Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Treće sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 141 narodni poslanik. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 86 narodnih poslanika i da prema tome postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Goran Svilanović, Vojkan Tomić, Miroslav Janković, Dejan Rajčić, Velimir Stanojević i Išpanović Ištvan. Pošto su se stekli uslovi, predlažem da konstatujemo potvrđivanje mandata narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije, za upražnjeno poslaničko mesto, kako bismo omogućili njegovo učešće u radu Narodne skupštine. Uručen vam je izveštaj RIK-a o izboru narodnog poslanika radi popune upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Takođe, uručen vam je izveštaj Administrativnog odbora, koji je utvrdio da su se stekli uslovi za potvrđivanje mandata narodnog poslanika, sa predlogom da Narodna skupština, shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Miloradu Buhi, izabranom sa izborne liste SRS - dr Vojislav Šešelj. Na osnovu izveštaja Republičke izborne komisije i izveštaja i predloga Administrativnog odbora, a shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština konstatuje potvrđivanje mandata narodnom poslaniku Miloradu Buhi. Čestitam narodnom poslaniku na izboru. Primili ste obaveštenje DSS da je narodni poslanik Milutin Pešić preminuo 5. aprila 2005. godine i izveštaj Administrativnog odbora Narodne skupštine Republike Srbije povodom razmatranja ovog obaveštenja, sa predlogom da Narodna skupština, na osnovu člana 88. stav 1. tačka 8. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje prestanak mandata ovom narodnom poslaniku. Saglasno članu 88. stav 1. tačka 8. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština na predlog Administrativnog odbora, konstatuje da je prestao mandat, pre isteka vremena na koje je izabran, narodnom poslaniku Milutinu Pešiću, izabranom sa izborne liste DSS - Vojislav Koštunica, danom nastupanja smrti, 5. aprila 2005. godine. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika, izvršiće se popunjavanje upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Prelazimo na 8. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O PRIJAVLjIVANjU I EVIDENTIRANjU ODUZETE IMOVINE (nastavak u načelu) Umesto Boška Ristića, kako je najavljeno, reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković, a neka se pripremi narodni poslanik Nikola Milošević.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj zakon bi se mogao nazvati bogojavljenskom vodicom u odnosu na potrebe vraćanja imovine i restitucije, denacionalizacije itd. On bi se mogao nazvati bogojavljenskom vodicom zato što on ništa ne donosi, ništa ne rešava. Međutim, on mnogo škodi, zato što su ljudi 60 godina čekali i priznaje im se pravo da 60 godina njihova imovina treba da ostane njihova imovina, ali ovim zakonom se utvrđuje jedan rok, po mom mišljenju, sasvim neosnovan, proizvoljan i ciničan, od godinu dana, da ko se prijavi, taj se prijavio u tom roku od godinu dana, inače gubi pravo na naknadu i na povraćaj svoje imovine. To je jedna stvar koja je sasvim nerazumljiva, kada se već kaže da je privatna svojina neprikosnovena i kada je bila neprikosnovena 60 godina, zašto bi sada bio jedan prekluzivni rok od godinu dana. To apsolutno nije razumljivo, niti je prihvatljivo. Drugo, ovaj zakon ne rešava glavno pitanje, da se nacionalizovana imovina, pod tim podrazumevam i sve druge vidove oduzimanja, ne može dalje prodavati. To je vrlo važno pitanje. Uvažavam ovo što je gospodin ministar kazao ovde da će verovatno Vlada jednog časa intervenisati, uvideti da to treba da se učini, ali to meni liči na ono iz komunističkih skupština. Bio sam član tih skupština, kao nepartijac, pa kada predložim nešto što bi se moglo usvojiti, onda izađe ministar ili ovlašćeni predstavnik Vlade i kaže - znate, hajde da napravimo radni zaključak da se to pitanje kasnije reši. To pitanje se rešava zakonom o denacionalizaciji odmah sada ili se uopšte neće rešavati. Sledeća stvar koja je bitna, to je da se uvede obaveza državnih organa koji imaju podatke o imovini pojedinaca i imovini pojedinaca u nekadašnjim pravnim licima koji imaju svoje sledbenike, da daju podatke fizičkim licima čija je imovina oduzeta u tim pravnim licima. Daću jedan primer. Ljudi imaju imovinu, imovinu su imali u akcijama Trgovinskog fonda ili su imali akcije Narodne banke. Šta ako im Narodna banka neće da izda potvrdu da su oni imali te akcije? Bila bi dužna da to učini. Ono što je krajnje nerazumljivo, a to je da se nameće bivšim vlasnicima ili njihovim porodicama, njihovim naslednicima da donesu kopiju akta o oduzimanju imovine ili drugi materijalni dokaz. Gospodo poslanici, gospodine ministre, prošlo je 60 godina, materijalnih dokaza moguće da nema, ali u jednom Varvarinu, u jednom Trsteniku, pa i u Beogradu se zna šta je kome pripadalo. Mora to da se reši na određen način, i putem svedoka i na druge načine, ako zaista hoćemo to da rešimo. Treća stvar koja je nerazumljiva, to je da li su ovi uslovi iz člana 5. kumulativni, a izgleda da su kumulativni, i to je vrlo važno pitanje, jer ko ne podnese prijavu u roku od godinu dana, on gubi pravo na naknadu i na restituciju, što je sasvim neprihvatljivo. Mora se naći jedan, ako baš hoćete ovaj zakon, neki širi okvir šta čovek treba da prijavi, šta misli da je njegovo, što dokazuje u skladu sa mogućnostima, a ne da se ovako eksplicitno odredi da mora da postoji neki materijalni dokaz. Materijalnih dokaza kod našeg naroda nema, nema ni onoga što je bilo pre pet godina, a kamoli ... Na kraju krajeva, da vas podsetim, i poreska uprava posle pet godina nikoga ne goni, jer je to zastarelo. Ono što dalje nije razumljivo, to je da nije u ovom zakonu predviđeno da će onaj koji prijavljuje svoju oduzetu imovinu označiti vrednost te imovine. Molim vas, kaže se da je osnovni razlog za donošenje zakona to da bi se utvrdila evidencija, pa da država vidi da li će moći, kako će moći da izvrši to. Ako nema vrednosti, kako će to država moći da uradi, ako onaj čija je imovina ne označi "moja imovina danas vredi 100 hiljada evra, po mojoj oceni itd.". Bez toga ovo apsolutno nema smisla, i onda ovaj zakon izgleda po svom dejstvu, kao što sam rekao, kao bogojavljenska vodica. Želim da istaknem još neke stvari, one su malo političke prirode. Ovde se radi o naknadi onim licima koja su u toku prošlih vremena bila označena kao narodni neprijatelji ili bar kao klasni neprijatelji, koji su gubili slobodu zbog toga što su imali imovinu, jer je poznata stvar da je tokom nacionalizacije veliki broj privrednika bio uhapšen da bi se nacionalizacija lakše sprovela. Oni su spali na prosjački štap, njima nije bila određena nikakva penzija, njihova deca su bila drugačije tretirana od druge dece. Znam da su ljudi morali da idu u Ljubljanu da studiraju, jer nisu mogli ovde da se upišu ako im je otac bio neki ugledni privrednik, nego su išli u Ljubljanu ili u Zagreb da studiraju, jer ovde za njih nije bilo mesta. Tu se radi o moralnim pitanjima. Znate, ako se kaže da treba da se vrati ova imovina i da je to moralno, političko pitanje i demokratsko pitanje, to spada u one kategorije da, ako smo za to da se više nikada ne pojavi govor mržnje među nama, da se više nikada ne pojavi međusobno ubijanje, razračunavanje itd, onda ovaj zakon ima tu svrhu, i trebalo bi da ima. Ali, on to nema, a valjda će imati neki budući zakon o denacionalizaciji, da se više nikad ne dogodi da se nekome zakonito stečena imovina oduzima. To ima isti takav značaj. Ovde se radi u stvari o zatiranju, i trebalo bi da se radi o zatiranju, jedne ekonomske prošlosti koja nas je dovela u stanje u kome smo sada. Zato je potrebna potpuna restitucija. Znate, mi smo ponosni kao narod na svoju vojnu istoriju, na svoju političku istoriju, a zaboravljamo da narod ima i svoju ekonomsku istoriju, i da su nosioci te ekonomske istorije oni naši privrednici koji su stvarali ekonomsku podlogu i osnovu ovog našeg društva. I to društva koje se razvijalo na jedan moderan način, koje je bilo u Evropi kada je nacionalna valuta nešto vredela. I mi da nismo tim ljudima oduzeli imovinu i da su oni mogli da je uvećavaju, nikada ne bi došli danas u ovaj položaj da strepimo da li će nam neko dati studiju o izvodljivosti, gospodo. Mi bi davno bili, još pre 60 godina, u Evropi, a vremenom bi, odavno bili i u Evropskoj uniji, odnosno još Evropskoj ekonomskoj zajednici. Dakle, ovde se radi o istorijskim pitanjima, o stavu kakav ćemo imati ne samo u odnosu na ono juče, nego u odnosu na ono sutra. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Nikola Milošević, a neka se pripremi narodni poslanik Vjerica Radeta.
Poštovani gospodine potpredsedniče, poštovani gospodine ministre, poštovani narodni poslanici, neće mislim na odmet biti ako se još jednom prisetimo da je neprikosnovenost privatne svojine obeležje svake demokratski uređene države. Ne samo zato što je to jedno od osnovnih ljudskih prava, nego zato što privatna svojina predstavlja branu pokušajima da se uzurpira politička vlast. Neće biti slučajno da su upravo nedemokratski režimi nastojali da privatnu svojinu potpuno ukinu ili da je ograniče, jer bez privatne svojine, tj. ekonomske podloge nema mnogo izgleda za politički bunt. Jednako tako ne bismo smeli zaboraviti da je privatna svojina preduslov istinske privredne efikasnosti, pa je čak i vlast komunističke Kine shvatila da ako ne otvori prostor za privrednu delatnost neće moći da prehrani svoje mnogoljudno stanovništvo, koje sad broji oko milijardu i 300 miliona stanovnika. Mislim da takođe ne bi bilo na odmet da se prisetimo kako su se tri minula politička režima ophodila prema instituciji privatne svojine. Najpre, režim Josipa Broza. Kao što je poznato, jedna od prvih mera tog režima bila je tzv. nacionalizacija, što je lepo ime za ružnu stvar. Prava definicija za tzv. nacionalizaciju bila bi nezakonito oduzimanje zakonito stečene imovine nasilnim putem. Za takav jedan postupak Josip Broz i njegovi saradnici imali su odgovarajuću ideološku potporu, pre svega u kapitalu Karla Marksa, gde ima jedno mesto, sada je zaboravljeno, i koje ovako glasi – kuca poslednji čas kapitalističke eksploatacije, eksproprijatori bivaju eksproprisani. Eksproprijacija je ovde ključna reč, to je zapravo ono što će se kasnije zvati nacionalizacijom. Dakle, to je upravo ono nasilno oduzimanje zakonito stečene imovine revolucionarnim putem. Kako je u praksi izgledao odnos prema privatnoj svojini u to vreme, evo neka pokaže jedan primer. Kada je Josip Broz sa svojom jedinicom ušao u Beli dvor, onda su iz podruma počeli da iznose sanduke sa dragocenostima, koje, da i tako kažemo, nacisti nisu dirali. Kako svedoči jedan bliski saradnik Josipa Broza koji je tu bio prisutan, kada su otvorili prvi sanduk, iz njega bljesnu tabakere, a čovek kaže Josipu Brozu – ove tabakere su pozlaćene. Broz, koji se dobro razume u zlato i valjda se jedino u to razumeo, kaže, ne, ne, to je zlato. Uzme jednu tabakeru, tutne u ruke svom saradniku i kaže mu, uzmi. Ovaj čovek, koji je imao iluzije o tzv. nacionalizaciji, rekao mu je, ne, druže Tito, mi ćemo to u Narodnu banku. A Tito kaže – pusti sada Narodnu banku, uzmi. Drugi podatak, lako proverljiv. Voleo bih da nađete vremena da odete u Beli dvor i da pogledate kapelu Belog dvora. Videćete tamo fresku Isusa Hrista i na samom čelu trag metka, koji je jedan od bliskih saradnika Josipa Broza ispalio u tu fresku. Znam da se to može tumačiti, i tako i jeste, kao čin političkog fanatizma, ali to je takođe čin koji pokazuje kakav je bio odnos prema privatnoj svojini. Tu fresku, taj koji je u nju ispalio nije naravno naslikao, nije on Beli dvor, ni tu kapelu sagradio. Nije do bitnih promena u odnosu prema privatnoj svojini došlo ni kada je na vlast došao Slobodan Milošević. Jedan primer iz tog vremena. Ondašnja Skupština izglasala je zakon o povraćaju imovini Srpskoj pravoslavnoj crkvi. Milošević iskoristi svoje ustavno pravo da taj zakon vrati na ponovno odlučivanje, ali mimo Ustava, koji je predviđao da je Skupština dužna da potom na prvoj sledećoj sednici razmotri svoju odluku. Skupština nikada to nije učinila. Razumljivo i zašto. Zato što je tadašnji vlastodržac prosudio da će sa Srpskom pravoslavnom crkvom lakše izlaziti na kraj ako ne vrati njen veliki imetak. Među pravoslavne episkope je bio pušten glas da nije zgodno da se Srpskoj pravoslavnoj crkvi imetak vrati, jer bi se onda morao vratiti i Katoličkoj crkvi. A zašto se ne bi vratio, zakon je jednak za sve. Dakle, i Pravoslavnoj, i Katoličkoj crkvi i Islamskoj zajednici u svakom slučaju. Želim da skrenem vašu pažnju da ni onaj režim koji je došao posle 5. oktobra nije bitno promenio svoj odnos prema privatnoj svojini. Evo, ne tako daleko od današnje Skupštine, tamo gde je onaj Rajićev kompleks, Rajićeva ulica, pogledajte i videćete jednu tablu na kojoj piše da je investitor te gradnje filijala jednog izraelskog preduzeća. Dozvolite da vam skrenem pažnju na neke podatke koji su vam verovatno nepoznati, a u vezi su sa tom famoznom gradnjom. Prvo, filijala te izraelske kompanije bila je jedina koja se pojavila na konkursu za gradnju na tom prostoru. Ona je ušla u investiciju, koja iznosi preko 100 miliona dolara, a na računu te famozne filijale ima, verovali ili ne, samo 2,5 hiljade dolara, što je bilo sasvim precizno utvrđeno. Drugo, ta firma, koja je bila suinvestitor, postaje investitor, i oni koji drže vlast u to vreme u ovom gradu obznanjuju da je to zemljište, gde će se vršiti gradnja, neizgrađeni građevinski prostor, što uopšte nije tačno. Na tom istom zemljištu postoje temelji ranijih zgrada, stambenih zgrada, a jedan od njih je temelj na kome je bio zidan hotel "Srpska kruna", koji je 1867. godine predsednik Kasacionog suda, Stojan Veljković, sagradio, da bi potom taj isti hotel bio preuređen početkom dvadesetog veka od strane velikana srpske arhitekture, Nikole Nestorovića. A za taj i tako preuređen hotel kaže doajen naše arhitekture, Mihajlo Mitrović, koji je i sam veliki majstor graditeljske veštine, da je bio dragulj srpske prestonice, "klasicistička lepotica" Dame i gospodo narodni poslanici, postoji legitimni naslednik "Srpske krune" i čitavog tog prostora, i on se zove Bogdan Veljković. Bogdan Veljković, čija je namera bila da na temelju tog srušenog hotela sazida ponovo tu istu građevinu, prema onome kako je to zamislio Nikola Nestorović. I upravo, vidite, taj zakoniti, legitimni vlasnik je onemogućen ovakvom jednom nezakonitom operacijom da tu svoju nameru sprovede u delo. Mihajlo Mitrović, koga sam već citirao, kaže da nema tog časnog srpskog arhitekte koji bi se prihvatio posla da, pod takvim uslovima, na temeljima "Srpske krune" sazida nešto novo i sasvim drukčije. Dame i gospodo narodni poslanici, primer Bogdana Veljkovića uzeo sam zato što je on u neku ruku simboličan, pa i za odnos te nove vlasti prema instituciji, ne samo privatne svojine, nego i prema srpskoj arhitektonskoj tradiciji. Želim da skrenem vašu pažnju na to da je gospodin Veljković zakoniti naslednik tzv. Paviljona Veljković, u kome već godinama stoluje predsednica tzv. Centra za kulturnu dekontaminaciju, znate već famozna Borka Pavićević. Upravo tako. Vidite, gospodo, Borka Pavićević, koja je izabrala reč dekontaminacija za taj svoj centar, reč jaču od deratizacije, za nju nisu politički protivnici čak ni pacovi, ni bubašvabe, nego otrov koji treba dekontaminirati. Ta ista Borka Pavićević, koja se bori navodno za ljudska prava, razumevajući pod tim borbu protiv srpskog nacionalizma, dakle stoluje u uzurpiranoj građevini, svojini Bogdana Veljkovića, i gazi tako osnovno evropsko pravo, pravo na tzv. neprikosnovenost privatne svojine. Bio sam prisutan kada je predvodnica tog famoznog centra na Jugoslovensko-austrijskoj konferenciji, održanoj u Rektoratu, upala da održi jedan govor od samo jedne rečenice. Govor je glasio ovako: "Dokle fašizam u Srbiji." Argument: neko je ispisao reč "Obraz" na zidovima Rektorata. Dakle, za takvu ideološku i političku aktivnost u zgradi koja joj ne pripada predvodnica tog centra imala je odobrenje svih prethodnih vlasti u ovoj državi. Dopustite mi da navedem samo još jedan primer u prilog onoga što želim da vam predočim. Voleo bih da nađete vremena da svratite do Univerzitetske biblioteke u Beogradu i da se popnete tamo gde se nalazi profesorska čitaonica. Videćete jednu mesinganu ploču na kojoj piše - Austrijska biblioteka, a ispod toga u originalu Österreichische Bibliothek. Taj prostor Univerzitetske biblioteke, koja je sagrađena od stredstava Karnegijeve zadužbine, prethodna vlast je poklonila austrijskoj Vladi, a austrijska Vlada tu, gde nije uložila nijedan filer ili pfenig svoj, istakla je ovu mesinganu ploču i, ako mi dozvolite da i to kažem, reč Austrijska biblioteka ispisala latinicom, ne ćirilicom. Dame i gospodo narodni poslanici, vi to ne znate, za austrougarske vlade Srbin u Austrougarskoj mogao je da odbije sudski poziv ako mu je bio upućen latinicom. Ta ista austrijska vlast u ovoj državi, koja nije pod vlašću Austrougarske, a kao da jeste, prelazi preko osnovnog nacionalnog osećanja ovog naroda, pa ne nađe za shodno čak ni da ćiriličnim slovima ispiše ono - Austrijska biblioteka. Sada se pitam, kada već razmišljamo o Predlogu ovog zakona, kako će se sve te, ne samo kako se patetično kaže, istorijske nepravde, sva ta gruba ogrešenja o elementarna ljudska prava ispraviti i da li je to uopšte moguće predlogom koji je ovde na dnevnom redu. Bili smo u prilici da čujemo izlaganje gospodina Matića i lično se sa njegovim prigovorima potpuno slažem. Držim da je doista predlog Demokratske stranke Srbije iz 2002. godine bio svakako izgledniji. I sa svoje strane želim da dodam da bi bilo neophodno, ako ovaj prvi korak treba nešto da znači, zakonski zabraniti svaku dalju prodaju nezakonito uzapćene ili oduzete imovine. Ako se to ne učini i ako ubrzo ne dođe do zakona kojim će se vratiti ono što je nepravedno i nezakonito oduzeto, a što se zove denacionalizacija, ne sasvim precizno i ne sasvim tačno, onda bojim se ni od tog prvog koraka neće biti velike koristi. Međutim, to je za sada jedini takav korak koji imamo i mislim da nam onda za utehu ostaje samo jedna stara dobra izreka, koja kaže da i najduži put počinje prvim korakom.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, a neka se pripremi narodni poslanik Zoran Ćirković.
