze sa nekim od odredaba ovog zakona i sa temom kojom se zakon bavi. Sada bih rekao nešto što može da se odnosi na temu, tu istu, o kojoj je ranije bilo reči u prethodnom delu ove sednice. Šta imamo kao činjenice? Kada govorimo i upotrebljavamo pojmove koji su u međunarodnom pravnom saobraćaju, vi i ja lično na nivou građana ili homo sapiensa možemo neki pojam da tumačimo ovako ili onako, drugi ljudi na drugi način, treći itd. Koliko ljudi, toliko tumačenja. Međutim, ono čega ovo društvo treba da se pridržava kada je reč o pojmu genocida može da se odnosi samo na ono značenje pojma genocid koje su utvrdile UN Konvencijom iz 1948. godine, gde se na dosta jasan i sveobuhvatan način govori o tome šta ta reč, odnosno šta taj pojam može da uključuje u svoje značenje shvaćeno u širem smislu. To da li su neke pojave, događaji ratni zločini ili tragični događaji iz istorije, bliže ili dalje, pojedini ad hok međunarodni organi ili uže grupe konstatovale kao pojam genocida, ne bi trebalo da ima većeg uticaja na ovo društvo. Jer, ako ćemo da se povodimo za tim šta su, naglašavam, ad hok tribunali ili ad hok grupacije ili ad hok zajednice ili savezništva promovisale kao neku novu verziju jednog vrlo važnog pojma, to je irelevantno sa stanovišta definicije koju su prihvatile UN. Naravno, zloupotreba pojma i zloupotreba korišćenja tog pojma, o čemu vi govorite i drugi neki narodni poslanici, jeste nezgodna tema i treba otvarati četvore oči da se ovom narodu ne pripisuju stvari koje se nisu desile. U svakom slučaju, uporište imamo u nečemu što je prihvaćeno od cele međunarodne zajednice Konvencijom i tekstom te Konvencije iz 1948. godine. Hvala.
Hvala, gospodine ministre. Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Despotović. Izvolite.
Zahvaljujem. Gospodine ministre, malobrojni narodni poslanici, amandman SRS odnosi se na član 6. stav 2. Predloga zakona, gde smo tražili da se direktor Memorijalnog centra „Staro sajmište“ imenuje na četiri godine, što je i u skladu sa Zakonom o Vladi, a ne kako je predloženo na pet godina. Retko je koji zakonski predlog u našoj zakonodavnoj praksi izazvao slične ili identične reakcije, u konkretnom slučaju odobrenje predstavnika vladajuće koalicije o opozicije, kao što je, recimo, ovaj predlog. Srbija je mala zemlja, ali sa mnogo stratišta, poput „Starog sajmišta“ i njima sličnih fabrika smrti, a ima ih na desetine i desetine njih sličnih. Svaki turista kad posećuje neku zemlju, uz neizbežne prirodne lepote, obavezno na repertoaru posete ima istorijske znamenitosti, najznačajnija dešavanja u istoriji svakog naroda, a koja su to dešavanja iznad pogroma i masovnog stradanja stanovništva jedne zemlje? Primer, recimo, Starog Sajmišta je očigledan primer u tom pravcu i dobro je da se uradi ovaj memorijalni centar sa jednom jasnom i nekad nezaboravljenom porukom – da se ne zaboravi. Gospodo iz Vlade, nama niko do sada nije branio da mnoga stradališta, ne samo srpskog, već jevrejskog i romskog stanovništva, preuredimo i pretvorimo u večni spomen sećanja, da se nikad ne zaboravi. Na kraju želim da kažem nešto i o stradanju srpskog naroda ranije u Prvom svetskom ratu, a o kome je govorio i pisao istaknuti švajcarski profesor, forenzičar i kriminolog Arčibald Rajs. Dobro je da se ne zaboravi, da ostane u svesti i sećanju ljudi kroz kakve je golgote prošao naš narod. Hvala.
Hvala. Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Tomislav Ljubenović. Izvolite.
Hvala, predsedavajući. Uvaženi i odgovorni narodni poslanici koji ste prisutni, poslanička grupa SRS podnela je ovaj amandman na član 6. Predloga zakona o Memorijalnom centru Staro Sajmište. Član 6. se odnosni na organe Memorijalnog centra. U stavu 3. ovoga člana su odredbe kojima se definišu uslovi za imenovanje članova upravnog odbora, kao jednog od organa. U tački 3) stav 3. je definisano da Vlada imenuje i razrešava dva člana upravnog odbora na predlog organa državne uprave nadležnog za poslove kulture. Srpska radikalna stranka predlaže amandmanom da se izmeni stav 3. tačka 3) tako da glasi: „dva člana – na predlog Ministarstva kulture i informisanja“. Smatramo da ovaj član treba izmeniti zato što je naše amandmansko rešenje u skladu sa Zakonom o Vladi. Predlagač je u obrazloženju naveo da se ovaj zakon odnosi, radi ispunjavanja dužnosti i trajnog pamćenja i spomenika žrtava Holokausta, genocida okupatorskog terora i ratnih zločina koji će, pre svega, omogućiti da se ne zaborave istorijske činjenice o postojanju logora na teritoriji grada Beograda. Prihvatanje ovog našeg amandmana bilo bi od velike koristi, jer bi jedan ovakav zakon bio donet u skladu sa drugim krovim zakonom. Hvala.
Hvala. Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Filip Stojanović. Izvolite.
Hvala, gospodine Marinkoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre sa saradnicima, podneo sam amandman na član 6. Predloga zakona o Memorijalnom centru Staro Sajmište. Nažalost, država Srbija ovakve stvari nije shvatila na ozbiljan način. Dobro je što se ipak setila da donese zakon koji govori o srpskim stradanjima. Ono što nije dobro je činjenica da se zakon odnosi samo na jednu lokaciju, odnosno Staro Sajmište. Šta je sa ostalim srpskim stratištima kojih, nažalost, ima mnogo i na teritoriji Republike Srbije, a pogotovo na područjima koje danas pripadaju drugim državama bivše SFRJ? Kao lice koje je rođeno i odraslo na Kosovu i Metohiji, uvek sam pokazivao zanimanje za ovu oblast, gde je samo tokom 20. veka stradao ogroman broj Srba. Kada govorimo o podizanju memorijalnih spomen obeležja i sličnih kompleksa, Kosovo i Metohija, kao i cela Srbija, dalo je brojne žrtve, počev od balkanskih ratova, preko Prvog i Drugog svetskog rata, do najnovijih ratnih sukoba od 1998. do 2004. godine i kasnije. Posebno su nedužne žrtve stradale u višenacionalnim sredinama, kakva je zapravo bila naša pokrajina Kosovo i Metohija. Tamo je bilo žrtava i u periodima kada ne bi trebalo da ih ima, u periodima mira i razvoja bratstva i jedinstva, u periodima pobuna ekstremnih separatističkih snaga, inače dominantnog stanovništva kosovskih Albanaca posle oba svetska rata. Moderna svetska istorija nije zapamtila zločin kakav se desio na Kosovu i Metohiji. Primera ima mnogo, a ja ću odavde pomenuti samo jedan, a to je onaj koji se desio nakon prestanka ratnih dejstava 1999. godine. Reč je o zločinu u selu Staro Gracko kod Lipljana, kada je usred bela dana na zverski način pobijeno 14 žetelaca pomenutog sela. Ni do današnjeg dana počinioci ovog strašnog zločina nisu otkriveni. Sve te žrtve zaslužuju svoje obeležje. Predlažem da se donese odluka o podizanju spomen obeležja stradalima od balkanskih ratova do danas sa teritorije Kosova i Metohije, ma gde da su ostavili svoje kosti, u zarobljeništvu, kazamatima, Golom otoku ili na pragu svoje kuće, i postavi u centralnom delu naše južne srpske pokrajine. Na kraju još ovo da kažem – u Srebrenici nije bilo genocida. Zahvaljujem.
Hvala. Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Vlada i Odbor za kulturu i informisanje prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, dobro je što je Vlada usvojila ovaj amandman. Još bolje je što se raspravlja o jednom zakonu koji podseća na stradanje onih koji su stvarali ovu državu decenijama, pa i vekovima unazad, jer bez patriotizma ni jedna zemlja ne može da postoji. Nažalost, tih stratišta, gde je stradao, pre svega, srpski narod, pa i neki drugi narodi, ima mnogo. Tih stratišta najviše ima preko Drine i o tome je govorila moja koleginica Vjerica Radeta. Ovde bih pomenuo samo jednu stvar. Ovih dana je bilo 78 godina od stradanja civila u opštini Bojnik kod Leskovca, gde je stradalo 437 civila u jednom danu, od toga 89 dece koja su imala manje od 14 godina. Naravno, tamo postoji spomen obeležje i želim da verujem da se to spomen obeležje održava i sve ostalo. Hoću da kažem nešto drugo. Verujem da ima u ovoj sali ljudi koji ne znaju za taj podatak i to je bio jedan stravičan zločin od strane našeg okupatora. Kolega Toma Ljubenović, koji je iz tog kraja, me podseća da je u pitanju bio bugarski okupator. Ne sme se dozvoliti da se ovakve stvari zaborave. Znam da u udžbenicima istorije za osnovnu školu ovakvih stvari nema ili je to, ako ih ima, onako samo površno i udžbenici istorije, pre svega, moraju ove teme obrađivati, tako da svako naše dete, svi naši budući naraštaji znaju gde, kako i na koji način i pod kojim okolnostima su stradali naši sunarodnici. Naravno, pretpostavljam da svi znamo da je u Srebrenici, takođe, bilo zločina, ali svakako to nije bio genocid, kao što želi da se pripiše srpskom narodu, jer srpski narod nikada nije bio genocidan u svojoj istoriji.
Hvala. Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Na član 7. amandman, sa ispravkom, podnela je narodni poslanik Mirjana Dragaš. Vlada i Odbor za kulturu i informisanje prihvatili su amandman sa ispravkom, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman sa ispravkom u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman, sa ispravkom, podnela je narodni poslanik Mirjana Dragaš. Vlada i Odbor za kulturu i informisanje prihvatili su amandman sa ispravkom, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman sa ispravkom u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podnela narodni poslanik Ružica Nikolić. Izvolite, gospođo Nikolić.
Zahvaljujem, gospodine Marinkoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, ovim članom zakona utvrđeno je formiranje programskih saveta i mi smo, u skladu sa Zakonom o Vladi, predložili više amandmana. Konkretno ovim predložena je izmena da su tri člana Programskog saveta za muzej „Prihvatnog logora Zemun“ predlog Ministarstva za kulturu i informisanje. Mi smo više puta istakli da je dobro što se ovakav predlog zakona našao u Narodnoj skupštini pred narodnim poslanicima i da mi ovo svakako podržavamo. Smatramo da je ovo prilika da se oda počast svim žrtvama „Starog sajmišta“, koje je svakako mesto nezapamćenog stradanja i mučenja srpskog, jevrejskog i romskog naroda. Naša dužnost i obaveza je da se ne zaboravi činjenica o postojanju logora, kako na teritoriji Beograda u Drugom svetskom ratu, ali isto tako je i naša obaveza da se ne zaboravi stradanje srpskog naroda tokom ratova 90-tih na prostoru bivše Jugoslavije u otadžbinskom ratu, gde smo takođe podneli mnogo žrtava. Žrtve koje je srpski narod, najstradalniji narod na Balkanu podneo nisu na pravi način poštovane i zbog budućih generacija mi moramo neprestano o njima govoriti, kao što moramo govoriti da se u Srebrenici nije desio genocid i da Srbi nisu genocidni narod, a da brutalnu laž koju izdajnici poput Nataše Kandić, Nenada Čanka i njima sličnih izdajnika i srbomrzaca da su Srbi zločinci, agresori i glavni krivci za sukobe 90-ih, da su počinili genocid, da na svakom mestu najoštrije osudimo i osujetimo, jer dokazano je da u Srebrenici nije bilo genocida. Zahvaljujem.
Hvala, gospođo Nikolić. Na član 9. amandman je podneo narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Kolega Rističeviću, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, u sukobu samih sa sobom uvek gubimo mi. Dok smo mi ratovali za druge, svi drugi su ratovali protiv nas. Ja ću pokušati na nekoliko primera da našim gledaocima dokažem da vredi imati vruće srce i hladnu glavu, a ne obrnuto, da ne treba vrućom glavom ići u sukobe. Ova fotografija je fotografija prvog komandanta RV i PVO povratnog, zvao se Franjo Pirc. U partizane je došao iz stožera Ante Pavelić 1944. godine. Inače, jeste bio kraljevski vazduhoplovac, pilot koji je 1941. godine, posle osnivanja NDH, pobegao kod Pavelića. Zato što je bio našom zabludom jedan od komandanata u Kragujevcu, čini mi se, najslabije smo se branili avijacijom baš iz Kragujevca. Da naši gledaoci znaju da je ta trula kraljevina, za koju su me učili u školi da je bila trula i da je kapitulirala za 12 dana, čini mi se izbacila 3.500 nemačkih vojnika iz stroja, da je ta avijacija koju je ovaj izdao, kraljevska, bombardovala aerodrome u Mađarskoj, Bugarskoj i čini mi se u Austriji. Da li je tako, gospodine Martinoviću? Ta trula Jugoslavija. U drugoj lekciji su me učili, u prvoj da je trula Jugoslavija kapitulirala za 12 dana, a u prethodnoj lekciji su me učili, ili u jednoj od prethodnih lekcija, kako smo mi spasili Sovjetski Savez, Rusiju. Zato što smo 27. marta, gde je potplaćeni Simović žrtvovao 15% Srba, da bi Engleza izginulo daleko manje od Amerikanaca, od 0,2 do 0,8% i Srbi su vrućom glavom krenuli u sukob sa Hitlerom, a pri tome smo izgubili 15% stanovništva. Franjo Pirc je izdao i pobegao na Pavelićevu stranu. I, gle čuda, 1944. godine dolazi u partizane, postaje prvi komandant ratnog vazduhoplovstva, navodno Narodno oslobodilačke vojske. Kako je on nadalje oslobađao Srbe? Sad ćete čuti, oni koji ne znate. Dakle, prvo što je uradio, sazvao je svoje oficire i izdao naredbu da se prijave svi bivši vazduhoplovci za novi ratni raspored. Kada su se piloti koji su obarani u sukobu sa Nemcima koji su izbacili 154 nemačke letilice iz stroja, kada su se ti obarani piloti javljali za promenu ratnog rasporeda, da se stave u službu državi, Franjo Pirc ih je pokupio, odveo u selo Jabuka u Pančevu i pogubio 72 kraljevska oficira koja su se borila protiv Hitlerove avijacije, dok je on pobegao na Pavelićevu stranu. Zato ja kažem da su Srbi Hrvatima poslužili samo kao prelazni period iz jedne NDH u drugu. Čim se stekla prva naredna prilika imali smo Antona Tusa itd. Hajde da vidite koliko je to oslobađanje od života Srba bilo veoma uspešno po Hrvatima, prilog broj dva. Ovaj oficir se zove Marko Mesić. Gospodine Martinoviću, vi ćete možda nešto o ovome znati, kao što ja znam. To je stric čuvenog Mesića koji je rekao - Zadatak je izvršen, Jugoslavija više ne postoji. Evo, da vidimo antifašističku prošlost Mesićevu. Ovo je njegov stric, 369. pukovnija, pješačka kako su je zvali, zarobljena kod Staljingrada. Pokupili ih Rusi. Onda nisu znali da li da ih pobiju, pa su rešili da ih presvuku u partizane. Poslali su ih oktobra 1944. godine u Srbiju, da ono što iz NDH nisu uspeli da urade, što nisu uradili u ustaškoj uniformi da urade u uniformi presvučeni u navodne partizane, u oslobodioce. Znate li šta je radio kada je došao u omraženi kraljevski kompleks Beli dvor? Pucao je u crkvu Svetog Andreja i pri tome gađao ikonu u toj crkvi. To vam je priča o Marku Mesiću. Mislim da još u toj crkvi postoje tragovi tog rafala koji je ispalio ovaj ustaša presvučen u partizansku odoru, rešen da na streljački stroj na Sremskom frontu pošalje na desetine hiljada srpskih mladića, onih koji su preživeli savezničko bombardovanje, a desetina puta je Srbija 1944. godine bombardovana, po nalogu neprijateljskog vojnika iz prvog rata Josipa Broza koji je birao ciljeve koje saveznici treba da bombarduju u Srbiji. Kada je na red došla Slovenija Edvard Kardelj je rekao – znate, to u Srbiji nije dalo rezultata, pa su bombardovani samo Srbija i Crna Gora, odnosno ciljevi naseljeni srpskim stanovništvom. Zato, braćo Srbi, razmislimo dobro, nikako pre vremena u tuđe ratove, a nikako, to je poruka za ove nesretnike drugosrbijance, nikako u sukobe sami sa sobom, jer u tim sukobima sigurno gubimo mi. Hvala.
Hvala. Reč ima ministar Vukosavljević. Izvolite, gospodine ministre.
Hvala, predsedavajući. Uvaženi narodni poslaniče, inspirisan delom vašeg obraćanja, samo da dodam, to možda narodne poslanike zanima, neki znaju, neki ne, u javnosti takođe neko zna, neko ne, u ukupnom broju žrtava koje su stradale u onome što mi danas ovim zakonom nazivamo Memorijalni centar „Staro sajmište“, radi se o dva logora, bilo je i žrtava, i to ne malo, koje su stradale ne samo od Nemaca i od ustaša, nego su stradale i od savezničkog bombardovanja 16. i 17. aprila 1944. godine. To ne selektivno, savezničko bombardovanje Beograda dovelo je do toga da je direktnim pogotkom stradalo i tadašnje porodilište u Krunskoj ulici, da su pogođeni brojni ciljevi na Vračaru, Starom gradu i Savskom vencu i svom opštem stradanju i jadu mučenika na „Starom sajmištu“ pridodate su i žrtve saveznika ili u toj situaciji tzv. saveznika. Bombardovanje Srbije nije bilo samo na Uskrs u Beogradu 1944. godine od strane engleskih i američkih bombardera, već se to dešavalo i na jugu Srbije, gde su stradali i Leskovac i Niš i drugi gradovi. Prema tome, kada se govori o istorijskim okvirima nekog fenomena, naročito kad je to jedan svetski rat, treba istini za volju, zbog istorijske istine i pravde i obrazovanja generacija koje stasavaju, naravno i zbog pouka istorijskih znati i takve podatke. Hvala vam na pažnji.
Hvala, gospodine Vukosavljeviću. Na član 10. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 10. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Izvolite, gospođo Jovanović.
Hvala. Gospodine ministre mi smo hteli da uskladimo ovu odredbu u članu 10. sa Ustavom Republike Srbije, tačnije sa članom 23. U redu je ovo što ste vi dali kao predlog, u nekom drugom smislu, ako bi to bilo u nekom časopisu ili ako bi se našlo kao primer na nekom mestu gde je to primereno da se napiše. Ali, kada se kaže. i naravno, vi ste rekli - s čvrstom verom da je dostojanstvo svakog čoveka neprikosnovena vrednost. Već Ustav, član 23. kaže da je dostojanstvo svakog čoveka neprikosnoveno i da Ustav garantuje svakome slobodan razvoj ličnosti, sve do trenutka dok ne dolazi u koliziju sa ustavnim odredbama, a mi ovde u Srbiji, pa desilo se, evo u ovom Sazivu, da vas podsetim dame i gospodo narodni poslanici, imamo i takve poslanike koji su još uvek to iako bojkotuju rad, koji ne samo da nisu poštovali dostojanstvo Narodne skupštine i Ustav Republike Srbije, već su motornim testerama upadali u RTS. Ovde, onaj nesrećnik unosio je neki kamen, svačega je tu bilo, tako da ne možemo da kažemo i da svaki čovek ima svest o tome šta je neprikosnovenost dostojanstva ličnosti. Ali, sa druge strane gospodine ministre, ovo je danas prilika, jer smo u ovom danas vremenu i eto govorimo o stradanju i srpskog naroda najstradalnijeg na Balkanu u 20. veku, a zatim i jevrejskog i romskog, a da se ne osvrnemo na sva dešavanja i na borbu našeg naroda i zato ću da iskoristim tu reč dostojanstvo, dostojanstvo našeg naroda u srpskoj Crnoj Gori. Zaista je za sve nas njihovo dostojanstvo, molebani i litije koje se svakodnevno organizuju širom gradova Crne Gore, znak da nikad i niko neće moći kod pravoslavnog srpskog naroda da naruši bilo kojim potezom to dostojanstvo. Oni su nas bombardovali 1999. godine 78 dana, ovi zlikovci iz NATO-a besomučno. U Republici Srpskoj Krajini ustaše su pobili 1941. godine, a zatim i u pogromima posle 90-e godine toliko Srba. Naš narod je morao da napusti svoja vekovna ognjišta, ali ova svest o tome da je svaka srpska svetinja neprikosnovena za svakog Srbina i sve ovo što danas narod u srpskoj Crnoj Gori čini je, zapravo zalog za budućnost. Zbog čega to kažem? Zbog toga što izdajnici i bezbožnici i u liku Mila Đukanovića i svih tih satrapa oko njega su uradili na nešto što ne mogu da unište. Oni su udarili na srpsku svetinju, gde se čuva ruka Svetog Jovana Krstitelja, i čestica časnog krsta, na Ostrog, na manastir Morača i na sve te svetinje na koje čak nisu ni komunisti koji su bili toliko ideološki zadojeni udarili posle 1945. godine. Oni jesu otimali zadužbine i imanja, imovinu, zemlju, ali crkve i manastire. I znate, mi ovde u Narodnoj skupštini, mi srpski radikali smo reagovali, prvog dana smo tražili da država, samim tim i predsednik republike u svakom trenutku energično reaguju i da traže od UN, od svih međunarodnih institucija koje treba da poštuju ljudsko pravo i dostojanstvo, a to je dostojanstvo i slobodu naše vere i zaštitu naših svetinja u Crnoj Gori, da se neprekidno oglašavamo i da svaka ovakva prilika bude i prilika za to. Mi sa svoje strane zaista činimo sve da rasvetlimo sve tragične događaje koji su se sa našim narodom desili i događaje koji se nama imputiraju kao nešto što smo uradili, a nismo. Dokazali smo da u Srebrenici nije bilo genocida i zato i danas koristim priliku, evo i u ovom obraćanju da pozovem sve građane Kruševca da danas u 18.00 časova dođu na promociju knjige dr Vojislava Šešelja „U Srebrenici nije bilo genocida“ u Beloj sali, to Kruševljani znaju. I tako, da uz gostovanje naših čelnika i svih onih koji se budu obraćali zaista imaju priliku da se upoznaju sa stvarnim dešavanjima na tom prostoru i samim tim i ta naša okupljanja i poziv da dođu na promociju te knjige, zapravo je i podrška borbi našeg narodna u srpskoj Crnoj Gori. A mi verujemo da će dostojanstven srpski narod koji se podigao, koji neće dati antisrpskom režimu Mila Đukanovića da ga ugrozi i dalje nastaviti da se bori, a mi ćemo sa svoje strane učiniti sve da mu u tome pomognemo.
