Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pre svega dobar dan. Zahvaljujem predstavnicima medija na razumevanju i molim ih da omoguće da sednica počne. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaramsednicu Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 210 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno preko 170 narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da je narodni poslanik Veroljub Stevanović sprečen da prisustvuje sednici. Saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam na ovu sednicu pozvao gospodina Borisa Tadića, predsednika Republike Srbije, i sada pozdravljam predsednika Republike, predsednika Vlade i prisutne ministre, koji uzimaju učešće na ovoj sednici, kao i predstavnike pregovaračkog tima. Prelazimo na potvrđivanje mandata narodnom poslaniku u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Pošto su se stekli uslovi, predlažem da konstatujemo potvrđivanje mandata narodnom poslaniku u Narodnoj skupštini Republike Srbije za upražnjeno poslaničko mesto, kako bismo omogućili njegovo učešće u radu Narodne skupštine. Uručen vam je izveštaj Republičke izborne komisije o izboru narodnog poslanika, radi popune upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Takođe, uručen vam je izveštaj Administrativnog odbora, koji je utvrdio da su se stekli uslovi za potvrđivanje mandata narodnom poslaniku, sa predlogom da Narodna skupština, saglasno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Draganu Todoroviću, izabranom sa izborne liste Srpska radikalna stranka - dr Vojislav Šešelj. Na osnovu izveštaja Republičke izborne komisije i izveštaja i predloga Administrativnog odbora, shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatujem potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Draganu Todoroviću. Čestitam narodnom poslaniku na izboru. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini, koje je sazvano na zahtev Vlade, saglasno članu 79. stav 3. Ustava Republike Srbije i članu 166. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, dostavljen vam je zahtev za održavanje vanrednog zasedanja, sa utvrđenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Kao što ste mogli da vidite, za Šesto vanredno zasedanje Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini utvrđen je sledeći D n e v n i r e d: 1. Izveštaj o toku razgovora o političkom rešenju budućeg statusa Kosova i Metohije. Rad prema utvrđenom dnevnom redu sednice. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – IZVEŠTAJ O TOKU RAZGOVORA O POLITIČKOM REŠENjU BUDUĆEG STATUSA KOSOVA I METOHIJE Primili ste Izveštaj o radu državnog pregovaračkog Tima za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije u periodu od 24. februara 2006. do 10. septembra 2006. godine, sa Predlogom odluke, koji je podnela Vlada. Pre otvaranja pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju njihovih članova. Pošto ukupno vreme rasprave za poslaničke grupe iznosi pet časova, konstatujem da je vreme rasprave po poslaničkim grupama sledeće: Srpska radikalna stranka - jedan sat, 36 minuta, Demokratska stranka Srbije - jedan sat, tri minuta, 36 sekundi, Demokratska stranka - 43 minuta, 12 sekundi, G17 plus - 37 minuta, 12 sekundi, Socijalistička partija Srbije - 26 minuta, 24 sekunde, Nova Srbija i samostalni poslanici 9+9 - 20 minuta, 24 sekunde, poslanici koji ne pripadaju nijednoj poslaničkoj grupi, tri poslanika SPO, dva poslanika SDP i šest nezavisnih poslanika - po pet minuta na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 160. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres. Da li želi reč gospodin Vojislav Koštunica, predsednik Vlade? Izvolite.
Poštovani narodni poslanici, vi ste početkom godine jednoglasno poverili izvršnoj vlasti i njenoj pregovaračkoj ekipi da zastupaju interes naroda i države u pregovorima o budućem statusu Kosova i Metohije. Mi smo tada preuzeli obavezu da vas redovno obaveštavamo o toku pregovora i o svemu što preduzimamo, i tu smo obavezu, kao što vidite, ispunili. Vi, kao i svi građani Srbije, morate znati da u proteklom periodu nije bilo argumenta koji nismo izneli, mogućnosti koje nismo ispitali, vrata na koja nismo zakucali, da nismo ništa propustili i ni pred čim ustuknuli. Sačuvali smo strpljenje, što je takođe važno, i pribranost, i držali smo se okvira koje ste vi, kao Skupština, svojom rezolucijom odredili. Suočeni, dobro je poznato, sa teškim predrasudama, predubeđenjima i pristrasnostima, suočeni sa odsustvom protivrazloga i nespremnošću na kompromis, nastojali smo i, verujem, uspeli da ostanemo i čvrsti i razumni. Sve su to razlozi što je Vlada Srbije tražila sazivanje ove sednice i priliku da stane pred vas sa izveštajem o učinjenim i predlozima budućih poteza. Na sve nas, poštovani poslanici, i na celu našu generaciju u ovom istorijskom trenutku pada sudbinska odgovornost da se izjasnimo i zajednički donesemo odluku o Kosovu i Metohiji. Mi nismo prvi koji se u istoriji našeg naroda i naše države izjašnjavamo o Kosovu, ali znamo da je taj odgovor u svim vremenima bio jedan i jedino moguć, još od onih koji su pre više od šest vekova na Kosovu polju ostavili živote, preko svih pokoljenja koja su živela, borila se i umirala za Kosovo. Taj odgovor je glasio da je Kosovo oduvek bilo i da će zauvek biti sastavni deo Srbije. Time je, naravno, naš položaj u ovom istorijskom trenutku istovremeno i olakšan i otežan. S jedne strane, on je otežan zato što moramo biti svesni najveće odgovornosti i dostojni da damo pravi odgovor. S druge strane, taj položaj je olakšan zato što odgovor na sudbinsko pitanje Kosova ne može biti nov, jer dok je Srbije drugi odgovor ne postoji. Tim pre što se to pitanje nama danas postavlja na način na koji nikome pre nas nije postavljano i što se danas od nas, takođe, traži nešto što se nikada ni od koga nije tražilo. Od nas se zahteva, ni manje ni više, da se odreknemo Kosova i Metohije i saglasimo sa nečuvenom namerom da se na našoj teritoriji formira još jedna nezavisna albanska država. Država Srbija zato danas mora ponovo da se izjasni o Kosovu. Mi to moramo da uradimo sa punom svešću o težini i dalekosežnosti istorijskog pitanja pred kojim smo se našli. Kada je reč o Kosovu i Metohiji apsolutno ništa ne sme da ostane nedorečeno, ništa mutno, ništa maglovito i ništa nejasno. Naprotiv, mi moramo, gledajući se oči u oči sa onima koji odlučuju o sudbini Kosova, a time i o sudbini same Srbije, svim demokratskim sredstvima braniti svoj suverenitet pred celim svetom i ozakoniti svoj stav. Od kada postoji Srbija, svaki pripadnik našeg naroda rađa se i umire sa svešću da je Kosovo uvek bilo i da će zauvek biti sastavni deo Srbije. Nama koji u ovom trenutku predstavljamo građane Srbije pala je u deo najveća obaveza, da ovu istinu iznova potvrdimo, upisujući je ovog puta velikim i neizbrisivim slovima u novi ustav Srbije. To znači samo jedno: za državu Srbiju Kosovo nikada neće biti nezavisno. Isto tako, to znači da će, čak i kada bi pravnim nasiljem bilo oteto, za Srbiju Kosovo, po Ustavu države, uvek biti njen sastavni deo. [[Aplauz.]] Ako danas donesemo odluku da u novi ustav Srbije zapišemo neoborivu istinu da je Kosovo sastavni deo Srbije, donećemo sudbinski važnu i jedino moguću odluku. Na taj način mi svima šaljemo nedvosmislenu poruku da državu Srbiju, kada je reč o Kosovu i Metohiji, obavezuje jedino i isključivo ono što stoji u njenom ustavu. Drugim rečima, čitav svet mora znati da će, sve dok postoji država Srbija, Kosovo za nas biti njena neodvojiva pokrajina. Zbog svega ovoga, danas je suštinski interes Srbije da donese novi ustav, u kome ćemo jednodušno, voljom svih partija, i što je od svega važnije, voljom čitavog naroda i svih građana, izraženom na referendumu, potvrditi da je Kosovo i Metohija, jednostavno, Srbija. Ako je do sada i bilo više ili manje opravdanih i objektivnih prepreka da se donese novi ustav, sada kada jeKosovo u pitanju sve mora da se potčini ovom najvišem državnom i nacionalnom interesu. Naravno, unapred možemo odbaciti svaku pomisao da referendum o novom ustavu možda ne bi uspeo. Čvrsto verujem da svi delimo uverenje da nema građanina Srbije koji ne bi izašao na referendum o novom ustavu samo zato da potvrdi kako je Kosovo naše i kako zauvek ostaje sastavni deo Srbije. Vama je poznato da smo 24. jula u Beču razgovarali sa predstavnicima albanske zajednice sa Kosova i Metohije. Neke od njih, takođe je poznato, naša država osnovano sumnjiči da su im ruke krvave od ratnih zločina počinjenih nad Srbima. U ovim razgovorima sve ono što su oni saopštili u prisustvu međunarodnih predstavnika može se u potpunosti svesti na to da bi Albanci, jednostavno, voleli da imaju još jednu albansku državu, i to ovu novu, na teritoriji Srbije. Svoju snažnu volju i žarku želju da im se pokloni 15 odsto srpske teritorije, kako bi imali još jednu državu, nijednim, ama baš nijednim argumentom i iole racionalnim razlogom nisu uspeli da potkrepe ili obrazlože. U tom razgovoru, po svakom merilu daleko nadmoćnom pokazala se naša argumentacija, koja se temeljila na načelima pravde, međunarodnog prava, demokratskih vrednosti i evropskih standarda. Pošto smo u toj, kao i u svim drugim prilikama, ostali uskraćeni da čujemo makar jedan argument u prilog nezavisnosti Kosova, na narednoj rundi pregovora, 8. avgusta, međunarodni posrednik, Marti Ahtisari, postarao se da našoj delegaciji pruži do sada jedini argument u prilog nezavisnosti. Taj nečuveni argument da se našem narodu oduzme teritorija danas zna već čitav svet, i on glasi, navodim Ahtisarijeve reči - da su Srbi krivi kao narod. Ako se neko danas u Srbiji ili u međunarodnoj zajednici još pita da li je Ahtisari zaista rekao da su Srbi krivi kao narod, odgovor je kategoričan: on je rekao baš to i tačno tim rečima. Mi smo na ovaj Ahtisarijev stav reagovali staloženo i principijelno, a ne preterano, kako se ponegde može čuti. Najmanje što smo očekivali bilo je da se Ahtisari izvini srpskom narodu. Ali, pokazalo se da je ovom diplomati bilo teže da se izvini nego da čitav jedan narod uvredi. Ne samo što nije uradio ono što je samo po sebi bilo prirodno i pravedno, nego je ubrzo izašao sa novim optužbama protiv Srbije. Kada je to već tako, onda je Narodna skupština Srbije pred obavezom da jasno i nedvosmisleno osudi Ahtisarijevu izjavu da su Srbi krivi kao narod. Koliki je posle svega autoritet međunarodnog posrednika i koliko se još može verovati u njegovu nepristrasnost i objektivnost, bar što se tiče Srbije, suvišno je i govoriti. Skupština Srbije mora da nađe trajan i sveobuhvatan odgovor na sve moguće teškoće koje nam predstoje oko Kosova. Čvrsto sam uveren da naš najbolji odgovor, i po dalekosežnosti i po snazi potrebnoj da kroz vreme izdrži sve pritiske i sva iskušenja koja se mogu u međuvremenu izroditi, jeste u tome da jednodušno, u najkraćem roku, do kraja decembra, donošenjem novog ustava u Skupštini Srbije potvrdimo jedinstven i neodustajan stav da je Kosovo sastavni deo Srbije. S druge strane, svako rešenje koje bi se zasnivalo na nametanju, sili i pravnom nasilju, ne bi predstavljalo ništa drugo do golo i brutalno otimanje naše teritorije. A kada se otima skoro jedna šestina teritorije jednoj slobodnoj, suverenoj i demokratskoj zemlji, onda su zapravo uzdrmani svi temelji i ruše se sve demokratske vrednosti, krše se načela međunarodnog prava, međunarodnog poretka, dovodi u pitanje samo ustrojstvo savremenog sveta, a sve to zajedno ozbiljno ugrožava stabilnost našeg regiona. Naš stav i naša argumentacija savršeno su jasni. Ponoviću ih: Srbija, kada je reč o Kosovu, govori o svom ustavu, govori o načelima međunarodnog prava na kojima počivaju UN i celokupni međunarodni poredak, govori o opšteprihvaćenim demokratskim vrednostima i govori o evropskim standardima rešavanja manjinskih pitanja; Srbija govori o kompromisu i o istorijski pravičnom rešenju. Ona govori o tome da su Srbi vekovima živeli zajednosa Albancima i kaže da mi hoćemo da se taj zajednički život u Pokrajini, po prvi put u istoriji, utemelji na demokratskim principima, u vidu suštinske autonomije za Kosovo i Metohiju. Sada se postavlja pitanje, šta u svemu tome može biti sporno, šta je to pogrešno u ovakvim stavovima koje zastupa Srbija? Da li je pogrešno to što zastupamo poštovanje načela međunarodnog prava, na kojima počiva današnji međunarodni poredak, ili možda grešimo kada se zalažemo za kompromisno rešenje? U svakom slučaju, pre nego što bilo kome padne na pamet da nam kaže da treba da se odreknemo jedne šestine naše teritorije, i to teritorije na kojoj je ponikla naša država i gde se rodio duh naše nacije i kulture, morao bi razmisliti o tome da se takav slučaj ili, bolje reći, eksperiment, još nije desio u evropskoj istoriji. Posebno bi države kojima bi mogla biti bliska ideja o nezavisnosti Kosova morale dobro razmisliti o tome koliko predstavlja 15 posto njihove teritorije, da bi bolje razumele šta je to što traže od Srbije. Teško da ima ubedljivijeg argumenta od neosporne istine da takve otmice nikada i nigde nije bilo i da nijedna država na to nije pristala, niti bi mogla pristati. Ako bi se javila neka država koja je spremna da umesto Srbije pokloni 15 odsto svoje teritorije, možda bi tako moglo da se izađe u susret ispoljenoj veri i volji Albanaca da stvore još jednu svoju državu. A što se Srbije tiče, Kosovo i Metohija je naša teritorija i niko neće moći da poklanja ono što je naše. Za Srbiju, u ovom, 21. veku, moraju važiti ista pravila i isti principi kao i za sve evropske demokratske države. Pokušaj nametanja presedana, baš kada je u pitanju Kosovo, značilo bi da se od nas traži da se kao država i narod ponizimo, da se odreknemo svoga dostojanstva i da obraz cele nacije bacimo pod noge. Svi mi, više nego dobro, znamo da ne može jedan čovek odbraniti Kosovo, kao što ga jedan čovek ne može ni izgubiti. Kosovo može da odbrani samo ceo narod ili ga ceo narod, ako tako odluči, može izgubiti. Od kada postoji, Kosovo je bilo i ostaće opštenarodna svojina i briga, stvar cele Srbije i celog srpskog naroda. Čvrsta i usmerena narodna volja, ako njome bude zapečaćen referendum o novom ustavu, kojim će opet biti potvrđeno da je Kosovo srce Srbije, predstavljaće najpouzdanije jemstvo da smo na novom istorijskom ispitu o Kosovu dali dostojan odgovor, jedini pravi odgovor. Vlada Srbije smatra da je izvanredno dobra i mudra odluka ove skupštine da odobri učešće u razgovorima o budućem statusu Pokrajine, koje je pokrenuo Savet bezbednosti UN. Srbija je time pokazala da je sposobna da preuzme svoj deo odgovornosti za pronalaženje kompromisnog rešenja, koje bi zadovoljilo suštinske interese, kako Srbije, tako i albanske zajednice u Pokrajini. Naša pozicija je objektivno olakšana činjenicom da su svi relevantni argumenti na strani Srbije. Ali, postavlja se pitanje šta stoji nasuprot ovim i ovakvim argumentima. Nasuprot njima stoje vrlo opasne, manje-više pritajene ideje o etnički čistom i nezavisnom Kosovu. Te ideje se ne temelje ni na čemu, osim na argumentu sile. Naš pregovarački tim je na najozbiljniji način bio pripremljen za svaku od tema i svaki oblik razgovora koji su do sada vođeni. Odgovorno i argumentovano smo u svim prilikama obrazlagali naše stavove i upravo je snaga naših argumenata najverovatniji razlog što do sada nema nikakvog napretka u razgovorima. Jednostavno, albanska strana uopšte nije zainteresovana da ozbiljno pregovara, nadmena, u komotnom uverenju da je Albancima unapred dato ono što im ne pripada, a to je nezavisnost Kosova. Kada je reč o Kosovu, Srbiji nisu dopuštene nikakve proizvoljnosti ni olakosti. Mi zato nećemo dopustiti ni da se jedna jedina zapeta stavi na pogrešno mesto, bez obzira na to da li se razgovara o decentralizaciji, verskoj i kulturnoj baštini, ekonomiji ili bilo kojoj drugoj temi. Više puta se sa raznih strana mogla čuti kritika o, navodno, nekonstruktivnom ili nefleksibilnom ponašanju Beograda u dosadašnjim razgovorima. Ova kritika znači nešto sasvim drugo. Ona, zapravo, znači da se Beograd smatra nekonstruktivnim samo zato što odbija da pristane na nezavisnost Kosova. I upravo zato što ne pristaje i nikada neće pristati da joj se otme teritorija, Srbija je izabrala zapravo najkonstruktivniju i najodgovorniju ulogu, kada se dugoročnije posmatraju stabilnost, mir i prosperitet našeg regiona, a to su, nesumnjivo, najviše i trajne vrednosti. Svako treba da zna da Srbija neće podržati nijedno lakomisleno i brzopleto rešenje, koje bi stvorilo presedan i samo pogoršalo iovako više nego složen kosovski problem. Svima koji se žure da pošto-poto što pre reše ovo pitanje, na vreme skrećemo pažnju da mi, a ne oni, živimo u ovom regionu. Posebno naglašavamo da oni o čijim se životima radi znaju koliko više vredi dobro i istovremeno održivo rešenje od svake preuranjene, nervozne i iznuđene odluke. Najzad, takođe je pravo mesto ovde i prilika da podvučemo da to što naša zemlja odgovorno učestvuje u razgovorima o statusu Kosova i Metohije nipošto ne znači da bi Srbija, samom činjenicom svog učešća u razgovorima, mogla dati legitimitet i nekom nametnutom rešenju. Srbija može, spremna je i svakako će dati legitimitet onom rešenju koje je rezultat dogovora i koje predstavlja kompromis. Naše dokazano opredeljenje za kompromis daje nam pravo da, saglasno Rezoluciji koju je usvojila ova skupština, odlučno odbacimo i proglasimo nevažećim svako rešenje koje ne bi bilo plod dogovora sa Srbijom. Na kraju, poštovani narodni poslanici, iako su naši argumenti, svi do jednog, nadmoćni i neosporni, oni moraju biti još snažnije potkrepljeni potvrdom nepokolebljive volje naroda Srbije da se svim političkim i pravnim sredstvima brani ono što je naše - Kosovo i Metohija. Jednodušno uverenje celog naroda da se borimo za pravednu i istinitu stvar ostavlja nas, zapravo, bez drugog izbora. Danas više nego ikad, obavezni smo da se pravom i pravdom suprotstavimo svakom pokušaju nametanja nezavisnosti Kosova. Ako za Kosovo i za Srbiju zaista učinimo onoliko koliko možemo i istovremeno moramo, naš narod i istorija nam to sigurno neće zaboraviti. Hvala vam na pažnji. [[Aplauz.]]
Hvala vama. Pitam da li žele reč koordinatori tima za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije - Slobodan Samardžić, savetnik predsednika Vlade? Izvolite, gospodine Samardžiću.
Poštovani narodni poslanici, poštovani predsedniče, vi ste dobili Izveštaj o pregovorima od februara do danas, dakle izveštaj koji su sačinili koordinatori Pregovaračkog tima, gospodin Leon Kojen i ja. Budući da ste ga dobili i pročitali, ne bih se zadržavao na brojnim činjenicama koje u tom izveštaju postoje, već bih samo izveo nekoliko zaključaka do kojih je Pregovarački tim došao, imajući u vidu proteklih šest meseci i imajući u vidu brojne činjenice koje su postojale tokom ovih pregovora. Kao što se iz tog izveštaja vidi, dosadašnji tok pregovora nije dao nikakve opipljive rezultate. U Beču nije postignut dogovor ni o decentralizaciji vlasti u Pokrajini, ni o zaštiti srpskog verskog i kulturnog nasleđa, ni o pitanjima svojine i privatizacije, a još manje o samom budućem statusu Kosova i Metohije. Ipak, bilo bi pogrešno zaključiti da su zbog ovoga sami pregovori bili potpuno nekorisni, sa stanovišta odbrane vitalnih nacionalnih i državnih interesa. Takav zaključak gubi iz vida činjenicu od suštinskog značaja. Od prvog dana svog rada državni pregovarački tim bio je odlučan da ne pristane ni na kakva rešenja koja bi dovela u pitanje temeljne vrednosti na kojima počiva opstanak države, naroda i Crkve na Kosovu i Metohiji. Ako je o državi reč, ta temeljna vrednost je sam suverenitet i teritorijalni integritet Srbije, koji isključuje bilo kakav oblik nezavisnosti kao rešenja za budući status Pokrajine. Najviše što Kosovo i Metohija može dobiti, a da se ne ugroze suverenitet i teritorijalni integritet naše zemlje, jeste široka autonomija. To je ono što mi nudimo na pregovorima. Ako je reč o narodu, temeljna vrednost su osnovna prava naših građana na Kosovu i Metohiji, koja su, kada je reč o Srbima, a u velikoj meri i o drugim nealbancima, najbrutalnije ugrožena još od uspostavljanja međunarodne uprave u Pokrajini, juna 1999. godine. U pregovorima o decentralizaciji vlasti u Pokrajini mi tražimo da se Srbima i, uopšte, nealbancima ta osnovna prava vrate, i to tako što će biti institucionalno garantovana. Srbi moraju dobiti svoje institucije lokalne samouprave, kroz koje će im biti zajamčeno pravo na slobodu i sigurnost, na zaštitu nacionalnog i kulturnog identiteta, na slobodu izražavanja i političkog delovanja, na slobodu veroispovesti i na zaštitu imovine. Ako je reč o Crkvi, temeljna vrednost je zaštita vekovnog postojanja pravoslavlja na Kosovu i Metohiji, što podrazumeva punu slobodu i sigurnost delovanja Srpske pravoslavne crkve u Pokrajini, uključujući slobodan pristup vernika svim crkvama i manastirima, kao i stvarnu zaštitu pravoslavnih crkava i manastira od svih oblika nasilja, ugrožavanja i vandalizacije. Posle više od pola godine pregovora, svima je jasno da će Srbija promišljeno, ali i krajnje odlučno, braniti ove osnovne interese svoje države, svog naroda i svoje crkve. U toj odlučnosti nema ničeg neobičnog, ali je ona ipak iznenadila deo međunarodne javnosti, gde se već godinama govori o nezavisnosti Kosova i Metohije kao mogućem i poželjnom rešenju. Zato za ključne aktere u međunarodnoj zajednici, a naročito za one krugove koji se zalažu za jednostrana i nepovratna rešenja, kosmetsko pitanje više ne predstavlja tako lak zadatak kako se to činilo pre otpočinjanja razgovora o budućem statutu Pokrajine. U Srbiji kao istinski multietničkoj državi u punoj meri se poštuju i ispunjavaju svi demokratski standardi ljudskih i manjinskih prava. Za to vreme, na Kosovu i Metohiji, od juna 1999. godine pa do danas, Srbi, pa i Albanci uopšte, ne uživaju ni najosnovnija prava koja se podrazumevaju svuda u civilizovanom svetu. Etničko čišćenje ogromnih razmera na Kosmetu posle juna 1999. godine i erupcija albanskog nasilja marta 2004. godine samo su najvidljivije manifestacije potpune obespravljenosti nealbanskog naroda u Pokrajini. Crno-bela percepcija Srba i Albanaca na Kosovu i Metohiji zato, jednostavno, nije više održiva. Samim tim, ni određena obećanja o nezavisnosti Kosova, koja su olako davana albanskoj strani pre i posle intervencije NATO-a 1999. godine, danas više nije tako lako ispuniti. Pozicija onih koji se otvoreno zalažu za nezavisnost Kosova i Metohije neodbranjiva je sa stanovišta međunarodnog prava i opšteprihvaćenih odnosa među demokratskim državama, a Srbija se i u Savetu bezbednosti, i na Bečkim pregovorima i u bilateralnim kontaktima sa drugim zemljama vrlo uverljivo pozivala na ovu činjenicu. Dosadašnje iskustvo u pregovorima ipak pokazuje da ne treba odbaciti mogućnost da vrlo uticajni krugovi u međunarodnoj zajednici pokušaju da u slučaju Kosova i Metohije naprave međunarodno-pravni presedan na štetu Srbije. Razume se, u tom slučaju izašlo bi se iz pregovaračkog okvira i rešenje bi se nametalo na jedan ili drugi način, ali u svakom slučaju uz grubo kršenje međunarodnog prava i neuvažavanje osnovnih interesa Srbije kao demokratske i miroljubive zemlje. Ako bi došlo do pokušaja da se Srbiji nametne nezavisnost Kosova i Metohije, ne treba potpuno isključiti ni mogućnost da se u tom cilju iskoriste i dodatna sredstva pritiska na našu zemlju. Pitanja koja se u međunarodnoj zajednici zvanično ne vezuju za Kosovo i Metohiju, kao što su obaveze prema Tribunalu u Hagu, proces pridruživanja Srbije Evropskoj uniji, položaj i status Republike Srpske, tužba Bosne i Hercegovine protiv Srbije na Međunarodnom sudu pravde u Hagu, sve će se to možda sutra povezivati sa budućim statusom Pokrajine, ne bi li se tako našao način da se Srbija privoli na popuštanje. Svaka politika ove vrste biće odlučno odbačena sa naše strane i neće imati uspeha. Jedino što ona može da donese jeste destabilizacija prilika u regionu i zato se treba nadati da niko neće pokušati da joj pribegne i da njom zameni razumnu politiku traganja za kompromisom. Pregovarački tim je svoju aktivnost u potpunosti zasnovao na Platformi o budućem statusu Kosova i Metohije i smatra da to i dalje treba da čini. Razlozi za to su sledeći - sa jedne strane, okviri koje Platforma postavlja daju izuzetno široku oblast mogućeg kompromisa, a sa druge strane, ti okviri predstavljaju minimum ispod kojeg naša strana ne bi smela da ide. Razume se, za pravedan kompromis potrebno je dvoje. Dakle, predstavnici kosovskih Albanaca, pa i sami međunarodni posrednici morali bi da pokažu istu želju koju Srbija pokazuje od prvog dana da se do takvog kompromisa i dođe. Poštovani narodni poslanici, imajući na umu sve ove činjenice i procese koji su navedeni u Izveštaju, naš stav je da Srbija, uprkos svim teškoćama, treba da nastavi pregovore o budućem statusu Kosova i Metohije. Nisu malobrojni oni koji priželjkuju da prostor jednostrano nametnutom rešenju otvori upravo naša strana, povlačenjem iz pregovora. U tom smislu, najčvršći otpor koji možemo da pružimo ovakvim očekivanjima je ostanak u pregovorima, uz dosledno zalaganje za naše stavove o suverenitetu i teritorijalnom integritetu Srbije, o neotuđivim pravima srpskog naroda na Kosovu i Metohiji, o neophodnosti pune zaštite Srpske pravoslavne crkve i njenih svetinja u Pokrajini. Manevarski prostor nam je takav da je jedini mogući stav istrajan i čvrst nastup, zasnovan na ubedljivim argumentima, spremnost da budemo fleksibilni u stvarima koje ne dovode u pitanje naša osnovna pozicija i svest da nam snagu daje podrška svih ozbiljnih političkih snaga i čitavog društva u Srbiji. Hvala na pažnji.
Hvala vama, gospodine Samardžiću. Pitam, da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? Izvolite. Narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe SRS.
