Dame i gospodo poslanici, juče je, a i ranijih dana, Poslanička grupa SRS-a bila optužena da vrši opstrukciju rada Parlamenta, da mi, zapravo, ne želimo da Srbija ima Ustavni sud, da Srbija ima sudije Ustavnog suda. Rečeno je, radikali neće poštovanje Ustava i zakona. Naravno, sve to nije tačno. Poslanici SRS-a, podsećam i narodne poslanike i javnost Srbije, od 9. oktobra insistiraju da se ponište nezakonite i protivposlovničke odluke o izboru vršioca dužnosti gradonačelnika Beograda, predsednika Skupštine, zamenika predsednika Skupštine i vršioca dužnosti, zamenika vršioca dužnosti gradonačelnika. Vrlo je komplikovano da se izgovori. Mi smo u prethodnim danima pokušavali da objasnimo da smo u pravu, da ove odluke moraju da se ponište. Tražili smo preko Odbora za lokalnu samoupravu, od resornog ministra, gospodina Milana Markovića, da, u skladu sa članom 111. Zakona o lokalnoj samoupravi, reaguje, da naloži Gradskoj skupštini da poništi ove odluke. Želim da obavestim Narodnu skupštinu i javnost Srbije da je gospodin Milan Marković konačno taj posao i uradio. Mi smo dobili kopiju dopisa koji je Milan Marković, ministar za državnu upravu i lokalnu samoupravu, uputio Skupštini grada Beograda i ja ću samo jednu rečenicu iz tog dopisa, koji je na pet strana, da pročitam, radi zapisnika. ''Iz tih razloga'', a prethodno su navedeni svi razlozi, a to su oni razlozi o kojima su govorili poslanici SRS-a – ''iz tih razloga, odluke Skupštine grada o njihovom izboru'', izboru ovih lica o kojima sam govorila, ''nisu u skladu sa Poslovnikom, zbog čega moraju biti ukinute, a procedura izbora predsednika i njegovog zamenika ponovljena. Inače, nesporno je da su sporne odluke donete od strane nadležnog organa i sa potrebnom većinom odbornika, te se i pravne posledice stavljanja van snage ovih odluka odnose samo na budućnost''. Ovu drugu rečenicu sam pročitala zato što nam se zbog ovoga jako žuri da se donese zakon o Ustavnom sudu, da se izaberu sudije Ustavnog suda i dalje ćemo za sve te odluke tražiti ocenu ustavnosti i zakonitosti. Zato će, završavam, poslanici SRS-a danas vrlo aktivno učestvovati u raspravi o zakonu o Ustavnom sudu u pojedinostima. Nemamo razloga, ukoliko se ne pojavi neki novi razlog, i nećemo intervenisati po Poslovniku, radićemo isključivo po dnevnom redu i uvek ćemo tako raditi kada poslanička većina ne pokuša da nametne silu umesto zakona.
Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ivan Andrić, Milena Stanković i Nebojša Ranđelović. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Po Poslovniku, narodni poslanik Željko Vasiljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, moram da iskoristim ovu priliku, po članu 225, da vas obavestim o jednom nemilom događaju koji se desio pre dva dana u Medveđi. Malopre sam, učestvujući u radu Odbora za bezbednost, o tom događaju obavestio i predstavnike MUP-a koji su prisustvovali sednici Odbora. Naime, 14. novembra 2007. godine, gospodina Ristić Milorada, zaposlenog u OŠ ''Gornja Jablanica'' u Medveđi, koji inače predaje srpski jezik i književnost, napao je gospodin Sahiti Fitim, sa još četiri pripadnika albanske narodnosti, i naneli su mu teške telesne povrede. Inače, gospodin Sahiti Fitim je rođeni brat zamenika predsednika opštine Medveđa, gospodina Fljorima Sahitija. Zašto vam sve ovo govorim? Zato što je ovaj čovek već izazvao preko 30 dela nasilja nad građanima opštine Medveđa, uglavnom srpske nacionalnosti, i za to nije odgovarao adekvatno zakonima ove zemlje. Gospodine ministre, zašto sam se javio? Da iskoristim vaše prisustvo i da vas zamolim da proverite da li opštinska vlast vrši pritisak na pravosudne organe da ovaj kriminalac bude odmah pušten iz zatvora po počinjenim delima, ili da se postupci protiv njega otežu i ne vode. Ovo je jako važno, zato što to dovodi do uznemiravanja građana srpske nacionalnosti, tako da se juče u OŠ, u kojoj je, inače, gospodin Sahiti član Školskog veća, bio štrajk, nijedan profesor nije radio, deca nisu prisustvovala nastavi zbog osećaja ugroženosti i straha koji imaju zbog ovog pojedinca ili zbog njegove porodice, koja je u sprezi sa vrhom vlasti u opštini Medveđa. Mislim da je u interesu naše države i našeg naroda da se ovo što pre ispita i smatram da ne treba da postavljam posebno poslaničko pitanje o ovome, već da ću od vas, u nekom relativno kratkom vremenu, dobiti odgovor. Zahvaljujem.
Po Poslovniku se javio narodni poslanik Vladimir Milentijević.
Član 225. Gospodine predsedniče Narodne skupštine, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u ime Odbora za Kosovo i Metohiju, obaveštavam vas, kolege narodne poslanike i celokupnu javnost, da je Odbor na sinoćnoj svojoj sednici doneo jednoglasnu odluku da pozove sve građane Kosova i Metohije da sutra, iz dobro poznatih razloga, i nama i celokupnoj javnosti, ne izađu na parlamentarne i lokalne izbore na Kosovu i Metohiji. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja po Poslovniku, čl. 225. i 226.? (Ne) Dakle, ostala javljanja po ovim članovima ostavljamo za kraj radnog dana. Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ivan Andrić, Milena Stanković i Nebojša Ranđelović. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati. Da li neko želi reč? Izvolite. Narodni poslanik Ninoslav Dimitrijević.
Poštovano predsedništvo, kolege poslanici, SPS je rešila da komentariše ovaj amandman na član 5. zakona jer smatra da za ovaj amandman ne treba glasati, jer ovaj amandman, na neki način, želi da ukine ono što predstavlja identitet srpskog naroda. Želimo da podsetimo da je u članu 10. Ustava Republike Srbije jasno zapisano, u stavu 1, da je u Republici Srbiji u službenoj upotrebi srpski jezik i ćiriličko pismo. Identitet jednog naroda predstavlja upravo jezik i pismo, i sve ono što narod o sebi može da zapiše, ima pravo da zapiše na svom jeziku i svojim pismom, i svoju književnost, i svoje običaje, svoju istoriju i sve druge znamenitosti. Onaj ko izgubi svoj jezik, a posebno svoje pismo, izgubiće sav svoj identitet, a pogotovo pismo povlači gubitak jezika. Svedoci smo nedavnih događaja, da je u jednoj državi, brdovitoj, na Balkanu, postojao jedan srpsko-hrvatski jezik, koji danas više ne postoji kao službeni jezik. Na njegov teren došli su novi jezici, to su slovenački, hrvatski, valjda, bosanski, tako se zove, crnogorski, makedonski, srpski, nažalost, kao službeni jezici na teritoriji gde je bio jednom jedan jedinstveni jezik, a to upravo svedoči o raspadu jedne države. S ovom intencijom, da li treba i srpski jezik da nestane, da li će se na teritoriji, na jedinstvenoj teritoriji gde se govori srpski jezik sada uvoditi i novi jezici kao službeni jezici, a to su albanski, preševski, možda vojvođanski, možda vlaški i ko zna šta. SPS želi da ukaže na ovu mogućnost i na one ljudi koji predviđaju ovu mogućnost. Nažalost, od 5. oktobra počinje takvo jedno sistemsko uništavanje svega onoga što je srpsko, svega onoga što predstavlja naš identitet. Nažalost, imamo novi svetski poredak i novi poredak koji upravo sakuplja refleksije novog svetskog poretka. Nažalost, imamo jednu negativnu tendenciju, a to je da se u naš službeni srpski jezik namerno uvlače, puno puta i nepotrebno, neke strane reči, reči nekih stranih jezika, naročito je agresivan engleski jezik u tom pogledu. Šta je s esperantom? Da li je neko pomenuo danas esperanto, a to je jedna fikcija, to je samo jedno zavaravanje da postoji nešto što je međunarodno, kao što je fikcija, kao što fiktivno postoje Ujedinjene nacije, kao što fiktivno postoje međunarodne konvencije koje, normalno, poštuju samo slabiji, oni jaki ih ne poštuju. Zato SPS želi da ukaže na potrebu da se srpski jezik i ćiriličko pismo mora zadržati, da je imperativ da se to zadrži kao jedino na teritoriji Republike Srbije. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne) Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Aleksandra Jerkov i Aleksandar Marton. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Radoslav Radovanović. Obaveštavam narodne poslanike da će sednica Zakonodavnog odbora biti održana danas u 10,30 časova u Zelenoj sali.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, pre nego što obrazložim zašto mislimo da treba dopuniti ovaj član 11. predloženog zakona, želim da vas informišem da je danas godišnjica u Bečkereku. Na današnji dan je, pre godinu dana, Vlada Republike Srbije u Zrenjaninu uvela privremene mere, pa želim svim građanima Zrenjanina da čestitam današnji dan i da poželim da im ovo potraje. Od tog doba su procvali i na dobro im ide. Član 11, 1. stav, kaže - Ustavni sud čini 15 sudija, koji se biraju i imenuju na način propisan Ustavom. Liga socijaldemokrata Vojvodine predlaže da posle tog stava dodamo amandman i da ostane sastavni deo ovog zakona, a da taj stav glasi: ''Narodna skupština Republike Srbije je u obavezi da pribavi mišljenje skupština autonomnih pokrajina, a koje se odnose na kandidata za sudiju koji mora biti sa teritorije autonomnih pokrajina''. Zašto ovo predlažemo? Čuli ste neki dan u ovim silnim raspravama vezanim za kandidate, za članove Ustavnog suda, kako smo se jedini setili da predložimo kandidata koji će pokrivati interese Autonomne Pokrajine Vojvodine u Ustavnom sudu Republike Srbije. Jedini smo mogli da primetimo kako treba u sastavu Ustavnog suda da bude i osoba koja pripada nacionalnoj manjini, a koja je stručna i koja ume da uradi poslove koji se očekuju od nekoga ko zaslužuje poverenje ove narodne skupštine i da bude u sastavu Ustavnog suda Republike Srbije. Da se to ubuduće ne bi dešavalo, naš je predlog da autonomne pokrajine budu pitane i da kažu svoje mišljenje o tome da li neko koga predloži bilo ko za Ustavni sud može da obavlja te poslove na dobro autonomnih pokrajina. Hvala vam.
Da li se još neko javlja o ovom amandmanu? Narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, dobro je što Vlada Republike Srbije nije prihvatila amandman koji su podnele kolege Aleksandra Jerkov i Aleksandar Marton na član 11. Predloga zakona. Predlažem narodnim poslanicima da u danu za glasanje ne glasaju za ovaj amandman. Poslanici SRS-a to neće učiniti, zato što je član 11. Predloga zakona apsolutno u skladu sa Ustavom Republike Srbije i nema mesta dodavanju novog stava koji je predložen, koji glasi da je Narodna skupština Republike Srbije u obavezi da pribavi mišljenje skupštine autonomne pokrajine o kandidatu za sudiju koji mora biti sa teritorije autonomnih pokrajina. U članu 172. Ustava Republike Srbije jasno je napisano kako se vrši izbor i imenovanje sudija Ustavnog suda. Podsetiću na stav 3, koji kaže da Narodna skupština bira pet sudija Ustavnog suda između 10 kandidata koje predloži predsednik Republike. Predsednik Republike imenuje pet sudija Ustavnog suda između 10 kandidata koje predloži Narodna skupština, a opšta sednica Vrhovnog kasacionog suda imenuje pet sudija između 10 kandidata koje na zajedničkoj sednici predlaže Visoki savet sudstva i Državno veće tužilaca. Ko će biti na listi predsednika Republike, ko će biti na listi Narodne skupštine, ko će biti na listi Vrhovnog kasacionog suda, o pojedinačnim predlozima, naravno, možemo da raspravljamo u Narodnoj skupštini, da dajemo svoje ocene, da iznosimo saznanja i činjenice o predloženim kandidatima, ali da koristimo neke davno zaboravljene ključeve, da mora biti ovaj ili onaj, to, jednostavno, ne može da stoji u ovom zakonu. Ustav Republike Srbije daje sva prava pripadnicima nacionalnih manjina kao i Srbima, koji su u Ustavu označeni kao konstitutivni narod, odnosno država Srbija kao država srpskog naroda i svih ostalih građana koji žive u Srbiji. Naravno da treba da se vodi računa prilikom svakog izbora, i u ovaj parlament, i u Vladu, i u Ustavni sud, i u sve sudove, od opštinskih do Vrhovnog, o tome da budu zastupljeni i pripadnici nacionalnih manjina na svim državnim funkcijama. To je ono za šta se SRS oduvek zalagala i za šta ćemo se zalagati. Mi smo, između ostalog, zamerili predsedniku Republike Borisu Tadiću što on na svojoj listi nema pripadnike nacionalnih manjina. To ne znači da možemo da prihvatimo ovaj amandman, jer šta znači mišljenje Autonomne Pokrajine Vojvodine? Da li to znači da se odnosi isključivo na mišljenje za kandidata koji je pripadnik određene nacionalne manjine ili može biti pripadnik i srpskog naroda, a da AP da svoje mišljenje, to je potpuno nelogično, neustavno, nezakonito, i zato ovaj amandman ne treba da bude prihvaćen. Naravno, ponavljam, mora da se vodi računa, i trebalo je da predlagači vode računa o tome da na svojim listama za sudije Ustavnog suda ponude pripadnike nacionalnih manjina. Vidite, ovih dana je ovde bila aktuelna rasprava o predstavnicima stranaka nacionalnih manjina kao kandidatima za Ustavni sud, o gospođi Zejnepi Kavrajić, ako sam dobro zapamtila. Tu smo imali vrlo neprijatnu situaciju, da se pripadnici istog, muslimanskog, naroda ovde svađaju oko toga da li je taj kandidat dovoljno dobar ili nije dobar. Nije sporno što se rasprava vodila i o kandidatu i o njenim kvalitetima, ali je problem što je došlo do toga da se to pretvorilo u jednu raspravu o tome da li neko voli muslimane, ili ne voli muslimane. Naravno, što se tiče SRS-a, tu je stav jasan, mi volimo i muslimane, kao i sve druge narode i nacionalne manjine koje žive u Srbiji. Dokaz za to je i poslanik Sulejman Spaho, poslanik SRS-a, ali mi smo apelovali tada, i sada, da ovakvi izbori, ni bilo koji izbori, ne budu razlog da dolazi do bilo kakvih unutarnacionalnih ili međunacionalnih sukoba. Jer, moramo da budemo svesni ko sve živi u državi Srbiji, da svi ljudi moraju biti ravnopravni i da ni ono što se popularno zove - pozitivna diskriminacija, ne može da bude prisutno, jer svaka diskriminacija je diskriminacija, bilo ona pozitivna, bilo negativna. Ponavljam, ovaj amandman ne treba prihvatiti, pre svega, zato što je u suprotnosti sa članom 172. Ustava Republike Srbije. Gospodine Petroviću, kao predstavniku predlagača, član 11. na koji je uložen amandman vam je dobar član, u skladu je sa Ustavom Republike Srbije i nemojte, već vidim da Vlada nije, nemojte ni vi da ga prihvatite. I vi, kolege, u danu za glasanje, glasajte protiv ovog amandmana, jer ovakvi amandmani, odnosno ovakva rešenja, mogu samo da unose razdor. To nam u Srbiji ne treba. Dakle, moramo da vodimo računa. Nisam čula da ste nešto preterano kritikovali Borisa Tadića zato što u svom predlogu nije imao predstavnika nacionalne manjine. To jeste zamerka. Da li je moguće da od 10 kandidata nije primetio i nekog predstavnika nacionalne manjine koji ispunjava uslove za sudiju Ustavnog suda? Videćemo šta će biti u danu za glasanje i sa ovim jednim jedinim predstavnikom nacionalne manjine koji ide kao predlog predsednika Skupštine, odnosno potvrđen od strane, na neki način, Odbora za ustavna pitanja, mada samo u smislu da svi ti kandidati ispunjavaju uslove. Nije dobro da pokušavamo kroz formu zaštite nacionalnih manjina, odnosno prava nacionalnih manjina, da