Hvala gospođo Jovanović. Na član 11. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 11. amandman sa je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 12. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 13. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 14. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 15. amandman sa je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, zbog čega je dobro da se raspravlja između ostalog, da se raspravlja danas o ovom zakonu? Nekako se ima utisak da su se neki narodni poslanici, od kojih pre nekoliko godina nije bilo zamislivo da ovako otvoreno govore i o srpskim žrtvama i o Srbima uopšte, da su se nekako kao osmelili na osnovu ovog zakona, pa da čujemo takve komentare i glasove, ne samo od poslanika SRS, jer se od nas to slušalo stalno i slušaće se naravno. Dobro je zaista da nemamo više problem da kažemo da smo Srbi, da smo kao Srbi pretrpeli mnoge žrtve, da smo kao Srbi stradalan narod, da za mnoge srpske žrtve nikada nije niko odgovarao, mnoge srpske žrtve su zločin bez kazne i kako stoji stvari na nivou te vaše EU, to teško da će se i promeniti. Ali, mi ćemo svakako istrajati na tome i mi smo ovih dana, kada smo govorili o ovome pominjali i ministru i svima vama koliko nije dobro da se pojedine nevladine organizacije finansiraju iz budžeta Republike Srbije, mislim na one nevladine organizacije koje vode potpuno otvorenu antisrpsku i antidržavnu politiku. Jedna od njih, ministar je rekao da njegovo ministarstvo ne daje novac tim nevladinim organizacijama, ali znate, radi se o novcu iz budžeta koji se daje preko te Kancelarije za ljudska i manjinska prava, pa onda ni manje, ni više, nego ona inicijativa mladih za ljudska prava, kako to lepo zvuči, organizuju šiptarski festival „Merdita“ o trošku budžeta Republike Srbije. Postoji i jedna nevladina organizacija koju direktno finansira budžet Republike Srbije to je REKOM, to je ta nekakva Regionalna komisija, kada je osnovana svi ste bili onako presrećni, evo, na nivou svih država bivše Jugoslavije formira se ta neka regionalna komisija koja će konačno da utvrdi sve žrtve na teritoriji bivše Jugoslavije. Onda, na čelu tog REKOM-a za Republiku Srbiju je, znate ko, Nataša Kandić. Da li neko normalan može da očekuje da će Nataša Kandić uraditi bilo šta što je u interesu Srbije i u interesu srpskog naroda? Naravno da to niko ne može da zamisli, naravno da to nikada ne može ni da se desi. Ali, nije Nataša Kandić jedina koja troši pare budžeta Republike Srbije, a vodi antisrpsku politiku. Vi ste čuli malopre da je Srpska radikalna stranka, naš opštinski odbor u Šapcu, da smo zakazali promociju knjige, trotomne knjige Vojislava Šešelja „U Srebrenici nije bilo genocida“ i da smo dobili obaveštenje da u Šapcu u tamo nekoj njihovoj sali ne možemo održati tu promociju zato što je to zabranio Zelenović. Dakle, zabranjivati promociju knjige u prostorijama lokalne samouprave je ništa drugo nego fašizam. I taj neko ko tako propagira fašističke metode poput tog Zelenovića, sprema se valjda da izađe na izbore da ponudi svoje neke ideje građanima Šapca, ne znam šta će da im kaže, da kaže – građani Šapca, ja sam fašista, glasajte za mene. Dakle, to je nešto što je apsolutno nedopustivo, ali što se nažalost dešava u državi Srbiji. Mi kao narod, mi Srbi, imamo puno razloga da budemo ponosni na svoju istoriju, na svoju tradiciju, na svoje slobodarske ideje, na svoje borce, na svoje junake i većina nas to zaista i jeste. Ali, nažalost, imamo razloga i da se stidimo što su deo našeg naroda, ponoviću, rekla sam to već, neki koji su samo Srbi po rođenju, eto slučaj je hteo da budu Srbi poput tog Zelenovića, te Nataše Kandić i sličnih njima, Čanka, Čede i ostalih. Mi moramo argumentima i ovakvim zakonima i zakonima sličnom ovom zakonu moramo da se borimo protiv te zaista, neću preterati ako kažem, antisrpske histerije. Ta antisrpska histerija u Srbiji sve je šira i sve je glasnija, što se više, ne samo Srpska radikalna stranka kao opoziciona partija, već i stranke iz vlasti izjašnjavaju i govore u ovom pravcu, pa onda, valjda, njima to, tim antisrpskim organizacijama i pojedincima, to im nekako valjda uliva strah da bi zaista mogla da prevlada svest u Srbiji, a mi verujemo da već jeste, da nikada niko više ne sme da se stidi da kaže da je Srbin, da nikada niko više ne sme da se stidi da kaže da je srpski nacionalista, već naprotiv, da treba da budemo ponosni upravo na te činjenice. Dobro je što je najavljeno da će se uraditi sve što je moguće, ako je to uopšte u potpunosti moguće, da se sačini spisak stradalih u zločinačkoj NATO agresiji. I bilo bi dobro takođe, ali zato su nam potrebne i institucije, instituti, mi smo, recimo, predlagali da se formira institut koji bi vršio analize svih presuda Haškog tribunala i zaista nam je žao što se to nije desilo u ovom sazivu Vlade, mada je ministar Šarčević rekao da će on kao patriota da se potrudi da se to i desi, ali, evo, nije se desilo. Znate, recimo i u tom Haškom tribunalu, u njihovim arhivama, jel vidite sad da hoće da ih uzmu ovi iz Bosne i Hercegovine? Naravno, uzeće ih da bi ih uništili. Tamo ima puno podataka, puno imena i stradalih i ne samo u ovim poslednjim otadžbinskim ratovima, već čak i iz Drugog svetskog rata i veliki je to, to su milioni stranica dokaznog materijala koji će, ako se u Srbiji to ne uzme, taj naš predlog, ne uzme u razmatranje i ne odluči da mi to preuzmemo, zaista izgubiti za sva vremena. Onda će to biti problem i kod ovih spiskova i ovih koji vi planirate da uradite što je, ponavljamo, dobro, ali verujte, nemamo mi sređen popis ni poginulih ni u Drugom svetskom ratu, ni u Prvom svetskom ratu, uvek se nešto, to je valjda karakteristično, nažalost Srbi, kako se to u običnom narodu kaže u ratu, pobedimo pa onda u miru gubimo neke važne bitke. Mi, recimo, nemamo popis ni žrtava, a ni uopšte dobrovoljaca Solunskog fronta. Prošle godine je obeležavana godišnjica i nema nešto u centralnoj Srbiji nigde ni nekog memorijalnog centra, ni spomenika solunskim borcima. Ja to govorim opet iz ličnog razloga kao potomak solunskog borca, moj deda Stevo Radeta je bio solunski borac i nije jedini on, ali mi je žao što nigde zvanično to nije napisano, i ne samo njegovo ime, nego mnoga imena tih ljudi koji su, eto tako, zamislite, koliko daleko odlazili peške, borili se za Srbiju, za srpstvo, pobedili. Ali, zaboravili smo mi, kada kažem mi, onda naravno ne mislim na SRS, mi se stalno sećamo, mislim pre svega na predstavnike vlasti i borce iz savremenog doba. Dobro znate koliko problema imaju momci sa Košara. Koliko je njih beskućnika, koliko je njih invalida i bez posla. Koliko njih teško, preteško živi. Onda kada se u nekim novinama pojavi neki tekst o nekom pojedinačnom borcu sa Košara, onda se nađe neko ko tom čoveku napravi kuću, da posao ili tako nešto. Ne rešavaju se tako problemi. Problemi moraju da se rešavaju sistemski, iz korena. Ako zaista hoćemo da budemo u pravom smislu nacionalna srpska država, uvažavajući sve one koji u Srbiji žive, koji Srbi nisu, uvažavajući sve lojalne građane Srbije, uvažavajući na najvišem mogućem nivou prava nacionalnih manjina, ali moramo zaista pre svega da vodimo računa o sopstvenom narodu, o sopstvenoj istoriji, o sopstvenoj tradiciji. Mi sa naše strane, naša poslanička grupa SRS, činimo sve što je u našoj moći da to dopre do svesti što je moguće više građana Republike Srbije, a ovih dana pogotovo to radimo promocijom knjige Vojislava Šešelja – „U Srebrenici nije bilo genocida“. Evo, ponoviću i ja, danas je to u beloj sali u Kruševcu, u ulici Topličkoj broj 2. u 18 časova. Videćemo gde ćemo održati promociji u Šapcu, ali održaćemo je. Nije moćan Nebojša Zelenović da svojim fašističkim metodama zabrani održavanje te promocije, ali zaista je danas pokazao tom svojom odlukom da je očigledno on sledbenik Boška Obradovića, a njih obojica sledbenici Ljotića. Ali, dobro, tu su politiku izabrali i verujemo da iako im padne napamet da izađu na izbore, da ni jedan častan Srbin za takve fašiste i takve izrade neće glasati. Hvala.
Hvala, gospođo Radeta. Na član 16. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Vlada i Odbor za kulturu i informisanje prihvatili su amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 17. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 18. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Reč ima dr Milan Ljubić. Doktore Ljubiću, izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedavajući, uvaženi ministre sa saradnicima, poštovani narodni poslanici, ovaj zakon će omogućiti da se ne zaborave istorijske činjenice o postojanju logora na teritoriji Beograda, na prostoru na kojem je u Drugom svetskom ratu bio nacistički koncentracioni logor smrti za Jevreje, Srbe i Rome. Osnivanjem se obrazuje institucionalni okvir i stvaraju se organizaciono, kadrovsko i materijalne pretpostavke za negovanje sećanja na žrtve srpskog naroda u logorima. Njegovo očuvanje i pitanje njegove memorijalizacije je pokazivanje brige o istoriji i žrtvama logora Staro sajmište. Sajmište je bio logor gde su sistematski od maja 1941. do marta 1942. godine dovođeni Jevreji i voženi dalje u dušegupkama. Tamo su stradali ljudi koji su bili građani Srbije. Svaka je žrtva najveća, ali Holokaust je jedinstvena pojava u ljudskoj istoriji. Predlogom zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“ u Beogradu predviđeno je osnivanje ustanove kulture koja bi bila posvećena kulturi sećanja na žrtve i istorijske događaje koji su se desili na prostoru nekadašnjeg nacističkog logora, sa ciljem da se očuva sećanje na 11.000 Srba i 7.000 jevrejskih i romskih žena, dece, starih i drugih stradalih u nekadašnjem logoru. Radi se o ispunjavanju dužnosti i trajnog pamćenja i spomenu žrtava Holokausta, genocida, okupatorskog terora i ratnih zločina. Staro sajmište treba da bude memorijalni kompleks koji će buduće generacije podsećati na užase koji su se desili na ovom mestu. Važno je da čuvamo sećanje na Holokaust i da se tako odupremo pokušajima revizije istorije. Zahvaljujem.
Hvala, doktore Ljubiću. Na član 18. amandman je podnela narodni poslanik Ljiljana Mihajlović. Na član 18. amandman je podnela narodni poslanik Aleksandra Belačić. Izvolite, koleginice Belačić.
Dame i gospodo, podnela sam amandman kojim predlažem skraćenje roka za donošenja akta o organizaciji i sistematizaciji poslova pri memorijalnom centru Staro sajmište. Svojim amandmanom predlažem da se predviđeni rok skrati sa 30 na 15 dana kako bi ovaj centar što pre počeo sa radom. Kao što su moje kolege već rekle, mi podržavamo otvaranje ovog memorijalnog centra i drago nam je što je ova inicijativa pokrenuta. Međutim, smatramo da ukoliko se već bavimo temom Drugog svetskog rata da je važno da ne zaboravimo da u Srbiji nažalost nisu bili pokrenuti samo nacistički logori u kojima su stradali Srbi, Jevreji i Romi, već je takođe bilo i dosta komunističkih logora za političke zatvorenike koji nisu bili ništa manje brutalni i kojih takođe treba da se sećamo. Isto tako, ukoliko smo odlučili da pamtimo svoje žrtve i podsećamo građane na sva stradanja Srba koja su se dogodila u prethodnim godinama, ne treba se ograničiti samo na period Drugog svetskog rata jer je već sazrelo i da se bavimo događajima iz 90-ih godina prošlog veka. Smatram da smo na tom polju nažalost nedovoljno uradili. Dok u drugim državama čitavi sistemi rade na tome da dokažu navodni genocid srpske strane, mi se sve slabije branimo od raznoraznih optužbi međunarodne zajednice i susednih zemalja. Kod nas u medijima nažalost su dominantni oni koji tvrde da se u Srebrenici dogodio genocid, u odnosu na one koji argumentovano osporavaju te tvrdnje. Zbog toga mi iz SRS insistiramo i nastavićemo da insistiramo da se svaka tvrdnja da se u Srebrenici odigrao genocid smatra krivičnim delom. Isto tako smatramo da bi trebalo dodatno uvrstiti u naš obrazovni sistem sve činjenice vezane za ratove vođene tokom 90-ih godina. Kod nas u udžbenicima iz istorije sama tematika ratova 90-ih godina obrađuje se na kraju školske godine, na dve, tri stranice, gde se navodi da je do rata došlo, kojim redom su se republike bivše SFRJ otcepljivale, bez ikakvih detalja. Sa druge strane, ukoliko pogledate udžbenik iz istorije, odnosno nastavno gradivo po kome se predaje u Hrvatskoj, možete videti da je tematika rata na prostoru bivše SFRJ obrađena na više desetina stranica, gde se taksativno prvo obrađuje tematika navodnog maltretiranja Slovenije, Hrvatske i Bosne i Hercegovine od strane komunističke Srbije, potom tematika pokušaja centralizacije vlasti u Beogradu, da bi se potom prešlo na opis srpskih pobunjenika Krajine i ustanka na Plitvicama, dalje se šire laži o agresiji JNA na navodno hrvatsku vojsku. Potom ima čitav opis bojišta, navodno genocida nad Hrvatima sprovedenog u Ovčaru, Vukovaru i Splitu. Svi ti udžbenici koji su u upotrebi u Hrvatskoj su prilično, da kažem, neobjektivni, jasno je da su autori bili vođeni mržnjom, a ne činjenicama kada su ih pisali. Mi naravno ne želimo da se naša deca uče iz udžbenika gde preovladava mržnja, ali smatramo da postoji dovoljno istorijskih činjenica i da postoji jedna prilična istorijska distanca da se ti događaji mogu prikazati našoj deci onako kako su se zaista odigrali, umesto da se preskaču prilikom predavanja gradiva u školama i da se podižu generacije mladih ljudi koji nisu svesni kroz kakva su stradanja Srbi prošli u prethodnom veku. Hvala vam.
Hvala, gospođo Belačić. Na član 19. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Gospodine Rističeviću, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poznato je da se posle Prvog svetskog rata Kraljevina Srbija i Kraljevina Crna Gora ujedinila sa poraženim delovima Austrougarske. Takođe, posle Drugog svetskog rata pobednička vojska se ponovo ujedinjavala sa onima koji su na njih udarili. Tako su nastale bivše jugoslovenske republike koje su stvorene ponovo borbom Srba. A onda su sve gotovo do jedne rešile od 90-ih godina naovamo da izbace pobednike. Sve republike su proglasile nezavisnost i sve Srbe koji su živeli u tim republikama stotinama godina proglasile agresorima. Vi imate velikosrpsku agresiju u Sloveniji, Hrvatskoj, Bosni i Hercegovini, evo sad i u Crnoj Gori, u pokrajini srpskoj Kosovu i Metohiji, gde smo došli do sulude situacije, recimo, sve republike su mogle da se odvoje od Srbije, od Jugoslavije, Srbija ne može da se odvoji ni od svoje pokrajine. Od Srbije može da se odvoji pokrajina, ali Srbija od pokrajine ne može da se odvoji, čak ni jednim svojim delom. Uzmimo te multietničke narode koji su se borili protiv velikosrpske agresije. Oni istovremeno hoće da budu i žrtve i pobednici. Teško je u ratu biti i žrtva i pobednik. To je veoma teško. Ali eto, tim bivšim jugoslovenskim narodima je pošlo za rukom. Ja ću navesti multietničku Bosnu, pa da vidimo. Sedište multietničke Bosne, multietnička Bosna je pre sukoba po popisu iz 1991. godine imala 42% Muslimana, sada ima 50,1% Bošnjaka, zapamtite, 42% pa 50,1%. To je isto, bili su Muslimani pa je Klinton rešio, dobro, mogu da se izjašnjavaju kako hoće, ali se radi o istom narodu. Srba je bilo 34%, sada ih ima 30%. U tzv. Federaciji Bosne i Hercegovine, Hrvatska i Bošnjaci, bilo je 500 hiljada Srba, sada ih nema ni 50 hiljada. U sedištu multietničke zajednice, Sarajevu, bilo je 157 hiljada Srba, sada ih ima manje od Kineza, daj bože da ih ima 10 hiljada. Sad ja vas i sebe pitam - ko je to izvršio etničko čišćenje u Herceg-Bosni? Recimo, u muslimansko-hrvatskoj federaciji Srba ima 2,5%. Maltene statistička greška. Recimo, u Sarajevu imate 22 hiljade više Bošnjaka nego što ste imali pre rata Muslimana. U Zenici imate 13 hiljada više Bošnjaka nego što je bilo Muslimana pre sukoba 1991. godine. Ko je onda izvršio etničko čišćenje? Znači, obično agresor, tako su nas proglasili, izvrši etničko čišćenje. Ali, kad uzmete statistiku, Srba nema, ima ih manje. Recimo, bilo ih je zajedno sa Jugoslovenima milion i 600 hiljada. Sad ih ima milion i 86 hiljada. Sad ja pitam - ko je izvršio etničko čišćenje u Sarajevu? Bilo 157 hiljada Srba, sad ih ima manje od 10 hiljada. Etički počistili žive, evo, sada sele 13 hiljada grobova. Da li se to može nazvati etničkim čišćenjem mrtvih? Da li mi jednom treba da počnemo da cenimo sami sebe? Da li mislite da ovi drugosrbijanci ne bi uradili ono što nam je radio Franjo Pirc i ovaj nesretni Marko Mesić? Ja nisam siguran da današnji Đilas ne bi stupio u savez sa ovima, kao što je to stupio onaj Đilas. Ovaj Đilas koji u svoje džepove gurne ruke samo na minus 20 je, po meni, gori od onog Đilasa, jer je uzeo 619 miliona evra, znači, uzeo je budućnost nekoj deci. Da li mislite da oni ne bi stupili u savez sa ovakvima? Ja sam siguran da ovi nesrećnici bi. Pa, evo, sa Boškom Obradovićem. I da vam navedem primer. Ovo je bio profil Marinike Tepić, do pre godinu i nešto dana. To je profil na kome se maljem razbija glava gipsanoj bisti sa likom Aleksandra Vučića. Evo, pogledajte, da uvećam. Oni to zovu umetnost. Ovo drugosrbijanci zovu umetnost. Evo, ta fotografija koju je ona stavila na svoju profilnu sliku na Tviteru, i sve do motornih testera. Kad su sa malja prešli na motornu testeru i obznanili da će nas šišati motornim testerama, onda su prešli na motorne testere. Ali, da vidimo kome ona to želi da polupa glavu maljem. To je ustaški metod. Čoveku kome su gotovo celu familiju, kao i meni, pobile ustaše. Ja vas pitam - ima li razlike između današnjih drugosrbijanaca i onih koji su pozivali da se bombarduju srpski i crnogorski gradovi? Podgorica je sravnjena sa zemljom. Niš gađan, čini mi se, 13 puta. Leskovac 10 puta. Beograd više puta, na Uskrs pa na dan sahrane, itd. U tom logoru je poginulo 120 ljudi, zatvorenika, logoraša, od savezničkog, navodno, bombardovanja. E, to su oni saveznici koji su nas gurnuli u rat, pa izginulo 15% Srba, 0,8% Engleza i 0,2% Amerikanaca. Zato ja kažem, i završiću sa, recimo, Dobricom Ćosić. On kaže, braćo Srbi, građani Srbije, on kaže da sukobi velikih se obično plaćaju kožama malih. Kaže doslovce ovako: "Balkan je kusur u sukobu velikih. U sukobu velikih se taj kusur plaća kožom balkanskih naroda". Ovo bi trebalo da čuju oni koje smo oslobodili, a oni nas sad nazivaju velikosrpskim agresorom. Najčešće se, kaže, plaća kožama balkanskog naroda. A najčešće je to koža srpskog naroda. Zato ja kažem - treba da izbegavamo sukobe sa bilo kim, posebno sami sa sobom. Srbija ekonomski napreduje i oni koji žele da zaustave ekonomski napredak Srbije, oni mogu i da požele sukobe, koje mi moramo, ma koliko bilo bolno, izbegavati do onog momenta da ne dopustimo jedino pogrom i neke zločine nad Srbima koji se kao "Oluja", "Bljesak" itd. više ne smeju ponoviti. A sve drugo, nažalost, moramo da trpimo,da bi ekonomski napredak Srbije bio obezbeđen. Jer, cilj velikih možda više nije samo da nas fizički unište. Možda hoće nekim novim sukobom da nas ponovo uvedu u neke borbe, spreče ekonomski napredak. To im možda nije primarni cilj. Možda im je cilj da zaplaše još ovo malo mladog naroda, da pobegne od mogućih sukoba i da tako oni u Evropi i veliki dođu do radne snage. Hvala.
Hvala. Na član 19. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik prof. dr Miladin Ševarlić. Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Pošto smo završili pretres o svim amandmanima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Gospođo Dragaš, izvinite, vaše ime se pojavilo kasno na displeju. Izvolite.