Dame i gospodo narodni poslanici, na ovu sednicu došao sam u ubeđenju da mi nećemo imati nekakav ozbiljan izveštaj o kojem bismo mogli da razgovaramo. Videćete to kada pročitate izveštaj, ako ste stigli, jer zaista naš tim kaže da ozbiljnih razgovora nije ni bilo i da su bili sprečavani, kako od predstavnika albanske strane, tako i od predstavnika UN, čitavog tima, a i samog Marti Ahtisarija. Na ovu sednicu sam došao spreman da čujem već jednom izgovorene zakletve najviših državnih funkcionera, a da ih sada ponove, pošto je situacija veoma ozbiljna, a otprilike su sve karte na stolu. Dakle, da čujem šta u vezi statusa Kosova i Metohije misle predsednik Vlade i predsednik Srbije. Čuo sam govor predsednika Vlade. Naravno, niko ne može da bude radikal osim srpskog radikala, ali mogao bih da kažem da bismo, u današnjoj situaciji i po svemu onome što se u Srbiji i usvetu dešava, mi mogli da glasamo da prihvatimo i taj izveštaj predsednika Vlade. Žao mi je što nisam čuo predsednika Republike, zato što vidim da se taj tim ponovo formira, priprema se demokratski blok za nove izbore, pa bih voleo da čujem šta demokratski blok misli o situaciji na Kosovu i Metohiji i o tome da ćemo mi danas doneti odluku iza koje ćemo svi stati – da Kosovo i Metohija večito bude u sastavu Srbije i da tu posle uzmicanja nema, da od tog odstupanja više nema. Ako neko ceni Narodnu skupštinu, onda ne sme da čeka da govore narodni poslanici, da bi on posle govorio. Narodni poslanici treba sve da čuju, da imaju argumente, da paze, da prate, da zapisuju i da onda kažu, vi ste, gospodine, rekli to i to, slažem se, vi ste rekli to i to, ne slažem se. Ne računam da nam se obratio predsednik Vlade ili predsednik Republike ako govori na kraju, jer to je onda obraćanje za televiziju, za kamere, to nije obraćanje Narodnoj skupštini i narodnim poslanicima. Onaj ko želi da čuje stav narodnih poslanika o svom mišljenju, on svoje mišljenje iznese pred poslanike i sačeka daoni reaguju na njegove stavove. Zbog toga opominjem predsednika Republike, to je radio i na pretprošloj sednici, kada smo imali na dnevnom redu Kosovo i Metohiju. S tim se ne slažem. Radite vi kako god hoćete, gospodine Tadiću, ali vam kažem, kao narodni poslanik, da se s tim ne slažem, a ne znam da li se slažem sa vašim stavovima, nisam ih čuo. Pretpostavljam da ovde niste došli samo da vas vidimo, pretpostavljam da želite i da govorite. Bilo bi mnogo dobro da ste govorili, čak i pre predsednika Vlade, ali to je vaš odnos prema Narodnoj skupštini. Da vas podsetim, da potrčite da reagujete kada se nešto drugo desi, pa čak i kada su vam procene, vas i vaših saradnika, loše i kada se desi nešto na šta reagujete, a ispostavi se posle da nije trebalo reagovati, jer nije tako kako izgleda u javnosti. Ovde se radi o Kosovu i Metohiji i zaista bih voleo da sam video vašu reakciju. Da predsednika Vlade, a i ovaj tim koji pregovara u naše ime, opomenem da nas ne vređaju i da nas ne ponižavaju, i da nam ne pišu kako je 24. jula u delegaciji u kojoj su oni bili bio i ministar spoljnih poslova Republike Srbije Vuk Drašković.Za ovu skupštinu, Vuk Drašković nije ministar spoljnih poslova. Za Ustav Srbije, nije ministar spoljnih poslova, za građane Srbije nije ministar spoljnih poslova. Možda je on ministar spoljnih poslova Vojislava Koštunice, ali kada donesete takav ustav da predsednik Vlade određuje ministre bez saglasnosti Skupštine, bez glasanja u Skupštini, onda ću reći da je on ministar. Ako ga vi u zvaničnom dokumentu kojim nama podnosite izveštaj, nazovete ministrom, a znate bolje tu materiju od mene, znate da nije ministar, to samo govori o vama, koliko ste viu stanju da ponizite i da uvredite Narodnu skupštinu Republike Srbije. Dobio sam neku pozivnicu od Vojske Srbije, u kojoj me ministar odbrane poziva na neku svečanost. Potpisao čovek da je ministar odbrane. Jeste li čuli za krivično delo lažnog predstavljanja? Kakve li tek ingerencije ima kao lažni car Šćepan Mali? Zamislite, oprema čovek Vojsku, u saradnji sa vrhovnim komandantom, čiji stav o sudbini Kosova još nismo čuli, a nije izabran za ministra odbrane! To je naša načelna primedba i uvek ćemo vam je iznositi. Vi se pokrivajte kako god znate. Vas novinari neće pitati da li je on zaista ministar ili nije, jer vama ne žele da upute neugodna pitanja. Ne, državna televizija će da ih predstavi kao ministre. Šta će nam onda Skupština? Hajde da se vratimo u vreme koje je imala Nemačka. I tamo je postojala jedna teza i doktrina o tome šta će bilo kakva spona između onoga ko vlada i naroda. Nije potrebna Narodna skupština, šta će Narodna skupština, smeta da obavljate poslove. Šta je u ovom izveštaju potpuno jasno? U svim tačkama vi ste udarali u zid. To razumem. Ako se sećate šta smo govorili kada je trebalo da krenete, mi smo vam rekli - udarićete u zid. Vaša teza o tome da treba nastaviti razgovore i pregovore je dobra. Mi ćemo je podržati. Ali, nemojte da optužujete one koji u novinama, ili u medijima, ili u Skupštini postave pitanje - koliko je to dalje uopšte održivo? Znači, u oblasti decentralizacije, da vas citiram, započeti su suštinski razgovori, ali je UNOSEK, uvidevši da to Albancima ne odgovara, kasnije potencirao temu o novim opštinama. U oblasti zaštite kulturne i religijske baštine, sugerisano je da naša strana prihvati njihov koncept, u kojem uopšte nema garancije zaštite mehanizma povraćaja crkvene imovine. Ekonomsko-finansijska i pravna pitanja su teme čiji je trenutni status u pregovorima potpuno nejasan. Prava zajednica su, posle višemesečne pauze i našeg principijelnog neprihvatanja predviđenog koncepta, ponovo aktivirana u kontekstu Ahtisarijevog obećanja, na način koji nas stavlja u poziciju da biramo manje zlo: ili da odbijemo pregovaranje i budemo optuženi za opstrukciju, ili da ipak uđemo u proces ne baveći se meritornom raspravom. Posebna ilustracija je njegov tronedeljni odmor u vreme kad vam je zakazao najviše sednica i sastanaka. Ono što je meni posebno zanimljivo, i hvala vam što ste to napomenuli, to je vođenje zapisnika. Mesna zajednica vodi zapisnik sa svoje sednice, a UNOSEK je napravio jedan zapisnik i posle toga vas izvestio da mu je to veoma komplikovano i da ne mogu da vode zapisnike sa održanih sednica, sastanaka, zato što je to prevelika komplikacija. Princip UNOSEK-a je uglavnom bio da se pregovori započnu za našu stranu nepovoljnim predlozima, za koje je jedino opravdanje bilo to da je za Prištinu nemoguće da prihvati određene naše zahteve, te da Priština neće ići ispod te granice, uz poruku da naša strana mora da revidira svoje stavove, kako bi se došlo do kompromisa. Naravno, dobili smo dva šamara u vidu izjave Martija Ahtisarija, da smo mi počinili kolektivni zločin. Posle toga, kada reagujemo na tu njegovu izjavu, kaže da mi potežemo sablju, zveckamo oružjem, želimo rat. Sada vas podsećam da Marti Ahtisari nije prvi koji je to rekao, da ste to mnogi izgovarali za ovom govornicom u Narodnoj skupštini Republike Srbije posle 5. oktobra 2000. godine. To je ona „katarza“ kroz koju treba da prođemo, to je ono „pročišćenje“, to su vaše neprekidne izjave o tome da još uvek smetaju ostaci Miloševićevog režima, a to sam našao i u govoru Vojislava Koštunice, koji ste ovde negde citirali, u kome je rečeno da je Srbija konačno demokratska država, koja će Albancima dati suštinsku autonomiju. Do sada Albanci nikada nisu imali mogućnost da dođu do takve autonomije, zato što, valjda, Srbija nije bila demokratska, pa nije htela Albancima da ponudi suštinsku autonomiju, sa čime se ne slažem, naravno. Okolnosti su drugačije. Sada da vidimo šta nam je činiti. Čućemo, verovatno, ovde vrhovnog komandanta, koji će reći šta je spreman da učini ako Skupština kaže da je Kosovo i Metohija sastavni deo Srbije vo vjeki vjekov. Pomoći će mu, verovatno, izjava predsednika Rusije, koji je jasno rekao - Kosovo i Metohija neće biti presedan. Znači, ruši se Evropa kao kula od karata, jer će svako hteti da uzima. Molim vas da se to iskoristi u razgovorima sa ruskom stranom. Ako predsednik Rusije jasno i glasno kaže da će u slučaju da to bude presedan Rusija uložiti veto, da vidimo šta posle tog veta, kao što vas pitam šta sada, posle zakletve, ukoliko dođe do nekakvog nametnutog rešenja? Mi ga nećemo prihvatiti. Šta sutradan? Nikako da čujem odgovor na to pitanje. Predsednik Vlade je rekao da se od nas traži da se složimo sa nezavisnošću Kosova i da mi to nikada nećemo da prihvatimo. Mene samo interesuje, da li to traže isključivo Albanci ili Pregovarački tim ima zahteve i od nekih drugih država, od nekih drugih svetskih faktora da se složimo sa nezavisnošću Kosova i Metohije? Da vidimo mi kakvim kapacitetom raspolažu naši suparnici. Da li od nas Albanci traže nezavisnost ili to od nas traže i neki kod kojih vi idete po političku podršku kada vam je to potrebno da učestvujete u izborima, demokratskim izborima u Srbiji? Zahtevam, kao narodni poslanik, od vrhovnog komandanta da nam ovde odgovori šta je značila njegova izjava da mi ne smemo ni po koju cenu da uđemo u bilo kakav sukob sa SAD? Da li će to srušiti naš koncept o Kosovu i Metohiji u sastavu Srbije za sva vremena? Odgovor me interesuje i na sledeće pitanje: ako Amerika kaže - ili ćete se složiti sa nezavisnošću Kosova i Metohije ili se svađamo, koje ćemo mi stavove da zastupamo? Na šta smo mi spremni? Da vas podsetim, Veton Suroi je već dva puta ponovio izjavu da postoji opšta saglasnost među Albancima da Kosovo i Metohija dobije nezavisnost i da su spremni na svaku cenu da ispune tu opštu saglasnost svog naroda. Na to mora da se odgovori. Napadaju nas pregovorima, branimo se pregovorima. Kad nas napadnu oružjem, recite mi, kako ćemo se braniti? U vašim rukama je nož. Skupština će da umesi pogaču, ali vi presecate, gospodo iz izvršne vlasti. Zato tražim da vas uvek bira Skupština, da bi mogla da vas kontroliše, da bi mogla da vas smenjuje, da biste mogli da joj odgovarate kao predstavnici izvršne vlasti. Jer mi smo nad vama, iako se to vama ne sviđa, iako se tako ne ponašate, iako smo spremni da damo glas za vašu politiku. Ako smo spremni i mi sve da rizikujemo što imamo da bismo podržali vašu politiku, vi nam odgovorite gde ćete nas voditi. Da mi se ne ponovi govor od pre više godina kada sam isto tako sledio jednu politiku, pa posle toga rekao da me podseća na Domanovića i na vođu koji je razbio narod jer je bio slep. Više nema mesta za slepe koji vode narod. Vi ste ozbiljni ljudi i razgovarate sa ozbiljnim ljudima, sa veoma zabrinutim i veoma odgovornim ljudima. Ovde nema nikoga ko ne želi dobro Srbiji. Recite nam granicu do koje je Srbiji dobro, da vam mi kažemo - otišli ste predaleko, ili - možete da idete još dalje, ali, konačno, jednom nešto recite. Ako nam Vlada sada tvrdi da je Kosovo i Metohija u sastavu Srbije, samo me još interesuje oružane snage šta kažu, ukoliko nas neko napadne oružjem, kako ćemo se od oružja braniti. Ako nemamo motiva, ako nemamo oružja, nemojte ni da nam govorite da je Kosovo i Metohija zauvek Srbija, i nemojte na mene da prebacujete priču o tome da želim rat, jer od vas čujem da je Kosovo i Metohija zauvek Srbija. Znate kakve to implikacije nosi. Mogu samo da vam pomognem da vam otvaram vrata koja ste zatvorili 5. oktobra, zaslepljeni lažnim obećanjima. Ali, možda i niste bili zaslepljeni, možda ste samo zaslepljivali druge i zavezivali im oči, a vi znali o čemu se radi. Poslanička grupa SRS prihvata ovaj izveštaj. Znam na kakvim ste mukama i nismo se mi izvukli iz toga da bismo mogli da vas kritikujemo. Smatramo da ste i suviše blagi prema izjavi Martija Ahtisarija, to ste nama predložili. Nemojte se mešati u skupštinski posao, nemojte da nam predlažete šta ćemo u ustavu da radimo, to je naš posao, to je naša današnja odluka. Ne može nama Tim za pregovore da priča šta ćemo mi u ustavu da pišemo. To je, ipak, naš posao. Naravno da će Odbor za ustavna pitanja odmah graditi, zacementirati u ustav Pokrajinu Kosovo i Metohiju kao sastavni deo Srbije. Znači, Skupština mora da ide barem tamo gde je išla Vlada. Vlada je tražila izvinjenje od Ahtisarija, a mi ovde konstatujemo da je nešto neprihvatljivo. To mora da bude oštro. Tu Skupština zaista mora da bude oštra. Nemojte da nam pričate da ste svuda zastupali platformu za razgovore, Skupština tu platformu nije videla! Znači, ponašate se u skladu sa našom rezolucijom, u skladu sa interesima Srbije, podnosite nam izveštaj, a mi ćemo reći - radili ste ili niste, a o svojim internim pravilnicima nemojte nama pričati. To nije naš posao. Smatrali ste da mi nismo dostojni toga da vidimo tu vašu platformu, onda nemojte ni da nam pričate da postupate u skladu sa Platformom. Glasaćemo za ovaj vaš izveštaj, ali još uvek ostaje nešto nedorečeno. Još uvek ostaje nedorečeno - šta će biti dan posle. Nemojte da se pravite da o tome ne razmišljate. O tome razmišljajte, zato što je očigledno da mnogi navaljuju da se što pre obelodani rešenje za Kosovo i Metohiju. Ovaj samit nesvrstanih trebalo je da iskoristite, da tamo sa 45 šefova država ili vlada razgovarate o sudbini Kosova i Metohije, da tamo ode i predsednik Republike i predsednik Vlade, jer ste nam rekli da krećete u ogromnu diplomatsku ofanzivu za Kosovo i Metohiju. Pa gde ćete drugde, 130 glasova imate tamo, na Samitu nesvrstanih, nećete na vaterpolo utakmici da širite diplomatsku inicijativu!? U svet. Ali, svet nije samo preko Atlantika, svet je i istok, i zapad, i sever i jug. Hvala.
Da li još neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da.) Izvolite, Dušan Petrović, predsednik poslaničke grupe DS.
Gospodine predsedavajući, gospodine predsedniče, gospodine predsedniče Vlade, dame i gospodo ministri, poštovane kolege poslanici, ovo je jedan od dana kada Skupština Srbije, koja predstavlja građane Srbije, treba da kaže svoju reč o temama od kojih nema težih danas u Srbiji. I ne samo danas, već duže vremena unazad, ali pre svega od vremena kada je Srbija faktički ostala bez mogućnosti da upravlja javnim životom na Kosovu i Metohiji i od vremena kada mi više nismo u mogućnosti da utičemo odlučujuće na to šta se u našoj južnoj pokrajini, na naših 15 odsto teritorije dešava, od 1999. godine. U politici je najstrašnije ne biti realan, zbog toga što nerealnost političara i nesposobnost onih koji upravljaju državom da se suoče sa stvarnim životom obično ne dovodi do toga da najveću cenu plate ti koji se nisu suočavali sa realnim životom, već to plate građani i ljudi koji su u određenim istorijskim vremenima u nevolji da žive u zemljama koje vode političari koji nisu u stanju da sagledaju realnost. Mi zbog toga moramo da budemo odlučni i realni, jer samo to može da zaštiti interes građana, interes države i interes crkve. Ovim redosledom bih rekao po nekoliko rečenica o svakoj od ovih tema. Najveću brigu ovog parlamenta i države moraju da imaju oni koji su najugroženiji. Najugroženiji su ljudi koji su 1999. godine morali da napuste svoje kuće na Kosovu i Metohiji i sada se nalaze kako znaju i umeju, uz veću ili manju pomoć države, u centralnoj Srbiji. Posle njih, oni koji su imali snage, hrabrosti, volje, želje da ostanu i da žive na Kosovu i Metohiji, i o njihovim interesima ova skupština i Srbija moraju da vode najveću moguću brigu i da, razmišljajući i odlučujući o tome šta će biti sa našom državom i šta će biti sa Kosovom i Metohijom, imaju na umu svakog od ovih ljudi i svaku od ovih porodica. Zbog toga je od vitalne važnosti proces decentralizacije i zbog toga DS u potpunosti podržava sve ono što je Pregovarački tim u procesu decentralizacije uradio, jer nije moguće zadržati naš narod na Kosovu i Metohiji i stvoriti uslove da se oni koji su raseljeni vrate na Kosovo i Metohiju, da se vrate u svoje kuće, da otpočnu svoje živote i živote svojih porodica učine boljim nego što sada jesu, ukoliko nemaju elementarne bezbednosne garancije. Pravo na život, pravo na telesni integritet, pravo na slobodu kretanja, po dubokom uverenju DS, mogu da budu ostvareni samo ukoliko lokalne samouprave, u kojima su Srbi i drugi nealbanci većina, dobiju institucionalne mogućnosti da štite elementarna prava. Zbog toga podržavamo zahtev Pregovaračkog tima da se lokalnim samoupravama obezbedi pravo da konstituišu svoju policiju, da se obezbedi pravo da organizuju sudsku vlast, ali isto tako da se obezbedi pravo da organizuju zdravstvenu zaštitu, jer moramo imati tamo svoje bolnice, da obezbede održiv prosvetni sistem, jer deca moraju ići u škole, da obezbedimo održiv sistem socijalne zaštite i zaštite naše kulturne baštine. Zbog toga je od vitalne važnosti da se mudro i odlučno borimo za ono što predstavlja legitimno i neotuđivo pravo svakog čoveka na ovoj planeti, pre svega ljudi koji žive na našem kontinentu, a za to imamo argumente. Siguran sam da naša čvrsta borba, i tu podržavamo pregovarački tim, ne može ostati bez rezultata u nastojanju da se održive lokalne samouprave za Srbe na Kosovu i Metohiji i ostvare. Naravno, u ovom izveštaju se o tome dosta govori. Kao preduslov neophodno je obezbediti i održivost finansiranja lokalnih samouprava, njihovu sposobnost i izvorno pravo da obezbede materijalna i finansijska sredstva da bi ono što su njihove funkcije i što budu njihove funkcije moglo da bude ostvareno u realnom životu. Dakle, ovi građani Srbije o kojima sam govorio, koji su nesrećom 99. godine raseljeni sa Kosova i oni koji su na Kosovu i Metohiji ostali su prva briga države Srbije. Ali, isto tako, i to želim u ovom trenutku da kažem, svi građani Srbije predstavljaju temu i predmet o kome ova skupština i Srbija moraju da vode računa. Vera ljudi, koji u ovoj zemlji žive, u demokratiju, sposobnost naše nacije da održi svoj demokratski kapacitet, predstavlja suštinsku snagu i vrednost koju mi i u pregovorima o Kosovu i Metohiji moramo da ostvarimo. O tome, pre svega, mi moramo da vodimo računa, jer se radi o našim životima, ali ovom prilikom apelujem i na sve činioce međunarodne zajednice da, odlučujući o Kosovu i Metohiji, vode računa o demokratskom kapacitetu Srbije. Niti ima dobrog života nama svima i našoj deci, niti ima stabilnosti ovog regiona, ukoliko Srbija ne ostane demokratska zemlja, sposobna da se bori i da čuva ono što predstavlja temelj civilizovanog života, a to je demokratija. Nije sporno među nama, u to sam siguran, da temeljna državna vrednost, za koju se bori Srbija i za koju se bori Pregovarački tim, predstavlja očuvanje naše teritorije, teritorijalnog integriteta i suverene vlasti naše države. Zbog toga će Demokratska stranka podržati da se kroz konstitucionalno rešenje potvrdi ova, siguran sam, nesporna politička volja koja postoji među našim građanima i u našoj državi. Mislim da ne vredi trošiti reči na to. Demokratska stranka vrlo predano, sa argumentima, sa najboljom voljom i namerom učestvuje u procesu donošenja novog ustava i nadam se da taj posao, koji nije ni lak, ni jednostavan, može da bude završen u najkraćem mogućem vremenu i da ćemo biti u prilici da pred građane Srbije u najkraćem mogućem vremenu iznesemo na izjašnjavanje tekst koji će biti opet u stanju da pridobije većinsku podršku građana i da između mnogih drugih pitanja reši i pitanje ovog stava koji država ima prema Kosovu i Metohiji. Želim nekoliko reči da kažem i o tome da se ovim pregovorima rešava pitanje opstanka i produžetka ne samo prava naših građana na slobodu veroispovesti na Kosovu i Metohiji, dakle prava ljudi koji su hrišćanske vere da svoju veru ispovedaju, da to čine u svojim crkvama koje, pored toga što su verski objekti, predstavljaju i temelje naše duhovne baštine, već se radi i o tome da se hrišćanska civilizacija bori da bi opstala na Kosovu i Metohiji. To je jedan od vrlo značajnih argumenata koji mi imamo, da na početku 21. veka, u Evropi, imamo pravo da zaštitimo i pravo svojih građana na slobodu veroispovesti i pravo na opstanak hrišćanske civilizacije na Kosovu i Metohiji. Zbog toga apelujem na sve one koji u Srbiji odlučuju, i na ovaj parlament, na izvršnu vlast, da vrlo vode računa o svim rešenjima koje država Srbija bude donosila u bliskoj budućnosti, a tiču su slobode veroispovesti, da je za naše državne interese loše da na bilo kojoj tački imamo bilo ustavna ili zakonska rešenja koja ne garantuju pun kapacitet slobode veroispovesti, jer je to naše oružje i u borbi za Kosovo i Metohiju. Kada govorimo o tome šta će biti dan posle, želim da kažem da živimo u vremenu posle. Taj dan je bio 99. godine, kada je strana vojska ušla na Kosovo i Metohiju i kada država Srbija više nije bila u stanju da sprovodi civilnu vlast na Kosovu i Metohiji. Zato nema dana posle, jer mi živimo u godinama posle i oni koji sada, istorijskim redosledom i prilikama, imaju teret odgovornosti da donose odluku o tome šta će biti u pogledu ovog pitanja, u toj su nevolji da se bave posledicama politike koja nas je dovela u situaciju da, faktički, nemamo kontrolu nad svojom pokrajinom. To nije tema ove skupštine i o tome ne želim da govorim. Sporimo se mi o tome 15 ili 16 godina, nekada iz vlasti, nekada iz opozicije, ali ovo je vreme kada se borimo za to da imamo realan pogled na život u kome se nalazimo, kada se borimo za to da učinimo ono što se učiniti da. Nije tajna, i to svi vi znate, dame i gospodo poslanici, uveren sam da postoje vrlo moćni politički centri na ovoj planeti koji smatraju da Kosovo i Metohija treba da dobije nezavisnost. Ali, nije sporno ni to da će se Srbija boriti svim političkim sredstvima koja joj stoje na raspolaganju i da će, ma šta ko o tome mislio, uložiti sav svoj diplomatski kapacitet da ubedi one koji će odlučiti, a odlučiće, pre svega, stalne članice Saveta bezbednosti i države koje su u Kontakt grupi, da je u njihovom najboljem državnom interesu da se postaraju o državnom interesu Srbije i da pomognu Srbiji da sačuva svoj teritorijalni integritet i državni suverenitet.
Reč ima narodni poslanik Miloljub Albijanić, predsednik poslaničke grupe G17 plus.
Gospodine predsedavajući, gospodo predsednici, gospodo ministri, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je jedno od najvažnijih državnih pitanja danas za Srbiju. Govoriću o pet stvari. Prvo, o potrebi jedinstvenog stava Narodne skupštine Republike Srbije, drugo, o pitanju decentralizacije, treće, o potrebi posebnog statusa manastira i crkava, četvrto, o istorijskom dogovoru Srba i Albanaca i peto, o donošenju novog ustava i podršci da se Kosovo i Metohija nađe u budućem ustavu kao sastavni i neodvojiv deo Republike Srbije. U toku pripreme same sednice Narodne skupštine Republike Srbije moglo se čuti da je najvažniji rezultat ove sednice da se još jednom jasno demonstrira jedinstven stav u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Podsetiću vas da imamo Državni pregovarački tim koji na potpuno jedinstven način nastupa na pregovorima, da imamo jedinstven stav Vlade, predsednika Vlade i predsednika Republike. Iskazala se potreba, iako je Narodna skupština Republike Srbije u više navrata pokazivala jedinstvo u pogledu ovako važnog državnog pitanja, da još jednom u ovim trenucima pokažemo ne samo domaćoj, već i međunarodnoj javnosti da čvrsto stojimo na jedinstvenom stanovištu o ovako važnom pitanju za nas. Ono što je bitno istaći, pre nego što pređem na ostala četiri pitanja, to je da su, kada se govori o Kosovu i Metohiji, kriza i problemi toliko duboki i istorijski daleki da se ne može govoriti samo o 2004. godini, ni samo o 99. godini, iako je za nas bolna i teška, ni o 81, pa ni o onome od pre 50 ili 60 godina. Zato ću navesti jedan istorijski primer. U noti od 14. maja 1898. godine, koju je Stojan Novaković uručio Tefik Paši, ministru inostranih poslova Turske, između ostalog se kaže: „Za kratko vreme od nekoliko meseci Arbanasi su počinili više od 400 zločina, kao što su ubistva, paljevine, razbojništva, oskrnavljenja hramova, silovanja, otmice, pljačkanje kuća“ itd. Navodi broj ubistava, opljačkane i srušene manastire itd, jednom oštrom notom nastupa. Tek posle mesec dana poziva ga Tefik Paša i kaže da jeste primio notu, ali da povodom tog pitanja carigradske vlasti još ništa nisu preduzele. Nalazimo se u istoj stvarnosti i posle 100 godina. Recimo, može se reći, određeni činioci iz međunarodne zajednice još ništa nisu preduzeli povodom određenih stvari koje su se u skorije vreme desile. Dakle, suština problema je i suviše duboka da bi imali olako i brzo nametnuto rešenje. Zašto sam ovo ispričao? Zato što kada pričamo o putevima rešenja, imam utisak, a nadam se da delim utisak sa vama, da Državni pregovarački tim pokušava da na tragu rešenja ide najboljim putem. Kada kažem najboljim, tu ističem kao prvu i najvažniju stvar pitanje decentralizacije. A zašto pitanje decentralizacije? Zato što trenutno naša država, kako god istorijski posmatrali za šta je ko kriv i šta se desilo, nema ingerencije nadležnih državnih organa na najvećem delu teritorije Kosova i Metohije. Nema u dobrom delu ingerencije, one koje su za Srbe i status Srba na Kosovu i Metohiji važne, ni na teritorijama gde žive Srbi. Dakle, to je pitanje bezbednosti. U izveštaju je tačno opisana nadležnost decentralizovane opštine i šta sve tu podrazumevamo. Svešću samo na dve stvari, jer su nabrojane nadležnosti, a one, zapravo, podrazumevaju normalan život i bezbednost. Normalan život, to su sve one ingerencije koje se tiču normalnog funkcionisanja ljudi, a bezbednost znači da lokalna policija i sudovi obezbeđuju preduslov da ljudi mogu da se kreću, rade, prodaju jedni drugima, trguju itd. Zato je pitanje decentralizacije od suštinskog značaja. Kada je druga strana, dakle Albanci, videla da smo na tom polju razradili sve mehanizme i napravili neverovatan prodor, sa predlogom koji se prosto ne može odbiti i kome se ne može prigovoriti ili mu se ne mogu naći suštinske zamerke, oni pokušavaju da stvar vrate nazad, na početak, time što bi rekli, izvinite, sve opštine treba da imaju takve ingerencije. To prosto nije tačno, jer osnovno pitanje glasi: kakav je status Srba na Kosovu i Metohiji. Ono što je takođe za nas sudbinski važno, to je poseban status manastira i crkava. Nije valjda potrebno objašnjavati da Srbiji u duhovnom smislu Kosovo i Metohija predstavlja bit srpskog naroda. Taj predlog da manastiri i crkve budu posebno zaštićene zone i za ljude koji ostaju da žive na Kosovu i Metohiji, a to su Srbi, znači, mesta okupljanja, znači samu suštinu da oni mogu tu da ostanu. Ako toga nemamo, to ne potire samo ljude koji žive na Kosovu i Metohiji, to je pokušaj potiranja i istorije i postojanja u duhovnom smislu srpskog naroda u celini. Mislim da je vrlo jasno da te enklave, ta mesta, crkve i manastiri, zajedno sa svojim okruženjem, predstavljaju mesta na kojima se ljudi okupljaju. Kada kažemo istorijski dogovor Srba i Albanaca, mi često govorimo o multietničkom društvu, o pokušajima da se zajedno živi i različiti napori se u tom pravcu i čine. Ali, moramo se suočiti sa činjenicama, sa stvarima i problemima koji su duboko ukorenjeni u prošlosti, i moramo shvatiti da je teško izvodljivo napraviti multietničko društvo ako pričamo o noti od pre sto i nešto godina, da su isti problemi koji to prožimaju, samo su se u manjoj ili većoj meri u određenim periodima pojačavali. Dajte da napravimo mehanizam, kroz priču o decentralizaciji suštinskog suživota, a to znači, ako ne može da se napravi institucija koja znači da i jedni i drugi u njoj po sili učestvuju, dajte da jedni pored drugih, u decentralizovanim opštinama, na normalan način žive, i da svako svoje okruženje normalno uredi, a da ono što nameće sam život, dakle trgovina, međusobne stvari koje ljude povezuju, da tu ekonomija učini prodor u povezivanju tih decentralizovanih opština, ne samo između sebe, nego i sa Srbijom. Ako ne možemo napraviti suštinski multietničko društvo, ako nema volje sa druge strane, a stalno se pokušava samo jedna stvar, nezavisnost, koju mi ne prihvatamo, dajte da ohrabrimo Pregovarački tim da nastavi na ovaj način da iznosi naše argumente, jer istina je na našoj strani. Suštinski možemo da napravimo mehanizam da ljudi žive jedni pored drugih u decentralizovanim opštinama, a samo vreme i život donose nove kvalitete. Ono što je, takođe, važno, a nalazi se i u Predlogu odluke koju ćemo danas izglasati, jeste tačka 2 - da Narodna skupština Republike Srbije zaključuje da što pre treba okončati rad na donošenju novog ustava Srbije. Ovo je zaista novo ohrabrenje za dve stvari: to je da ćemo ustav doneti u što kraćem roku i da polako idemo ka saglasnosti o tome što javnosti postaje vidljivo; i drugo, da će u ustavu, kao sastavni deo Srbije, biti i Kosovo i Metohija. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić, predsednik poslaničke grupe SPS.