Dame i gospodo narodni poslanici, čini mi se da je ovaj zakon o prijavljivanju i evidentiraju oduzete imovine jedinstven slučaj u istoriji parlamentarizma. Predstavnik Vlade, ministar koji je u ime Vlade govorio o ovom zakonu, izneo je niz negativnih ocena o ovom predlogu. Svi narodni poslanici koji su govorili, bez obzira da li su iz opozicije ili iz koalicione većine, svi su imali negativan stav prema ovom zakonu. Zaista se pitam zašto uopšte raspravljamo o ovome kada ne može da se stekne utisak da li će jedan narodni poslanik glasati za ovaj zakon ili, ako budu, glasaće za nešto što im se očigledno ne dopada i za zakon za koji misle da nije dobro rešenje. Naravno, nama srpskim radikalima je jasno zašto se ovaj zakon našao na dnevnom redu. Zato što ste vi iz vladajuće većine u izbornim kampanjama obećavali da samo vi treba da dođete na vlast i vratićete svu nepravedno oduzetu imovinu građanima Srbije. Zato je ovaj zakon jedna fantastična prevara birača koji su glasali za vas, zbog toga što ste im obećali vraćanje oduzete imovine, jer da je to zaista vaša namera, onda biste vi pred Narodnu skupštinu, odnosno Vlada bi pred Narodnu skupštinu izašla sa predlogom zakona o denacionalizaciji i o vraćanju imovine, kako god hoćete da ga nazovete, i onda bi u okviru tog zakona moglo biti sadržano ovo što ste predvideli kao poseban zakon, a čak bi ovo mogla da bude tema nekog podzakonskog akta, koji bi bio u obavezi da bude donet po primeni tog eventualnog zakona o denacionalizaciji. U obrazloženju ovog zakona, između ostalog, kažete da su svojinsko-pravni propisi, doneti u prvim godinama izgradnje socijalističkog društva, bili deo tzv. revolucionarnog zakonodavstva, a vi u stvari od kada ste na vlasti pokazujete da stvarate partijsku državu, da vi postrevolucionarnim metodama oduzimate ili pokušavate da oduzmete imovinu. U Krivičnom zakoniku predvideli ste oduzimanje, odnosno konfiskaciju imovine, pretite haškim optuženicima, sa jedne strane se zaklinjete da je privatna imovina svetinja, a sa druge strane pretite haškim optuženicima da ćete da im zamrzavate, blokirate, oduzimate imovinu, ne znam šta već sve ne radite. Uzimate penzije haškim optuženicima, kao da su oni građani drugog reda. Valjda se zakon primenjuje jednako na sve građane i državljane Srbije. Dalje, mi u SRS nikada nismo krili svoj stav i u svim izbornim kampanjama govorili smo, bez obzira koliko je građana Srbije kojima se to ne dopada, da mi nikada nećemo doneti zakon o denacionalizaciji. Naravno, ne zato što je to naš hir nego zato što je nemoguće da jedna vlast ispravlja nepravde neke druge vlasti. Činjenica je da je bilo istorijskih nepravdi, činjenica je da je bilo oduzimanja imovine bez pravnog osnova, ali bilo je i sa pravnim osnovom, pa vas pitam šta će se desiti kada neka druga vlast posle vas dođe i kaže - ovo što su ovi konfiskovali sada mora država ponovo da vrati. Da li vi mislite da ovu državu jednom konačno stavite na noge u svakom pogledu? Da li mislite jednom da građani Srbije treba da zaista imaju pravnu sigurnost, da veruju u državu, da veruju u državne institucije? Ako budemo donosili ovakve zakone, onda nema ništa ni od institucija, ni od pravnog poretka, ni od pravne države. Zašto mi, takođe, mislimo da ne treba donositi taj zakon o denacionalizaciji? Zato što postoji, pravnici to dobro znaju, opšti rok zastarelosti u pravu, to je 20 godina. Tih 20 godina je prošlo odavno. Osim toga nepravde, koje su se zaista dešavale u vreme kada je ta imovina oduzimana, nisu bile samo u oduzimanju imovine. Nažalost, bilo je i mnogo ubijenih ljudi, koji su se suprotstavili takvim potezima tadašnje države. Na koji način biste vi, kada biste doneli, a očigledno nećete doneti taj zakon, obeštetili naslednike tih i takvih ljudi? Naravno, vi sve ovo znate i vi svi znate da takav zakon niti može da se donese, niti može da se primenjuje. Zato ste pribegli jednom podmuklom načinu, zato što znate da će uskoro biti vanredni parlamentarni izbori, pa da možete građanima ponovo da kažete - eto, nismo stigli da vam vratimo imovinu, ali krenuli smo, doneli smo zakon gde ćemo da budemo evidentičari, da evidentiramo vašu imovinu, pa vam jednog dana možda to i vratimo. Međutim, kada biste hteli da donesete takav zakon, onda ovaj zakon koji ste nam danas predložili, o kojem danas raspravljamo, nikako ne bi mogao da bude ovakav kakav je u Vladinom predlogu. Već u članu 1. govorite da se ovim zakonom uređuje postupak prijavljivanja i evidentiranja imovine koja je oduzeta bez naknade tržišne vrednosti ili pravične naknade. Koji su vam kriterijumi, ko je to ko će da kaže koja je to pravična naknada? Ako nije bilo naknade, onda je nije bilo, ali ovde stoji i "ako nije bila pravična naknada". Zatim, odredili ste datum 9. mart 1945. godine. Zašto taj datum, zašto ne posle toga, zašto ne pre toga? Samo zbog ovog datuma znam zašto je ovde, umesto ministra koji je ovde bio predviđen da će predstavljati ovaj zakon, ministar za ekonomske odnose sa inostranstvom. Naravno, zbog folksdojčera, koji već dolaze po Banatu i pikiraju svoje kuće, razbijaju prozore, ako niste znali šta se dešava na terenu ljudima koji žive u tim tzv. njihovim kućama. Dalje, u članu 3. ste predvideli Republičkoj direkciji za imovinu nadležnosti koje ta republička direkcija nema po zakonu koji reguliše nadležnosti republičke imovine. Pitanje je šta će se desiti, recimo, ako nije završen ostavinski postupak, na koji način će se legitimisati ti naslednici da im se evidentira ova oduzeta imovina. Ovaj rok do 30. juna, koji ste ostavili, takođe se postavlja pitanje kako će se evidentirati imovina nekada oduzeta, vanknjižna imovina tih bivših vlasnika. Naravno, govorićemo mi povodom amandmana o svim ovim pitanjima. Recimo, vrlo interesantan je član 10. koji kaže: "Vraćanje oduzete imovine crkvama i verskim zajednicama urediće se posebnim zakonom". A niste rekli kada će crkve i verske zajednice da evidentiraju tu imovinu. S druge strane, ovim zakonom predviđate evidentiranje imovine fizičkih lica, a ne predviđate donošenje zakona kojim će se vraćati ta imovina. Vrlo interesantno, u prilogu ovog zakona imamo - Republička direkcija za imovinu Republike Srbije - obrazac za prijavu oduzete imovine. Kako možete da nam dajete obrazac kad još nemate ni zakon, još ne znamo da li će to da radi Republička direkcija za imovinu. Zaista ste ovo uradili zbrda-zdola. Kolege poslanici, molim vas, nemojte ovo da nam radite, nemojte da glasate za zakon koji je neprimenjiv, nemojte da glasate za zakon o kojem ste svi vi rekli mnogo lošeg. Nemojte, zato što znate da ćemo mi posle narednih parlamentarnih izbora biti vlast u Srbiji, samo zbog toga da biste mogli da nas pitate što ne primenjujemo ovaj zakon za koji i vi znate da je neprimenjiv.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ćirković, a neka se pripremi narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, gospodine ministre, Predlog zakona o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine je jedan tekst, slažem se sa gospodinom ministrom, koji prosto ne oduševljava, ali ono što je sigurno, i ne šteti. On, zapravo, da budemo iskreni, ako bih govorio neutralno kao analitičar, nije zakon. Ovo je jedan podzakonski akt ili uredba koja prethodi nekom zakonu. Iz tog razloga ovaj zakon, koga će poslanička većina usvojiti, jeste primenjiv, iz prostog razloga što se njime samo utvrđuje obim oduzete imovine. Bivši vlasnici traže od države da ih obešteti ili od nekih budućih vlasnika itd. Prema tome, taj način evidencije je sasvim moguć. Iz tog razloga, ovaj zakon ima svoje opravdanje. Da bi ova vlast, odnosno oni koji sprovode denacionalizaciju mogli da obeštete bivše vlasnike, moramo da ustanovimo koliki je obim tog dugovanja, koja je vrsta tog dugovanja, način i modus kako će se to uraditi. Nijedna denacionalizacija, po prirodi stvari, ne može biti apsolutno pravedna, ali može težiti tom cilju da bude iole pravična. Prema tome, bivši vlasnici će se obeštetiti budućim zakonom. Zato ne stoje kritike opozicije kako je ovaj zakon neprimenjiv. On jeste primenjiv, ali moglo je i bez njega. Motiv vlasti da ga donese jeste u njenom cilju da se omogući potpuna evidencija o dugovanjima koja stoje kao balast pred ovom državom. Istorijski gledano, može se polemisati o datumima. Međutim, 9. marta 1945. godine je ondašnja revolucionarna vlast donela zakon o suspenziji svih pravnih propisa koji su doneti pre 6. aprila, kao i onih koji su doneti u vreme okupacijske vlasti. Od tada pa do izbora za Konstituantu 11. novembra, postajalo je ozakonjeno bezvlašće u Srbiji, odnosno u Jugoslaviji. Postojalo je jer je prethodni pravni poredak stavljen van zakona, a novi još nije zaživeo. Dakle, ako govorimo o 9. martu, znam da nekome to proizvodi neprijatne asocijacije na 9. mart 1991. godine, meni naprotiv, ponosan sam na 9. mart 1991. godine i tužan zbog 9. marta 1945. godine. Kada govorimo o rokovima, možemo polemisati, ali oni koji su protiv zakona i smatraju da je njegovo donošenje nepotrebno, čemu onda priča o rokovima, ako smatrate da su takvi zakoni štetni, ako pričate da je nacionalizacija završena stvar, da su istekli svi rokovi, čemu onda priča o rokovima, kako je taj period primene odložen. Ako biste išli tako daleko i ako bi ovako rigidno primenjivali vašu logiku, bojim se da vi možda ne biste pomenuli Maričku bitku, a to je zaista i suviše dug rok. (Predsedavajući: Gospodine Ćirkoviću, vreme je isteklo.) Dakle, za one političke opcije koje su protiv donošenja zakona o denacionalizaciji rokovi ne igraju nikakvu ulogu. Ako ste za priču o rokovima, onda ste i za priču o zakonu. Međutim, očito se to vama ne dopada. Takođe, primedba je bila zašto je rok samo godinu dana da bi oštećeni vlasnici mogli da prijave svoju oduzetu imovinu. Smatramo da je taj rok razuman. Možda nešto nedostaje ovom zakonu - da se predlagač zakona obaveže da će u određenom roku, nakon primene ovog zakona, biti donet zakon o denacionalizaciji i restrukturiranju. (Predsedavajući: Gospodine Ćirkoviću, imali ste samo tri minuta. Molim vas da privedete kraju.) Naravno, to je propušteno. Ako bismo to učinili, onda bismo stvar uozbiljili. Slažem se sa gospodinom ministrom, posle donošenja ovog zakona treba staviti potpunu zabranu na pravo raspolaganja imovinom koja je sporna. Znači, ta imovina se ne sme otuđiti. Dame i gospodo, istina je da se srpska demokratska opozicija u genezi svog nastanka i razvoja zalagala da nepravedno oduzeta imovina i nacionalizacije koja izvršena...
Gospodine Ćirkoviću, dva minuta ste prekoračili vreme.
Posle primene revolucionarnih zakona mora ta istorijska nepravda biti ispravljena. Ovaj zakon jeste uvid u ispravljanje, on nije dovoljan, dakle, uslov, on je samo preduslov da se donese neki drugi zakon. Propust ovog zakona je što te rokove nije čvršće postavio. Hvala lepo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Momir Marković, a neka se pripremi narodni poslanik Mika Vlaović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, od nas poslanika se očekuje da budemo bar ovde za ovom govornicom ozbiljni. Čovek koji čak ni geografiju ne zna raspravlja o ovim stvarima. Sećam se, pre jedno mesec i po dana je taj isti, jedan poslanik, da mu ne pomenem ime, rekao da će i Mongolija pre ući u Evropsku uniju od nas. Zaboravio je da je Mongolija u Aziji, a nije u Evropi. Ne osećam nedostatak što Mlađan Dinkić kao izvestilac Vlade ne sedi ovde, otišao čovek u Vašington i nije problem što je otišao u Vašington, problem za Srbiju, veliki problem za Srbiju što će on otuda da se vrati. Ovaj zakon, koji je danas na dnevnom redu, jeste zakon o namerama. Mi ćemo, ukoliko usvojimo ovaj zakon, da odlučimo da ćemo odlučiti nekim novim zakonom da nekima vratimo nešto, i da li ćemo odlučiti sada, ako usvojimo ovaj zakon, ili nećemo odlučiti onda kada onaj zakon ne usvojimo. Ovo je bukvalno, što je rekao jedan prethodnik, bogojavljenska vodica, ne koristi, ali brate i ne šteti. Problem 9. mart 1945. godine. Zašto baš 9. mart. Zašto nije 9. mart 1941. godine, pa da u tu količinu vraćene imovine uđe i ono što su Nemci uzeli od građana Srbije, pa partizani uzeli od Nemaca posle kada su došli 1945. godine, a onda kada dođemo do 9. marta 1941. godine, onda da se pitamo zašto ne i 1921. Kralj Aleksandar Karađorđević ujedinitelj je mnoge zavio u crno oduzimajući im zemlju. Da li ste ovde predvideli da namirite, odnosno da im vratite Banat, da im vratite pola Bačke, dvetrećine Bačke, da im vratite trećinu Srema, da li ste predvideli i one ustaše koje su živele u Sremu, pa su prebegle posle, da li ćete i njima pravično da nadoknadite, kako kažete. Zašto i 1921. recimo ne uzmemo kao graničnu godinu, zašto se ne vratimo u 1890, i možda malo nazad, pa da agama i begovima koji su bili u Srbiji vratimo zemlju, i da Srbe vratite među kmetove. Jer to je politika otprilike kojuvi dalje vodite: evropska kmetovska Srbija, baš bi lepo zvučalo. Da li ovaj zakon koji donesete o evidentiranju, jer nemojte zamajavati građane Srbije, ovo nije zakon o vraćanju imovine, nego zakon o evidentiranju, pa ako ste vlast, država ima kompletnu evidenciju kome je šta, kada i kako uzela. Prema tome, nemojte da evidentirate da je nekome nešto uzeto. Kako ćete vratiti, recimo, imovinu nekom nasledniku kome su uzeli imovinu i ubili oca ili dedu. Kako ćete dedu da mu vratite? Kako ćete da vratite život? Šteta što nije prisutan onaj izdajnik Goran Svilanović, pa da i njega nešto priupitam, jer sam u jučerašnjoj "Politici" pročitao, on je, znate, gospodo, sada član one evropske komisije koja će odlučivati, koja je već prekjuče odlučivala, a juče izašla u "Politici", šta sa Kosovom. Svi su se složili, a prema tome i on, da Kosovo u naredne četiri godine polako se prepušta, odnosno da pređe u nezavisno. Prvo će biti, kako oni to kažu, ograničena nezavisnost. (Iz sale: Tema.) Vrlo je tema, ali ne shvatate, to je odraz inteligencije, nije vam kriv niko. Ograničena nezavisnost, a posle četiri godine neograničena nezavisnost. Vas gospodo iz vlasti pitam sada, pošto je paralelno sa ovim izašao još jedan članak, gde se pominje i premijer, i predsednik i svi ostali, pa vas pitam, nije li ova studija o izvodljivosti trampa za nezavisno Kosovo. Šta ćete dati za ulazak u Evropsku zajednicu, hoće li to biti Raška i Vojvodina zajedno ili će se zadovoljiti samo Vojvodinom itd. SRS sigurno neće glasati za ovaj zakon, a što se tiče apsolutnog roka zastarelosti, pa i kada ubije neko, pa se 20 godina krije, 20 godina i prvi dana se pojavi u javnosti, ne možete ga uhapsiti, apsolutno je zastarelo; a pogotovo za ovo, apsolutna zastarelost, rok zastarelosti od 20 godina je sasvim dovoljan.
Reč ima narodni poslanik Mika Vlaović, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Marković. Oprostite, replika narodni poslanik Zoran Ćirković, izvolite.
Moj uvaženi prethodnik mi je spočitnuo da ne znam geografiju. Istina je da sam jednom, za ovom govornicom, govoreći o zemljama kojima je najduži rok za ulazak u evropske integracije, pomenuo Ukrajinu, Belorusiju i, misleći na Moldaviju, naravno, omaklo mi se, pa sam rekao Mongoliju. Tu se radi, prosto, o jednom najobičnijem lapsusu lingve. Od tada mi taj gospodin večito spočitava kako ne znam da je Mongolija u Aziji, nego da je Mongolija u Evropi. Čak i da nisam znao, obavestite ga da sam naučio. Drugo, on, siroma, pokušava da bude duhovit, ali mu očito to ne polazi za rukom i, zaista vam tvrdim, on je najduhovitiji kada ćuti. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, po Poslovniku.
Javljam se po Poslovniku, član 100, a najpre zbog toga što kolega Marković nije ovde, da u svom veoma izraženom, duhovitom izlaganju, prokomentariše ovo što je rekao gospodin Ćirković, a i da vas podsetim i da naučite nešto danas. Momir Marković je jedan od najboljih i najpoznatijih srpskih aforističara, a za razliku od vašeg bivšeg stranačkog kolege Aleksandra Čotrića. Znate, neko tako namrgođen i narogušen kao vi, koji treba da uči u 60 godina gde se koja zemlja na karti sveta nalazi, zaista ni po jednom osnovu ne može da izađe za govornicu. A ne da bi vam bilo dobro da ćutite, nego da uopšte ne dolazite u ovu skupštinu: ionako više posle izbora nećete imati šanse, pa ko zna koju stranku da promenite.
Reč ima narodni poslanik Mika Vlaović. Neka se pripremi narodni poslanik Milan Marković.