Neću naravno dužiti, uz zahvalnost, naravno vama što ste mi dali reč, želim da završnici samo da kažem, da smo u ovoj raspravi o ovom jako važnom zakonu sve poslaničke grupe su u stvari pokazale svoju privrženost ovakvom jednom rešenju. Ali, uporedo dok je tekla ovde rasprava danas, hoću da napomenem, da se održavala sednica Odbora za dijasporu na kojoj je razmatran izveštaj Komisije za nestala lica. Mislim da je to nekako i kompatibilno sa ovom pričom koju smo imali i gde smo upoznati ne naravno prvi put o opstrukciji, nedostatku saradnje drugih strana u rešavanju ovih problema. U nedostatku volje, a najzad, što je najgore i nedostatku svesti i priznavanja da postoje srpske žrtve i odgovornosti koja se naravno povezuje sa tim. To ukazuje dodatno i na ozbiljnost ovoga o čemu smo mi danas pričali, zakona koji se usvaja ovih dana, ali i onoga što nas još čeka na putu odbrane istine. U moderno vreme medijski rat vidimo da je posebna vrsta rata i u skladu sa tim moramo u narednom vremenu da imamo adekvatne odgovore. Važno je, smatram objediniti rad u narednom periodu više ministarstava, jer ovo se ne tiče samo kulture, odnosno kulture sećanja, nego istovremeno i boračke zaštite, prosvete, nauke, pa najzad, možemo reći i vojske, svih oblika rada, svih oblika organizovanja odbora, komisija i tako dalje, gde su različiti ljudski resursi već uključeni u prikupljanje podataka koje treba smatram u narednom periodu objedinjavati. Stvoriti jedinstvene baze podataka i ne razmatrati mogućnost koliko to košta i naći opravdanje u tome. Upravo da smo ovakav zakon doneli ranije imali bismo i možda u novije moderno vreme situaciju drugačiju. U kontekstu donošenja ovog zakona mislim da je ovo što se poslednjih godina događalo treba dosledno i blagovremeno regulisati i time imamo zadatak da ovaj zakon kada ga usvojimo, primenimo, ali i zabeležimo sve vrste žrtava koje su se dogodile u raspadu Jugoslavije. To je zbog odbrane našeg identiteta. Kada je o tome reč, u ne saradnji drugih sredina vezano za ovu temu, mislim da se često postavlja pitanje i razmatra u javnosti, pa kakvi smo to mi, kad oni neće sa nama. Mislim da je krajnje pogrešna teza, jer oni koji nemaju danas svoj identitet, a žele da ga izgrade, moraju da ga uzimaju od onoga koji im je najbliži, a koji ga imaju. Dakle, razmatrajmo da njihova dogradnja sopstvenog identiteta mora da ide kroz sve postupke koje su dostupne njima, ma koliko oni bili nezakoniti i na štetu drugih. Zato ovaj zakon je samo prvi korak u rešavanju narednih pitanja, odnosno rešavanju onoga što se dogodilo poslednjih godina. Još jednom hvala. Hvala i predsedavajući što ste mi dali reč i pozdravljam sve.
Uvek, sa zadovoljstvom. Hvala, gospođo Dragaš. Reč ima narodni poslanik Miodrag Linta. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre sa saradnicima, takođe bih želeo još jednom da pozdravim najavu usvajanja zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“. Rekao sam to i u načelnoj raspravi, verujem da će ovo biti početak jednog sistematskog pristupa negovanja kulture sećanja i da ćemo u narednom periodu usvojiti deklaraciju o osudi geneocida nad Srbima, Romima i Jevrejima u Narodnoj skupštini, da ćemo osnovati Memorijalni centar srpskih žrtava genocida Nezavisne države Hrvatske po uzoru na jevrejski Memorijalni centar „Jad Vašen“ u Jerusalimu, da ćemo raditi na obeležavanju svih stratišta na području nezavisne države Hrvatske, dakle, za vreme Drugog svetskog rata, ali da ćemo insistirati na obeležavanju stratišta našeg naroda koji je stradao tokom devedesetih godina na prostoru bivše Jugoslavije. Pored toga važno je da obratimo veću pažnju i imenovanju ulica, trgova, obala reke Save vezano za stradanje našeg naroda u NDH i devedesetih godina. U tom kontekstu želim da pomenem da je Odbor za dijasporu i Srbe u regionu Narodne skupštine Republike Srbije danas održao svoju 18. sednicu i da smo imali kao glavnu tačku ove sednice pitanje nestalih lica devedesetih godina na prostoru bivše Jugoslavije. Pitanje nestalih lica jeste, ne samo najvažnije humanitarno pitanje, nego i važno političko pitanje. Prema podacima Komisije za nestala lica Vlade Republike Srbije, na čelu sa gospodinom Odalovićem, i prema podacima Međunarodnog komiteta Crvenog krsta trenutno na prostoru bivše Jugoslavije vode se kao nestala 10.035 lica. Važno je naglasiti da od tog broja preko 2.300 nestalih lica su srpske nacionalnosti. Zašto je ovo, ne samo važno humanitarno pitanje, pre svega zbog samih porodica žrtava, nego političko pitanje prvog reda? Iz razloga što vidimo da i u Zagrebu, Sarajevu, Prištini, ali i u nekim zapadnim centrima i dalje se ovo pitanje koristi u političkom kontekstu, u smislu da se prećutkuju, umanjuju, pa i negiraju srpske žrtve da bi se opravdala lažna, besmislena i apsurdna teza da su Srbija i srpski narod bili agresori, da su vodili tobože, osvajačke ratove devedesetih godina prošlog veka, da smo mi zločinačka strana, a da su navodno Albanci, Bošnjaci, Muslimani i Hrvati bili nevine žrtve koje su vodili nekakve oslobodilačke ratove. To je jedna bezočna i brutalna laž i izmišljotina, i u tom kontekstu je važno da još snažnije i još sistematičnije radimo na identifikaciji žrtava srpske nacionalnosti. Vidimo da prethodnih nekoliko godina, možemo reći u prethodnih desetak godina, imamo jedan zastoj u pronalaženju, ekshumaciji i identifikaciji srpskih žrtava. Od kako je 2008. godine osnovan Institut za nestala lica BiH sa sedištem u Sarajevu, faktički Institut je sve svoje aktivnosti posvetio bošnjačkim žrtvama. Srpske žrtve se potpuno marginalizuju i one nisu tema tog Instituta. Potrebno je, i to je stav institucija Republike Srpske, ja ih snažno u tome podržavam, da se taj institut ili suštinski reformiše da podjednaku pažnju i aktivnosti ima prema svim žrtvama, bez obzira na nacionalnu i versku pripadnost ili da se taj institut ukine i da se pitanje nestalih lica vrati na entitetski nivo. Gotovo ista situacija je u Hrvatskoj, gde nadležne institucije u Zagrebu u suštini potpuno marginalizuju srpske žrtve i vi čujete hrvatske zvaničnike da često u javnosti govore kako je jedno od ključnih pitanja u odnosu sa Srbijom pitanje nestalih lica. Ali, oni prećutkuju jednu očiglednu istinu, odnosno bave se manipulacijom. Ne kažu da je od 1.950, gotovo blizu 2.000 identifikovanih nestalih lica na području Hrvatske, od toga preko 1.000 su lica srpske nacionalnosti. Mi moramo stalno da ponavljamo javnosti da je u najmanju ruku jednak interes, ali veći interes da mi insistiramo i govorimo da više od 50% nestalih lica koja se nalaze u zvaničnoj evidenciji sa područja Hrvatske jesu nestala lica srpske nacionalnosti. Mi smo na kraju sednice današnjeg Odbora za dijasporu i Srbe u regionu usvojili 14 zaključaka koje ćemo proslediti svim relevantnim institucijama u našoj državi. Među njima je jedan veoma važan zaključak koji je predložio kolega Vujadinović Milimir, a vezan je za jedan pokušaj manipulacije Instituta za nestala lica, odnosno najava da će 87 neidentifikovanih posmrtnih ostataka da sahrane u Memorijalnom centru „Potočari“. Apsolutno je neprihvatljivo i nedopustivo da se sahranjuju neidentifikovana lica u bilo koji memorijalni centar ili bilo koju grobnicu, jer to je očigledni pokušaj manipulacije da se isključivo govori o bošnjačkim žrtvama. Civilizacijska je stvar da se svako nestalo lice ekshumira, da se svako nestalo lice identifikuje u skladu sa procedurama Međunarodnog komiteta Crvenog krsta i da se posmrtni ostaci koji su identifikovani dostave porodicama žrtava. Mi i dalje imamo u Hrvatskoj veliki broj poznatih grobnih mesta gde se nalaze posmrtni ostaci Srba, koji se dalje identifikuju. I dalje imamo u nizu mrtvačnica na prostoru bivše Jugoslavije i u Zagrebu, Osjeku, Sarajevu, Zenici, Tuzli, Banja Luci, Prištini, oko 4.000 posmrtnih ostataka. Ni nadležno Sarajevo, ni nadležni Zagreb gotovo ne rade ništa na njihovoj identifikaciji i predaju posmrtnih ostataka porodicama žrtava. Dakle, pitanje nestalih lica u ovom kontekstu jeste najvažnije humanitarno pitanje, veoma važno političko pitanje bez čijeg pravičnog rešavanja nije moguće govoriti o punoj normalizaciji odnosa na prostoru bivše Jugoslavije, a pogotovo nije moguće govoriti o bilo kakvom pomirenju i uspostavi poverenja među narodima koji žive na ovom prostoru. Hvala.
Hvala, gospodine Linta. Reč ima narodni poslanik Milanka Jevtović Vukojičić, ovlašćeni predstavnik Srpske napredne stranke. Izvolite.
Zahvaljujem. Srbija se promenila i to svakako dokazuje i Predlog zakona o Memorijalnom centru „Staro sajmište“. Prošlo je 75 godina, ali danas smo u situaciji da razgovaramo o ovom zakonu. Razgovarali smo i očekujem da ćemo u danu za glasanje svi narodni poslanici ovde, u ovoj skupštinskoj sali, naravno, koji prisustvuju, podržati ovaj zakon iz razloga što ovim zakonom prvi put na jedan dostojanstven način obeležavaće se sve one žrtve, jevrejske, srpske i romske koje su stradale u periodu od 1941. do 1945. godine, na prostoru Kraljevine Jugoslavije od nacističkog okupatora, ali i ustaškog režima. Moram, takođe da naglasim da ovim zakonom prvi put na jasan i nedvosmislen način ukazuje se da su Srbi bili žrtve genocida u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj, kao i žrtve nacističkog okupatora Nemačke. Takođe, želim da naglasim da je Beograd oslobođen 20. oktobra 1944. godine, a da je ustaška čizma čvrsto stajala u „Jasenovcu“ sve do 13. marta 1945. godine. Srbija se promenila kada je na čelo Republike došao predsednik Aleksandar Vučić. Srbija se promenila i sa Vladom, naravno. Srbija se promenila i u smislu sećanja na sve stradale, na sve poginule na pogrom Srba u akciji „Oluja“. Srbija se promenila i kada je u pitanju obeležavanje dana zločinačke NATO agresije nad Srbijom. Srbija se promenila i kada je u pitanju prvi put, posle 75 godina, u Pranjanima predsednik Aleksandar Vučić položio je venac na spomenik, jer u toj, jednoj od najvećih vazduhoplovnih operacija, pod nazivom „Halijard“, spašeno je 500 savezničkih vojnika u Pranjanima, jednom malom selu kod Gornjeg Milanovca. Svega se treba sećati, da se zločin, genocid i stradanje naroda ne bi ponovili nikada više. Zahvaljujem.
Hvala, gospođo Jevtović Vukojičić. Pošto smo završili pretres o svim amandmanima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Ovim putem želim da se zahvalim ministru Vladanu Vukosavljeviću i njegovom timu na učešću u radu na sednici Narodne skupštine Republike Srbije u ime Narodne skupštine Republike Srbije i da izrazim nadu da ćemo za ovaj Predlog zakona da glasamo. Ministre, hvala vam puno. Nadam se da se vidimo uskoro. Mi nastavljamo dalje sa radom. Prelazimo na 2. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O POSTUPKU UPISA U KATASTAR NEPOKRETNOSTI I VODOVA. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Đorđe Komlenski, Ružica Nikolić, Milija Miletić, Marijan Rističević, Nataša Sp. Jovanović, Nikola Savić, Vjerica Radeta, Zoran Despotović, Aleksandar Šešelj, Sreto Perić, Milorad Mirčić i Nemanja Šarović, kao i Odbor za prostorno planiranje, saobraćaj, infrastrukturu i telekomunikacije. Primili ste izveštaje Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo i Odbora za prostorno planiranje, saobraćaj, infrastrukturu i telekomunikacije, kao i mišljenje predlagača o podnetim amandmanima. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Đorđe Komlenski. Predlagač i Odbor za prostorno planiranje, saobraćaj, infrastrukturu i telekomunikacije, prihvatili su amandman sa ispravkom, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman sa ispravkom u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Narodni poslanik Đorđe Komlenski želi reč. Izvolite, kolega Komlenski.
Zahvaljujem, predsedavajući. Drugarice i drugovi, dame i gospodo, ja pre svega želim da se zahvalim predlagaču ovog zakona Katarini Rakić, jer je imala apsolutno dovoljno širine i shvatanja da ovaj amandman je nužan u ovom zakonu i da će ovim amandmanom biti omogućeno da prevaziđemo jednu situaciju koja je nastala 2014. godine, prvenstveno, a to je da su u poplavama maja meseca 2014. godine, kako u Obrenovcu, tako i u mnogim gradovima Srbije, uništene kompletne arhive i dokumentacije. Između ostalog, u tim arhivama i dokumentacijama nalaze se i tehnička dokumentacija na osnovu koje su izdavane građevinske, odnosno upotrebne dozvole. Dosadašnja zakonska rešenja, kao i osnovno predloženo rešenje, nisu otvarale mogućnosti i prostor da se na jedan primeren, odgovarajući, ali i siguran način, omogući da naši građani koji su zbog dejstva više sile, praktično, došli u situaciju da ne mogu da izvrše upis i uknjižbu svojih objekata, to urade na jedan daleko jednostavniji i sigurniji način. Ovim se prevazilazi jedna pravna praznina koja je postojala, a to je da, praktično, za one objekte za koje je izdata građevinska dozvola, nisu mogli da budu, tako da kažem, uknjiženi, upisani ni kroz postupak ozakonjenja, jer je prethodni uslov za to bio da organ koji je nadležan za izdavanje uverenja, na osnovu kojeg se vrši upis podataka o objektu ili delovima objekta, uporedi objekat sa tehničkom dokumentacijom, konstatuje da tu postoje odstupanja, pa da onda jednim okolnim putem, kroz objedinjenu proceduru na neki način dođe do ozakonjenja i da se omogući građanima da ostvare svoja prava. Ovim se to u celosti prevazilazi. Naravno da će pratiti odgovarajuća dokumentacija, kao što je izveštaj o zatečenom stanju koji mora biti sačinjen u skladu sa standardima koji predviđa Zakon o ozakonjenju. To znači da ni ovi građani neće biti privilegovani u odnosu na one koji idu kroz postupak ozakonjenja, kao i nalaz i mišljenje veštaka, naravno, uz uslov da u evidencije je sačuvan bar podatak da je takva građevinska ili upotrebna dozvola nekada izdata. Ovim bi zaista ujednačili praksu, izjednačili mogućnosti svih građana koji žele ovo da ostvare. Ja još jednom zahvaljujem predlagaču na razumevanju. Mislim da je ovo jedan ozbiljan korak koji će pomoći zasigurno građanima Obrenovca, a i mnogih drugih opština da one probleme koje nisu mogli da reše u prethodne četiri godine, sada uspešno i na zakonom zagarantovan način ostvare. Hvala.
Hvala, gospodine Komlenski. Reč ima predlagač Katarina Rakić. Izvolite.
Zahvaljuje, gospodine Marinkoviću. Ja bih se, takođe, zahvalila i vama, gospodine Komlenski, što ste predložili jedan ovakav amandman. Svakako se slažem sa vama da će on doprineti boljem tekstu samog zakona, a i kasnije u praksi i primeni. Moram da priznam da mi prilikom donošenja ovog Predloga zakona, odnosno ovih izmena i dopuna Predloga zakona nismo ovako nešto predvideli. Hvala vam što ste nam pomogli da pomognemo ljudima, a da to opet stavimo u okvir ovog Predloga za izmenu i dopunu zakona. Zahvaljujem.
Hvala, gospođo Rakić. Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Ružica Nikolić. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Ružica Nikolić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Marinkoviću. Dame i gospodo narodni poslanici, mi smo ovom intervencijom precizirali predmet ovog zakona i način upisa nepokretnosti, odnosno upis podataka o parceli, objektu, kao i posebnom delu objekta. Loše je definisan član 5. osnovnog zakona, a naročito deo koji se odnosi na način upisa objekta ili posebnih delova objekata bez upotrebne i građevinske dozvole, odnosno ukoliko nisu ispunjeni svi uslovi predstavlja mogući izvor korupcije i u ovakvim slučajevima ukoliko se podaci o objektu ili njegovom posebnom delu upisuje samo na osnovu elaborata geodetskih radova, upravo je to nešto što je sporno u ovom članu, što predstavlja potencijalni izvor ozbiljne korupcije i očigledno je da podmićivanjem, odnosno novcem ovakva situacija da može da se reši, odnosno da se izvrši upis nepokretnosti. Ukoliko uzmemo u obzir da je ovo sve pod nadležnošću ministra Zorane Mihajlović, onda nema nikakve sumnje da se novcem može lako sve rešiti, i dozvola, da li građevinska, da li upotrebna, upis u katastar itd. Svedoci smo da je u resornom ministarstvu Zorane Mihajlović u poslednjih mesec dana uhapšeno više osoba, njenih najbližih saradnika zbog zloupotreba službenog položaja, ali i njenog odnosa prema njima. Mi srpski radikali smo na vreme ukazivali ko je Zorana Mihajlović, rasvetljavali sve afere u koje je ona umešana, od „Behtela“, pa nadalje i ukazivali smo da otvoreno radi protiv Vlade Republike Srbije, protiv države Republike Srbije i zahtevali da se ona razreši. Zahvaljujem.
Hvala, gospođo Nikolić. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Izvolite, kolega Miletiću.
Zahvaljujem se. Uvaženi predsedavajući, ja bih se, kao prvo, zahvalio predlagaču zakona Katarini Rakić, koja je na ovaj način dala podršku svima nama u Srbiji da se ubrza i olakša upis u katastar nepokretnosti i svega onog što je trebalo i što treba. Mogu da podsetim sve nas kako je to bilo do sada, da je 24 sata bio rok kada se dobije u pisanoj formi iz pošte, da se tamo obratimo, ali ovim se sada produžava rok na 15 dana i to je velika stvar za sve naše ljude. Svedoci smo da na celoj teritoriji Srbije katastar ima dosta velikih problema zbog nedovoljnog broja zaposlenih ljudi. Ljudi rade dosta opterećeno, tako da na ovaj način elektronskim putem može se sve odraditi što do sada nije moglo. Uvažena koleginice Katarina, stvarno ste predložili zakon po meri za sve naše Srbe, za sve nas u Srbiji, da možemo da gradimo da to bude na najbolji način i normalno je dobro da ćemo na ovaj način malo olakšati posao za naše ljude koji rade u katastrima. Još jednom, ja ću glasati za predlog zakona, iako ovaj moj amandman nije prihvaćen, to je sa razumevanjem, zato što je potreba i vi ste to sve obrazložili, da ne ponavljam. Inače, još jednom ponavljam da je zakon napisan kako treba. Hvala još jednom što ste ovaj zakon podneli.
Hvala, kolega Miletiću. Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Sp. Jovanović. Izvolite, gospođo Jovanović.