Gospodine predsedniče, gospodine predsedniče Vlade, gospodo ministri, narodni poslanici, poštovani građani Srbije, naravno da je pitanje Kosova i Metohije veoma bitno, čini mi se ključno za sve političke stranke u Srbiji. Svakako da ova sednica nije mesto gde bismo se međusobno nadmetali i prepucavali oko teme koja u ovom trenutku ne asocira na neki pozitivan razvoj događaja. Takođe, mislim da ne bismo smeli da se bavimo sporednim pitanjima. Dobro je što sporni ljudi, koji bi danas trebalo da budu ovde, nisu tu, dobro je što su danas negde na službenom putu, da ne bismo to pretvorili u centralnu temu današnje sednice. Inače, kao što znate, SPS smatra da ministri treba da budu izabrani u parlamentu. Naše stavove tim povodom veoma jasno znate. Mislim da su sporedna pitanja i ova ostala. Nemojmo se baviti pitanjima srpskih opština, crkava, bezbednosnih zona i svega ostalog. Ako Kosovo bude nezavisno, retko koji Srbin će ostati da živi na Kosovu i Metohiji. Mislim da je apsolutno neprimereno da se bavimo tim pitanjima. Treba da se bavimo pitanjem političke suštine - možemo li sačuvati Kosovo i Metohiju u okviru sastava Srbije ili u bilo kakvoj vezi sa Srbijom ili ne. Svima koji danas ovde govore i iznose kao neka epohalna otkrića to kakav ćemo oblik decentralizacije imati, ili pravo na veroispovest na Kosovu i Metohiji, treba da bude jasno da će, ako se proglasi nezavisnost Kosova i Metohije, od 100-200 hiljada, koliko dole ima Srba, ostati samo oni najstariji, koji žele da umru tamo gde su i rođeni. To je naša politička i društvena realnost i to treba da imamo u vidu. SPS podržava ovaj izveštaj. Mi smatramo da je Kosovo sastavni deo Srbije, slažemo se s potrebom donošenja novog ustava, u kojem bi još jednom bilo zapisano to da je Kosovo i Metohija sastavni deo Republike Srbije, slažemo se da pregovori mogu i smeju da se vode samo o suštinskoj autonomiji Kosova i Metohije u okviru Srbije, slažemo se da nema nametanja rešenja bez saglasnosti Republike Srbije i, naravno, osuđujemo izjavu Ahtisarija. Ali, mi treba da budemo politički realni. Nama predstoji veoma težak period, kada će pokušati da nametnu konačno rešenje, odnosno veoma brzo sledi period gde će svim sredstvima pokušati da nametnu nezavisnost Kosova i Metohije. Nije lako danas uzeti Kosovo i Metohiju od Srbije. Siguran sam da nema srpske ruke, bez obzira šta mislili jedni o drugima, koja će potpisati nezavisnost Kosova i Metohije. Nadam se i želja svih nas je da to bude jedinstven stav svih srpskih političara u ovoj državi i u našem narodu. Međutim, hteo bih da iskažem nekoliko rečenica koje bi, bez izazivanja polemika, ukazale na to da treba da vodimo računa o našim javnim nastupima, da ne bismo išli naruku našim protivnicima u međunarodnim odnosima, a da budem otvoren - i našim neprijateljima. Na primer, mi danas kritikujemo Ahtisarija zbog njegove izjave o krivici srpskog naroda. Dame i gospodo poslanici, predsednici, ministri, potpredsednice Vlade, koliko je bilo u izjavama svih vas, i nekih koji nisu u ovoj sali, takvih stavova koje su možda išli u tom smeru? Koliko smo ružnih reči jedni o drugima, a samim tim i o svom narodu, rekli za ovih 10-15 godina? Nismo li mi sami za sebe pričali da je problem Kosova i Metohije demokratsko pitanje? Nije li Skupština Niša, u vreme najvećih sankcija i bombardovanja zemlje, donela odluku da je Kosovo demokratsko i pitanje nedostatka ljudskih prava, a ne separatizma i terorizma? Ako je Kosovo i Metohija pitanje demokratije, a vi kažete da je demokratija došla posle 5. oktobra, u čemu je sada problem? U čemu je problem i u odnosima sa Crnom Gorom? Koliko ima naših političara, a ima i poslanika, koji su govorili da su Srbi vršili zločine na Kosovu i Metohiji. Zašto vi očekujete da Ahtisari govori lepše o našem narodu nego mi sami o sebi? Osuđujte Ahtisarija, ali pomislite malo i o sopstvenim izjavama svih ovih godina. Naravno da treba osuditi sve zločine na Kosovu i Metohiji i svuda. Svaki pojedinac koji je to radio treba da odgovara, ali Srbija nikada nije vršila sistematsko etničko čišćenje i genocid na Kosovu i Metohiji. Da je to tako, zar bi danas bilo samo ovoliko Srba, zar bi danas bilo samo ovoliko Srba u Hrvatskoj, zar bi danas, na neki način, bila ugrožena Republika Srpska? Srbi su najveće žrtve etničkog čišćenja na prostoru prethodne Jugoslavije. Zato danas, kada govorimo o prethodnoj političkoj vlasti, nemojmo više mrzeti tu vlast nego što volimo svoj narod i svoju državu. Svi vi dobro znate i molite se Bogu da neki naši ljudi u Hagu ne budu osuđeni za ono za šta su optuženi, zato što ćemo morati da platimo veliku ratnu štetu. Drago mi je da se danas državna politika Srbije ne razlikuje mnogo od državne politike u vreme kada smo mi bili na vlasti, zato što to nije moguće. Nije moguće voditi drugačiju politiku. Znate u čemu se razlikujete? Niste u prilici da naredite upotrebu oružanih snaga, jer ih nema na Kosovu i Metohiji. Pitam vas sve ovde - da dođe do separatističke pobune na jugu Srbije, šta biste uradili? Da li biste rekli da je problem demokratije ili bi naredili žandarmeriji i vojsci da reaguju? Na čemu se zasniva ta politika? Da li se zasniva na osnovnim stavovima koje smo ovde iznosili? Lako je reći: "Za sve je kriva prethodna vlast". Mogli su Slobodan Milošević i SPS 1990. godine da kažu da je za sve kriv Josip Broz Tito, za sve je kriv Ustav iz 1974. godine, za sve su krive komunističke granice iz 1945. godine. Za sve su krivi Karađorđevići, zato što su stvorili Jugoslaviju, a nisu stvorili Srbiju sa omeđenom teritorijom. Za sve su krivi Karađorđevići, zato što su bili kumovi svakom devetom albanskom detetu. Za sve su krivi neki prethodni koji nisu realizovali plan Vase Čubrilovića. Za sve je kriv car Lazar što je izgubio Kosovski boj! Lako je govoriti o tome ko je obavljao koju političku funkciju, ali zar ne shvatate da na Kosovu nije problem u političkoj vlasti u Srbiji. Na Kosovu i Metohiji je problem u separatizmu i terorizmu. Da li ste vi ovde zapisali da oni neće da pregovaraju ni o čemu drugom? Što bi pregovarali? Oni hoće nezavisnost Kosova i Metohije. Oni su jedinstveni u tome. Da li smo mi jedinstveni u tome da to ne damo? Ne kažem da mi to možemo da odbranimo, ali da li smo jedinstveni u tome da to ne damo? Mi se danas ustručavamo da kažemo jasno šta mi hoćemo. Ne kažem da Srbija treba da izaziva ratove, ne kažem da je Srbija u stanju da pobedi u tim ratovima one koji su jači od nje. Ali, izjave poput te da Srbija neće ratovati za Kosovo i Metohiju, izjava, gospodine predsedniče Republike, da su nam i pored svega najvažniji dobri odnosi sa Amerikom i da nam je nacionalni prioritet ulazak u NATO, iako neznam ko je o tome odlučio, nisam čuo da je neko doneo odluku da je naš prioritet ulazak u NATO, o tome se odlučuje na referendumu i po pravilima NATO-a. Ako narod donese odluku referendumom da se uđe u NATO, mi ćemo to podržati, ali dotle nemate pravo da govorite u ime celog naroda nešto što taj narod nije odlučio. Ako kažete da Republika Srpska neće ići na referendum o priključenju Srbiji, ako cela međunarodna zajednica kaže - moramo da damo Albancima nezavisnost, zato što se plašimo njihove reakcije, plašimo se kako će oni da reaguju ako im ne damo nezavisnost; oni će da mobilišu 10, 20, 30 ili 40.000 ljudi za dva dana. Pa zašto onda neko ne kaže da se plaši reakcije Srbije? A koje reakcije da se plaši kada mi unapred kažemo da nećemo da se borimo za Kosovo i Metohiju. Mi moramo jasno da kažemo da ćemo se za Kosovo i Metohiju boritisvim sredstvima, dakle, svim sredstvima, ponavljam, jer zašto bismo unapred rekli nekome da se za nešto nećemo boriti. Ako vi nekome kažete da se nećete boriti, nego ćete samo da se durite jedno vreme zbog toga, zašto neko ne bi doneo i nametnuo rešenje o nezavisnosti Kosova i Metohije? Nama je neophodno da imamo jedinstven stav o ovim pitanjima. Bez toga Srbija neće moći da učini ništa na međunarodnom planu. Sve ovo što govorim ne govorim kao kritiku bilo koga, već je to dobronamerna želja da u pregovorima, odnosno u ovoj farsi od pregovora, koji su isti kao i oni koji su bili u Rambujeu i negde mnogo ranije, imamo jasnu taktiku, kako ne bismo došli do toga da se unapred zna šta će biti rezultati tih pregovora. Inače, vi dobro znate da ovde nema ni „P“ od pregovora. O čemu vi tamo pregovarate, kada ni oko čega ne možete da se dogovorite? O čemu se mogu dogovoriti Srbi i Albanci na Kosovu i Metohiji? Vi znate šta će sada uslediti, a ako ne znate, pitajte one koji su bili u Rambujeu. Neko će napisati gotov predlog, sa kojim treba da se složite, prihvatite ga ili ga ne prihvatite. Ako ga ne prihvatite, Srbija će biti izložena velikim pritiscima. Kako ćete izaći pred naš narod i pred našu državu? Reći ćete – u redu, mi nismo mogli više, za sve je kriva prethodna vlast. To možete govoriti prvih nekoliko dana. Kada ste došli na vlast, 5. oktobra 2000. godine, čini mi se da ste govorili potpuno drugačijim jezikom. Govorili ste da će nova Srbija, demokratska Srbija, imati otvorenu podršku međunarodne zajednice. Ne shvatate da nije u pitanju politička vlast u Srbiji, nego geostrategija na ovom prostoru. Vi očekujete od Rusije da stavi veto. A zašto bi Rusija i Kina stavile veto i pomagale Srbiji, kada Srbija šest godina priča protiv Rusije i Kine? Vi ste se podsmevali tome što neko govori o Rusiji i Kini. Za vas Kina ima manju važnost nego Luksemburg u Evropi, a sada ste se setili Rusije i Kine kada treba da vam pomognu, da stave veto. Šta je govorio Miroljub Labus za Kinu? Je li rekao da ne prihvata da vrati kredit koji je uzela Miloševićeva vlast? S kojim pravom se tako govori o jednoj velikoj sili koju sada molimo da stavi veto. Zašto? Sada, posle 2004. godine, odjednom ste se svi setili i posetili ste i Kinu i Rusiju. Shvatili ste da bez toga nema uravnotežene spoljne politike. Mislim da je dobro što je konačno predsednik Vlade Republike Srbije, u razgovorima sa Putinom, došao do tog saznanja i jasno rekao Putinu, čini mi se, da su Rusiji otvorena vrata u Srbiji. Ako vi kažete da ne mogu ruska preduzeća da ulažu u privredu, da ne mogu ruske banke da kupuju naše banke, znači, ne mogu ruske firme, a mogu one sa Sejšelskih, Kajmanskih i drugih ostrva? Sada očekujemo da će Rusija da se posvađa sa Amerikom, Engleskom i ostalima zbog Srbije. Hoće, ali u spoljnoj politici, valjda ste to naučili od vaših mentora u SAD i Engleskoj, nema stalnih prijatelja i stalnih neprijatelja. U spoljnoj politici ima samo stalnih interesa. Ako Rusija ima interes u ovom delu sveta, a i ako ga ima tako da taj presedan ne udari nju po glavi, ona će pomoći. Ali, ako terate Rusiju sa ovih prostora i podsmevate joj se, i ako terate Kinu sa ovih prostora i podsmevate se ulozi Kine, ne znam ko će stati na našu stranu. Nemojte da shvatite da sam, kada ovo govorim, ubeđen da je put Srbije ka istočnim integracijama. Naprotiv, put Srbije je ka evropskim integracijama. Mi se zalažemo za ulazak u EU, ali to ne znači da ne treba da imamo uravnoteženu spoljnu politiku, a naročito ne znači da treba da imamo negativan odnos prema velikim državama u svetu. Želim samo još jednu rečenicu da kažem povodom ustava. Postoji velika opasnost da se u kampanji za donošenje novog ustava desi da ustav ne bude donet. Da li imate uopšte u vidu takvu mogućnost, da se, jednostavno, neke stranke ne slažu oko donošenja novog ustava. I šta ćemo onda reći međunarodnoj zajednici: da Kosovo nije deo Srbije? Zato je pristup koji imate dobar, ali nije potpun. Kosovo i Metohija je i po sadašnjem Ustavu – po kojem ste vi, predsedniče Republike, izabrani, po kome vladate, po kojem ste vi, predsedniče Vlade i gospodo ministri, izabrani, i po kojem svi vi, kolege poslanici, vladate, i ne smeta vam da vladate – sastavni deo Srbije. Zašto bi nam smetalo da kažemo da je u postojećem ustavu Kosovo i Metohija sastavni deo Srbije? Šta sada to znači? Ako se kojim slučajem desi da se ne donese novi ustav, znači, Kosovo nije onda u sastavu Srbije? Novi ustav mi u SPS-u posmatramo samo kao još jednu mogućnost da sada, kada Srbija nije više u sastavu neke šire državne zajednice, još jednom potvrdimo u ovom vremenu da je Kosovo i Metohija i dalje sastavni deo Republike Srbije, i to ćemo i dalje smatrati, bez obzira na sve pravno-političke konsekvence i posledice mogućeg nametanja rešenja za konačni status Kosova i Metohije. Obratite pažnju, nemojte da prilikom donošenja novog ustava i o Vojvodini govorimo kao o suštinskoj autonomiji, jer ipak su to različita pitanja. Moram da vam kažem, možda se vi ne slažete s tim, ali meni je lako da govorim o ovome, bavim se politikom od 89. godine, znate koliko smo mi imali kampanja za ustav, i za Kosovo i za referendum? Onda nemojte govoriti o tome da vodimo različite državne i nacionalne politike. Ovog puta je kampanja za ustav, kampanja za Kosovo i Metohiju, ako sam dobro shvatio vašu intenciju. Na kraju, predsednik Vlade BiH, ili ne znam koju je funkciju obavljao u BiH, primio je Nasera Orića kada se vratio iz Haga.Dudaković je i dalje na slobodi, a vi jurite Mladića. Karadžić je i dalje na slobodi, a čini mi se da je u Bosni i Hercegovini. Ko je za to odgovoran? Nemojmo stalno da sami sebi zabijamo trnove u noge. Ratko Mladić je bio ovde svih ovih godina kada ste bili na vlasti. On se slobodno kretao, koliko sam shvatio, do 2002, 2003. godine. Što ga niste uhvatili ako vam je toliko bio važan? Mogli ste da ga uhvatite na pijaci, u kafani ili na fudbalskoj utakmici, pošto je sedeo u loži. Sada ste se setili da je to toliko neizbežno. Mislili ste da ćete sa Miloševićem sve da zatvorite. Šta sada? Mladić će ugroziti pitanje Kosova i Metohije. Neće. Nemojte da se libite da to kažete. Znam, nama su važni dobri odnosi sa velikim silama. Ali, gospodine predsedniče Republike, vaša konstatacija da je nama prioritet dobri odnosi sa Amerikom je ispravna. To je tačno. Ali, ako to kažemo, a oni u isto vreme kažu da se zalažu za neku vrstu nezavisnosti Kosova i Metohije, onda iz toga proizilazi jasan zaključak o kojem smo malopre govorili, da i pored toga što će oni podržati nezavisnost Kosova, i pored toga što će možda podržati autonomiju ili suštinsku autonomiju Vojvodine, i pored toga što će podržati ukidanje Republike Srpske, mi ćemo i dalje kao prioritet imati dobre odnose sa Amerikom. Da li ćemo imati dobre odnose sa onim državama koje će priznati nezavisnost Kosova? (Predsedavajući: Gospodine Dačiću, vreme.) Dobro, mislim da sam postavio retorsko pitanje, na koje ne treba niko da mi daje odgovor. One države koje rade protiv interesa Srbije ne zaslužuju da sa njima imamo dobre odnose. Sa državama koje se danas zalažu za nezavisnost Kosova treba prekinuti diplomatske odnose. Ne smete da primate ministre inostranih poslova koji se zalažu za nezavisnost Kosova i Metohije, kao što je švajcarski ministar, a kamoli da se ponosite i slikate sa njima. Nadam se da niko neće shvatiti ovo kao bilo kakvu zlonamernu kritiku.Srbijatreba da budejedinstvena oko pristupa problemu Kosova i Metohije. On nije od juče, nije od ove vlasti, ni od prethodne, ni od pretprošle, od kada postoji Kosovo i Metohija postoji problem separatizma i terorizma na Kosovu i Metohiji. Ako to ne shvatimo, Kosovo ćemo izgubiti. Ako ne budemo jedinstveni, Kosovo ćemo izgubiti lakše. Ako budemo jedinstveni, možda ćemo ga odbraniti uz teške muke. Hvala vam.
Da li još neko od predsednika, odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam vas da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč u pisanom obliku sa redosledom narodnih poslanika podnele poslaničke grupe DSS, DS, SRS, SPS. Dajem reč Branislavu Stevanoviću, koji po članu 93. stav 3, ima pet minuta. Izvolite. Neka se pripremi narodni poslanik Zvonimir Stević.
Dame i gospodo, o teškoj situaciji Srba i nealbanskog stanovništva na Kosovu je dosta govoreno i treba samo istaći to da se oni bore za osnovna građanska prava, slobodu kretanja, pravo na rad i ostala elementarna prava, koja svakom građaninu na ovoj planeti pripadaju. Treba izvući pouke, jer vekovima smo ugnjetavani i ovaj proces traje skoro čitav vek. Treba na osnovu svih dosadašnjih događanja na ovim prostorima, posebno na Kosovu i Metohiji, izvući pouke, a treba tražiti i razloge zbog čega je došlo do ovih dešavanja i proterivanja srpskog življa sa Kosova i Metohije. Treba istaći da ubrzani proces traje već od 1941. godine, kada su čitave porodice iz Albanije prelazile na Kosovo i Metohiju. Proces se obavlja sistematski. Takođe, treba naglasiti da je veliki broj srpskih porodica bio prinuđen da proda svoju zemlju, ukupnu imovinu i da napušta Kosovo i svoje ognjište, što znači da sve prethodne vlade snose ogromnu krivicu, jer nisu pronašle pravu strategiju i pravi način kako sve to da spreče. Takođe, nezaposlenost koja vlada na Kosovu je jedan od faktora koji je uticao da veliki broj Srba ode sa svog ognjišta. Najvažnija činjenica u svemu ovome je što istorija surovo govori protiv nas, a to je da su praktično svi evropski narodi zabeležili porast svog stanovništva, ami smo, nažalost, smanjili za 10 odsto ukupan broja Srba, ne samo na Kosovu, nego uopšte u Evropi. Treba istaći surovu činjenicu koja govori da je Albanaca ukupno 700% više nego što ih je bilo pre 100 godina. Šta to znači? Znači da moramo napraviti nacionalnu strategiju i doneti mnoge zakone koji su vezani za zaštitu stanovništva i same porodice, što znači stratešku borbu protiv bele kuge. Takođe, treba istaći ugroženost juga Srbije, naravno, sa svim ovim što sam rekao, i veliku nezaposlenost itd. Neophodno je uložiti u privredu, posebno u poljoprivredu i sve one grane koje odlikuju jug Srbije, jer, gospodo, preti nam opasnost da će nas sistematski, kao i do sada što su naseljavali Kosmet, ti Albanci pobediti, ne oružjem, nego time što njihova porodica sedmoro dece u proseku rađa, a naša, srpska porodica, tek jedno dete. Na taj način kako živeti posle na jugu Srbije ako nemamo stanovništvo, ako ne ulažemo u privredu, ako ne zadržimo posebno mlade ljude, stimulišemo na taj način što ćemo zapošljavati te iste mlade ljude i na taj način zadržati ih da žive na svom ognjištu. Znači, zadatak sadašnje Vlade i buduće vlade je upravo strategija, prvenstveno, a borba protiv bele kuge, da bismo opstali i ostali kao narod na ovim prostorima. Osim toga, dugo smo se zaluđivali nekim lažnim prijateljima u svetu. Gospodo, dok mi razmišljamo o nekim prijateljima vekovnim, za to vreme su se Hrvati, Albanci i svi ostali snašli na način kako to već ide u savremenom svetu, lobiranjem itd, da ne kažem otvoreno - kupovinom prijateljstva. Prema tome, ovom pregovaračkom timu koji vodi ove iscrpne pregovore u veoma teškoj situaciji, znamo u kakvim okolnostima sve i koje pritiske trpe iz celog sveta, predstoji veliki, ozbiljan zadatak. Svakako podržavam Pregovarački tim i predsednika Republike u njihovim dosadašnjimnastupima. Treba da pokažemo veliku slogu, veliki patriotizam svi i da ne bude nijednog trenutka prisutno politikantstvo, da se ne vuče nekim stranačkim poenima, nego da shvatimo krajnje ozbiljno ovaj problem i budemo složni u svemu ovome. Takođe, kao što sam rekao, neophodno je da počnemo da razmišljamo onako kako su mnogi narodi na ovim prostorima razmišljali i rešili svoje osnovne državne probleme. I naš pregovarački tim, i predsednik Vlade, i predsednik Republike treba krajnje ozbiljno da rade na ovome. Neka buduća vlada i ova sada, zavisi koliko joj mandat bude trajao, treba da razmišlja o zakonu o obnavljanju stanovništva i nacionalnoj strategiji, kao što sam rekao, a pogotovu kada je u pitanju bela kuga i broj Srba na ovim prostorima.
Reč ima narodni poslanik Zvonimir Stević, a neka se pripremi narodni poslanik Vuko Antonijević.