proturamo neke amandmane i neke ideje, valjda da se niko ne usudi da kaže - to je amandman koji je došao od strane predstavnika nacionalne manjine i sada ne sme niko to da komentariše. Naravno da smemo, zalažemo se, ponavljam, za sva prava nacionalnih manjina, zalagali smo se za to i prilikom donošenja Ustava Republike Srbije. Podsećam vas da je SRS aktivno učestvovala u izradi i, uopšte, u proceduri i donošenju Ustava Republike Srbije i ovaj ustav, kao ni onaj prethodni, kada su u pitanju prava nacionalnih manjina, odnosno ljudska i manjinska prava, nije imao nikakvih mana, tj. ni ovaj sadašnji nema nekih velikih izmena u tom delu. Dakle, u državi Srbiji, ljudska i manjinska prava nikada nisu bila ugrožena, ni danas nisu ugrožena. SRS će se uvek zalagati za ljudska i manjinska prava u državi Srbiji. Uostalom, takav je i primer našeg predsednika, prof. dr Vojislava Šešelja, u Haškom tribunalu, koji je, podsećam vas, prošle godine u ovo doba štrajkovao glađu da bi se izborio za osnovna ljudska prava, ne samo svoja; borio se u tom momentu za svoja ljudska prava, ali je pobedom tada i svojom istrajnošću stvorio određene principe koji će se odnositi na sve ljude na zemljinoj kugli kojima budu ugrožena osnovna ljudska prava, kao što su Vojislavu Šešelju bila ugrožena u Haškom tribunalu. Mi u Srpskoj radikalnoj stranci nikad nismo imali tu vrstu problema i nikada se nismo snebivali da jasno i glasno kažemo da nećemo dozvoliti bilo kakva nova separatisanja u Srbiji. Mi imamo problem Kosova i Metohije, žarište, akutan problem, problem o kojem mora da raspravlja ovaj parlament. Krajnje je vreme, jer ne možemo više iz novina da se informišemo o tome šta predstavnici koje je uputila Vlada Republike Srbije, predstavnici Pregovaračkog tima, gde kažu, šta kome pišu i tako dalje. Ovaj parlament mora da se bavi tim problemom. Ovaj parlament mora da da nove i dalje instrukcije našem predstavničkom timu, Pregovaračkom timu. Naravno, pre toga moramo da se upoznamo s tim šta je tačno od onoga što piše u novinama, što objavljuju mediji, šta se stvarno dešava i kakav je ishod dosadašnjih pregovora. Ovo je apel, gospodine Duliću, vama - da hitno zakažete posebnu sednicu Narodne skupštine, na kojoj bi se raspravljalo isključivo o problemu konačnog rešavanja statusa Kosova i Metohije. Približava se 10. decembar i mi ne smemo da se bavimo bilo kakvim sporednim stvarima, a u odnosu na Kosovu i Metohiju, danas je svako pitanje sporedna stvar. Nadam se, gospodine Duliću, da razmišljate o tome, ili možda Dulić više ne sedi ovde... (Ne) Dakle, treba da razmišljate o tome da ćemo uskoro imati sednicu koja će imati isključivo tu temu. Međutim, ponavljam, nećemo dozvoliti - dok ovaj problem nije rešen, da nam se otvaraju novi problemi. Srbija je jedinstvena država, a, naravno, tu podrazumevamo i Kosovo i Metohiju. Sve što je trebalo, sva prava koja treba da se daju predstavnicima nacionalnih manjina, sadržana su u Ustavu Republike Srbije i svaki zakon koji bude u tom smislu usklađen sa Ustavom Republike Srbije, svaki predlog, imaće podršku poslanika SRS-a, a uvek ćemo se suprotstaviti amandmanu ili bilo kakvoj izjavi i reakciji poput ove koja je sadržana u amandmanu kolega Aleksandre Jerkov i Aleksandra Martona.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Vjerici Radeti. Preneću predsedniku Duliću do reči ono što ste kazali, tim pre što se i ja s tim slažem. Reč ima narodni poslanik Zvonko Stević, o amandmanu, a potom narodni poslanik Slobodan Maraš, o amandmanu, takođe.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, poštovani gospodine ministre, želim javnost da podsetim da imamo još jednu pokrajinu u sastavu Republike Srbije. Ovo moje javljanje je možda više vezano za član 2, ali sam bio sprečen iz objektivnih razloga i koristim pravo da se javim po Poslovniku, u vezi s amandmanom. Želim da pitam ministra da li će Ustavni sud, za razliku od dosadašnjeg, i na koji način, štititi osnovna ustavna prava građana i nacionalnih manjina na prostoru Kosova i Metohije, odnosno sa posebnim osvrtom na prostor Kosova i Metohije. Takođe, želim da upoznam javnost da smo u preambuli Ustava rekli: "Polazeći od državne tradicije srpskog naroda, ravnopravnosti svih građana i etničkih zajednica u Srbiji, polazeći od toga da je Pokrajina Kosovo i Metohija sastavni deo teritorije Srbije, da ima položaj suštinske autonomije u okviru suverene države Srbije i da iza takvog položaja Kosova i Metohije slede ustavne obaveze svih državnih organa da zastupaju i štite državne interese Srbije na Kosovu i Metohiji u svim unutrašnjim, spoljnim i političkim odnosima". Dalje, u članu 166. Ustava stoji: ''Ustavni sud je samostalan i nezavisan državni organ koji štiti ustavnost i zakonitost i ljudska i manjinska prava i slobode. Odluke Ustavnog suda su konačne, izvršne i opšteobavezujuće''. Želim da vas upozorim, ministre, jer vi to znate, verovatno će biti opaska ili sugestija da su dole, na prostoru Kosova i Metohije, prisutne međunarodne mirovne snage, mirovna misija, a u članu 109, gde je reč o saradnji sa državnim i drugim organima i organizacijama i međunarodnoj saradnji, piše: "Ustavni sud ostvaruje međunarodnu saradnju sa stranim međunarodnim sudovima i međunarodnim organizacijama, u skladu sa svojom nadležnošću". Javio sam se iz razloga što je na prostoru Kosova i Metohije, kada je u pitanju srpski narod i ostali narodi nealbanske pripadnosti, ugroženo jedno od osnovnih prava koje proizilazi iz Ustava, a to je pravo na slobodu, pravo na rad i uredbe. Da li je to u skladu sa zakonom, gospodine ministre? Mi smo kao Socijalistička partija, nakon onoga što se desilo 1999. godine, doneli uredbu o statusu radno sposobnih lica i lica koja su bila u radnom odnosu na Kosovu i Metohiji, a vi ste, samo da se ne bi primenjivala naša uredba, doneli istu uredbu 2003. godine, gde stoji: "Zaposleni u državnim organima i organima lokalne samouprave, javnim preduzećima čiji je osnivač Republika i lokalna samouprava sa teritorije Autonomne Pokrajine Kosovo i Metohija, ustanovama u oblasti zdravstva, prosvete i drugim javnim službama sa teritorije AP Kosova i Metohije, bez obzira na to da li žive na teritoriji AP Kosova i Metohije ili su privremeno, bez svoje volje, napustili AP Kosovo i Metohiju, prema zaključcima Jugoslovenskog komiteta za saradnju sa Civilnom misijom UN od 24. januara i 29. maja 2000. godine, zadržali su status zaposlenih u tim organima, preduzećima i ustanovama.'' Tim zaključcima je utvrđen način isplate plata, odnosno zarada. Prošlo je osam godina i još uvek je ova uredba na snazi. Ova uredba je proizvela niz nepravilnosti i nepravdi. Mislim da je krajnje vreme i mi se, kao SPS, zalažemo da se donese zakon o definisanju statusa, kako bi se mnoge nepravilnosti i neprijatnosti koje ljudi doživljavaju raščistile. Pravo na imovinu, pravo na povratak i, kada je u pitanju lokalna samouprava, takođe, akti i uredbe koji su doneti. Naime, vi ste izmislili termin koji nije poznat u pozitivnim pravnim propisima, 2000. godine, pa ste uveli tzv. koordinatore dole. Do današnjeg dana to nije promenjeno. To nisu koordinatori, već su to predsednici opština. Takođe, u Ustavu, u članu 192, kada su u pitanju opštine, stoji: "Vlada je dužna da obustavi od izvršenja opšti akt opštine za koji smatra da nije saglasan Ustavu ili zakonu i da u roku od pet dana pokrene postupak za ocenjivanje njegove ustavnosti ili zakonitosti. Vlada može, pod uslovima određenim zakonom, raspustiti skupštinu opštine. Istovremeno sa raspuštanjem skupštine opštine, Vlada imenuje privremeni organ koji obavlja poslove iz nadležnosti skupštine, vodeći računa o političkom i nacionalnom sastavu raspuštene skupštine opštine". Nisu uvedene privremene mere, nisu uvedena opštinska veća, ali su zadržani pojedinci, tzv. koordinatori, i iz tog kolektivnog rukovođenja se prešlo u inokosno rukovođenje, gde su, takođe, dovedeni ljudi koji nisu stručni, nemaju iskustva, nemaju odgovarajuću stručnu spremu, i onda znate šta proizilazi iz toga. Takođe, želim, gospodine ministre, da pitam po čijem nalogu i po čijoj naredbi, po kom zakonskom propisu se građani, stanovnici Kosova i Metohije srpske nacionalnosti kažnjavaju, kada naprave saobraćajni prekršaj, kao strani državljani? Znači, kada napravi prekršaj, u slučaju da iz opravdanih razloga nema dovoljnog iznosa sredstava, saobraćajci ih privode i odvode kod sudije za prekršaje; nema postupka, nema sprovođenja postupka da bi dobio rešenje, nego je to po hitnom postupku. Da li smo mi građani strane države, da li smo mi građani drugog reda ako ti građani plaćaju uredno registraciju i sve papire iz MUP-a? Ovde je bilo mnogo reči, ovih dana, u načelnoj raspravi, o teškom stanju u pravosuđu. To pokazuje i štrajk zaposlenih u pravosuđu, akakvo li je tek stanje pravosuđa i sudova sa Kosova i Metohije. Ja bih hteo da kao poslanik dobijem od Ministarstva pravde informaciju o tome u kakvom stanju se nalaze sudovi sa prostora KiM, jer su u totalno neobjektivnim i neadekvatnim uslovima. Još jedan zaključak. Za ovih osam godina, nijedan sudija koji ima reference, od sudija koje su godinama radile na prostoru KiM, veoma profesionalno i veoma stručno, veoma teška krivična dela, u interesu države, nije izabran, što znači da je prisutan određeni antagonizam kada su sudije sa prostora KiM u pitanju. Sasvim na kraju. Koliko je nerešenih problema, nepravilnosti i nepravdi prema narodu na Kosovu i Metohiji, kada budemo izabrali Ustavni sud i doneli ustavni zakon, samo da rešava predmete sa KiM, ne verujem da će da stigne i da bude efikasan. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Zvonku Steviću. Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš, a potom, o amandmanu, narodni poslanik Aleksandar Martinović. I vi možete 15 minuta. Izvolite, gospodine Maraš. Nije 15 nego 13, videćemo.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, ja sam se javio u vezi s ovim amandmanom, a pre svega, inspirisan obraćanjem gospođe Vjerice Radete, koja je pokušala da na veoma, sebi svojstven, vešt način malo zameni teze, odnosno da prebaci ovu celu priču na priču nacionalnih manjina. Zbog toga bih iskoristio priliku da citiram, prvo, član 11. Ustavnog zakona, koji kaže da Ustavni sud čini 15 sudija koji se biraju i imenujuna način propisan Ustavom. Prilikom stupanja na dužnost, sudije polažu zakletvu pred predsednikom Narodne skupštine i tekst zakletve glasi itd. Amandman koji su podnele kolege iz Poslaničkog kluba Vojvođanski poslanici glasi ovako: ''U članu 11. posle stava 1. dodaje se novi stav koji glasi: ''Narodna skupština Republike Srbije u obavezi je da pribavi mišljenje Skupštine autonomne pokrajine, a koje se odnosi na kandidata za sudiju koji mora biti sa teritorije autonomnih pokrajina.'' Zbog toga bih citirao i član 172. Ustava, koji u svom stavu 4. kaže: ''Sa svake od predloženih lista kandidata jedan od izabranih kandidata mora biti sa teritorije autonomnih pokrajina.'' Nigde se ne spominju nacionalne manjine u ovom članu i, koliko sam shvatio, kolege Vojvođanski poslanici nisu aludirali na to da jedan od onih koji će biti predložen mora biti iz redova nacionalnih manjina, onaj koji je predložen sa teritorije autonomne pokrajine Vojvodine, a bilo bi logično da i Skupština Vojvodina da svoje mišljenje o tome. Igrom slučaja, na listi Skupštine Republike Srbije, jedan od predloženih kandidata, koje je predložila jedna poslanička grupa, jeste pripadnik nacionalnih manjina, ali moglo se desiti da je on pripadnik srpskog naroda. U tom kontekstu, ne vidim ništa loše u tome da stoji ovaj stav u članu 11, da se dozvoli Autonomnoj Pokrajini Vojvodini, odnosno Skupštini Autonomne Pokrajine Vojvodine da da svoje mišljenje o tom kandidatu. Nažalost, sa druge liste nismo imali kandidata iz Vojvodine i slažem se sa kolegom - trebalo je da imamo jednog kandidata iz Autonomne Pokrajine Kosova, ukoliko je ona, po vama, još uvek naš sastavni deo. Mislim da je ovaj amandman sasvim na mestu i da se ne može ponašati prema Vojvodini tako da se samo zadovolji članom 184. ovog ustava i da se kaže da 7% od budžeta Republike Srbije ide u budžet Pokrajine Vojvodine; Vojvodina vredi mnogo više od 7%. Mislim da bismo prihvatanjem ovog amandmana pokazali da zaista imamo autonomnu pokrajinu do čijeg mišljenja nam je stalo. U krajnjoj liniji, i stalo namje do mišljenja Skupštine Autonomne Pokrajine Vojvodine, pa pretpostavljam da bi to mišljenje bilo u saglasnosti sa mišljenjem u vezi s predloženim kandidatima. Mislim da bi ovaj amandman trebalo prihvatiti. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Slobodanu Marašu. Repliku ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Hvala, kolega Marašu, na mišljenju koje ste izneli na početku svog izlaganja, ali u daljem nastavku, svakako, niste u pravu. Jasno je šta se krije iza ovog amandmana, ne zato što dolazi iz te poslaničke grupe, koja je predložila amandman, nego da je iz bilo koje druge poslaničke grupe. Uostalom, i vaše obrazloženje sa, ne znam, 7%,koliko vredi Vojvodina i koliko vredi mišljenje Vojvodine itd., jednostavno, nije prihvatljivo, bar ne za poslanike SRS-a. Ako ćemo da spuštamo mišljenje na niže teritorijalne organizacione jedinice, hajde onda da krenemo da tražimo za svakog kandidata mišljenje opštine u kojoj se nalazi sud gde je taj radio, ako je radio u sudu, ili gde je firma u kojoj je radio, pa mišljenje opštine gde se rodio, pa mišljenje mesne zajednice gde živi. Ne možemo na taj način da ignorišemo odredbe Ustava, gospodine Maraš. Vama je to, svakako, vrlo jasno i vi, kao i podnosioci amandmana, pokušavate na jedan drugi način da sada istaknete kao problem nešto u Vojvodini. Zaista ne vidim kakav je problem, barem što se tiče ovog rešenja u zakonu. Opet ponavljam, o kandidatima smo govorili i može da se govori. Kada se govorilo o kandidatima,mogli smo da pitamo predsednika Republike zašto nema predstavnika nacionalne manjine, zašto nema predstavnika sa Kosova i Metohije? Zašto nema predstavnika iz Vojvodine? Zašto nema predstavnika iz Valjeva, zašto nema predstavnika iz Kule? Zašto nema .. itd? To nije suština. Suština je da svaki kandidat treba da ispunjava zakonom određene, zakonom propisane uslove. Naravno, opet ponavljam, da se poštuje ono što je činjenica u Srbiji. Činjenica je da u Srbiji žive predstavnici nacionalnih manjina i svaki državni organ treba da vodi računa o tome. Osnov za to je Ustav Republike Srbije. Dakle, dovoljno je kretati se u skladu s odredbama Ustava Republike Srbije, koji garantuje sva ljudska i manjinska prava svima koji žive na teritoriji Republike Srbije. Više od toga nije potrebno i pogotovo je neumesna ova vaša primedba koja se odnosi na 7% budžeta Vojvodine i na to koliko vredi glas iz Vojvodine. Glas iz Vojvodine, iz bilo kog grada iz Vojvodine, u svakom kontekstu, kolega Maraš, vredi kao glas iz Kosovske Mitrovice, kao glas iz Valjeva, kao glas iz Zemuna, kao glas iz Vranja, iz bilo kog mesta u Republici Srbiji.