Smatrali smo, gospođo Rakić, da je ovde napravljen očigledno propust, ne kod vas, nego u osnovnom predlogu zakona. U ovom stavu 5. se ne pominju objekti koji nisu dobili upotrebnu dozvolu, a ima ih mnogo. Geodetski elaborati i radovi moraju da se i po Zakonu o planiranju i izgradnji prilože i za takve objekte. To je osnov prilikom određivanja bilo koje parcele, bilo kog početka radova, jer da toga nema, nastale bi mnogobrojne štete i, na kraju krajeva, ne samo za objekat, koji bi zbog raznih okolnosti mogao, ne daj Bože, da se uruši, ako toga nema, već i zbog činjenice da time ugrožava i objekat koji se nalazi u njegovoj neposrednoj blizini. Ja sam se i konsultovala i sa inženjerima geodezije i oni su saglasni sa ovim stavom da i onaj objekat koji još uvek nije dobio upotrebnu dozvolu, a neki možda nikada to i ne dobiju ako ne ispune sve zakonom propisane uslove, taj geodetski elaborat mora da ima zato što na to utiču mnogobrojni faktori. Ako ste, recimo, a svuda se dešava u urbanim sredinama, tako je i u mom rodnom Kragujevcu, da se stare, ili ne toliko ni stare kuće, ali pod raznim pritiscima tih mafijaša investitora, nisu svi naravno takvi, ali pojedini zaista jesu. Imate i slučajeve, nažalost, i sa tragičnim ishodom pojedinaca koji ne žele na takav način da predaju svoju imovinu, jer ako se neko složi, njih dvoje, a taj treći ne, pod pritiskom to mora da uradi, on jednostavno kaže – ja neću. Vi sad imate situaciju da imate neku prizemnu porodičnu kuću koja je rađena nekih možda šezdesetih, sedamdesetih godina, a pored dve zgrade sa najvišim koeficijentom spratnosti. Šta može da ugrozi tu kuću, dok te zgrade ne dobiju svoju upotrebnu dozvolu? Ako nisu valjano ispitani svi oni faktori koji bi eventualno mogli da ugroze tu stambenu jedinicu. Građani to moraju da znaju, a pretpostavljam da vi znate, kao što postoji katastar nepokretnosti, tako u katastru mora da bude zabeleženo na svakoj parceli pored topografskih karata, svih snimaka koji postoje i elaborati za vodove, za eventualno podzemne vode, jer zaista je bilo takvih slučajeva da se odjednom, to je u naselju Bresnica bilo najizraženije u gradu Kragujevcu, zbog toga što nije bilo, nekada se i neplanski na kraju krajeva i gradilo. Ceo obod grada je naseljavan tako da su ljudi tek kasnije ulazili u taj proces legalizacije, a legalizacija ne da nije završena, nego je pitanje i pod kojim uslovima i kako će to ljudi da sprovedu. I onda odjednom podigne se sve to, napukne zid kuće, dođe do tog naprsnuća i kuća se urušava. Nekada je i kolega Kovačević bio srpski radikal, pa smo zajedno obilazili takva naselja i takve kuće, ali verujte da to postoji. Evo, i on ima lično iskustva i što se tiče i te gradnje i tih stvari. Tako da, mora da se obaveže svako onaj ko krene u izgradnju, da se zna da do momenta dok on ne ispuni sve zakonske uslove, celokupni elaborat, možda i ovde ima inženjera geodezije, on mora da poseduje i tu onda nema greške. Znate šta, mi smo došli u situaciju da će, evo, ja sam više puta pominjala, da ne bude stalno reklama, i kroz selo odakle je moj otac, to je selo Katrga, koje se naslanja uz Mrčajevce, odmah uz varošicu Mrčajevce, pošto su Mrčajevci, i sami znate, varošica na onom putu koji je sada Ibarska magistrala, a mi smo dole uz samu reku, da se otpočne sa izgradnjom ovog Moravskog koridora. Kada su u pitanju saobraćajnice, put, tuneli, mostovi, takođe mora da postoji geodetski elaborat, a tu ne da je to pitanje rizično, nego mi smo upravo to pominjali, da će to i da poveća na kraju i onih 800 miliona koje je Zorana 300 miliona evra više platila „Behtelu“, budite sigurni zbog činjenice da je baš u tom i u susednom selu Obrva reka Morava, zbog ove šljunak mafije, a i raznih drugih okolnosti, pre svega prirodnog faktora, promenila svoj tok. Erozija rečnog korita je takva da i put kad se pravi, dok ne dobije upotrebnu dozvolu, on mora da ima elaborat. U tom smislu je bio ovaj naš predlog zakona, jer mi ne vidimo kako drugačije jednom, zapravo za neki period od ko zna koliko narednih godina da se ova oblast uredi. Završiću sa nečim što možda vi ne znate. Vi se niste puno, vi lično, busali da branite ovog direktora katastra Draškovića, ali je dobro poznata činjenica da je čovek milionskim iznosima, a kažu da to čak seže do milion evra, platio snimanje pojedinih parcela i oblasti na području Republike Srbije, a to ne da nije upotrebljivo, nego su to snimci, kako stručnjaci kažu, koji nisu mogli da se iskoriste u svrhu za šta su naručeni. To treba da se proveri i naročito zbog činjenice da je on postavljen na to mesto na način koji je bio više nego pritisak određenih, da ih ne pominjem ovde jer su marginalni, političkih faktora. Ne može takav čovek da vodi katastar Srbije. Zar nije u najmanju ruku sumnjivo da prođe određeni period a on smeni načelnika u toj opštini? Evo, ja se čudom čudim, mislim da je poslednji takav slučaj bio u Čajetini, pre toga je bio u Kragujevcu, došao je neki iz Jagodine, pa je posle promenjen tu, pa je u Kragujevcu smenjen bivši direktor katastra. Potpuno nesređena situacija. Vi ste rekli, koleginice Rakić, da će mnogo lakše da bude svim građanima i fizičkim i pravnim licima to što će 15 dana da stoji njihovo rešenje u pošti, jer neće morati da idu tamo. Pa, jel vi mislite da su oni bili toliko opterećeni time što objašnjavaju gde je rešenje? Oni vas lažu ako vam to kažu. Ne, nego zbog činjenice da nisu radili svoj posao. Kasnije ću imati još prilike po drugom amandmanu, ali samo da vam kažem da u pojedinim gradovima, a ko zna koliko je takvih gradova, evo konkretno znam za grad Kragujevac, imovina koja je rešenjem o eksproprijaciji od nekih pojedinaca uzeta kada su rađene određene saobraćajnice u gradu, davnih šezdesetih, sedamdesetih godina, vi se tada niste verovatno ni rodili, ili već kasnih sedamdesetih, ako jeste, nisu upisane te jedinice, te parcele, kao imovina, već se i dalje vode na te ljude koji više, nažalost, nisu živi, a njihovi potomci pojma nemaju da se određene parcele vode na njih. Dakle verujete da je to tako i da ljudi danas koji ulaze u određene svoje poslove moraju sami da dođu i da rade posao katastra. To normalno nije. To je za smenu, pa on, posle svega ovoga što smo izneli o njemu, da je normalan i da ima morala podneo bi ostavku, ali neće jer to su ti Draškovići. Ne vređam sve koji se tako prezivaju, nego taj klan te porodice.
Hvala. Reč ima Katarina Rakić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Marinković. Ovom prilikom želim da se zahvalim i gospođi Jovanović i svima onima koji su podneli amandmane. Pre svega iz jednog razloga, a to je da danas ovde ne vidim ni jedan amandman sa rečima „briše se“ i da nema nikakvog teksta, a to je po onome što sam ranije imala priliku da čujem od vas, kada napišete „briše se“ vama se uopšte predlog zakona ne dopada i onda čitav predlog zakona brišete i želite da sve ostane po starom. Tako da želim da vam se zahvalim i prosto da se vratim na ovu poslednju rečenicu. Iz svega što ste rekli, kažete haos je u katastru i sa tim se zaista slažem i ovaj Predlog zakona i jeste samo jedan korak na putu reformi katastra, da pokušamo sav taj haos sa kojim se… Zaista se slažem i mislim da niko ovde danas u sali nema primedbu za tako nešto, ali možda imamo primedbu na to kojim putem ići u rešavanju svih tih problema. Ono što ste vi hteli ovim amandmanom mislim da već piše u samom tekstu, samo je malo poigrano sa… Možemo da ga pročitamo, pa da prokomentarišemo. Znači, u samom tekstu zakona kaže: „Podaci o objektu upisuju se na osnovu elaborata geodetskih zavoda, radova i podataka o objektu iz upotrebne dozvole, odnosno građevinske dozvole, ako je za objekat izdata samo građevinska dozvola“. Vi kažete: „odnosno građevinske dozvole, ukoliko za objekat nije izdata upotrebna dozvola“. Ja ne vidim tu razliku. U principu smatram da je to to i upravo je to ono što je novina da će sam katastar od sada morati da proverava taj elaborat, to je ono što ste i vi rekli, mi to uvodimo, ne samo na osnovu rešenja o ozakonjenju, nego i moraju priložiti i elaborat geodetskih radova. Vratila bih se na to što ste pomenuli koliko se puteva radi, da će svi putevi, naravno, morati da prođu kroz katastar i sve u vezi puteva i eksproprijacija i mnogo toga i, naravno, vaše kolege su rekle možda je haosu u katastru veći nego ikada, a ja moram ponoviti da se više nego ikad i radi, pa možda i zbog toga. Ono što bih takođe želela da vam pomenem sada jesu podaci Balkanskog centra za regulatornu reformu. To su podaci koji govore o tome koliko su reforme u katastru do sada napredovale i šta one možda u budućnosti, ako budemo nastavili ovim putem reformi, mogu dobro da donesu. Recimo, ako uzmemo to da godišnje u katastru imamo 144.522 zahteva, a od toga najveći broj zahteva bude kupoprodajnih ugovora od fizičkog lica i to 75.000 zahteva. Do sada se u reformama katastra na ovim predmetima uštedelo 2.722.484 evra. Ako nastavimo ovim putem reformi, planirano je da se uštedi 3.774.536 evra. Znači, ako ovim tokom nastavimo, a to je direktno novac građana i privrede Srbije. Znači, ove cifre govore kojim putem ide reforma i kojim putem će ići ako nastavimo reformu katastra. Hvala vam.
Hvala. Izvolite, gospođo Jovanović.
Ne razumem što vi aplaudirate sa tog mesta, gospodine Marinkoviću, vi ste ipak predsedavajući. (Predsedavajući: Imam i ja neka prava, valjda?) Ne, vi imate, ali stvarno je malo i degutantno. Kada dođe neka međunarodna delegacija ili tako, to je u redu. Sad, što se tiče ovoga, stvarno neću da kažem da je to količina neznanja, ali koleginice Rakić vi ste dovoljno dugo u parlamentu da ste upoznati, a mogli ste da pitate gospodina Martinovića, sa našim principijelnim stavom kada je u pitanju brisanje nekog člana zakona. Vi se verovatno povodite za onim što je nedavno bio predmet razmatranja u Narodnoj skupštini, a to je leks specijalis, poseban zakon za određene infrastrukturne objekte i mi smo rekli da Zakonom o eksproprijaciji mora da se uredi ta oblast, bilo da je to metro, da li je železnica, da li je bilo koja trasa. Jedan zakon, kao što je u svakoj normalnoj državi, treba da važi za sve. Mislim da ovde niste razumeli, jer izgleda da su slične linije. U praksi se dešava, to je bila naša intencija, da neko dobije građevinsku dozvolu, a da uopšte ne izgradi taj objekat, a prilikom dobijanja građevinske dozvole i parcelisanja on mora… Vi rekoste – dolazim iz te katastarske opštine, pa ste se šalili ovde, samo niste rekli odakle ste. Ja dolazim iz Kragujevca, ali u toj katastarskoj opštini ima, sad da ne kažem Kragujevac dva, ali mislim da je tako, zgrade koje su počele da se grade pre 20 i više godina i dan danas one nisu izgrađene. Samo smo to hteli da dopunimo, a vi kažete – napisano je tako. Nije, a neko je sa druge strane napravio zgradu, a nema upotrebnu dozvolu. Uopšte nije bio problem i da se ovaj amandman prihvati. Ne znam ko vas je savetovao, verovatno ovi iz ministarstva, da ga ne prihvatite, ali dobro, to je njihova stvar. Sada dolazimo do toga zašto je i dalje tako neuređeno stanje u katastru. Vi ste prošlog puta rekli i neke vaše kolege – jao, pa nema dovoljno ljudi. Isto tako kažete za inspekcijski nadzor i u ministarstvu, čiji sad zakon predlažete, a i u drugim ministarstvima. Izvolite, gospodo, zaposlite ljude. Toliko imamo inženjera geodezije, građevine, ljudi koji su spremni da rade taj posao na terenu, pa će oni da otklone sve te nedostatke. Da li je normalno da neko… Evo, ja ću vam navesti primer opštine Zemun kada smo mi došli na vlast 1996. godine. Od 1996. godine, gospođa Radeta, možda njoj, skromna je, nije prijatno da se time hvali, je bila načelnik Uprave za imovinu opštine Zemun. Popisana je svaka parcela, svaki pašnjak, svaka utrina i ne samo to, gospođo Rakić, već su na tim mestima nikla velelepna naselja – Altina, Busije, Plavi Horizonti itd. To su bili tako dobro urađeni poslovi, što vaše ministarstvo, na čelu sa Zoranom, može samo da sanja. Ona je neznalica i oko sebe je očigledno, osim gospođe Damnjanović, koja je prošla više ministarstava, okupila neznalice, a bogami i kriminalce, jer Poledica tek ima da polaže račune.
Hvala. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Izvolite, kolega.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj član 1. odnosi se na član 5. postojećeg zakona, a on govori o objektima koji ne poseduju ni građevinsku, ni upotrebnu dozvolu. Naravno, takvih objekata ima mnogo u Srbiji i to nije krivica ni ove, nego svih vlasti koje su do sada vladale Srbije. Ali, ovde moramo praviti razliku i imamo nekoliko specifičnih slučajeva. Recimo, imamo i objekte koji imaju privremenu dozvolu i sada je pitanje da li se oni tretiraju kao objekti koji imaju dozvolu ili objekti koji nemaju dozvolu. Takođe, imamo i objekte koji imaju građevinsku dozvolu, ali su objekti sa prekoračenjem iz onih dimenzija koje tamo se navode u građevinskoj dozvoli. Ja sam svojim amandmanom tražio da se u svim takvim slučajevima napravi jasna i precizna zabeleška ili zabeležba, kako to stoji tamo u predlogu zakona, gde će se sadržati svi podaci koji se odnose na postojeći objekat, a od značaja su za taj objekat i naravno, evidenciju u Katastru i u svim drugim slučajevima koji se tiču ovoga. Što se tiče samog Katastra, neće ovaj zakon ništa posebno doprineti i rešiti stvari koje su godinama, pa i decenijama nagomilavane u ovoj oblasti, ima ovde mnogo problema. Imamo slučajeve još uvek, nažalost, doduše manje nego ranije, da su na raznoraznim objektima upisana dva vlasnika, da se jedan te isti objekat prodaje više puta. Ovo je pogotovo prisutno otkad su se pojavili javni beležnici, odnosno notari od kada se to kod njih radi, tako da su još uvek prisutne određene zloupotrebe. Naravno, toga ima manje nego što je bilo, recimo u periodu pre 10-ak godina, moramo priznati, ali to je stvar koja još uvek nije iskorenjena i to opterećuje i Katastar i opšte naše građane i odnose između stranaka, odnosno ljudi koji imaju, hajde da kažem čiji se interesi preklapaju kod određene parcele i kod određenog objekta. I, nažalost, ja moram da priznam, da recimo, stvari u ovoj oblasti Republika Srbija zaostaje sa nekim bivšim republikama bivše SFRJ. Zaostaje i za Hrvatskom, i za Slovenijom, pa čak i za Bosnom i Hercegovinom, tako da na ovoj stvari mora malo ozbiljnije da se poradi da bi se stvari dovele u red, koliko je to moguće bolje.
Hvala, kolega Saviću. Na član 2. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite, gospođo Radeta.
Hvala. Odgovor zbog čega nije prihvaćen ovaj amandman, stvarno, vidi se da su pisali još uvek ne uhapšeni saradnici Zorane Mihajlović. Amandman se ne prihvata zato što zabeležba nije činjenica, već se zabeležbom upisuje činjenica itd, da dalje ne čitam, zbuniću svakoga ko ovo sluša, ali je ovo samo da pokažemo koliko su vam neozbiljno koleginice Rakić ovi, rekoh, još uvek ne uhapšeni Zoranini saradnici uradili. Šta je važno za ovaj predlog zakona, pa i za ovaj amandman? Ovaj zakon ste vi doneli pre dve godine. Za dve godine menjate ga četiri puta. Za te dve godine Katastar nije radio više od godinu dana, potpuno paralisano stanje u oblasti uknjižbi, u oblasti katastra. Zašto se to desilo? Zato što taj Zoranin direktor koji je to još uvek, sada ću citirati ili parafrazirati kolegu jednog vašeg iz vlasti - nije hteo da radi zato što je navikao da uzima pare, pa je čekao da mu opet donose pare, pa mu nisu donosili pare, pa je on lopov, pa je on kriminalac, i sve sa svim tim atributima koje ste mu vi davali, ne vi lično, nego jedan od vaših kolega, naših kolega, taj, takav čovek je i dalje direktor Katastra. To što Katastar u Srbiji i nije radio više od godinu dana, bukvalno nije radio Katastar više od godinu dana ili skoro godinu dana je jedan od dokaza naše tvrdnje da je Zorana Mihajlović strani plaćenik u Vladi Republike Srbije, jer takvu opstrukciju države može da radi samo neko ko je strani agent u sopstvenoj Vladi, jer ne rad Katastra od godinu dana, to je strašna opstrukcija države. Pretpostavljam da svi znaju šta znači katastar. Dakle, za tih godinu dana nije bilo moguće upisati kupoprodajne ugovore, nije bilo moguće upisati rešenja o nasleđivanju, nije bilo moguće upisati ugovore o zameni, nije bilo moguće upisati ugovore o poklonu, dakle, ništa nije bilo moguće upisati u Katastar. Ja sam ovde slušala kada ste pričali u načelnoj raspravi, pa ste onda koleginice pokazali da stvarno niste dobro pripremljeni za ovo što ste predstavljali u ime vaše poslaničke grupe i lično ste potpisali, nije ni važno. Vi ste ovde iznosili neke stvari koje baš nemaju veze sa realnim, odnosno potrebnim znanjem u ovoj oblasti, ali ste svaki put ponavljali da, kada smo mi pitali kako se to vaš predlog našao na dnevnom redu, kako pre toga Čankov, Gordane Čomić itd, vi ste onda bar pet puta u toku dana rekli - evo, vi izvolite, obezbedite 126 glasova, pa onda stavite na dnevni red šta god hoćete. Vi ste još jednom pokazali kako vama zapravo nije stalo do parlamentarne demokratije. Ta sila, od 126 zelenih dugmića, to samo pokazuje kako skupštinska većina teroriše opoziciju u Narodnoj skupštini. Mi smo ta opoziciona stranka koja je podnela Predlog zakona o izvršnom postupku i obezbeđenju i taj predlog potkrepili sa više od 100.000 potpisa građana Republike Srbije i vi koji kažete da radite sve u interesu građana Srbije, zapravo kažete – baš nas briga za više od 100.000 građana Srbije, jer su oni podržali neki radikalski predlog, a da su ne daje Bože Gordane Čomić ili vaš koji je ovde prošao bez ijednog potpisa građana, onda bi to bilo nešto sasvim uredu. Dakle, nemojte se hvaliti sa 126 glasova za, jer je to loša poruka. Sto dvadeset šest zelenih dugmića, koleginice Rakić, može izglasati da je zemlja ravna ploča, ali zemlja ipak ostaje okrugla. Tako da, vodite računa da pre svega kao narodni poslanik treba da pokažete da ste spremni na demokratski dijalog, da ste spremni, ako vi kažete, rekoste pre dva dana da biste bili srećni da svaki narodni poslanik podnese neki predlog zakona. Pa zašto ne pokazaste tu sreću da glasanje za jedan od 20 predloga SRS ili bar za ovaj koji je potkrepilo više od 100.000 potpisa građana Republike Srbije? Ovaj predlog zakona je inače neprecizan, nagoveštava mogućnost korupcije, a kako ste vi pokazali da ne znate suštinu Katastra? Vi ste, izvinjavam se što ću reći, niste vi nego jedna vaša koleginica, ta koleginica je rekla – ne znate vi šta smo mi u Katastru zatekli 2012. godine. E, znate, mora se nešto znati kada se tako nešto izgovori. Katastar 2012. godine je bio u fazi uspostavljanja ovakve službe. Mrežom sudova, tek 2010. godine je nadležnost upisa u zemljišne knjige izmeštena u Katastar. Do tada su postojala zemljišno knjižna odeljenja opštinskih sudova. Postojala su „dn“ rešenja. Na osnovu tih rešenja se vršio upis u zemljišne knjige. Postojala je zbirka isprava u kojoj su bila sva ova dokumenta koja su ovde sadržana, između ostalog u ovom članu. Da koleginice, ne znam šta vam nije jasno, ali ovo jeste ovako. Dakle, te 2012. godine kada ste vi postali gospodari Srbije, Katastar je tek počeo da biva ono što je po ovim vašim zakonima. Što se nas tiče, nikada nije trebalo prestati sa zemljišnom knjigom, ali to više u ovom momentu nije važno. Možda će biti jednom važno kada mi budemo menjali mrežu sudova i nadležnosti sudova, pošto je ovo što je sada urađeno poprilično loše, da ne kažem katastrofalno. Dakle, ovim zakonom se neće uraditi ništa dobro. Neće se uraditi ništa pozitivno. Ovo što ste predvideli da se mogu upisivati u katastar objekti, oni još iz 1947, 1948. godine, kad su donošeni prvi propisi iz građevinske oblasti, to je naravno u redu. Ali, trebalo je da tako nešto predvidite isključivo za objekte koji su građeni bez građevinskih dozvola. Jedini način da se stvarno legalizuje, što bi vi rekli ozakoni, ovih više od milion objekata koji su građeni bez građevinske dozvole, jeste da se knjiže na osnovu uverenja lokalne samouprave, kao što ste ovde predvideli za stare objekte i da se knjiži svaki objekat za koji nije upisan sudski spor. Dakle, gde god nema sudskog spora oko zemljišta, objekat treba upisati i na taj način treba jednom za svagda završiti sa legalizacijom. Ali ne, vi snimate iz aviona, iz ne znam ni ja odakle, i kako to ovaj vaš katastar svake godine ima druge podatke o broju nelegalnih objekata, svaki put kad se donosi zakon podvlačite crtu i kažete – sve što je posle toga izgrađeno biće porušeno, neće se legalizovati, a od tog dana do dana današnjeg, evo krenite Beogradom, krenite svako gde ko živi po svojim opštinama, čudom ćete se načuditi koliko objekata niče. Niko ih ne dira, opet će da nadleti avion ili neće, nego će samo ovaj direktor katastra za kojeg jedan vaš kolega kaže da je lopov i kriminalac, izdati potvrdu i na osnovu te potvrde biće upisan, a ljudi koji hoće legalno, normalno i regularno da rade, da uknjiže svoje objekte i dalje će živeti u strahu. Kad će proći onih Zoraninih pet godina kada je najavila kroz zakone, to je za dve godine, da će porušiti sve što ne bude do tada legalizovano, a ni jedan objekat nije legalizovan zato što na primer u Beogradu ste šetali predmete od opština u grad, pa vraćali iz grada u opštine, prosto nije bilo mogućnosti da se izvrši ni jedna legalizacija, a vreme teče. Koleginice Rakić, nemojte pokazivati nervozu, vi ćete se verovatno javiti posle mene, pa ćete sve lepo nama da objasnite, da ubedite da ja ništa ne znam, slobodno, ali kad tako skačete i pokazujete nervozu, meni samo govori da sam ja potpuno u pravu, da zapravo vi niste baš spremni za ovu raspravu. Hvala lepo.
Hvala, gospođo Radeta. Reč ima narodni poslanik Katarina Rakić. Izvolite.