Gospodine predsedavajući, gospodo predsednici, ministri, dame i gospodo narodni poslanici, govoriti danas o aktuelnom stanju na Kosovu i Metohiji povodom izveštaja o dosadašnjem pregovaračkom procesu sa albanskom stranom znači istovremeno ukazivati na sve okolnosti i nevolje kojima su opsednuti građani srpske nacionalnosti i pripadnici svih nealbanskih zajednica, ali to je samo jedna dimenzija neizvesne kosovske zbilje. Druga, koja je danas neposredni povod ove rasprave u parlamentu, jeste neizvesnost ishoda pregovora o budućem statusu koji vode srpska i albanska strana u Beču i u kojima, slobodno možemo reći, svaka strana ostaje na pozicijama, za sada, veoma suprotstavljenim. Da to odmah kažem, za Srbe na Kosovu i Metohiji i raseljena lica sa Kosmeta, krajnje je neprihvatljiva bilo koja vrsta nezavisnosti za Kosmet, bilo ona uslovna, oročena na određeni period, do ispunjenja standarda, ili neka druga. Jednostavno, ne možemo pristati da živimo u albanskoj državi, u kojoj ćemo predstavljati nacionalnu manjinu, sa krajnje neizvesnim ishodom u sferi bezbednosti, ali i u pogledu ostvarenja ljudskih i građanskih prava. Pre toga, najkraće o tome, kakvo je sada stanje na Kosovu i Metohiji. Ono je veoma zaoštreno i sigurno se može reći da od martovskog pogroma Srba 2004. godine nije bilo teže. Za ilustraciju, da počnemo od poslednjeg bombaškog napada koji je nedavno izvršen u kafiću "Dolče vita" u severnom delu Kosovske Mitrovice, u kome je povređeno devetoro nedužnih građana, zatim nedavnog kamenovanja đačkog autobusa u selu Žabare kod Mitrovice, kojim su se u Sirinićku Župu sa mora vraćali učenici, preko svakodnevnih krađa i obijanja kuća u naseljima koja se graniče sa albanskim sredinama, do svakodnevnog napada na Srbe, poput onog u Prilužju, na mladića Ljubišu Janaćkovića, ili u centru Dečana, kada je pretučen Vuko Danilović, koji je sa grupom od petoro dece učestvovao u akciji „Multietnički kamp“ u međunarodnoj organizaciji OEBS-a. U ovakvom nabrajanju otišao bih predaleko, jer je reč o nekoliko hiljada mučkih napada, nekoliko stotina drastičnih ubistava Srba. Međutim, počinioci zločina ne samo da nisu otkriveni, već često čujem od predstavnika međunarodnih snaga, njihove administracije i privremenih kosovskih institucija da zločini nisu etnički motivisani. S druge strane, najviši međunarodni zvaničnici, uključujući i šefoveUNMIK-a, u svetskim prestonicama dele lekcije kako je vreme da Srbija pogleda unapred i počne društvene i ekonomske reforme, i daju recept da je neophodno da se do kraja godine reši status Kosova, da bi ceo region mogao da krene napred. Zato se Srbi sa Kosmeta s pravom pitaju - ko je ubio Dragana Popovića, jednog od najuglednijih Srba u Klini, koji se nakon šest godina vratio, ko je samo dan nakon tog ubistva oskrnavio crkvu „Obilić“, odakle su skoro potpuno proterani Srbi, čemu je prethodilo demoliranje crkve "Svetog apostola Andreja" u Podujevu, hoće li i kada neko dati odgovor na pitanje kako to da se u jeku bečkih razgovora na Kosmetu dešavaju iz dana u dan teški incidenti, u kojima se nasrće na Srbe, njihovu imovinu i srpska imanja. Kako da se ohrabre Srbi u Starom Grackom, ako se pored svih tragičnih zbivanja i poznatog terorističkog pira ponovo uznemiravaju mrtvi, letos je tamo skrnavljeno groblje. Kako da se ljudi vraćaju, ako ih dočekuju kamenicama neprijateljski nastrojeni Albanci. Sa druge strane, naša vlada i njena ministarstva i posebno Koordinacioni centar moraju operativnije, odlučnije i pre svega sistematičnije brinuti o sudbini 120.000 Srba koji žive na Kosmetu, ali i raseljenih lica, kojih je dvostruko više, a žive u teškim uslovima, razbacani širom Srbije i u Crnoj Gori. Naši zahtevi, da se posveti veća briga sudbini Srba koji su ostali na Kosovu i Metohiji, sada, u toku pregovaračkog procesa, još su zaoštreniji, iako treba reći da su izvesni koraci preduzeti. Oko 27.000 bivših radnika kosovskih preduzeća, koji su od juna 1999. godine ostali bez posla usled progona iz svojih sredina, sada prima nadoknadu, mada minimalnu i neusklađenu sa zakonom. Isti je slučaj sa oko 7.000 radnika Elektroprivrede, kao i sa radnicima koji su radili u lokalnoj samoupravi. Najavljeno je da se ove godine planira izgradnja 580 kuća za povratnike na Kosovo i Metohiju, a najveći urbani povratak planira se za Istok, gde bi se gradilo 75 kuća. Naravno, sve ovo uz uslov da se tim licima obezbedi povratak, o čemu se ovih dana dogovaraju uslovi i potpisuju protokoli. Sva ta kretanja su usaglašena u Vladi Srbije, koja preko Koordinacionog centra treba da intenzivira i brojne druge aktivnosti, jer dok pregovori u Beču teku, kao da se mnogi više okreću njima nego konkretnom životu Srba na Kosovu i Metohiji. Zato Srbi koji na Kosovu i Metohiji žive insistiraju i traže od Vlade dodatne mere za snošljiviji život u Pokrajini, ali i za lica koja su raseljena i nalaze se po kolektivnim centrima i drugim privremenim odredištima u Srbiji. Moram da iznesem i utisak vezan za pregovore u Beču, po kojima se kroz izjave međunarodnih zvaničnika sve agresivnije najavljuje krivica Srba kao naroda za rat u bivšoj Jugoslaviji. Kako to da su Srbi, kao narod, krivi za situaciju na Kosovu, a da u proteklih sedam godina tragično stradaju na tom istom Kosovu? Zašto se traži plaćanje cene te navodne krivice? Sve se to radi uz prepoznatljiv scenario. Uvertiru je napravila član evropskog parlamenta Doris Pak, da bi nastavio zamenik izaslanika Ujedinjenih nacija za rešenje kosovskog pitanja Albert Roan, koji je došao čak do Prvog svetskog rata, za koji je opet okrivio Srbe. Uostalom, ta floskula o Srbima kao dežurnim krivcima za sva zla na planeti iz dana u dan se ponavlja, od Haga i tužilaštva Tribunala, preko brojnih međunarodnih skupova i izjava čelnika Krizne grupe, do brojnih intervjua nekih diplomata sa Zapada i SAD, koji svojim izjavama utiru put ka nezavisnom Kosovu. Srbi sa Kosmeta i poznavaoci kosovskih zbivanja u tome sve više prepoznaju scenario Rambujea, gde se očekivalo da srpska strana odbije ponuđeno da bi na scenu stupio NATO sa razornim bombama. Za naš pregovarački tim, nadam se, to je prepoznatljiva poruka. Opravdane su najave naše diplomatske ofanzive sada kada se razgovara o budućem statusu Kosova i Metohije. Intenzivnu diplomatsku aktivnost pozdravljaju svi oni koji imaju dobre namere, jer naše argumente iznosimo pred svetom, a oni su zasnovani na opštevažećim principima međunarodnog prava. U tom smislu, treba pozdraviti inicijativu našeg dela Pregovaračkog tima, koji odnedavno njegovi članovi artikulišu u razgovorima sa međunarodnim posrednicima, jer u dužem periodu nije bilo sistematične i koordinirane akcije našeg državnog vrha i naše diplomatije, kako bi se međunarodnoj javnosti prezentirala naša argumentacija o stanju na Kosovu i Metohiji. Zato pozdravljam naše sadašnje reagovanje na Ahtisarijevu izjavu o kolektivnoj krivici Srba, to pokazuje naše jedinstvo. Smatram da smo u mnogo prilika tokom proteklih godina prećutkivali izjave i poteze bivših šefova UNMIK-a i brojnih posrednika iz sveta, koji su na naše oči mešetarili i vršljali u korist Albanaca, a na štetu Srba kada je Kosmet u pitanju. Na domaćem planu ima pomaka. Mislim, pre svega, na novo delovanje Vlade Srbije vezano za predlog nacionalnog investicionog plana, u kome se realnije sagledavaju potrebe obrazovanja, zdravstva, infrastrukturnih rešenja, stanogradnje i povratka i integracije raseljenih. Obećana finansijska infuzija od 31 milion evra unela bi dodatnu nadu kod Srba na Kosmetu i onih koji nameravaju da se vrate na Kosmet. Smatram da treba dobro odvagati mere i definisati kriterijume kako bi se ova sredstva stvarno usmerila ka sredinama kojima su najpotrebnije, a ne, kao što je do sada bio slučaj, da oni koji imaju bolje uslove, ulaganjima budu dodatno motivisani, a da sirotinja ostane po strani. Neko će reći da je to socijalni program, ali mislim da i taj elemenat treba da se uzme u obzir. SPS smatra da je neophodno izgraditi kriterijume za preživljavanje i egzistenciju najugroženijih kategorija srpskih građana. Usmeravanje ukupne pozornosti na tok pregovaračkog procesa, posebno od predstavnika Koordinacionog centra, prilično odvraća od obavljanja tekućih životnih problema. Srbi sa Kosmeta negoduju što skoro ništa nije urađeno na prvom snimanju, iako se ovih dana radi na izradi socijalne karte. Kada je o konkretnim potezima Vlade Srbije reč, dobro je što se interveniše sa 6 miliona evra. To će biti usmereno za razvoj malih i srednjih preduzeća i pospešiće zapošljavanje ljudi na Kosovu i Metohiji. Primera radi, samo u centralnom delu Kosova i Metohiji godišnje od 300 do 400 učenika završi srednju školu. Znači, prošlo je sedam godina, već imamo jednu armiju od 2.800 do 3.000 srednjoškolaca. Takođe jedan broj završi fakultete, ali nema posla i očekujem da ćemo ovim projektima i investicijama otvoriti nova radna mesta. Sve ovo govorim zato što moramo izgraditi opšti konsenzus i imati čvrst stav i u pregovaračkom procesu, ali i u svim našim institucijama kada je o Kosmetu reč. Socijalistička partija smatra da bi se ono o čemu Vlada i ova skupština striktno moraju voditi računa moglo svesti na sledeće: stalno se mora ukazivati na loše stanje bezbednosti, nedostatak slobode kretanja i loš ekonomski položaj Srba na Kosovu i Metohiji; shodno tome preduzimati mere i iznalaziti inicijative radi zaštite Srba na Kosmetu; jedinstveno u svim prilikama ukazivati da nikada ne može da se prihvati nametnuto rešenje za Kosovo i Metohiju; nikada ne prihvatiti nezavisnost, ali ni zamagljene i krajnje nedefinisane predloge kojima se nagoveštavaju tobožnje nove rezolucije o Kosmetu. Zato je nova farsa predlog nekakvog dokumenta, u kome se navodno ne bi spominjao status južne srpske pokrajine, ali ni suverenitet nad pokrajinom. To je samo prostor za kasnije instaliranje albanske države na srpskoj teritoriji, koje bi počele priznavati države pojedinačno. Umesto toga, ključ je u našem čvrstom zalaganju za postojeću Rezoluciju 1244, jačanje ekonomskog položaja i stvaranje uslova za održiv povratak koordiniranim merama Vlade Srbije, ali i stalnim pritiskom na međunarodnu zajednicu da to ima u vidu i sa svoje strane tome doprinosi u rešavanju infrastrukturnih problema u ugroženim srpskim sredinama, obrazovanja, zdravstva, zaštite pravoslavnih svetinja i u drugim pravcima. Samo tako Srbi na Kosovu mogu se osećati sigurnijim i shvatiti da ih štiti i u tome im pomaže sopstvena vlada, Skupština i sve državne institucije, što je njihova osnovna dužnost i obaveza.
Reč ima narodni poslanik Vuko Antonijević, a neka se pripremi narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Poštovani predsedavajući, uvaženi predsednici, članovi Vlade i državnog pregovaračkog tima, dame i gospodo narodni poslanici, prošlo je više od sedam godina otkako su trupe KFOR-a i jednog dela međunarodne zajednice zakoračile na Kosovo i Metohiju. To je period u kojem su Srbi doživeli najveći egzodus u svojoj istoriji postojanja na tom prostoru. Više od 200 hiljada raseljenih Srba i još 50 hiljada raseljenih nealbanaca, 176 srušenih crkava, 30 hiljada spaljenih domova sa nestankom Srba i 797 naselja, bilans je rada međunarodne zajednice, mira na Kosovu i Metohiji. Kroz sve ovo vreme bila je prisutna ideja koja se polako ali sigurno realizovala, a to je što manje Srba, lakše se pravi nezavisna albanska država. Mi smo na početku mandata misije UN imali dilemu kako 50 hiljada vojnika KFOR-a i 10 hiljada UN policajaca ne mogu da zaštite Srbe, kako to da najveća vojna sila na svetu nije u stanju da obezbedi red i mir, a onda je vremenom postalo jasno da oni to i ne žele, da se u praksi sprovodi tzv. dozvoljeni egzodus, u kojem je ubijeno 1.500, a nestalo 1.600 Srba, jer je svima jasno da je svaki Srbin na prostoru Kosmeta još jedan više protivnik albanske države na Balkanu. Zbog toga su ubijani čak i ljudi stariji od 80 godina, koji biološki nikome ne mogu da smetaju. Povratak Srba, praktično, ne postoji, što je i logično zbog prisutne fašistoidne ideje o izgradnji nezavisne države, koju sprovode Albanci, a logistiku daje međunarodna zajednica, jer, kako kažu mnogi Albanci - zašto bismo ih sada vraćali kada smo ih već jednom proterali. Nadležnost povratka prvobitno je bila u rukama UNMIK-a i UNHCR-a, pa na kraju Ministarstva za povratak u Vladi Kosova. Povratak je predat onima koji su vršili progon Srba, po principu da zec čuva kupus. Stanje na Kosovu danas podseća na sabirni logor, bez slobode kretanja, bez prava na rad, bez prava na život. Izuzev na severu Kosova, stanje u ostalim delovima Kosova i Metohije, tzv. enklavama, kako su stranci krstili mesta u kojima Srbi žive, u mnogim selima ne razlikuje se od savremenog logora. Poziv Srbima da se, navodno, reintegrišu ima više za cilj da se ispuni jedan od proklamovanih standarda ne bi li se dobila nezavisna država, nego što je iskrena želja za učešćem Srba u političkom životu južne srpske pokrajine. Najveći otpor stvaranju nezavisne albanske države dolazi sa severa Kosova i Metohije i zato je tu u poslednje vreme došlo više od 500 UNMIK policajaca i 2.000 vojnika KFOR-a, uz ranije prisustvo 3.000 vojnika KFOR-a. Svi oni su smešteni ne na liniji razdvajanja Srba i Albanaca, nego u dubini srpskog prostora, pa ispada da je po glavi stanovnika broj vojnika NATO-a mnogo veći na severu Kosovo nego u Iraku i Avganistanu. Pokušaj SPC da sa Ministarstvom za kulturu Vlade Kosova obnovi srušene srpske svetinje doživeo je neuspeh. Na vrh albanske političke scene Kosova međunarodna zajednica forsira one Albance za koje opravdano sumnjamo da su vršili zločine nad Srbima, tj. da su okrvavili ruke. Tu su pre svega Ramuš Haradinaj, Agim Čeku, Hašim Tači i Fatmir Ljimaj, navodno se dovode na istaknute položaje jer, po nekim zapadnim stratezima, oni treba albanske mase da drže u stanju mirovanja, a ne oni koji su taj mandat dobili Rezolucijom 1244, pre svega NATO trupe. Dobar deo njih je prisutan i na pregovorima u Beču, što, pre svega, ima za cilj da provocira srpski pregovarački tim, ne bi li odustao od pregovora. U ovako teškom stanju u kojem se nalazi srpska zajednica, ne mogu a da ne dodam neke medije i brojne nevladine organizacije, kao i minorne političke stranke, koje svesno propagiraju i lobiraju ideju nezavisnog Kosova, čime samo zagorčavaju život Srbima i pospešuju njihovo dalje iseljavanje sa Kosova i Metohije. Mi, Srbi sa Kosova i Metohije apsolutno podržavamo srpski pregovarački tim, prisutno jedinstvo u njemu. Nismo za podelu Kosova i Metohije, jer zašto bismo delili nešto što je naše. Očekujemo da se jasno i glasno, što hitnije i kroz novi ustav Srbije potvrdi da je Kosmet deo države Srbije. Za nas nije dovoljno reći samo da nećemo potpisati nezavisnost Kosova, nego, što ne kazati, da ćemo se stvarno svim sredstvima boriti da nam ne otmu 15 odsto državne teritorije. Neka EU i SAD biraju da li hoće Srbiju za partnera ili nezavisno Kosovo. Apsurd je da mogu da dobiju i jedno i drugo. Mi Srbi sa prostora Kosmeta jesmo za evroatlantske integracije, ali ne po sistemu teritoriju za razvoj i integracije. Više volimo neke druge integracije, ali sa Kosovom u Srbiji, nego evroatlantske bez Kosova. To jasno i glasno moramo da kažemo svima.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić, a neka se pripremi narodni poslanik Vladan Vučićević.
Dame i gospodo narodni poslanici, čini se da smo u Narodnoj skupštini uspevali da postignemo konsenzus jedino kada je bilo u pitanju Kosova i Metohija i uvek su naše rasprave u Narodnoj skupštini imale primese prebacivanja odgovornosti nekoj drugoj političkoj stranci za trenutno stanje na Kosovu i Metohiji. Valjda, kada ne znaju šta drugo da kažu, predstavnici vlasti uvek nađu krivicu i odgovornost u nekima koji su pre njih obavljali državne funkcije. Pretpostavljam da je to najlakše, pa šta god da se desi nismo mi krivi, kriv je Milošević, krivi su radikali, kriv je ko zna ko, samo oni ne snose nikakvu odgovornost, jer su oni najpametniji i najbolji na kugli zemaljskoj. U ovom izveštaju koji smo dobili kao narodni poslanici mogli smo, otprilike, i sami da sastavimo u skladu sa onim što smo dobijali kao izveštaj iz medija, prepoznavajući volju Albanaca na Kosovu i Metohiji isključivo za nezavisnošću i isključivu volju srpskog naroda i građana Srbije da se sve drugo prihvati izuzev nezavisnosti. Svi razgovori, i o decentralizaciji, o našoj kulturnoj baštini, tradiciji, i o svemu drugom, tiču se uvek osnovnog pitanja, hoće li Kosovo i Metohija dobiti nezavisnost, sa albanske strane, odnosno hoće li Kosovo i Metohija ostati deo Srbije, a to je pitanje koje postavljaju svi Srbi i svi građani Srbije, bez obzira na njihovu nacionalnu pripadnost ili veroispovest. Sada, kada smo do toga došli, a najavljuje se rešenje do kraja godine ili do proleća 2007. godine, nameće se pitanje – šta je naše da učinimo, šta je to što možemo da napravimo i šta je to što možemo da uradimo, a da sprečimo nezavisnost Kosova i Metohije. Naše je da govorimo na svakom mestu da je to neprihvatljivo, da je to suprotno međunarodnim pravnim normama, što je apsolutno tačno. Naše je da jasno stavimo do znanja svakome ko bi ucenjivao Srbiju i pravio pijacu time što će da kaže, sada ulazite u EU, pa i Kosovo ulazi u EU kao nezavisna država, pa ćete imati dobre međusobne odnose, lična karta je dovoljna da posetite Srbe na Kosovu i Metohiji, pa vi građani Srbije to prihvatajte, da je to neprihvatljivo. Samo čekajte trenutak kada će to kao konačna ponuda da se pojavi na meniju EU ili pregovarača o Kosovu i Metohiji. Naše je da im danas kažemo da je to za Srbiju i građane Srbije apsolutno neprihvatljivo, jer mi nećemo, ne možemo i nikada nećemo pristati da se odreknemo dela naše teritorije. Neka se oni odriču i dela Švajcarske, neka ide Lozana u jednu, neka ide Belincona u drugu, a Bazel u treću državu ako hoće, pošto nam je švajcarski ministar spoljnih poslova ovde lepo saopštila kako se ona zalaže za nezavisnost Kosova, neka svoju zemlju rasparčava, ali ne može da rasparčava našu zemlju. Postavlja se pitanje, ukoliko zaista sve opstane onako kako se sada najavljuje, ukoliko Rusija bude na našoj strani i Putin naloži predstavnicima Rusije da stave veto u UN, znači ne može da dođe do multilateralnog priznanja nezavisnosti Kosova, šta su naši potezi i koji su postupci koje država Srbija preduzima ukoliko dođe do bilateralnog priznanja nezavisnosti, ukoliko pojedine države krenu u to, šta ćemo da radimo? Hoćemo li se ponašati onako kako je to bilo vreme Adenauerove politike i onako kako glasi Halštajnova doktrina ili ne, šta ćemo da radimo? Nemačkoj kada je oduzet DDR, kako su oni smatrali, Nemačka je u svoj ustav zapisala da je Demokratska Republika Nemačka sastavni deo Savezne Republike Nemačke i da će to uvek biti. Nemci su čekali 40 godina da se promene okolnosti u svetu i da mogu da vrate svoju teritoriju. Po Halštajnovoj doktrini, oni su prekidali diplomatske odnose sa svim zemljama koje bi tada, bilateralnim putem, priznavale Demokratsku Republiku Nemačku. Vas pitam, šta je naš potez, da li taj ili nešto drugo? Tada su prekinuli odnose i sa SFRJ. Kasnije su pravili nekakve baj-pasove, sedam godina kasnije, pa smo pravili konzulate, i posle 20 godina krenulo je novo uspostavljanje diplomatskih odnosa. Šta su naši potezi u tom slučaju? Naš odgovor ne sme da bude onakav kakav je dao predsednik Srbije, Boris Tadić, u Americi, da, mi smo protiv nezavisnosti Kosova, i to je jedina rečenica koju svi ponavljaju, ali kaže, nama su najvažniji odnosi na svetu sa Amerikom, pa sada, ako priznate Kosovo, šta da radimo. To je loša poruka, zato što će oni da kažu, dobro, baš nas briga, uzećemo Kosovo, i posle toga kao da se ništa nije dogodilo. Dobro, mi smo mali, ne možemo da se sukobimo sa njima, ali ne moramo da kažemo: izvinite, divno je to što ste nam uzeli teritoriju, jer nam je najvažnije u kakvim ćemo odnosima da budemo sa vama. To znači da će sutradan da nam otmu neku drugu teritoriju, to znači da će sutra da kažu, sada povećajte autonomiju Vojvodine, a sledeći ustav će da bude prekretnica, kada ćemo da tražimo suštinsku autonomiju, što će reći punu zakonodavnu, izvršnu i sudsku vlast na teritoriji Vojvodine, pa onda isti postupak. Onda će opet nešto da nam bude najvažnije, jer mi ne smemo to da radimo. Onda će odgovor da bude uvek politika realnosti. Na sve što se postavi kao pitanje za vas, odgovor je, to je politika realnosti. Ako je politika realnosti, onda, lepo, ukinite izbore, ukinite Narodnu skupštinu Republike Srbije i saopštite nam da nam političke stranke nisu potrebne, zato što imamo gazdu koji će da nam određuje sve, a mi ni u čemu nećemo da se razlikujemo. Postavićemo okupacionog gaulajtera, koji može da se zove i onako i ovako, i nikakve razlike nema, jer je to politika realnosti. Molim da građani Srbije više ne slušaju taj najgluplji mogući odgovor. Nemojte da vređate inteligenciju narodnih poslanika, jer ne postoji gluplji odgovor na bilo koje pitanje u Srbiji od tog – politika realnosti. Ne, mi smo mislili da skačemo do Marsa ili da se jurimo vrteškama oko Jupitera, pa ste sada vi mnogo pametni, pa nam ukazujete na to šta je politika realnosti. Onda namkažite lepo: ukinite državu, ne postoji više Srbija kao država, nema pravo na svoj opstanak, nema pravo na svoju teritoriju, uzeli su nam to, ali nama je najvažniji interes – evropske integracije. Baš me briga za bilo kakve integracije ako će da nam uzmu Srbiju. Srbija je naš najvažniji interes, građani Srbije su naš najvažniji interes, kakve crne integracije. [[Aplauz SRS.]] Ovde svaki dan slušamo kako neko kaže, ne smete, nemojte da kažete jednu, ili drugu, ili treću stvar o njima. Ahtisari se pojavi sa nacističkim sindromom i krene hajka državnih organa, odgovorićemo žestoko. Istog dana, ne dajte mi da lažem, pojavi se portparol Tužilaštva (da li je tu ministar pravde) za ratne zločine, mislim da je Vekarić, koji kaže, ova presuda je važna da bi se Srbi i Srbija suočili kao narod i država sa zločinima koji su činjeni u prethodnom periodu; ponovio, parafrazirao Ahtisarijevu izjavu. Vaš predstavnik državnih organa, vaš čovek je to rekao, predstavnik vlasti je to rekao. I to je rekao da, druže Ahtisari, potpuno si u pravu. Za to vreme šaljete novinare, i hajde da nađemo da je Toma Nikolić negde za rat ili ne znam za šta. Pet puta ga pita i on kaže: borićemo se svim diplomatskim sredstvima i na sve moguće načine. I onda kaže, piše u Ustavu kako se brani zemlja, na sve moguće načine. Sutradan se pojavljuju svi, od Borisa Tadića do ovog i onog, sa nameštenim pitanjima na konferencijama za novinare. I vi mislite da smo mi blesavi? A ovo pred put u Ameriku, sa celom farsom koju ste namestili sa B92? Mogu da vam kažem ko je od vaših savetnika zvao i kog urednika na B92. Pa, to ni maloj deci ne možete da prodajete više, a ne nama. Sada, kao mi mnogo volimo mir, postoje neki ludaci koji bi da ratuju. Ne, svako od nas voli mir i svi mi imamo decu, većina imamo decu, a i da nemamo, normalno je da se zalažemo za mir. Samo da znate još jednu stvar, svojevremeno je sin Tome Nikolića, kada je bio pozvan u armiju i kada su ovi vaši što ih sada pozivate na Beogradski aerodrom da dolaze i da se ismevaju sa nama, bombardovali Srbiju, služio armiju u Lađevcima i njegova jedinica je bila bombardovana skoro svake večeri. U tome se razlikujemo. Naravno da svako hoće mir i podrazumeva se da svaki normalan čovek želi mir. Mi pitamo, da li imate državu ili ne? Kažu onda, oružane snage komanduju njima. Ukinite vojsku, ne možemo da se suprotstavimo ni Šiptarima ako nas napadnu, ukinite armiju, ionako dobijate poklone da vojska sprečava poplave, da sprečava zemljotrese, da pomaže, ne znam, svinjokolje. Ukinite armiju, za šta ona služi drugo? Za šta to služi vojska, objasnite nam. Vidim, sada će da dolaze neki drugi, Ohajo, Teksas, Kentaki, pa da zauzimaju Srbiju, i vi gledajte kako ćete i šta ćete. Neki novinari kažu, to je specijalni sporazum. Kakav crni specijalni, to je kao i za sve banana-republike, ovaj iz Ohaja i Kentakija može da radi šta hoće i kako hoće. Šta će nam onda vojska, ljudi. Šta će nam vojska ako ćete vi svaki put da kažete da našoj vojsci nisu potrebne puške, da im ne treba ništa. Ne obučavamo je za rat, nego je obučavamo za poplave i zemljotrese. Sprdate se sa državom, ljudi. Dajte da imamo samo civilnu zaštitu, da ukinemo vojsku. Nemojte više da se sprdamo sa vojskom. Imamo načelnika Generalštaba, koji je načelnik zato što je dobar drug Borisa Tadića i zato što nije hteo da brani svoju Krajinu, zato što je postrojavao maksimalno jedan vod od deset ljudi u svom životu, nikad četu postrojio nije. On je čovek za civilnu zaštitu! Dame i gospodo, da, Ahtisari je na nacističkim osnovama napao Srbiju i građane Srbije i srpski narod. Zato vaš odgovor treba da bude - šta mi imamo dalje da razgovaramo s tobom. Ionako je važnije kako ćemo da se odnosimo prema Kontakt grupi, na koji način ćemo da šaljemo poruke velikim silama, pre svega onima za koje ste govorili da njihovi lekovi nisu dobri, pošto su pravljeni za male ljude. Da li je tako? Kako je rekao onaj ministar DOS-a 2001. godine: "Nikada više nećemo da imamo ove loše kineske lekove zato što se oni prave za male žute ljude". Veselinov. Onda Kina kaže - šta vi očekujete od nas, vi vređate jednu od najmoćnijih medicina na svetu, vi vređate nas kao zemlju, kao narod, na sve moguće načine. Sada "daj malo Rusija i Kina da pomognu". Protiv koga da nam pomažu? Vaših najvećih "prijatelja"? Mislio sam da će Rusija i Kina da nam odmažu, slušajući vas toliko da će vaši "veliki prijatelji" da nam pomažu. Ispostavilo se da nije baš tako. Nevezano za sve to, mi ćemo podržati sve, i uvek kada je reč o opstanku Kosova i Metohije unutar Republike Srbije, nikada nikakav problem nećemo praviti, samo nemojte vi da nam govorite o danu pre i danu posle, zato što sa vama, od 2000. godine, svaki dan dođe kao sudnji dan za narod i građane Srbije, svaki dan mu dođe kao najteža i najgora muka. Da vas pitam, ko će moći u pređašnje stanje da vrati sve lopovluke, kriminal, otimačinu i pljačku koja je u Srbiji napravljena. Pitam se ko će moći da vrati, ne daj bože, gubitak teritorija bilo kada, pa makar za 40 godina, ukoliko se to ostvari. Nemojte da smetnete s uma da ste nasledili Rezoluciju 1244. Na opozicionim skupovima 99. i 2000. godine, kada su za Klintonov rođendan organizovali, negde u avgustu, pošto oni vole da se igraju tim simbolima, nije to naivno, veliki miting u Beogradu, rekli su: "Mi ćemo sa našim prijateljima sa Zapada lako da rešimo pitanje Kosova i Metohije". (Glas iz sale: Gde to piše?) Ne piše. Niste pisali nego ste govorili. Gospodine predsedavajući, moram da vas zamolim da upristojite ove "žute" što su nervozni. Ne znam što su nervozni. Naučio sam da ih nema u ovoj sali, naučio sam samo da ih ima pri onim tenderskim privatizacijama, i ovamo i onamo, gde se pljačka. Ne znam šta će uopšte u ovoj sali uopšte. Računam, prekinuće čovek, ja ću da završim još malo. Dame i gospodo, što se SRS tiče, tamo gde je državni interes uvek ćemo ga poštovati i uvek ćemo državu da štitimo i branimo. Samo vas podsećam na to da su neki bili pozvali i na izbore na Kosovu i Metohiji, a bio je dogovor i bila je skupštinska rezolucija, kao opšti pravni akt, po kojoj niko to nije smeo da učini. Obratite pažnju! Molim vas da se to ne desi ubuduće, zato što će od toga imati štetu država, građani Srbije i celokupan srpski narod. Siguran sam da Srbiji niko ne može da otme Kosovo i Metohiju, ako oni ne nađu nekoga ko će da bude prilično značajan, a da postane njihov saradnik. Saradnika u razaranju srpske teritorije nikada neće imati u SRS. Zbog toga sam ponosan na to što sam član SRS.