Gospodine potpredsedniče, gospodo iz Ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, reče ministar o ovom zakonu da nije oduševljen. Puno i ne bih o tome. Ja bih o ispravljanju te nepravde. Slogan DSS - reč je reč, obećan u kampanji 2003. godine, i pored svih teškoća koje zadešavaju Srbiju, ispunjava i to obećanje. Ko su ljudi kojima je oduzeta imovina. Pošto sam zemljoradnik i sa sela, najviše ću govoriti o poljoprivrednim imanjima i o tome šta je oduzeto zemljoradnicima. Jedna ideologija, izašavši iz rata kao pobednik, osokoljena velikim bratom koji je upućivao da kolektivizuje imovinu u Srbiji, sa parolom: radi koliko možeš, a uzmi koliko ti treba, koja je na određeni način nakaradna – pitam se ko je radio da se oznoji i ko ne bi uzeo malo više nego što mu treba – napravila je određen haos po selima širom Srbije. Sada imamo situaciju - stara sela i mrtve gradove. Hiljade salaša po Vojvodini, koji nisu bili odraz kapitalizma nego muke, tu su domaćini živeli bez struje, sa lampom na gas, radeći od jutra do mraka i štedeći da svojim potomcima obezbede bolju i sigurniju budućnost, da se ne muče kao oni. Uzeta je i ona imovina koja je imala malu vrednost. Trideset ili četrdeset hektara sada u Vojvodini košta 100.000 evra. A čovek, koji je osnovao jednu stranku i koji se širom Srbije hvali kako kada je bio mali nisu imali dovoljno šerbeta, sada je na sajmu automobila kupio auto za 600.000 evra. (Glasovi - ko je to?) Znate svi ko je taj. Mnoge neverne Tome pričaju u ovoj skupštini - vi pokušavate da obećate popis i povraćaj imovine, a od toga neće biti ništa. Moram da kažem građanima Srbije - ti isti su govorili ova vlada, sastavljena od puno stranaka, neće trajati tuže od tri meseca, pa hvala bogu izguraće ceo mandat; govorili su, nema ništa od Studije izvodljivosti, pa je Studija izvodljivosti dobijena. I još nešto, naslednici onih koji su oduzimali glasaće za ovaj zakon, glasaće i DSS, a pitam se da li sada neki koji ovo napadaju govore iz neznanja. Hvala bogu ako je tako. Ako je drukčije, mislim da ponovo neki vampiri boljševizma govore u Skupštini. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milan Marković, a neka se pripremi Jovan Palalić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, evo već je drugi dan od Studije izvodljivosti, uskoro ćemo proslaviti to, za kojih pola sata, pošto očigledno vreme računamo od tog dana. No, da govorimo malo o zakonu. Meni je žao što gospodin ministar nije tu, jer je njegovo izlaganje bilo vrlo korektno, stručno i nešto na šta do sada nismo navikli, a to je da sam predstavnik predlagača da izvesnu ocenu zakona koja neće biti samo politička već u neku ruku i lična. Moram reći da imam razumevanja za pristup koji ste vi ovde ponudili. Naravno, mislim da bi bilo daleko bolje da mi ne idemo u dva koraka, nego da idemo iz jednog koraka, da je to moguće uraditi. Vi ste, verovatno, kao izvršna vlast procenili da to nije moguće uraditi i zbog toga ćemo mi danas i da pričamo samo o zakonu koji ste vi predložili. Verovatno javnost zna, a pretpostavljam i poslanici znaju, ali bih to ovde napomenuo prosto da bih ukazao na potrebu da se ovo pitanje rešava brzo, a to je da su zemlje u okruženju praktično donele zakon o restituciji u toku 1991. godine, pa nadalje, uključujući i Albaniju, koja je to uradila 2004. godine. Ukoliko mi krenemo samo sa ovim zakonom, kao sa nekim prvim stepenikom, i onda se prosto taj rok čini dosta dugačak, jer kad se posle tog roka krene u donošenje nekog zakona, onda mislim da nećemo bogzna šta postići. Takođe se ne slažem sa mišljenjem ministra o tome da je ovo ista situacija kao kada neki zakon obaveže na donošenje drugog zakona. Obično jedan zakon opšteg karaktera obaveže na donošenje nekog zakona koji je, eto, da kažem, samo jedan deo u toj ukupnoj materiji. Pa, recimo, onaj zakon o lokalnoj samoupravi je predvideo da se donese zakon o glavnom gradu. Ali je ovde taj postupak malo kontra, tako da mislim da je profesor Hiber potpuno bio u pravu kada je skrenuo pažnju na to da se teško može obavezati sledeći zakonodavac. No, to je u krajnjem slučaju isto i sa drugim zakonima - teško je obavezati kasnije zakonodavce, jer je za donošenje zakona Skupština najviši organ i jedina ovlašćena. Šta je problem kod ovog predloga? I, šta je možda izazvalo nedoumici u našoj javnosti, posebno među licima koja su zainteresovana i koja bi trebalo da budu korisnici rešenja iz ovog zakona? Pa, upravo to što ovaj zakon sadrži neke manjkavosti koje izazivaju sumnju, a nas iz Demokratske stranke sprečavaju da vas podržimo u ovom koraku. Te naše sumnje, odnosno naše primedbe smo pokušali da izrazimo tj. otklonimo amandmanima, i sada ću izneti stav Demokratske stranke: mi ćemo glasati za zakon, ali ukoliko se prihvate naši amandmani. Gde su ključne stvari kod naših amandmana, odnosno gde su naše ključne zamerke, a koje mislim da su i zamerke javnosti i onih koji su zainteresovani za sprovođenje ovog zakona. To je prvo član 1. On je sam po sebi dosta neprecizan. Mnogi su ovde pitali zašto se pominje taj zakon i zašto se na jedan opšti način govori o određenim institutima koji su predmet prvog člana. Mi smo dali amandman u kome smo jasno pobrojali sve one akte na osnovu kojih je izvršeno oduzimanje te imovine i mislimo da je neophodno da prihvatite amandman na član 1, ukoliko zaista imate nameru da prihvatite amandman na član 9, gde predlažemo da se zabrani raspolaganje tom imovinom. Jer, samo na taj način ćemo izbeći onu zamku koja se desila u nekim državama, a to je da bude stopirana privatizacija. Moram priznati da mi nije jasno zašto ste Direkciju odabrali kao organ kome se podnose prijave. Svima nam je poznato, a posebno onima koji su radili u lokalnoj samoupravi ili se bavili advokaturom, nije bitno, da Direkcija za imovinu Republike Srbije prosto nije u mogućnosti da obavi ni onaj obim posla koji joj je dat u nadležnost Zakonom o sredstvima u svojini Republike Srbije iz 1995. godine. Znači, Direkcija to prosto ne radi. Vi imate na hiljade i hiljade predmeta samo iz Beograda,kojima se traži saglasnost Direkcije za raspolaganje državnom imovinom i Direkcija tu saglasnost ne daje. Reći ću vam svoje iskreno uverenje u vezi sa tim - meni nije jasno zašto nikada nismo menjali taj zakon, od 2000. naovamo, Zakon o sredstvima u svojini Republike Srbije. Nije mi jasno zašto to nije radila ni prethodna vlada, a nije mi jasno zašto to ne radi ni ova vlada, bar kod onih odredbi koje se odnose na saglasnost Direkcije i na neke banalne stvari kao što je davanje u zakup poslovnog prostora. Sada je to mala digresija, ali reći ću vam da jedan poslovni prostor, nije bitno koji, ne može da raskine ugovor sa zakupcem u slučaju kada zakupac ne ispunjava svoje obaveze ukoliko nema za to saglasnost Direkcije. Sada vi možete doći u situaciju da ne plaćate zakup dve, tri ili pet godina ukoliko je ugovor zaključen nakon stupanja na snagu Zakona o sredstvima u svojini Republike. Vi taj ugovor jednostavno ne možete raskinuti, jer će svaki sudija, odnosno advokat suprotne strane insistirati na tome da li imate saglasnost Direkcije na otkaz ugovora. Ali, dobro, to je mala digresija. Zato mislim da ste tu pogrešili. Možda je trebalo obrazovati nešto pri Ministarstvu finansija i na taj način rešavati ovaj problem. Mi smo u nekom našem nacrtu, nekog sličnog zakona, predvideli da ipak Ministarstvo finansija bude to koje će o tome odlučivati. Takođe mi nije jasno zašto ste ovo sveli samo na jedan uzak krug lica. Zašto niste uključili verske zajednice, zadužbine itd. Ovde se prosto radi o evidenciji. Ne bi to nešto bitno poremetilo ceo postupak. Ne bi bilo ništa sporno i da se dođe do te dodatne evidencije. Tako naš amandman teži ka ispravljanju ovog predloga zakona, i ono što mislim da je veoma važno kada budete sprovodili ovaj zakon jeste da to nikako ne može da bude na teret korisnika ovog zakona, a pretpostavljam da će on biti usvojen. Jednostavno, morate takse, administrativne, republičke, opštinske ili kako ih budete predvideli, ili će se direktno ići u Direkciju, ne znam kako ste to zamislili, znači ceo taj postupak ne sme da nosi trošak za korisnike. Znate, to je prosto jedno etičko pitanje, više nego pitanje samog novca. Žao mi je što ministar nije ovde, pošto imam jednu primedbu da iznesem, pretpostavljam da vi iz tima ministra Parivodića i niste pisali odgovore na naše amandmane, ali istakao bih nešto što je obeležilo sve ovo vreme od kada je ova vladajuća koalicija na vlasti, a to je da se amandmani DS a priori odbijaju. Par puta smo imali krajnje nelogičnu situaciju, koja je izazivala i podsmeh, da su odbijani amandmani koji su bili stvar logike ili kojima se želelo da se samo promeni redosled reči u rečenici, kako bi stvari izgledale normalnije. Reći ću vam odgovor na moj amandman. Mojim amandmanom predložio sam, u sklopu ovog celog koncepta o zabrani raspolaganja, da se o prijavljenoj imovini izdaje potvrda. Znate kakav je odgovor Vlade? Odgovor Vlade je - ne prihvata se amandman, jer nema pravnog osnova za izdavanje potvrde. Stvarno sam bio šokiran kada sam ovo pročitao, kakav je pravni osnov. Gospodin Vučić je šokiran takođe. Znate kakav to pravni osnov treba da postoji da bi neko izdao potvrdu. Zašto mislim da je važna potvrda. Zato što vi ovde kažete - zavodni pečat, prijemni pečat je dovoljan ili potvrda o predatoj pošiljci preporučenom poštom je dovoljna kao dokaz. Prvo, ova potvrda nije dovoljna kao dokaz, to znate. Kada se šalje pošta, imate onu potvrdu o prijemu pošiljke, a šta je u pošiljci to niko ne zna. Što se tiče samog prijemnog pečata, ni on nije dovoljan, jer vi možete jednako raspolagati time, odnosno pokazivati kao i da ste predali potpuno prazan papir. Znači, potvrda o prijemu bi trebalo u stvari da potvrdi da je vaša molba za evidentiranje imovine prihvaćena u razmatranje, a ako ne dobijete potvrdu, to znači da je vaša molba za evidentiranje imovine odbačena. Zbog toga je potrebno da postoji potvrda, da biste u krajnjem slučaju vi tom potvrdom mogli da insistirate pred nekim državnim organom ili u privatnim odnosima da je ta imovina predmet nekog razmatranja. Šta ako neko prijavi ovu zgradu Skupštine kao imovinu? U toj varijanti Direkcija bi odbila da izda potvrdu o prijavljenoj imovini, jer je očigledno šala, a u varijanti kada se u određenom roku proveri da ta imovina zaista egzistira, odnosno da ima osnova za podnošenje te potvrde, čime se ne prejudicira pitanje kako će se rešiti po novom zakonu, onda mu vi izdate potvrdu. Zato mislim da je neophodno da postoji izdavanje potvrde o evidentiranju imovine. Na kraju, taj ključni član 9, oko koga se sve ovo vrti, ukoliko bi bio prihvaćen, bilo bi neophodno da prihvatite i ove amandmane koji bi na bolji način to uredili, a to je ta zabrana raspolaganja. Mislim da će posle donošenja ovog zakona i nastupiti otuđenje, zametanje tragova vezano za imovinu koja bude predmet evidentiranja. Mislim da će baš svi pohrliti da što pre otkupe, da što pre na bilo koji način izvrše pravni promet 2, 3, 4, 5 puta, i da na taj način možda onemogući nekog u ostvarivanju svog prava. Ukoliko vi prihvatite amandman da se zabrani raspolaganje, a prihvatite amandman na član 1, neće doći do stopiranja privatizacije, jer se odnosi na fizička lica, sem u onim slučajevima kada je oduzeto sada kada nije bilo u pitanju ortačko društvo itd. Drugo je njegovo pravo u nekom pravnom licu, to je stvar koja će biti predmet nekog raspolaganja, ali profesor Hiber i ja, kada smo radili ovaj deo, mi smo zaista vodili računa o tome da ukoliko se prihvati amandman na član 1. i amandman na član 9. to će se odnositi samo na imovinu fizičkih lica. Možda hoće u nekim manjim segmentima i onemogućiti privatizaciju, ali možda neka cena mora da se plati. U krajnjem slučaju, opet, pitanje restitucije jeste pitanje neke cene, ali postoji i taj etički razlog i mnogi drugi razlozi koji nas navode na to da mi restituciju moramo izvršiti. Drugo, što sam predložio tim amandmanom, jeste da bismo za evidentiranu imovinu, na osnovu ove potvrde koju bi izdala direkcija, mi mogli u zemljišnim knjigama da izvršimo zabelešku i da stavimo zabranu raspolaganja, i mogli bismo trenutnom korisniku imovine koja je predmet ovog zakona da priložimo tu potvrdu i da ga onemogućimo da zaključuje ugovore o zakupu koji bi bili na 10, 20 godina. Radi se o tome da sam predvideo amandmanom da se ugovori o zakupu za ovu imovinu mogu davati najviše na godinu dana. Ako dotle ne bude rešeno, neka se on produži još na godinu dana, ali opet da se spreči neka vrsta zloupotrebe koja bi mogla nastupiti nakon donošenja ovog zakona, jer svako može uraditi tu sledeću stvar. Zakupodavac može zaključiti ugovor na određeno vreme, ne ugovor na neodređeno vreme, pa primeniti Zakon o obligacionim odnosima i raskidati taj ugovor itd, ili ovim zakonom posle predvideti neku vrstu isključenja primene Zakona o obligacionim odnosima. Uzmite samo situaciju da zaključimo ugovor na određeno vreme na 15 godina, kako ćemo raskinuti ugovor na određeno vreme. U principu ne možemo, to i vi znate, i sam znam, bar ne prema sadašnjem Zakonu o obligacionim odnosima. Zato bih, zaista, molio, žao mi je što ministar nije ovde, da vi kao njegovi saradnici, a i predstavnici vladajuće koalicije ovde, razmotrite mogućnost da se izvrši zabrana raspolaganja, da se prihvate ova tri amandmana o kojima sam ovde govorio, na taj način sigurno i naša stranka će vas podržati, što je svakako manje važno u ovom slučaju. Ali, siguran sam da bismo na taj način, na jedan bolji način, uz manje sumnje i uz manje nezadovoljstva kod onih koji treba da budu korisnici ovog procesa, doneli jedan zakon koji bi zaista bio onaj prvi korak, kako reče gospodin Milošević, ali da on zaista bude korak, a ne neki polukorak, koji ne bi mogao posle ovaj proces da vrati nazad.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić, replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista sam šokiran predlozima zakona koji se nalaze na dnevnom redu u trenutku kada većina građana Srbije jedva krpi kraj sa krajem, kada očekuju neke istinske i reformske zakone, a ne onako da sami sebe nazivamo velikim reformatorima i ljudima koji čuda čine za građane, a na kraju se sve svede na to da sebi povećamo platu, ministrima, a da narod živi sve lošije i sve teže. Naime, Predlog ovog zakona je predlog ni o čemu, za nešto što će možda biti, a možda i neće biti, a najverovatnije i nije sprovodljivo, a još teže da može da opstane u pravnom prometu. Tako je napravljen Predlog zakona da bi se zaustavili protesti nekoliko desetina ili stotina ljudi, jer vi volite da udovoljite svima, a na kraju nikome u Srbiji nije udovoljeno, jer građani žive sve lošije i ne vide nadu da će živeti bolje. Nije slučajno to što kada ko zatraži bilo kakvim štrajkom bilo šta vi krenete u prvom trenutku veoma oštro, a onda delimično ispunite zahteve, oterate u štrajk sve druge kojima ste razorili interese, prihvatanjem zahteva grupacije jednih koji traže i sprovode određene zahteve, da bi pojedini biznismeni, uz deo mafijaša bliskih vlastima, mogli da ostvare svoje interese. Nije slučajno to urađeno i u JAT-u beogradskom, ni na Aerodromu beogradskom, ni po pitanju ovog zakona, očigledno je da je vaša namera da se zaštite najuži interesi dela moćnika i da oni mogu da rade u ovoj zemlji šta hoće, i niko drugi ništa više. Vidim takođe da je vama krenulo vreme, reče malopre gospodin Marković, kao da je krenulo vreme od nove ere, od Studije izvodljivosti. Tako smo imali od, kako vi ono kažete, demokratskih promena 5. oktobra, što ja kažem lopovskih promena 5. oktobra. Dakle, to nam je bio prvo graničnik, to je bilo vreme pre i posle nove ere. Sada imamo neku novu eru, pa će to da bude naša i nova era, kao što smo svojevremeno imali u istorijskim udžbenicima, pa će sada to da ide od Studije izvodljivosti. Jedino se pitam, a kada će da ide od trenutka kada građani Srbije žive bolje. Sinoć smo videli u dnevniku, zaista sam potcenio mogućnost državne televizije, govorio sam da će nas oni ubediti kako živimo bolje nego u Švajcarskoj, bogami, ovo sinoć je prevazišlo najviše nade svih Švajcaraca koje su ikada imali, da je moguće da takvo blagostanje u jednoj zemlji postoji kako žive građani Srbije. Gledaju ljudi dnevnik, onda ugase televizor, izađu ispred kuće i pitaju se - možda ovo samo kod mene nije, hajde da odem kod komšije, pa i kod komšije isto, pa kod čitave familije isto, a ne liči na ono što vide u dnevniku TV Srbije. Onda im je neko rekao - čekajte još 2, 3, 4, 5, 6 ili 10 godina, a u tih 10 godina – ko živ, ko mrtav. Ko će šta da dočeka, ali jedino je sigurno, da živite bolje – nećete. Jedino je sigurno da će mafija da napreduje, da će korupcija da cveta, da će Lazarević i Hamović svoje bogatstvo enormno da unovče. Što ne smete da kažete imena tih bogataša, što ne smete da kažete imena kriminalaca? Smete svakome od nas da kažete šta hoćete, a njima imena ne smete da izgovorite. Ne smete zato što vam oni pomažu, i vašim strankama, zato što donose koverte ono kad treba, kad zagusti. Malo smo ljuti zbog pidžame i papuča, ajd zagustilo, dajte koverte, e pa onda treba da donose. Pa su neki drugi malo ljuti zbog ovoga ili onoga, daj koverat donosi. Zato ne smeju da se diraju mafijaši i kriminalci u Srbiji i zato građani Srbije traže promene, ali traže ozbiljne promene, ne više tog Titovog tipa. E, desila nam se studija izvodljivosti, sada otprilike svi treba da idemo na rolšuama ili rolerima na posao, jer to su veoma značajne stvari koje su se dogodile. Biće veoma značajne kada građani Srbije budu živeli bolje, kada kriminalci budu u zatvoru, kada mafijaši ne budu upravljali pojedinim sektorima i resorima u državnoj vlasti, kada u ovoj zemlji bude prava i pravde. To je suština stvari, a ne da se mi ovde bavimo donošenjem zakona koji govori ni o čemu, možda o nečemu što će za godinu dana doći.
Vreme. Gospodine Vučiću, molim vas, vreme.
Hvala, gospodine Markoviću, bili ste veoma tolerantni. Znao sam da nije gospodin Marković, ovaj drugi, tu. Dakle, o nečemu što neće doći, a možda i hoće, ali što sigurno neće moći da opstane u pravnom prometu, ali je važno da se pohvalimo kako smo još jednu važnu stvar uradili. Pitam vas, pošto nije predsedavajući Marković tu, već danima mi govori kako hoće to da odgovori: zašto nije na dnevnom redu zakon o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji koji je podnela SRS, zašto nije Predlog zakona o legalizaciji, zakon o izmenama i dopunama Zakona o planiranju i izgradnji na dnevnom redu? Zašto? Zato što vam to ne odgovara, zato što se time rešavaju osnovni problemi građana Srbije. Zato će na dnevnom redu da budu oni zakoni koji nikoga ne interesuju, ali da se hvalimo kako, eto, mnogo činimo za građane, jeste da oni to baš ne vide, ali u dnevniku Televizije Srbije videće da je sve najbolje i sve najlepše. Znam da tu postoje neki novinari koji bi mogli da falsifikuju nešto od onoga što se u Skupštini kaže, a bogami toliko je dobro stanje, bar prema onome što svakodnevno prikazuje informativni program RTS-a, da nema tog ko takvu idilu može da pokvari. Samo čekam kada ćete da nam dajete ono mleko sa krispijem, da više nema ovih crnih čokolada, samo bele čokolade da jedemo, ništa drugo, sve da bude baš kako je u Bazelu ili negde drugo.
Gospodine Vučiću, sada je već šesti minut.
Hteo sam još nešto pametno da kažem. Hvala, gospodine Markoviću.
Ima vremena. Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić, a pre njega po Poslovniku gospodin Meho Omerović.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, pozivam se na član 220. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Za otprilike dva sata biće tačno 48 časova kako smo dobili famoznu pozitivnu ocenu Studije izvodljivosti. Član 220. kaže: "Narodni poslanik ima pravo da bude obavešten o svim pitanjima potrebnim za vršenje funkcije narodnog poslanika." U prethodna dva dana sa ove govornice slušali smo bezbroj uvaženih kolega narodnih poslanika, pogotovu nas iz vladajuće koalicije, o doprinosu koji je vlada Vojislava Koštunice, a koju smo mi izabrali, dala, a tu su i narodni poslanici i pojedini odbori Skupštine Srbije, za dobijanje tako dugo čekanog dokumenta koji se zove izveštaj Komisije o pozitivnoj studiji izvodljivosti. Tražim od nadležnih službi Skupštine Republike Srbije da najkasnije do utorka svi poslanici Skupštine Srbije dobiju prevedeni tekst pozitivne studije o izvodljivosti. Hvala.