Ništa mi ne znamo, ništa mi ne radimo, samo ja ne znam odakle danas u Srbiji skoro 54 hiljade gradilišta. Ništa mi ne znamo, ništa mi ne radimo, samo ne znam kako to u oktobru prošle godine izdadosmo 2.410 građevinskih dozvola. Ništa mi ne znamo, pa samo ja ne znam kako dođosmo na deveto mestu Duing biznis liste Svetske banke koja to meri, znači ne mi, nego Svetske banke, a 2015. godine smo bili 186, znači, nema gore, za samo četiri godine preskočili 177 pozicija. To ne kažemo mi, to kaže Svetska banka. Ništa mi ne znamo, a donosimo zakone koje uštedeše milione evra građanima i privredi Srbije. Ali, eto, neka ništa mi ne znamo, ali ovaj zakon koji je danas na dnevnom redu biće izglasan u ponedeljak i nakon osam dana od njegovog stupanja na snagu građani Srbije imaće priliku da ne jure svoje rešenje od pošte do katastra, da čekaju poštara da u roku od 24 časa trče u poštu i prime svoje rešenje, uknjiže svoju imovinu. Imaće prilike da u narednih 15 dana ono što pruža ovaj predlog zakona, da u roku od 15 dana odu u najbližu poštu, a znamo svi da skoro svako veće selo danas ima poštu, da preuzmu svoja rešenja, da ne stvaraju gužve i haos po katastrima. Eto, možda smo i pogrešili. Možda nisu ti ljudi oni koji stvaraju haos i gužvu u katastru, ali samo ću vam dati primer. Znači, ovo o čemu govorim, 90% građana Srbije, stranaka koje je podnelo svoje zahteve za rešavanje nekakvih stvari, preuzelo je svoj rešenje u katastru nazad. Po zakonu nije moguće da ga oni preuzmu odmah u katastru. Šta to znači? Znači, da su oni čekali, da se to rešenje vrati nazad u katastar, pa da pođu tamo da ga podignu. Rekla sam, u proseku imamo 177 hiljada predmeta godišnje u katastru, 90% se vrati nazad u katastar. Pa, ne znam koliko ljudi da radi po tim katastrima, a radi oko 2,5 hiljade ljudi na 170 opština u Srbiji, ne mogu postići, haos će se stvoriti. Ono što sam ja rekla, i ponovo ću ponoviti to, volela bih da jednog dana ne ja, ne vi, niko od građana Srbije ne pođe do katastra, da sve što imamo završimo od kuće, završimo sa našeg računara, da ne vidimo nikoga, da niko u prilici ne bude da bude koruptivan. Pominjali ste malopre da Borko Drašković, direktor RGZ pomera direktore, odnosno načelnike katastra. To je jedini način na koji on možda može da spreči korupciju. Ne postoji drugi način, on tim ljudima ne može dati otkaz. Druga stvar, ja sam vas zamolila, evo molim vas i sada, ukoliko znate da postoji negde, pa prijavite, pomoći ćete i nama i tim ljudima. Prijavite, nemojte da znate, a da krijete. Zašto to radite? Pomoći ćete građanima Srbije. Evo, ja sam jutros imala ljude koji su došli iz opštine Zemun. Znate šta su mi rekli? Pomozite nam, imamo 50 zahteva pre nas, u tako uređenom Zemunu. Pa nije to gospodo od nas. To je od vas koji ste lepo vodili zemunsku imovinu, pa sad ne znamo šta da radimo. Po 50 zahteva. Lepo ste preparcelisali parcele. Na jednoj parceli je sve. Ljudi ne mogu ni dan danas da uknjiže, nema način. Što sada ne pomognete tim ljudima? Zašto sada ne pomognete, zašto ne priznate da je najveći… Ja sam iz Grocke, Leštane. Evo, da vam kažem, nije najveći problem u Kaluđerici, eno ga Zemunu. Malopre ste se hvalili da ste to lepo uredili. Ako ste lepo uredili, hajde sad pomozite tim ljudima da srede svoju imovinu, pošto zaista imaju problem i sa podizanjem hipoteka i sa bilo čim, ne mogu da mrdnu, ispred njih ima po 50 podnetih zahteva. Vi sad kažete – mi ništa ne znamo, mi ništa ne radimo, sve je to nešto što smo mi upropastili. A mi dovedosmo Srbiju na devetu poziciju Svetske banke, odnosno Duing biznis liste Svetske banke, dovedosmo u Srbiju 54 hiljade gradilišta, i vi ovde nama govorite kako mi ne znamo ništa da radimo. Dobro, možda ćemo imati prilike da naučimo još nešto, možda ćemo imati prilike na svojim greškama da radimo, ali evo, neka bude tako da svaka izmena zakona bude popravljanje greške, ali ja sam rekla, najgore jeste da na snazi budu loši zakoni, da na snazi budu zakoni koji se ne mogu primeniti. Takvi su uglavnom zakoni iz 2009. godine. Ja zaista nisam protiv toga da se zakoni menjaju. Zaista, mi, kada sam rekla, ja kao narodna poslanica podnela sam zakon, rekla sam da svi mi ovde imamo pravo na to. Da, tako sam rekla. Znači, ako me već citirate, ponovite onako kako sam rekla. Tako da, smatram da svaka nova izmena i dopuna zakona samo može poboljšati stanje, a ne vratiti ga nazad, a ne da radimo po lošim zakonima. Hvala vam.
Hvala, gospođo Rakić. Pravo na repliku ima Vjerica Radeta. Izvolite.
Hajde da više prekinemo sa tim devetim mestom i sa tim obmanjivanjem javnosti. To mesto se plaća. Svetska banka to plaća da biste lakše uzimali kredite, jer od te banke se uzimaju krediti za gradnje, infrastrukture. (Katarina Rakić: Što ga vi niste platili? Odakle nama pare?) Koleginice, bez nervoze molim vas, samo polako, imamo vremena, pričaćemo koliko god hoćete, samo bez nervozice. Dakle, što se tiče pitanja zašto mi ne prijavimo nekoga da ga hapse. Mi smo ovde pričali o Zorani Mihajlović i o njenom kriminalu više puta. Posledica toga da je tužilaštvo stvarno izgleda slušalo, pa su onda uhapsili ovoga Jeftića za „Železnicu“, Miroljuba, koji je rekao da je Zorani davao pare koje je uzimao, i njenom mužu, pa su onda uhapsili Poledicu. Onda je Poledicu Zorana uspela da oslobodi pa da ga sačeka, da službeno auto ide po čoveka iz pritvora, pa da čovek pod krivičnom prijavom ponovo sedi na mestu državnog sekretara. Sad, mi se nadamo, posle ove rasprave, da će tužilaštvo da malo pročačka i katastar, pa će onda i taj iz katastra doći na red. Mi se nadamo da će to da se desi. Kažete – što su gužve u katastru? Znate što? Zato što katastar ne radi godinu dana, pa ljudi jadni dolaze, kucaju na šalter, kucaju na vrata – alo, molim vas, kada će ovaj katastar da proradi, kada će po onom mom zahtevu nešto da se uradi. Odakle su gužve? Nisu gužve zato što dolaze po rešenja. Neće nositi poštari, nosiće… Pa kako će dobiti rešenje neko u nekom selu gde nema ni fiksnog telefona, gde su staračka domaćinstva, gde imaju ugovore kupoprodajne, gde imaju ugovore o nasleđivanju itd, kako će oni koristiti elektronsku poštu? Vi ste ovde rekli pre dva dana da smo se mi smejali kad je Ana Brnabić rekla da će osnova rada ove Vlade biti digitalizacija. Nismo se mi tome smejali, mi smo rekli da to podržavamo, ali da se mora voditi računa u kom momentu, kad i gde je to moguće, da to mora da ide postepeno. A mi smo se tada smejali kada je Ana Brnabić priznala da je pijana vozila pa je policija zaustavila. Vi ste to malo pobrkali. Nismo se smejali digitalizaciji, ne daj bože. Dakle, što se tiče…
Hvala.
Molim vas, uzmite mi slobodno vreme, još samo dva minuta, moram da objasnim.
Neću vam uzeti. Bolje da iskoristimo neku drugu priliku.
Dobro. Hvala.
Hvala vama. Ne brinite, ima vremena, znate i sami, dosta. Na član 2. amandman je podneo Odbor za prostorno planiranje, saobraćaj, infrastrukturu i telekomunikacije. Predlagač je na sednici Odbora za prostorno planiranje, saobraćaj, infrastrukturu i telekomunikacije prihvatio amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite, gospođo Radeta, i hvala vam na razumevanju malopre.
Katastar, između ostalog, ima obavezu da vrši parcelaciju i preparcelaciju, kao i namenu i prenamenu zemljišta na terenu. I odlično ste uradili, naravno, šalim se kad kažem odlično, promenu namene zemljišta na potezu Moravskog koridora. Tamo ste, vaš katastar je tamo građevinsko zemljište pretvorio u poljoprivredno da bi ljudi dobijali manju naknadu u postupku eksproprijacije. Tužbe vrve. Sve će iz budžeta morati da se plati, jer će svaki taj građanin, svaki vlasnik koji je na taj način oštećen u postupku eksproprijacije dobiti ozbiljnu naknadu na sudu i mi ih podržavamo u tome, ljudi ne smeju biti oštećeni, a ko će oštetiti budžet, ko će za to odgovarati o tom potom. Što se tiče Busija, Plavog Horizonta, Grmovca, dela Batajnice, dela Ugrinovaca, dela Altine, vrlo smo ponosni mi srpski radikali što smo te godine i tih godina kada su Srbi bežali i pobegli ispod ustaškog noža došli u Srbiju, što smo mi u Zemunu prihvatili onoliko koliko je Zemun kapacitetom mogao da prihvati. I mi smo, hajde, nastavite onu priču od pre podne, nemojte sada da menjate. (Katarina Rakić: Rešite im problem.) Molim vas, nemojte da dobacujete, nemojte da ste nervozni. Problem je trebalo da reši katastar. Mi smo prodali 5.000 građevinskih parcela. Svako to naselje ima ulice široke 12 metara, kao avenije, i sa jedne i sa druge strane po četiri metra zelene površine. Svaka kuća je građena tako što su geometri opštinski došli i utvrdili građevinsku liniju, sve pod konac. E, tako izgledaju ta naselja. Gradili smo, do centra svakog naselja smo doveli i vodu i struju i asfalt, toliko smo uspeli za četiri godine koliko smo bili vlast. Posle nas su došli žuti, pa smo mi ovde u Skupštini, tri dana nije mogla Skupština da nastavi sednicu dok nismo izdejstvovali da se u Grmovcu priključi struja, jer je već sve bilo plaćeno, jer je urađen bio dalekovod itd. Ti žuti su ta rešenja, 5.000 rešenja lično sam potpisala i veoma sam ponosna na to, ti žuti su sa tim rešenjima stigli do Ustavnog suda, sve instance prošli i, hvala na pitanju, sva rešenja su bila zakonita, sva rešenja su bila u skladu sa tadašnjim propisima. Onaj ko je došao posle, ako nisu žuti, onda ste mogli vi, ako ste snimali avionski, valjda niste izostavili Busije, Grmovac i Plavi Horizont. To znači da je katastar morao da pošalje svoje geometre na teren, da se na osnovu tako perfektnog stanja na terenu formiraju građevinske parcele i da se lepo omogući ljudima da se knjiže. Znate li što vi to ne radite? Zato što je to više od 5.000 domaćinstava i zato što vam je to slično ovim zaposlenim na određeno vreme. Radikali su vam dali to, vi ste napravili kuće i sad mi to ne možemo da vam rešimo, ali glasajte pa ćemo u sledećoj vlasti. Eto, to vam je politika i neka vas je sramota zbog toga, zbog tih ljudi u Busijama, Grmovcu, Plavom Horizontu, Altini, delu Batajnice, Petrovčića, Progara, Surčina i Ugrinovaca, svuda smo tu prodavali te parcele, prodavali za cenu tačno koliko je koštala opštinu ta parcela, ljudi su kupovali građevinske placeve od šest do sedam ari za oko 1.000 tadašnjih maraka, bili srećni i kamo sreće da je cela Srbija tako uradila, ne bi bilo nijednog Srbina u onim sabirnim centrima, ne bi bilo nijednog Srbina krajišnika bez krova nad glavom. Mi se time ponosimo, a vi nas samo kudite zbog toga.
Hvala, gospođo Radeta. Reč ima Katarina Rakić, predlagač. Izvolite.
Zahvaljujem. Ja ću kratko. Gospođo Radeta, ne znam kako možete da kažete – pomogli smo ljudima, a uveli ste ih u problem. Vi ste mogli tamo i auto-put da napravite, uopšte nije sporno, vi ste davali tuđu zemlju. Ja ne znam čime se sad vi hvalite. Što niste posao završili do kraja? Sad vam je kriv katastar što ljudi nemaju ni čija je zemlja, ni čije su kuće, ništa. Imaju samo 50 nerešenih zahteva pre njih. Ja vam o tome govorim. Vi sad nama ovde govorite – eto, napravili smo im bulevare. Ko to spori? Napravili ste na tuđoj zemlji, tako je mogao bilo ko. Ne razumem uopšte o čemu vi govorite. Ja kažem – ljudi nemaju rešenje. Ljudi su jutros bili kod mene sa preko 50 zahteva ispred njihovog. Šta sa tim ljudima? (Aleksandar Šešelj: Neka idu u katastar.) Neka idu u katastar? Pa nije katastar njih doveo u problem. Nije katastar njih doveo u problem. Ja vam samo govorim, vi ste to mogli tada sve lepo da upakujete. U katastru je sada zagušenje tim problemima. Nemojte da pričate neku priču koja zaista ne stoji.
Hvala, gospođo Rakić. Pravo na repliku ima Vjerica Radeta. Izvolite.
Šteta što su ti ljudi bili kod vas, jer vi očigledno to ne znate. Dakle, rekoh, hajde da ponovim, svako to rešenje je bilo kroz tužbu, reviziju stiglo do Ustavnog suda i svako rešenje je u skladu sa zakonom. Kako možete da kažete da smo mi prodavali tuđe zemljište? To je takva laž da je to zaista zaprepašćujuće. Zemljište koje smo mi prodavali ljudima je opštinsko zemljište. U Busijama konkretno zemljište je bilo poljoprivrednog dobra „Napredak“ iz Stare Pazove. Mi smo toj firmi isplatili tačno onoliko novca koliko su oni tražili i oni su tim novcem kupili istu količinu zemljišta u Pazovi, obnovili poljoprivredne mašine, platili nekoliko zaostalih plata. Mi smo dali dokumentaciju da se to zemljište prenese na opštinu, da bi se sa opštine prenosilo na te ljudi koji su rešenjem dobijali, jer tada nisu bili ugovori, tada su bila rešenja o dodeli građevinskog, odnosno poljoprivrednog zemljišta. Ali, znate, treba nekad nešto i znati, a ne samo reći, zamislite, kaže – vi ste prodavali tuđe zemljište. Šta smo mi, lopovi? Mi lopovi, je li? (Katarina Rakić: Ja to nisam rekla. ) Molim vas, lopovi su u vašim redovima, lopov je Zorana koju vi ovde zastupate, lopov je Poledica, lopov je Jevtić.
Gospođo Radeta, nemojte baš tako teške kvalifikacije. (Katarina Rakić: Sami ste sebi dodelili epitet.)
Kolega potpredsedniče, kako se u vašem okruženju zove neko ko je pod krivičnom prijavom, u pritvoru zato što je, šta, ukrao državno, ukrao neke milione železnice? To se kod nas kaže – lopov. Izvinite, ako imate neki drugi izraz.
Nije izraz, nego jednostavno gospođa Rakić se nije tako izrazila. Nije vas tako kvalifikovala stvarno, a vi ste celu njihovu poslaničku grupi. Mislim da nije korektno. Ona je bila vrlo korektna stvarno. (Vjerica Radeta: Ona je samo rekla da smo prodavali tuđe.) Ali nije eksplicitno rekla, znate i sami. Idemo dalje. Narodni poslanik Neđo Jovanović se javio po amandmanu. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Imajući u vidu jednu zaista konstruktivnu raspravu, u načelu, kada smo načelno raspravljali o ovom zakonu, odnosno predlogu zakona ja sam nekoliko činjenica istakao za koje sam smatrao da su jake bitne radi pravne sigurnosti građana Republike Srbije. Jako mi je drago što je predlagač zakona te moje sugestije prepoznao kao krajnje dobronamerne i kvalitativne u odnosu na postojeći, odnosno predloženi tekst zakona. U tom smislu izražavam i poštovanje i zahvalnost za razumevanje poboljšanja kvaliteta zakona koji je svakako učinjen na taj način što je Odbor prihvatio ono što smo u raspravi konstatovali kao dobro, što je odborskim amandmanom učinjeno nešto, što sada zakon u praktičnoj primeni čini daleko efikasnijim, a građane Republike Srbije daleko više pravno zaštićenim. Konkretno sada pravnu zaštitu ne uživaju samo poverioci iz tzv. obligacionih odnosa gde su u pitanju štete koje se poveriocima čine nezakonitim postupanjima dužnika ili postupanjima dužnika koji podrazumeva raspolaganje imovinom koja je predmet izvršenja ili može biti predmet izvršenja i onda poverioci ostaju bez mogućnosti da naplate svoja potraživanja. To nije bilo sporno kada je u pitanju obuhvat ovog zakona, ali je predlagač prihvatio i razumeo potrebu da se taj krug lica proširi, odnosno da sada istu vrstu pravne zaštite imaju i poverioci i u stečaju. Dakle, kako u pogledu stečajnog, tako i u pogledu vanstečajnog pobijanja sada su poverioci zaštićeni zato što će zabeležbom odgovarajućom zabeležbom, odgovarajućeg tereta građani Republike Srbije imati pravo da se zaštite od svih onih koji bilo punovažnim pravnim radnjama ili drugim pravnim radnjama mogu dovesti do štetnih posledica zbog kojih poverioci imaju i razlog i pravni interes da traže, prevashodno, zakonsku zaštitu. Ono što je uvažen koleginica Rakić, dobro, jeste i činjenica što ste razumeli i prihvatili i drugu dobronamernu sugestiju, a to je da se obuhvatom zabeležbi na neki način sistematizaciju, odnosno normira i ono što je bilo propušteno, a to su ne samo ugovori koji se vezuju za bračne partnere, odnosno bračni ugovori ili predbračni ugovori, već i ugovori kojim se reguliše imovina stečena u toku trajanja braka, odnosno bračna tekovina i to kako u odnosu na bračne tako i u odnosu na vanbračne partnere. Naravno i ova vrsta zabeležbe ima i te kako veliki pravni značaj jer dovodi do daleko većeg stepena pravne sigurnosti onih na koje se zabeležba odnosi. Zaista, u tom pravcu jedna iskrena zahvalnost za razumevanje za potrebu dopune zakona u ovom delu. Ostaje ono u čemu smo se saglasili ali očigledno je da ne možemo prekoračivati, odnosno prekoračiti granice Predloga zakona, a to podrazumeva dalju borbu da se novim zakonskim predlozima doprinese nečemu što podrazumeva normiranje onoga što do sada nije normirano. Prevashodno, da daleko veći akcenat stavimo na brisovnu tužbu koja je kao pravni institut imala svoju i ulogu i značaj u pravnom saobraćaju i u pravnom sistemu, ali u svakom slučaju to brisovnoj tužbi treba daleko veći značaj posvetiti u nekom budućem periodu. Sada da ne bi bilo ni demagogije ni licemerja mi smo svesni problema sa katastrom, mi smo svesni problema koji su generisani iz katastra, ali isto tako moramo da pozovemo i građane da obrate pažnju da su u obavezi da sami sebe zaštite i da ta tzv. lična odgovornost građana doprinosi da se i katastar ustroji na daleko bolji način. Zašto ovo govorim? Godine 2010. je stupio na snagu Zakon o javnom uvidu nepokretnosti, odnosno stavljanju na javni uvid nepokretnosti u Republici Srbiji. Tada su se na javni uvid koji je katastar oglasio i koji je u dužem vremenskom trajanju bio na raspolaganju građanima Republike Srbije da se jave u organizacione jedinice službi za katastar nepokretnosti po lokalnim samoupravama, da stave primedbe na faktično stanje, odnosno stanje katastra. Nije se odazvao onaj broj građana koji je bio očekivan da se odazove, zbog čega je na žalost katastarsko stanje u odnosu na faktičko stanje ostalo u suprotnosti, tako da, nije izvršeno upodobljavanje faktično stanja i katastarskog stanja. Građani Republike Srbije tu posledicu i danas trpe, ali moramo priznati, polazim i od sebe i od svih nas zajedno da u tom smislu moramo preuzeti jedan deo lične odgovornosti. Ono što sam u načelnoj raspravi istakao želim da akcentiram još jednom, da još jednom pojačam našu svest o obavezivanju povećanog stepena pravne sigurnosti građana Republike Srbije i u tom smislu da apelujem i na vas koji možete da utičete na katastar, da se svi javni podaci, s obzirom na načelo pouzdanosti u javne knjige obezbede kao dostupnim svim građanima Republike Srbije. Naravno, jedan pomak je učinjen ovim zakonom. Ne mislim da je to u celosti zato što je onaj ugovor koji je trebao davno da bude zaključen sa advokaturom izostao. Advokati kao punomoćnici stranaka moraju imati pristup svim podacima katastra, jer se ti podaci katastra koriste u sudskim postupcima, koriste se u pravcu zaštite građana kao stranaka, ne samo u postupcima pred sudom već i u postupcima pred drugim državnim organima. I ukoliko advokatura i advokati kao punomoćnici nemaju pristup tim podacima na adekvatan način, a to podrazumeva efikasno, brzo, tačno i ono što je najvažnije profesionalno pružanje usluge advokaturi u smislu dostupnosti ovim podacima o kojima sam govorio onda je logično da građani Republike Srbije ne mogu uživati onaj stepen pravne sigurnosti koji zaslužuju i koji je neophodno potreban da im država obezbedi. Mislim da u tom pravcu sledeći zakonski predlog, nadam se, možda i dopune vašeg zakona koji ste predložili, odnosno o kome danas raspravljamo, treba zaista da obuhvati i ove činjenice i ove okolnosti, da ih sistematizuje, da ih normira i da na taj način građanima Republike Srbije, naše države pokažemo našu apsolutnu spremnost za njihovu pravnu sigurnost i da im tu pravnu sigurnost obezbedimo. Naravno, advokatura u ovom delu daje ogroman doprinos imajući u vidu činjenicu da i kod pružanja besplatne pravne pomoći građani one kategorije, one strukture koji tu besplatnu pravnu pomoć uživaju sa aspekata odredaba zakona o pružanju besplatne pravne pomoći, moraju imati apsolutnu sigurnost kada je primena zakona u pitanju, odnosno zakona koji ste vi predložili, ali i kada su u pitanju zakoni o kojima ćemo verovatno, nadam se vrlo skoro raspravljati. Sve ovo što sam ukazao je krajnje dobronamerno, obuhvatiće sve tim novim zakonom. Zahvaljujem se još jednom na razumevanju i doprinosu da se prihvatanjem sugestija, naravno i kritika, jer nisam bio ni u kom slučaju pod bilo kakvom rezervom da je ne iznesem, kritiku. Naprotiv, izneo sam ono što kritički treba izneti i drago mi je da je uvaženo. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima, predlagač, Katarina Rakić. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine Marinković. Takođe, zahvaljujem i vama gospodine Jovanović, daleko od toga da smo mi to kritički shvatili, a upravo i vidite da smo upravo onako kako smo razgovarali u danu u načelnoj raspravi i tako i uradili, sada kada su amandmani u pitanju i integrisali smo sve ono što ste predložili, a nije izašlo iz teksta obuhvata samog predloga zakona, u danu za glasanje naći će se kao sastavni deo zakona. Takođe, želim da vam se zahvalim na tome što iz samog vašeg govora razumela sam i to da prihvatate to da zakoni treba da se menjaju ukoliko ima neko bolje rešenje, a konkretno ste naveli da advokati treba da budu, a to je već predloženo, mislim od iduće 2021. godine, ali eto, neka ide vaš predlog da to možda bude ranije, ali svakako to je upravo ono o čemu sam ja govorila, napredak u našem zakonodavstvu i da je najgore nešto imati loše zakone na snazi i raditi po lošim zakonima. Kada govorimo o zabeležbama, ja bih se tu samo vratila na, po meni, ne lošu nego najgoru stvar koja se godinama unazad dešavala a svakako je bila produkt zakona iz 2009. godine, a to je zabeležba koju je katastar imao, tačnije morao da upisuje, a odnosila se na zabeležbe tužbe, a nije precizirala ko su ljudi koji imaju pravo da budu upisani, tačnije imaoci prava da podnose tužbe čije zabeležbe upisujete na zemljištu. Mi smo tome stali na put donevši autentično tumačenje 15. maja 2017. godine, a sada je to autentično tumačenje i integrisano u sam tekst zakona, a samo ću objasniti ovde o čemu se konkretno radi. Po Zakonu iz 2009. godine, praktično, svako onaj ko povede tužbu na određenoj parceli, katastar je imao obavezu da tu tužbu upiše kao zabeležbu. Katastar uopšte nije proveravao ima li taj ko je podneo tužbu uopšte bilo kakvo stvarno pravo na vašoj parceli. To znači, ukoliko ste vi želeli da prodate kuću, oglasili je da je prodajete, otvorite sutra katastar i vidite - neko je podneo nekakvu tužbu, a da vi tog nekog uopšte ne poznajete. I šta se dešavalo? Često se dešavalo to da su ljudi dobijali mejlove, pisma, poštu, da, eto, mogu povući tu tužbu za koju uopšte i ne znaju odakle je, uz određenu nadoknadu. Tako nešto smo imali i na određenim parcelama gde su ljudi hteli da grade zgrade, odnosno da kupuju stanove, odjednom su se pojavljivali neki koji su podnosili tužbe, navodno govoreći da prethodni vlasnici njima nešto duguju i građani onoga trenutka, recimo, ako su podigli kredit od banke, banka je sva sredstva povlačila, odnosno, ukoliko su aplicirali, naravno, banka nije želela da odobri kredit ukoliko na zemljištu postoji bilo kakva zabeležba tereta. Nadam se da će građani ubuduće imati mnogo, mnogo olakšice, u smislu da neće uopšte dolaziti u situaciju da na svojoj parceli vide zabeležbu lica koja uopšte nemaju prava na to, a još gore od toga, da od takvih lica budu i ucenjeni. Hvala vam.