Narodni poslanik Vladan Vučićević (nije tu). Narodni poslanik Milorad Vučelić.
Poštovani predsedavajući, poštovani poslanici, vidim ovu skupštinu kao jedan od načina da u Srbiji prestane klađenje na loše ishode, loša, katastrofična rešenja i unapred određeno loše i neodgovorno ponašanje vlasti. Moram da kažem da podržavam predložene zaključke pripremljene za ovu skupštinu, kao i Izveštaj, a još više od toga i uvodno izlaganje i stavove predsednika Vlade. Nama socijalistima nije to posebno teško i sa radošću možemo da prihvatimo ovakve stavove, zato što je to i deo naše politike, to je deo kontinuiteta naše politike i politike svih generacija od 1389. do danas. Ako je reč o ustavnom rešenju i, kako reče predsednik Vlade, neizbrisivom slovu Ustava, onda se i u postojećem ustavu nalazi ovakvo rešenje i nema nikakve bojazni da će i eventualni neuspesi, u šta ne verujem, prilikom donošenja novog ustava, stvoriti neku pravnu prazninu kada je u pitanju Kosovo i Metohija. Naravno da je ovo istorijski važna odluka i potvrda postojećih rešenja. Kosovo je istorijski proces dugog trajanja. Mi danas polažemo ispit, baš kao i brojne generacije pre nas, i stvaramo obavezu onima koji dolaze. Niko do sada u istoriji, kada je Kosmet u pitanju, nije popustio, pa ne bi trebalo ni mi. U političkom životu Srbije nadam se da je definitivno jasno, bar ključnim političkim snagama, da Kosovo nije nikakvo demokratsko pitanje, niti pitanje prirode režima u Beogradu, kako nekad, tako ni sad. Mi ovde usvajamo i usvojili smo deklarisanu politiku u ovoj skupštini i ona ima svoja deklarisana sredstva. Ali, često se jedinstvo oko Kosova formalno otaljava u nekoliko rečenica, govori se o spremnosti da se brane ovi stavovi, a onda se strasno krene u onaj nedeklarisani deo samooptuživanja, traženja krivica, samoponižavanja, koji je, u stvari, svedočanstvo o jednoj nedeklarisanoj politici, koja ne samo da zbunjuje i demobiliše, nego priprema put za eventualno pristajanje na neka druga rešenja. Dakle, toliko strasti koju u političkom životu pojedinci, misleći da koriste Srbiji, koriste da samooptuže i samoponize srpski narod, prosto je neverovatno. Treba jasno i glasno reći da ovakvo ponašanje vodi ne samo ka zbunjivanju građana Srbije, već ih tera na loša rešenja i utire put i daje argumente Ahtisariju ili ovom potomku albanske kraljice ili princeze, a ne znam mu tačno ime, koji, takođe, vodi pregovore o sudbini Kosova. To je nešto na šta bih hteo da upozorim, kao i na izjave državnih funkcionera, koji odu u druge zemlje, optužuju vlastitu zemlju i vlastiti narod, prave lažne periodizacije naše istorije, dele to na ovo i na ono, ne uviđajući da je ovo istorijski proces dugog trajanja, i onda tim ljudima koji im kažu "nezavisnost Kosova je naš cilj", kažu: "oni širom raširenih ruku čekaju nas da uđemo u evroatlantske integracije". To je put, govorim ovo sa porugom, da uđemo. Ako uđemo bez Kosova, ako uđemo uz veliko zadovoljstvo Karle del Ponte, ako ona da pozitivan izveštaj, ako uhvatimo Mladića, Karadžića, potpišemo nezavisnost Kosova, evo nas u EU, u NATO-u, u evroatlantskim integracijama. Ta vrsta politike je istovremeno i alibi za vlastitu nemoć i višegodišnju nesposobnost da se uvidi suština. Sva sredstva su upotrebljena od strane onih koji hoće da razore srpstvo i Srbiju i prekomponuju Balkan, da dođe do odvajanja Kosova, uključujući u to i NATOagresiju. Svi potonji procesi koji se odvijaju ovde na Balkanu i ovde u Srbiji, a tiču se Kosmeta, samo su pokušaji naknade legitimizacije i legalizacije, sadejstva oružanih terorista i NATO agresije. Sada je to sasvim jasno. I jasno je još nešto. Jasno je da je Kosovo jedino pitanje, i najdramatičnije pitanje, u kome se potvrđuje da se naknadna pamet i naknadna istorijska svest, a istorija je uvek naknadna svest donekle, i aktuelno političko ponašanje i vlasti pre ove poklapaju. Nema nijednog rešenja na horizontu, koje je podrazumevalo civilizovana i politička sredstva, koje nije probano na Kosovu i koje srpski narod i srpski rukovodioci nisu probali. I nijedno nije uspelo, što zbog interesa stranih sila koje prekrajaju, dominiraju, što zbog naše nesposobnosti da primenimo bilo koje sredstvo, sem demokratskog sredstva i sredstva koje je političko i koje je bilo humano. Oružje koje se koristilo je bilo oružje koje se koristilo protiv terorizma, a oružje protiv terorizma je dozvoljeno i legitimno svuda. Međutim, ova vrsta samooptuživanja, ili kako je nedavno rekao naš sjajni istoričar Milorad Ekmečić, da smo škakljali zver, možda bi bilo bolje. Oni koji misle da bi škakljanjem zveri izbegli njene zube i njene kandže zaista ne znaju ništa ni o istoriji ni o politici, a mogu politikantski to upotrebljavati i koristiti. Nije najlošije to što to rađa unutrašnje političke posledice. Ovde je najgore to što to koleba, pomućuje i relaksira i neke velike sile, stalne članice Saveta bezbednosti, koje su spremne da podrže Srbiju u njenoj pravednoj borbi, to su pre svega Rusija i Kina, da nas podrže. Ali, oni nas podržavaju ako mi zaista znamo šta hoćemo i ako smo oko toga što znamo šta hoćemo i jedinstveni, i odlučni da to branimo. Ne možete vi podržati nekoga ko neće da bude podržan ili ko ne zna šta hoće. Zbog toga ovu skupštinu i jedinstvo ostvareno potencijalno na njoj vidim kao priliku da demonstriramo celom svetu i samima sebi, ali nekada je to teže nego celom svetu, šta mi to hoćemo i da smo spremni da se odlučno borimo za to. Nisam pristalica onog političkog realizma koji pristaje bespogovorno na nepravedni diktat i golu silu. Smatram da je realizam u postojećim uslovima odlučna i beskompromisna borba za vlastite interese. Kada su ti interesi određeni kao Kosovo, kao interesi na Kosovu i Metohiji, onda ih vidim kao borbu, ne dakle političkim i demokratskim, nego svim državnim sredstvima. Jasno je koja su sredstva državna, to su sva moguća sredstva koja država ima na raspolaganju, pa i ona koja su vezana za njen represivni i odbrambeni aparat, dakle, za vojsku i policiju. Dakle, vidim ovu skupštinu kao jedan doprinos jedinstvu, kao doprinos odlučnoj borbi, kao doprinos suočavanju sa stvarnim problemima. Mi se, dakle, na ovoj skupštini, i ovde se vidi raspoloženje i vlasti i parlamenta, ne izdižemo iznad problema, šireći problematiku na neki bolji život ili ne znam šta, već se hvatamo u koštac sa problemom. Onima kojima izgleda da je ta borba unapred izgubljena ovo će služiti kao opomena, a onima koji veruju da je pravda, ako je pravda, princip i načelo istorije, na našoj strani, potvrda da ta načela i ti principi, kada su na strani malih, daju veliku moć, i nekada veću moć nego što je imaju veliki. Kosovo je naše ključno, dakle, istorijsko, životno pitanje i mislim da ova skupština treba da bude, kako do sada teče, prilog tome, potpunom jedinstvu i toj punoj svesti o tome šta ono znači za nas, i šta ne možemo i ne smemo izgubiti nikad. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Poštovani gospodine predsedniče Republike, poštovani gospodine predsedniče Vlade, članovi Vlade, poštovani gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, preduslov za svaku uspešnu politiku, za ostvarivanje bilo kog državnog i nacionalnog pitanja jeste realna politika. Nikada više ne smemo odustati od toga da imamo realnu politiku, politiku koja je u stanju da sagleda međunarodne okolnosti, naše mogućnosti i kako da naše interese, kao relativno male države i ne mnogobrojnog naroda, uskladi sa interesima velikih sila. Tako da emocije, teške reči, treba da ostavimo za neko drugo mesto. Političari nisu birani da se junače pred TV kamerama, još manje su birani da svoj lični i emotivni stav o drugim političarima, o međunarodnim organizacijama iznose javno, a najmanje od svega smeju da dozvole da njihove političke odluke budu određene upravo njihovim emotivnim stavom. Ne smemo nikada sebi dozvoliti da u donošenju političkih odluka budemo rukovođeni time da li volimo ili ne volimo Rusiju, Kinu, SAD, NATO, Brisel ili nekoga drugog. I zbog toga u potpunosti odbijam kritike koje se odnose na to da naša politika mora biti realna. Naš odgovor mora da bude da se mi ponašamo u okviru onoga što danas jeste realnost. Što se tiče Izveštaja i toka pregovora, mislim da je tu u celini sve onako kako smo očekivali. Nije moglo da se očekuje da će se kroz te pregovore doći do ne znam kakvog epohalnog rešenja, koje bi značilo pogoršanje našeg položaja u pogledu naših legitimnih državnih i nacionalnih interesa, ali siguran sam da je delovanje našeg pregovaračkog tima pozitivno, u tom smislu što je naša politika vrlo konzistentna, što su naši argumenti zasnovani na međunarodnom pravu i na principima koji kvalifikuju savremeni svet. U tom smislu, pozdravljam izveštaj i politiku koju naše državno rukovodstvo, na čelu sa predsednikom Republike i Vladom Republike Srbije, vodi kada je u pitanju budući status Kosova i Metohije. Nažalost, ova generacija političara i ovo državno rukovodstvo ima taj teret rešavanja razgovora o konačnom statusu Kosova i Metohije. Taj teret je tim veći što je u pitanju podvlačenje crte nakon viševekovnog procesa, koje se, po mom dubokom uverenju, svodi na suštinsko pitanje životnog prostora između nas i Albanaca na Kosovu i Metohiji. Dugo smo robovali zabludi da će u međunarodnim odnosima određeni istorijski razlozi na koje se mi pozivamo biti ključni za rešavanje ovog problema. To nismo uspeli ni 1912. godine, to nismo uspeli ni onda kada je srpska vojska bila u Skadru. Podsetiću vas da smo tada, i to pod pretnjom međunarodne vojne intervencije, napustili Skadar. To nismo uspeli ni kada smo uspevali da granice budu na obali Drima i mislim da je to bila dovoljna lekcija da shvatimo da u budućnosti ne možemo naše argumente zasnivati na nečemu što je bilo pre 5-6 ili 10 vekova. To je dobro za naše pamćenje, za naše potomke, za ideju koju možemo gajiti kroz generacije u budućnosti, ali je veoma loše ako na tome zasnivamo našu državnu i nacionalnu politiku. Nažalost, te međunarodne okolnosti kroz vekove su se kretale vrlo loše po nas, što zbog objektivnih razloga, što zbog naših zabluda i grešaka. Situacija nije bila ni u prošlom veku nešto previše izgledna za dobro rešenje statusa Kosova i Metohije. Međutim, sukob koji smo imali sa međunarodnom zajednicom u poslednjoj deceniji 20. veka do temelja je razrušio naš potencijal za zaštitu naših državnih i nacionalnih interesa. Posle toga što se nama desilo krajem devedesetih godina, posle bombardovanja od strane međunarodne zajednice, mi nismo imali nikakve mogućnosti za zaštitu državnih i nacionalnih interesa. Mislim da se ovo što sada radimo zove – spasimo što se spasti može. Šta je rešenje? Rešenje je ne ići u politiku koja nas je dovela dotle. Rešenje jeste ono što je predsednik Tadić rekao nakon posete Vašingtonu. Nije rešenje vratiti se na stari put. Nije odgovor na, eventualno, jednostrano priznanje bilo koje države prekid diplomatskih odnosa i, bez obzira što to još uvek nije tema, primer je upravo Savezna Republika Nemačka, koja je imala mnogo bolji međunarodni položaj nego mi. Upravo je njihova situacija taj istorijski kontekst, dokaz da to nije put. Put je drugačija politika. Put je saradnja, put je partnerstvo, put je biti deo onih koji danas odlučuju o našoj sudbini, ali kao o sudbini nekoga ko nije deo njih, ko ne deli njihove vrednosti, ko je do juče bio u latentnom sukobu sa njima, koji je, u krajnjem slučaju, bio u oružanom sukobu sa njima. Oni sada odlučuju o našoj sudbini. Mi moramo postati partneri, a partner se postaje samo tako što delimo iste vrednosti i što učestvujemo u međunarodnoj podeli i rada i odgovornosti, pre svega za mir i bezbednost u svetu. Postoji drugi put, ne sporim, legitimno je zalaganje za neki drugi put, ali zar nisu sveža sećanja na taj drugačiji put. Ne možemo stalno magliti realnost time, hajde da čekamo da se promene odnosi u svetu. Odnosi u svetu se stalno menjaju, to je proces. I priča o novom svetskom poretku; novi svetski poredak imate stalno, možete ga svakih 10 godina podvlačiti crtom i konstatovati novi svetski poredak. Zar mi ne primećujemo da nikako nismo deo nijednog novog svetskog poretka? Stalno smo van novog svetskog poretka, koji god da bude. Nemojte da lažemo naše sugrađane: „hajde da trpimo dok se ne promeni odnos snaga u svetu.“ Neće se promeniti na taj način koji bi nama omogućio da zaštitimo, ovakvom politikom kakvu smo imali do 2000. godine, naše državne i nacionalne interese. Uostalom, to je bila politika, ako se ne varam, Mirjane Marković, supruge bivšeg predsednika Srbije i kasnije Jugoslavije. Isto nas je pozivala da trpimo dok se ne promeni odnos snaga u svetu. Siguran sam da dok su svi ovde živi, odnos snaga u svetu se neće promeniti na način da mi autističnom politikom, zatvaranjem, okretanjem na neku drugu stranu od onoga gde su vrednosti koje treba da delimo, a to je zapadna civilizacija, prilike se neće promeniti tako da takvom politikom ostvarimo svoje državne i nacionalne interese. Što se tiče dana posle, ponoviću ono što je rekao Dušan Petrović. Dan posle je onaj dan kada su strane trupe ušle na našu teritoriju. Mi živimo u vremenu posle tog događaja, posle gubitka suvereniteta i posle zadržavanja samo formalno teritorijalnog integriteta na teritoriji Srbije. Ako nekoga zanima šta je dan posle, ukoliko se ovi pregovori ne završe negativno, dan posle jeste drugačija politika koju pokušava da vodi aktuelna vlast u Republici Srbiji, na čelu sa predsednikom Republike Borisom Tadićem. Suština je uspostavljanje mostova saradnje, suština je biti tamo gde treba da se čuje vaš glas, biti u društvu onih koji će odlučiti o vašoj sudbini, sudbini vaše dece, a ne gurnuti prst u oko upravo onima koji treba sutra da odluče kolika će se dati pomoć za lekove, pomoć za ovo ili ono. Lako je političarima da se junače, ali nisam primetio da aktuelni političari ikada trpe posledice koje zbog njihovih izjava i njihove politike trpe naši sugrađani. Junačenje, teške reči i uvrede na račun onih koji odlučuju o sudbini nas i naše dece ostavimo za kod kuće. Čuo sam ovde i stav vezan za Martija Ahtisarija. Da li mi treba da se junačimo ovde, da se dokazujemo time ko će više da osudi tu izjavu? To je necivilizovana izjava, nema o tome potrebe da previše razgovaramo, naša država je rekla sve što je imala da kaže o toj izjavi – da je necivilizovana, da je neprihvatljiva, da je dovedena u pitanje nepristrasnost Martija Ahtisarija, i pokušali smo da učinimo sve što smo mogli da on ne bude taj koji će voditi te progovore. Ideja da kažemo da nećemo da pregovaramo sa Martijem Ahtisarijem zbog te izjave nas dovodi u poziciju da ni sa kim ne pregovaramo, jer je Kontakt grupa stala iza njega i to treba da zna naša javnost. Kontakt grupa je, ipak, stala iza Martija Ahtisarija posle te izjave. Šta sada treba da uradimo? Da kažemo - ne, mi nećemo više da pregovaramo s njim, što znači da nećemo da pregovaramo ni sa kim i što znači da će odluku o Kosovu i Metohiji doneti bez ikakvog našeg učešća. Ne vidim da je to rešenje i žao mi je što neko ko je u, stvari, svestan da to nije rešenje pokušava na ovaj način da manipuliše i kupi sitne političke poene na ovakvim sednicama. Vojska se nijedna, uvaženi kolega, ne obučava za rat. Prošlo je vreme kada se vojska obučavala za rat i nikada nećemo reći da našu vojsku obučavamo za rat. Vojska se obučava za mir, za očuvanje mira, za humanitarne akcije, za podelu odgovornosti, za bezbednost u svetu i to mora da bude misija naše vojske. Nekada, kada slušam naše kolege, čini mi se kao da živimo u različitom vremenu i u različitom svetu. Čemu te optužbe ovde i protiv koga su optužbe, ko to uništava ovde našu vojsku, ko ovde izdaje državu ili ne znam šta se već čulo za ovom govornicom? Mi imamo problem, i to ću vam vrlo otvoreno reći, kao društvo, sa delom naše političke elite, sa onim političarima koji skupštinsku govornicu i svoj javni nastup isključivo koriste za zadovoljenje svojih ličnih i partijskih interesa. To je naš sledeći problem: nedostatak odgovornosti u politici. Da li se nekada neko zapitao kakvu korist ima država i kakvu korist imaju građani od njegovih nesuvislih izjava i komentara na račun onih koji odlučuju o našoj sudbini? Zaista bih voleo da mi neko nađe uzročno-posledičnu vezu između takve politike i kvaliteta života naših sugrađana. Mislim da tu nema apsolutno nikakve pozitivne veze. Ponavljam, ko nije sposoban da se kao političar ponaša objektivno, realistično, da se rukovodi isključivo interesom države, pa makar i kada je teško u stomaku rukovati se, razgovarati, pregovarati, ko za to nije sposoban, taj ne treba da se bavi politikom. Ko nije sposoban da emocije ostavi kod kuće, taj neka se bavi nečim drugim. Ukoliko se budemo bavili emocijama, time ko nam je kakvu nepravdu naneo, možemo svi da zatvorimo naše granice i da budemo u latentnom sukobu sa ostatkom sveta, a vi znate kako će se to završiti za našu državu i narod. Rekao bih nešto vezano za ustav. Činjenica je da mi treba da donesemo novi ustav, nema nikakve dileme u tome koliki je značaj donošenja novog ustava, ne samo kada je u pitanju Kosovo i Metohija, nego ukupno naše društveno uređenje. Činjenica je da je onaj ustav prevaziđen, da nam treba diskontinuitet sa tom pogrešnom politikom koja je dovela dovde dokle je dovela, ali mislim da smo olako prešli preko mogućnosti da taj ustav donesemo na jednako legitiman način kao što je ustavotvorna skupština. Mislim da dosta veliki rizik preuzimamo time što ćemo pokušati da ustav donesemo po revizionim odredbama postojećeg ustava. Svi ćemo u tome pomoći svakako, svaka stranka, ali se nadam da će pre nego što se konačno odluči o procesu, odnosno načinu kako će se doneti novi ustav, a opet kažem, potpuno su legitimna oba načina, pre nego što se konačno odluči, da će se ipak dobro proceniti koliki je rizik, odnosno kolika je mogućnost da taj put uspe. U svakom slučaju, DS ostaje privržena ideji donošenja novog ustava i učinićemo sve, ma koji put donošenja ustava da bude, sve što je u našoj moći da građani Srbije izađu i podrže donošenje novog ustava, i da mi kao političke stranke dođemo do tog usaglašenog teksta ustava, što smatram da nije daleko. Mi ćemo glasati za ovaj izveštaj i nadamo se da će u budućoj politici Srbije preovladati realnost, razumevanje međunarodnih političkih okolnosti, a da će političari u svojim javnim nastupima, pre svega, voditi računa o tome koliko njihov nastup ima pozitivnog uticaja za državu i građane, a manje voditi računa o tome koliko njihov javni nastup donosi njihovoj partiji političkih poena.
Zahvaljujem, gospodinu Markoviću. Na osnovu člana 85. stav 1. dajem pauzu do 15 časova i pet minuta. Izvolite, gospodine Baraliću, po Poslovniku.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Gospodine predsedniče Republike, predsedniče Vlade, dame i gospodo, nije tačno – pozivam se na Poslovnik, govornik je dužan da govori istinu za govornicom – nije tačno da su snage međunarodne zajednice bombardovale Srbiju. Formalno, NATO je bez odluke Saveta bezbednosti izvršio agresiju na jednu suverenu zemlju. To je prvo. Drugo, ne bih se začudio da ste predložili da se formira anketni odbor da se dekanonizuje građanin Lazar Hrebeljanović koga je, u neznanju, Srpska pravoslavna crkva proglasila za sveca. Nemoguće je na ovaj način govoriti o stvarima koje bi za svakog normalnog i dobronamernog čoveka trebalo da budu politički prioritet. Kako je moguće o ovom pitanju govoriti bez emocije? Ko o ovom pitanju govori bez emocije, njemu ovde nije mesto. Emocija može biti ljubav i mržnja. Između te dve stvari postoji veliki put. Naša umešnost je u tome da pronađemo pravi način. Ali, ne treba da prihvatimo nijedan stav koji treba samo da opravda sve ono što je ovde učinjeno, a to što je učinjeno je strašno. Mi smo bili laboratorija za grafitne bombe, za osiromašeni uranijum, za skrcane zgrade, za ubijenu decu. Zašto? Zato što je neko tvrdio da je pitanje Kosova demokratsko pitanje. Nažalost, nije demokratsko pitanje, ono je u suštini nacionalno pitanje i problem u vezi sa tim postoji 200 i više godina, ili nekoliko vekova. Razumem razloge koje ima DS, ali što se mene tiče, kao političara, oni nisu časni, sa njima sam spreman da polemišem na nekom drugom mestu. Nije fer i nije korektno, kao da smo đačići, da se na ovaj način govori o svima koji drugačije misle o jednom pitanju koje je, par ekselans, i državno i nacionalno pitanje. To što se ovde prostire crveni tepih jednom čoveku čije je ime Havijer Solana, koji je doneo formalnu odluku da se ova zemlja skrca, to je pitanje etike, pitanje morala. To nije pitanje odnosa prema ovom ili onom. To što nemaš snagu i nemaš volju da onoga ko jeste dželat nazoveš dželatom, to nije pitanje za politička prepucavanja, to je pitanje odnosa prema jednom od najvažnijih pitanja, pitanju opstanka. Nemojmo da se zamerimo onom ili ovom. (Predsedavajući: Vreme.) Govorimo o Vojsci. O kojoj vojsci govorimo? Da nije ovih 700 tenkova, koji su nam ostali od pre deset godina, ne bismo imali nikakav potencijal koji je faktor odvraćanja danas u Srbiji: 30.000, 20.000 vojnika, najbolji momci u Srbiji ljušte krompir u narodnim kuhinjama danas. To je danas srpska vojska. Zahvaljujem.