Zahvaljujem Vjerici Radeti. Po Poslovniku, narodni poslanik Slobodan Maraš, pa Rajko Baralić - po Poslovnikuili o amandmanu? O amandmanu. Hvala.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, član 101. Poslovnika. Gospođo Radeta, baš zbog toga sam i citirao član 172. stav 4. Ustava, koji kaže: "Sa svake od predloženih lista kandidata, jedan od izabranih kandidata mora biti sa teritorije autonomne pokrajine". Vi ste ovde pokušali da malo proširite tu priču, pa i kolega Marković vam je pomagao - od mesne zajednice, svake opštine, da pribavimo mišljenje. Ne, ovde se ne spominju ni mesne zajednice, ni opštine, spominje se da mora biti sa teritorije autonomne pokrajine. Iz tog razloga sam mislio da bi bilo korektno pribaviti mišljenje najvišeg organa u pokrajini, a to je skupština AP.
Reč ima gospođa Vjerica Radeta, replika.
Gospodine Mrkonjiću, nije baš po Poslovniku. Poslovnik ima prednost u odnosu na repliku, ali valjda ste hteli zbog kontinuiteta. Kolega Maraš, kada čitate stav 4. člana 172, koji kaže: "Sa svake od predloženih lista kandidata, jedan od izabranih kandidata mora biti sa teritorije AP", ničeg spornog u tome nema. Pročitajte prethodni stav, koji kaže: "Narodna skupština bira pet sudija Ustavnog suda, između deset kandidata koje predloži predsednik Republike. Predsednik Republike imenuje pet sudija Ustavnog suda, između deset kandidata koje predloži Narodna skupština. Opšta sednica Vrhovnog kasacionog suda imenuje pet sudija, između deset kandidata koje na zajedničkoj sednici predlože Visoki savet sudstva i Državno veće tužilaca". Nije potrebno, u odnosu na ovu ustavnu odredbu, da se pribavlja bilo čije mišljenje, osim predsednika Republike - za jednu grupu, Narodne skupštine Republike Srbije - za drugu grupu, i za trećutrećinu - Vrhovnog kasacionog suda. U ovoj sali su narodni poslanici iz Vojvodine, sa Kosova i Metohije, iz svih krajeva Srbije. Oni ovde predstavljaju birače koji su ih poslali u ovaj parlament. Oni ovde prenose mišljenje svojih birača, kao što to radi svaki narodni poslanik, kao što narodni poslanici iz SRS-a sa teritorije Vojvodine predstavljaju svoje birače, ali ne kao nekakve autonomaše, nego kao građane Srbije, dakle, potpuno izjednačene u svim pravima i obavezama, bez obzira na to da li su sa teritorije Kosova i Metohije, Vojvodine ili bilo kog drugog dela Srbije. Kada čitate, nemojte samo da pročitate stav 4, koji se vama čini, zapravo vam se i ne čini, nego to potpuno svesno iznosite, naglašavate tu potrebu da treba da bude na svakoj listi jedan kandidat sa teritorije autonomne pokrajine. Rekla sam, a to smo govorili i prethodnih dana, mi smo zamerili Borisu Tadiću što nema kandidata nacionalnih manjina i iz određenih delova Republike Srbije. To nije sporno. Nema mesta, u odnosu na stav 3. člana 172, koji sam malopre citirala, za ovaj amandman. Bio bi neustavan taj član zakona kada bi ovaj amandman bio prihvaćen. Postoji samo predlog Narodne skupštine i nema mogućnosti da se inkorporira ovo što je predloženo amandmanom kolega Jerkov i Martona.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, potom narodni poslanik Rajko Baralić, o amandmanu.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što je rekla moja uvažena koleginica Vjerica Radeta, predloženi amandman nije u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Vlada je dobro uradila što je ovaj amandman odbila. Oni koji su predložili ovaj amandman kriju se iza ideje autonomije Vojvodine. U stvari, oni žele Vojvodinu kao republiku, žele Vojvodinu koja će biti država i koja će biti nešto drugo u odnosu na državu Srbiju. Svi oni koji traže zakonodavnu, izvršnu i sudsku vlast za Vojvodinu, a istovremeno kažu da su samo za vojvođansku autonomiju, ili su licemerni, ili ne znaju o čemu govore. Politički subjekt koji ima zakonodavnu, izvršnu i sudsku vlast nije nikakva autonomna pokrajina, nego je to država. SRS se protiv takvih opasnih ideja bori. Da su danas živi patrijarh Rajačić, Svetozar Miletić, Jaša Tomić, verovatno bi im se digla kosa na glavi kada bi videli ko danas zastupa ideju autonomije Vojvodine. Oni koji se danas bore za navodnu vojvođansku autonomiju, i to proširenu, sa zakonodavnom, izvršnom i sudskom vlašću, kako oni pričaju više od 15 godina, zapravo, nemaju nikakve veze s izvornom idejom autonomije u Vojvodini. Izvorna ideja autonomije u Vojvodini nastala je sredinom XIX veka i nju su zastupali najbolji Srbi koji su tada živeli na prostorima tadašnje južne Ugarske. Smisao tadašnje autonomije je bio da se očuva srpski nacionalni i verski identitet u jednoj tuđinskoj, Habzburškoj monarhiji. Sam Jaša Tomić je 1918. godine, kada je bilo jasno da će Srbija da pobedi, da će južna Ugarska da se vrati u okvire Srbije, rekao da ideju vojvođanske autonomije treba odbaciti, da je to "austrijska starudija". Ta ideja je imala smisla u jednoj tuđinskoj državi. Nema smisla zahtevati zakonodavnu, izvršnu i sudsku vlast i boriti se za nekakvu proširenu vojvođansku autonomiju u matičnoj državi Srbiji. Prema tome, oni koji se danas zalažu za vojvođansku autonomiju su istorijski falsifikatori i, u stvari, iza ideje autonomije Vojvodine krije se jedan vrlo opasan projekat, a to je da se Vojvodina odvoji od Srbije i da postane samostalna i nezavisna država. Da je to tako svedoči i sam lider LSV-a Nenad Čanak, koji je, čak, izdavao i vojvođanske pasoše, pozivao strane države da u Novom Sadu otvore diplomatsko-konzularna predstavništva itd. Pre dva dana, ovaj gospodin koji je obrazlagao amandman, ovde je za govornicom stavio, valjda, naslovnu stranu Ustava iz 1974. godine. Taj ustav je naneo veliko zlo srpskom narodu, podelio Srbiju, podelio srpski narod i, ako ništa drugo, ispravljena je jedna velika istorijska nepravda kada je država Srbija 1989, odnosno 1990. godine, konačno postala jedinstvena država.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine Mrkonjiću, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, u skladu sa Poslovnikom, koleginica Jerkov i kolega Marton su podneli amandman i tu nema nikakvih problema. Vlada je rekla da amandman nije u skladu sa članom 172. Ustava. Meni je to obrazloženje sasvim prihvatljivo, logično, i nama u SPS-u. Dozvolite da, ipak, kažem nešto o amandmanu. Dakle, amandman ima jedan feler. Amandmanom se traži da se o kandidatu za sudiju Ustavnog suda iz Vojvodine pribavi prethodno mišljenje Skupštine AP. Ne kaže se, ne objašnjava se, ne daje se obrazloženje, šta bi značilo kada bi amandman bio prihvaćen. Recimo, šta bi značilo ako je to mišljenje negativno ili pozitivno? Na koji način bi se ova oblast uredila? To nije moguće. Politički stavovi SPS-a suprotni su onome što jeste predmet ovog amandmana. To nije nepoznato. U političkom sistemu naše zemlje, u jednom sistemu koji postoji u najvećem broju država u svetu, postoji osnovni demokratski princip: jedan čovek - jedan glas. Narodni poslanici iz Vojvodine zastupaju svoje biračko telo na način kako misle da je to najbolje, ali ovo je Narodna skupština Republike Srbije. Republika Srbija je bila, kao što znate, na osnovu Zakona o izboru narodnih poslanika, jedinstvena izborna jedinica. Na proporcionalnoj listi kandidovali su se ljudi, kandidovale su ih političke stranke ili koalicije i, na osnovu ostvarenih rezultata i cenzusa koji su prekoračile, stranke koje sada čine parlamentarnu većinu. Mi ovde jesmo predstavnici građana Srbije. Svako od nas zastupa državu Srbiju sa 0,4 posto njenog suvereniteta. To je, dakle, potpuno jasno. Što se tiče političkog prizvuka ovog amandmana, on nam, takođe, nije nepoznat, mi se s njim ne slažemo. Ne sporimo kolegama da čine ovo što čine, to je njihov politički projekat. Mi se njemu oštro suprotstavljamo. Juče je Vojvodina postala član grupacije Alpe-Adria-Panonija. Želim da kažem da sam 1984. godine bio potpisnik deklaracije protiv političke inicijative Alpe-Adria, zato što sam i tada mislio da to nije normalno i da to nosi neku drugu ideju, a ne ono što jebilo u proklamaciji onog što jeste bio jedan politički zgodan trenutak za neke faktore, koji se tada nisu zvali - nevladina organizacija u Jugoslaviji, ali su to kasnije postali. Dakle, naš je posao, između ostalog, da prepoznajemo takvo političko delovanje, da se njemu suprotstavljamo. SPS učinila je najviše što je mogla u jednom trenutku da na potpuno drugačiji način bude donet Ustav Srbije, pa me spore kolege iz ove poslaničke grupe, što je, takođe, njihov politički projekat, a to je legitimno i mi njima ne sporimo pravo da se za to zalažu. Samo kažemo da će za to za šta se zalažu uvek da naiđu na oštru intervenciju SPS-a. Za nas je Vojvodina, kao i svaki drugi deo Srbije, Srbija. Ima određene pogodnosti koje joj daje Ustav, koji je usvojen na Ustavom propisan način. Dok se te stvari ne promene, a nadam se da neće nikad, o tome ne možemo imati drugačije mišljenje, niti nam je dozvoljeno da donosimo akte u ovoj skupštini koji bi bili suprotni onom što piše u Ustavu. Dakle, biće ovakvih amandmana još, to razumem, dolazi do različitih pokušaja da se jedan politički program udene u formu amandmana, zakonskih projekata itd. Nadam se da on neće dobiti većinsku podršku u Srbiji. Mogu da kažem da sam potpuno siguran u to. Sve ovo drugo je parlamentarna borba. Na kraju, samo da kažem još nešto, nije tačno da su svi kandidati koje je predložio predsednik Republike Srbi. Najmanje jedan nije, ali s obzirom na to da sam nije o tome hteo da se izjasni, nema smisla ni da se ja o tome izjašnjavam. Hvala lepo.
Zahvaljujem narodnom poslaniku. O amandmanu, izvolite. Reč ima narodni poslanik Radovan Radovanović.
Hteo sam, prvo, da zahvalim na ovoj ljubavi koju je koleginica Radeta prenela na sve nas. Drago mi je zbog gospodina Spahe, ali vas molim da mene ne volite na taj način na koji njega volite. Imam one koji me vole i mnogo mi je stalo do njih, pa se trudim da im svakodnevno uzvratim ljubav. Vas doživljavam i poštujem kao koleginicu, izuzetno poštujem i držim da ste jedan od najsavesnijih i najkorektnijih članova ovog visokog doma. Ne vidim razlog da se volimo, da se poštujemo – da, ako i vi tako mislite. Ne da nameravam, nego ću se svim svojim radom truditi da to bude tako. Ni ja, niti moje kolege koje su predlagale ovaj amandman, nismo imali nameru da izazovemo sve ovo i da oko ovoga lomimo koplja, da li u Ustavu Republike Srbije piše autonomija i kakav vid autonomije. Ovi koji su se trudili i promovisali, a na kraju doprineli da se ovakav ustav usvoji, da ga građani Republike Srbije usvoje, napisali su početak toga na koji način treba da se autonomija uredi u državi, odnosno Republici Srbiji. Mi mislimo da je to sled, jer ima dosta toga što nije dorečeno i što treba doraditi da bude tako. Apsolutno razumem poslanike SRS-a koji insistiraju, to je program, regularan, sada daje dobre rezultate po njih, da Beograd bude okosnica Republike Srbije, da se u Beogradu dešava sve. Valjda, nekakav ''sivi tić'' treba da se rodi, ne daj Bože, iz SRS-a, pa da povede celu Republiku Srbiju, a mi ostali da stežemo kaiševe, da nam krči stomak i sve ostalo što je veoma nepopularno i bolno za nas. Autonomija je, kao što je kolega primetio, u Vojvodinudošla sredinom 19. veka. Ona je prošla kroz različite faze; prvo je bilo onako kako je on rekao, ali se kasnije, valjda, istorijski, ili po volji građana AP Vojvodine i građana Republike Srbije, nekada Jugoslavije, odvijala onako kako se odvijala. Od te silne intervencije SPS-a, Vojvodina i Srbija se nalaze danas gde se nalaze. Molio bih da više ne intervenišete, jer nemate razloga za to. Od toga i od veoma dobrih stvari koje je nekada SRS govorila, najbolja stvar koju sam ikada čuo je - Vojvodina Vojvođanima, i to veoma dobar program, program koji apsolutno podržavam i uvek ću stati iza njega. U sastavu Republike Srbije - Vojvodina Vojvođanima. Valjda, Vojvođani i svi ostali najbolje znaju šta je za njih dobro. Da li neko može da predstavlja u Ustavnom sudu Republike Srbije Vojvodinu, treba da kaže taj dom, najviši dom AP Vojvodine, da li je to tako ili nije. Oko toga da li je neko separatista, da li neko izdaje pasoše, da li ovo ili ono. Uzmite, molim vas, odgovore Vlade Republike Srbije na poslaničko pitanje jednog od narodnih poslanika, pročitajte ih, pa ćete videti da li je Liga ovo,ili Liga ono. Mene kao čoveka izuzetno vređa to kada mi neko kaže da sam separatista, kada me nazove izdajnikom. Nisam, niti ću ikada biti takav. Vaspitan sam da ono što majka i moja država, moj narod traži od mene, bez pogovora radim, tako je uvek bilo i uvek će tako biti.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Radovanu Radovanoviću. Repliku su tražili narodni poslanik Vjerica Radeta, potom Aleksandar Martinović, pa o amandmanu - dr Žarko Obradović.