Hvala, gospođo Rakić. Pretpostavljam replika, gospodine Jovanoviću? (Da) Reč ima Neđo Jovanović.
Zahvaljujem se, predsedavajući. Naravno da se možemo potpuno saglasiti sa činjenicom da je obuhvat zabeležbi sada širi i ni u kom slučaju zbog građana Republike Srbije taj obuhvat zabeležbi ne treba sužavati. Nažalost, tendencija od 2008. godine, odnosno 2009. godine, jeste bila sužavanje obuhvata zabeležbi, zbog toga što se smatralo da je sud kroz privremene mere ovlašćen da dopunski zaštiti stranke u postupku. Tačno je, bilo je zloupotreba kada je u pitanju zabeležba tužbe. Apsolutno stoji nedorečenost, nepreciznost, sve ono što je prouzrokovalo probleme u službi za katastar nepokretnosti. Međutim, isto tako je tačno da je kasnije vršena zabeležba spora po tužbama koje su bile stvarno pravne prirode, odnosno tužbe za utvrđivanje prava svojine, tužbe za uzurpacije, odnosno vraćanja nepokretne imovine ukoliko je ista uzurpirana, konkretno se radi o katastarskim parcelama. Te okolnosti, te činjenice su pravile ogroman problem u katastru. I na sreću, mi ih ispravljamo. To je dobro. Ali, isto tako, ni u kom slučaju ne treba stati na tome da smo sada sa ovim predlogom koji je dobar, kvalitetan, završili sa svim onim što podrazumeva upis zabeležbi u katastar. Moramo ga proširiti. Nije u pitanju samo raspolaganje imovinom. Nije u pitanju samo raspolaganje nepokretnostima otuđenjem, davanje u zakup, poklon, itd. U pitanju su sva druga raspolaganja, opet stvarno pravne prirode. I u Zakonu o izvršenju i obezbeđenju, koji se ovde kritikuje zbog javnih izvršitelja, stoji veliki broj taksativno navedenih i privremenih mera i mera obezbeđenja, koje takođe uživaju potrebu da uđu u zabeležbu, da se evidentiraju u katastru. Zašto? Zbog toga što jednog dana neko od nas koji ovde sedi, neko od građana Republike Srbije koji nas gledaju ili ne gledaju, može doći u problem upravo zbog toga što se ne zna da taj teret u katastru postoji. A onda će kupac, ne znajući da taj teret postoji, kupiti nepokretnost pod teretom, bez obzira kakav je teret u pitanju. Jer, mi imamo jednu predrasudu da su tereti samo hipoteke. Nisu. Postoji niz tereta koji mogu da izazovu određene probleme u pravnom saobraćaju, u pravnom prometu i ako se za to ne zna, a ne može da se zna ako nije izvršen upis zabeležbe u katastru, onda potencijalno bilo ko od nas može da trpi određene neprijatnosti, pa čak i štetne posledice. Zbog toga apelujem samo da budući zakonski predlozi, sa čim se potpuno slažemo, imaju i ovaj obuhvat o kojem sam ja govorio, u svom normiranju sadržano. Ništa više.
Hvala. Za reč se javio Aleksandar Šešelj, po amandmanu. Izvolite.
Hvala, gospodine Marinkoviću. Pre svega, na neki način, i ovo je jedna istorijska sednica, tj. rasprava o pojedinostima, iz razloga što imamo jednu nesvakidašnju situaciju u Srbiji, a to je da je parlamentarna većina uvažila predlog jednog narodnog poslanika, predlog zakona, i da se o tome raspravlja. To nije čest slučaj u Narodnoj skupštini. Kao što znate, govorili smo više puta, Srpska radikalna stranka, koja je podnela više od 100 hiljada potpisa i Predlog zakona o izvršnom postupku i obezbeđenju kojim bi se ukinuli javni izvršitelji u Srbiji, i dalje čeka da sazna kada će biti zakazana ta sednica na kojoj će se o tom predlogu raspravljati. Mi smo, imajući u vidu, sagledali trenutnu situaciju u Narodnoj skupštini, razmišljali smo da uđemo u pregovore sa gospođom Gordanom Čomić, da se ona pojavi možda kao predlagač našeg zakona, ali to je bilo pre nego što smo saznali za značaj uvažene koleginice Katarine Rakić. Možda bismo i nju zamolili da i ona podnese naš predlog zakona, ne mora da ga zastupa, ali samo neka se nađe na dnevnom redu, pa da se raspravlja malo i o tome. Mi smo čuli neki podatak sada, vezano za broj gradilišta itd, da li je situacija bolja nego što je pre bila - jeste, da li je onakva kakva se predstavlja - svakako nije, ali smo čuli neki podatak da je na nekoj određenoj rang listi Srbija na nekom mestu napredovala 100 mesta unapred, 80, nije ni bitno. Uglavnom, radi se o krajnje nebitnom podatku. Zašto? Zato što međunarodni finansijski sistem, a to biste mogli da saznate od vašeg kolege, gospodina Jokića, funkcioniše tako da se određene zemlje koje treba da budu u podređenom položaju plasiraju visoko na tim nekim raznim listama i institucijama tzv. vašingtonskog konsenzusa, Svetska banka, MMF, Svetska trgovinska organizacija i ostalo, ne zato što su te zemlje uspešne, nego što treba da bude podsticaj tim zemljama da oni nastave da se zadužuju stranim bankama, jedino to. Dakle, ne ceni se uspešnost određene zemlje, nego lojalnost. Ista stvar je i sa tim kreditnim rejtinzima i tim institucijama „Standard and Poor’s“ i ostali, dakle, u meri u kojoj je poslušna neka Vlada, neka zemlja, tako će biti i ocenjena. Ukoliko bi krenula da traži neke, možda, ekonomske alternative, e onda će biti ocenjena mnogo lošije. Konkretan primer, što se tiče Srbije, na primer, da nije Vlada Republike Srbije mimo bilo kog zakona na nameštenom tenderu dala posao za izgradnju Moravskog koridora američkoj firmi „Behtel“, da su možda izabrali jeftiniju ponudu, a ponude su jeftinije bile, čak za 300 miliona evra koje su stizale od nekih kineskih kompanija, to su ove koje su gradile auto-put „Miloš veliki“ možda ne bi bilo toliko pohvala od strane međunarodnih finansijskih institucija, možda bi onda bila neka kritika. Zamislite da je kineskoj kompaniji nekoj uplaćeno 300 miliona više nego što je slučaj sada sa američkom, da je kineska kompanija na mestu te američke, šta bi se desilo? Nama bi uveli sankcije, ti što nas sada rangiraju na, ne znam ni ja na koje mesto. Da li mi stvarno treba da se povedemo, pa da onda verujemo u tako neko rangiranje i zaista pomislimo da se tako dobro živi u Srbiji kao što nam se priča? To, jednostavno, nije tako. Mi smo se iznenadili što se gospođa Rakić pojavila ovde kao predlagač, imajući u vidu sve, da je i najbolji ovaj Predlog zakona koji je ona podnela, ona neće biti u situaciji da ga sprovodi, jer je ona narodni poslanik. Ona će biti u situaciji da predloži izmene ili da ga kritikuje ili da govori o tome u Narodnoj skupštini, ali valjda bi bilo normalno da čujemo šta kaže i resorni ministar na tu temu, njeno mišljenje, da gospođa Mihajlović provede ova dva dana u Narodnoj skupštini i ona kaže nešto i o stanju sadašnjem, kako je bilo, kako će biti, itd. (Katarina Rakić: Ne može, ja sam predlagač.) Jeste gospođa Rakić predlagač, ali ne verujem da bi se zabranilo gospođi Mihajlović da sedne ovde u Narodnoj skupštini. (Katarina Rakić: Ne može, ja sam predlagač.) Dakle, mogli ste da pokažete na taj način malo više interesovanja, ali nećemo tumačiti. Ja neću da pretpostavljam zašto ste vi predlagač, a nije gospođa Mihajlović, ali dobro. Nije ni važno. Svakako, nećete biti u situaciji da taj zakon sprovodite i po njemu postupate, osim ako nećete, možda, da zamenite gospođu Mihajlović posle sledećih izbora, ukoliko vaša stranka osvoji dovoljan broj glasova, što bih ja pozdravio ne zato što ste vi, možda, sposobni toliko ili kvalitetni, zaista to ne znam, ali verujem da nema niko nesposobniji od Zorane Mihajlović. Dakle, situacija sada u tom ministarstvu nam je pokazala stvarno neke nenormalne stvari, šizofrene. Dakle, uhapšen je direktor „Železnice“ zbog primanja mita. Čovek kaže da je taj novac delio sa Zoranom Mihajlović ili to uzimao u njeno ime i niko ništa. Dakle, umesto da se to istraži, da se sasluša i Zorana Mihajlović, što bi bilo normalno, zašto verovati bilo kome na reč, i onome ko kaže da nije uradio i onome ko kaže uradio je, nama je bilo dovoljno mišljenje ostalih ministara u Vladi da poverujemo u to da je Zorana tu nevina u celoj toj aferi. To bi trebalo da se ispita. Ne treba Zorani Mihajlović verovati na reč, čime je ona to zaslužila, kao ni tom nekom ko je optužen. S druge strane, hapšenje državnog sekretara. Državni sekretar u Ministarstvu građevine i infrastrukture je bio u pritvoru, a u našem sistemu državne uprave državni sekretar ministarstva je pandan zameniku ministra. Zamislite situaciju u kojoj su u vrlo kratkom periodu uhapšeni direktor „Železnice“, zamenik ministra, tj. državni sekretar, a Zorana Mihajlović se ponaša kao da to nisu njena posla i utrkuju se predstavnici Vlade, tj. ministri, čak i predsednik Republike da kažu javno više puta kako su oni ubeđeni u nevinost Zorane Mihajlović što se tiče tih krivičnih postupaka, odnosno kriminalnih afera. Da li je to normalno? Da li treba, možda, u pravnoj državi sud da se bavi, tužilaštvo time ili nam je dovoljno mišljenje, na primer, gospođe Ane Brnabić? Da li nešto može da se uradi u Ministarstvu infrastrukture bez potpisa ministra? Kakav je to ministar kome je zamenik u kriminalu, a da ministar to ne zna? Ili je nesposoban ili je saučesnik, nema treće. Ukoliko je nesposobna, a to što nije mogla da uvidi da se tako nešto dešava, treba je smeniti, a ukoliko je učestvovala u tome, treba je smeniti i treba da ide u zatvor. Što se tiče ove legalizacije, mi smo o tome dugo pričali ovde, o ozakonjenju objekata, jasno je da nema rešenja ni na vidiku, niti da se iko time bavi, tih je objekata sve više i više, nije se ponudilo rešenje kako da se taj problem reši, nego je Zorana Mihajlović za vreme svog mandata otvoreno pretila rušenjem ljudima koji zbog nesposobnosti i ove Vlade i Vlade pre nje i bilo koje druge od 2000. godine nisu uspeli da reše taj problem. Nama se ovde prebacuje iz vremena kada je izvršeno etničko čišćenje sa prostora nekadašnje Republike Srpske Krajine, kada je hrvatska vojska oterala više od 250.000 Srba u „Oluji“ i kada su oni došli u Srbiju, dakle, u jednom takvom trenutku mi koji smo bili na vlasti u opštini Zemun smo pokušali i uradili sve što je od nas bilo moguće da izađemo tim ljudima u susret i u pomenutim naseljima, dakle, i u Busijama, i u Ugrinovcima, i u Altini, i u Batajnici, i naseljima koja danas pripadaju opštini Surčin, a ne opštini Zemun. Zašto je to nedovoljno što smo mi uradili? Kao da smo mi bili na vlasti od 1996. pa do 2020. godine, a da su naprednjaci juče došli na vlast. Treba da pogledate, možda, šta ste vi uradili, tj. šta je SNS uradila zadnjih… Tamo se u tim naseljima danas, nažalost, samo i isključivo radi u smislu putne infrastrukture, u smislu vodovoda i kanalizacije, u smislu nekih saobraćajnih rešenja samo pred izbore i to se pred izbore uradi nešto malo, a onda se pompezno najavi da se sa tim sad tek počelo, a posle izbora će da se nastavi i tek će onda da se sprovede i to će da bude, u stvari, metropola i tako već punih osam godina, od 2012. godine, u svakoj kampanji. Dođu predstavnici vlasti, saslušaju probleme i posle toga kažu – jeste, evo sad sam ja garantovao za to, to će početi da se rešava ubrzo nakon izbora. Podsetiću vas, 2018. godine Aleksandar Vučić u Batajnici na predizbornom mitingu SNS kaže – evo, mnogi su bili neuspešni pre SNS i građanima Batajnice nisu uspeli da obezbede izlazak na auto-put, to jest da završe isključenje na auto-put Beograd – Novi Sad, a ja vam obećavam da ćemo za tri meseca da se time pozabavimo i to obećavam ja, a ne ovi lokalni naprednjaci, jesi li čula, Zorana? To su Vučićeve reči od februara 2018. godine. Evo ga sad februar 2020. godine, a od tih tri meseca i tog roka apsolutno nema ništa. Tamo se ni jedna lopata nije pomerila. To je, otprilike, osobina vladajuće garniture i metod kojim ona funkcioniše, jer se ona najbolje snalazi u predizbornim kampanjama. Imaju obećanja pre izbora u svim segmentima - sve će biti bolje, sve će biti neviđeno, sve će biti na istorijskom nivou, sve će biti najbolje u istoriji i tako dalje, a onda, u periodu kada treba da se to sve sprovede, onda treba da dođu novi izbori, a sa novim izborima i nova obećanja, a starih obećanja se više niko ni ne seća. Opet kažem, Srpska radikalna stranka podnela je jedan predlog zakona koji bi u naš pravni sistem, to jest sistem pravosuđa uveo suštinske promene za dobrobit svih građana Srbije, a to bi se postiglo tako što bi se sudovi reorganizovali, reformisali, više ljudi zaposlilo, izvršenje vratilo u sudove, sudovi bili nadležni isključivo za postupak izvršenja, a to da bude i garancija poštovanja ljudskih prava i ljudskog dostojanstva svih građana Srbije, da ne može da se dozvoli da neko bude opljačkan i imovina brutalno oteta, kao što je sada situacija sa javnim izvršiteljima. O tome ne može ovde da se govori, jer nema razumevanja od strane vladajuće koalicije, a onda vidimo za neke izmene koje su kozmetičke ili koje nisu od tolikog značaja, za to imamo vremena, a posle vidimo, kada se pojavi Gordana Čomić da je ona u stvari heroj slobodne misli u Srbiji, borac za demokratiju i lučonoša sveopštih promena na bolje u Srbiji. utrkivali su se poslanici naprednjaka ko će više da pohvali Gordanu Čomić. Dakle, to je, nažalost, naša tužna realnost i, po našem mišljenju, trebalo bi, prvo, da uvažimo sve građane Srbije na isti način. Smatramo, uz dužno poštovanje, da gospođa Rakić, ni gospođa Čomić nisu vredniji od bilo kog drugog poslanika i da treba Narodna skupština i vladajuća većina da ima aršin prema svima isti i da uvažite više od 100.000 građana Srbije koji su neku inicijativu potpisali, u ovom slučaju predlog SRS za ukidanje javnih izvršitelja. Vi ne morate za to da glasate, ne morate sa tim da se slažete, ali morate da ih uvažite, da im pokažete da su svi u Srbiji jednaki, a ne da su jedni jednakiji od drugih, kao što sada imamo prilike da vidimo. Ukoliko hoćete da rešite stvari u katastru i uopšte u Ministarstvu infrastrukture i saobraćaja, treba prvo da izvršite ključnu promenu zato što riba smrdi od glave i treba da smenite i procesuirate Zoranu Mihajlović, a onda posle toga da se bavite ostalim problemima. Sve dok vi imate nekoga ko vam se otvoreno smeje u lice, kao što to radi Zorana Mihajlović kada sa čovekom koji je tek izašao iz pritvora organizuje konferenciju za štampu, smeje se istražnim organima i policiji u lice, i vama, kao što je to bio slučaj sa ovim Poledicom, šta ćete vi tu da očekujete, bilo kakav progres. Dakle, to je infantilno. Neće doneti ništa od velikog značaja Srbiji. Mišljenje bi trebalo da bude drugačije i trebalo bi da se razgovara o suštinskim problemima.
Hvala, gospodine Šešelj. Dragan Savkić ima reč. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajući. Radi prave informacije građana Republike Srbije i zaposlenih u Republičkom geodetskom zavodu, katastar nije ovako kako je prethodna govornika rekla, da katastar vrši promenu namene zemljišta iz građevinskog u poljoprivredno. To nije njegova nadležnost. Katastar vrši tu promenu zemljišta na osnovu odluke nadležnog organa, a to je opština ili neki drugi organ koji je doneo pravosnažnu odluku, a katastar samo izvrši sprovođenje promena na dotičnim katastarskim parcelama. Zahvaljujem se.
Hvala, kolega Savkiću. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Izvolite.
Zahvaljujem se još jednom. Prethodno sam razgovarao sa predlagačem Predloga zakona, sa Katarinom, o svim mojim amandmanima, gde smo uvideli i složili se oko svega, konkretno, da je u prethodnom periodu što se tiče katastra i svih onih stvari, a i ovde gde sam govorio baš o zabeležbi, svedoci smo da je unazad od 2000. godine pa na ovamo, kada su oni stručnjaci iz tadašnjeg DOS-a prodavali, čerupali imovinu preduzeća gde su radili radnici, gde radnici nisu primali plate, pa su kroz zaduženja, zabeležbe pokušali da otuđe, odnosno da prodaju da bi se naplatili, određene objekte. Ali, tada nije bilo evidencije, pa se prodavalo, jedno, drugo treće, sve na štetu radnika. Ovim smo sada dali mogućnost i obezbedili da sa ovim Predlogom zakona neke stvari se olakšaju za naše ljude i da se poboljša za naredni period. Sigurna sam da ćemo imati mogućnosti usvajanjem ovog zakona, normalno, sa ostalim predlozima koji trebaju da poboljšaju ostale sfere u društvu, imaćemo mogućnost da se sigurnije gradi i da se brže gradi, sa svim potrebnim papirima i da znamo gde je i šta na kom mestu. Još jednom, podržaću predlog zakona. S druge strane, Katarina Rakić je na najbolji način objasnila i ranije i sada kako je potrebno, kako treba da se radi i još jednom, Katarina, samo napred. Vidimo da naše žene mnogo bolje rade nego mi muškarci.
Na član 3. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Zoran Despotović. Predlagač i Odbor za prostorno planiranje, saobraćaj, infrastrukturu i telekomunikacije prihvatili su amandman sa ispravkom, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman sa ispravkom u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Gospodin Zoran Despotović ima reč. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, amandman SRS odnosi se na član 3. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o postupku upisa u katastar nepokretnosti i vodova, gde smo tražili ispravku u pomenutom članu zbog očigledne gramatičke greške. Zato je ovaj amandman i prihvaćen. Dame i gospodo, mi se u ovoj zakonodavnoj praksi neozbiljno odnosimo prema zakonima, u ovom slučaju još uvek zakonskim predlozima, zato za razliku od drugih razvijenih zemalja, kod nas zakoni kratko traju ili se često menjaju i dopunjavaju. Zakoni kod nas kao da se spremaju za jednu sezonu. Današnji predlog zakona je očigledan primer u tom pravcu, jer od 2018. godine ovo je intervencija četvrti put, koliko mi se čini, i postavlja se pitanje da li je to za kratko vreme i normalno? Kada smo kod Republičkog geodetskog zavoda, koji je sam vrh ove delatnosti, kako neko u načelnoj raspravi reče, da je jedan od problema u broju zaposlenih, što nije tačno, ali SRS smatra da je to mali problem u odnosu kakvo je pravo stanje na terenu. Prevashodno, loša organizacija službe, privatne agencije koje uzimaju novac građanima, rade na crno, rade lica bez licenci terenske poslove, ne svi, naravno, čast izuzecima, zatim, loša saradnja agencije i katastra, što se sve odražava na veliko nezadovoljstvo građana ovom delatnošću. Ne mogu da ne istaknem ono što smo mi poslanici SRS isticali u načelnoj raspravi, da jedan narodni poslanik, bez obzira što mu Poslovnik dozvoljava, zvao se on Rakić ili Čomić, podnosi predlog zakona umesto da su danas ovde predstavnici Vlade, koji bi mogli i morali odgovarati narodnim poslanicima za činjenje, loša činjenja ili ne činjenja. Tako da je danas ova služba jedna od najneuređenijih u Srbiji, gde hiljade i hiljade predmeta čeka na rešavanje. U tom pravcu bih pomenuo inicijativu SRS u prikupljanju potpisa više od 100.000 građana Srbije za ukidanje javnih izvršitelja, koji ste vi, gospodo 126, ignorisali i ne želite da se inicijativa SRS nađe na dnevnom redu skupštinskog zasedanja. Hvala.