Zahvaljujem gospodinu Baraliću. Po članu 85. stav 1, pauza do 15 časova i 10 minuta.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad vanredne sednice Narodne skupštine Republike Srbije. Reč ima narodni poslanik Ljubomir Kragović, potom narodni poslanici Zoran Anđelković i Gordana Pop-Lazić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Izveštaj o radu Državnog pregovaračkog tima sadrži upravo ono što smo očekivali, a to je pokušaj srpske strane da na principima kompromisa i međunarodnog prava zaštiti državu Srbiju, kao i sve one koji u njoj žive. U više navrata, u Izveštaju stoji da se skoro ni sa jednim predlogom ne slažu Šiptari sa Kosova i Metohije. Ono što je još drastičnije je stavljanje Martija Ahtisarija na stranu koja je suprotna srpskoj strani. Ono što nedostaje u ovom izveštaju, to je upravo kritika navodne mirovne misije na Kosovu i Metohiji, kritika predstavnika UN, zato što se stavljaju na stranu šiptarskih separatista i terorista. Pregovori su proces dogovora i kompromisa, a ne nametanja rešenja. Na strani 7 Izveštaja stoji: "Prema našoj čvrstoj oceni, kosmetski Albanci svojim ukupnim predlogom pokušavaju da dođu do rešenja koje bi i pre donošenja odluke o budućem statusu Kosmeta praktično potvrdilo rezultate etničkog čišćenja kosovskih Srba i drugih nealbanaca." Trebalo je dodati: "uz saglasnost i pomoć mirovnih snaga na Kosovu i Metohiji", jer mi Srbi koji živimo dole svedoci smo svih tih događaja koji su se dogodili od 1999. godine pa do današnjeg dana. Treba biti hrabar, odgovoran i argumentima stalno ukazivati na neodrživost stanja na Kosovu i Metohiji i na nemoguću misiju – nezavisno Kosovo i Metohiju. Treba javno pitati Evropu i svet šta je to što su šiptarski separatisti i teroristi uradili i čime su zadužili Evropu i svet da im za nepunih 100 godina poklone dve države. Prethodne kolege su isticale realnu politiku, političku realnost, da je Kosovo i Metohija izgubljeno devedesetih godina, a to su upravo reči koje najviše iritiraju srpski narod, a pogotovo Srbe na Kosovu i Metohiji. Upravo je realnost da je na Kosovu i Metohiji već više od sedam godina prisutna Evropa i Amerika. Da li je Amerika demokratska država? Da li su zemlje Evrope, Engleska, Nemačka, Francuska, Italija i ostale demokratske države? Da li kod njih vladaju opšta načela ljudskih prava, načela demokratije i vladavine prava? Da. Zašto se onda sve to ne sprovodi na prostoru Kosova i Metohije, ako su već dobili mandat da to urade? Koliko im je vremena potrebno da bi na Kosovu najzad zavladao red i mir? Šta se trenutno događa na Kosovu i Metohiji? Nastavlja se egzodus sa sistematskim i planskim napadom na Srbe, pretežno iz severnog dela Kosova i Metohije. Setimo se ubistva mladića, bombaškog napada na kafić "Dolče vita", ranjavanja devet prisutnih u tom kafiću, od kojih su dvoje strani državljani, kamenovanja autobusa sa decom koja se vraćaju sa odmora, konstantnog pritiska na Srbe koji žive u severnoj Kosovskoj Mitrovici. Da li se zločini sankcionišu? Ne. Kada se uhvate počinioci zločina, onda je to obavezno maloletno dete koje provede 30 dana u pritvoru i potom bude pušteno na slobodu. Šta je poruka? Srbe možeš pljačkati, tući, ubijati i za to nećeš odgovarati. To je politika navodne mirovne misije na Kosovu i Metohiji. To moramo jasno i glasno reći. Ono što meni daje snagu i što me ohrabruje jeste da sada svi govorimo da su oči Srba sa Kosova i Metohije uperene u Beograd. Kada sam to govorio u prethodnom mandatu, za vreme vladavine DOS-a, desetak poslanika je tada skočilo da mi replicira i govorilo mi da se pomirim sa sudbinom i da moje oči i oči Srba treba da gledaju u Prištinu. Danas je ta slika drugačija i ona me ohrabruje i daje mi snagu. Tada su mi govorili, idite na kosovsko-metohijske izbore, učestvujte u privremenim institucijama Kosova i Metohije, a danas imamo bojkot upravo tih institucija, što daje za pravo srpskim radikalima koji su jedini bili za bojkot izbora na Kosovu i Metohiji i za bojkot saradnje, ili da je nazovemo kolaboracijom, sa privremenim institucijama na Kosovu i Metohiji. Ono što brine srpski narod na Kosovu i Metohiji je izjava predsednika Republike Srbije Borisa Tadića tokom boravka u Americi. Stavovi o Kosovu i Metohiji su nam suprotni, ali bez obzira na to mi se nećemo svađati, već ćemo nastaviti da sarađujemo. S kim to treba da sarađuje Srbija, s onima koji žele nezavisno Kosovo i Metohiju, s onima koji žele, ako ne daj bože bude proglašena nezavisnost Kosova a oni prihvate tu nezavisnost, da sarađujemo. S time se ne slaže srpski narod i sa njima ne želi saradnju, tj. mešanje sa onima koji žele nezavisnost Kosova i Metohije. Dame i gospodo, najava nezavisnosti Kosova i Metohije do kraja godine ili najkasnije do proleća samo su puste želje šiptarskih separatista i terorista i njihovih lobista koje imaju u Evropi, u Americi, a, nažalost, i u Beogradu. Da li će se realizovati želja šiptarskih separatista i terorista, da li će Kosovo i Metohija postati nezavisno? Neće, osim ako se ne nađe neka luda glava, neko ko će da im pomogne i da da saglasnost za nezavisnost Kosova i Metohije. Neophodno je da danas budemo svi jedinstveni u tome da je Kosovo i Metohija Srbija i da će Kosovo i Metohija uvek ostati Srbija. Kada je u pitanju Kosovo i Metohija, moramo misliti i delovati kao srpski narod, a želja srpskog naroda je da Kosovo i Metohija bude u sastavu Srbije. Dame i gospodo narodni poslanici, u procesu pregovora govorilo se o svim sferama života na Kosovu i Metohiji, a ja želim samo da iznesem neke primere. Ako uzmete geografiju za sedmi razred osnovne škole koju uče albanska deca na Kosovu i Metohiji, videćete sliku, ne jednu nego više slika u tom udžbeniku velike Albanije, a ta velika Albanija sadrži teritoriju Kosova i Metohije, teritoriju južne Srbije, teritoriju Makedonije, delove Crne Gore i delove Grčke. To je ono što propagiraju šiptarski teroristi i separatisti, ali, nažalost, uz saglasnost i uz saradnju tih mirovnih snaga koje su morale da spreče da se takva karta pojavi na više mesta u udžbeniku geografije za sedmi i osmi razred osnovne škole. Ono što još zabrinjava, to je konstantna nezainteresovanost međunarodnih snaga za kršenje ljudskih prava, za skrnavljenje spomenika kulture na Kosovu i Metohiji. Nedavno je u Kosovskoj Mitrovici, u porti naše crkve, na južnom delu, podignuta višespratnica. Imam tu fotografiju u autu i doneću je, ako treba, do kraja sednice. Na našem gradskom groblju i na našem pravoslavnom groblju podignuto je više porodičnih kuća, a u severnom delu Mitrovice postoji šiptarsko groblje i možete da se uverite da tamo ne fali nijedna grančica, a kamoli spomenik. To je odnos prema kulturi, to je odnos prema civilizaciji, ali mi nisu jasne međunarodne snage, zašto to ne sprečavaju i zašto dozvoljavaju tako grubo kršenje prava i iritiranje srpskog naroda na Kosovu i Metohiji. Ako ne mogu da spreče pljačku, ako ne mogu da spreče bacanje bombe, mogu da spreče zidanje višespratnica u porti našeg hrama u južnom delu grada, mogu da spreče zidanje porodičnih kuća na našim grobovima. Dame i gospodo narodni poslanici, na kraju bih želeo da podsetim da je kosovsko-metohijski problem bio problem više generacija i da će ostati problem više generacija. Na Kosovu i Metohiji živi 130.000 Srba. Oni žive jako teško. Ovom prilikom bih želeo da iskoristim prisustvo premijera i predsednika Republike i da zamolim da više pažnje ukažu i pomognu tim Srbima koji su ostali da žive na Kosovu i Metohiji. Kada ovo kažem, mislim na pomoć ne samo njihovim sledbenicima i onima koji su bliski režimu, nego svim Srbima, jer nedostaju socijalni programi, nedostaju programi Srbije kako bi se omogućilo da život Srbima na Kosovu i Metohiji bude lakši i kako bi oni ovaj proces, koji će trajati verovatno dugo, mogli da izdrže i da dočekaju najzad tu slobodu koja će, nadam se, ipak doći na prostore Kosova i Metohije. Hvala.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Zoran Anđelković, a potom narodni poslanici Gordana Pop-Lazić, pa Žarko Obradović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsednici Vlade i Republike, borba Srbije za ovaj prostor, borba Srbije da sačuva južni deo svoje Republike, borba Srbije da ekonomski i kulturno razvije prostor Kosova i Metohije nije od juče, a nije ni samo poslednjih 10 godina, ona traje mnogo duže. Paralelno sa procesom ekonomskog i kulturnog razvoja tog prostora i ogromnog materijalnog ulaganja Srbije da bi se sačuvala ta teritorija i razvio taj prostor, da bi se obezbedio zajednički život, mir i tolerancija, traje proces albanskih separatista i terorista da očiste taj prostor, da proteraju sve ono što nije srpsko, a da one koje mogu pretvore u Albance, da Turci nestanu sa tog prostora i da postanu Albanci, da Goranci nestanu sa tog prostora i da postanu Albanci, ako već nisu otišli, da Romi u znatnoj meri postanu Albanci. Asimilacija na tom prostoru i etničko čišćenje je višedecenijski proces, koji traje. On nije vezan ni za jednu godinu. Onako kako je etnički čišćeno posle Drugog svetskog rata ili pre, onako kako je etnički čišćeno i obezbeđivano, kroz proterivanje i kroz sve drugo, pre 1971. godine, tako je bilo i posle, pre 1974. i Ustava i posle, pre 1981. i demonstracija i posle, 1989. godine, kada su ponovo bile oružane pobune. Tako je bilo i 1998. i 1999. godine i danas. Sve vreme su se menjali režimi, vlasti, mnogi su upravljali Kosovom; bila je i kraljevina, i republika, i jednopartijski sistem, i višestranački sistem. Odnosi snaga se nisu menjali. Kada kažem nisu se menjali, nisu se menjali u smislu da se obezbedi mir i tolerancija. Menjali su se u smislu etničkog čišćenja i proterivanja nealbanskog življa sa tog prostora. Na kraju smo dobili da Kosovom upravljaju i oni sa strane, da upravlja UNMIK. Ni tada se ništa nije promenilo, i pored Rezolucije UN nastavljeno je etničko čišćenje na tim prostorima. U različitim periodima, bilo je i pregovora. Mnogo pregovora je bilo, ali ni u jednom periodu se ne može reći da su albanska delegacija ili predstavnici albanske nacionalne zajednice sa ozbiljnošću prihvatali te razgovore, a naročito ih nisu prihvatali u poslednjih desetak godina. Nisu ih prihvatali zato što su uvek imali obećanja, najčešće iz Vašingtona, da će dobiti ono što traže, a to je da kada etnički očiste Kosovo, onda će dobiti nezavisno Kosovo. Kada kažem da im je tako rečeno, podsetimo se i izjave tadašnjeg predsednika Amerike posle bombardovanja, koji je rekao, pa šta ako stotinu hiljada Srba ode sa Kosova i Metohije? Šta je to drugo nego poruka za etničko čišćenje i proterivanje Srba sa Kosova i Metohije? Ni danas, kao ni 1998. godine, kada je 16 puta srpska delegacija odlazila na Kosovo, albanska delegacija, koja tada nije htela da dođe, ali sada dolazi, nije želela da razgovara o ozbiljnim pitanjima rešavanja statusa ljudi koji žive tamo, nego, pre svega i jedino, kako da uzme 15 posto teritorije Srbije. U Rambujeu je bilo razgovora, pregovora, samo ne direktnih. Bilo je gostovanja u Rambujeu, ali ne razgovora, bilo je ponude koja je značila: ili će Srbija da potpiše da za tri godine Kosovo bude samostalno ili će biti bombardovanja. Danas u Beču imamo: ili će Srbija da prihvati da bude nezavisno Kosovo ili nećete imati dobre odnose sa nama. Ne mogu dva puta da nas ubiju, jednom su nas bombardovali. Samo je u tome razlika, ni u čemu drugom. Ni tada ni danas, ni ova skupština ni narod Srbije nije prihvatao, niti će prihvatiti takvu ucenu da se dobrovoljno odrekne Kosova i Metohije. Danas slušam ovde da li je trebalo da prekinemo pregovore posle izjave Ahtisarija, ili posle ovih ili onih stavova albanske delegacije ili Vašingtona. Nije mogao da se prihvati ni tada prekid pregovora, a ni danas, zato što ni ova pregovaračka delegacija nije ovlašćena od Ahtisarija da pregovara, ovlašćena je od ove skupštine. Samo kada ova skupština kaže, a ona nema razloga da kaže da se prekinu pregovori, mogu da se prekinu pregovori. Mi ćemo nastaviti i Pregovarački tim treba da nastavi pregovore. Naravno da treba ponovo da kažemo ono što jeste istorijski, što jeste nacionalni interes, a to je da ne damo svoju teritoriju, ne damo svoje Kosovo i Metohiju. To nije vezano ni za koga. Ni tada, 1999. godine, ni Slobodan Milošević, ni vlada, ni narod Srbije, ništa drugo nisu mogli da kažu nego: branićemo i odbraniti Kosovo i Metohiju. Ni danas ni ova vlada, ni predsednik Vlade gospodin Koštunica, ni Vlada, ni ova skupština, ništa drugo ne mogu da kažu nego: ponovo ćemo pitati narod. Kao što je narod rekao 1989, širom Srbije, na mnogim skupovima, kao što je to rekao usvajanjem Ustava, kao što je rekao 1998. na referendumu, tako će sigurno i u ovom ustavu reći: da, ustav Srbije u kome piše da je Kosovo i Metohija sastavni deo Srbije. Drugačije ne može biti, i pored svih tih obećanja i pored tih nerazumnih stavova – eto, kako ćemo mi ako nemamo dobre odnose sa Vašingtonom. Ne grade se odnosi tako što ti neko ukrade nešto, pa mu ti i dalje poltronišeš. To više nije poltronisanje, to je superpoltronisanje. Odnosi se grade onda kada svako poštuje svačije dostojanstvo i kada se razvijaju ekonomski i svaki drugi odnosi u korist jednog i drugog naroda, i jedne i druge zemlje, nezavisno od veličine i snage bilo koje teritorije i bilo koje zemlje. Zato i SPS i ova skupština treba da prihvate Izveštaj Pregovaračkog tima, zato što je on radio u skladu sa Rezolucijom koju je Skupština Srbije usvojila, u skladu sa zaključcima koje smo krajem februara ove godine usvojili, zato što je to ono što će građani Srbije da podrže i zato što je to jedino pravo, ne međunarodno, nego bilo kakvo, običajno i svako drugo pravo ove zemlje da brani svoju teritoriju i da očuva Srbiju kao celinu. Niko nam nešto drugo ne bi oprostio. Ne bi nam oprostila ni naša pokolenja, a ni sadašnja generacija kad bi se bilo ko drznuo da se drugačije ponaša. Čak ni izjave koje, tim povodom, kažu: šta da radimo ako nam to otmu, nisu prihvatljive i suprotne su interesu Srbije. Ponovo će građani Srbije, ubeđen sam, kao i više puta do sada, da kažu - da jedinstvenoj Srbiji, jer su bili za to, za to će biti i to im kao istorijsko pravo pripada. Zato SPS mora, ali i mi ovde u Skupštini moramo jasno, još jednom, da kažemo, pored ovih zaključaka, da za ovih skoro sedam godina od Rezolucije 1244 gotovo ništa nije realizovano, ništa od onoga što je bila osnovna obaveza i UNMIK-a i KFOR-a, kada je reč o bezbednosti, slobodi kretanja građana, povratku izbeglih lica, proteranih sa Kosova i Metohije. Nema nikakvog ekonomskog razvoja na tom prostoru. Ništa se nije dogodilo i ništa se ne poboljšava kada je reč o multietničkom sastavu Kosova i zajedničkog života na Kosovu. Nema vode, nema struje, nema posla, nema ničega što će obezbediti boljitak i što se pokazuje kao boljitak za ovih šest-sedam godina vladanja međunarodne zajednice. Kad kažem da to moramo da saopštimo još jednom, onda isto tako smatram da je i obaveza države Srbije da nastavi da pomaže sve one sredine i srpski narod na Kosovu i Metohiji u ekonomskom smislu, u razvojnom smislu, otvaranjem novih pogona, otvaranjem novih radnih mesta, otvaranjem novih škola, otvaranjem novih domova zdravlja, jer i na taj način ćemo uputiti poruku, ne samo tako što ćemo ustavno i pravno zaštititi teritoriju Kosova i Metohije, nego ćemo i u ekonomskom smislu zaštititi taj prostor. Na kraju, osuđujući Ahtisarijevu izjavu, uvek se sećam izjava naših političara koji su govorili o tom periodu 1998-1999. godina. Rekli su da je vlada bila zločinačka, da je Milošević bio zločinac, a oni to protumače ovako – vladu bira narod. Prema tome, Ahtisari je citirao neke od vas koji ste ovde govorili, a pre svega gospodu iz DS koji su to govorili u poslednjih nekoliko godina. Nažalost, kada se ne razmišlja o tome, onda se dobije to što dobijemo. No, i pored toga, Ahtisari nema pravo da to kaže na bilo koji način, ali mene to ne iznenađuje. Oni koji su plaćeni da rade kao lobisti Vašingtona i albanskih separatista, to fino otplaćuju takvim izjavama. Da ne bih polemisao sa gospodinom Petrovićem na svakoj sednici Skupštine povodom ovih pitanja – ko je kriv, kada je bio datum pre, kad posle, koji je datum važniji a koji manje važan, pokloniću mu dve knjige o tome šta smo mi 1998. i 1999. godine radili. Ja sam ovo napisao o onom što se dešavalo, a i ovo, pod naslovom "Dani terora", o tome šta se dešavalo od 1999. do 2000. na Kosovu i Metohiji. Valjda će mu biti lakše i valjda će nešto više da sazna. Ako mu to ne pomogne, ja ne mogu da mu pomognem.
Reč ima narodni poslanik Gordana Pop-Lazić, pa narodni poslanik Zoran Krasić.
Poštovane kolege narodni poslanici, uz osnovnu zamerku što smo ovaj izveštaj dobili zaista kasno, ali dobro je da smo ga uopšte dobili, malo bih se osvrnula na sam sadržaj Izveštaja koji, pored ovog hronološkog pregleda koliko je rundi razgovora bilo, dakle 13, pa me to nekako asocira i na onih naših 13 razgovora koje smo imali na Kosovu i Metohiji, mislim na tadašnju Vladu Srbije, u pokušaju da se iznađe zajedničko rešenje sa Šiptarima na Kosovu i Metohiji, daje i tematski pregled zaštite verske i kulturne baštine, ekonomsko-finansijskih i pravnih pitanja, kao i prava zajednica. Vaša konstatacija kod svake od ovih tema je bila da vaši amandmani, vaša nastojanja nisu naišli na odobravanje sa druge strane, niti na saglasnost volja i da je ipak status taj koji mora da se reši pre svih ovih pitanja. Došlo je do ovog sastanka o statusu 24. jula. Bili ste tamo, kako kažete, sa ministrom spoljnih poslova, iako on to nije, za vas verovatno jeste. Hoću da vam kažem šta je ono što u narodu kruži vezano za Kosovo i Metohiju, šta narod misli da možemo da učinimo, a što ne činimo. Vi možda nemate mogućnosti da se sretnete sa ljudima na ulici, ali ljudi ne veruju u to da ste spremni i kadri da to pitanje rešite i zastupate onako kako vam je Skupština mandatom dala, zbog toga što nema jedinstva među vama - pregovaračima. Čitajući sve ono što u dnevnoj štampi piše, šta o svemu tome kažete vi kao premijer, šta kaže predsednik Republike i vrhovni komandant, šta kaže Vuk Drašković, kao vaš ministar inostranih poslova, može se videti da su to dijametralno različiti stavovi. To zbunjuje ne samo unutrašnju javnost, to zbunjuje i celokupnu svetsku javnost. Dakle, ako ste predsednik Vlade, a Vlada je taj izvršni organ kome je Skupština, ipak, poverila da se, pre svega, ovim pitanjem bavi, da odgovara za ove pregovore, morali biste da obezbedite jedinstvo stavova. Dogovorite se međusobno ko će u ime Pregovaračkog tima da istupa u javnosti i onda neće biti tih zabluda. Ovako možemo da pročitamo sve i svašta, recimo, samo ono što je Vuk Drašković izgovorio o pitanju pregovora može da nanese veliku štetu daljim pregovorima. Vuk Drašković na onom molitvenom skupu u Vašingtonu, između ostalog, kaže - "Ujedinjene nacije su zaustavile zločine režima Slobodana Miloševića" i time potvrđuje ono što Ahtisari kaže, dakle, da smo mi zločinci nad Albancima, ali albanske zločine nad Srbima niko ne kažnjava. To ne sme da izađe u javnost, ne sme da se iznese pod vašim pokroviteljstvom, a da vi to ne osudite ili da ne kažete narodu – on je to rekao u svoje lično ime; a nije smeo ni u svoje lično ime da govori tamo, jer verovatno nije tamo pozvan kao Vuk Drašković, tamo neki bivši književnik, nego je pozvan kao vaš ministar inostranih poslova. Prenos nadležnosti sa UNMIK-a na lokalne organe vlasti i evropske vojne snage, jer je očigledno da Amerika, NATO i UNMIK, hoće da se povuku sa Kosova, koje će po odlasku KFOR-a naslediti, kažu, odgovornost za bezbednost na Kosovu, a čim kažu odgovornost za bezbednost, implicira se da bezbednosti ni posle toga biti neće, da će ona biti ugrožena. Neko je ovde govorio o "Milosrdnom anđelu" i o tome šta je bilo pre i šta će biti dan posle, čini mi se da je iz DS-a, ali ako hoćemo da budemo iskreni, mi moramo da priznamo da "Milosrdni anđeo" i dalje traje i da ne znamo dokle će trajati. Nakon onog potpisivanja sporazuma Ahtisari-Černomirdin, a taj sporazum je podržao Vuk Drašković, koji sada mora da govori ovo što govori, dakle, da sam sebi skače u usta, onda je bio za to, a sada je protiv, onda smo, navodno, dozvolili da uđe NATO na Kosovo i Metohiju, tada smo izgubili Kosovo i Metohiju a sada treba ponovo da ga povratimo ili da ga sačuvamo. Mnogo ljudi je izginulo za ovih šest godina otkako je sama agresija prestala. Mnogo njih je nestalo i svakodnevno se dešavaju teroristički napadi pod pokroviteljstvom samog KFOR-a. Šta se sada dešava na Kosovu i Metohiji? Svi znate, a niko neće o tome da govori. Dakle, postoji grupisanje snaga KFOR-a na samom severu Kosova i Metohije. Krajem aprila i sredinom jula, KFOR je izvodio operativne treninge pod nazivom ''Balkanski soko 4 i 5'' na kojima je uvežbavao sposobnost odgovora na nasilne demonstracije, zaštitu manjinskog stanovništva, evakuaciju tog stanovništva, blokade puteva. ''Balkanski soko 5'' se odvijao između 11. i 13. jula, a uvežbavana je i zaštita administrativne granice Kosova i Srbije. Od koga? Odgovor nam daje Aleksandar Ivanko, portparol misije UN na Kosovu, koji kaže – cilj povećanja međunarodnog vojno-političkog prisustva na Kosovu jeste osiguranje integracije Srbima naseljenog severnog dela Kosovske Mitrovice u ostatak Kosova nakon odluke o budućem statusu Pokrajine. Blokada srpsko-kosovske granice se, zapravo, planira samo u jednom smeru, od Srbije ka Kosovu, a u suprotnom, bila bi veoma propusna za srpske izbeglice. Pored toga, znamo i da Crveni krst, Međunarodni komitet Crvenog krsta popunjava svoju delegaciju u Beogradu, dok je na Kosovu otvorio i posebnu kancelariju. Dakle, i oni očekuju nešto negativno u pogledu Kosova i Metohije. Eksperti Svetske organizacije prave projekat - Integrisanje izbeglica sa Kosova u centralnu Srbiju. Zašto se sve to radi? Očigledno je da smo zapali u situaciju da se očekuje negativno rešenje pitanja Kosova i Metohije. Nisam čula da ste spomenuli u svom uvodnom izlaganju, iako to ne mora da bude sastavni deo vašeg izveštaja, mada u Izveštaju govorite o delovanju Pregovaračkog tima van pregovaračkog procesa, dakle, tu široku aktivnost, pretpostavljam, vašu ili predsednika Republike, jer nemate ministra inostranih poslova, pa ne znam kako biste mogli da imate tu široku diplomatsku aktivnost. Niste se osvrnuli na ovo što Vladimir Putin govori, niste nam rekli da li je u nekoj konkretnoj diplomatskoj aktivnosti, sa Rusijom ili nekom drugom velikom silom, dogovoreno kada, kako, zašto i gde su njihovi interesi da se postave ovako ili onako. Možda to ne treba da kažete naglas, ali trebalo bi barem da pozdravite ili da zahvalite Vladimiru Putinu što je ovo juče izjavio, s obzirom na to da danas imamo ovu sednicu, što nam nekako daje i motiv za optimizam kada je u pitanju Kosovo i Metohija. Mi znamo da imate javnu diplomatiju, da imate tajnu diplomatiju, pa može nešto iz te tajne diplomatije da se na neki način kaže, da znamo šta je to što možemo da očekujemo i koja je cena svega toga, jer sve ima svoju cenu. Na početku sam rekla da nemate jedinstven stav o svemu što se dešava u pregovaračkom procesu. Smatram da je ova vaša ocena vezana za stav Ahtisarija preblaga, ali da vas podsetim i na izjavu Sande Rašković-Ivić, koja je takođe uznemirila javnost, a vezana je za podelu Kosova. Ni tu niste odreagovali kako se očekivalo ili kako je trebalo da reagujete. Uopšte, izgleda da je to vaš manir rada i da vam nedostaje taj deo organizacionih sposobnosti na toj funkciji i u vašoj vladi, jer svaki ministar je car za sebe, pa i ova dvojica su bez kormilara, mada verujem da i gospodin Tadić i vi imate svog kormilara koji je negde na Zapadu. Tadić, sigurno tamo gde je potpisivao neki vojni sporazum, za koji ne znam ko ga je ovlastio da ga potpiše, niti da li će ikada ovaj parlament tako nešto da ratifikuje, jer ne znamo ni na šta se odnosi, kao što nismo ratifikovali svojevremeno ni onaj sporazum koji je Vuk Drašković imao sa NATO-om. Dakle, mnogo ste se odmetnuli od Parlamenta, a to znači od naroda, i to može veoma skupo da vas košta. To što će da košta vas, vezano za naše unutrašnje političke prilike, to uopšte ne boli mnogo i nije tako važno, danas ste gore, sutra ste dole, pa se opet malo popnete, ali boleće nas sve to jako mnogo u međunarodnim odnosima. Kada donosimo neku rezoluciju vezanu za Kosovo i Metohiju, vi uvek kažete: "Polazeći od toga da smo izgradili demokratsko društvo", ili šta ja znam, ali kako smo izgradili demokratiju, ako vi na potpuno nedemokratski način držite dva ministra u Parlamentu. Dakle, vi vršite svojevrstan državni udar. Ako se zaklinjete u nešto, morate da budete principijelni u tome. Drugo, hoću da vas podsetim, i završavam, ali samo da pronađem vaš govor u UN, gde u jednom delu (apsolutno se slažem sa 98% onoga što ste rekli tamo) kažete – "Molim vas, podsećam vas, gospođe i gospodo, na to da od demokratskog preobražaja zemlje 2000. godine, dakle, da su srpske vlade uspešno vodile zemlju i samostalno izlazile na kraj sa svim teškoćama tranzicije." Znači, niko vam nije pomagao. "Demokratske vlasti Srbije delovale su u regionu konstruktivno", jeste, išli ste u Srebrenicu da se klanjate i još mnogo gde, "a unutar zemlje je ostvaren privredni rast, obezbeđena sloboda medija, poštovanje ljudskih prava i značajno je suzbijen kriminal i korupcija." Koga lažemo? Svi znamo da ništa od ovoga što ste rekli nije istina, ali morate da to kažete kada odete tamo. Šta ćete, ne možete da pljujete rođenu zemlju, ja i to razumem. Dalje ste rekli: "Uspeli smo da ostvarimo suštinski napredak u saradnji sa Tribunalom u Hagu." To jeste, bogami ćete biti zabeleženi kao neko ko ih je najviše isporučio Hagu, samostalno i po cenu velikog rizika. Zatim, "osvojena demokratija je u Srbiji pustila koren i uspela da za nepunih šest godina bitno popravi položaj naroda i da zemlju vrati na mesto koje joj u zajednici naroda pripada." U jednom momentu kažete – mi smo suosnivači UN, a znamo da ste vi zatražili ponovo prijem u UN. Dakle, lutate tu, ne znate gde je mesto ovoj državi, ne možete da joj pronađete, što kažu, pravu meru. Jedno je šta bismo mi želeli, a drugo je šta je zaista postignuto. I, da se mi ne kitimo mnogo velikim uspesima, priželjkujete taj ustav i radimo na njemu, evo, skoro šest, sedam godina; da ste ga hteli, do sada bismo ga doneli. Dete da smo pravili, za sedam godina bi stasalo u školu da krene, a jedan ustav nismo mogli da donesemo. Prema tome, nemamo ništa protiv toga, zna se kakav status Kosova može da bude i u tom ustavu, ali da vas podsetim, jer ste danas i vi to potvrdili, na stav Tomislava Nikolića vezan za to. To je i u UN rečeno. Ako se desi da dođe do jednostranog proglašenja samostalnosti Kosova i Metohije, Parlament Srbije to neće prihvatiti, to ćemo proglasiti okupacijom, privremenim stanjem i tome slično. Slažem se sa vama. Kada je to Toma Nikolić pričao, to je iz sveg artiljerijskog naoružanja, kroz medije, išlo protiv SRS, ali posle vam je došlo, da ne kažem odakle, trebalo je malo da putuje. Prema tome, razmislite o tome kada vas na nešto upozoravamo, to nije zlonamerno. Ovo nije partijsko pitanje, ovo se podjednako tiče i vas i nas, i ovih žutih, i onih što nestaju, i ovih što dolaze, i svakog građanina Srbije. Ko god od nas to može, hoće da pomogne u rešavanju ovog pitanja, zato pružite ruku svima, saslušajte svakog, pročitajte stenograme sa ove sednice, možda vam pomogne, ali budite iskreni prema svom narodu i budite principijelni u onome što radite. Još jednom vas molim, obezbedite, ipak, da taj vaš dvojac ostane bez kormilara, veslajte sami sa svojim parlamentom i svojim narodom, biće vam lakše.
Reč ima Zoran Krasić. Posle njega, Dragutin Perić.