Dame i gospodo, nisam mislila da reagujem na ono početno izlaganje kolege Radovanovića, kada me je prozvao imenom i prezimenom. U nastavku njegove rasprave, jednostavno, nisam mogla da se ne javim za reč, da ne objasnim neke stvari. Onda ću, svakako, da pomenem i taj početak. Zabrinjavajuće je, gospodine Radovanoviću, to što ste rekli da ne volite nikog osim tog uskog kruga vaših ljudi, verovatno, članova porodice. Ponoviću da SRS i, programski, svako od nas, pojedinačno, volimo Srbiju, volimo svakog ko živi u Srbiji, poštujemo sva ljudska i manjinska prava i mi se time ponosimo. Potpuno je izokrenuta teza, gospodine Radovanoviću, da SRS zagovara teoriju da je Beograd nekakav centar, a da su svi drugi gradovi i sva druga mesta u Srbiji nebitni. To nije tačno, već je suprotno od toga. SRS se zalaže za pravu, istinsku decentralizaciju, tako je i u našem programu napisano, za decentralizaciju koja ide od opštine do Republike, odnosno lokalne samouprave i republičkih organa. Istina je da se programski zalažemo za brisanje autonomija, ali kada je ovaj ustav donošen, mi smo prihvatili da ostane AP Vojvodina, zbog specifične situacije koja se trenutno dešava sa AP Kosovo i Metohija. Inače, da nije tog problema, mi bismo se zalagali za takvu vrstu decentralizacije. Svaki dan, gotovo svaki dan, ako se pojavi neko od srpskih radikala ili u medijima ili za ovom govornicom, ako je tema razvoj, ravnomerni razvoj itd., možete da čujete da predstavnici SRS-a kažu predstavnicima Vlade, sada ove, one prethodne - ranije, dakle, svaki put kažemo da, ako se zalažete i ako ćete istinski, vi u Vladi Republike Srbije, učiniti nešto za ravnomeran razvoj svakog mesta u Srbiji, imaćete podršku SRS-a. To jeste naš stav, ali mi mislimo da treba da se razvija i Crna Trava, Babušnica, Knić, da ne nabrajam, dakle, sva mesta u Srbiji treba da se razvijaju, gospodine Radovanoviću. Mi, za razliku od vas, ne izdvajamo samo Vojvodinu, ne izdvajamo samo Beograd. To što ste rekli da se plašite da se ne pojavi, kako rekoste, ne daj Bože, neki tić iz SRS-a koji bi bio na čelu Beograda, znate, razumem da vi to ne volite, ali nemate razloga za strah. Videćete uskoro, kada radikali budu republička vlast i kada budemo imali predsednika Republike, gradonačelnika Beograda i ostalih gradova, živećete mnogo lepše i bolje, obećavamo vam.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, replika na izlaganje gospodina Radovanovića.
Dame i gospodo narodni poslanici, u potpunosti ostajem kod onoga što sam rekao. Ideju o autonomiji Vojvodine u 19. veku zastupali su najveći srpski nacionalisti, oni kojima se diči i današnje srpstvo. Svetozar Miletić, Jaša Tomić, patrijarh Josif Rajačić, dr Žarko Miladinović, oni su bili najbolji Srbi u južnoj Ugarskoj i njih je austrougarska vlast progonila. Svetozar Miletić je zbog srpstva robovao oko 30 godina u Pešti, a vi ste danas, na početku 21. veka, predstavljajući se kao navodni nastavljači te vojvođanske tradicije, u stvari, potpuno izvitoperili i unakazili tu izvornu vojvođansku autonomašku ideju. Smisao tadašnje autonomije je bio da se zaštite Srbi od denacionalizacije, od gubljenja verskog ili kulturnog identiteta, u jednoj državi koja je otvoreno radila ne samo protiv Srba, nego protiv svih Slovena. Poznati su germanski planovi o prodoru na istok, poznati su planovi, koje je kasnije preuzeo i Hitler, da Sloveni nisu ništa drugo nego, kako su oni govorili, gnojivo za nemačke njive. U takvim uslovima se javila ideja vojvođanske autonomije. Uskoro će, gospodine Radovanoviću, 25. novembar. Velika narodna skupština u Novom Sadu - Srba, Bunjevaca i drugih Slovena, vodite računa kako se zvala, donela je odluku o prisajedinjenju Banata, Bačke i Baranje Kraljevini Srbiji. Zašto ne zastupate tu izvornu ideju? Zašto ne kažete da je i Baranja deo srpskih zemalja, nego priznajete AVNOJ-evske granice koje je ustanovio Josip Broz Tito, a isti taj Josip Broz Tito je ustanovio i tu autonomiju o kojoj govorite. Nikakve veze nema autonomija iz 1945, ili iz 1974. godine, sa autonomijom iz 1848. godine. To je velika laž i sve je manji broj građana Vojvodine koji će za tom vašom laži da pođe i koje ćete moći da uverite da ste, tobož, vi, Nenad Čanak i društvo oko vas nastavljači onih slavnih srpskih nacionalista iz 19. veka koji su uspeli, doduše, na kratko, da stvore srpsko vojvodstvo i da, opet za kratko, zaštite srpski narod na prostorima južne Ugarske od gubljenja nacionalnog i verskog identiteta. Nije SRS, to, takođe, moram da vam odgovorim, štampala pasoše republike Vojvodine. Nismo mi pozivali Nemačku, SAD, Veliku Britaniju da u Novom Sadu otvore svoja diplomatska predstavništva. To je radio Nenad Čanak i čak se time i hvalio. Vi se, u suštini, i danas zalažete za tu ideju, jer šta je drugo nego tražiti zakonodavnu, izvršnu i sudsku vlast za Vojvodinu, u čemu je suštinska razlika između koncepta države i ovoga za šta se vi zalažete i za šta se borite? Vi tražite, samo je pitanje da li hoćete da priznate ili ne. Vaš politički program je separatistički i on je vrlo opasan po građane Vojvodine. Na svu sreću,Vojvodina je i danas bastion srpstva, a da je to tako potvrđuju rezultati svih prethodnih izbora, gde SRS upravo u Vojvodini postiže najbolje rezultate.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Mi iz Socijalističke partije Srbije smatramo da nije loše što se zapodenula rasprava o ovom amandmanu, jer ona, suštinski, pokazuje, ili ukazuje na neke pojave koje postoje u Srbiji, naime, da Vojvodina dobije veću ulogu nego što autonomija podrazumeva i, verovatno, u perspektivi, da se jednog dana Srbija federalizuje, konfederalizuje i da se pokuša drobljenje Srbije. Naime, SPS prihvata stav Vlade povodom ovog amandmana. Mislim da je sasvim logično i sasvim u skladu sa Ustavom da amandman ne može biti prihvaćen. Mi govorimo o Ustavnom sudu Srbije, govorimo o postupku i načinu predlaganja izbora, imenovanja sudija Ustavnog suda. Jasno je utvrđena procedura, izuzev u delu oko skupština, ali o tome smo govorili i nigde se ne pominju autonomne pokrajine. Ako se govori o jednoj, onda bi bilo logično da se govori i o drugoj, a znamo kakva je situacija na Kosovu i Metohiji. O tome je moj kolega Zvonko Stević govorio. Mislimo da je dobro što je Vlada dala ovako eksplicitan odgovor, iz prostog razloga što treba govoriti jasno danas mnogima, da bi shvatili situaciju u kojoj se Srbija nalazi i šta mi hoćemo generalno od Srbije. Činjenica je da je Ustav iz 1974. godine Srbiju razgradio, i tadašnju veliku Jugoslaviju, ali Srbiju je suštinski razgradio. Desilo se da su, pozivajući se na bratstvo i jedinstvo, ravnopravnost narodai narodnosti, republika i pokrajina, ljudi koji su bili u to doba na vlasti napravili jedan sistem koji je, otprilike, funkcionisao na nivou prvog stava iz Orvelove "Životinjske farme" - sve su životinje jednake, samo su neke malo više jednake od drugih. Tako je bilo i u velikoj Jugoslaviji, sve su republike jednake, samo su neke imale prednost; svi su narodi isti, samo su neki imali prednost. To se dešavalo, nažalost, i sa Srbijom i one koji ne znaju da podsetim da su tadašnja ustavna rešenja davala prednost nekim republikama u odnosu na Srbiju. Nažalost, zbog proklamovanog principa jednakosti ljudi i jednakosti svih etničkih zajednica, Ustavom je bio utvrđen princip da su neke narodnosti ili etničke zajednice ili nacionalne manjine bile u prednosti u odnosu na druge. Onda se već nije moglo govoriti o prednosti. Mislim da je prava stvar učinjena 1990. godine, s Ustavom Republike iz 1990. godine, koji je nastao na talasu velikog narodnog protesta iz 1988, 1989. godine, kada je Srbija napravljena kao pravnoi teritorijalno celovita država. To je dobro, jer da toga tada nije bilo, potpuno smo ubeđeni da bi separatističke struje iz Vojvodine pokrenule to pitanje statusa Vojvodine, naravno, uz pomoć uvek dežurnih i zainteresovanih strana iz inostranstva, i to bi danas izgledalo potpuno drugačije. Ne bismo, možda, govorili samo o Kosovu, nego bismo govorili, nažalost, i o Kosovu i Metohiji. To je dobra strana Ustava iz 1990. godine. Mislim da je amandman Vlade potpuno primeren, tačan i stvarno ne vidim potrebu da se u raspravi o ovom amandmanu ide dalje. Ako se ide dalje, mi socijalisti stvarno nemamo razloga da bežimo od te teme i nema potrebe da nam bilo ko od kolega iz Vojvodine, direktno ili indirektno, spočitava ili prigovara nešto. Mi smo uvek, za vreme dok smo vršili vlast na nivou Republike Srbije, Vojvodinu tretirali na način koji ona zaslužuje, kao deo Republike, odnosno kao autonomiju u Republici Srbiji, ni više, ni manje.
Isteklo je vreme, gospodine Obradoviću, ali izvolite. Samo izvolite, završite misao.
Samo bih podsetio kolege, bez obzira na to koliko im se sviđalo ili ne sviđalo ono prošlo komunističko vreme, činjenica je da je u to vreme Vojvodina doživela ekonomski bum, a ja ću samo pomenuti, da se vidi koliko smo vodili računa o toj stvarnoj ravnopravnosti i učešću Vojvodine u onome što se zove život Srbije devedesetih godina, da su dva predsednika Vlade Republike Srbije bila iz Vojvodine, gospodin Dragoslav Zelenović i gospodin Radoman Božović. Bilo je i više ministara, ima ih sijaset, i pripadnika različitih etničkih zajednica. Znači, na svaki način se vodilo računa, da ne pominjem da je u vreme kada su socijalisti organizovali vlast na nivou Republike, to vam je najbolji primer, sedište NIS-a premešteno iz Beograda u Novi Sad, gde je i dan-danas. To su sve dokazi koji govore o potrebi da Vojvodina bude ono što jeste, integralni deo Republike Srbije i stvarno ne razumem ovakve tendencije, čak i kroz neki amandman, da Vojvodina dobije više prava nego što autonomije imaju, ili da bude učesnik u procesu gde joj nema mesta, jer ipak je ovde reč o Ustavnom sudu Republike Srbije.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 13. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Vlada predlaže da se amandman prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Da li se dr Batić javio, izvinite, molim vas, do sada smo radili član 11, a ovo je član 13. Izvolite, nema problema.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ja se izvinjavam, pokušao sam da budem na dva pretresa u sudu, koji su otkazani, pa sam zato propustio da reagujem povodom nekoliko amandmana, a sada ću to učiniti povodom amandmana na član 11. Dakle, moj predlog je da sudije Ustavnog suda ne polažu zakletvu pred Parlamentom. Odgovor Vlade je, po logici, da to Ustavom nije zabranjeno, pa pošto nije zabranjeno, onda je dozvoljeno. Mislim da je to neadekvatan odgovor i da je to moralo biti predviđeno u Ustavu, s jedne strane. S druge strane, to nema logiku, imajući u vidu način izbora sudija Ustavnog suda. Samo jednu trećinu tih sudija bira Narodna skupština, drugu trećinu - predsednik Republike, a treću trećinu - Opšta sednica Vrhovnog kasacionog suda. Znači, dve trećine sudija Ustavnog suda nemaju veze s Parlamentom. Zašto bi onda oni polagali zakletvu pred Parlamentom? Ako je baš nekome stalo, vidim da je ovoj novoj vlasti mnogo stalo do zakletvi, a većina su ateisti, ali nećemo da zadiremo u taj deo, ne znam u šta se kunu, možda je moglo da se izađe iz toga tako da budu prisutni i članovi Opšte sednice Vrhovnog kasacionog suda i predsednik Republike, pa da onda pred svima sudije Ustavnog suda polože zakletvu. Ovako je potpuno apsurdno. Ovde je logika davno otišla na drugu stranu. Na član 10, ponoviću, iskoristiću ovo vreme, pošto se radi o mojim amandmanima, u ovom članu, u stavu 1, Ustavni sud ima poslovnik o radu Ustavnog suda, kojim se bliže propisuje organizacija, način i javnost rada i postupak pred Ustavnim sudom. Pazite ovo sofisticirano obrazloženje Vlade, kojim se taj amandman odbija, kažu: ''Vlada ne prihvata amandman iz razloga što se postupak pred Ustavnim sudom uređuje predlogom zakona''. Valjda, ministre, zakonom. Kako se nešto uređuje predlogom zakona? Dok se poslovnikom o radu Ustavnog suda, ovo je jedna vrlo inteligentna formulacija, samo bliže uređuju pojedina pitanja koja se odnose na postupak pred Ustavnim sudom. Ovo je protivustavno. Gospodine ministre, imate slučajno član 175. stav 3, koji kaže - uređenje Ustavnog suda, postupak pred Ustavnim sudom i pravno dejstvo njegovih odluka uređuju se zakonom. Ne može nikako - malo zakonom, malo poslovnikom. To ne može, to je protivustavno, gospodine ministre. Dalje, amandman na član 8, gde sam predložio da, umesto olako navedene konstatacije da će se u postupku pred Ustavnim sudom ''shodno primenjivati odredbe odgovarajućih procesnih zakona'', to budu Zakon o parničnom postupku i Zakon o opštem upravnom postupku. Obrazloženje je da Vlada ne prihvata amandman, budući da je iz pravno-tehničkih razloga nepodoban za razmatranje. Ovo je stvarno neverovatno. Pazite, iz pravno-tehničkih razloga, nepodoban za razmatranje. Gospodine ministre, jesu li ovo neke abadžije vama pisale obrazloženja ili pravnici? Prosto ne mogu da poverujem. Kao ugledni pravnik i advokat, znate koliki je spektar procesnih zakona, a takođe znate da su ovde samo nekoliko kandidata sudije. Možda će od 10 sa ove dve liste biti izabran jedan sudija koji ima neke veze sa procesnim zakonom. Takođe, pod tri, znate da će sada postupak biti intenziviran zbog ustavnih žalbi itd. Interesuje me, kako će ljudi koji se nikada nisu bavili procesnim zakonima da nanišane koji od tih procesnih zakona će da primene, možda ovaj o postupanju pred Sudom za ratne zločine, vezano za Haški tribunal?! To, jednostavno, ne stoji, jer će nastati potpuna anarhija. Mora da se precizira koji procesni zakoni će se primenjivati i to je suština ovog amandmana. S ovim nebuloznim objašnjenjima i obrazloženjima, to se brže-bolje odbija. Ne prihvata se nešto što je racionalno, nešto što je potpuno adekvatno. Član 5. koji se odnosi na upotrebu ćiriličkog pisma. Naravno da znamo šta piše u Ustavu i naravno da je to nešto što se mora poštovati, ali, kao što znate, svaki postupak se inicira pokretanjem, podneskom, predlogom, inicijativom. Neko ko podnosi ustavnu žalbu može da piše samo latinicom i da napiše ustavnu žalbu latinicom. Na taj način počinje postupak. To je već postupak. Ili ima latiničnu mašinu, pisaću. Od ćiriličnih, samo ima onaj ''Biser'', kako su se zvale, od pre 50 godina. Znači, neko je hendikepiran što će da podnesak Ustavnom sudu napiše latinicom, jer nema pravo. Onda ste to morali da obrazložite, da se pokretanje postupka može započeti i drugim pismom, jer je to već postupak. Vidim da su se kolebali ljudi kad sam pokušao da im objasnim to. Kad bi ovo otišlo na Savet Evrope ... Ne možete se vi vezivati za multietničke i multinacionalne sredine i na upotrebu drugih jezika i pisama. To s ovim nema veze. Imate Srbe koji žive u užoj Srbiji i pišu latinicom, jednostavno, ispada da nema svrhe podnositi amandmane. Kao poslanik Demohrišćanske stranke Srbije, podneo sam 21 amandman i članovi našeg poslaničkog kluba još 20 amandmana, a prihvaćen je jedan jedini amandman. Sad sam vam izneo bar dva koja su apsolutno racionalna za prihvatanje, ali se to onako, ignorantski odbija, s nemuštim obrazloženjem. Ovde više nikakve veze nema pripadnost nekoj drugoj stranci ili partiji, ovde je pravna racionalnost u pitanju, pravnička logika, poštovanje zakona i Ustava, ali, nema veze. Predložila je amandman opozicija - briši ga, i tako ne treba da se postupa. Hvala vam.