Hvala. Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Izvolite.
Hvala. Već sam rekao, dakle, razgovarati o nekom zakonu bez resornog ministra mislim da nije baš u redu, imajući u vidu da zaista ne znamo ni koliko gospođu Mihajlović i zanima uopšte ovaj zakon, a svakako znamo i to se više puta pokazalo, da umesto ustavne uloge koju ima parlament Srbije, a to je da bude nadređen Vladi, koji treba da saslušava Vladu, da kritikuje i da svi ministri budu pod stalnom pretnjom, kao što je to u normalnim demokratijama, da li će parlament da ih smeni ukoliko oni nisu loše radili, u Srbiji je potpuno obrnuta situacija, gde su poslanici vladajuće većine instrumentalizovani od strane Vlade Srbije i oni samo služe da se formalni deo ispuni, tj. da se zakoni izglasaju. Podsetiću vas na još neke zanimljivosti vezane za Zoranu Mihajlović. Nije samo ta afera sa „Behtelom“, gde se platilo američkoj firmi više od 300 miliona evra više nego što taj posao zaista vredi, nego je u više navrata vređala neke od naših najvećih saveznika na međunarodnom planu, kao što je to bio slučaj sa Ruskom Federacijom ili Kinom, a čak u jednom momentu te šizofrenije je vređala i SPC. To je osoba koja dovodi ambasadora SAD u Vladu Republike Srbije, gde on drži tirade o nezavisnosti Kosova, kako je to realnost koja treba što pre da se prihvati, a Zorana Mihajlović bez ikakvih reakcija stoji u njegovom društvu. Ja nisam možda pretpostavio da će da se odvaži Vlada, pa će da uputi demarš ili će da zamoli ambasadora da napusti našu zemlju, da postane persona non-grata, ali sam očekivao neku reakciju. Ne, nije se desilo ništa, nego se samo smejala i na taj način možda i pokazala podršku za to što ambasador SAD govori. Dakle, to je ta osoba. I mi danas ne vidimo uopšte problem u svim tim aferama, o tome ne govorimo i pokazuje se na neki način da je ona ipak previše važna za vladajuću koaliciju, ona je važnija i od Skupštine Srbije i od glavnog odbora SNS i od predsedništva SNS, jer je ona očigledno eksponent nekoga drugog u Vladi Republike Srbije, a ne naprednjaka. Vi to onda prihvatate, jer vi tako odgovarate na pritiske koji dolaze iz inostranstva. Tako da, ukoliko zaista te vaše promene na koje se pozivate nisu samo u marketinške svrhe predizborne kampanje koja samo što nije počela, mi bismo možda trebali da očekujemo da vi prvo pokažete pre izbora koliko ste zaista za to odlučni i onoga ko je očigledno u kriminalu, ko na svaki mogući način kompromituje našu zemlju, da se sada obračunate sa njim, dakle da je smenite, da smenite Zoranu Mihajlović. Mi od vas vidimo, otprilike iz vašeg ponašanja, da i SNS i ako pobedi i ako ne pobedi, Zoranino mesto se ne dovodi u pitanje. Dakle, to je utisak i to nam pokazuje da ništa nećete promeniti suštinski, već ćete samo iskorišćavati to u predizborne svrhe.
Hvala. Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Izvolite.
Još jedan amandman sam podneo. Kada se sve završi sa nepokretnošću, kada se to ozakoni, stavio sam tu da se za najkasnije godinu dana mora upisati u katastar. To je nešto što jeste, kad neko kaže godinu dana, ne duže, primereno zato što ima veliki broj predmeta koji se moraju završavati, veliki posao koji mora da se završi, ali ovde trenutno ne piše rok i zato sam predložio najkasnije tih godinu dana, da se to završi. Inače, kako sam rekao, velik problem jeste u katastru zbog malog broja ljudi, malog broja izvršioca, ali još nešto što je za sve nas vrlo bitno tiče se poljoprivrede. Svi znamo što se tiče našeg zemljišta, objektima na zemljištu, što se tiče komasacije, to je za nas velika šansa da u programu Nacionalnog investicionog plana predviđenom za 2025. godinu, stavljen akcenat i na komasaciju, gde će se kroz program komasacije rešiti problem pravno-imovinskih stvari, konkretno zato što je neprenesena imovina od čukundede pa do današnjih dana. To će biti jedna od velikih stvari, i to je komasacija, rešavanje, tada će katastar imati još više posla. Još jednom mislim da je ovaj zakon stvarno izuzetno dobar, kvalitetan i trebamo glasati za ovaj zakon. Ja bih pozvao kolege poslanike da glasaju za moj amandman, da ovaj rok ne bude duži od godinu dana od dana kada se ozakoni ta nekretnina.
Hvala. Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Da li želite reč? (Da.) Izvolite.
Zahvaljujem se. U ovom amandmanu sam napomenuo konkretno da, pošto veliki broj naših teritorija nema mogućnosti elektronske pošte, mogu i drugi vidovi da se koriste pošto postoji veliki broj sela gde nema pošte, nema elemenata da tamo neko radi elektronski, tako da bude još neki vid pošte.
Hvala. Reč ima po amandmanu Snežana B. Petrović. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, cenjeni građani, kao član odbora nadležnog za donošenje predloženog zakonskog rešenja, ali i kao predsednik Odbora za privredu, regionalni razvoj, trgovinu, turizam i energetiku, a najpre kao neko ko dolazi iz poštanskog sistema u kojem je proveo više od 20, pa mogu reći skoro 30 godina svoga rada, želim da prokomentarišem ovu, mogu reći, ključnu izmenu. Predloženo zakonsko rešenje predviđa da se rešenje katastra dostavlja poštom i da se čuva u pošti 15 dana za slučaj da primalac tog rešenja u trenutku kada poštar dolazi na kućnu adresu nije kod kuće. Zašto je po meni ovo ključna promena, najvažnija za naše građane i zašto moramo da obratimo pažnju na to? Iz prostog razloga, katastarske službe ne postoje u onom obimu i onoj meri i nemaju infrastrukturnu mrežu kakvu ima Pošta Srbije i potpuno je prirodno da te državne službe sarađuju, a naročito da se oslanjaju na Javno preduzeće Pošta Srbije koja u Srbiji posluje 180 godina, ima neverovatno razvijenu savremenu mrežu sa preko 1.530 poslovnica, odnosno preko 1.530 pošta u Srbiji i 30 poslovnica na KiM. Šta to znači? To znači da Pošta Srbije danas postoji u najmanjem i u najudaljenijem mestu u Srbiji. Kako govorimo o urbanim sredinama, tu je naravno moguće primiti rešenje u elektronskom obliku, putem mejla ili elektronskog sandučića, kako to predviđaju ovi moderni zakoni. Šta to znači za manja mesta, za ruralna područja i za starije stanovništvo? Tu još uvek nemamo mogućnosti, nemamo kapaciteta, nismo u mogućnosti svi, je li, da se služimo elektronskom poštom. Zato je vrlo važno da naš poštar to rešenje odnese na adresu, pa ukoliko nema primaoca, to isto rešenje vrati u poštu i sačuva se u pošti 15 dana. Zašto? Zato što naši građani mogu nesmetano da rade, da obavljaju svoje obaveze, dužnosti, da završe svoj posao, uzmu decu iz škole ili vrtića, dođu kući da ručaju, obave sve što treba i komotno do kasno uveče mogu da odu u poštu i podignu to rešenje. Na taj način skraćujemo vreme i troškove naših građana i dajemo im mogućnost da žive komfornije u pogledu ove zakonske obaveze. Svesni smo da se zakoni pišu sa najboljim ciljem da oni daju određene pogodnosti i da omoguće bolji život i brže funkcionisanje u ovom dinamičnom vremenu našim građanima. Dogodi se, naravno, da nekada ta zakonska rešenja u praksi ne zažive na onaj napisani način, pa je potrebno i da se ta zakonska rešenja menjaju. U tom smislu, pozdravljam ovaj uočeni nedostatak koji se kroz postojeće zakonsko rešenje desio, a to je da rešenje ne možemo fizički da vratimo u roku od dva sata iz pošte u katastar. Možemo, ali je veoma skupo i naši građani onda moraju da putuju do sledećeg katastra u odnosu na mesto gde žive. Zato pozdravljam ovo rešenje, pozdravljam predlagača i mislim da će se vrlo brzo otkloniti sve te gužve, nedostaci i nedoumice oko toga. Dragi građani, ne brinite, Pošta Srbija je 365 dana u godini, 24 sata u službi za vas. Hvala vam.
Hvala. Gospodine Miletiću, da li ste se javili za repliku? Izvolite.
Samo kratko. Koleginica Snežana je sve ono što sam ja mislio rekla. Jeste možda potreba da postoje pošte još u nekim selima, jer svedoci smo da je u brdsko-planinskim, seoskim područjima, iz koga dolazim, veoma teško da stalno funkcioniše, ali kao što smo čuli od koleginice, Predlog zakona i ovo rešenje jeste mnogo bolje. Ja ću se još jednom zahvaliti Katarini, zahvaliti koleginici Snežani što je ovako obrazložila ove stvari. Mislim da je stvarno predlog na svom mestu i trebamo glasati svi, što se kaže, jednoglasno.
Hvala. Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. Na član 5. amandman je podneo Odbor za prostorno planiranje, saobraćaj, infrastrukturu i telekomunikacije. Predlagač je na sednici Odbora za prostorno planiranje, saobraćaj, infrastrukturu i telekomunikacije prihvatio amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Da li neko želi reč? Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, elektronska oglasna tabla treba da sadrži određene podatke. Koliko je katastar bitan najbolje vidimo na primeru Republike Srpske. Geometar koga sam ja najviše poštovao poodavno nije među živima, kažu da je bio najprecizniji. To je bio geometar iz Valjeva i ja bih da sam malo više vlast ustanovio srednju geometarsku školu u Valjevu, možda i akademiju i ona bi se zvala akademija Nikola Kalabić. Ne zbog njegovih zasluga u Drugom svetskom ratu, kažu da se njegove knjige, gospodine Martinoviću, i dan danas koriste, kao veoma precizne. Kada sam već pomenuo Republiku Srpsku, koliko je bitan katastar, videćemo iz onih 94 hiljade hektara poljoprivrednog zemljišta, koju po svaku cenu neko želi da otme od Republike Srpske. Da, Nikola Kalabić je rođen u Republici Srpskoj, i ima veza sa Republikom Srpskom i mislim da tamo ima mnogo ljudi koji se zovu Nikola, i da to neće tako lako proći. U prethodnim diskusijama sam govorio i to, da ovi multietnički, koji otimaju tu zemlju, nikako ne mogu da mi dokažu kako to u Federaciji sa 505 hiljada Srba, na tim teritorijama iz 1991. godine, sada 2013. godine živi manje od 50 hiljada ljudi i 2,5% Srba, a u Republici Srpskoj živi 14% Bošnjaka, odnosno ranije su to bili Muslimani. Ko je tu u stvari multietnički? Ko je tu koga etnički počistio? Ali, izgleda da provokacije prema Srbima idu dalje. Treba oteti 94 hiljade hektara zemlje Republici Srpskoj, ja mislim ne zbog poljoprivrednog zemljišta, iz provokacije radi. Sve što se dešava oko Srbije, pa i u katastrima susednih republika, se dešava zbog Srbije, zbog provokacije. Neko želi Srbiju da zaustavi, pre svega u ekonomskom napredovanju, jer su shvatili da od kada je Srbija stala na noge, da pomaže srpskom narodu u okruženju, da ima snažnu ekonomiju, da ima novac, da pomogne Srbima, ne samo u Republici Srpskoj i u Crnoj Gori, već i recimo u Federaciji BiH, recimo u Drvaru. Možda to nekome smeta. Čudna je koincidencija, da Srbija počne da pomaže Srbe u regionu, da obeležava nevolje kroz koje su prošli, da traži da čuvaju svoje srpsko ime, da čuvaju srpski jezik i svoju kulturu, da ponovo podignu glavu, da ponovo podignu svoju zastavu, koji mnogi zabranjuju, kao recimo oni u Crnoj Gori, koji iz katastra žele da izbrišu srpske crkve, Nemanju, Svetog Savu itd. Čudno mi je to okolo što se dešava, oko Srbije, po meni se dešava zbog Srbije. Zato, po meni je veoma bitan katastar, ali još bitnije je, sem ovih žutih nesrećnika, da budemo složni i da čuvamo hladnu glavu, da dobro razmislimo, što neki oko nas nešto rade i zašto žele po svaku cenu da isprovociraju Republiku Srbiju i zašto nam umnožavaju probleme, kada mi nikoga od njih, u ovom trenutku ne diramo, kada ne plediramo na njihovu teritoriju, a oni po svaku cenu žele i kroz katastar da uzmu deo teritorije Republike Srpske, koji Dejtonom njima ne pripadaju. Zato kažem, da naš narod treba pažljivo da gleda šta radi naše rukovodstvo, da čuvamo hladnu glavu, da imamo toplo srce, da nikako ne nasedamo na neke ranije fore, kako to mladi kažu, da se ne damo provocirati, da samo u krajnjoj nuždi ne dozvolimo ponavljanje „Bljeska“ i „Oluje“, ali zbog događaja u Republici Srpskoj i u Crnoj Gori, niko ne može da me ubedi da cilj nije Srbija, srpski narod u Srbiji i srpski narod u okruženju, koji mi svake godine pomažemo i bićemo u prilici, ako ekonomski budemo napredovali, da ih pomažemo sve više. Kada srpski narod u regionu stane na noge, niko ga neće zaustaviti u ekonomskom napretku i svi će želeti da sa Srbima i sa Srbijom grade dobre odnose. To smeta ovim rukovodstvima, koja su proistekla iz prethodnih ratova, koji su bili ratni zločinci, a postali kobajagi neki državnici i političari. Hvala.
Hvala, kolega Rističeviću. Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Šešelj. Predlagač i Odbor za prostorno planiranje, saobraćaj, infrastrukturu i telekomunikacije, prihvatili su amandman. Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Milija Miletić. Da li želite reč?
Još jednom zahvaljujem se, još jedan od stvari koje ste predložili, jeste da se sve one stvari u katastru ažuriraju na najbolji način, da to bude periodično i da to bude po službenoj dužnosti. Normalno, na taj način ćemo imati mogućnost da sve one stvari koje se rade, koje se grade, budu na vreme evidentirane. Očekujem da će u narednom periodu imati mogućnost da se više gradi i da se više radi u malim sredinama, kao i iz koje ja dolazim, kao što je Svrljig, Bela Palanka, Gadžin Han i taj deo jugoistočne Srbije, da se tamo gradi, da se tamo radi, da tamo ima mogućnosti normalno da se upošljavaju ljudi i da katastar ima više posla, ali ovako elektronskim putem može mnogo da se reši, ali sa druge strane, ja se nadam i siguran sam da država Srbija mora izdvajati više sredstava kroz budžet Republike Srbije, više sredstva za poljoprivredu, za selo, za izgradnju saobraćajnica u našim krajevima. To je sve mogućnost za razvoj naše jugoistočne Srbije i same Srbije. Još jednom, po peti put kažem, Katarina svaka čast, zakon je izuzetno kvaliteta.
Hvala, gospodine Miletiću. Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Nikola Savić. Na član 10. amandman je podnela Nataša Sp. Jovanović.
Problem u praksi je i kada je u pitanju tzv. e-uprava ili e-šalter, zakazivanje kod nadležnih službi katastra u gradovima i zato što je nepravedno, a to je i primedba Advokatske komore Srbije data prednost javnim beležnicima, odnosno notarima protiv čijeg postojanja je takođe SRS, kao što smo preko sto hiljada potpisa građana tražili da se na dnevni red stavi i naš Predlog zakona da se ukinu ovi mafijaši, javni izvršitelji. Dakle, ako neko sam hoće da zakaže termin, mnogo mu je to teže, naročito zbog toga što su svi ovi notari koji ubiraju ogroman profit, jer su preuzeli nadležnost overe ugovora što su ranije radili osnovni sudovi, nemoguće je da građanin bude u istom položaju. Drugo, vi stalno vršiti ne samo iz ovog, gospođo Rakić, resora, iz drugih oblasti izmene zakona ili donosite zakon pa ćete u roku od šest ili deset meseci da usklađujete podzakonska akta. Tako ste jednom izmenom ovog zakona, advokatima spravom dodelili status službenog lica. Ali, ste dali rok da se najkasnije do novembra, čini mi se ove godine, sa njima mogu napraviti ugovori da oni to dobiju. Negde se vrši namerno opstrukcija da oni nemaju takav ugovor i da nemaju pristup. Time se otežava, evo, imate ovde i advokate po sali, i ne mogu uopšte da završe neki spor koji je veoma bitan za stranku, zato što dokument koji im je potreban za njih nije dostupan. Šta to sad znači, u toj nekoj parnici advokat mora da pribegava i nekom vidu lukavstva, pa umesto pet, da navede nekih deset svedoka, samo da bi odugovlačio dok ne dođe papir iz katastra. Što se tiče ove e-pošte i što se tiče uopšte dostave. Naravno da Pošta Srbije i mi smo zaista kao odgovorni ljudi uzimajući u obzir istorijat pošte i rad, govorili o tome kada je bio Zakon o poštanskim uslugama. Ali, verujte, da je tim ljudima koji rade odgovorno posao nekada nepristupačan teren u pojedinim krajevima, nije do poštara nego zbog te konfiguracije i toga gde oni žive, ti ljudi, pojedinci. Gledali ste one slučajeve tamo u brdima iznad Kuršumlijske banje, pa evo, sada imamo i novi slučaj dece u nekim sjeničkim selima, četiri sata idu do škole i nazad. Dakle, sve su to problemi i oni imaju neku svoju imovinu i oni imaju svoje probleme i ne možemo onda ni njih tako striktno ni zakonom da obavežemo. Moramo u tim mestima gde, em je nepostojanje službe, u nekom drugom je čak, nemaju sada, ko zna koliko je sudova ukinuto, mi ćemo vratiti kada budemo u prilici i tu mrežu sudova. Dakle, nemoguće je da vi sada očekujete da isto bude nekome, vi kažete da ste tamo u Grockoj, ja u Kragujevcu ili u nekoj ruralnoj sredini, izašao je Milija u nekom tamo staroplaninskom selu. Znate, sve to mora da se uzme u obzir, a pogotovo što nisu ni svi advokati u istom položaju. Advokat koji radi u Pirotu ili u Beloj Palanci, istu obavezu ima prema stranci, kao advokat u centru Beograda ili u Užicu, a njemu je mnogo teže da do neke službe dođe nego onome ko živi u centru Beograda da nogom kroči i eto tu je ispred službe katastra. Sve to mora da se ima u vidu kada se donose ovakvi zakoni, a naročito to da oni koji treba da olakšaju posao običnim građanima ne mogu da se dovode u neravnopravan položaj u odnosu na nekog zaposlenog u katastru. U ovom slučaju, mislim da advokate, valjda je i kolega Jovanović svestan toga iz svoje prakse da je to problem.
Hvala, gospođo Jovanović. Reč ima narodni poslanik Katarina Rakić, predlagač. Izvolite.
Zahvaljujem. Zahvaljujem se i vama gospođo Jovanović, kao što sam to uradila i gospodinu Neđi Jovanoviću, primetili ste isti problem i upravo o tome smo debatovali i u načelnoj raspravi, a i danas kada smo govorili o prihvaćenom amandmanu. Gospodin Jovanović je i sam rekao da ćemo u nekom budućem vremenu pristupiti donošenju nekih novih izmena i dopuna zakona, gde će se to obuhvatiti, a opet sam rekla, reforme velike su već napravljene i svakako da se mora uvoditi jedan po drugi, da nisu prvo bili notari nego advokati, bilo bi pitanje zašto nisu notari, da nisu prvo bili notari nego sudovi, opet bi bilo obrnuto pitanje zašto nisu sudovi, jer sudovi su u sistem naših šaltera uvedeni 1.1.2020. godine. Tako da svakako sistem uvodi jednog po jednoga, ali meni je drago što se sada advokati prosto bune i žele da se uključe u jedan sistem koji očigledno pokazujete da jeste dobar, a ono što sam već navela i u čemu se svakako iz vaše diskusije, mogu da primetim da smo se i složile i jeste da je mreža „Pošta“ svakako veća i svakako pristupačnija građanima Srbije od samih katastarskih službi, a naravno da građani ponekad moraju ići u drugi grad po svoje rešenje, tako da upravo iz tog razloga, gde građanima nije pristupačno da odlaze do katastra, svakako im je to bliže da urade u narednih 15 dana u „Pošti“. Hvala vam.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Snežana Petrović. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, pa evo, još jednom. Drage koleginice i kolege, u vezi sa prethodnim izlaganjem koleginice Nataša Sp. Jovanović i uloge „Pošte Srbije“ u predlogu ovog zakonskog rešenja, pa moram da kažem još jednom „Pošta Srbije“ sa skoro svojih 15.000 zaposlenih, od toga nepunih 9.000 ljudi koji rade na šalterima „Pošte“ i u pozadinskim tehnološkim poslovima, kao i preko 4.000 poštara dostavljača na čitavoj teritoriji Republike Srbije zaista spremno i zaista ozbiljno i odgovorno rade svoj posao i mogu da iznesu svaki posao. Ovim putem pozivam državu da sve nadležne poslove koje radi određeni organi treba da nasloni na infrastrukturu „Pošte“, na njene kapacitet i njene mogućnosti i da svi zajedno budemo zadovoljno zbog dobro i kvalitetno obavljenog posla. Na kraju krajeva, naš cilj je zadovoljstvo naših građana. U tim smislu mi je vrlo važno da kažem i da pozdravim ovo rešenje i još jednom da potvrdim da to možemo da radimo i da je ova izmena zaista dobra. „Pošta Srbije“ funkcioniše po Zakonu o poštanskim uslugama koji propisuje iste rokove i kvalitet prenosa, kako u Beogradu, kao u Novom Sadu, Kragujevcu, ono tako i pod mojim Kopaonikom ili u Kuršumliji ili u nekom drugom kraju, Pirotu, ili Pirotskom okrugu, tako u svakom selu, pa tako i na KiM. Zato dozvolite da još jednom pozdravim ovo rešenje i pozovem sve državne službe koje imaju potrebu da rade i da naslone svoje poslove na „Poštu Srbije“, jer u „Pošti Srbije“ funkcioniše i radi 15.000 zaposlenih koji to mogu kvalitetno i dobro da urade. Hvala.