Zahvaljujem, kolega Omeroviću. Reč ima narodni poslanik Jovan Palalić, a neka se pripremi narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, već dva dana se raspravlja o Predlogu zakona o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine i nekoliko pitanja se tu pojavilo, a sve se čulo kroz diskusiju pojedinih poslanika i predstavnika poslaničkih grupa. Otvorilo se kao vrlo sporno pitanje da li je nama uopšte potrebna denacionalizacija. Ako nam je i potrebna, koji model denacionalizacije izabrati, da li bi se sa ulaženjem u postupak denacionalizacije učinile nove nepravde, da li za takav važan proces postoje neophodna sredstva i da li je to potrebno učiniti jednim zakonom ili sa više zakona, kako sada vidimo iz ovih namera koje postoje u predloženom zakonu. Ova prva tema i polemika koja je započeta juče, a to je da li je nama uopšte potrebna denacionalizacija, to jeste pitanje koje zadire u osnove svih društvenih procesa koji su se događali u Srbiji od 1945. godine pa do danas. Nema sumnje da je država nakon pobede u Drugom svetskom ratu i uspostavljanja komunističke vlasti činila akte nasilja prema privatnoj svojini i ugrožavala, ne samo tu slobodu, nego i druge slobode i prava, pa i pravo na život, zajedno sa ugrožavanjem prava na privatnu svojinu. Upravo državnom politikom, kojom se sprovodila komunistička ideologija, oduzimana je privatna svojina uglednim građanima države Srbije. Oni su bili podvrgnuti raznim torturama. Mi u Vojvodini znamo na koji je način to činjeno, čupanjem brkova i raznih stvari, a da ne govorim o činjenici da su mnogi lišeni slobode dok su pokušavali da zaštite svoju privatnu svojinu. Sprovođena je jedna ideologija uspostavljanja takvog društva etiketiranjem pojedinaca kao klasnih neprijatelja, a u stvari su oni bili neprijatelji jedne politike koja je uspostavljena 1945. godine od strane komunističke partije. Nema sumnje da su državnom politikom kršena određena prava i da je država u obavezi da upravo takva kršenja i tu nepravdu koju je sprovodila sada ispravi. Jedini način je da se izvrši denacionalizacija i to potpunim vraćanjem imovine onim našim građanima koji su na nezakonit način ostali bez svoje svojine. Naravno, postavilo se pitanje da li je to bilo potrebno učiniti sa više zakona ili jednim zakonom. Moram da kažem da ovaj način koji je izabran, a to je da se uđe u postupak prijavljivanja i evidentiranja, a nakon toga da se donese jedan opšti zakon, nije nešto što je uobičajeno kada se pogleda okruženje naše države. I u Sloveniji i u Hrvatskoj 1996. godine, pa i u Crnoj Gori 2004. godine, donet je zakon koji na jedinstveni način reguliše pitanje evidentiranja imovine, a i postupak nakon toga, kao i modele koji su uzeti. Moram da kažem da Predlog zakona o denacionalizaciji, koji je podnela DSS, to je jedan konkretan i dobar Predlog zakona, i on upravo na jedinstven način reguliše ceo ovaj postupak. Reguliše i to šta je denacionalizacija, a to jeste vraćanje imovine koja je oduzeta na nezakonit način, bez tržišne naknade, utvrđuje principe na kojima se vrši denacionalizaciji, a ti principi mogu biti pouka zakonodavcu koji će u narednom periodu da izradi taj zakon, zakon o denacionalizaciji i restituciji, a to je da imovina mora biti vraćena svim bivšim vlasnicima, da denacionalizacija ne može da bude nova nacionalizacija tj. da se ne mogu oduzeti stvari koje su stečene na zakonit način i naravno da ta denacionalizacija mora da bude urađena na zakonit način. Želim da kažem da ovaj predloženi zakon, ovako kako je predložen, ima cilj, a to se vidi u obrazloženju, da se prosto evidentira imovina, da se na neki način naši građani, koji smatraju da im je na nezakonit način oduzeta imovina, prijave i da se nakon toga izvrši procena o veličini, obimu, eventualnim vrednostima te imovine. Mišljenja sam da je u ovom predlogu zakona bilo moguće neke stvari preciznije regulisati da bi taj postupak, koji sledi nakon 30. juna 2006. godine, bio konkretniji i jasniji. Naravno, pitanja iz člana 5. koja su ovde diskutovana, da li su svi ti dokazi koji se ovde predviđaju sasvim dovoljni, jeste pitanje za diskusiju. Možda je bilo moguće predvideti eventualno da se putem svedoka ili na drugi način dokazuje, jer zaista pitanje je da li su svima dostupne kopije akata o oduzimanju imovine. Ili da se u krajnjoj liniji obaveže država da u tom smislu svakome obavezno izađe u susret. Pitanje organa koji vodi evidenciju, predviđena je Direkcija za imovinu Republike Srbije, jeste pitanje da li u ovom trenutku ovaj organ ima sve potrebne tehničke kapacitete da ovaj veliki posao obavi. Ono pitanje koje je meni bilo na neki način zanimljivo, a mislim da je kolega Marković podneo taj amandman, to je pitanje potvrde. Naš građanin koji smatra da mu je imovina oduzeta, preda ovu prijavu koja je predložena zakonom i ništa. On dalje nema jednostavno nikakvu informaciju šta se desilo sa tom njegovom prijavom. Na koji način se ta evidencija vodi. Možda će to biti uređeno nekim podzakonskim aktom, ali mislim da bi bilo dobro da se neka vrsta uverenja ili potvrde građaninu izda. Pitanje koje je takođe otvoreno u vezi ovog predloga zakona jeste da li je bilo moguće preciznije odrediti kada da se donese budući zakon o denacionalizaciji. To je bila jedna ozbiljna pravna polemika. Mislim da ovaj predlog zakona, bez obzira da li ima određene manjkavosti u smislu nepreciznosti pojedinih odredaba, ima jednu dobru stranu. On nije samo zakon o namerama. Predstavlja jednu dobru volju sadašnje vladajuće većine da u ovaj važan društveni proces uđe. Mi nismo od 2000. godine imali nijednu ozbiljnu raspravu u Skupštini o ovom važnom društvenom pitanju. U tom smislu, ako je u pitanju dobra i jasna namera, ovaj zakon je potrebno podržati. Ali, naravno, važno je da se čuje sa ove govornice jasan stav da će zakon o denacionalizaciji biti donet i da se oko tog pitanja napravi opšti društveni konsenzus. Tako bi oni naši građani, koji s pravom očekuju da se isprave nepravde koje su činjene nakon 1945. godine, imali nadu i poverenje u državu da će država, koja ponovo vraća vrednosti privatne svojine, ponovo vraća vrednosti koje jesu civilizacijske i koje jesu osnovna ljudska prava, biti ona država koja će im to u narednom periodu jamčiti.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a neka se pripremi narodni poslanik Blagica Kostić.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi u Srbiji od uvođenja obnovljenog višestranačja, od 1990. godine, imali smo ozbiljne političke rasprave o denacionalizaciji, kuda će to da odvede državu. I da ste vi, koji ste bar duže u političkom životu Srbije, na više okruglih stolova, koji su održani na državnoj televiziji, a naročito u predizbornoj kampanji 1997. godine, poslušali stav predsednika naše stranke, prof. dr Vojislava Šešelja, ne biste se posle ovoliko godina na ovakav način zalagali da se u delo sprovede nešto što je nesprovodivo, što je suprotstavljeno Ustavu, što je politički potpuno neprihvatljivo u ovom trenutku i što stvara dodatnu pravnu nesigurnost i nestabilnost u našoj zemlji. Ovo što imamo na dnevnom redu, uz promenjenog predstavnika predlagača Vlade, jeste nešto što nije zakon. Ovo je jedan anketni list, obrazac koji je mogao posle, kada bude i da li će da bude, ali verujte kroz svu argumentaciju koju ćemo izneti do kraja i kroz amandmane da je bolje da se tako nešto nikada ne nađe na dnevnom redu. Dakle, to bi eventualno mogao da bude prateći obrazac kod tog zakona o denacionalizaciji, a da bi se on uopšte sproveo moramo malo da pogledamo to sa pravnog i političkog aspekta, definišemo danas neke imovinsko-pravne odnose i vidimo gde se nalazi par desetina ili par stotina, ili nekoliko hiljada građana, a gde je Srbija uopšte i oni koji traže neophodnu pomoć druge vrste, a ne ovu ovakvu. Moram da kažem još nešto u prilog tvrdnji jednog od kolega koji je govorio, a to je da će ovo doneti mnogo pravnih nesigurnosti, obustavljanjeprometa određenih nepokretnosti kao što je to slučaj kod nemogućnosti privatizacije tri beogradska hotela, Hotela "Splendid", Hotela "Mažestik" i Hotela "Ekscelzior", zbog prava koje polažu bivši vlasnici. Moram da vam izreknem cifru koju je pre nekoliko dana u javnost plasirao potpredsednik Vlade Miroljub Labus, kada je rekao da će kada dođe do tog procesa državi biti potrebno otprilike 60 milijardi dolara da bi se obeštetili bivši vlasnici. Onda vas pitam gde će buduće generacije i gde uopšte ova ovako osiromašena država da nađe taj novac? Ovaj anketni list koji nije zakon, sa svojim članovima 8. i 9, daje smernice kako treba da izgleda budući zakon i prosto obavezuje buduću skupštinsku većinu, koja će, budite sigurni u to, mnogo pre nego što to vi mislite, da bude izmenjena, da donese neki novi zakon. Šta to sada znači? U jednom trenutku se desilo nešto što mi kao normalni ljudi ne možemo da opravdamo, a to je metod te "revolucionarne pravde". Otkud vama i predlagaču uopšte mogućnost da definiše datum 9. mart 1945. godine? U kontekstu svega onoga što govorite, i o tome da su vam zakoni reformski, a bolje da ste umesto ovoga imali zaista neki zakon koji će na bolji način da uredi ekonomske i socijalne odnose, moram da vas podsetim i na to da ste zaboravili samo jednu sitnicu, da se Aleksandar Karađorđević hvalio time da je on veliki kralj reformator, pa je oduzimao na hektare, i pitanje je koliko zemljišta Srpskoj pravoslavnoj crkvi i našim manastirima. Onda u članu 10. kažete: "Vraćanje oduzete imovine crkvama i verskim zajednicama urediće se posebnim zakonom"; odnosno zakonima, jer pitanje je koliko još zakona treba da se donese. Ali, nikada ta nepravda, u jednom trenutku nekome naneta, ne može da bude ispravljena jer je prošlo 60 godina. I način na koji ste vi zamislili to da uradite naneće još mnogo veću nepravdu mnogim generacijama koje su stasale i koje su rođene posle 9. marta 1945. godine. Za mene, za srpske radikale i za svakog iskrenog srpskog patriotu danas, a pre svega za kolege poslanike koji sede i dolaze sa Kosova i Metohije, u najmanju ruku je degutantno da vi na dnevni red stavljate ovaj zakon, a znate da su njihova osnovna ljudska i imovinska prava ugrožena i da ne činite ništa kao Vlada da biste se tome suprotstavili. Već meseci prolaze, a Skupština je vašom odlukom odbacila da raspravljamo Predlog rezolucije SRS o stanju na Kosovu i Metohiji i o tome kako da se zaštite prava svojine nad onim što danas Srbi imaju u enklavama u kojima žive, a tek kako će da povrate svoju oduzetu imovinu. Smejali ste se i glasno komentarisali, slušala sam vas pažljivo iz klupa, kada je jedinu istinu rekao kolega Momir Marković, i to je na stotine puta, razgovarajući u nekim raspravama i na okruglim stolovima, ponovio predsednik naše stranke. Možda mislite, ali apsolutno je nemoguće da se to uradi, jer nema ni tih sredstava, niti ikada pravedno ni do kraja ne možete da ispravite nepravdu. Možda mislite da nekome nešto u materijalnom smislu možete da obećate da nadoknadite i da se udvarate nekom delu birača kome ste to obećavali, ali kao što je to rekao kolega Marković i više puta ponovio predsednik naše stranke od 1990. godine pa nadalje, živote ljudi ne možete da vratite. One najmilije, one koji su postradali u tom revolucionarnom zanosu i sve onoga što su pretrpeli, ne možete da vratite. Sada se postavlja pitanje: zašto vi ovo stavljate na dnevni red? Da biste se dodvorili i vratili dug iz predizborne kampanje određenim grupacijama koje to od vas očekuju, a znate da je ovo samo jedna anketa koja ne znači ništa, znate da je put do toga mukotrpan i da on nikada ne bi bio pravičan, i znate da je to suprotstavljeno Ustavu i pozitivnim pravnim normama koje važe u svakom društvu. Zna to i ministar Parivodić, koji je morao da uskoči umesto Mlađana Dinkića. Trebalo bi da vodite računa o tome, kada dođe zakon na glasanje, ništa to nije strašno što je on prošao odbor i što ga je predložila vaša vlada, da se tome suprotstavite i da glasate po savesti, koja vam jedino daje mogućnost da pravilno postupite, ako želite da vidite dokle bi nas odveo takav način razmišljanja i nemogućnost da se ovo sprovede u delo. Sam zakon ovako napisan, opet ponavljam to nije zakon, nego jedan anketni list, u situaciji kada su ugrožena sva prava Srba na Kosovu i Metohiji, kojim kao političkim pamfletom danas mašete u Skupštini, a znate da preko pola miliona ljudi proteranih iz zapadne srpske republike, Republike Srpske Krajine, danas ovde obespravljeno živi, vama je na savest. Ali, trebalo bi da razmislite, zbog budućnosti generacija koje stasavaju, da se ne vraćate na ono što je prošlost, naročito zbog toga što nemate nikakvog ni pravnog ni ustavnog osnova, a pre svega ni moralnog, do kraja sprovedenog u delo, da tako nešto uradite. Ujedno bih želela u svoje ime da pozdravim i dolazak u skupštinske klupe Narodne skupštine Republike Srbije poslanika SRS, gospodina Buhe, koji nije, nažalost, mogao više da zastupa interese svog naroda kao poslanik u Skupštini Republike Srpske Krajine. Zato i na tom primeru, samo sada vašeg kolege, i muka ljudi koji su morali da ostave svoju imovinu i koji su teško postradali, i ako se osvrnete na aktuelnu situaciju na Kosovu i Metohiji, videćete da je ovaj zakon potpuno besmislen.
Reč ima narodni poslanik Blagica Kostić, a neka se pripremi narodni poslanik Boško Ristić.
Dame i gospodo narodni poslanici, za SPO, koji od osnivanja, kao jednu od osnovnih programskih postavki, ima restituciju prava svojine nad imovinom koja je silom oduzeta od izvornih vlasnika u toku i posle Drugog svetskog rata, predloženi zakon o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine predstavlja "mlaćenje prazne slame" i zamajavanje javnosti. Restitucija, kao programska postavka SPO, pre svega, utvrđena je zbog toga što je nad originalnim vlasnicima masovno primenjivan teror za i posle Drugog svetskog rata. Teror je sprovođen i u ostalim zemljama bivšeg komunističkog bloka, pa su zbog toga sve te zemlje odmah po pobedi demokratskih snaga pristupile restituciji prava svojine nad imovinom oduzetom bez naknade tržišne vrednosti. Vraćanju imovine u fizičkom obliku se pristupilo u demokratskim zemljama i zbog toga što je to najjeftiniji način vraćanja imovine. Za razliku od fizičkog vraćanja, metod prodavanja tuđeg ima velike nedostatke, jer ta imovina nema kontinuitet svojine koji je prekinut nasilno. Takođe, ta imovina ostaje u rukama trećeg lica, koje je privilegovano zbog toga što je kupuje po bagatelnoj ceni, a vlasniku se vrednost oduzete imovine nadoknađuje po tržišnoj ceni iz finansijskih sredstava države, te su za iznos istih sredstava uskraćeni građani, pre svega. Korist od ove metodologije, koju smo primenjivali i primenjujemo još uvek, imaju samo treća lica. Korist za državu pri vraćanju imovine u fizičkom obliku javlja se i u tome što se time imovina stavlja u funkciju upotrebe ili sticanja dohotka ili se prodaje na slobodnom tržištu koje isključuje korupciju. Donošenje zakona o prijavljivanju i evidentiranju imovine samo usporava proces restitucije. Dva puta se radi isti posao. Prvo se podnosi prijava za evidentiranje, a drugi put se podnosi prijava za povraćaj imovine koja, takođe, mora da se evidentira, kao i ona prva. Pri tome, treba imati u vidu da su imovinsko-pravne službe organa uprave i lokalne samouprave bile dužne da vode evidenciju o oduzetoj imovini i one sigurno i u ovom trenutku tom evidencijom i raspolažu. Pri obrazlaganju Predloga zakona o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine, odmah na početku, u prvom stavu se pošlo sa negativnom konotacijom, da je to izuzetno složeno pitanje koje ima brojne pravno-političke i socijalno-ekonomske dimenzije, a pozitivni ekonomski efekti uopšte nisu izneti. Takođe, nije rečeno da će država imati prihode i od samog korišćenja i eventualne prodaje te imovine. Obaveza Republike Srbije prema izvornim vlasnicima, pored moralnog aspekta, ima i naglašeni pravni i ekonomski aspekt. Poznato je da ozbiljni strani investitori ne mogu da zamisle kupovinu nepokretnosti koja ima prekid u kontinuitetu svojine, a takođe ne mogu ni da shvate da u našoj zemlji ne postoji privatna svojina nad građevinskih zemljištem, pa je i to jedan od ozbiljnih razloga zbog kojeg se oni uopšte i ne upuštaju u investiranje ovde. Naravno, to znači i da se moraju pre bilo kojih radnji premostiti ustavne barijere da bi se pristupilo rešavanju ovog pitanja. Vraćanje imovine zadužbina, fondova, fondacija i legata ima izuzetno pozitivne socijalno-ekonomske, naučne, ali i obrazovne efekte. Poznato je, na primer, da je zahvaljujući ovom vidu imovine Beogradski univerzitet do pre Drugog svetskog rata bio jedan od najbogatijih univerziteta u Evropi. Sada je jedan od najsiromašnijih. Predlažem da se Predlog zakona o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine povuče iz skupštinske procedure i da se dovrši postupak izrade zakona o restituciji svojine nad imovinom oduzetom posle 1941. godine. Do donošenja zakona o restituciji treba obustaviti dalju prodaju oduzete imovine, odnosno doneti zabranu raspolaganja imovinom.
Reč ima narodni poslanik Boško Ristić, a neka se pripremi narodni poslanik Branislav Rankić.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, poštovani ministre, smatram da ovaj zakon o evidentiranju i prijavljivanju oduzete imovine predstavlja samo odlaganje konačnog i suštinskog rešenja problema koji je nastao kao posledica ideološkog ubeđenja posle Drugog svetskog rata da treba oduzeti imovinu svima onima koji su imali svojinu nad imovinom većom od propisane, a to je posledica ideološkog predubeđenja da treba izvršiti eksproprijaciju od eksproprijatora. Dakle, svi oni koji su imali i raspolagali imovinom većom od propisane smatrani su, po prirodi stvari, po tada važećem pravu, kao lica koja su iskorišćavala tuđi rad. Na taj način je prestala da važi i udareni su temelji prestanka važenja vladavine prava. Jedno od osnovnih prava jeste pravo na svojinu. Pravo svojine ne zastareva, tako da to i jeste etički i pravni osnov da se izvrši povraćaj oduzete imovine. Svojina ne zastareva. Dobio sam jedno dobacivanje iz klupe, zastarevaju rokovi za određene pravne radnje, ali svojina sama po sebi nikada ne zastareva. To jeste pravni i etički osnov da se može doneti zakon o povraćaju imovine, odnosno o naknadi nepravedno oduzete imovine. Smisao razvoja svakog naprednog demokratskog društva leži u privatnoj svojini i u slobodnom tržištu. Samo privatna svojina jeste osnov inspiracije stvaranja viška vrednosti. To je pokretački motiv koji goni ljude da stvaraju, prave, idu napred. Ukoliko je motiv donošenja ovog zakona samo prolongiranje rešenja, ukoliko je donošenje ovog zakona odlaganje konačnog rešenja, sa ovim zakonom se ne slažem. Ako je to uvod i spremnost, i poruka svima onima kojima je imovina oduzeta, da će ona zaista biti vraćena, i to u najskorije vreme, da će ona biti restituisana, a to znači da bude vraćeno pre svega u onom fizičkom smislu, fizičkom obliku, ono što je ljudima uzeto, za to se zalažem. Smatram da je oduzimanjem imovine naneta velika nepravda velikom broju domaćina u tadašnjoj Jugoslaviji, a pre svega u Srbiji, i smatram da su mnoge porodične nesreće izazvane ovakvim neosnovanim i nepravičnim oduzimanjem imovine od njih. Znam i lične primere, pa zato se pridružujem svim onim primerima koji su izneti sa ove govornice, i da su pojedini domaćini oduzimali sebi život samo zato da bi se povećao krug naslednika koji bi mogao njihovu imovinu da raspodeli u okviru tada zakonom propisanog maksimuma. Znam lične tragedije koje su se dešavale među niškim domaćinima, gde se recimo otac jedne porodice, domaćin, obesio kako bi njegova deca stekla mogućnost da dobiju po dva veća stana, odnosno po jedan manji stan i bili u okviru tada zakonom propisanog maksimuma. Te nepravde nikada neće biti otklonjene, niko neće vratiti oduzeti život, a s druge strane imamo obavezu da svima onima kojima je imovina oduzeta nadomestimo tu imovinu koja je tada važećim propisima oduzeta. Imam primedbe na pravno-tehnička rešenja u ovom zakonu, jer ovako loša pravno-tehnička rešenja pokazuju nameru da se samo politički pridobije podrška onih kojima je imovina oduzeta, odnosno naslednika ili pravnih sledbenika, a da se u suštini ništa ne reši. Nije pravno moguće da se pravi razlika između onih kojima je imovina oduzeta ili njihovim pravnim naslednicima tako da oni koji se prijave do 30. juna naredne godine imaju jedan status, a oni koji propuste taj rok da nemaju naknadno pravo na povraćaj imovine. Nije u redu da se jednim zakonom nameće obaveza budućem zakonodavcu kako će urediti način, povraćaj imovine, odnosno naknade nekih oduzetih prava, odnosno svojine. Nije u redu i da se crkva i verske zajednice stavljaju u drugačiji položaj od pravnih i fizičkih lica kojima je imovina oduzeta na osnovu važenja pravnih propisa nakon 1945. godine. Rešenja iz ovog zakona su nejasna. Nije jasno kako će se tretirati imovina oduzeta konfiskacijom. Konfiskacija je izricana kao sporedna mera u krivičnom postupku. Dakle, postoje pravnosnažne presude. Nije jasno da li ovaj zakon znači da će prestati važnost i pravne posledice krivično-pravnih postupaka okončanih pravnosnažnim presudama. Ovaj zakon u tom delu je nedorečen. Nije jasna ni metodologija po kojoj će naslednici, odnosno lica kojima je imovina oduzeta određivati vrednost svoje imovine. Nije jasno i to da li lica koja su dobila neku navodno pravičnu naknadu imaju pravo na povraćaj one razlike između pravične naknade i suštinske vrednosti oduzete imovine. Moram da podsetim one koji znaju, a da upozorim one kojima to nije struka, da pravična naknada u suštini znači nepravdu, jer to nije suštinska tržišna vrednost oduzete imovine, već je to naknada propisana u administrativnom postupku od strane države ili organa lokalne samouprave. Tu postoji neka razlika. Ovaj zakon, ovako koncipiran, sprečio bi mnoge ljude kojima je navodno isplaćena pravična naknada, a što u suštini znači nepravdu, da naknade razliku do pune tržišne vrednosti oduzete imovine. Zakon nije definisao u članu 2. šta to znače druga imovinska prava. To je potpuno nejasno. Voleo bih da znam nomenklaturu te vrste prava, obim i sadržinu prava, na osnovu kojih bi lica kojima su ta prava ugrožena ili njihovi naslednici imali prava na nadoknadu. Ovde to nije jasno. Smatram da ta nedorečenost vodi u improvizaciju. Slažem se i sa svojim prethodnim govornicima koji kažu da država, odnosno organi lokalne samouprave imaju obavezu evidentiranja nacionalizovane imovine i imovine koja je postala društvena, odnosno državna po nekom drugom osnovu, pa tako je ovo dupli posao i samo predstavlja odlaganje suštinskog rešenja ovog problema. Kao činjenicu za ovakav svoj stav u vezi sa rešenjima iz zakona naveo bih da kada lice želi da zaključi ugovor o kupoprodaji nepokretnosti mora da zatraži izveštaj nadležnog sekretarijata ili uprave u lokalnoj samoupravi i da dobije potvrdu da se ne radi o prometu iz nacionalizovane imovine. Ako lokalni organ samouprave ima mogućnost i obavezu da izda takvu potvrdu, onda je nepotrebno evidentirati imovinu kada već o njoj postoji službeni registar. Moram da izrazim i neslaganje sa nekim kritikama da prethodna vlada, a pre svega vlada pokojnog premijera Đinđića, a zatim i vlada kojom je rukovodio Zoran Živković, nije vodila računa o imovini koja je nacionalizovana ili putem nekog drugog propisa postala društvena, odnosno državna. Želim da ukažem na član 84. Zakona o građenju, koji je upravo definisao gradsko građevinsko zemljište i jedan poseban termin - ostalo građevinsko zemljište koje nije u funkciji javnog građevinskog zemljišta. To je mala denacionalizacija ili denacionalizacija na mala vrata. Ova odredba je bila predmet ocene Ustavnog suda Republike Srbije i Ustavni sud je doneo odluku da je ova odredba u skladu sa Ustavom, što to znači da je gradsko građevinsko zemljište stavljeno u promet, a to predstavlja osnov da se gradsko građevinsko zemljište vrati ranijim vlasnicima. Još jedna stvar koja je ključna za naš stav povodom glasanja o predloženom zakonu, a to je zabrana prometom imovinom koja je po nekom osnovu nasilno i bez volje ranijeg vlasnika postala društvena, odnosno državna. Predložili smo amandman na ovaj zakon i predlažemo da aktuelna vlast izuzme iz prometa svu imovinu koja bude prijavljena po osnovu evidentiranja, što je način da sprečimo dalje rastakanje imovine koja je mimo volje ranijih vlasnika promenila svoju suštinu, odnosno promenila nosioca prava raspolaganja. Smatramo da bismo na taj način sprečili nove nepravde koje su učinjene ranijim vlasnicima i da bi to koliko-toliko ovakav jedan zakon, ukoliko bude usvojen, dovelo u relativno normalan odnos sa pravnim sistemom i sa intencijom da se uspostavi vladavina prava. Ukoliko je motiv za donošenje zakona o prijavljivanju, evidentiranju i popisu imovine samo Studija izvodljivosti i samo želja da se pokaže međunarodnoj zajednici spremnost da se u kasnijem periodu izvrši povraćaj imovine, odnosno naknada ranije oduzete imovine, smatramo da to nije dovoljno i da to nije dovoljno jak motiv. Ovde motiv treba da bude etički, suštinski, da svako dođe u poziciju da mu se vrati ono što mu je oduzeto i da imajedan primer generalne prevencije da nikome više ne padne na pamet da bez naknade, bez suštinske naknadepo tržišnoj vrednosti, oduzima imovinu od vlasnika, jer je to garancija prosperiteta svakog demokratskog društva. Hvala.