Verovatno će građani Republike Srbije bolje da shvate ovu današnju tačku dnevnog reda ako započnem jednom rečenicom koja je juče emitovana na svim medijima u Srbiji, a parafrazirana i primenjena na našu situaciju ona bi značila – Kosovo i Metohija je nulta tačka srpskog naroda, nulta tačka Republike Srbije. Ako njihovu nultu tačku, gde su bila dva solitera, niko živi ne može da pomeri, niko živi ne može da ugrozi, niko živi ne može na bilo koji način da dovede u pitanje kao temeljnu tačku jednog naroda, jedne države, zašto ne reći i jedne globalne imperije, onda i Kosovo i Metohiju niko ne može da dovede u pitanje kao temeljnu tačku srpskog naroda. Verujte, ako biste vi u Americi, a vi u Briselu to hiljadu puta ponovili, i ovi što su slepi i ovi što ne žele da čuju i što ne žele da čitaju morali bi da prihvate da i u Srbiji postoji neka nulta tačka. Pošto smo kod nulte tačke, gospodo pregovarači, podsetiću vas na nešto o čemu smo pričali već nekoliko puta u ovoj Narodnoj skupštini. Vi ste tamo otišli po ovlašćenju Narodne skupštine da razgovarate, ali ne o budućem statusu Kosova i Metohije, zato što je to Rezolucijom 1244 već definisano. Kada se kaže budući status, onda se ne prejudicira ništa, već se, ako mogu tako da kažem, suflira da su moguće neke alternative. Prema Rezoluciji 1244, tema razgovora jeste suštinska autonomija na Kosovu i Metohiji. Čini mi se da ste po neki put izašli iz tog okvira. Doduše, to i priznajete, koristeći kao argumentaciju za to da je nešto nametnuto, nametnuto kao tema razgovora. Prihvatam objašnjenje, ali u taj razgovor ste morali mnogo hrabrije da uđete. Zašto? Zato što su svi međunarodno-pravni dokumenti na strani Republike Srbije. Mi smo vama dali ovlašćenje da razgovarate o dimenzijama suštinske autonomije na Kosovu i Metohiji, ali stičem utisak da se neki put zaboravi u odnosu na šta treba da se definiše autonomija. Ona treba da se definiše u odnosu na državnu vlast Republike Srbije na celokupnoj svojoj teritoriji. Onda, kada ste razgovarali o decentralizaciji, mislim da neke oblasti nisu za temu lokalna samouprava. Zašto? Morate da znate da policijska ovlašćenja direktno izviru iz Ustava i predstavljaju atribut države, atribut neke vlasti. Nije svejedno gde će da se nalazi ta policija, jer ako prihvatite da ona može, u nekom sastavu, da se nalazi na nivou lokalne samouprave, onda bi vrlo brzo neko od ovih vaših sa suprotne strane, ne vaših, nemojte pogrešno da me shvatite, ne mislim da su vaši, mada i tu mogu da vam prigovorim što morate da idete tamo da razgovarate u ime svih građana Republike Srbije, bez obzira da li se to nekome sviđa u ovoj sali ili ne. Ova narodna skupština je dala vama ovlašćenja da u ime svih građana Republike Srbije razgovarate. S kim? Rezolucija je rekla – sa stanovništvom Kosova i Metohije. To su glavni argumenti, najjači argumenti. Sada moram da vam kažem da u potpunosti razumem probleme na koje nailazite. Prvi problem, nekima vrlo drag Havijer Solana je već krajem 1990. godine objašnjavao "Milosrdnog anđela", pa je rekao – morali smo to da uradimo, a njegova malenkost je potpisala nalog da se ubijaju građani, zato što je toliko i toliko hiljada ljudi proterano, bili su izloženi torturi koja nije primerena demokratskoj vlasti. A to što su se oni naoružavali i hteli da otcepe poneki deo nije bio opravdani državni razlog, pa je čak i Holbruk, sa skinutim cipelama, snimljen sa svojim prijateljima. Ne leži vraže, posle godinu i po dana taj isti Solana je rekao – nije razlog bilo proterivanje, znamo mi da nisu proterani neki stanovnici Kosova i Metohije, nego smo hteli da promenimo režim u Republici Srbiji. Vidite, 2002. na 2003. godinu, kada je to rečeno – dobro, promenjen je režim, pa zašto sada isto radite? Ništa se ne dešava u smislu ljudskih prava, dokumenata OEBS-a itd. Morate da znate da ste od 1990. godine izloženi pritisku, vi Srbi, da bismo vas naterali da prihvatite demokratske standarde. Vidite, tri razloga kao opravdanje, tri povoda, tri izgovora za permanentne pritiske na ceo jedan narod, bez obzira gde se nalazi. Znam da vi razgovarate sa takvima i znam da vam nije lako, ali se pozivajte na međunarodno-pravne dokumente. U tim dokumentima se nalazi naš glavni adut u ovim pregovorima. Lako ste, mislim na DOS, prihvatili ustavne okvire, neke propise koje su doneli ti organi, olako ste pozivali građane da idu na izbore, verovali ste im. I Milošević je verovao Americi. Otpisali su ga. Svi koji veruju Americi, do određenog trenutka su otpisani; imaju neku blagonaklonost, a onda se to lepo izgužva i baci. Evo vam dokaz za to. Pre nekoliko meseci, jedna delegacija, čini mi se da je iz Saveta Evrope, došla je ovde i vodila je neke razgovore sa poslaničkim grupama. Obrni, okreni, pojavila se tema - kako je to neko u nekoj Hrvatskoj napao teritoriju UN, a ona je teritorija Republike Srpske Krajine bila pod zaštitom UN, i šta se sve desilo, itd. Čovek iz Saveta Evrope je demonstrirao fantastično poznavanje činjenica i klimnuo glavom, Amerikanci su rekli - napadnite. Dotakli smo i temu - Dejtonski sporazum. Kaže se - tu su se pojavile dve dobre stvari. Prva stvar, zaustavio se rat, i druga - bili su izbori u Americi. Klintonu je bilo potrebno da zaustavi rat kako bi osvojio drugi mandat. A ustav, Dejtonski sporazum, aneksi, je l′ to obavezuje? Ne, to nikoga ne obavezuje. Znači, Rezolucija 1244 kod njih tako može da se desi, obavezuje, ne obavezuje, ali ima nešto što ih sve obavezuje, to je, verovatno, Evropska konvencija za zaštitu ljudskih prava i sloboda. To su, verovatno, stavovi Evropskog suda za ljudska prava. To je, verovatno, Okvirna konvencija o pravima nacionalnih manjina. Da budemo iskreni, vi treba da govorite o tome, o najvišem stepenu autonomije i zaštite ljudskih prava za jednu nacionalnu manjinu koja na određenoj teritoriji predstavlja većinu. Postavlja se centralno pitanje, u svim vašim razgovorima, ko je garant za ovo o čemu se razgovara i dogovara. Okvirna konvencija je to rešila. Garant može da bude samo država. Znači, ako ste pričali o obrazovanju, o upotrebi jezika itd, o svim tim oblastima za koje se predviđa određena autonomija, ko je garant? Ne garant u smislu onoga ko treba to da poštuje, to moram i ja kao građanin da poštujem, to mora i lokalna, pokrajinska i državna vlast, ali ko je garant prema inostranstvu u odnosu na čiji akt se vodi postupak pred Evropskim sudom za ljudska prava? Gde su organi državne vlasti i za teritoriju Kosova i Metohije? U Beogradu. To morate da kažete. Zašto? Kada to tako ne bi bilo, ne bi važio nijedan međunarodno-pravni dokument. Stičem određeni utisak zbog ovih pregovarača, bez namere da nekog uvredim, ovih ljudi koji rade tehnički deo posla, koji je stvarno mukotrpan. Verovatno je vama jasan slučaj čuvenog Kalaja koji je bio prvi administrator Austrougarske u BiH, koji je napravio fantastično delo pre nego što je postao administrator, o tome šta je Bosna i Hercegovina, koji je jezik u BiH itd. Čim je izabran za administratora, on je zabranio svoju knjigu. Znate kako to izgleda kada naučnik zabrani svoju knjigu, kada političar zabrani svoju knjigu koju je napisao kao naučnik! Stičem utisak da se tako nešto dešava i kod nas, ali da se neko uhvatio u procep. Uz sve simpatije prema konceptu asimetrične decentralizacije, koju tumačim strogo na lokalnom nivou, na nivou lokalne samouprave, ne idem dalje, one vam odgovaraju vrlo neuspešno s konceptom opšte decentralizacije. Svedoci opšte decentralizacije su bili u ovoj sali malopre. Gospodin Anđelković vam je pomenuo, čini mi se, da je 16 puta prof. Ratko Marković išao na noge u Prištinu da se upravo o tome razgovara, o opštoj decentralizaciji. Da vas podsetim, na početku vašeg mandata, vi niste hteli da uvrstite u dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o lokalnoj samoupravi. Samo da vas podsetim. Zar vam se ne čini da je bilo dobro rešenje sa dvodomnim i trodomnim skupštinama jedinica lokalne samouprave na teritoriji Kosova i Metohije? Zašto taj njihov koncept opšte decentralizacije niste izbili argumentom, nuđeno vam je - niste hteli da razgovarate. Mogli ste da učestvujete na izborima, niste hteli. Onaj ko krši demokratske postulate, ne uživa sudsku zaštitu. To Ahtisari vrlo dobro zna. Znam kako je zavrtao ruke i pretio da će da se sravni Beograd ukoliko se ne potpiše. Šta se potpisalo? Ono što su svi jedva dočekali, osim Srpske radikalne stranke koja je prigovarala. Ovde je to potpisano, pa čak i ovaj što ne sme da uđe, što je pobegao, on je vapio sa nekih govornica – zavladao je mir, sada će Ujedinjene nacije da nas čuvaju, pa ne sme ni da ide tamo. Možemo mi štošta da vam zamerimo. Nadam se da ste shvatili da ovo što ovde pričamo ima, pre svega, za zadatak da vam ojača poziciju kao pregovarača. Ima tu još puno stvari na koje sam hteo da vam skrenem pažnju. Ovde vi čak citirate neke stavove Haškog tribunala. Izbegnite to. Ako već ne znate šta se dešava u Hagu, nemojte da duvate u jedra Hagu. To je pogotovo ovaj deo gde neko pokušava da Kosovo i Metohiju predstavi delom bivše SFRJ koji svoj subjektivitet zasniva iz Jugoslavije, a ne iz Srbije. To pokušavaju u Hagu da dokažu. Vodite računa o ovom pitanju sukcesije. Da vas podsetim, napravljena je greška još pre tri godine kada je napravljen princip sukcesije koji je primenjen kod nas, po kome nepokretnost toj državi pripada, a ne politika čistih računa. Vodite računa i o nekim načelima koja se promovišu na bazi načela Badenterove komisije. Vi koji se malo razumete, to treba da znate, to je princip koji je postojao samo pedesetih godina, kada su se kolonijalne imperije rasturale, pa se formirale nove države. Srbija nikada nije bila kolonijalna imperija da bi se načela Badenterove komisije primenila na situaciju na Kosovu i Metohiji. Naravno, bez namere da komentarišem i da zalazim u onaj deo o kome su pričali poslanici SRS, izražavam saglasnost sa stavovima koje je sa ove govornice, u ime SRS, izrekao gospodin Tomislav Nikolić.
Reč ima narodni poslanik Dragutin Perić, posle njega narodni poslanik Zvonko Mihajlović. Izvolite, gospodine Periću.
Gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče Vlade, kada vas je 2000. godine isforsirao DOS i kada ste postali perjanica DOS-a, u najboljim manirima ste pokušavali da usadite u svest narodu da će konačno, u takvoj demokratskoj vlasti, Srbi da zaštite svoj nacionalni interes. Ali da bi se to desilo, potrebno je da, navodno, lošu prošlost ostavimo iza sebe da bismo svetu pokazali kako jesmo grešili, ali ubuduće nećemo, da ćemo biti kooperativniji u odnosu na njihove zahteve. Međutim, zahtevima tih svetskih moćnika nikada mere, nikada kraja. Priča da je vođena pogrešna politika u periodu pre bombardovanja Kosova i Metohije ne može da ostane kao normalna konstatacija, iz razloga što već sedam godina vlada DOS, normalno, sada u drugoj, skraćenoj verziji. Čija je obaveza i ko je u mogućnosti da štiti i sačuva nacionalne i državne interese Srbije, makar po Rezoluciji Saveta bezbednosti i Ujedinjenih nacija 1244? To je vaša obaveza, predsedniče Vlade, ali i obaveza Tadića kao predsednika Republike Srbije. Narod se s pravom pita za koga je pobedio DOS 2000. godine, ali i ovaj mali DOS 2003. godine, za narod ili za Ameriku i druge kojima ste ispunjavali sve zahteve? Šta sada, kada kažete da očekujete da vam se ispostavi najskuplji zahtev, da postoji mogućnost gubitka Kosova i Metohije. To ne smete uraditi ni u čije ime, ni po kojoj ceni, i ne samo vi, nego niko u Srbiji, makar da Kosovo i Metohija bude pod NATO okupacijom još narednih deset godina.
Reč ima narodni poslanik Zvonko Mihajlović, a potom narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, kriza na Kosovu i Metohiji vuče svoje korene još iz 1878. godine, kada je u Prizrenu, od strane Arnauta, stvorena albanska, odnosno prizrenska ili arnautska kongra, Prizrenska liga ili arnautska kongra, što predstavlja stvarni naziv. Arnauti su tada, a vi znate da su Turci za sadašnje Šiptare upotrebljavali izraz Arnauti, prvi put definisali svoje ciljeve i pokazali otvorene pretenzije prema Kosovu i Metohiji. Svoje ciljeve su ostvarivali na istovetan način na koji i danas to čine, a to je, pre svega, proterivanje Srba, praćeno raznim vidovima nasilja. U ono vreme imali su podršku Turske, Austrougarske, Italije, a danas dela međunarodne zajednice. Danas, kada se Kosovo i Metohija nalazi pod okupacijom, Šiptarima je, bukvalno, sve dozvoljeno. Politika etničkog čišćenja Srba sa njihovih vekovnih ognjišta svoju kulminaciju doživljava 1999. godine, dolaskom međunarodnih snaga, čiji je mandat da zaštite, a ne da budu samo nemi svedoci ubijanja i proterivanja Srba. Monstruozna ubistva se, u principu, nikada ne rasvetljavaju, tako da, ohrabreni činjenicom da neće biti privedeni pravdi, šiptarski teroristi čine nove zločine. Među najdrastičnijim a nerazjašnjenim slučajevima su svakako mučko ubistvo 14 srpskih žetelaca u selu Staro Gracko kod Lipljana, ubistvo 11 Srba u miniranju autobusa "Niš ekspresa" kod Podujeva, ubistvo tročlane porodice Stolić u Obiliću, dvojice dečaka u Goraždevcu, itd, što je dokaz da ni posle sedam godina od kako se sva svetska demokratija sjatila na Kosovo i Metohiju Srbima nije bolje, niti ima naznaka da će im biti u skorije vreme. Što se tiče toka pregovaračkog procesa o budućem statusu Kosova i Metohije, Srbi na Kosovu i Metohiji smatraju da se prerano ušlo u pregovore, već da je trebalo insistirati na striktnom poštovanju i primeni Rezolucije 1244 Saveta bezbednosti UN. Rezolucija je ta koja garantuje da je Kosmet sastavni deo Republike Srbije, da na Kosovo i Metohiju moraju da se vrate svi proterani, da se stvori bezbednost i sloboda kretanja za sve. Šiptari na Kosovu i Metohiji nemaju nijedan istorijski spomenik materijalne i duhovne kulture, što predstavlja nepobitan dokaz da su na tuđoj, odnosno srpskoj zemlji i da na Kosmet ne polažu nikakvo istorijsko pravo. Za težak položaj preostalih Srba na Kosovu i Metohiji svoje zasluge ima Vlada Republike Srbije, pre svega, svojom neaktivnom politikom. U javnosti se govori jedno, a situacija na terenu je sasvim drugačija. Postoji nešto oko čega moramo svi da se složimo, a to je da u ovom trenutku rešavanje kosmetske krize predstavlja najviši državni i nacionalni interes. Ovih dana, Misija OEBS-a na Kosovu i Metohiji sprovodi anketu među građanima, sa pitanjem kakva će biti reakcija Srba u slučaju proglašenja nezavisnosti. Od Srba dobijaju različite odgovore. Jedni kažu da će odmah po proglašenju nezavisnosti napustiti Kosmet, jer ne žele da žive na nezavisnom Kosovu, dok su drugi ubeđeni da ne treba napustiti svoja ognjišta po cenu života, jer to je njihova, odnosno naša dedovina. Kada isto pitanje postave Šiptarima, oni kao jedan govore – nezavisnost i tačka. Tu nema dvosmislenih odgovora. Kada ih pitaju kakva će biti njihova reakcija u slučaju da ne dobiju nezavisnost, onda isto tako odgovaraju kao jedan – biće krvi. Ovakvog stava se i međunarodna zajednica plaši. Kao Srbin koji živi u najjužnijoj srpskoj enklavi na Kosovu i Metohiji, u Štrpcu, baš kao i sva moja braća dole, apelujem, molim i kumim, uzmimo se u pamet, zaboravimo razmirice dok još nije kasno, učinimo svi sve da sačuvamo Kosmet, jer izgubljeno je samo ono čega se odreknemo.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a potom narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo, danas su narodni poslanici, pre početka ove sednice, od nekog instituta 4C dobili CD, u izdanju briselskog Instituta 4C, što predstavlja potpuno nov oblik proaktivne srpske političke komunikacije u svetu i usmeren je ka predstavljanju snage srpske argumentacije u pregovorima o budućem statusu Kosova i Metohije. Taj CD je upakovan u vrlo interesantan omot, na kome vidite da je na neki način Srbija podeljena, odnosno naslikano je pola šiptarske zastave, pola srpske, i u ovom postolju je jaje koje asocira na ono što se u Srbiji zove čuvarkuća, na prvo ofarbano vaskršnje jaje koje mora da bude celo do narednog Vaskrsa, a ovo na ovoj slici je potpuno ispucalo i podeljeno. Interesuje me da li ovo ima neke veze s onim što ste pokušali da objasnite, iz konteksta istrgnutom, izjavom Sande Rašković-Ivić o podeli Kosova i Metohije. Sada bih prokomentarisala ono što je izneo ili, bolje reći, pročitao predsednik Vlade, a s obzirom na to da smo mi narodni poslanici vrlo kasno dobili ovaj materijal, možda i nije loše što je gospodin Koštunica to ovde, delom, pročitao. Pre svega, gospodine Koštunica, rekli ste da od nas traže da se odreknemo Kosova i Metohije. Bilo bi lepo da nam se kaže ko to od nas traži, uz kakve uslove to traži, da li vam je možda gospodin Tadić rekao da to neko i pod kojim uslovima u Americi traži, s obzirom na to da ste, gospodine Tadiću, vrlo prijateljski razgovarali s onima koji su vam saopštili da su za otcepljenje Kosova i Metohije. Vi ste samo konstatovali da vam se stavovi razlikuju i da je vrlo važno da ostanemo u dobrim odnosima s tom državom koja želi da nam uzme jedan deo teritorije Srbije. Gospodine Koštunica, takođe ste rekli da ćemo danas da donesemo odluku koja je od istorijskog značaja, da je Kosovo i Metohija sastavni deo Srbije. Vi to kao ono kada ste nas ponovo uvodili u UN. Kosovo i Metohija jeste sastavni deo Srbije i to valjda nikada nikome, bar ne u ovoj sali, nije bilo sporno, a to piše, gospodine predsedniče Vlade, i u ovom ustavu koji je aktuelni Ustav Srbije i zaista ne vidim kakvu mi to istorijsku odluku treba da donesemo. Naravno, treba da insistiramo na onome što piše u Ustavu Republike Srbije. Kada ste to rekli, opet sam se podsetila one vaše famozne neobaveštenosti. Vi možda niste čitali ovaj ustav i možda zbog toga imate neke građane u Vladi Republike Srbije, misleći da takvu mogućnost predviđa Ustav Republike Srbije. Nije dobro, a to ste i u ovoj odluci predvideli, da dnevno-političke probleme povezujete s rešavanjem ovako važnog pitanja kakvo je pitanje Kosova i Metohije. Nije dobro da se na rešavanju tog pitanja i na donošenju ovako značajnih odluka prikupljaju nekakvi politički poeni. Trebalo bi i očekujem da smo svi ovde zaista zainteresovani da se pitanje Kosova i Metohije reši onako kako to, pre svega, želi većina građana Srbije, svi mi ovde, kao predstavnici tih građana koji su nas doveli u ovu salu. Prokomentarisala bih i Ahtisarijevu izjavu, odnosno ono što je Marti Ahtisari ponovio, a što je više puta čuo od aktuelnih političara iz Srbije i što se slušalo od 2000. godine, kako su Srbi krivi za sve ono što se dešavalo, ne samo na Kosovu i Metohiji. Upozoravali smo vas i kada ste kidnapovali Slobodana Miloševića i odveli ga u Hag, šta znači suđenje u Haškom tribunalu, šta bi značila osuda Miloševića. Ahtisari vam je rekao samo ono što je verovatno i od vas čuo, pošto niko od vas ne krije da i danas govori da je za sve što se dešavalo do 2000. godine, dok nije sreća snašla građane Srbije u onoj petooktobarskoj DOS revoluciji, kriv onaj bivši režim, a taj bivši režim, kako ga vi zovete, podsetila bih vas, nastao je voljom građana Srbije, voljom naroda u Srbiji. Potpuno je logično da vi mislite, odnosno da ste mislili isto ono što je Ahtisari rekao. Tu je opet nešto interesantno. Izjava Martija Ahtisarija je data 8. avgusta, a vi ste, gospod, i predsednik Vlade i predsednik Republike, javno na tu izjavu reagovali tek negde posle 20. avgusta. Ne znam zašto vam je trebalo skoro 15 dana da razmislite o tome da li treba vašem prijatelju Ahtisariju da kažete da nije korektno, u najmanju ruku, ono što je rekao. Zapravo, izneo je jednu veliku laž, ali niste rekli ono što je trebalo da mu kažete, a mi smo vas upozoravali, kada je on imenovan na tu funkciju, s kim imamo posla i da ne smemo da mu verujemo, da već imamo loše iskustvo s Ahtisarijem iz onog sporazuma Černomirdin-Ahtisari. Na sve smo vas upozoravali, a vi ste tada bogzna kako doživeli ulogu tog gospodina. Onda kada je rekao to što je rekao, vi niste zatražili da se on povuče iz daljih pregovora, nego ste ga samo malo ukorili nekim protestom i, što je vrlo interesantno, taj protest su potpisali saradnici gospodina Koštunice i gospodina Tadića, umesto da ga potpišu i predsednik Vlade i predsednik Republike. Našli ste svoje saradnike, čudi me da niste naterali vozače i ove ljude iz obezbeđenja, uz sva uvažavanja prema jednima i drugima, dobro da njih niste naterali da umesto vas potpišu protest protiv izjave Martija Ahtisarija. Za ovu odluku koja nam je malopre stavljena na sto ćemo glasati, mi, poslanici SRS, kao i svaki put kada je u pitanju opšti nacionalni interes, zato što ovo što je sadržano u ovoj odluci ne može da bude ništa lošije od onoga što sada jeste. Nažalost, da ne zavaravamo građane Srbije, neće biti ni ne znam koliko bolje. Interesantno je da ste u prvoj tački ove odluke napisali – "saglasno Rezoluciji Narodne skupštine donetoj na vanrednom zasedanju, posle svestrane diskusije", umesto da ste samo rekli da se usvaja ova odluka, jer to treba sutra u novinama da zvuči bombasto. Vrlo je interesantno da ste rekli ono na šta vas je gospodin Tomislav Nikolić u svom izlaganju upozorio – da ne bi trebalo ovde da raspravljamo o nečemu što nismo videli, a to je Platforma Pregovaračkog tima za razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije od 5. januara 2006. godine. Takođe, u ovoj tački 2, govorite da Narodna skupština Republike Srbije zaključuje da što pre treba okončati rad na donošenju novog ustava, pa onda dalje kažete, "iz ovakvog ustavnog položaja Kosova i Metohije slediće ustavna obaveza svih državnih organa da i saglasno novom ustavu zastupaju i štite državne interese Srbije na Kosovu i Metohiji". Zaista ne vidim u kakvoj su vezi ova dva problema. Gospodo, još jedanput da vas podsetim, pre svega zbog javnosti, pošto stalno pričate da nešto što ste zatekli ne valja, mi sada imamo jasan i glasan Ustav Republike Srbije u kome je, nedvosmisleno, Kosovo i Metohija sastavni deo Republike Srbije i po tom našem sadašnjem ustavu niko ne može da nam otcepi nijedan deo naše teritorije. Sila, naravno, znamo, može sve i onda se na osnovu Ustava proglašava okupacija neke tako, ne daj bože, otete teritorije. Ne vidim šta ćete sada nekim novim ustavom da uradite više od ovoga. Naravno, ovo ne znači da ne treba da se radi na donošenju ustava, ali to je ono što vi ne želite, jel tako, a pogotovo ne vi, gospodine Tadiću, zbog ovoga što ćemo mi, srpski radikali insistirati da se predsednik bira u Parlamentu. U svakom slučaju, posle novog ustava slede izbori na svim nivoima, pa izbori za predsednika Republike, pa onda znate da se rezultat neće ponoviti. Šta da vam radim. U svakom slučaju, to će uskoro da dođe. Dame i gospodo, u subotu sam posetila u Mataruškoj banji nešto što se zove kolektivni centar za prognane sa Kosova i Metohije. Verujte da nešto potresnije u životu nisam videla i doživela. Ti ljudi su smešteni u nečemu što se, zamislite ironije, zove, ne znam, vila ova, vila ona, a te tzv. vile su objekti u kojima bi, verujte, da ostanete sedam dana i da opstanete sedam dana bio podvig. Neki od tih ljudi tamo žive i po sedam godina, u uslovima koji nisu ni za životinje, zaista nisu. Onom ko to nije video ne može da se objasni, ne može da se opiše. Ti ljudi su me molili, 500 ljudi tamo živi, pošto znaju da će se danas držati ova sednica, da kažem narodnim poslanicima, predsedniku Republike, predsedniku Vlade, ministrima u Vladi, da vam skrenem pažnju da tamo postoji tih 500 ljudi koji su proterani sa Kosova i Metohije, koje je UČK proterala, i koji već skoro sedam godina borave u tom izbegličkom kampu. Tamo je dve trećine žena sa crnim maramama. Mnogo ih je koji kažu da ne znaju ni gde su im sinovi, ni gde su im muževi, očevi. Rekli su mi da vam kažem da se vi što ste uspešno pronalazili hladnjače potrudite da pronađete te naše Srbe za koje se ne zna da li su živi, da li nisu živi. Naravno, njihove porodice se nadaju. To je normalno i to je ljudski, ali očekuju od svoje države neke konkretne aktivnosti i očekuju da ih poseti neko iz vlasti. Samo jedan obrok dnevno dobijaju i uglavnom su to ljudi nesposobni za rad. Kod onih mlađih, kojih ima i koji mogu da rade, sada je počeo politički progon, proveravaju ko je iz koje stranke, pa, na primer, iz Železnice teraju sve za koje sumnjaju da su simpatizeri ili članovi SRS. Zaista su me zamolili da vam sve ovo prenesem. Oni su me upoznali s tim, to nisam znala do subote, da je jedan naš kolega narodni poslanik iz Mataruške Banje, neću da mu kažem ime, on zna ko je, i da je strašno što nikada nije prošao ni da ih pita kako su i kako žive, a kamoli da je pokušao preko predstavnika vlasti, jer je iz vladajuće koalicije, da im i u bukvalnom i u materijalnom smislu na neki način pomogne. Poručili su vam, gospodine Tadiću i gospodine Koštunica, da ne veruju u sve ovo što vi pričate, da se jako plaše za svoje sudbine, da se jako plaše za svoja rodna ognjišta i da vas podsećaju da postoji nešto što se zove Rezolucija 1244, jer već dugo iz usta ni predsednika Vlade ni predsednika Republike nisu čuli da se pominje ta rezolucija. Nadam se da ćete posle ovoga da obiđete ne samo ovaj centar, nego i ostale kolektivne centre, da ćete se, pored toga što ćete se, ubeđena sam, iskreno boriti za opstanak Kosova i Metohije u sastavu Republike Srbije, pobrinuti za ove ljude koji čekaju da se tamo vrate, ali očekuju da im država stvori uslove da se vrate na svoja ognjišta. Zamolili su vas, gospodine Tadiću i gospodine Koštunica, da ne govorite o statusu Kosova i Metohije. Status Kosova i Metohije je jasan: Kosovo i Metohija je sastavni deo Republike Srbije.