Zahvaljujem dr Vladanu Batiću. Sad da zavedemo neki red, i zbog zapisnika. Tačno je, mi smo prošli dok vi niste bili ovde taj član. Ponavljam, član 11. Na član 11. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Gospodin Batić je upravo to obrazložio. Pitam, da li neko želi reč? Reč ima ministar pravde u Vladi Republike Srbije, gospodin Dušan Petrović.
Gospodin Batić je o više amandmana govorio i ne mislim da je loše, daleko od toga, iako nije bio ovde, iz razloga koji je naveo. Ne znam, gospodine Batiću, samo čemu ove teške reči. Ova rasprava teče u jednom sasvim korektnom tonu. Juče sam rekao, nema nijednog jedinog razloga van uverenja da donosimo propis koji je konzistentan i koji će biti primenjiv. Nisam rekao nijednu ružnu reč o bilo kom podnosiocu amandman, to neću ni ubuduće, a nisam ni do sada govorio. Naravno da su narodni poslanici ovde voljom naroda i potpuno samostalno biraju način na koji će se obraćati Vladi. Kad su opozicija, razumem da ne mogu govoriti dobro. Stil i način je uvek izbor svakoga ko ovde govori i o tome, na kraju, građani kažu svoj sud. Dakle, gospodine Batiću vaš amandman je nepodoban zbog toga što ste, predlažući kako bi trebalo da izgleda član 8. o kojem ste ovde na kraju govorili, predlažući kako bi trebalo 2. stav ovog člana da izgleda, u svom predlogu izneli da bi u stavu 2. istog člana trebalo da se brišu reči "procesnih zakona", pa da iza toga stoji zapeta, a isto pitanje urediti istovetno kao u prethodnom stavu. Zbog ovoga, zbog tehnike koju ste upotrebili, amandman, prosto, nije bilo moguće usvojiti, pravno-tehnički o njemu doneti sud. To je sad jedna stvar. Hoću o suštini da pričam, neću na ovome da se zadržavam. Dakle, što se tiče suštine, u važećem zakonu, u zakonu koji je danas na snazi kada je Ustavni sud u pitanju, u članu 3, stoji da se u pitanjima postupka koja nisu uređena ovim zakonom shodno primenjuju odredbe odgovarajućih procesnih zakona. To je, dakle, pozitivno pravo. Nisam čuo nikoga, za sve vreme od kad je ovaj zakon na snazi, da je otvorio pitanje, problem u vezi s ovim članom o funkcionisanju Ustavnog suda. Mislim da je ovo dobra prilika da kažem i da je javna rasprava o ovom zakonu otvorena 8. avgusta. Ta javna rasprava je trajala vrlo dugo i ona je bila priprema za ovu raspravu. Ne može, niti treba, niti je intencija da javna rasprava zameni parlamentarnu debatu. Niko od, ne znam koliko, desetina profesora i sudija nije otvorio ovo pitanje kao pitanje koje može da napravi problem. Izneću vam svoj stav zbog čega mislim da je tako. Dakle, postupci pred Ustavnim sudom su uređeni pojedinačno, od ispitivanja ustavnosti zakona i zakonitosti opštih akata, pa nadalje, da ih ne nabrajam sve. Međutim, o tome su svi govorili, ustavna žalba je novi institut i sasvim je moguće, i to će se dogoditi u životu, da se zbog prava da se ustavnom žalbom inicira postupak, zbog toga što građanin smatra da mu je povređeno pravo na suđenje u razumnom roku, pojave predmeti iz svih procedura, parničnih, vanparničnih, izvršnih, krivičnih, prekršajnih, stečajnih, upravnog postupka, upravnog spora, dakle, svih mogućih procedura. Evo, sad vas pozivam, pošto mnogo pravnika ovde ima, da napravimo jedan misaoni eksperiment - koji će to postupak da primenjuje sudija Ustavnog suda, izvestilac i, posle, Ustavni sud, kada bude donosio odluku sa svim članovima. Mora da bude Ustavnom sudu otvorena mogućnost da primeni proceduru koja mu u tom slučaju daje odgovor na pitanja o kojima će morati da se izjasni. Moguće je da se i gospodin Batić i drugi poslanici s tim ne slažu. Dakle, pretpostavka je da će sudije Ustavnog suda imati pun kapacitet kada budu izabrani, imenovani, i imaće poverenje da u najboljoj meri, svojim stručnim pogledima i znanjem, donose odluke i pretpostavke, da će savesno odlučivati, pa i o tome koje procedure će biti primenjene. U svim regulisanim, odnosno Ustavom definisanim temama, postoje procedure koje su propisane Zakonom o Ustavnom sudu. O pitanjima koja će se javiti u životu, videćemo kako će biti koncipirana praksa samog Ustavnog suda. Što se tiče zakletve, da će u našoj pravnoj, pa i političkoj tradiciji biti ustanovljeno, bez obzira na naše različite poglede o tome, ko jeste vernik, ko nije i da li je zakletva potrebna ili nije potrebna, zakletva za državne organe postoji, polažu je poslanici, članovi Vlade, predsednik Republike, sudije, predsednici sudova, sudije za prekršaje. Naše je mišljenje bilo da nema razloga da i sudije Ustavnog suda, takođe, ne polažu zakletvu. Naravno da je složena procedura izbora i imenovanja sudija Ustavnog suda otvorila dilemu - pred kojim bi organom, telom, korpusom trebalo da zakletva da bude podneta. Naša odluka, dakle, odluka predlagača zakona je da to bude pred Narodnom skupštinom zato što ovde sede ljudi koji predstavljaju građane Srbije. Građane Srbije predstavlja i predsednik Republike, ali je predsednik Republike inokosni organ, a 250 narodnih poslanika Narodne skupštine reprezentuje građanstvo i smatrali smo da je to primeren kontekst u kome bi trebalo zakletva da bude podneta. U svakom slučaju, Parlament je mesto gde to treba da se učini. Što se tiče upotrebe jezika i pisma, potpuno je garantovano da se postupci mogu inicirati i na jednom i na drugom pismu. Tu nema nikakve dileme. Ustavni sud ima obavezu da svoje akte i svoje podneske ispisuje srpskim jezikom i ćirilicom, dakle, da ih sastavlja, a službena upotreba drugih jezika i pisama je uređena zakonom, i taj zakon se mora poštovati. Hvala lepo.
Zahvaljujem gospodinu ministru Dušanu Petroviću. Repliku je tražio gospodin Vladan Batić. Izvolite.
Ministar je pokušao da da odgovor na ono što sam izneo, ali neuspešno. Zašto? Prvo, nisam bio ni nepristojan ni uvredljiv, mislim da su pojedina obrazloženja koja je Vlada dala povodom odbijanja amandmana zaista apsurdna i pravnički nelogična. To mogu da kažem, možda, u nekoj uvijenijoj formi, ali ja uvek govorim otvoreno. Ministar nije odgovorio na onaj deo koji je najapsurdniji, da se krši Ustav, odredba člana 173. stav 5, i da se postupak pred Ustavnim sudom uređuje poslovnikom. To je direktna povreda Ustava. Tu nema komentara. Kao, pojedine stvari postupka će se uređivati poslovnikom? To ne može. To ne piše u Ustavu. To je direktna povreda Ustava. Obrazložite mi zašto je taj amandman odbijen kad ukazuje da je to direktna povreda Ustava, člana 173. stav 5? Gospodine ministre, ovde ste izneli frapantnu stvar da će sudije Ustavnog suda, po logici primene svih mogućih procesnih zakona, primenjivati, recimo, i Zakon o krivičnom postupku. To je neverovatno. Reći ću samo – neverovatno, i zadržaću se na tome. Zakletva nikad ne može da se polaže pred onima koji vas nisu birali. Zakletvu možete polagati samo pred onim ko vas bira. Dve trećine sudija Ustavnog suda nemaju veze sa Narodnom skupštinom, jer ih ne bira Narodna skupština. Znači, ili nije trebalo biti zakletve, ili, ako se već toliko u poslednje vreme zavolela zakletva, onda je trebalo da budu, kao što sam rekao, i Narodna skupština, i Opšta sednica Vrhovnog kasacionog suda, i predsednik Republike, da čitav korpus sudija Ustavnog suda polaže zakletvu pred svima onima koji ih biraju. Ovako mi to liči na jeftinu demagogiju. Sad će to biti mnogo važno što će položiti zakletvu pred Skupštinom! To nije preterano ni kreativno, ni inventivno. Hvala.
Zahvaljujem doktoru Vladanu Batiću. Po Poslovniku, za reč se javio narodni poslanik Balint Pastor.
Gospodine predsedniče, gospodine predsedavajući, gospodine ministre, dame i gospodo, pozivam se na član 225. i 226. i izviniću se odmah što ću da zloupotrebim Poslovnik, ali želeo bih da iskoristim priliku što je tu sa nama gospodin ministar Dušan Petrović i gospođa Nada Kolundžija. Želeo bih da postavim jedno pitanje gospodinu Dušanu Petroviću, ne ministru pravde u Vladi Republike Srbije, nego zameniku predsednika Demokratske stranke. Tema je, naravno, radiodifuzija. Moraću malo da obrazložim o čemu se radi pre nego što postavim pitanje gospodinu Dušanu Petroviću. Narodni poslanici SVM-a su 19. juna podneli Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o radiodifuziji. Predložili su da Narodna skupština stavi na dnevni red ovaj predlog zakona, da ga usvoji, a suština ovog predloga zakona jeste da se izuzmu iz procesa privatizacije oni mediji koji emituju programe na jezicima nacionalnih manjina, jer smatramo da bi prodajom tih medija koji emituju programe na jezicima nacionalnih manjina došlo do smanjenja stečenog nivoa prava nacionalnih manjina na informisanje na jezicima nacionalnih manjina. Već sam nekoliko puta obrazložio da ovo rešenje postoji i u praksi Mađarske, u praksi Rumunije, u praksi Slovačke. U zemljama koje su članice EU, postoje i dan-danas mediji čiji su vlasnici lokalne samouprave. Obrazloženje je da je ovakav zakon zbog OEBS-a i Saveta Evrope, jer su oni zabranili da lokalne samouprave budu vlasnici medija. Mi mislimo da, ako može u Slovačkoj, može u Rumuniji, može u Mađarskoj da postoji ovakva praksa, onda bi trebalo da postoji i u Srbiji. Nažalost, predsednik Oliver Dulić nije ovaj naš predlog zakona stavio na dnevni red. Rezolucija o Kubi je bila važnija i još neke tačke dnevnog reda. Štaviše, 29. oktobra je gospodin Oliver Dulić rekao da mi iz SVM-a želimo samo da pokažemo da država ne želi da reši problem i da samo pravimo kampanju, što, naravno, nije istina, jer smo mi podneli Predlog zakona još 19. juna, a ovaj problem se može rešiti jedino u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Uspeli smo postići to da je 30. oktobra gospođa Nada Kolundžija, predsednik Poslaničke grupe DS-a, rekla da je DS spremna... Izvinjavam se, gospodine predsedniče, mogu li da završim, još minut mi treba, da se ne javljam ponovo.
Da vam kažem nešto. Prvo, javili ste se i pričate o nečemu što nema veze sa dnevnim redom. Nije korektno. Jutros smo se dogovorili, kao i poslednjih nekoliko dana, da se ovakva pitanja postavljaju na kraju dana. Drugo, postavljate pitanje ministru, na taj način ste prekršili član 198. Poslovnika. Vi imate pravo da postavite pitanje ministru iz njegove nadležnosti, nemate pravo da mu postavljate pitanje kao potpredsedniku stranke. Naravno, izvolite, završite, da se ne biste ponovo javljali, da ne bismo sada ovde pravili cirkus. Čl. 225. i 226. uvek ostavljamo za kraj radnog dana. Ministar će, takođe, biti tu. Sada ste prekinuli raspravu o amandmanu, pitanje nema nikakve veze sa dnevnim redom.
Gospodine predsedniče, odmah sam rekao da ću da zloupotrebim Poslovnik i da to nije dozvoljeno, ali moram da iskoristim priliku što je tu gospodin Petrović i gospođa Nada Kolundžija; ne znam da li će tu biti od 17,30 do 18,00 časova. Jednostavno, želim da stavimo tačku na ovaj problem koji se tu proteže više od pola godine. Znači, Nada Kolundžija je obećala 30. oktobra da ćemo započeti razgovore između DS-a i SVM-a. Rekla je da će do tada biti obustavljen i proces privatizacije i da, ukoliko postignemo nekakav dogovor u vezi s ovim pitanjem, onda će se taj dogovor poštovati. Rekao sam da mi iz SVM-a možemo obezbediti većinu u Skupštini za usvajanje ovih izmena i dopuna, ali ako to ne možemo staviti na dnevni red, onda, naravno, ne možemo ni raspravljati o ovom pitanju, a ovo se može rešiti samo u Narodnoj skupštini. Nas je, SVM, Demokratska stranka obmanula dva puta, 2002. godine, kada je ovaj zakon donet i kada je bilo obećano da će se ovo pitanje rešiti nekakvim propisima, a drugi put 30. oktobra, kada je Nada Kolundžija obećala da ćemo započeti razgovore o ovoj temi. U međuvremenu su prodati Radio Kula, Radio Srbobran i Radio Sombor. Aukcijska prodaja Radija u Bačkoj Topoli i Radija u Novom Bečeju je 23. oktobra. Radio Bačka Topola emituje program na srpskom, mađarskom, rusinskom i slovačkom jeziku i ukoliko se ovi mediji prodaju, političku odgovornost za ovo će snositi Demokratska stranka. Molim vas, gospodine Petroviću, da kažete šta je stav DS-a o ovom pitanju. Mi smo otvoreni za saradnju, spremni smo za razgovore i za saradnju. Molim vas da kažete da li ima smisla da mi o ovome govorimo. Još jednom ću da podvučem da mi ne pravimo kampanju. Ovaj problem želimo da rešimo. Mi smo podneli Predlog zakona još 19. juna. Daću vam i Predlog ovog zakona. Molim vas da kažete stav DS-a i da razgovaramo o ovom pitanju, da bismo mogli sačuvati medije koji emituju programe i na jezicima nacionalnih manjina. Zahvaljujem, gospodine predsedniče, što ste dozvolili da govorim šest minuta i da govorim o čl. 225. i 226. Poslovnika. Više se neću javljati.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Dušan Petrović.