Zahvaljujem. Izvolite, reč ima narodni poslanik Branislav Rankić.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo jednog zakona koji je izgleda nastao zbog ovog obrasca koji je sastavni deo zakona, a moguće je i potpuno obrnuto da je obrazac nastao zbog ovih članova ispred. Međutim, matematički rečeno, oni su jedan drugom i potreban i dovoljan uslov, i ovo što se nama prezentuje kao zakon neće proizvesti nikakvo pravno dejstvo, niti ima neku drugu svrhu osim promocije nekih predizbornih obećanja vladajuće garniture. Nažalost, kroz stavljanje na dnevni red, uopšte, ovakvih predloga zakona može se utvrditi da vladajuća većina vrši na jedan način opstrukciju rada Narodne skupštine Republike Srbije, jer se zbog ovoga na dnevni red ne stavljaju mnogi važniji zakoni, koji su veoma interesantni i koji bi mogli dovesti do poboljšanja životnih uslova građana Republike Srbije. To je do sada nezabeleženo. Ovakvim poslom obično se služila opozicija, kada je u pitanju opstrukcija, ali, eto vidite, kroz ovakve zakone moguće je i da vladajuća većina vrši opstrukciju rada Skupštine. Prokomentarisaću nekoliko članova i pokušati da vam pokažem svu besmisao jednog ovakvog zakona. Pa, evo, kod člana 3, možda i malo cinično, primetiću, iako je predlagač Vlada Srbije, koja za sebe govori da je veoma moderna, da vodi državu u evropske integracije, zanimljivo je da ovim članom nisu predvideli da se ovakva prijava, osim direktno i slanjem preporučenom pošiljkom, može, recimo, uputiti i i-mejlom, što bi bilo u skladu sa onim za šta se vi zalažete. Ako smo već doneli zakon o elektronskom potpisu, ne vidim razlog zbog čega ne bi mogli ovakvu mogućnost utvrditi, ako imate ozbiljnu nameru da bilo šta uradite po pitanju koje pokušavate da deklarišete ovakvim zakonom. Međutim, ono što je mnogo važnije, u članu 7. vi govorite da će Direkcija voditi evidenciju o prijavljenoj imovini, na osnovu podataka sadržanih u prijavi iz člana 3, to je ovaj obrazac, i podataka kojima raspolažu državni organi, organizacije i jedinice teritorijalne autonomije i lokalne samouprave, javne službe i drugi organi i organizacije. Znači, svi organi i organizacije, sve javne službe u Republici Srbiji će svoje podatke upoređivati sa podacima koje dobijaju na osnovu ovih prijava. I kako ćete utvrditi autentičnost, odnosno kako ćete utvrditi istinitost prijave ako vi ne posedujete neke podatke u državnim organima, organizacijama i ustanovama, na osnovu čega ćete utvrditi da li je prijava istinita i da li taj neko ko podnosi prijavu ima stvarna potraživanja ili ne. Ne, ovo vama u stvari ne treba, jer država, tačno je, ima podatke o svemu što je do sada urađeno u ovim procesima oduzimanja imovine u proteklom periodu. Pošto ne možete utvrditi istinitost navoda u prijavi, bez ovoga što sadrži ovde, zanimljivo je postaviti pitanje zašto vi niste, ako ste imali ozbiljnu i časnu nameru, na osnovu podataka kojima raspolažu državne službe, javne ustanove i institucije, obaveštavali eventualno one građane i njihove pravne naslednike, a kojima je svojevremeno oduzeta imovina, da se u nekim državnim organizacijama i institucijama vodi evidencija o tome i postoje podaci da su oni raspolagali određenom imovinom. Međutim, vidi se već u članu 8. da vama, u stvari, ovo što ste nazvali zakonom služi za sasvim druge stvari. Vi ovde želite, pošto kažete da podnošenje prijave oduzete imovine u smislu ovoga zakona neće predstavljati zahtev za ostvarivanje prava na povraćaj imovine, pošto nećete na osnovu ove prijave vraćati imovinu, vama, praktično, ovo službi za sledeće - vi, pogotovu u malim sredinama, na lokalnom nivou, imate veliki broj ljudi kojima je imovina oduzeta a koji nisu tu. Navešću vam primer Negotina - preko 20.000 građana se nalazi u inostranstvu, mi ih vodimo na privremenom radu, međutim, to je već četvrta ili peta generacija ljudi koji će verovatno tamo ostati da žive. Odredili ste im rok do 30. juna, iako posedujete podatke o tome da im je oduzeta imovina, naravno ovaj zakon se neće reklamirati kao neki drugi, pa će oni praktično biti neobavešteni. On će ovde biti donet, o njemu će se ćutati, i pošto oni dolaze jednom godišnje, neće moći da podnesu ovakve zahteve, i to će vama pružiti alibi da praktično na velikom broju tih parcela, ako je u pitanju zemljište, koje je u međuvremeno postalo gradsko građevinsko, gde su nikli objekti, izvršite privatizaciju, jer nećete na ovaj način, ovim zakonom, vršiti povraćaj imovine, nego ćete je praktično legalizovati i ponovo nacionalizovati. Legalizovaćete to na taj način što ćete reći da za onoga ko ne podnese zahtev do 30. juna ta obaveza države ne postoji i ponovo će biti izvršena nacionalizacija takvog zemljišta, a naravno da veliki broj ljudi neće moći ili neće hteti, ili neće biti obavešten da ovakav zakon uopšte postoji, da bi podneli ovakav zahtev za povraćaj imovine. Rekao sam - niste predvideli ovim predlogom, koji nazivate zakonom, ni mogućnost da Direkcija za imovinu odgovori onome ko pošalje zahtev. Šta je to Direkcija zaključila, da li određene državne institucije poseduju podatke o tome da su ta njihova imovinska prava iz prijave istinita i ostvariva ili ne. Pošto niste, naravno, odredili ovde mogućnost da obavestite one koji su vam poslali prijavu, jasno je da želite samo da prikupite određeni broj podataka o tome koliko još eventualno ima potomaka i pravnih naslednika kojima bi bilo ovo potrebno. Evo, u obrazloženju zakona vidi se stvarno da ovo nećete da sprovedete, da ne želite da sprovedete. Kažete da će proces obeštećenja ranijih vlasnika biti integrisan u proces stabilizacije i daljeg razvoja nacionalne ekonomije, kao i da se sagledaju objektivne ekonomske i finansijske mogućnosti društva da istu nadoknadi. Ovo su dve potpuno suprotstavljene stvari. Vi, ako mislite da nadoknađujete imovinu, ne možete nikako to uklopiti u proces stabilizacije i daljeg razvoja nacionalne ekonomije. To bi, po mom razumevanju, trebalo praktično država da da neki novac i da time na neki period, ako se oslobodi toga, bude smanjen razvoj nacionalne ekonomije. Na kraju, nešto što je neodrživo - zavisno od utvrđene vrednosti prijavljene imovine itd. zavisiće i konkretna rešenja u pogledu priznavanja prava na povraćaj imovine. Ne može u zavisnosti od toga kolika je količina te oduzete imovine zavisiti da li će imati pravo na povraćaj imovine. Nema veze da li će država imati novca. Oni moraju, ako se dokaže da imaju pravo na povraćaj imovine, to pravo da ostvare, jer će ono biti neprikosnoveno, i to ne sme zavisiti od toga da li će država u tom trenutku imati para ili neće. To bi bilo kao kada bi ste detetu obećali, ako vam nešto uradi, da ćete mu kada to završi kupiti igračku. Kada dete završi, vi izađete do grada, vratite se i slažete dete da nije radila prodavnica igračaka i da niste mogli da mu je kupite. Eto, tako vi tretirate ovo. To nije zakon, ne može biti zakon i dobro bi bilo da ovo povučete. Hvala.
Reč ima poslanik Dragan Šormaz.
Poštovani gospodine Markoviću, dame i gospodo narodni poslanici, naravno, član 100. st. 2. i 3, vezano za izlaganje gospodina Ristića malopre. Razumem opoziciono delovanje, tako sam više puta i sam nastupao, ali me je iznenadilo od jednog iskusnog poslanika i priznatog pravnika da izađe i na kraju svog izlaganja kaže da ovakav zakon donosimo samo zbog Studije izvodljivosti. Gospodine Ristiću, Studija izvodljivosti je odobrena pre dva dana. O tome je prvi obavešten predsednik Vlade, gospodin Vojislav Koštunica. Znači, ne ni Sveto Marović, ne ni Đukanović, ne ni Vujanović, ne ni Boris Tadić, nego gospodin Vojislav Koštunica. Eventualno će ovaj zakon, kao i svi ostali, biti donesen zbog Sporazuma o asocijaciji i pridruživanju, što je sledeći akt koji ćemo potpisati sa EU, a zahvaljujući Vladi gospodina Vojislava Koštunice, to je ono što je preciznije. Molio bih vas da ubuduće pričate da je zbog Sporazuma, a ne zbog Studije, koja je već odobrena.
Replika, narodni poslanik Boško Ristić. Kolega Pajoviću, vaše izlaganje ćemo odložiti za popodne, očigledno nema vremena.
Poštovani predsedavajući, poštovane dame i gospodo poslanici, zaista sam malopre propustio da izrazim veliko zadovoljstvo zbog Studije izvodljivosti, zbog pozitivne ocene, i zaista učestvujem u radovanju zbog toga što je Srbija na putu evropskih integracija. Želim da čestitam svima, i premijeru Koštunici, i predsedniku Tadiću, i predsedniku Maroviću, i svima onima koji su dobre volje i svima onima koji su doprineli da se udare temelji evropske Srbije. Želim da istaknem veoma značajan doprinos i stranke kojoj pripadam. Da li će to neko prihvatiti, tu ocenu da je u toj meri doprinos, to ostavljamo i građanima Srbije, ali zaista najiskrenije čestitam svima koji su na putu evropskih integracija, svima onima kojima je Srbija na srcu, sa standardima koji znače demokratizaciju našeg društva. Želim svima da poželim sreću na mukotrpnom putu tranzicije svesti, implementaciji svega onoga što znači standard demokratske Srbije u budućnosti u zajednici sa zemljama EU. Na tom putu želim svima vama, a i sebi zajedno sa vama, sreću; i zajedno ćemo ovde raspravljati, čini mi se, o temama koje neće biti tako dijametralno suprotne. Očekujem konsenzuse u ovoj skupštini, i u tom smislu prihvatam i raspravu moga prethodnika sa najboljim namerama.
Određujem pauzu do 15,00 časova.
Poštovane dame i gospodo, još jednom dobar dan. Nastavićemo popodnevni rad sednice. Pre nego što utvrdimo kvorum samo jedno obaveštenje, pošto smo sada na ovoj tački dnevnog reda. Podsećam sve poslanike, posebno one poslanike koji su uključeni u rad lokalnih organa, dakle sutra u 12,00 časova u maloj sali biće predstavljen Nacrt zakona o stavljanju na raspolaganje imovine opštinama, dakle lokalnoj samoupravi, opštinama, a ona je sada pod državnom imovinom. Znam da je vrlo važno za sve vas, pa vas obaveštavam, sutra u 12,00 časova, u maloj sali. Molim vas da sada utvrdimo kvorum za nastavak sednice. Konstatujem da smo primenom elektronskog sistema utvrdili da imamo kvorum. Dajem reč narodnom poslaniku Slobodanu Pajoviću, neka se pripremi narodni poslanik Vojislav Milajić.
Dame i gospodo narodni poslanici, pitanje povraćaja oduzete imovine i obeštećenja u slučaju kada restitucija nije moguća u naturalnom obliku, u slučajevima kada je imovina oduzeta u postupku konfiskacije, eksproprijacije, dakle, agrarne reforme itd, kako je već navedeno u članu 1. ovog zakona, izuzetno je kompleksno pitanje kome se mora pristupiti na ozbiljan i sveobuhvatan način. Smatram da ovakvo parcijalno rešenje, kako je predloženo u ovom zakonu, nije dobro. U prvom redu, što se ovim zakonom ne daje nikakav pozitivan efekat licima koja podnose zahtev i prijavu za evidentiranje potraživanja i povraćaj imovine. Opravdanje da je donošenje ovog zakona neophodno i da predstavlja prvi korak ka denacionalizaciji i povraćaju imovine nije dovoljno ubedljivo. Može se govoriti pre o tome da se na osnovu ovog zakona pokušava da se zamažu oči onima koji podnose zahtev za vraćanje imovine i da se stvori utisak da se u ovoj oblasti preduzimaju neke ozbiljne radnje. Ne vidi se kada će se doneti novi zakon, odnosno zakon koji će u potpunosti regulisati ovu oblast. Ovaj zakon ne samo da ne donosi ništa pozitivno za lica koja podnesu prijavu i koja budu evidentirana, već naprotiv donosi jedino negativnosti u vezi tih lica, a to u prvom redu da ta lica koja imaju prava na povraćaj imovine, ali je slučajno ne prijave, gube pravo na osnovu ovog zakona da podnesu zahtev za povraćaj imovine. Mislim da je nedopustivo i neprimereno, naročito sa pravnog stanovišta, da se ovim zakonom normira i rešava neko pitanje koje je predviđeno za neki sasvim drugi budući zakon, za koji nije izvesno da će biti donet, već samo postoje obećanja da će takav zakon biti donet. Ovim zakonom je predviđeno da se uz prijavu podnose odgovarajući materijalni dokazi koji su potrebni u slučaju da se odlučuje meritorno o zahtevu za povraćaj imovine. Nepotrebno je potpuno da se podnosi kopija akta kojim je imovina oduzeta i da to bude uslov, odnosno prijava za povraćaj imovine, da ona tako bude potpuna, jer može se desiti da neko lice ne poseduje takvu prijavu, da njegova prijava bude odbačena i da izgubi pravo na podnošenje zahteva. Ključno što je trebalo da sadrži ovaj zakon i što bi mu dalo određeni smisao, to nije predviđeno, a to je da se zabrani raspolaganje imovinom koja je evidentirana, odnosno da ta imovina ne može biti dalje u pravnom prometu. Mene su kontaktirali članovi udruženja za povraćaj imovine iz Požege i njihovo je mišljenje da ovaj zakon nema smisla ako se ne stavi zabrana raspolaganja i privatizacije društvene i državne imovine koja bude evidentirana u tim slučajevima. Takođe bih hteo da ukažem na činjenicu da je ovim zakonom predviđeno da se donesu dva posebna zakona, gde će biti određeni uslovi i postupak povraćaja i obeštećenja imovine. Prvo, nije potrebno da se ovim zakonom određuje kako će biti rešeno pitanje povraćaja imovine i da se a priori odredi da imovina crkvama neće biti vraćena pod istim uslovima pod kojima će biti vraćena fizičkim licima, čak nije potrebno i ako ne budu isti uslovi da se donose dva posebna zakona. Bilo je neophodno, najracionalnije i celishodnije da se donese jedan zakon, koji će sadržati prijavljivanje i evidentiranje imovine, i da to bude u okviru jednog postupka. Pažljivo sam pratio diskusiju mojih prethodnika i mogu da konstatujem da su diskutanti iz svih poslaničkih grupa dali velike zamerke na ovaj zakon i ne postoji ni jedna poslanička grupa koja nije ukazala na manjkavost zakona. Sam ministar je rekao da nije zadovoljan zakonom, pa smatram da nema razloga da se ovaj zakon ne povuče iz zakonske procedure. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić, a neka se pripremi narodni poslanik Miodrag Đidić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovim predlogom zakona o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine pokušalo se da se regulišu sve situacije po kojima je nekada, pre 60 ili 50 godina, oduzeta nekome imovina, pre svega poljoprivredno zemljište, stanovi, poslovne zgrade ili privatna preduzeća. U članu 1. ovog predloga zakona predviđeni su načini kako je oduzeta imovina ranijim vlasnicima, to su nacionalizacija, agrarna reforma, konfiskacija i eksproprijacija, i navode se uslovi. Što se tiče nacionalizacije, tu su bitna dva zakona. Jedan je zakon o nacionalizaciji, mislim na stambene zgrade i na građevinsko zemljište, gde su oduzete stambene zgrade i izdate u najam, i po tom zakonu vlasnicima su ostavljena dva stana ili tri manja stana, a svo građevinsko zemljište je prešlo u društvenu svojinu. Drugim zakonom o nacionalizaciji bilo je predviđeno oduzimanje privatnih preduzeća, i to u 42 privredne grane. Izmenama i dopunama tog zakona prošireno je oduzimanje na još 10 privrednih grana, tako da su obuhvaćene 52 privredne grane. Nacionalizacija kao metod prelaska privatnog vlasništva u državnu svojinu i nije patent koji je izmišljen od strane socijalističke ili komunističke vlasti. Posle Drugog svetskog rata prva laburistička vlada u Velikoj Britaniji je izvršila jednu veliku nacionalizaciju u oblasti rudarstva, energetike i saobraćaja. Socijalistička francuska vlada je sredinom 60-tih godina izvršila veliku nacionalizaciju bankarskog sektora. Što se tiče agrarnih reformi, one nisu vezane samo za našu zemlju, vezane su kao skupmera opšte politike u oblasti poljoprivrede, i tako se vršila preraspodela vlasništva poljoprivrednog i šumskog zemljišta. Te reforme su vršene još i u Kraljevini Jugoslaviji. Trajala je 10 godina, obuhvaćeno je dva miliona hektara zemlje i tu je najviše oštećena Srpska pravoslavna crkva, pošto su njeni posedi najviše oštećeni tom agrarnom reformom, i tu je obuhvaćeno oko 600.000 agrarnih interesenata, onih ljudi koji su dobili na korišćenje to zemljište. Godine 1945. je donet zakon o agrarnoj reformi. Nova komunistička vlast je na neki način morala da reši problem bezemljaša, znači ljudi koji nisu imali svoju zemlju i ljudi koji su nastradali od fašističkog terora u pojedinim krajevima, kao što su Lika, Kordun, Banija, Crna Gora, Hercegovina. Na neki način su morali da im obezbede neka osnovna sredstva za život. Zakonom o agrarnoj reformi uveden je maksimum 45 hektara šumskog zemljišta i 25 hektara poljoprivrednog zemljišta. Zakonom iz 1953. o formiranju poljoprivrednog zemljišnog fonda, narodnog fonda, taj maksimum je smanjen sa 25 hektara na 10 hektara obradivih površina, čime je dodatno uvećan fond za 300.000 hektara, što je prešlo u vlasništvo društvenog sektora, i to zemljište su koristili poljoprivredni kombinati i zemljoradničke zadruge koje su bile društvene. Ovim zakonom takođe je predviđeno i evidentiranje onih ljudi kojima je oduzeta imovina putem konfiskacije. Konfiskacija je sporedna sankcija u krivičnom i administrativnom postupku iz tog vremena, znači posle 1945. godine, koja je išla kao sporedna kazna uz glavnu kaznu. Međutim, ne mogu se ovde generalno svi kojima je konfiskovana imovina, znači oni koji su bili pripadnici ustaških formacija, hortijevaca ili ne znam već kojih, koji su učestvovali zajedno sa nemačkom vojskom u okupaciji naše zemlje i terorom koji su vršili u našoj zemlji, izjednačavati sa ljudima kojima je konfiskovana imovina zbog toga što nisu mogli u postupku prinudnog otkupa da izmire svoje obaveze koje su imale po uredbama o prinudnom otkupu od 1945. do 1950. godine, i ne može se generalno svima kojima je imovina konfiskovana vratiti nazad. Znači, moraju da se izvrše revizije administrativnih i krivičnih postupaka, da bi se tačno utvrdilo kome je opravdano konfiskovana imovina, a kome nije. Na kraju, kao jedan od metoda kojim je oduzimana imovina bivših vlasnika u zakonu se pominje sekvestracija. Sekvestracija nije način oduzimanja i prelaska imovine iz jednog oblika vlasništva u drugi, nego to je mera obezbeđenja u toku krivičnog ili administrativnog postupka, i ograničava promet te imovine do okončanja administrativnog ili krivičnog postupka, pa po okončanju tog postupka organ vraća tu imovinu vlasniku ili je konačno oduzima i prenosi u državnu svojinu. Ovako koncipiran Predlog zakona apsolutno je neprihvatljiv i ima mnogo nedostataka, a samim tim čim je sročen u 11 članova najbolje govori da je neozbiljno pristupljeno izradi ovog predloga zakona, i SRS sigurno neće glasati za ovakav predlog zakona.