Hvala gospođo Petrović. Svako bi vas poželeo za PR-a. Reč ima Neđo Jovanović. Izvolite.
Imamo PR-a pošte, PR-a advokature. Drago mi je da postoji jedno apsolutno razumevanje kada je u pitanju status advokata kao profesionalnih korisnika usluga službi za Katastar nepokretnosti, ali da to ne bi bila reklama advokature, mi ovde ne govorimo zbog advokata, advokati su tu samo neko ko obavlja posao profesionalnog korisnika usluga, a taj status im daje mogućnost da građanima Republike Srbije koje zastupaju omoguće onaj stepen zaštite koji građani zaslužuju. Još jednom ću samo ponoviti apel, jer je očigledno da nije problem ovde, nije problem ni kod predlagača, nije problem ni u ministarstvu, problem je u Katastru. Zbog čega se odlaže zaključenje ugovora da bi status profesionalnih korisnika usluga, kao što su advokati, jer oni taj status imaju, zaista taj svoj status mogli u praksi da realizuju? Zbog čega je odloženo to još godinu dana? Ne postoji nijedan jedini argument, nijedna jedina činjenica koja bi opravdala toliko dugo pomeranje roka. Zbog čega bi građani trpeli godinu dana da advokati dobiju takav status? Postavlja se logično pitanje, prirodno pitanje. Ako je zakon definisao status advokata kao profesionalnog korisnika usluga Katastra i samim tim omogućili da se prema svojim klijentima odrede shodno tom statusu, zašto se prolongiralo to za godinu dana? Znači, ne upućuje se pitanje predlagaču, jer predlagač ne može da odgovori na to pitanje, upućuje se konkretno direktoru Republičkog geodetskog zavoda ili RGZ-u. Valjda je potpuno prirodno, valjda je potpuno logično, da ukoliko je nekakav status definisan, normiran zakonom, da on u praksi ne treba da čeka primenu. Mi kada biramo sudije, u konkretnom slučaju ovaj dom još uvek ima ulogu i nadležnost da bira sudije koje se prvi put biraju na sudijsku funkciju. Kako bi to bilo da im odložimo početak rada na godinu dana ili dve godine? Zahvaljujem.
Hvala gospodine Jovanoviću. Reč ima Snežana Petrović. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Da zahvalim na komplimentu koji ste mi udelili, ali moram da vas ispravim, radi javnosti, radi položaja tog preduzeća, radi godina njegovog funkcionisanja, 180 godina je ozbiljna istorija za jednu instituciju u Srbiji. U tom smislu, moram da kažem da su građani Srbije navikli na „Poštu Srbije“, da imaju poverenje. Taj poštar je neformalni član svake porodice u Srbiji, rođak, prijatelje. Negde u starijim domaćinstvima gde živi jedan ili dvoje ljudi, taj poštar je njima produžena ruka naše države. Za kvalitet i rokove, za funkcionisanje poštanskog sistema odgovara država i poverava te poslove JP „Pošte Srbije“. Pustite vi moju ljubav, moja ljubav je nesporna, ja sam tamo odrasla. U „Poštu Srbije“ sam ušla sa nepunih 19 godina i moram da vam kažem da će sada još malo tri decenije od kada radim tamo, pa je potpuno prirodno da u mom DNK postoji taj poštanski zapis i ja se toga nikada neću odreći, kao što ću se dok živim i dok mogu da funkcionišem i da dam svoj glas, boriti za dobar status i dobar glas i dobro funkcionisanje „Pošte Srbije“ i njenih zaposlenih. Hvala.
Hvala gospođo Petrović. Na član 12. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo, mi evo privodimo kraju raspravu o ovom Predlogu zakona o izmenama Zakona o katastru. Ovaj konkretan amandman je zaista u skladu sa ovim što smo već sada čuli i pitanje je zašto se zakon donosi, a da se odmah ne primenjuje, ali to je vaša praksa. To je ovde uobičajeno i više je suvišno i pitati tako nešto, ali kada se dobro razmisli o svemu što se ovde govorilo o radu Katastra, onda je nepodeljeno mišljenje i to je očigledno i poslanika vlasti i nas iz opozicije da stanje u Katastru nije dobro, da su ljudi generalno nezadovoljni funkcionisanjem službi RGZ i službi za Katastar. To je apsolutno istina. Možete vi menjati koliko god hoćete i ovaj zakon i ne znam koji zakon, ali ove izmene neće apsolutno poboljšati rad službi za katastar. Niko od građana Srbije samo na osnovu ovog zakona neće osetiti da će taj katastar u njegovom mestu bolje funkcionisati i da će mu biti servis, što mu jeste uloga. U funkcionisanju katastra, verujte, dostava je najmanji problem. Mnogo veći problem je da službe počnu da rade, da tamo normalno može da se podnese zahtev, da se po zahtevu radi, da se po zahtevu donese određeno uverenje ili rešenje. To je suštinski problem. To ovaj zakon promeniti neće i ja mislim da je to svima vama jasno. Vi ste koleginice ovde pre dva dana pominjali koliko je nedostajućih radnika u katastru u celoj Srbiji. Mi to možemo da prihvatimo i mi uvek svima kažemo – ljudi moji što se žalite. Pa, da li je moguće da vi zbog nekog, eto tako, nekog dodvoravanja, da kažete – mi zabranjujemo zapošljavanje u javnom sektoru, da ovako važne službe ostavite sa manjkom radnika. To je nedopustivo. Katastar mora da ima onoliko službenika koliko je potrebno da bi se zadovoljile potrebe svih ljudi u Srbiji koji imaju potrebe za službom katastra. Nema ko nema takvu potrebu. Znate li vi dobro kakva je konfiguracija Srbije, koliko su udaljena sela od sedišta opština, odnosno lokalnih samouprava, koliko je potrebno ako jedan službenik katastra geometar treba da ode u jedno selo, na primer iz Tutina, u selo gore negde, ne znam koliko udaljeno, 50km, on ne može više od tog terena tog dana da uradi. Dakle, to su neke praktične stvari, praktični problemi o kojima mora da se vodi računa. To ne možete vi. Vi možete ovde doneti i promeniti ne znam kakav zakon, to je posao Vlade Republike Srbije, resornog ministarstva i tog direktora katastra. Mi imamo problem baš u tim ljudima. Imamo problem u Zorani Mihajlović kao resornom ministru, imamo problem u tom direktoru katastra. Niko ovde od vas koji branite ovo nije mogao da kaže ništa što bi bilo suprotno ovim našim tvrdnjama. To su jednostavno činjenice. Vi možete da nama zamerate što mi kažemo ovo, što mi kažemo ono, ali je takođe činjenica i ko god hoće ozbiljno sa nama da razgovara mora da prizna da mi nikada nešto ne kritikujemo reda radi. Ne slažu nam se stavovi, iznosimo argumente, ali vi nemate argumenata da odgovorite na naše argumente, već vi udarate silom većine. To nije argument. To koliko vi imate zelenih ovih dugmića nije argument protiv onoga što mi kažemo da će ove izmene zakona biti mogući izvor korupcije. Vi ste počeli svoju vladavinu izjavom Vučićevom o nultoj korupciji. Na kom stepenu je korupcija danas u Srbiji? Danas nema segmenta u Srbiji bez korupcije. Hajde, recite da ovo nije istina. Nažalost. Nažalost, mi bismo voleli da nije tako. Mi bismo voleli da ste vi zaista pomogli da u ovoj državi počnu da funkcionišu ili da dobro funkcionišu institucije sistema, ali nije tako. Nije tako i mi upravo svojom raspravom, što i jeste uloga opozicionih poslanika, pokušavamo da vam skrenemo pažnju, ljudi poslušajte nas, nemojte se ponašati silno samo zato što vas trenutno ima toliko da možete izglasati šta god hoćete. Danas sam vam rekla, vi možete izglasati da je zemlja ravna ploča, ali nećete promeniti činjenicu da je zemlja okrugla. Na taj način morate da razmišljate. Pustite vi, ja sam sad najvažnija ovde ili najvažniji, tu iza mene stoji 120 i ne znam koliko poslanika. To nije argument, kao što logoreičnost, više puta sam rekla kolegama, nije argument. Zna se šta su argumenti. Vi kažete, danas zamerate nama na amandmanima – briše se, kaže – vi ste predložili brisanje jednog člana i tako pokazali vaš odnos prema zakonu. Nismo, nego prema tom članu, a kad brišemo sve, onda pokazujemo odnos prema zakonu. Stvarno se malo potrudite ljudi moji, nije to mnogo komplikovano. Ne znam da li je vama ovo drugi mandat, ali i ako nije drugi i ovaj je pri kraju i moraju neke stvari da se nauče da bismo mogli da razgovaramo ako nas, sad nismo u prenosu, ali kad smo bili, i ako nas u neko doba noćas neko bude gledao da zaista ima utisak – ovo tamo su narodni poslanici za koje sam ja glasao, neko za ovog, neko za onog. (Predsedavajući: Hvala.) To je različito. Evo, završavam, samo molim vas još jedanput da podsetim, pre svega vas ovde u sali, a i nekoga ko će eventualno da nas čuje, da je onaj Zelenović, fašističkom metodom u Šapcu zabranio promociju knjige Vojislava Šešelja „U Srebrenici nije bilo genocida“. Sad, evo žao mi je što nije u direktnom prenosu, ali čuće on svakako to, moraćemo tu promociju održati u kancelariji Saveza za Srbiju, pošto nam ne da u opštini. Hvala.
Hvala, gospođo Radeta. Reč ima Katarina Rakić, predlagač. Izvolite.
Zahvaljujem. Sve smo čuli, ja bih samo da ponovim da sam ja sve amandmane pažljivo saslušala, kao i ovaj poslednji. Kaže – sila većine, a ne argumenti. Evo, ja ću sada da kažem, gospođa Radeta je na početku rekla – što ne primenjujete zakon odmah, što ste dali rok da neki od članova ovog predloga zakona krenu da se primenjuju tek 31. marta 2020. godine. A, ona napisa u amandmanu – menja se i počeće da se primenjuje zakon u roku od 30 dana nakon stupanja ovog zakona na snagu. Hajde da računamo. Zakon će stupiti na snagu 3. marta, usvojićemo ga 24. februara, 3. marta će stupiti na snagu, a 30 dana je 3. april. Znači, ovaj zakon će stupiti… Samo hoću da vam kažem, ja vas slušam, slušam ono što radite, ne pišemo amandmane samo da bi pričali, a zašto mislite da vas ne slušam? Zašto mislite da pišete amandmane samo da bi dobili vreme da nešto kažete? Zaista, smatram da je ovaj zakon, koji ćemo u ponedeljak usvojiti, koji će početi da se primenjuje osam dana nakon stupanja na snagu, je nešto što će pre svega veoma smanjiti korupciju u katastru iz prostog razloga što ljudi neće preuzimati rešenja u katastru nego u pošti. Koga će potplatiti tamo, poštare, šalterske radnike u pošti? Zašto? Da im daju rešenje iz katastra? Drugo rešenje koje nudi jeste elektronski sandučić. Koga će potplatiti, hard disk? Sledeće rešenje je da se objavi na sajtu RGZ-a. Koga će potplatiti, sajt RGZ-a? Dajte, što niste predložili onda neko rešenje? Eto, mi smo ova tri pronašli kao moguće rešenja gde ćemo smanjiti korupciju. Ja kažem, ja ne znam, čula sam, kažete svi da ima korupcije, ne sumnjam, ali hajde prijavite ako znate, pomoći ćete nam. Ali, na ovakav način, na ova tri načina koje sam pomenula koji su danas u ovom zakonu, samo idu u prilog tome da smanje korupciju. Ja ne znam na koji način će ovaj zakon doprineti korupciji. Evo, navela sam, idu ljudi po rešenja u poštu, po rešenja katastra idu u poštu, preuzimaju ih preko sajta ili preko e-sandučeta. Ako na ovakav ne smanjujemo korupciju, evo vi meni kažite gde je taj prostor za korupciju i ja ću se složiti sa vama. Želim još jednom da vam se zahvalim što ste podnosili amandmane koji nisu – brišu se, odnosno briše se, što ste se potrudili da napišete amandmane koje će poboljšati tekst zakona, neke smo, koje zaista idu u prilog tome, neke smo i prihvatili, i ja se zaista još jednom zahvaljujem svim kolegama na današnjoj diskusiji. Hvala.
Hvala, gospođo Rakić. Reč ima Vjerica Radeta.
Ne znam zašto je koleginica pročitala samo jedan član, a ovde zastupa ceo zakon. Dakle, ovde o dostavi niko nije govorio. Potpuno je drugačije ono o čemu mi ceo dan pričamo. Mi govorimo o onome, naravno, pominjana je i dostava, kako da ne, ali mi govorimo o izdavanju upisa u katastar bez građevinskih dozvola i pitamo zašto nisu obuhvaćeni objekti koji su građeni bez građevinskih dozvola u okviru tzv. legalizacije, kako vi to zovete, ozakonjenja. Ali zaista je sada besmisleno vraćati se. Prošli su svi amandmani. Vi ćete uraditi to što ćete uraditi. Ali nešto drugo je simptomatično ovde. Vi prvo predložite zakon i nekoliko dana nakon što ga predložite, čak ne prođe ni procedura, odnosno dovoljan broj dana po Poslovniku, tako je bilo i sa Predlogom zakona Gordane Čomić, pa onda i vaš i vi stavite na dnevni red i dobijete tih 126 glasova da se raspravlja o vašim zakonima, pre toga o Čankovom zakonu. To su te vaše političke poruke. Da biste nekoga izvukli da izađe na izbore ili bar javno da kaže da će on da izađe na izbore, a pre je govorio da neće, vi mu kažete – evo predloži zakon, mi ćemo glasati za zakon. Ali nama još niko, ni vi koleginice, ni ovih dana niko nije odgovorio zašto vas ne interesuje više od 100.000 građana Republike Srbije koji su potpisali peticiju uz predlog SRS novog zakona o izvršnom postupku i obezbeđenju, gde smo predložili da se izvršni postupak u potpunosti vrati u sudove, da se skinu sa grbače naroda ovi lopovi, zvani izvršitelji. Samo još recite da izvršitelji nisu lopovi. Dakle, evo završavam, kolega. Nećete da stavite naše predloge zakona na dnevni red. Imamo još 20 takvih predloga, ali ovaj je potkrepljen sa 100.000 potpisa, nećete da stavite na dnevni red, još vam smetaju naši amandmani. Probajte da nam stavite flaster na usta. Niko nije uspeo, nećete ni vi. Hvala.
Hvala, gospođo Radeta. Reč ima Veroljub Matić. Izvolite, ovlašćeni predstavnik SNS.
Zahvaljujem. Želim ovde neke stvari da kažem. Možda neću imati sistematizovano, ali mislim da ću reći neke bitne stvari. Ovde kolega Neđo Jovanović, koji je vrsni pravnik, vrlo često je pominjao advokate i njihov status u katastrima, odnosno u službama za katastar nepokretnosti. Ja sam i prošli put rekao, mislim da kolega Jovanović nije bio tu, mislim da advokati imaju dobar status što se tiče Službe za katastar nepokretnosti, jer ja to nosim sa terena. To je moja struka i znam te odnose. Mislim da tih deset meseci nije neki problem, mislim da nije problem. Mislim da tu generalno ima problem, a to je spremnost pravnika po završenom fakultetu da se uključe u rad u katastrima, odnosno u Republičkom geodetskom zavodu. Mislim da tu treba obrazovanje da napravi određenu specijalizaciju i da određeni broj ljudi na pravnom fakultetu ili na građevinskom, odnosno odseku za geodeziju školujemo da budu spremni da prihvate tu materiju, kada dođu da budu potpuno spremni. Jednostavno, nisu oni krivci, ti ljudi nisu krivci, jer pravnik koji izađe iz katastra, koji je prošao tu materiju, oni su sjajni pravnici u materiji koju obrađuje ovaj deo. Zato mislim da to zaslužuje pažnju obrazovnog sistema, da taj profil pravnika školujemo. Možda ne svake godine, možda svake druge ili svake treće itd, ali mislim da treba da dobijemo takve pravnike koji će biti spremni da prihvate tu materiju odmah. Jer materija nije svakidašnja, nije laka za razumevanje, pogotovo pravnicima koji su iz društvenih oblasti. Jednostavno, rekao sam, generalno govoreći, geodezija je primenjena matematika. Dalje, ovde je koleginica rekla da stanje u katastrima nije dobro. To je jedan opšti deo – nije dobro. Ja nisam bio sve vreme ovde, možda nisam čuo sve, ali to je jedna generalna ocena gde možete da kažete uvek – nije dobro. Pitam, šta nije dobro? Ako sam neko ko je iz te branše, iz te profesije, koji je dugo radio, koji je nosio određene aktivnosti itd, znam kako je bilo ranije, kakvo je stanje sada. Ako uzmemo da je u jednom kratkom roku kompletan premer na nivou Srbije digitalizovan, ljudi, to je takva masa podataka koja se morala digitalizovati iz analognog oblika, da sve dobijete u koordinatama i da jednim stiskom dugmeta danas dobijete parcelu bilo gde u Srbiji, sa svim podacima koji trebaju. Mislim da je to strašan napredak. Puno toga je urađeno. Naravno da treba raditi. Osnovni problem što se tiče rada Republičkog geodetskog zavoda, odnosno službi za katastar nepokretnosti po lokalnim jedinicama, jer su oni nosioci posla, osnovni problem je nedovoljno poznavanje te materije i nedovoljno poznavanje obaveza nas koji smo nosioci na nepokretnoj imovini. Jednostavno, mi smo neodgovorni prema tome. Ja sam naveo primer naše neodgovornosti koja je indirektno vezana za službe za katastar nepokretnosti, a to su, recimo, ostavinski postupci. Čim se ostavinski postupak ne uradi u prvom naslednom kolenu, drugo, treće kada dođe da nasledi nešto, naslednici se i ne poznaju. Ne može tu da bude kriv katastar. Nije on kriv za to. Dalje, tamo piše da svaku promenu na nepokretnosti, da smo mi koji smo vlasnici, odnosno korisnici nepokretnosti dužni da prijavimo u roku od 30 dana. Ja ne znam da li i jedan posto nas to uradi u Srbiji, sem kada nam zatreba, ako hoćemo da ostvarimo neka prava, prvenstveno mislim na ove kreditne linije. I uvek nam je neko drugi… Znači, mi smo u obavezi da poštujemo onu imovinu koju imamo i da poštujemo zakonske propise. Ovo što danas radimo i što smo prekjuče radili, ovde su poboljšanja, sjajna poboljšanja, ubrzanja, olakšanja. Sa ovim izmenama nigde nema suštine. Tehničko smo ovo doterali da bude lakše i građanima i nosiocima prava i vlasnicima i Republičkom geodetskom zavodu, naravno, i ovoj državi. Republički geodetski zavod, ja sam ovde, kolega predsedavajući me je presekao prošli put, prekjuče kada sam iznosio jedan podatak i hteo da uzmem primer ove Narodne skupštine, gde sam zamolio kolege iz Starog grada da nam dostave listu nepokretnosti i kopiju plana. Hteo sam da ova Srbija i čuje i vidi da li smo mi odgovorni ovde koji rukovodimo ovim delom ovde, ne mislim na nas poslanike, ali smo naravno i mi odgovorni za tako nešto, i da li je ova nepokretnost upisana kako treba. Na pola sam prekinut, samo da kažem, hvala bogu da je to urađeno kako treba i da je ovo spomenik kulture i to je upisano kao zabeležba. Znači, ovde postoji deoba odgovornosti na određenim nepokretnostima. Ukoliko smo mi kao vlasnici nepokretnosti, naravno, Republički geodetski zavod koji je deo državne uprave, kao posebna organizacija, ako smo zajedno odgovorni i ako to dobro razumemo, mislim da će ovaj posao mnogo, mnogo bolje da ide nego da samo okrivimo državu, odnosno Republički geodetski zavod. To su činjenice. Hajde svi zajedno da pomognemo, jer bez Republičkog geodetskog zavoda ne može nijedna država da funkcioniše. Uređen sistem nepokretne imovine je nešto što svaka država želi da ima jer na to se naslanja sve, ceo život koji funkcioniše u jednoj državi. Zato nam je i ovaj doprinos da to postignemo i da nam ova država funkcioniše na pravi način. Zahvaljujem.
Hvala vama. Reč ima Dragan Savkić. Izvolite.
Za dosledno sprovođenje svih reformi potrebna je implementacija Zakona o postupku upisa u katastar nepokretnosti vodova bude potpuna, kao i da se tehnički prilagode sistemi pravosudnog informacionog sistema, katastra i portala e-uprave, čime bi se uvela mogućnost zakazivanja kod javnog beležnika, popunjavale poreske prijave preko portala e-uprave. Takođe, broj procedura bi dodatno bio smanjen ukoliko bi se ukinula praksa da javni beležnici traže izvod iz APP registra pravnim licima, umesto da sami vrše uvid u javni registar pravnih lica. Predložene izmene i dopune rešenja imaju veliki potencijal za upis prava svojine i učine još lakšim, jednostavnijim, sigurnijim i jeftinijim za građane i privredne subjekte, čime se povoljno deluje na opšte privredno okruženje, investiciona ulaganja i stimuliše se pojava novih privrednih subjekata. Prenošenje određenih javnih ovlašćenja sa Službe za katastar nepokretnosti na druge imaoce javnih ovlašćenja i profesionalne korisnike stimuliše pojavu novih privrednih subjekata u tom delu privrednog sektora, kao i povećano zapošljavanje. S druge strane, Službi za katastar nepokretnosti se oslobađaju resursi za bavljenje poslovima koji su po svojoj prirodi u njenoj isključivoj nadležnosti. Hvala.
Hvala, gospodine Savkiću. Pošto smo završili pretres o svim amandmanima, zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Saglasno članu 87. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine, određujem ponedeljak, 24. februar 2020. godine, sa početkom u 9.30 časova, kao dan za glasanje o tačkama dnevnog reda sednice Dvadeset petog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 11. sazivu. Hvala.