Gospodine Pastore, da nećete da pravite kampanju, vi biste ovo mene pitali kada smo se pozdravili; ušli ste pre 45 minuta u salu. Ja vam neću, naravno, u raspravi o zakonu o Ustavnom sudu odgovoriti na ova vaša pitanja. Ako želite da razgovarate, možete da me dobijete kad vam je god volja. Znate i moj telefon, a znate i način na koji možete da dođete do mene. Mislim da je zaista van svake elementarne korektnosti da na ovakav način otvorite ovo pitanje u Parlamentu.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladan Vučićević, a neka se pripremi narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Poštovani narodni poslanici, javio sam se povodom amandmana na član 11 - da li treba sudije za izabrane sudije Ustavnog suda da polažu zakletvu u Parlamentu ili ne treba. Mislim da je ta dilema vrlo jednostavna - naravno da treba da polažu zakletvu u Parlamentu. Postoje mnoge službe i svi oni koji rade u interesu građana i za interes građana - treba da polažu zakletvu u Parlamentu, iz jednog prostog razloga, što Parlament, upravo, odražava volju građana Srbije i ovde imamo zastupljeno kompletno biračko telo Srbije. Kada bi se zakletva polagala ispred predsednika Republike, ipak, predsednika Republike bira određeni broj građana i on ih zastupa, iako predsednik Republike po Ustavu mora da zastupa sve građane, dok je Parlament jedino mesto gde su zastupljene sve grupacije i gde imamo kompletno biračko telo. Zato je normalno polagati zakletvu pred Parlamentom. Druga stvar koju bih želeo da kažem je - treba da se polaže zakletva. Naravno, podrazumeva se da je sudija Ustavnog suda stručan čovek, častan i pošten čovek i da će obavljati časno i pošteno svoju funkciju, ali kada on treba da radi u interesu širokih masa, tj. svih građana, onda treba da se polaže i zakletva. Postoji, u krajnjoj liniji, i onaj, nazovimo ga, protokolarni deo. Postoji dosta zanimanja gde se polaže zakletva. Evo, i lekari polažu zakletvu pre nego što stupe na posao, pa imamo vojnike, za koje sigurno znamo da će da brane svoju državu, pa polažu zakletvu, i to treba, naravno. Predsednik Republike, koji će sigurno zastupati interese svoje države, pa polaže zakletvu. Polažu zakletvu i ministri, jel te? Znači, svi oni koji rade u interesu, sveukupno, građana Srbije - treba da polažu zakletvu i treba da se čuje to njihovo da će časno i pošteno raditi, iako se podrazumeva da se biraju časni i pošteni ljudi, koji po samom automatizmu treba da taj posao obave onako kako treba, da budu časni i pošteni, iskreni i dosledni. Prema tome, Parlament je jedino mesto gde se sveukupno biračko telo i građani Srbije koncentrišu na jedno mesto, odnosno on sekoncentriše preko poslanika koji su birani od strane građana, i to je jedino pravo mesto gde svi treba da polažu zakletvu. To je stav poslanika Nove Srbije, a pretpostavljam i poslanika sveukupne većine u ovom parlamentu. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ja bih hteo da kažem nekoliko rečenica vezanih za amandmane koje je podneo narodni poslanik Vladan Batić i za odgovor koji je dao ministar Dušan Petrović. Što se tiče amandmana na član 8, ja sam i u raspravi, u načelnoj raspravi o Predlogu zakona o Ustavnom sudu, rekao da mi nije logično da se, u slučaju da ne postoje odgovarajuća procesna pravila u zakonu o Ustavnom sudu, primenjuju procesna pravila drugih zakona, a da se precizno i decidno ne navede o kojim procesnim zakonima je reč. Koliko mi je poznato, gospodine ministre, u Republici Srbiji, odnosno u pravnom sistemu Republike Srbije postoji čitav niz procesnih zakona. Neki od tih procesnih zakona su potpuni, a to su - Zakon o parničnom postupku, Zakon o krivičnom postupkui Zakon o opštem upravnom postupku. Postoji Zakon o upravnim sporovima, koji je, takođe, procesni zakon, ali nije potpun, jer sadrži jednu odredbu koja kaže - da će u slučaju da se pojavi neko procesno pitanje koje nije regulisano Zakonom o upravnim sporovima biti primenjen Zakon o parničnom postupku. Gospodine ministre, mislim da ste imali pred sobom dve mogućnosti koje ste morali da iskoristite, a vi ste se, eto, opredelili za neku mogućnost koja je, po mom mišljenju, vrlo loša. Naime, kada ste pisali Predlog zakona, naravno, ne vi lično, nego ljudi koji su bili u tom timu koji je pisao Nacrt zakona, morali ste ili da se potrudite da zakon o Ustavnom sudu bude potpun zakon, znači, da ne postoji nijedno procesno pitanje koje tim zakonom neće biti uređeno, ili, ako ste se već opredelili da regulišete samo neka procesna pitanja, onda ste morali da kažete u Predlogu zakona - u slučaju da se javi određeno procesno pitanje koje nije regulisano zakonom o Ustavnom sudu, primeniće se odgovarajuća odredba ili Zakona o parničnom postupku ili Zakona o opštem upravnom postupku. Malo mi je nelogično da se primenjuju odredbe Zakona o krivičnom postupku. Ako sam dobro razumeo ovo što ste rekli, ispada da to da li će se primeniti određeni procesni zakon zavisi od toga koja pravna stvar je u pitanju povodom koje je izjavljena ustavna žalba, pa ako se ustavna žalba podnese zbog pitanja koje je regulisano opštim upravnim postupkom, onda će se primeniti Zakon o opštem upravnom postupku. Ako se pojavi pravna stvar koja je regulisana parničnim postupkom, onda će se primeniti Zakon o parničnom postupku. Ta mehanička primena i mehaničko dovođenje u vezu prirode pravne stvari povodom koje je izjavljena ustavna žalba sa primenom odgovarajućeg procesnog zakona ne čini mi se da je mnogo logična. Vi ste ovako ostavili jednu široku mogućnost sudijama Ustavnog suda da primenjuju odredbe odgovarajućeg procesnog zakona. To može da izazove u praksi samovolju, može da izazove arbitrarnost, može da izazove to da, jednostavno, ne postoji ujednačena praksa Ustavnog suda. U jednom slučaju će se, recimo, primeniti Zakon o parničnom postupku, u nekom drugom - Zakon o opštem upravnom postupku, možda čak, kako vi kažete, i Zakon o krivičnom postupku, i tako dalje. Onda tu neće biti ujednačene sudske prakse i postoji mogućnost da se ozbiljno dovede u pitanje - pravo stranaka pred Ustavnim sudom. Posebno je problematično kod ovog člana 8, ja sam o tome govorio u načelnoj raspravi, stav 2, koji kaže - o pitanjima postupka koja nisu uređena ovim zakonom ili odredbama procesnih zakona, Ustavni sud će odlučiti u svakom konkretnom slučaju. Ovo nije ništa drugo nego davanje zakonodavne vlasti jednom sudskom organu. To, u stvari, znači, ako ne postoji odgovarajuće procesno pravilo iz drugog zakona, onda će to procesno pravilo da ustanovi sam Ustavni sud. To je, gospodine ministre, ništa drugo nego tribunalizacija našeg ustavnog sudstva. To je praksa koju primenjuje Haški tribunal. Haški tribunal sam sebi utvrđuje pravila po kojima radi. To ne radi neki drugi organ, nego radi sam Haški tribunal i čim vide da ne mogu nekoga po tim procesnim pravilima da osude, oni brže - bolje ta pravila menjaju. Od 1994. godine, pa do danas, ta procesna pravila su menjana u Haškom tribunalu više od 30 ili 40 puta. Da se to ne bi desilo i sa Ustavnim sudom, ovu odredbu iz člana 8, odnosno stav 2. člana 8, treba da obrišete, jer, prosto, nije u duhu ne samo srpskog pravnog sistema, nego nije u duhu kontinentalnog prava - da sud sam sebi propisuje pravila po kojima postupa. To je presedan koji nema primer u našoj, a ni u evropskoj kontinentalnoj, normativnoj i sudskoj praksi. Što se tiče amandmana na član 11, meni se čini, uz dužno poštovanje gospodina Batića, da on nije precizno razumeo odredbu člana 11, stava 2, pošto se tu kaže da se, prilikom stupanja na dužnost, polaže zakletva ne pred Narodnom skupštinom, nego pred predsednikom Narodne skupštine. Stav SRS-a je da sudije Ustavnog suda koje budu izabrane moraju da polažu zakletvu, i to pred Narodnom skupštinom. I te kako Narodna skupština ima veze s Ustavnim sudom, zato što, pre svega, Narodna skupština bira pet sudija, a, s druge strane, s one liste kandidata koju predloži Narodna skupština predsednik Republike bira pet sudija,tako da najmanje 10 sudija Ustavnog suda ima neposredne veze sa Narodnom skupštinom. Mi želimo da podignemo autoritet Narodne skupštine u svakom pogledu i smatramo da ne postoji nijedan državni organ u Republici Srbiji, nijedno drugo političko telo pred kojim sudija Ustavnog suda treba da polaže zakletvu, osim pred Narodnom skupštinom. Narodna skupština ima najširi demokratski legitimitet i Narodna skupština je pravo mesto gde sudije Ustavnog suda treba da polažu zakletvu. Dakle, smatramo da sudije Ustavnog suda treba da polažu zakletvu, ali mislimo da bi bilo bolje da se zakletva polaže ne pred predsednikom Narodne skupštine, nego pred Narodnom skupštinom u plenumu.
Zahvaljujem. Na član 13. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Izvinjavam se, samo da pročitam. Vlada predlaže da se amandman prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Pre nego što pređemo na taj amandman, reč ima ministar Dušan Petrović.
Još jednom samo i mislim, ne mislim, siguran sam da se više neću po pitanju ovih procesnih stvari javljati. Dakle, želim samo još jednom da pročitam član 3. Zakona o Ustavnom sudu, sada se zove - zakon o postupku pred Ustavnim sudom, koji je na snazi u ovom trenutku. Taj zakon je donet 1991. godine, a menjan je 1993. i 2005. godine. Dakle, nije menjan ni 2001, ni 2002. On je važio od 1991. godine i neke izmene subile 2005. godine. Evo, samo u pogledu ovih odredaba o kojima sada raspravljamo. Taj zakon kaže – o pitanjima postupka koja nisu uređena ovim zakonom shodno se primenjuju odredbe odgovarajućih procesnih zakona. U stavu 2 – o pitanjima postupka koja nisu uređena ovim zakonom ili odredbama procesnih zakona, Ustavni sud će odlučiti o svakom konkretnom slučaju. Dakle, po principima i propisima koji su uređeni na vrlo blizak način, kao ovim zakonom, stvari se odvijaju već godinama u našoj zemlji. Ono što još želim da kažem, a mislim da je vrlo bitno, pored postupaka kojima se do sada bavio Ustavni sud u jednom redukovanom obliku, kada je postojala mogućnost da se izjavi ustavna žalba, s jednim potpuno novim poljem otvaraju se mogućnosti da građani izjave ustavnu žalbu u svim mogućim pravnim situacijama koje postoje u našoj zemlji, sa pravom građana da, dok ne budu završeni ti sudski postupci i dok ne budu iscrpena sva pravna sredstva, traže zaštitu zbog toga što smatraju da im suđenja traju predugo, dakle da im nije ostvareno pravo na suđenje u razumnom roku. Smatrali smo da je potpuno celishodno da Ustavnom sudu otvorimo široku mogućnost da primenjuje proceduru, naravno, tamo gde postoje jasna pravila, koja će ga dovesti do odluke koja će biti odgovor, odnosno mogućnost da se pruži ovakva posebna i specifična vrsta sudske zaštite, u situacijama koje do sada u našoj pravnoj tradiciji i u pravnoj praksi nisu postojale.
Zahvaljujem. O amandmanu, imate još sedam minuta. Reč ima gospodin Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, hteo bih samo da kažem nekoliko rečenica vezanih za obrazloženje koje je dao gospodin Dušan Petrović. Obrazloženje koje ste dali, gospodine ministre, meni se ne čini logičnim, posebno sa stanovišta vaše partije. Zar se vi ne zalažete za raskid sa mračnom prošlošću iz devedesetih godina? Kako to da je odjednom jedini vaš argument ono piše i u postojećem zakonu, koji je donet 1991. godine, a mi od 1. oktobra 2000. do danas iz usta funkcionera DS-a i drugih partija DOS-a jedino slušamo da treba raskinuti sa svim onim što je bilo tokom devedesetih godina?! To što je pisalo u Zakonu o Ustavnom sudu iz 1991. godine i pravnom dejstvu njegovih odluka, koji je kasnije više puta menjan i dopunjavan, ne znači da je to rešenje bilo dobro. Vi uporno, gospodine ministre, da li svesno ili nesvesno, činite jednu grešku. Nije ustavna žalba novi pravni institut, kada je reč o postupku pred Ustavnim sudom. Republika Srbija je pravni sledbenik Savezne Republike Jugoslavije i državne zajednice Srbija i Crna Gora. Vidite ovako, što se tiče suđenja u razumnom roku, to je samo jedan mali fragment i mala pravna sekvenca o kojoj bi Ustavni sud povodom ustavne žalbe mogao da odlučuje. Hoću da vam kažem da smo mi ustavnu žalbu kao pravni institut poznavali i po Ustavu Savezne Republike Jugoslavije iz 1992. godine i Savezni ustavni sud, tadašnji, bio je i te kako ovlašćen da razmatra pitanja koja su pokrenuta povodom ustavne žalbe, a to isto ovlašćenje imao je i Sud Srbije i Crne Gore, koji je formiran 2003. godine. Prema tome, niste vi sada, gospodine ministre, izmislili nešto što nikada do sada nije postojalo u našoj pravnoj praksi. Ali, pokušavam da vam skrenem pažnju na to da vaš način rezonovanja vezan za primenu procesnih zakona nije dobar i da u praksi može da izazove vrlo velike probleme. Nije isto, prosto, nisu ista procesna pravila kada se odlučuje. Najpre, ustavna žalba je žalba i onda ste morali jasno da kažete - kada se odlučuje o ustavnoj žalbi, primenjuju se pravila Zakona o Ustavnom sudu, kao prvo. Drugo, ako ta pravila nisu sadržana u zakonu o Ustavnom sudu, onda će se primeniti ili Zakon o parničnom postupku ili Zakon o opštem upravnom postupku ili, eventualno, neki drugi procesni zakon. Ovako, vi ostavljate izuzetno širok prostor da sudije Ustavnog suda, od kojih se mnogi ne bave pravom na praktičan način, od slučaja do slučaja, odlučuju koji će procesni zakon da primene. Prvo, stavljate samim sudijama Ustavnog suda vruć krompir u ruke, da oni sami moraju da lupaju glavu koji procesni zakon će da primene. Šta ako sada u Ustavnom sudu dođe do preglasavanja o tome koji procesni zakon valja primeniti, pa umesto da se sudije Ustavnog suda upuste u meritum pravne stvari povodom koje je izjavljena ustavna žalba, oni će da rešavaju prethodno pitanje - koji procesni zakon valja da se primeni. Onda, umesto da se smanjuje broj predmeta po ustavnim žalbama, on će da se povećava, jer sudije neće ništa drugo da rade nego će da se bave time koje pitanje i koji procesni zakon valja primeniti. Vodite računa, gospodine ministre, o još jednoj stvari. Zakon o Ustavnom sudu spada u javno pravo, sadrži imperativne pravne norme. U imperativnim pravnim normama nema mesta slobodnom odlučivanju, slobodnom tumačenju, tumačenju od slučaja do slučaja. Tu mora biti jasno propisano koji procesni zakon se primenjuje i povodom kojih procesnih pitanja. Dakle, najbolje bi bilo da je tim ljudi koji je pisao Nacrt zakona o Ustavnom sudu u potpunosti i do tančina razradio svako procesno pitanje koje može da se javi, i povodom odlučivanja o ustavnosti, zakonitosti, i povodom odlučivanja o ustavnoj žalbi, i povodom svakog drugog pitanja koje može da se nađe pred Ustavnim sudom, ili, kad već niste to uradili, onda je trebalo jasno da kažete – u slučaju da ne postoje jasna pravila, primeniće se procesna pravila tog i tog procesnog zakona. To bi bilo pravnički najispravnije. Ovako, vi uvodite u našu sudsku praksu praksu rešavanja predmeta od slučaja do slučaja i tu više neće biti nikakve ujednačene prakse. Stvoriće se problemi samim sudijama Ustavnog suda, koji će raspravljati ne o meritumu stvari, nego o prethodnom pitanju – koji procesni zakon valja primeniti. Onda, umesto da imamo efikasan ustavni sud, opet ćemo dobiti jedan državni organ koji će postojati samo na papiru, a građani Srbije neke realne koristi od svega toga neće imati.
Zahvaljujem. Na član 13. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Vlada predlaže da se amandman prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanikLaslo Varga.