Reč ima narodni poslanik Miodrag Đidić, a neka se pripremi narodni poslanik Miljko Četrović.
Gospodine predsedniče, poštovane kolege poslanici, kada govorimo o zakonu o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine mislim da moramo da se vratimo malo unazad, da se vratimo u decembar 2003. godine, odnosno u vreme predizborne kampanje i da se setimo šta su nam stranke koje se sada nalaze na vlasti obećavale i koja su to njihova predizborna obećanja bila. Izdvojio bih dve stvari iz te predizborne kampanje. Jedna stvar se ticala privatizacije, a druga denacionalizacije. Kada je reč o privatizaciji obećavali su da će promeniti model privatizacije i da će izvršiti reviziju privatizacije, a kada je reč o denacionalizaciji obećavali su da će odmah čim dođu na vlast doneti zakon o denacionalizaciji, odnosno o vraćanju oduzete imovine. Šta se desilo od svega toga? Ništa. Što se tiče privatizacije nije promenjen model privatizacije, ostaje takav kakav jeste, i to je dobar znak, i ono što je sa naše tačke gledišta dobro. Nema promene modela privatizacije, ostaje privatizacije kakva je bila, a od revizije privatizacije nema ni govora. Prošlo je godinu i više dana od kako je ova vlada na vlasti, ali na tom planu ništa nije urađeno. Što se tiče denacionalizacije, takođe do dana današnjeg ništa nije urađeno. I sada, čini mi se da bi se kupilo vreme, da bi se zamajali oni koji očekuju od ove vlade da im bude vraćena oduzeta imovina, predlaže se zakon o prijavljivanju i evidentiranju oduzete imovine. Dakle, od zakona o denacionalizaciji nema ni govora, pa se čak ovde predlaže rok od preko godinu dana, do kojeg bi trebalo zainteresovani da prijave imovinu, dakle do šestog meseca sledeće godine. A kada će biti i da li će biti donet zakon o denacionalizaciji, o tome nema ni reči. Pretpostavljam da ova vlada zna da sledeće godine u ovo vreme ona neće biti na vlasti i da će to ostaviti da uradi neko drugi. Ono što Demokratska stranka najviše zamera ovom predlogu zakona jeste što nema zabrane raspolaganja oduzetom imovinom. Predlaže se da se izvrši evidencija, da se izvrši prijavljivanje, ali nema zabrane raspolaganja, i to je jedan krupan nedostatak koji sam imao prilike da vidim kako izgleda u praksi. Naime, postoje ljudi koji su još živi, koji imaju imovinu, stanuju na spratu i ispod se nalazi njihov poslovni prostor, koji je na osnovu nekog zakona prešao u društvenu svojinu i sada je predmet prometa. Zamislite kako se osećaju ljudi koji znaju da je to njihovo, znaju da bi to mnogo lakše vratili ako ostane u društvenoj svojini, a ne mogu ništa da urade jer to ide u promet i prodaje se nekom drugom, trećem ili petom fizičkom licu. Vrlo teško će kasnije ili mnogo teže moći da povrate svoju imovinu. To je ona krupna zamerka koju Demokratska stranka stavlja na Predlog ovog zakona i, ukoliko vladajuća koalicija prihvati amandman koji smo mi podneli, moguće je da Demokratska stranka ipak glasa za ovaj zakon, iako ima mnogo krupnih nedostataka. Šta o ovom zakonu misle oni kojih se najviše tiče pokazali su ljudi koji su protestovali ispred Skupštine, kada su govorili - mi ne tražimo evidenciju, mi tražimo povraćaj imovine. Pokazali su i građani Kruševca, kada su imali bliski susret pre dve nedelje sa potpredsednikom Vlade, gospodinom Labusom, kada je on bio izviždan na trgu u Kruševcu, kako od strane nezadovoljnih radnika "Župe", tako i od nezadovoljnih ljudi kojima treba da bude vraćena imovina. To je ono šta misle ljudi koji treba da budu tretirani ovim zakonom. Ovde sam već napomenuo da se po članu 3. ovog zakona prijava može podneti do 30. juna 2006. godine. Zašto ne za šest meseci? Zašto godinu i više dana? Odgovor sam već dao: dakle, zato da bi neko drugi uradio ovo što ova vlada nije uradila. U članu 1, o kojem su mnogi govorili, evo da pitam zašto 9. mart 1945. godine, zašto se ne izvrši popis svih zakona na osnovu kojih je oduzeta imovina, pa da se na osnovu toga kasnije izvrši povraćaj te imovine, a vrlo se dobro zna koji su to zakoni, kada su doneti i koliko ih ima. To je jedna od primedbi koju mi stavljamo. Dalje, ovim zakonom se kaže da se postavlja uslov da se zahtev podnese u skladu sa posebnim zakonom, a posebni zakon nije donet i pitanje je kada će biti donet, kao i kako je moguće da se zakonom uslovljava neki budući zakon. Takođe, postavljam pitanje šta će biti sa ljudima koji ne ispoštuju ove rokove, koji ne prijave svoju imovinu? Da li to znači da oni gube svoje pravo, a svi se zalažu da je pravo svojine neprikosnoveno. Samo zato što neko možda nije podneo svu dokumentaciju iz nekih razloga, ili nije mogao svu da pribavi, biće osujećen da ostvari neko svoje pravo. Nigde ne vidim da ima pravo žalbe. Da li se to utvrđuje rešenjem, pa možemo da uložimo žalbu i na osnovu toga ostvarimo neko svoje pravo, ili da nam se da rok naknadni, u kome treba da se dostave traženi podaci. Dakle, sve su to manjkavosti ovog zakona. Zbog toga predlažem predlagaču da usvoji amandmane DS ili, što bi bilo još bolje, da povuče ovaj zakon, doradi ga i napravi bolju varijantu zakona. Slažem se da treba da postoji i prijavljivanje i evidentiranje, ali da bude i proces uređen, da neko ne ostane bez svog prava samo zato što tu nema procesnog usklađivanja.
Reč ima narodni poslanik Miljko Četrović, sledeći je narodni poslanik Milan Veselinović.
Poštovani narodni poslanici, Miroljub Labus, Dinkić i Bubalo su od večeras u Vašingtonu. Ništa oni dobro neće doneti Srbiji i srpskom narodu. Verovatno su otišli po instrukcije, odnosno naredbe šta dalje treba da rade državi Srbiji, da bi i dalje uništavali srpsko bankarstvo, srpsku privredu i ostvarili sve zamisli MMF koji je uništio mnogo zemalja u svetu. Ovaj zakon koji je predložila Vlada, to nije zakon. Ovo nekoliko odredbi kroz članove čine uputstvo koje je imalo dva cilja. Smatram da je Vlada htela da ostvari u ovom trenutku: da smiri one građane koje je prevarila DSS, obećavajući da će se odmah doneti ovaj zakon o povratku imovine, ili da ispuni naloge koji se postavljaju ovoj vladi od EU. Ako se sprovede ovo što se najavljuje, ta istorijska nepravda koja je bila od 1945. pa nadalje u pogledu oduzimanja imovine po raznim osnovama, ne bi ispravila mnoge istorijske nepravde koje su se dalje događale, koje se i danas događaju u državi Srbiji. Restitucija, odnosno povratak imovine u Vojvodini bi značio vraćanje preko 40 posto poljoprivrednog zemljišta, kuća, domaćinstava folksdojčerima, koji su uništavali srpski narod ne samo u Vojvodini, nego na celoj teritoriji Srbije, a i bivšem prostoru Jugoslavije. Pošto dolazim iz Kraljeva, kada bi postavili pitanje ko će nadoknaditi ono što je Kraljevo doživelo oktobra 1941. godine, sa šest hiljada streljanih, Kragujevac, kada je na svakoj kući bio crni bajrak od nemačkih nacista i fašista. Da li će ovakvim zakonom Srbija i srpski narod biti u obavezi da nadoknadi fabriku aviona koju je Boris Kidrič preselio u Mostar? Da li će građani Srbije nadoknaditi fabriku kamiona koja je iz Rakovice preseljena u Maribor? Da li će oni koji danas žive preteško u Srbiji, a to je preko milion penzionera, od toga 300 hiljada koji primaju pet hiljada dinara mesečno, pa čak i ispod pet hiljada dinara, da li će seljaci koji ne mogu da zaseju njive proletos jer nemaju od čega, da li će mladi koji nemaju posao, koji nemaju ni stana, ni mogućnosti da žive iole normalno i dostojno, sa nekim zakonom koji se najavljuje, da budu obavezani da vraćaju tu imovinu koju po ovakvom zakonu neko prijavi, a po zakonu kojim se nalaže nekoj budućoj skupštini da donese i da se to isplati? Ko će isplatiti imovinu, kako se okvirno kaže, oko 60 milijardi evra? Kada? To bi značilo nestanak ovog naroda sa ovog prostora. Da li će nepravda koja je učinjena seljacima za obavezan otkup biti nadoknađena? Da li ova vlada razmišlja da posle godinu i više dana podnese izveštaj o svom radu, pa i ovaj ministar Dinkić za Ministarstvo finansija, kako kaže, najuspešnije, koji je stožer ove vlade? Da li će ostala ministarstva podneti izveštaje? Da li će ova vlada sa svojim ministarstvima krenuti jedanput u borbu protiv finansijske mafije, farmako mafije, za koju sam skoro čuo da postoji, urbanističke mafije u Srbiji, narko mafije, mafije koja trguje naftnim derivatima, pa čak sad imamo mafiju i u sportu. Evo, opominju me da dam mogućnost i drugim poslanicima iz SRS da govore. Ovaj zakon, faktički, nije nikakav zakon. Čuli ste više puta da SRS neće glasati za njega.
Reč ima narodni poslanik Milan Veselinović, a neka se pripremi narodni poslanik Ivan Radić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je još jedan zakonski projekat koji je čisti politički pamflet, tj. zamajavanje građana Srbije i neka luda obećanja - radovanja. Naime, kao što reče Nataša Jovanović, poslanica SRS, ovo predstavlja jedan politički pamflet ili anketni list. Bilo bi dobro da ste ovo umnožili u nekoliko stotina hiljada primeraka i da u svakoj knjižari može građanin da pogleda i popuni ovaj anketni list, nego što je ovo zakonski projekat. Ovo što mi danas vidimo ovde jeste pravna ujdurma i jedan politički pamflet današnje većine u ovom parlamentu. Ovako predviđena evidencija i prijavljivanje građana koji su oštećeni od 1945. godine do danas znači samo zamajavanje onih koji stvarno traže svoje obeštećenje i nepravdu koja je učinjena prema njima. Kada sam pre desetak dana video grupu od nekoliko stotina demonstranata koji su bili pred zgradom Predsedništva Republike Srbije sa određenim parolama "vratite imovinu" itd. još tada sam bio svestan da ćete vi predložiti ovakav zakon, kako bi umirili i ugušili javno mnjenje, kako bi time odugovlačili vašu vladavinu. Poseban problem u ovom zakonu jeste što ste oročili prijavljivanje do 30. juna 2006. godine. Mislim da ste vi dali vama veoma dug rok. Možda je oročenje vaše vlasti i vaše vlade 30. jun 2006. godine, ali mislim da je to mnogo, da ste tu pogrešili. Bilo bi dobro da ste stavili 30. jun 2005. godine. Naime, do tada treba da se zamajavamo ovim stvarima, da ljudi prijavljuju imovinu, da trče za papirima, da se tri miliona odvoji iz budžeta Direkciji, kako bi evidentirala te prijavljene. To je samo trošenje vremena. Do tada ćete imati buru štrajkova građana Srbije, onih koji su nezadovoljni vašom politikom. Pitam se, zašto vi ovako evidentirate, ako ste ovu evidenciju mogli da uradite na drugi način, jer država Srbija je mogla preko svojih nadležnih organa da ovo evidentira bolje nego na ovaj način i ovim putem. Zašto bolje? Zato što vi na ovaj način pokušavate da u ovom roku izbegnete one građane, posebno one koji trenutno nemaju naslednike ili su u inostranstvu, što znači da će se samo deo građana javiti, oni koji vam poveruju. Verujem da ima mnogo građana koji vam ne veruju i koji su i ranije više puta obmanuti, pa se možda neće ni javiti. Šta posle evidentiranja ovih građana? Šta sledi posle? Posle verovatno vlast neće biti na vlasti ili ćete kao opozicija govoriti kako ste pokušali nešto i time zamajavamo ponovo građane. Uzeli ste istu taktiku kao da ste završili školu u Kumrovcu ili Kruševcu. To je ista taktika koju su koristili i komunisti. Ubeđen sam u to da građani neće poverovati i sada to ovde javno kažem. Šta ako bude ta suma negde oko 80 milijardi, a koja se pominje ovde. Ko će taj novac da obezbedi, kako i čime? Pitam se, država Srbija koliku imovinu ima sada. Vi kažete da ćete taj novac vraćati u naturi deo, a deo iz budžeta. U kojoj naturi kada ste sve rasprodali što se može prodati, i državu, i državnu imovinu. Rasprodali ste fabrike, rasprodali ste državnu imovinu. Vi revolucionari iz 5. oktobra 2005. godine ponašate se isto kao i oni iz 1945. godine. Zašto to govorim? Vi ste 2005. godine upali u državne institucije, poput Narodne banke, Carine i drugih, i tamo ste opljačkali tu imovinu na čelu sa vašim ministrom finansija Dinkićem, automatskim puškama i normalno bez ikakve primopredaje. Do današnjeg dana se ne zna koliko je tamo para zatečeno, koliko je para tamo bilo. Nažalost, bivši guverner Narodne banke normalno da ne sme da priča, jer ste mu posle zapretili da bi ga amnestirali. Dalje, pitam vas da li će građani i radnici Srbije tražiti njihovu imovinu koju ste vi uzurpirali i rasprodali pošto-zašto. Da li će oni to da traže posebnim zakonom i da li će nova vlast morati da pravi novi zakon i da vi vratite imovinu koju ste uzurpirali od građana Srbije. Na kraju, želim da kažem otvoreno, ovaj zakon je prava bruka i prevara za građane Srbije. Ubeđen sam i verujem da ovaj zakon, ovakav kakav je, kako ga mi nazivamo anketni list, nikada neće doživeti svoju primenu, a posebno neće doživeti primenu za vreme vaše vlasti. A da ste imali snage, napravili biste pravi zakon o denacionalizaciji i onda time da pokažete građanima Srbije da ste sposobni da to stvarno i ostvarite. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Ivan Radić, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Stevović. Nikakvih izbora nema ponedeljkom, dakle, može 12. i 19, a ne može 13. Šalim se. Ujedno, kada je o terminima reč, kada se završi današnji rad, obaveštavam da se neće raditi u petak i u ponedeljak, kao što smo rekli, nego tek u utorak. Izvolite, gospodine Radiću.
Dame i gospodo narodni poslanici, o Predlogu ovog zakona najbolje govore izjave najpre ministra gospodina Parivodića, koji je u jučerašnjem izlaganju jednom prilikom rekao: "Nisam pisao ovaj nacrt i nisam njime oduševljen." Ne čudi me što danas ministar nije sa nama u Skupštini da brani ovaj predlog zakona pred narodnim poslanicima. Nedugo zatim Skupštini se obratio jedan od poslanika vladajuće većine koji reče da je ovaj predlog iznenadio veliki broj poslanika koji su iznenađeni brzinom kojom se on našao u proceduri. Ceo postupak mi liči na onu priču o ludom i zbunjenom, samo ne znamo na kraju ko će ispasti lud, a ko zbunjen. Činjenica je da je pogrešan trenutak i pogrešan ambijent za donošenje jednog ovakvog zakona. On predstavlja jednu najobičniju podvalu građanima Srbije. On će samo podgrejati lažne nade velikog broja građana Srbije da eventualno mogu doći do neke imovine ili do enormnih količina para. Zapravo se svodi na dnevno-politički marketing, na pribavljanje jeftinih političkih poena. Nemoguće je sprovesti postupak predviđen ovim zakonom. Vlast je toga svesna. Kažem, ovo je čist marketinški trik koji treba samo da donese određene političke poene vladajućoj većini. Ono što sam primetio, a to je da gotovo sve političke partije u periodima dok su opozicione stranke zalažu se za denacionalizaciju, ali onog trenutka kada dođu na vlast ne pada im na pamet da tako nešto stave na dnevni red. Da bi se ova vlast, pod firmom ispunjavanja predizbornih obećanja, dosetila da jedan ovakav predlog zakona stavi pred Narodnu skupštinu, stavi na dnevni red, da o njoj raspravljaju narodni poslanici, znajući da je ovo samo polovično rešenje koje treba da obmane javnost Srbije. Pravni i ustavni razlozi ne dozvoljavaju donošenje jednog ovakvog zakona, a ono što je naročito problematično je da ovaj predlog zakona predstavlja pokušaj obavezivanja budućeg zakonodavstva, a što je pravno neutemeljeno, gotovo pravno nemoguće, jer ne možete niti ste u ovom zakonu predvideli kada ćete i u koje vreme doneti zakon o denacionalizaciji, ne možete predvideti kakva će biti buduća skupštinska većina i ne možete je praktično na jedan ovakav način obavezati. Mnogo toga u ovom zakonu je sporno, počevši od datuma 9. marta 1945. godine, koji ste doneli kao dan koji se računa za evidentiranje oduzete imovine. Znači, radi se o periodu unazad 60 godina. Zašto to nije 80, 100 ili 200. Ranije se dešavalo protivzakonito oduzimanje privatne imovine, ranije su se dešavale ovakve stvari. Zašto recimo ne 1941. godina, koja se naročito pokazala problematičnom u Sremu, gde je ustaška NDH oduzimala imovinu Srba, a što je komunistička vlast samo nastavila posle samog oslobođenja. Šta sa folksdojčerima i njihovim naslednicima u Vojvodini koji su unazad deceniju-dve veoma zainteresovani za donošenje ovakvog zakona, da li će se eventualno vraćanjem imovine njima izmeniti struktura stanovništva u Vojvodini. Čini mi se da se aktuelna vlast upliće kao pile u kučine, da ulazite u jedno vrzino kolo i gotovo da niste svesni kakve sve probleme može izazvati primena jednog ovakvog zakona, a da ne govorimo o univerzalnom periodu zastarevanja od 20 godina. Ovde se radi o jednom pravnom presedanu. Pravnici znaju koliko pravni presedani mogu biti opasni po pravni poredak jedne države. Mnogo je problema vezanih za ovaj zakon. Jedan od njih je da se ne može sa sigurnošću potvrditi legitimitet naslednika. Šta ako se desi da se za istu imovinu javi dva, tri, pet, deset naslednika. Kako ćemo to utvrditi? Sa sigurnošću se ne može utvrditi ni legitimitet sporne imovine, jer kažete da država ne poseduje valjanu dokumentaciju o tome. Sporno je ko i na koji način, pod kojim uslovima i na osnovu kojih kriterijuma će izvršiti procenu te imovine. To su sve stvari koje ovim zakonom nisu jasno određene. Javlja se problem sa upisom novih vlasnika u katastarske knjige, jer vi znate da se upisom novih vlasnika iz evidencije brišu prethodni vlasnici. Problem postaje tim pre veći ukoliko se desi da je imovina u tom periodu promenila dva, tri ili više vlasnika. Šta sa imovinom koja je u proteku nekoliko godina podlegla privatizaciji. Ako se dobro sećate, gospodo, u predizbornoj kampanji ste obećavali da sporna imovina neće ulaziti u procese privatizacije. Međutim, ispostavilo se da vaša predizborna obećanja nisu bila iskrena i da ste ih vrlo brzo pogazili. Šta raditi sa Srbima na Kosovu i Metohiji. Kako njima vratiti imovinu? Ovim zakonom se to ne predviđa. I jedno zaista kompleksno i teško pitanje za državu Srbiju, šta raditi sa Srbima sa Kosova koji su pre 40, 50 ili 60 godina nasilno napustili tu teritoriju, sa zabranom da se na nju vrate, kako taj problem rešiti. Ima još jedna stvar, a to je - ma koliko konfiskacija bila nepravedna, u nekim slučajevima ona je i pravedna, odnosno izvršavana je kao vid kazne. Recimo, za one ljude koji su sarađivali sa okupatorima. Te primere nemamo samo u našoj zemlji. Te primere imamo i danas u razvijenim i modernim evropskim državama, u Francuskoj na primer, u nekim državama Skandinavije, u Norveškoj, gde je oduzimana imovina licima koja su sarađivala sa okupatorom, pa čak i polovina imovine današnje Italije oduzeta je od Rimokatoličke crkve, odnosno od Pape i kardinala. Znači, poređenjem tih dveju stvari dolazi se do zaključka da jedan ovakav predlog zakona i nije bio neophodan. Na kraju bih samo rekao da je ovo jedan licemeran predlog zakona, kojim se tobož ispravlja velika istorijska nepravda, a sadašnja vlast preti istovremeno konfiskovanjem imovine licima optuženim pred Haškim tribunalom. Hvala.