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, o pitanju rešavanja sudbine našeg naroda na Kosovu i Metohiji Narodna skupština Republike Srbije, od petooktobarskog puča, raspravlja šesti put. Svaki put kada je o ovome bilo reči, kao o ključnom nacionalnom i državnom pitanju, SRS je, kao danas najveća opoziciona stranka, koja ima najveće poverenje u biračkom telu u Srbiji, stranka čiji predsednik, iako već četiri godine zatočen u haškom kazamatu, jasno i nedvosmisleno šalje poruke i u vezi s rešavanjem tog pitanja, čiji zamenik predsednika ima najveće poverenje u biračkom telu u Srbiji, uvek je glasala "za", naravno, uz naše primedbe i ocene da su u nekim segmentima deklaracija, rezolucija, kako god su se nazivale, mogle mnogo preciznijom i jasnijom retorikom i terminima da definišu to što je, nadamo se, u širem političkom konsenzusu ključno državno pitanje za sve odgovorne političke činioce u našoj zemlji. S tom mišlju i s tom svešću, pre svega o odgovornosti prema državi i narodu, mi srpski radikali smo i danas došli u Narodnu skupštinu Republike Srbije i rekli vam da i ovaj izveštaj, kao i odluka koja nam je već na stolu, a koja će na osnovu naših izlaganja da usledi, posle ovog mog izlaganja, ili ako se već bude predsednik Republike, na kraju, odlučio da posle narodnih poslanika i on prozbori koju reč, govori o tome da mi, a to ste vi i priznali u ovom izveštaju i to govorite, da li pojedinačno ili kada izdajete saopštenje o načinu na koji se vrše pregovori, razgovaramo o pitanju naše južne pokrajine kao ključnom državnom pitanju sa jedne nepovoljne vremenske distance, zato što je danas 12. septembar 2006. godine, a Pregovarački tim, onaj u kome nema učešća SRS, o tom pitanju je počeo da pregovara sa nekom drugom stranom, navodno da pregovara, uz prisustvo medijatora, odnosno posrednika Martija Ahtisarija, pre nepunih godinu dana. Onda možemo da konstatujemo da je pet godina ovo pitanje, za vreme vladavine prethodnog DOS-a, kada je gospodin Koštunica, aktuelni premijer, bio predsednik Vlade, a Boris Tadić ministar odbrane, svesno ili nesvesno "gurano pod tepih". Sećam se, pošto sam član skupštinskog Odbora za odbranu i bezbednost, kako je izgledala atmosfera u Narodnoj skupštini tog zlokobnog 17. marta 2004. godine. Apsolutno, ni predsednik Skupštine, niti iko u sali nije mogao na osnovu izlaganja i zaista usplahirenog apela gospodina Ljubomira Kragovića, predstavnika naše stranke za Kosovo i Metohiju... (Predsedavajući: Molim narodne poslanike da omoguće koleginici Jovanović da nastavi svoje izlaganje.) To je odgovornost ljudi koji treba danas da odlučuju o onome što je ključno državno pitanje, ali mene to ne ometa, gospodine Obradoviću. Hvala vam na intervenciji, nastaviću, ali moram da se vratim, nažalost, na taj 17. mart 2004. godine. Dakle, kada je gospodin Kragović izašao za govornicu, čak mu je i predsednik Skupštine rekao da ne daje tako olako ocene, iako je on dobio informaciju od svoje supruge i od svoje troje dece da su Srbi u severnom delu Kosovske Mitrovice usplahireni, da se sprema novi teror nad našim narodom. Ono što je usledilo posle toga i pojava vas, gospodine Tadiću, kao ministra vojnog, na sednici Odbora za odbranu i bezbednost, dalo mi je za pravo da, hiljadu puta do tada se potvrdilo u praksi, iznesem i svoj lični stav na toj sednici Odbora, a pre svega stranke koja je najodgovornija - SRS, da vi ne razmišljate kao državnik koji treba da vodi zemlju na duge staze. Taj splet okolnosti i način na koji ste vi izabrani 2004. godine i sve što se kasnije dešavalo u vašoj tajnoj ili javnoj kohabitaciji sa gospodinom Koštunicom, danas, kao što ste čuli od predstavnika SRS, od Srba sa Kosova i Metohije, u onome što je govorila gospođa Radeta, ne uliva poverenje našim sunarodnicima da vi možete, jednim takvim odsečnim stavom, stavom koji će da garantuje da će oni imati neku sigurnost, dalje da zastupate državu Srbiju. To vam govorim zbog toga što ste se našli u jednoj atmosferi nepovoljnoj za naš narod i za našu državu, a protokolarno ste na veoma niskoj lestvici prihvaćeni od strane američke administracije. S druge strane, kao predsednik Republike, niste pratili ono što su vam svojim izjavama poručivali i pojedini analitičari, pre svega predstavnici SRS, dakle od momenta kada ste izabrani za predsednika Republike, da svu svoju predsedničku aktivnost treba da usmerite na kontakte s onim prijateljima koje Srbi imaju u svetu, pre svega sa predsednikom Ruske Federacije gospodinom Vladimirom Putinom, ruskom državnom Dumom i s onima koji imaju strateški interes da nam pomognu ovde, na Balkanu, i nama Srbima, kao narodu. Potvrdilo se da smo vas mi pravilno usmeravali, a da ste se vi kasno setili ili, možda, ni u ovom trenutku ne shvatate važnost jednog takvog kontakta. To vam govorim zbog toga što, ako ste se ikada zapitali zašto Putin brani Kosovo i Metohiju, treba da znate da on time brani Rusiju, brani svoj prijateljski srpski narod, brani svoj interes na Balkanu, što je, naravno, strateški interes Rusije, ali nije Amerike, ne Amerike i zapadnih sila, NATO-a i svih onih koji su nas bombardovali, ubijali i koji su nam oteli i okupirali teritoriju Kosova i Metohije, zato što oni sami i njihovi zvaničnici u svojim izjavama nedvosmisleno kažu, baš kao i bivši ambasador u Beogradu Vilijam Montgomeri, da ono što vi nazivate pregovorima u Beču, a što je 2003. godine gospodin Samardžić, kao neku najavu, okarakterisao kao dobroćudni Rambuje, to svakako nije. Ista se priča ponavlja. Isti ultimatumi, isti zahtevi šiptarskih separatista za nezavisnošću i da ste sve to pratili na pravilan način, možda nas ne biste doveli u tu situaciju i u ćorsokak u kome se sada nalazimo, da se, u neku ruku, hvatamo za slamku spasa. Ako je slamka spasa opšti politički konsenzus i ako je to odgovornost prema narodu koji je ostao dole da živi, kao i prema 300.000 prognanih Srba sa Kosova i Metohije, mi srpski radikali ćemo svakako u tome da pomognemo, ali ne zaboravite da vi prenebregavate neke činjenice. To ste danas mogli da vidite, gospodine Tadiću, na osnovu izlaganja jednog vašeg poslanika, čoveka koji je vaš bliski saradnik. On je u komentaru ovog izveštaja i u govoru koji je isključivo posvetio SRS, zbog straha što SRS za koji mesec dolazi na vlast, rekao nešto što nije istina, a to je da je mnogo lakše onima koji su otišli da žive negde drugde i spasili glave, i hvala bogu da jeste. Nažalost, mnogi to nisu učinili, mnogi su nestali i ne zna im se trag, a neki su našli neko utočište, evo, u ovakvim kampovima o kojima je govorila gospođa Radeta. U kampovima koji postoje u Kragujevcu, kod prijatelja, kod rođaka, u mom gradu ima 30.000 Srba. Međutim, on bi morao da ima jednu činjenicu u vidu, a to je da postoje mesta, tzv. srpske enklave, kao što su Goraždevac, kao što je selo Osojane, kao što su Gornja i Donja Brnjica, kao što je selo Svinjare, gde se Srbi nisu vratili posle 17, 18. i 19. marta 2004. godine, u kojima ne znaju do kada im je omogućen opstanak. To što se u tzv. međunarodnoj zajednici, u okviru njihove borbe protiv terorizma, zove terorizam, na Kosovu i Metohiji je to teror manjine nad srpskim narodom. To je veliko zlo sa kojim se suočava sav svet, ali način na koji se američka administracija, Džordž Buš, Kondoliza Rajs i svi oni koji su vas primili, suočavaju s tim problemom, Marti Ahtisari, pre svega, ne ide u prilog rešavanju sudbine naših sunarodnika na Kosovu i Metohiji. Vi biste, svakako, morali da znate, a ako ne znate, ja ću da vas podsetim ko je Marti Ahtisari. Kada se oni, ne slučajno, nego namerno, jer se kod šiptarskih pregovarača, čuli ste iz izlaganja gospodina Nikolića, a i Zoran Anđelković je to spominjao iz perioda od 1998. godine, ništa slučajno ne dešava, ništa spontano, a vi to znate, vi koji se dugo godina bavite tim pitanjem, na prvoj rundi pregovora u Beču svi simbolično pojave sa crvenim kravatama, onda to znači da oni imaju jedinstven cilj. Neko misli da je to banalizovanje stvari ali nije, jer sve njihove izjave kasnije su sinhronizovane, idu u samo jednom pravcu, a to je da hoće nezavisnost Kosova i Metohije. Postavlja se pitanje, šta mi sada treba da uradimo i kako da se dalje postavimo da bismo rešili ovaj problem, koji je za nas strateški problem od kada je uvedeno višestranačje u Srbiji, od kada se bavimo politikom, od kada postoji SRS, odnosno ključno državno i nacionalno pitanje. Ako možete da pomognete sa funkcija na kojima ste još koliko nekoliko meseci, jer uskoro će izbori na svim nivoima, a vi ne možete da dobijete poverenje naroda, ni vi da budete predsednik Republike, jer ćemo nastojati da se ne birate na takav način, nego u Parlamentu, što je najdemokratskiji način. I gospodin Koštunica je svestan da nekako, od sednice do sednice, skuplja ove svoje vajne koalicione partnere, ali pošto ste u ulozi da i dalje pregovarate i da preuzmete odgovornost za ono na šta će danas da vas obaveže, kao i prethodnih pet puta, Narodna skupština Republike Srbije, onda morate da znate s kim imate posla, ko sedi sa druge strane i o čemu razgovarate. Obrnuti red događaja, koji nije ni sanjao ni slutio gospodin Samardžić, kada je o tome naširoko i nadugačko pisao još 2001. godine, odnosno 2003. godine, da ćemo se naći u situaciji da razgovaramo o tzv. decentralizaciji i o potpuno perifernim stvarima, kažem perifernim u odnosu na status Kosova i Metohije, zadesio je upravo vas i vi ste upravo na to pristali, a niste nikako imali pravo na to, jer je status Kosova i Metohije, a to danas ponavljamo po ko zna koji put, definisan Rezolucijom 1244 Saveta bezbednosti. Pošto ćete i dalje morati, dakle, dok traje vaša vlast, da se sastajete ili da glumite da se sastajete sa pregovaračima sa šiptarske separatističke strane, uz posredovanje Martija Ahtisarija, moram da vas podsetim na to da je on pre pet, ili gotovo šest godina napisao jednu knjigu koja se zove "Misija u Beogradu". Citiraću vam za kraj šta je Marti Ahtisari napisao u toj knjizi. Dakle: "Ako Vlada, kontrolom i velikom represijom, masovno vrši pritisak na stanovništvo", a on tu misli na šiptarske separatiste i na šiptarsku nacionalnu manjinu, "ona je neuspela u svom glavnom zadatku, a to je briga za bezbednost građana i gubi pravo da za sebe zahteva ravnopravan tretman u međunarodnoj zajednici". To što je Marti Ahtisari tada rekao, dovoljno vam govori o tome i bez toga da kaže da su Srbi krivi kao narod i da ponovo zveckamo oružjem. Vi ste ga prihvatili kao nekoga ko će da posreduje u razgovoru sa Šiptarima, koji žele samo jedno, a to je nezavisnost Kosova i Metohije. Mi vas danas obavezujemo i nemojte da se šalite glavom, kako naš narod kaže, da bilo kada i bilo gde prihvatite nešto drugo. Kosovo i Metohija su bili, jeste i biće sastavni deo Srbije. Kada je u drugom danu svog svedočenja u Haškom tribunalu, u procesu koji se vodio protiv sada već ubijenog bivšeg predsednika Savezne Republike Jugoslavije, prof. dr Vojislav Šešelj potencirao, kao svedok odbrane, pitanje Kosova i Metohije, on je ne samo onim neznalicama iz Tužilaštva i iz Sudskog veća kvazitribunala u Hagu održao predavanje i lekciju, već je i vama, pre svega vama, gospodine Tadiću, i vašim neukim saradnicama u vašoj političkoj stranci poslao poruku, koju razume veći deo patriotske Srbije, a to je da ovo pitanje nije jednostavno i da ono nije produkt, kako ste vi to voleli da govorite, a i sada govorite pred tzv. međunarodnim zvaničnicima, neke loše vladavine iz perioda Miloševićevog režima. To pitanje je staro više vekova, a tretira se još od Bečkih ratova, od Prizrenske lige, to pitanje opstanka srpske duhovnosti, naše vere, onoga što smo mi kao narod, jer smo mi srpski radikali naučeni i takvi smo rođeni da nikada ne izneverimo našu državu i naš narod u tom smislu. Nemojte da se šalite s tim i da vam ne padne na pamet da bilo kada i bilo gde izneverite ono za šta ceo narod živi i za šta će živeti buduće generacije.
Hvala, gospođo Jovanović. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Ne) Pošto smo završili pretres, da li predsednik države želi reč? (Da) Izvolite, reč ima predsednik Republike Srbije, gospodin Boris Tadić.
Dame i gospodo narodni poslanici... (Predsednik: Molim vas, malo dostojanstva u Skupštini, gospodo i dame narodni poslanici. Izvinite, gospodine Tadiću.) Dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, za mene je izvesno iznenađenje da pojedini narodni poslanici, u ovom veoma teškom trenutku za Srbiju, kada pregovaramo o integritetu i suverenitetu naše zemlje, nalaze za shodno da pevaju. Pevanje je iskaz radosti, bezbrižnosti, a ovo je trenutak u kome mi svi zajedno i te kako ozbiljno moramo da razgovaramo o problemu sa kojim se suočavamo i, slažem se, o problemu koji ne nastaje u poslednjih nekoliko godina, već koji je nastao pre mnogo vekova. Makar u ovakvom smislu postoji od 1912. godine, kada se država Srbija suočava sa Kosovom i Metohijom kao delom vlastite teritorije. Dame i gospodo, veoma sam pažljivo saslušao stavove poslanika u Narodnoj skupštini. Saslušao sam stavove onih koji smatraju da pregovarački proces ide dobro i zaslužuje podršku i saslušao sam stavove onih koji smatraju da pregovarački proces ne ide dobro i da ne zaslužuje podršku. U tom smislu, želim da se obratim našoj javnosti koja ovog trenutka posmatra sednicu Skupštine i ima priliku da vidi i kvalitet rada ove sednice i sa kojom ozbiljnošću narodni poslanici podižu kredibilitet naše najviše demokratske, zakonodavne, parlamentarne institucije. U tom smislu, upravo pred našom javnošću i pred vama, kao narodnim poslanicima, želim još jednom da potvrdim neke činjenice, a time i odgovorim na neka pitanja koja su u ovoj debati bila postavljena. Prvo, upravo je ova skupština tražila da Srbija u pregovorima o budućnosti Kosova i Metohije nastupa s jedinstvenim pregovaračkim timom. Mi imamo pregovarački tim. U tom smislu, i izveštajPregovaračkogtimamoradabudejedinstven. Stoga, bilo u Skupštini Srbije, bilo u Savetu bezbednosti UN ili na Generalnoj skupštini UN, Pregovarački tim iznosi jedinstvenu dogovorenu politiku, koja počiva na postojećim platformama. Nemoguće je tražiti da imamo dva izveštaja, izveštaj predsednika Vlade i izveštaj predsednika Republike. Time bismo poslali kontradiktornu poruku. Drugo, dame i gospodo, želim da kažem da je najvažniji zadatak sa kojim se Pregovarački tim u pregovorima o budućem statusu Kosova i Metohije suočava – očuvanje državnih interesa Republike Srbije, naroda i svih građana koji žive na čitavoj teritoriji Republike Srbije, a to znači i na Kosovu i Metohiji. Zadatak koji imamo obavljamo s najboljim uverenjem i punom snagom, braneći upravo teritorijalni integritet, celovitost naše zemlje i oslanjajući se na sve snažne argumente koji su na našoj strani. Ovo je veoma težak proces, ovo je proces u kojem se suočavamo s velikim iskušenjima. Ovo je proces koji zahteva da svaka državna institucija uradi svoj deo posla. U ovom društvu postoji nekoliko državnih institucija koje odgovaraju za svoj rad građanima. Pored Vlade i predsednika, tu je i Parlament, i svi mi tokom ovih pregovora imamo posebnu odgovornost za njihov konačan ishod. Stoga, i premijer Vlade i ja preuzimamo vlastiti deo odgovornosti, imajući u vidu naše ustavne nadležnosti, shvatajući ovaj politički i istorijski trenutak sa svim njegovim teškoćama, ali i šansama da odbranimo naše interese tokom pregovora, kao i budućnost demokratije i stabilnost naše zemlje, koja je posebno važna, imajući u vidu i interese naših građana. Dame i gospodo narodni poslanici, moram da kažem da nakon svih međunarodnih razgovora koje smo vodili u jednoj snažnoj diplomatskoj inicijativi, praktično, svake nedelje bivajući u nekoj od međunarodnih prestonica, vodeći razgovore sa predstavnicima svih država koje su članice UN, a posebno sa onima koji danas imaju svoje članstvo u Savetu bezbednosti UN, mi smo zastupali jedinstven stav, a to je stav u kome država Srbija, kroz svoje predstavnike u pregovaračkom procesu, jasno kaže – ne prihvatamo nezavisnost Kosova i Metohije, ne prihvatamo podelu naše zemlje, ne prihvatamo kršenje međunarodnih akata koji mogu imati dalekosežne konsekvence po stabilnost ne samo Srbije, već čitavog Balkana i nekih drugih regija u svetu. Dame i gospodo, u toku je proces utvrđivanja budućeg statusa Kosova. Taj proces teče iz dana u dan, skoro godinu dana. Svakog tog dana moramo neprekidno podizati naš kapacitet pregovora, a ne smanjivati ga. Svakoga dana, u razgovoru sa međunarodnim institucijama, a posebno s predstavnicima onih država koje će na kraju donositi konačnu odluku u Kontakt grupi i u Savetu bezbednosti UN, snaga naše argumentacije mora biti izuzetno velika i kredibilitet naše zemlje mora biti podrška toj snazi argumenata. Ukoliko bilo kojim gestom smanjimo kredibilitet Pregovaračkog tima i naše zemlje, a to znači da se to može učiniti tokom pregovora o Kosovu, ponašanjem u našim državnim institucijama kada je ova tema na dnevnom redu, jer neko bi možda mogao pomisliti (ne dao bog da neko od prisutnih poslanika ne misli da je ovo jako važno pitanje) da tokom pregovora i zastupanja naših stavova, političkim izjavama političkih lidera pokazujemo da nam nije stalo do Kosova. Naime, ne vodimo računa baš uvek svi zajedno o podizanju kredibiliteta našeg pregovaračkog tima, ugleda naše zemlje u svetu i, u tom smislu, snage argumentacije kojom branimo celovitost države Srbije i njen suverenitet. Vrlo bi bilo važno da o tome mislimo, bukvalno, u svakom trenutku pregovaračkog procesa. Pažljivo slušajući vaše sugestije, moram da kažem da je bilo jako dobrih predloga. Uzeću ih u obzir i siguran sam da ćemo i premijer Koštunica, kao i ja, kao prvi ljudi Pregovaračkog tima, kao čitav naš pregovarački tim, pažljivo analizirati sve iznete predloge. Odabraćemo najbolje predloge i uključiti ih u našu pregovaračku taktiku i strategiju, ukoliko je to moguće. U tom smislu, moram da zahvalim na iznetim sugestijama. Istovremeno, upravo oslanjajući se na vrlo jednostavan i logičan stav da svakoga dana moramo da podižemo kapacitet naše pregovaračke pozicije, ja bih vas molio da političkim stavovima i izjavama, bez obzira na to što mislim da je vaše htenje najbolje kada je u pitanju očuvanje naših interesa na Kosovu i Metohiji, ne učinimo ništa da našu pregovaračku poziciju, koja je izuzetno teška, dovedemo u pitanje. Dame i gospodo, poslednjih dana država Srbija se ponovo suočila s optužbom koja stiže od međunarodne zajednice da mi zveckamo oružjem. Verujte da svaka izjava koja bi mogla ličiti na tako nešto dramatično snižava naš pregovarački kapacitet. Veoma je teško voditi pregovore. Spremni smo da preuzmemo punu odgovornost u ovom procesu, ali molimo, u ime Pregovaračkog tima, svi mi koji učestvujemo u njemu, da druge državne institucije ne odmažu ukoliko u određenom trenutku ne pomažu toku tog pregovaračkog procesa. Bilo kakvo pominjanje rata, bilo kakva upotreba oružja u toku pregovaračkog procesa koja se lansira iz naših institucija snižava kredibilitet naše zemlje. Podsećam vas na jednu prostu činjenicu. Najsnažniji argument na koji se mi oslanjamo u toku pregovora o budućem statusu Kosova jeste međunarodno pravo i međunarodni pravni poredak. Upravo međunarodni pravni poredak je svojim odlukama, koje su deo integrisanog međunarodno-pravnog poretka, Rezolucijom 1244, Vojno-tehničkim sporazumom iz Kumanova, obezbedio da na Kosovu i Metohiji danas i jesu prisutni pripadnici stranih vojnih sila u međunarodnoj misiji KFOR-a. Bilo bi više nego neodgovorno da bilo kojim političkim potezom dovedemo u pitanje međunarodni pravni poredak kada nam je upravo to najsnažniji argument, upravo onaj koji se protivi nezavisnosti Kosova i Metohije. Kada nekad nastupamo u javnosti govoreći ono što nam je milo u srcu, moramo da vodimo računa o konsekvencama tog političkog stava, moramo da budemo odgovorni za sve posledice jednog takvog političkog stava. U ovom trenutku, više nego ikad, nama je potrebna izuzetna politička odgovornost. Veoma se slažem sa stavovima koji su izneti tokom ove diskusije, da je za nas ne samo budući status Kosova nešto što tretira državno-istorijsko pitanje, nego je i status naših građana na Kosovu izuzetno važan. Dame i gospodo, o tom statusu moramo da brinemo i moramo da podržavamo one inicijative koje idu u pravcu rešavanja egzistencijalnih problema naših ljudi koji žive na Kosovu, ali ne samo naših ljudi. Moramo da pokažemo i da su svi građani Kosova i Metohije naša briga. Time pokazujemo da brinemo o ukupnom suverenitetu i integritetu čitave naše zemlje i o svima onima koji žive u našoj zemlji. Zato, kada se pripadnici drugih naroda nalaze u nevolji, kada prete epidemije, moramo da ponudimo naše zdravstvene kapacitete za njihov zdravstveni tretman, pomažući svima, jer su svi oni građani naše zemlje. Time država Srbija pokazuje da brine o svojim građanima, da poštuje standarde evropskih demokratija i da podiže vlastiti kredibilitet, što je veoma važno u svakom trenutku pregovaračkog procesa. Dame i gospodo, suočavamo se s jednim teškim istorijskim procesom. Neko od poslanika je rekao da se izmenila demografska situacija na čitavom Balkanu, posebno na Kosovu i Metohiji, i moramo biti svesni te činjenice koja je deo naše političke realnosti. Neki od poslanika su predložili da ova zemlja donese novi plan vezan za našu demografsku politiku, što svesrdno podržavam. Istovremeno, imali smo predloge da se preduzmu snažne i dobro fokusirane državne akcije, sa svrhom pomoći našim sunarodnicima koji su u teškoj materijalnoj situaciji. Gospođa Vjerica Radeta je sugerisala da moramo voditi neprekidno računa o izbegličkim kampovima, tačnije, o interno raseljenim licima koja žive u kampovima u kojima uslovi života nisu primereni 21. veku i ovom nivou ekonomskog razvoja koji danas imamo u Srbiji. Da ne govorim o Evropi. Dame i gospodo, svi zajedno moramo preuzeti odgovornost i za ekonomsku budućnost naših sunarodnika i pažljivo ispratiti procese, koji teku i bez naše volje, zbog Rezolucije 1244 i Vojno-tehničkog sporazuma, privatizacije na Kosovu i Metohiji. To je vrlo važan proces na koji moramo da obratimo pažnju, zbog toga što egzistencijalna budućnost naših sunarodnika zavisi od toga u čijim će rukama biti te kompanije kod kojih oni imaju obezbeđena radna mesta i plate. To su sve pitanja sa kojima se slažem i koja su postavljena ovde, u diskusiji, ali još jednom hoću da naglasim da stojim iza ovog pregovaračkog procesa, da stojim iza pregovaračke platforme, da po toj pregovaračkoj platformi, na najbolji mogući način, neprekidno odlučujem u demokratskom procesu u Pregovaračkom timu, da ćemo nastaviti taj posao, do poslednjeg trenutka boreći se za interese naše zemlje, braneći time ne samo integritet i suverenitet naše zemlje na čitavoj našoj teritoriji, brinući tim postupkom i o interesu naših građana koji žive u čitavoj Srbiji, a time i na Kosovu i Metohiji, već braneći demokratske standarde čitave Evrope i obezbeđujući kroz takav pregovarački proces stabilnu budućnost čitave jugoistočne Evrope u kojoj mi imamo posebnu odgovornost. Stoga smatram izuzetno važnim da novo ustavno rešenje na poseban način tretira Kosovo i Metohiju, slažući se da je u sadašnjem ustavu ta naša pokrajina deo ustavne materije. Tu nema nikakvog spora, ali u političkoj poruci je izuzetno važno da se ona ponovi u svim bitnim političkim trenucima, kao što je u pitanju i donošenje ustava. Kao predsednik Srbije, zastupajući interese građana Srbije, smatram da je jedno takvo rešenje izuzetno važno da bi se Kosovo i Metohija, naš nacionalni i državni interes, ali i ekonomski interes ove zemlje i svih njenih građana, kao i stabilnost, branili svim pravnim, svim političkim sredstvima. Zahvaljujem vam na pažnji, zahvaljujem i onim poslanicima koji nisu pokazivali veliku pažnju, ali sam siguran da usmerenost njihovih glava nije toliko uticala na to da li slušaju ili ne slušaju ovo što sam izložio. Još jednom hvala.
Hvala vama, gospodine predsedniče. Zahvaljujem svim narodnim poslanicima koji su odgovorno učestvovali u raspravi i svima onima koji su odgovorno pratili međusobnu razmenu mišljenja. U odnosu na to, zaključujem pretres. Pošto smo obavili pretres, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Izveštaju o radu državnog pregovaračkog tima za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije u periodu od 24. februara 2006. godine do 10. septembra 2006. godine i o Predlogu odluke. Pošto je Narodna skupština obavila pretres o jedinoj tački dnevnog reda ove sednice, na osnovu člana 85. stav 3. Poslovnika, određujem 12. septembar 2006. godine, danas, u 17 časova i 10 minuta kao dan za glasanje o jedinoj tački dnevnog reda sednice Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Podsećam vas da su u pitanju dva glasanja, o Izveštaju i o Odluci. Pošto je Narodna skupština obavila pretres, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Izveštaj o radu Državnog pregovaračkog tima za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije u periodu od 24. februara 2006. godine do 10. septembra 2006. godine. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i konstatujem: za je 221 poslanik, protiv i uzdržanih nije bilo, nisu glasala tri od ukupno 224 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila Izveštaj o radu Državnog pregovaračkog tima za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije u periodu od 24. februara 2006. godine do 10. septembra 2006. godine. Stavljam na glasanje Predlog odluke povodom Izveštaja o radu Državnog pregovaračkog tima za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije u periodu od 24. februara 2006. godine do 10. septembra 2006. godine. (Tomislav Nikolić s mesta: Prečišćen tekst odluke). Prečišćen tekst odluke koji je podeljen svim narodnim poslanicima, zahvaljujem na dopuni. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i konstatujem: za je 219 poslanika, protiv i uzdržanih nije bilo, nisu glasala tri od ukupno 222 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog odluke povodom Izveštaja o radu Državnog pregovaračkog tima za političke razgovore o budućem statusu Kosova i Metohije u periodu od 24. februara 2006. godine do 10. septembra 2006. godine. Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje jedine tačke dnevnog reda ove sednice i odlučivanje o njoj, saglasno članu 99. Poslovnika, zaključujem sednicu Šestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2006. godini. Zahvaljujem svim narodnim poslanicima, prisutnim ministrima, predsedniku Vlade i predsedniku države. Hvala vam. Doviđenja i prijatno.