Poštovani gospodine predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram čl. 104. i 225. Gospodine predsedniče, vi se trudite da primenite Poslovnik samo kada je reč o malim opozicionim poslaničkim grupama. Za vladajuću koaliciju, naravno, ne važi Poslovnik. Odgovorite mi, molim vas, na pitanje koliko je puta gospođa Nada Kolundžija izlazila u poslednjih nekoliko nedelja po Poslovniku i raspravljala o raznim pitanjima koja se nisu nalazila na dnevnom redu? Sigurno se to desilo više desetina puta. Naravno, od velikih opozicionih poslaničkih grupa imate strah, pa zato ne primenjujete Poslovnik. Sada član 225. Jedno objašnjenje gospodinu ministru. Gospodin Pastor je postavio pitanje javno, za ovom govornicom, iz jednostavnog razloga, zato što DS dogovore koji se postignu u četiri oka uvek prekrši. To je uradila gospođa Nada Kolundžija kada je obećala da će se postupci privatizacije ona tri medija o kojima je gospodin Pastor govorio obustaviti. Nisu se ti postupci obustavili i mediji su privatizovani. Sada želim gospođi Kolundžiji da dam jedno obaveštenje. Tog 30. oktobra, kada smo se dogovorili da će se naš predlog izmena i dopuna zakona naći na dnevnom redu, mi smo njoj obećali da ćemo pružiti dokaz da ima primera u zemljama EU da su osnivači elektronskih medija manjinske samouprave. Ovom prilikom želim da pročitam jednu odredbu Zakona o radiodifuziji Republike Mađarske. Prema tom zakonu, televizijske stanice nacionalnog ili regionalnog pokrivanja, odnosno radio stanice nacionalnog pokrivanja, mogu da budu organizovane u pravnoj formi akcionarskog društva ili javno korisnog društva, što znači, javnog preduzeća, čiji su osnivači lokalne ili regionalne samouprave ili samouprave nacionalnih manjina. Ovo znači da u Republici Mađarskoj, koja je članica OEBS-a, Saveta Evrope, Evropske unije, ne da nije zabranjeno da osnivači radio i televizijskih stanica budu lokalne samouprave, nego televizijske stanice sa nacionalnim ili regionalnim pokrivanjem, odnosno radio stanice sa nacionalnim pokrivanjem mogu da budu organizovane isključivo u formi akcionarskog društva ili javnog preduzeća čiji su osnivači lokalne ili regionalne samouprave. Dakle, u jednoj članici EU je isključena upravo ona forma prema kojoj se u Srbiji teži, znači da svi ti mediji budu društva sa ograničenom odgovornošću. Mislim da je ovo najbolji dokaz o kojoj se obmani godinama radi. Mislim da bi vredelo još jednom i ove argumente uzeti u obzir i staviti već jednom na dnevni red ovaj predlog izmena i dopuna zakona.
Da li se neko javlja za reč povodom ovog amandmana? (Ne) Na član 14. amandman je podneo poslanik Veljko Kovačević. Vlada predlaže da se amandman prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 15. amandman je podneo poslanik Vladan Batić. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Vidoje Jovanović.
Poštovani predsedniče, uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što se konkretno izjasnim kada je u pitanju član 15. i amandman podnet od strane gospodina Batića, želim da dam par uvodnih napomena, da je članom 166. Ustava Republike Srbije uređeno pitanje Ustavnog suda, gde je on samostalan i nezavisan državni organ koji se, pre svega, stara o zaštiti ustavnosti i zakonitosti, ljudskih i manjinskih prava i sloboda. U članu 172. Ustava Republike Srbije propisan je sastav, izbor i imenovanje sudija Ustavnog suda, gde pet od predloženih deset bira Narodna skupština, pet imenuje predsednik Republike, takođe od predloženih deset, a pet imenuje, na svojoj sednici, Vrhovni kasacioni sud. U članu 9. Ustavnog zakona o sprovođenju Ustava Republike Srbije tačno je preciziran rok i vreme donošenja zakona o Ustavnom sudu. To je do kraja prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine. Ovde želim da ukažem da su ti rokovi prošli, iz prostog razloga što u vladajućoj koaliciji nije došlo do tog dogovora, vezanog za sam zakon, a, pre svega, o predlogu mogućih kandidata za sudije Ustavnog suda, pa jedan od razloga sigurno jeste i političke prirode, odnosno tiče se opredeljenosti samih kandidata, o čemu smo govorili ovde u Skupštini. Upravo, i član 15. zakona i predloga ovog amandmana se odnosi na to da sudijama Ustavnog suda prestaje mandat onog momenta kad oni postanu članovi političkih stranaka. Želim da kažem da razlog zbog čega je ovaj amandman odbačen jeste član 55. stav 5. Ustava Republike Srbije, koji jasno i decidno kaže da sudije Ustavnog suda, sudije, tužioci, Zaštitnik građana, pripadnici Vojske, pripadnici policije, ne mogu biti članovi, odnosno pripadnici političkih partija. Zato prihvatam ovaj predlog i obrazloženje Vlade Republike Srbije kada je u pitanju ovaj član. SPS je, kada su u pitanju predlozi mogućih kandidata za sudije Ustavnog suda, u svojim predlozima polazila, pre svega, od određenih kriterijuma, a to su stručnost, kvalitet rada, dosadašnje angažovanje mogućeg kandidata, ispunjenost svih uslova. Isto tako, želim da kažem da sigurno nije bilo moguće izbeći ovaj politički faktor i od drugih predlagača; ne mora da znači da su kandidati stvarni članovi političkih partija, ali, sigurno je bila u pitanju i njihova opredeljenost, odnosno naklonjenost određenoj političkoj partiji. Zato želim da istaknem da je SPS podnela, na Predlog zakona o Ustavnom sudu, desetine amandmana, sa ciljem da usvojeni zakon bude što kvalitetniji i sadržajniji. Vlada Republike Srbije je prihvatila amandman SPS-a, odnosno moj, na član 93, koji sam podneo kao narodni poslanik, ali želim da istaknem da od podnetih oko 90 amandmana svih političkih partija, pa i SPS-a i drugih opozicionih partija, u cilju da dobijemo što kvalitetnije i sadržajnije zakone, nije prihvatila u dovoljnoj meri dobre namere poslanika da ovaj predlog zakona o Ustavnom sudu bude kvalitetniji i sadržajniji. Zahvaljujem što je, pre svega, Vlada prihvatila amandman na član 93. koji je podnela SPS. Isto tako, želim da naglasim da je pred nama izbor, posle ovih sprovedenih procedura, odnosno amandmana, sudija Ustavnog suda. SPS i svi narodni poslanici koji ovde sede trebalo bi, prilikom izbora kandidata, da imaju u vidu stručnost, osposobljenost, ispunjenost uslova ko može biti sudija Ustavnog suda. Smatram da se u izboru sudija neće zaobići ni ovaj politički faktor, opredeljenost mogućih kandidata, ali apelujem da u najvećoj meri, ipak, dođe do izražaja ta stručnost.
Da li se još neko javlja povodom ovog amandmana? (Ne) Na član 15. amandman su, u istovetnom tekstu, podneli narodni poslanici Zoran Krasić i Rajko Baralić. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, a zatim narodni poslanik Rajko Baralić.
Očekivao sam da će ovaj amandman da se usvoji, zato što je u skladu sa Ustavom Republike Srbije i otklanja veliku smetnju koja može da nastane, i to tako što sudije Ustavnog suda uzurpiraju svoju vlast, pa krenu i van onoga što im je Ustavom dozvoljeno. U načelnoj raspravi sam najavio o čemu se radi i rekao sam da takvo rešenje postoji kada je u pitanju Zakon o NBS i on je dao vrlo loše rezultate u praksi. O čemu se radi? Član 15. propisuje postupak razrešenja sudija Ustavnog suda. U stavu 1. se navode razlozi. Nema tu nekih većih problema, osim jednog koji izvire iz nedorečenosti ustavne norme, odnosno promašaja koji je napravljen kada su pravili Ustav, oni koji su neposredno radili na tekstu; ne pričam o onima koji su politički učestvovali, nego, pre svega, o onima koji su pisali. Kada se trajno izgubi radna sposobnost za obavljanje sudijske dužnosti, onda je to zakonski razlog za prestanak funkcije. Razrešenje je obično vid neke sankcije, a ako je razrešenje vid sankcije, onda zašto bi bila sankcija za nekoga ko je ispunio uslove za starosnu penziju ili izgubio radnu sposobnost? Ovde se radi, pre svega, o invalidskoj penziji; izgubio radnu sposobnost. Dok je u Sekretarijatu za zakonodavstvo bila normalna ekipa ljudi, vodili su računa o jedinstvu pravno-političkog sistema. Njima se nikada ne bi desilo, konkretno, da je Njegovan Kljajević i dalje direktor Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo, on ovo nikada ne bi pustio. Znači, gubitak radne sposobnosti je razlog zbog koga dolazi do prestanka funkcije po sili zakona, a ne može biti razlog za svojevrsnu sankciju koju predstavlja razrešenje. Moj amandman ovo nije obuhvatio i ne sporim predlagaču, s obzirom na to da se radi o prepisivanju jedne ustavne norme, a Ustav je u tom delu pogrešan. Iz toga sledi ova greška, da ispunjenost uslova za razrešenje sudija Ustavnog suda utvrđuje Ustavni sud. Na tako nešto ne postoji čak ni aluzija u Ustavu Republike Srbije, konkretno, ne postoji u članu 174. Vi ste mi odgovorili, odnosno Vlada je odgovorila, samo ću da pročitam jednu rečenicu – to, naravno, ne isključuje mogućnost da ispunjenost uslova za razrešenje sudije Ustavnog suda utvrđuje Ustavni sud, budući da je razrešenje samo jedan od razloga za prestanak dužnosti sudije Ustavnog suda, a predloženim zakonskim rešenjima doprinosi se nezavisnosti sudija Ustavnog suda. To je ''trla baba lan''. Zašto? Onaj ko bira, utvrđuje da li su ispunjeni uslovi za izbor. Mi ćemo, verovatno, za nekoliko dana imati ovde glasanje povodom ove liste koju je predložio predsednik Republike. On je predložio 10 kandidata, pet kandidata treba da izabere Narodna skupština. Ko utvrđuje da li su ispunjeni uslovi za izbor? Narodni poslanici. Oni su dali neke biografije, napisali tamo, imam decu, nemam decu, oženjen sam, imam radni staž, nemam radni staž itd. Neko je napisao da nije član nijedne političke stranke. Taj uslov da li je neko član političke stranke, to je neproverljivo. U praksi je neproverljivo. Na čemu se zasniva? Časna reč, nisam član stranke. Da uzmemo sada onu drugu listu, koju pravi Narodna skupština. Svi znamo da su tri kandidata članovi DSS-a, istaknuti članovi DSS-a. Slažem se, možda izborom treba da podnesu, odnosno da izađu iz stranke i da otklone taj nedostatak. Zašto ovo pričam? Pričam zbog toga što ispunjenost uslova za izbor utvrđuje Narodna skupština u onom svom delu. Kada je u pitanju ono što bira predsednik Republike sa naše liste, on utvrđuje da li su ispunjeni uslovi. Može da kaže Narodnoj skupštini, vi ste mi predložili, recimo, listu od 10, a ja smatram da šest kandidata ne ispunjavaju uslove, ova četiri ispunjavaju. Što se tiče te četvorice, za dva smatram da su izuzetni, pa njih hoću da biram, a ova dva neću da biram. Znači, njegovo je pravo, pravo tog organa, a to pravo imamo i mi. Moguće, za nekoliko dana, kada bude glasanje o ovoj listi, da prođe jedan ili dva od kandidata koje je predložio predsednik Republike. To je sve u granicama Ustava i zakona, to mora da se kaže, pre svega, Ustava. Kada je u pitanju razrešenje, Ustav je jasan o prestanku dužnosti sudija, a razrešenje se svodi na to; na zahtev ovlašćenog predlagača, o izboru, odnosno imenovanju sudija Ustavnog suda odlučuje Narodna skupština. Narodna skupština odlučuje o razrešenju. Inicijativu za pokretanje postupka može da da Ustavni sud. Onaj ko pokreće postupak, smatra da su ispunjeni uslovi za razrešenje iz stava 1. i podnosi predlog da se razreši dotični sudija Ustavnog suda. Ovde mi utvrđujemo da li su ispunjeni uslovi za razrešenje. Nemojte da pravite analogiju sa nečim što stoji u Ustavu kada Narodna skupština pokreće postupak za razrešenje predsednika Republike, pa onda uslov - da bi se došlo na glasanje, jeste da Ustavni sud utvrdi da je predsednik Republike prekršio Ustav. To je Ustavom propisana situacija. Utvrđivanje da li je prekršio Ustav je smešteno u nadležnost Ustavnog suda. Ovde nije u nadležnosti Ustavnog suda da utvrđuje da li su ispunjeni uslovi za razrešenje sudija Ustavnog suda. Nema toga. Najviše što oni mogu, jeste da idu kod svojih statusnih pitanja, poslednja je rečenica u članu 174. Ustava. Sudije Ustavnog suda zaključe da neki njihov kolega ne ispunjava više neke uslove i da je nastupila situacija za razrešenje, pa mogu nama da daju inicijativu da se on razreši. Onda mi utvrđujemo da li su ispunjeni uslovi za razrešenje. Ovde ste vi razloge za razrešenje smestili u nešto što je poseban postupak, kao neko prethodno pitanje, koje treba da reši neki organ, pa ste rekli, Ustavni sud je nadležni organ koji treba to prethodno pitanje da reši. Nije. Onaj ko može da ide maksimum sa inicijativom, on ne može dalje da ide. Inicijativa je jedan inicijalni akt kojim se skreće pažnja, čak, neobavezujući akt. Sada imamo potpuno drugačiju situaciju. Moguće je da zakonom propisana većina i Ustavom propisana većina, evo, sada, koja je nelogičnost, kome će Skupština da podnese, određeni broj poslanika, znači, 126 poslanika, podnese predlog da se razreši sudija Ustavnog suda. Kome treba da podnese taj zahtev, predlog? Narodnoj skupštini. Šta treba Narodna skupština da radi? Da to šalje u Ustavni sud, da Ustavni sud utvrdi da li je nastupio razlog za razrešenje. Oni kažu, nije nastupio razlog. Zašto? Zbog kolegijalnosti. Nije u sukobu interesa, recimo, a to je član 173. Nije u sukobu interesa, on je tamo u nekom sportskom kolektivu, nebitan čovek, itd., neki drugi razlog, nije bitno. Zašto uskraćujete pravo Narodnoj skupštini da vrši svoju nadležnost? Znači, da razrešava. U raspravi će da se utvrdi. Radikali, vi tražite da se razreši taj sudija NN, demokrate kažu, razlog za razrešenje nije nastupio, kao što smo u raspravi sada, juče i prekjuče imali. Batić kaže - petoro njih ima samo pravosudni ispit, a neko uzme biografije i pročita i kaže, nije pet, nego sedam. Mene su ubedili da je sedam. Batića nisu. On i dalje misli da je pet. Nije smešno. To je sve u granicama nadležnosti Narodne skupštine. Ta rasprava je u granicama nadležnosti Narodne skupštine. Mi smo ovlašćeni da biramo, mi smo ovlašćeni da glasamo o razrešenju i da razrešimo nekoga. Zašto nama sada uskraćujete to? Kao, neka bogzna kako teška pitanja, pa mora da utvrdi Ustavni sud. Zašto da utvrdi Ustavni sud? Što ne utvrdi Prvi opštinski sud? Ne. Ta malicioznost koja se seje je kao ona koju je vešto Mlađan Dinkić uneo u Zakon o Narodnoj banci Srbije. Nema čoveka u Srbiji koji može da vam kaže da li je teoretski moguće da se razreši guverner Narodne banke Srbije. Nemoguć posao. Da li se vi sećate kada smo skidali Dinkića ovde pre tri, četiri godine? Morali smo zakon da menjamo. Nije moglo ništa da ga pomeri. Znate da se šest meseci svađao, krajem 2002. godine, do aprila 2003. godine, da li je on prešao da bude guverner Narodne banke Srbije, da li Narodna banka Srbije postoji, da li je on ovlašćen da potpiše novčanicu. Živković ga je napadao da je nepismen i da ne sme da potpisuje novčanicu, pa je posle bio i sumnjiv za ubistvo Zorana Đinđića, zbog one svađe, sećate se, ''Laki je malo nervozan'', to je rekao Dinkić, nisam ja rekao. Vi ovaj amandman morate da usvojite. Znate zbog čega morate da ga usvojite? Ako nekako sklepate ovaj Ustavni sud i ja podnesem predlog za ocenu ustavnosti stava 2. člana 15, onda taj Ustavni sud, taj koji budete izabrali, mora da konstatuje i da utvrdi da ovo nije saglasno sa Ustavom. To vam tvrdim, zato što ne mogu sudije Ustavnog suda da idu van okvira koji je propisan Ustavom. Možete da pričate šta god hoćete, ja pričam i kritikujem Vučetića itd. Pitajte Vučetića, da je sudija Ustavnog suda, kako bi odlučio. Isto ovo što vam ja kažem, jer to je abeceda. Nije to sada nešto - volim, ne volim; abeceda, ne može ispod ovoga da se ide. Vi idete ispod toga. Zašto? Zato što postoje neki interesi. Koji interesi? Želimo da očuvamo tih 10, da to glumi neki Ustavni sud, da prikrijemo to da su članovi političkih stranaka. Znate koja je situacija sada? Ako prođe ovo što je Vlada predložila, moguće je da devet sudija Ustavnog suda, čim polože zakletvu pred predsednikom Narodne skupštine, to je devalvacija, to je isto kao da su zamenici javnog tužioca. Po onom Ustavu koji ste kritikovali, oni su polagali zakletvu pred Narodnom skupštinom, pa se poređaju svi ovde da polože zakletvu. Mi nismo hteli da intervenišemo i pišemo amandmane, jer smatramo da pitanje zakletve mora da se reši Ustavom i tamo gde u Ustavu stoji da polaže zakletvu i daje svečanu izjavu. Kad svedete na zakonsku obavezu polaganje zakletve, onda je to druga stvar. Ima nekog opravdanja kada je u pitanju Vojska itd, a za ovo drugo, da ne otvaramo temu. Znači, teoretski je moguće da vi izaberete ovih pet sudija, Tadić ovih pet, to je 10, dođu, smeste se u kabinete i posle dva dana saopšte javnosti - mi smo svi kolektivno prešli u Demokratsku stranku. Mi, ovako drčni, zapnemo da ih razrešimo, a oni kažu - nisu nastupili razlozi, mi smo to utvrdili. Mi, sudije Ustavnog suda, utvrdili smo da nije nastupio razlog. Cela Srbija zna da je nastupio razlog, kako ćete onda da ih smenite? Onda će da kaže – izvinite, molim vas, član 15. stav 2. i Dulić odmah kaže da to ne može da ide na dnevni red. Zašto? Vi ste podneli zahtev, ja sam ga podneo Ustavnom sudu i čekam da oni odgovore, ili je to možda malo više zbog onoga da li će da se utvrdi da je predsednik Republike prekršio Ustav, jer mu nekako ruka naginje da potpiše nešto što je zabranjeno da se potpiše.