Zahvaljujem. Izvolite, reč ima narodni poslanik Milan Stevović, a neka se pripremi Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ukratko ću se osvrnuti na ovaj zakon. Da podsetim, mnogo toga smo čuli od poslanika SRS. U potpunosti podržavam ono što su moje kolege rekle i neću to ponavljati. Daću jedan malo specifičan osvrt na propise i na zakonski milje na koji se odnosi ovaj predmetni zakon. Sve je počelo 23. avgusta 1945. godine, kada je donet Zakon o agrarnoj reformi i unutrašnjoj kolonizaciji. Podsećanja radi moram da kažem i da posebno podvučem da je u pitanju bio savezni zakon, tada objavljen u "Službenom listu DFJ" odnosno Demokratske Federativne Jugoslavije. Iza toga mi smo imali republičke zakone, koji su donošeni u tri segmenta, i to 1948, 1949. i 1956. godine. Ponovo podvlačim - reč je o republičkim zakonima kojima se sprovodi agrarna reforma. Iza toga mi smo imali jedan vrlo bitan zakon, a to je Zakon o prelazu u državnu svojinu neprijateljske imovine i o sekvestraciji nad imovinom odsutnih lica. Dakle, ovaj zakon koji mi danas razmatramo odnosi se na drugi deo ovog zakona, a to je na način obezbeđenja imovine u slučaju da su lica odsutna ili da se nisu odazvala pozivu, ili da nisu uopšte bila u zemlji Jugoslaviji. I to je zakon na saveznom nivou i objavljen je u "Službenom glasniku", tada već Federativne Narodne Republike Jugoslavije. Kada govorimo o konfiskacijama moramo da napomenemo sledeće stvari. To je da je Zakon o konfiskaciji donet prvi put 1946. godine i ispravljen takođe te iste 1946. godine. Moram još nešto da podvučem, jer se ovde provlačilo kao jedna nepoznanica ili nedovoljna obaveštenost; kada je u pitanju konfiskacija imovine, pod jedan, konfiskacija imovine je bila kazna, kao samostalna sankcija; pod dva, konfiskacija imovine je bila mera bezbednosti koja je išla uz određenu kaznu. Ova dva pojma su se u ova dva dana veoma često brkala, stapala i moramo podvući jednu oštru i jednu jasnu razliku između ovoga. Naravno, sve u cilju da bismo razumeli predmetni zakon. Kada govorimo o nacionalizaciji, moramo da kažemo da su tu postojala dva zakona: jedan se ticao nacionalizacije privrednih preduzeća, i to privatnih, a drugi se odnosio na zgrade i građevinsko zemljište, dakle, Zakon o nacionalizaciji najamnih zgrada i građevinskog zemljišta. To su zakoni koji su donošeni u periodu od 1948. pa sve do 1961. godine. Dakle, to je neki zakonski milje u kome se nacionalizovala, oduzimala imovina, u kome su izricane krivične sankcije i u kome su izricane mere bezbednosti. Ali, ne samo to. Postoje i zakoni koji su bili specifični, kao što je Zakon o obaveznom otkupu poljoprivrednih proizvoda iz 1945. i 1946, a provlačio se do 1948. godine. Pored toga, imali smo i 1953. godine Zakon o poljoprivrednom zemljišnom fondu, ili skraćeno PZF-u. I moram da kažem jednu stvar - ovaj zakon o kome mi ovde raspravljamo nije raspravio odnos već ranije donetog Zakona o povraćaju zemljišta, a koji se odnosi na ova dva zadnja zakona, i to Zakon o zemljištu koje je oduzeto po PZF-u i Zakon o obaveznom otkupu poljoprivrednih proizvoda. Prema tome, ovaj novi zakonski tekst "ćuti" u odnosu na već postojeći, usvojeni i delom sprovedeni zakon iz 1990. godine. Ono što se u pravu zove "ius dupli" to se desilo ovde. Dakle, postoje dupli propisi. Ovaj propis koji mi danas treba da razmatramo i eventualno kroz koji dan da glasamo, duplira se u odnosu na sve ono što je do sada razmatrano. Kada su u pitanju ovi postupci iz 1990. i 1991. pa nadalje, mogu da vam kažem da u većini opština u Srbiji još uvek nije vraćena imovina po ovom zakonskom tekstu. Dakle, zemljište koje je oduzeto po PZF-u i koje je konfiskovano zbog neizvršenja obaveznog otkupa još uvek, posle 15 godina, nije vraćeno vlasnicima. Evo samo jednog primera kako ćemo mi doći na jedan vrlo nezgodan put ukoliko budemo doneli ovaj i ovakav zakonski tekst. Još bih samo postavio jedno načelno pitanje. Sve ovo praćeno je određenim ustavnim promenama. Najpre, 31. januara 1946. godine, pa ustavnim zakonom iz 1953. godine, Ustavom iz 1965, amandmanima od 1967. do 1972, Ustavom iz 1974. godine itd. Međutim, postoji nešto što se zove i moderna konfiskacija i moderna nacionalizacija, kako god hoćete to da nazovete. Evo, postavio bih samo jedno načelno pitanje - šta je, na primer, sa ispitivanjem porekla imovine, koje se desilo 1970-ih godina. "Imaš mnogo, stekao si, vraćaj". Iza toga "imaš kući, vrati stan", opet vraćaj. Iza toga govori se vrlo često o nekoj staroj deviznoj štednji, pa se govori o Dafini i o Jezdi, pa se govori o privatizaciji. Moramo reći da su to neki sasvim moderni oblici, gde se ipak zavlači ruka u džep građanima. Dakle, kada sve ovo skupimo, moramo da gledamo sa tog aspekta i da malo proanaliziramo to. Mislim da nije dovoljno prilikom donošenja ovog zakonskog predloga razmatrana ova situacija - na šta se sve može odnositi ovaj zakon. A, reći ću vam i praktično, evo imao sam priliku da raspravljam o jednoj presudi koja nosi naziv K 48/49 Okružnog suda u Užicu, kojom se kaže ovako: "Optuženi Đokić Marko, iz sela Zdravčića, pružio je utočište četničkom komandantu Ajdačiću, u noći između dana tog i tog, te i te godine, pa se isti kažnjava određenom kaznom i izriče mu se konfiskacija imovine". Po kom osnovu će naslednici ovog osuđenog lica tražiti obeštećenje? Sigurno da neće po ovom zakonu. Evo iz kojih razloga. Pod jedan, oni treba da čekaju punu godinu dana da se samo ovo evidentira. A što bi čekali, kad su četnici i partizani u pravima izjednačeni. Njima predstoji jedan postupak dokazivanja štete, i materijalne i one nematerijalne, ali po sasvim drugom osnovu, jer je ovaj parlament nedavno usvojio zakon kojim se izjednačavaju četnici i partizani, odnosno borci NOR-a i Otpora. Dakle, govorim iz praktičnih razloga. Moramo razmišljati o svemu ovome, a mislim da se prilikom donošenja ovog zakona veoma brzo i ishitreno došlo do nekih zakonskih rešenja. Na kraju moram da kažem da se čini da je nešto što se u pravu zove odloženi uslov upravo emitovano i sadržano u ovom zakonu. Dakle, po onoj narodnoj "muko moja pređi na drugoga".
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović i time smo iscrpli listu diskutanata.
Dame i gospodo narodni poslanici, može se reći da je ovaj zakon zaista izazvao krajnje zanimljivu raspravu, i to počevši od samog obrazloženja ministra koji je bio ovde pred nama, ne znam zašto sada nije tu. Ministar je, nemajući valjda čime da obrazloži ovaj zakon, govorio o svemu i svačemu. Govorio je o oduzimanju imovine u revolucionarnom zanosu, govorio je o inflaciji 1993. godine i o raznim drugim temama, jedino nije govorio o ovom zakonu. Ono što je o zakonu rekao, to je prevashodno da nije zadovoljan rešenjima koja su predložena ovim zakonom i onda je nejasno uopšte zašto je ovaj zakon i došao na dnevni red i zašto je ministar Parivodić došao da taj zakon pred parlamentom obrazlaže. Takođe, slušajući predstavnike svih parlamentarnih grupa u ovoj skupštini, nejasno je kako će uopšte ovaj zakon biti i usvojen. Niko iz bilo koje poslaničke grupe nije rekao bilo šta dobro o ovom zakonu, niko se nije potrudio da nas ubedi da glasamo za ovaj zakon i da nam pokaže šta će to dobro građanima Srbije ovaj zakon doneti, već su svi upravo suprotno kritikovali rešenja data ovim zakonom. I biće veoma zanimljivo u danu za glasanje videti da li ćete stati iza svojih reči ili ćete, kao i obično, zaboraviti ono što ste govorili u raspravi, ipak pritisnuti ono dugme koje vam odrede šefovi vaših poslaničkih grupa. Treba se vratiti, da bi nam jasnije bile neke stvari u ovom zakonu, još na 2000. godinu, kada je DOS u onom svom punom sastavu obećao, pred one čuvene savezne izbore, da će jedna od prvih stvari koje će uraditi – a setite se da su neke stvari obećali da će uraditi prvog dana nove skupštine, neke u roku od sedam dana, neke u roku od mesec dana –biti donošenje zakona o denacionalizaciji, odnosno vraćanju imovine. Ubeđivali ste nas tada da potpišemo taj čuveni ugovor sa narodom. Rekli ste da imate gotove zakone, da su vaši eksperti to osmislili. I tada, a i sada ste nas slagali. Čuli smo i u ovoj raspravi da pet godina nije bilo dovoljno da vaši eksperti naprave odgovarajući zakon o denacionalizaciji. Drugi put 2003. godine DSS, koja je sada vladajuća stranka i koja čini osnovu ove koalicije, čvrsto je obećala građanima Srbije da će odmah po dolasku na vlast biti donet zakon o denacionalizaciji. Naravno, i tada ste obmanuli građane i donošenje ovog zakona predstavlja treću veliku obmanu DOS-ovog režima vezano za denacionalizaciju. Ovaj zakon predstavlja čistu demagogiju, jer u ovom zakonu nema ni "d" od denacionalizacije, i jedino pravo koje se za naše građane uvodi ovim zakonom je u stvari pravo na evidentiranje oduzete imovine, a nema ni reči o eventualnom vraćanju. Postavlja se pitanje zašto ne govorite o vraćanju imovine, a upravo je to svrha i smisao denacionalizacije. Jasno je da je to zbog toga što vi bilo kakvo vraćanje imovine u bilo kom obimu ne planirate, zato što ste svesni da zakon o denacionalizaciji, niti u onom obliku u kome ste pričali da ćete ga doneti, niti u nekom manjem i smanjenom obimu vraćanja, nikada nećete doneti, već samo pokušavate da prikupite još neki glas i da još neko vreme držite građane u ovom stanju obmane u koje ste ih doveli još 2000. godine. Dosta je toga što je sporno u ovom zakonu. Kao prvo, zašto je baš 9. mart 1945. godine odabran za datum od koga počinje da se vraća ova oduzeta imovina. Zašto ne neki drugi datum, zašto baš 60 godina, zašto ne 100 godina, zašto ne 200 ili 20 godina? Oni koji su predlagali ovaj zakon trebalo je da razmisle o tome zašto ne bi bio na primer 9. mart 1941. godine. Svi dobro znamo koliko je Srba sa Kosova i Metohije proterano od 1941. do 1945. godine, koliko je zemlje srpske tamo uzurpirano i takođe veoma dobro znamo da je nakon završetka Drugog svetskog rata od strane komunističkih vlasti doneta odluka o zabrani vraćanja srpskog stanovništva na prostor Kosova i Metohije, iako su oni proterani pod strašnim terorom. Zašto niste vodili računa i o tim ljudima i gledali da ispravite makar i prema njima nepravdu, ukoliko već želite da neku nepravdu ispravite? Postavlja se pitanje kako vi mislite da obezbedite pravnu sigurnost ako nakon 60 godina hoćete da menjate neke zakone. Drugo, što je još važnije, zašto ste odvajali pojedine građane i zašto ste nekima vraćali imovinu, kao na primer onome koga nazivate Njegovim kraljevskim visočanstvom, i da li ste proveravali da li je NjKV, odnosno njegovi preci da li su stekli imovinu po pravičnim uslovima, da li su oni kada su oduzimali zemlju i kuće od seljaka davali pravičnu nadoknadu ili nisu. Porodici NjKV-a je deo imovine vraćen ekspresno. Ovaj predlog zakona, kakav je dat u skupštinsku proceduru, predstavlja čistu demagogiju, to je najobičniji politički pamflet. Jedini razlog zašto donosite ovaj zakon je taj što sami vrlo dobro znate da nećete biti tu da ga sprovodite. Neki od vas će biti u opoziciji, neki naravno neće biti ni u opoziciji, nego će od kuće eventualno moći da gledaju skupštinske prenose, jer vi ste imali pet godina da ovaj zakon donesete. To naravno niste uradili, a sada kada ste ga konačno stavili na dnevni red, rok za evidentiranje imovine produžili ste čak do juna 2006. godine. Veoma je ozbiljno pitanje i to da li imate bilo kakvu procenu kolika je vrednost oduzete imovine, a vi to naravno nemate, i to je još jedan pokazatelj i vaše neozbiljnosti, i same činjenice da ovaj zakon predstavlja još jednu obmanu građana od strane DOS-ovog režima. Svi mi vrlo dobro znamo da se vrednost oduzete imovine meri milijardama. Neki su rekli da se radi o otprilike oko 60 milijardi dolara i onda je jako zanimljivo kako vi mislite uopšte da ovaj novac vratite, ako znamo da staru deviznu štednju, što predstavlja mnogo manju vrednost od tih 60 milijardi dolara, trebate da vratite, ako se ne varam, do neke 2014. godine. Do kog ćete vi onda trenutka oročiti ovo vraćanje ovih 60 milijardi dolara, da li će to biti možda do 2140. godine ili do koje, zaista ne znam, ali je neozbiljno da bilo koja vlada i bilo koja skupštinska većina donosi ovakav zakon, za koji zna da ne može da se ispuni, a kao drugo, za koji zna da ga ne može ispunjavati. Vi jednostavno morate da shvatite da ne možete svojim zakonima i ovakvim besmislicama obavezivati bilo koju narednu skupštinsku većinu. Da se vidi koliko je ovo neozbiljno treba pogledati, samo razmisliti koliko je stanova po centrima gradova nacionalizovano. Ne radi se samo oBeogradu, već uopšte o gradovima i naseljima po Srbiji, i ono što je zajedničko za sve te stanove i zgrade je da su to po pravilu najlepše i najskuplje zgrade u centrima naselja. Već same te nepokretnosti, da kažem, praktično imaju basnoslovnu vrednost. Ono što predstavlja dodatni problem je to što je većina ovih stanova nakon dobijanja stanarskih prava kroz otkup na jedan legitiman i legalan način promenila vlasnike, i što je nakon otkupa stanova veliki deo ponovo i po nekoliko puta menja vlasnike, i svi su se uknjižili, a onda je veliki problem, odnosno kako vi mislite te stanove da vratite. Da li mislite da nepravdu, koja je učinjena pre 60 godina, ispravljate novim nepravdama danas, da li mislite da ovim vlasnicima koji su stekli, ponavljam na legalan i legitiman način, oduzimate te stanove i vraćate ih prethodnim vlasnicima. Ali, naravno da ne. Dakle, ne samo zato što to želite ili ne želite, već zato što je to apsolutno nemoguće. Drugi način je novčana nadoknada, ali se postavlja pitanje na koji način ćete vi napuniti budžet za ovako nešto, ako svi vrlo dobro znamo da privreda ne radi, da iz dana u dan ima sve više nezaposlenih, da najavljujete nova otpuštanja i nova smanjenja radnika, onda je veliko pitanje kako ćete vi napuniti budžet. Uostalom, nije čak ni jedan budžet, mnogo bi budžeta Republike Srbije moralo da ide isključivo za ovu namenu, da bi se barem delimično ovi ljudi obeštetili. Kada se traži povećanje plata za zdravstvo, za prosvetu, za zaposlene u pravosuđu, za makar nekoliko procenata, vi kažete da nemate dovoljno novca, jer bi to izazvalo devalvaciju dinara, to bi bio poremećaj na tržištu i brojne druge poteškoće, ali niste nam odgovorili na koji način mislite da nabavite ova sredstva, kao što je 60 milijardi dolara, a niste odgovorili zato što to ne planirate. Što se tiče samog zakona, treba krenuti od člana 6, koji kaže da se prijava iz člana 3. ovog zakona, odnosno prijava za imovinu može podneti najkasnije do 30. juna 2006. godine. Šta će biti, pitam vas dame i gospodo iz vladajuće koalicije, sa onima koji ne prijave u skladu sa ovim rokom imovinu, jer na ovaj način i ovim zakonom vi činite upravo suprotno od onoga što ste proklamovali kao svoje ciljeve. Znači, ovim zakonom nikome neće biti vraćen ni jedan jedini dinar oduzete imovine, ali upravo je cilj i smisao člana 6. ovog zakona da velikom broju ljudi, koji iz ovih ili onih razloga do 30. juna 2006. godine ne prijave imovinu, uskratite pravo po nekom budućem zakonu. To, između ostalog, i član 9. stav 2. kaže – zahtev za ostvarivanje prava po posebnom zakonu može se podneti samo ako je prijava oduzete imovine podneta u roku iz člana 6. ovog zakona. Da ovo bude još zanimljivije, govori nam i član 8, koji kaže da podnošenje prijave oduzete imovine ne predstavlja zahtev za ostvarivanje prava na povraćaj oduzete imovine ili obeštećenje za tu imovinu, već samo uslov da se takav zahtev podnese u skladu sa posebnim zakonom. Dakle, cilj ovog zakona je da se smanji broj ljudi koji će po nekom budućem zakonu koji obećavate, a koji nećete doneti, već samo obmanjujete građane, imati pravo da traže nadoknadu. Na ovaj način vi samo uskraćujete prava građanima Srbije kroz ovaj zakon. Postavlja se pitanje ko će snositi troškove sprovođenja ovog zakona, jer u obrazloženju zakona ste naveli da je za sprovođenje zakona predviđeno samo tri miliona dinara. Ako znamo koliki je broj ljudi kojima je oduzeta neka imovina, onda je jasno da za tri miliona dinara svakako neće moći da budu obrađene prijave koje bi trebalo da pristignu po ovom zakonu. Nećete moći ni da procenite imovinu, jer u obrascu koji ste dali u ovom zakonu za prijavu imovine, vi niste tražili da se proceni imovina, već ćete to morati da činite na neki drugi način. Ono što je najverovatnije i ono čemu nas iskustvo uči, to je da ste vi odlučili da kasnije odredite nekom uredbom da će oni koji budu podnosili ove prijave morati da snose, verovatno ćete to nazvati nekim manipulativnim troškovima ili slično, pa će građani ovu vašu obmanu morati da plate po 100 ili 200 evra prilikom podnošenja samog zahteva nizašta, jer ovo je apsolutno zahtev nizašta, to nije zahtev za vraćanje imovine. Vi ovim samo omogućavate da neka imovina bude evidentirana. Dalje, član 10. Predloga zakona kaže da će vraćanje oduzete imovine crkvama i verskim zajednicama biti uređeno posebnim zakonom. Zašto vi, dame i gospodo DOS-ovci, odvajate Srpsku pravoslavnu crkvu, koja je svakako najvećim delom zastupljena u srpskom narodu, od ostalih kojima je oduzeta imovina. Da li se vi principijelno zalažete za ispravljanje nekih nepravdi ili ne, da li vi želite da nepravdu ispravite samo prema nekima, a prema drugima ne, a ako je to tako, pitam vas zašto. Da li bi se pravni položaj i Republike Srbije i Srba na Kosovu i Metohiji popravio ukoliko bi Srpskoj pravoslavnoj crkvi bila vraćena ogromna imanja, a do Drugog rata je to ona imala na Kosovu i Metohiji. Zašto Kosova i Metohije; Metohija, inače za one koji ne znaju, znači crkveni posed. Sve ovo na jedan jasan, odnosno transparentan način, kako biste vi rekli, govori da je ovo još jedna od vaših obmana, govori da vi ne želite da ispunite obećanja koja ste dali tokom kampanje, govori građanima da ne treba da vam veruju ni na sledećim izborima, govori građanima da su bili u pravu kada su vam dali toliko poverenja koliko su vam dali, a ono je iz dana u dan sve manje. Ono što je suština, što moram još jednom da ponovim da ne bi neki ovo pogrešno shvatili ili protumačili, SRS glasaće protiv ovog zakona, ne zato što je protiv ispravljanja nepravdi, jer nepravda jeste učinjena pre 60 godina oduzimanjem imovine, ali suština je u tome da li se nepravda koja je učinjena građanima pre 60 godina može ispraviti novom nepravdom koja će građanima biti učinjena danas. Naravno da ne može. Cenu svega ovoga platiće građani i najviše će plaćati oni koji pune budžet Republike Srbije, a to su upravo i radnici i seljaci, na koje se vi tako rado pozivate u vašim diskusijama. Ono što je još veoma važno reći jeste da ovim zakonom neće biti ispravljena ni jedna nepravda i da ovim zakonom neće biti vraćena imovina. Ni govora u ovom zakonu nema o vraćanju imovine, jedino evidentiranje imovine. Niti vraćate imovinu, niti predviđate zakon kojim ćete je vratiti. Hvala.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 89. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Saglasno članu 136. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Vlada i Zakonodavni odbor predlažu da se amandman odbije, a Odbor za finansije predlaže da se amandman ne prihvati. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima poslanik Zoran Krasić.
Članom 1. Predloga zakona praktično se definiše predmet ovog zakona. Radi građana Republike Srbije pročitaću šta je Vlada predložila. "Ovim zakonom uređuje se postupak prijavljivanja i evidentiranja imovine koja je na teritoriji Republike Srbije oduzeta bez naknade tržišne vrednosti ili pravične naknade, primenom propisa i akata o nacionalizaciji, agrarnoj reformi, konfiskaciji, sekvestraciji, eksproprijaciji i drugih propisa donetih i primenjivanih posle 9. marta 1945. godine". Eksproprijacija je pojam koji kod nas postoji ne od 1945. godine nego mnogo ranije. To je pojam koji poznaje i pravo država Evropske unije, kojima vi težite. Kao primer navešću vam Ustav Republike Nemačke, gde se kao ustavna norma propisuje eksproprijacija i propisuje postupak, odnosno nagoveštava da u tom postupku treba da se isplati pravična ili tržišna naknada imaocu određene imovine, pre svega nepokretnosti. Slično postoji i u italijanskom Ustavu i čak mi se čini da je na nivou ustavne forme definisano pravo na stan. Problem ovog zakona jeste što se na jedan podmukao način, kao tehnički propis, gura nešto što je u naznakama opasno, prouzrokuje nepravdu, ne leči neku istorijsku nepravdu već stvara novu nepravdu. Nepravom se pravi novo nepravo. Molim vas, kaže se - postupak prijavljivanja i evidentiranja. Sve što je bilo predmet eksproprijacije, nacionalizacije i drugih oblika prelaska imovine sa privatne u državnu registrovano je, postoji u sudskim knjigama, postoji u katastru, postoji kod jedinica lokalne samouprave. A moram da vas podsetim, kada je donet Zakon o sredstvima u svojini Republike, tada je obnovljena evidencija celokupne državne imovine i ovde se u stvari radi o prijavljivanju državne imovine, jer sve ovo na šta se odnosi član 1. odnosi se na onaj postupak i one propise gde je sa privatnog prešlo na državnu i društvenu, i to je država evidentirala. To je ta podmukla stvar koju vi podbacujete građanima Republike Srbije. Vi ovde govorite o evidentiranju imovine. Kao imovinu tretirate nepokretne i pokretne stvari, ne govorite o ljudima, već kasnije ubacujete fizičko lice, građanina kao nekog subjekta koji učestvuje u ovom poslu. Moram da vam skrenem pažnju da mi još nemamo nijedan propis kojim su stavljeni van snage ovi propisi. Neki od ovih propisa, tzv. istorijskih propisa, sami od sebe su otpali. Neki su prestali više da postoje činjenicom donošenja nekih novih zakona, a u nekim oblastima čitav niz zakona je donet, sedam, osam, pa su ovi propisi izopšteni iz pravnog života. Znači, nijedan propis niste stavili van snage. Ovde se sa pravom postavlja pitanje i otvara problem zašto vraćate samo 60 godina unazad. Šta vam je motiv? Ako vam je motiv nova komunistička vlast, da je ona sprovodila ovo, pa isto to je rađeno i pre 1945. godine. Ako idete po principu kontinuiteta državnosti na ovoj teritoriji i na ovom prostoru, onda to verovatno treba da vratite na 1878. godinu. Znači, nije vam motiv ispravljanje svih nepravdi u istoriji, nego čisto ideološka potkovica, kojom želite da nešto navodno postignete jer ste obećali, a u stvari želite samo da otvorite još veću rupu, još veći razdor. To je taj problem i vi te probleme ne možete uspešno da rešite. Na kraju samo da vam kažem, oni koji smatraju da su ovi propisi na osnovu kojih je to rađeno od 1945. godine bili duboko nepravedni, verovatno su u pravu, ali mi danas imamo nepravedne zakone, nepravedne po svom tekstu. Princip zakonitosti i shvatanje kontinentalnog prava šta znači princip zakonitosti nama nalaže da moramo da poštujemo svaki zakon, bez obzira da li se on nama sviđa ili ne sviđa, osim ukoliko nije očigledno diskriminatorski. Znači, nije stavljen zakon kao opšti akt van snage, nije propisan postupak revizije pojedinačnih pravnih akata koji su proistekli iz ovih zakona, a an blok se seje očekivanje da će biti nešto vraćeno. Zbog toga predlažemo da se ovaj član briše jer unosi razdor.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, zatim narodni poslanik Marko Krstin, zatim narodni poslanik Vjerica Radeta, zatim narodni poslanik Milan Stevović.
Dame i gospodo narodni poslanici, Vlada je priznala da ovim zakonom ništa ne rešava i da ovim zakonom bukvalno ništa neće biti vraćeno građanima Srbije i ne treba građani Srbije da očekuju, da se raduju ili da se nadaju da će im ijedan kvadratni metar zemlje, jedan kvadratni metar poslovnog prostora ili jedan kvadratni metar stana biti vraćen. Moram da pročitam zadnji stav obrazloženja amandmana koji kaže: "Zato što se članom 1. prejudiciraju mnoga pitanja denacionalizacije amandmanom se traži brisanje navedenog člana." Odgovor Vlade kaže: "Amandman se ne prihvata iz razloga što se članom 1. predloženog zakona ništa ne prejudicira, a pogotovo se ne prejudiciraju kasnija materijalna rešenja, već se ovim zakonom predviđa samo prijavljivanje i evidentiranje imovine koja je na teritoriji Republike Srbije oduzeta po raznim osnovama posle 9. marta 1945. godine, a u cilju sagledavanja vrednosti i obima te imovine." Dakle, mislim da je posle ovog obrazloženja sve jasno. Nemate vi nameru da vratite ništa. Vi samo donosite zakon radi sagledavanja šta je oduzeto. Narodni poslanik Krasić je u obrazloženju svog amandmana jasno rekao da je oduzeta imovina odavno evidentirana i da se nalazi, ako ne nigde drugde, onda u Arhivu Srbije, pa onda idite tamo, pronađite i nemojte da terate ljude da godinu dana prijavljuju nešto što ionako ne mislite vratiti. Jedino će ovaj zakon imati opravdanje i onda će srpski radikali glasati za njega ako dokažete da je u Saveznoj skupštini, koju ste spalili u buldožer revoluciji, tu stajala ta dokumentacija, pa izgorela zajedno sa onim glasačkim listićima i onda stvarno država nema evidenciju šta je sve, kada i kako oduzeto. Doduše, gospodin Dinkić je trebalo da dođe ovde i da nam kaže, pošto je on stajao na onom buldožeru i ako je to tako onda da razgovaramo malo sa drugačijih osnova, a ne ovako zaluđivati one ljude kojima je oduzeto, evidentirano onda, evidentirano bar još jednom, jer niste vi prva vlast koja je bila nenarodna. Evidentirate vi i ostavljate tu evidenciju za neka buduća vremena. Narodni poslanik Nemanja Šarović vam je rekao da to što spremate da vratite vredi otprilike 60 milijardi dolara ili evra. Razmislite koliko i od koje materijalne vrednosti mislite to da vratite.
Reč ima narodni poslanik Marko Krstin, a zatim narodni poslanik Vjerica Radeta.
Pokušaću o ovoj veoma ozbiljnoj temi da govorim ozbiljno. Prema članu 1. ovog zakona, predviđeno je kojim propisima je oduzeta imovina i koja će se imovina vratiti. Priča od 20 godina roka zastarelosti je potpuno netačna. U pravu ne postoji rok zastarelosti 20 godina, postoji održaj 20 godina, to je redovan održaj itd. Znači, ta priča o zastarelosti 20 godina, što kolege iz SRS pričaju, nema veze sa pravom, kao što ni neke druge stvari nemaju veze sa pravom. Zalažemo se da se ljudi vrate na Kosovo. Upravo ovaj zakon treba da omogući da se onim ljudima kojima je imovina na Kosovu uzeta vrati. Imovina je oduzeta na osnovu zakona o reviziji i dodeljivanju zemlje kolonistima i agrarnim interesentima u AP Kosovu i Metohiji; zatim, zakona o ustupanju napuštenog zemljišta kolonista na Kosovu i Metohiji itd. Znači, upravo na osnovu ovog zakona se stvaraju uslovi da se ljudima sa Kosova i Metohije, kojima je oduzeto tim merama, vrati ta imovina. To zaista piše u ovom zakonu. Ne znam kako vi to ne vidite. Čak verujem da vi to vidite, ali se pravite da ne vidite. Sada moram to da vam objasnim, a vi to znate, kažete da ne znate, kao što znate da je opšti rok zastarelosti 10 godina, pet godina,zastarelost pravosnažne presude 10 godina, tri godine šteta i godinu dana povremena potraživanja. To vam tako piše u Zakonu o obligacionim odnosima i to ne možete promeniti time što nešto izmišljate. Ako se više puta kaže jedna stvar, ona zbog toga neće postati istina. Da se vratimo na ovaj datum koji se pominje u tom članu. To je datum koji zaslužuje objašnjenje, to je datum diskontinuiteta sa starim poretkom. Znači, to je datum stupanja na snagu Zakona o nevažnosti pravnih propisa donetih pre 1941. i za vreme neprijateljske okupacije. Predlagač zakona je smatrao da je to datum za koga treba da se veže. Lično bih, kao pravnik, možda savetovao neki drugi datum. Zato smatram da je amandman koji je gospodin Milan Marković dao na član 1. prihvatljiv, zato što sadrži potreban registar propisa i zato što pravi razliku između određenih vrsta konfiskacija, koje su se nakon 1963. godine, po Krivičnom zakonu tadašnje SFRJ, a i kasnije, izricane kao sporedna kazna, odnosno kazne uz određena imovinska krivična dela. Za ta krivična dela ne bi trebalo predviđati vraćanje imovine, a upravo ovakva odredba člana 1. ne pravi potrebnu razliku. Zaista je potrebno prihvatiti ne amandman gospodina Krasića, nego amandman gospodina Markovića. G17 plus će, bez obzira na određene nedostatke koje zakon ima, a koji se mogu ukloniti amandmanima, glasati za ovaj zakon, iz prostog razloga što smatra da imovinu treba vratiti, što smatra da je to osnovno obeležje jedne trezvene države, države koja pamti, koja ima kontinuitet, a to je Srbija. Pošto je u Srbiji kao državi imovina oduzimana, država Srbija duguje da se ta imovina vrati. Ustav nama garantuje i jamči pravo svojine, i ovaj ustav članom 34. jamči pravo nasleđivanja. To su osnovi da se ta imovina vrati, tako da nema nikakve bojazni da će imovina biti vraćena nekome ko nije oštećen tzv. revolucionarnom pravdom. Ona će biti vraćena onima kojima treba da se vrati.
Replika, narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospodin Krstin očigledno nije shvatio suštinu ovog amandmana SRS. Nije problem pravne prirode, ovde je problem političke prirode. Uopšte nisam pričao o rokovima niti zastarelosti, niti rokovima koji su potrebni za održaj, niti o rokovima koji su potrebni za okupaciju, s obzirom da se ovde radi i o pokretnim stvarima. Problem je potpuno drugačije prirode. Vi predlažete u članu 1. da se popiše i evidentira ono što već postoji ili mora da postoji popisano i evidentirano u redovnom postupku koji je vođen od 1945. pa nadalje i u nekom redovnom postupku od 1995. godine, kada je donet Zakon o sredstvima u svojini Republike, kada su propisani vrlo precizni rokovi i šta su dužni da urade oni koji koriste sredstva u državnoj svojini itd. Ako želite da pričamo o pravnom aspektu, onda moram da vam kažem da je tema promašena. Pravni osnov za ovako nešto ne postoji. Onaj ko je pisao obrazloženja, ne znam, neko od vas, pozvao se na Evropsku konvenciju o ljudskim pravima i osnovnim slobodama, ali ona je doneta 1950. godine. Ona nas obavezuje od 2003. godine, kada smo postali potpisnici te konvencije. Nemojte sve pre vas da računate kao da je loše, kao da ne valja. Istorijski posmatrano, to su loši zakoni. Istorijski posmatrano, to je jedan period o kome će istorija da kaže šta treba da kaže, ali princip pravne sigurnosti sada ima primat. Molim vas, ako neko smatra da bez ovog zakona ne može da vrati, moram da vam kažem da grešite. Zašto grešite? Vlasnik ove imovine je pretežno Republika Srbija. To je državna svojina. Onaj ko vrši svojinska prava u ime Republike, stručnjaci, to je Vlada Republike Srbije. Ona je svoje pravo korišćenja prenela posebno svom, ako mogu da kažem, punomoćniku u liku Republičke direkcije za imovinu Republike Srbije. Ako Republika Srbija, Vlada Republike Srbije, želi da vrati nepokretnost Srpskoj pravoslavnoj crkvi, onda to može svojom pojedinačnom odlukom, ne treba nikakav zakon. Nemojte da brkate lončiće ovde i da dezavuišete javnost. Vi ovim zakonom tražite da se prijave potencijalni naslednici nekog ko će možda ikada da dobije neko pravo, da biste vi sagledali ono što već postoji u papirima, a u stvari da ispunite vaše izborno obećanje - vratićemo vam, ali ne znamo kada, ne znamo ni koliko, ne znamo ni zašto.Nijedan od zakona koji su ovo regulisali nije stavljen van snage. Vi ste malopre citirali jedan propis koji se tiče zabrane povratka ljudima na Kosovo i Metohiju, ali to ne piše u članu 1, to piše u amandmanu Milana Markovića, gde je taksativno naveo sve moguće propise po kojima je vršeno oduzimanje imovine. Ali, akt na osnovu koga je nešto oduzeto je pojedinačni pravni akt. Kako mi jednim opštim aktom - zakonom možemo da izvršimo reviziju tih pojedinačnih akata?
Po Poslovniku se javio Miloš Aligrudić.
Upozoravam da se pravilno primenjuje član 28. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, koji govori o tome šta je predsednik, u ovom slučaju predsedavajući, dužan da radi. Dakle, između ostalog, mora da se stara o primeni Poslovnika Narodne skupštine. U članu 97. regulisano je pravo na repliku. Maločas je gospodin Zoran Krasić koristio svoje pravo na repliku na izlaganje gospodina Marka Krstina, koji je bio prethodni govornik. Mislim, ubeđen sam u to da se nisu stekli uslovi za tu repliku ni po kom osnovu. (Zoran Krasić, sa mesta: To je bio moj amandman.) Bez obzira. Vi nemate pravo na repliku, imate pravo na izlaganje od pet minuta, koje je regulisano Poslovnikom, i bilo ko od nas može da se javi i da diskutuje tih pet minuta. Javio sam se za diskusiju i očigledno danas neću stići na red, ali mislim da se na ovaj način zloupotrebljava jedno pravo u postupku pred Narodnom skupštinom da bi se govorilo u načelu o zakonu i da se ponavljaju, suvišno, jedni te isti stavovi. Ako se tako radi, onda je to zloupotreba postupka pred Narodnom skupštinom. To radi gospodin Zoran Krasić. Da ne govorim o tome da smisao amandmana kojim se traži da se briše član 1. sam po sebi nema smisla, jer se time gubi kompletan smisao samog zakona. Kada se govorilo za ovom govornicom o motivaciji donošenja ovog zakona, brkale su se dve stvari sve vreme. Pod jedan, govorilo se o smislu samog zakona koji je pred nama, koji može imati određene mane i koji može biti popravljen određenim amandmanima, i koji u načelu može biti izglasan, jer je tehničke prirode. Onda se govorilo o motivaciji, a onda su članovi SRS, što verovatno misle i dalje, ovakvom zloupotrebom procesnog prava pred ovom skupštinom, nastavili da i dalje na tome insistiraju, da govore o tome da su protiv denacionalizacije, da im je žao što nije donet zakon o denacionalizaciji. Mi uopšte ne znamo, na kraju krajeva, šta je njihov stav, ali očigledno misle da nas kinje time do šest sati, i u utorak kada se nastavi ovo zasedanje, i dalje. Prema tome, imate koliko članova zakona, 11 ili 12, i imate 12 amandmana, i svaki od njih glasi da se Predlog zakona briše. Inače, kada je reč o motivaciji ili političkim stavovima, nemam običaj da bilo šta citiram, ali imate u časopisu "Pogledi" intervju gospodina Vojislava Šešelja, a to je bilo davno, još 1991. godine, u kome kaže ovako: "Što se tiče povratka Karađorđevića, smatram da im što pre treba stvoriti uslove za povratak. Bez obzira da li će se vratiti na presto ili neće, njima se mora vratiti oduzeta imovina, kao što se svima mora vratiti imovina koju su komunisti oteli." Vidite, tu se radi o motivaciji i kada je reč o motivima onda treba voditi računa o političkoj konzistentnosti. Istini za volju, ovo je govorio u svojstvu predsednika Srpskog četničkog pokreta, ali dopuštam da postoji i politička evolucija u SRS-u. Izvolite nastaviti i dalje da nas kinjite na način na koji ste započeli, nemam ništa protiv, tvrdim da je načinom kojim se vodi rasprava u pojedinostima povređen Poslovnik, i to član 97.
U skladu sa Poslovnikom sam dužan da odgovorim, pretpostavljam da razumete da kao predsedavajući ne mogu odlučivati na koji način će poslanici iznositi svoje stavove. Takođe, za ovih pet godina u parlamentu naučio sam da ćemo mnogo više vremena uštedeti ukoliko imamo jedan tolerantan odnos i dozvolimo poslanicima da traže i da dobiju reč, a u krajnjem slučaju, jer postoji mogućnost pozivanja na član 100. i na taj način da se iznose stavovi. Naravno, Skupština će u danu za glasanje odlučiti o ovoj povredi Poslovnika. Po Poslovniku se najpre javio narodni poslanik Marko Krstin, a potom narodni poslanik Zoran Krasić. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo, reklamiram povredu člana 97. stav 1. jer me gospodin Krasić nije dobro tumačio i razumeo, tvrdeći da ne postoji pravni osnov za ovaj zakon. Citirao sam član 34. Ustava Republike Srbije, a to je važeći akt, kojim se jamči pravo svojine. Istim članom se jamči pravo nasleđivanja. Upravo to sada radimo onima kojima je nešto oduzeto, osim svih normi pravičnosti prirodnog prava, opšteprihvaćenih normi, međunarodnih organizacija i naših normi da se to vrati. To je oduzeto i država Srbija će to da vrati. G17 plus i Vlada na čelu sa Vojislavom Koštunicom se zalaže da se ta imovina vrati. Ne vidimo nikakvih prepreka da se imovina vrati. Kako bi se imovina mogla vratiti, mora da se vidi koliko ima te imovine, iz razloga što se sistemskim zakonom o budžetu mora predvideti koliko će zahvatanje u budžetu zahtevati vraćanje imovine. Mislim da je to i vama potpuno jasno, ali radi se o tom da vam je jasno i pričate nešto drugo. Dakle, pošto postoji Zakon o osnovama budžetskog sistema, koji traži da se unapred planira iznos sredstava, taj zakon traži da se unapred popiše koliko te imovine ima, da bi se moglo planirati i obezbediti dovoljno sredstava. Mi upravo zato predlažemo ovakav zakon, da bi on realno mogao biti izvršen. Kada bismo sada ušli i rekli, sve možemo da uradimo odmah, mi ne bismo govorili istinu. Samo pokušavamo da vidimo koliko toga ima i da realno vidimo koliko treba sredstava da se to izvrši. Prema tome, određeni nedostaci postoje zaista u zakonu, a mislim da nedostaci jesu u članu 1. i tiču se toga što se ne isključuju konfiskacije koje su donete posle Ustava 1963. godine i zahtevaju da se prihvati amandman gospodina Markovića. Prihvatanjem amandmana gospodina Markovića i još nekih amandmana ovaj zakon će biti dobra osnova da se namesti prvi korak da se ta imovina zaista vrati onima kojima je nezakonito oduzeta. Gospodin Krasić je predložio amandman da se briše taj član, i to mogu da kažem, Zakonodavni odbor je ocenio da taj amandman nije pravno moguć, jer se briše predmet zakona. Postoji izveštaj Zakonodavnog odbora i ako uzmemo u obzir i taj izveštaj, ovaj amandman je bespredmetan u ovom trenutku. Mislim da je to dovoljno objašnjenje i da ne treba da se ponavljamo. Zahvaljujem.
Pošto narodni poslanici signaliziraju da nema kvoruma, a uvidom u ovaj elektronski sistem konstatujem da nema kvoruma, bespredmetno je da utvrđujemo u 17,55 časova kvorum. Nastavak u utorak, kako je predsednik obavestio, u 10,00 časova. Hvala.