Bez insinuacija, gospodine Krasiću, takve vrste.
Insinuacije su dozvoljene i nisu kažnjive, gospodine Albijaniću, to morate da znate. To što vi pričate, deluje na nešto što je zabranjeno, a to je neka analogija. Nemojte Narodnu skupštinu da svodite na ono za šta vaš predsednik Narodne skupštine kaže da je cirkus. Ne pravite analogiju sa cirkusom. Analogija je zabranjena u pravu, da znate. Znači, amandman mora da se usvoji. Dao sam vam primer. Za dva dana će da kažu - mi smo svi članovi Demokratske stranke. Svi da tražimo da se oni razreše, Dulić može samo da prosledi zahtev njima, da oni, u skladu sa zakonom, utvrde da li su nastupili razlozi za razrešenje. Znate kada će da utvrde to? Oni mogu, čak, bezobrazno da jave - mi smatramo da nisu nastupili razlozi za razrešenje, omakla se izjava sudiji da je član neke stranke, inače, nije on član stranke, on sa gnušanjem gleda na tu stranku. U pravnoj zabludi su profesori Pravnog fakulteta. Potpuno slična situacija. Ne znam da li imate ovlašćenja da to prihvatite ili nemate, ali, bez obzira na to da li vas je Vlada ovlastila ili nije, Tadić ne prihvata ovaj amandman, pošto je ovo kompleks prava Demokratske stranke. Vodite računa o štetnim posledicama svega što predlažete, a, gospodine Petroviću, očekujem odgovor na pitanje koje već nekoliko puta postavljam - da li je ovo zakoniti tužilac za ratne zločine? Njega je predložila Vlada, izabrala Narodna skupština. U onom zakonu nema razrešenja, verovatno se razrešava po Zakonu o Javnom tužilaštvu, ali je kasnije Ustavni sud utvrdio da Vlada nikako nije mogla da bude predlagač za izbor i mi imamo manjkavog tužioca. Zato što je on toliko manjkav, sve je manjkavo što on radi.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić, o svom amandmanu.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, dešava se da narodni poslanici podnose amandmane u istovetnom tekstu, a da se o tome nisu dogovarali. Gospodin Krasić i ja imamo takav amandman, ali imamo i gospodin Batić i ja – na član 21. To znači da narodni poslanici čitaju zakon koristeći se nekom logikom koja je njima bliska i svojstvena i političkim programom u pogledima na određena rešenja pišu amandmane da poboljšaju tekst osnovnog zakona, što je dobra vest. To je loše za Vladu, a nije loše ni za Vladu, u stvari, zato što Vlada i ministar treba da računaju s tim da poslanici opozicije čitaju zakone i pokušavaju da pomognu. Vi ste, gospodine Petroviću, malopre rekli, niste rđavo mislili, ali ste ipak rekli da se ne očekuje od poslanika opozicije da govore dobro. Pri tome ste mislili da govore dobro o zakonima, ali pošto to niste rekli, ja ću reći, u ime Poslaničke grupe SPS-a – mi se ne trudimo da govorimo dobro, već da govorimo odlično, i to je naš posao ovde. Dakle, govorićemo tako i ubuduće. U članu 15, stav 2. se briše, kaže amandman koji sam, kao i gospodin Krasić, on u ime SRS-a, a ja u ime SPS-a, ovde podneo. Zašto? Evo još nekoliko rečenica da kažem. Bilo je puno reči ovde o tome, ako povežete članove 13. i 14. sa članom 15, videćete da ima smisla ovo što smo uradili. U članu 13. se kaže: ''Sudija Ustavnog suda podnosi zahtev da mu prestane dužnost pre isteka perioda na koji je izabran, odnosno imenovan, ovlašćenom predlagaču za izbor''. To znači, između ostalih, Narodnoj skupštini Republike Srbije. Član 14: ''O ispunjenju uslova za starosnu penziju sudije, predsednik Ustavnog suda obaveštava ovlašćenog predlagača zaizbor''. Ovlašćenog predlagača, a ne Ustavni sud. Znam da postoji jedno shvatanje Parlamenta kao viškau različitim dešavanjima nakon izbora i sa tim se ne slažem. Narodna skupština Republike Srbije jeste mesto gde niko ne treba da ima nikakav problem, naročito ako svoje nadležnosti crpi iz Ustava i zakona. Slažem se sa kolegama da bi bilo normalno da se zakletva polaže u Narodnoj skupštini. Nekima od ovih sudija koji će biti izabrani bilo bi milo. Oni su u ovoj sali, inače, boravili pre 20-ak godina. Pošto kolege ne znaju, ovde su se održavale sednice Centralnog komiteta, u istoj ovoj sali. Jedan od njih je to priznao i njemu svaka čast, ali ostali nisu. Dakle, jedan je priznao, to je lepo, i mi smo ga podržali, ali ostali nisu, tako da kada bi došli ovde da polažu zakletvu, setili bi se vremena kada je ovde, umesto pravougaonika, stajao jedan grb drugačijeg dizajna, i na ovim vratima, a sada stoje samo pravougaonici. Videćemo, kada dođu, da li će da dođu, kako će da se osećaju. Umesto Miće, bili su razni predstavnici Centralnog komiteta. Ovde je održana Osma sednica, u ovoj dvorani, i sve druge sednice, sednice omladinskih i Socijalističkog saveza, Sindikata i SUBNOR-a. Nije rđavo da ljudi znaju, da im malo štrecaju kolena kada budu dolazili ovde. Ja smatram, u ime kolega iz SPS-a, takođe, da vi ništa nećete, gospodine ministre, rđavo da učinite ukoliko prihvatite amandman gospodina Krasića i moj amandman, zato što je potpuno nelogično da se, kako bih rekao, neko sam izjašnjava o sopstvenom pravu. Dakle, iako postoje neki razlozi koji su potpuno jasni, sada to treba Ustavni sud da ceni, iz razloga o kojima je govorio i gospodin Krasić. Šta znači da li je neko član političke stranke? To samo on zna u srcu, inače, po definiciji, laže. To pitanje političke neutralnosti mi smo ovde sveli na nivo sprdnje, zato što svako može reći - nisam član političke stranke i tako stekne pravo da bude biran na osnovu odredaba određenog zakona, pa on kasnije i postupa samostalno i nezavisno u okviru jednog samostalnog, nezavisnog organa, ili nezavisnog regulatornog tela, i uvek može reći - nisam član političke stranke. To nije tačno. Mogu da vas podsetim kako je gospodin Svetozar Čiplić, sudija Ustavnog suda, javno raspravljao o istom pitanju sa gospodinom Vučetićem, koji je bio predsednik Ustavnog suda, čak o prethodnim pitanjima, u medijima su raspravljali i nisu krili da zastupaju, jedan - DS, a jedan - G17 plus. Zato je dobro da razlozi za prestanak ovog mandata, ili eventualno razrešenje, ustanovi Narodna skupština, a ne Ustavni sud, jer znate, Bog je prvo sebi stvorio bradu. Tamo postoji nešto što je kolegijalnost, postoji jedan interes koji je stečen na osnovu malih, sitnih ustupaka. I sudije Ustavnog suda biće samo ljudi,sa svim svojim vrlinama, manama, eventualno, sa porocima, nadam se da ih nemaju, tako da je nepotreban strah, bilo čiji, u ovoj zemlji od Narodne skupštine. To je bila naša ideja kada smo pisali amandman i mi vas molimo da ovaj amandman prihvatite. Neke poslaničke grupe će to takođe da podrže i, koliko ja razumem, mi već sada imamo 124 glasa za ovo, dakle, moguće je da ćemo sami izlobirati do dana za glasanje. Bilo bi dobro da pristanete na to, jer se ništa rđavo neće desiti. Biće svima bolje, a vi ćete pokazati dobru volju i da ste zaista ministar koji ima sluha za dobre inicijative i dobre amandmane. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne) Prelazimo na sledeći amandman, ali pre toga, po Poslovniku, narodni poslanik Mujo Muković.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nešto oko sat vremena došlo je do pucnjave u Novom Pazaru, u Altun-alem džamiji. Dobili smo više poziva građana iz Novog Pazara, ima ranjenih, po našem saznanju, za sada dvojica. Tražim od predsednika Narodne skupštine da hitno sazove Odbor za bezbednost. Kao član Odbora za bezbednost, takođe, tražim od ministra unutrašnjih poslova informaciju i hitno reagovanje povodom ovih događaja. Zaista, ne bih želeo da ovo obraćanje pretvorim u politiku, jer sam izuzetno uznemiren i zabrinut. Naša saznanja govore da je reč o grupi aktivista stranke Demokratske akcije Sulejmana Ugljanina, dobro organizovanoj, njih oko 200, dovučenih iz drugih opština, to nisu ljudi koji pripadaju tom džematu i toj džamiji, dakle, Altun-alem džamiji u Novom Pazaru, i da će biti organizovana jedna akcija, koja je ovih dana bila i najavljivana od strane aktivista stranke Demokratska akcija i tzv. Islamske zajednice Srbije, novoformirane. Pominjale su se reči - krvoproliće i mi zaista smatramo da, ukoliko sada MUP ne preduzme najenergičnije korake, ova situacija može eskalirati. Najiskrenije, sa ove govornice pozivam sve ljude u Novom Pazaru da se uzdrže, da ostanu mirni i da se vrate svojim kućama, a policiju pozivam, jer to jutros nisu učinili, a znali su da do ovoga može doći, već su pustili te ljude da uđu na silu u džamiju i pucaju na ljude koji su već bili tamo. Tražim i od ministra unutrašnjih poslova i od predsednika Narodne skupštine ono što sam rekao. Hvala.
Možemo se zajednički složiti da nadležni državni organi treba efikasno da rade svoj posao. Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović.
Dame i gospodo narodni poslanici, predložio sam amandman na član 16. Predloga zakona o Ustavnom sudu, tako da se stav 2, stav 3. i stav 5. brišu. Naime, ustavne norme iz člana 173. stava 1. Ustava Republike Srbije kažu da sudija Ustavnog suda ne može vršiti drugu javnu ili profesionalnu funkciju, niti posao, izuzev profesure na pravnom fakultetu u Republici Srbiji, u skladu sa zakonom. Vlada je, u obrazloženju zašto ne prihvata ovaj amandman, rekla da se ovim članom zakona samo razrađuje norma iz člana 173. Ustava Republike Srbije. Međutim, ne radi se o tome. Prvo, Vlada se, čak, nije ni potrudila da doslovno prepiše član Ustava koji ovo pitanje reguliše. Postoji očigledna terminološka neujednačenost između stava 1. člana 16. Predloga zakona i stava 1. člana 173. Ustava Republike Srbije. Član 16. kaže - sudija Ustavnog suda ne može vršiti drugu javnu ili profesionalnu funkciju, niti posao, izuzev profesure na pravnom fakultetu u Republici Srbiji. Član 173. stav 1. Ustava Republike Srbije kaže - sudija Ustavnog suda ne može vršiti drugu javnu ili profesionalnu funkciju, niti posao, izuzev profesure na pravnom fakultetu u Republici Srbiji, u skladu sa zakonom. Prema tome, to obrazloženje da ne prihvatate amandman zato što, navodno, samo razrađujete odredbu iz Ustava Republike Srbije, jednostavno, nije tačno. Ja smatram da stav 2. člana 16. Predloga zakona o Ustavnom sudu bez ikakve potrebe opterećuje tekst Predloga zakona i da zbog toga ovaj stav treba brisati. Prvo, smešno je da se javnom ili profesionalnom funkcijom ovde smatra funkcija u kulturno-umetničkom društvu, humanitarnom, sportskom ili nekom drugom udruženju. Ustav je hteo da kaže da ne može sudija Ustavnog suda da vrši neku javnu ili profesionalnu funkciju koja može da dovede u pitanje njegovu samostalnost i nezavisnost kada rešava pitanja koja se nađu pred Ustavnim sudom. Kakva veze ima to da li je neko član KUD-a ili sportskog društva s odlučivanjem o pitanjima koja se nađu na dnevnom redu Ustavnog suda Srbije? Vi ste, u stvari, izgleda hteli da postignete nešto drugo. Hteli ste da kažete, doduše na jedan uvijen način, da sudije Ustavnog suda mogu da budu članovi nevladinih organizacija. Mislim da je to smisao onoga što piše u stavu 2. člana 16. Predloga zakona o Ustavnom sudu. Znate vi jako dobro, kao što znamo i mi iz SRS-a, da ne može na nezavisnost sudije Ustavnog suda da utiče to ako se on bavi folklorom u nekom KUD-u, ali može da utiče ako je član neke nevladine organizacije. Mi smo u Republici Srbiji imali i te kako negativnih iskustava sa nevladinim organizacijama. Neke nevladine organizacije su vodile pravu hajku, ne protiv ovog ili onog pojedinca, ne protiv ove ili one partije, nego protiv države Srbije i srpskog naroda. Jel treba ponovo da pominjemo ime one gospođe čije se ime navodi u naslovu najnovije knjige dr Vojislava Šešelja, vezano za aferu ''Hrtkovac''? Neke sudije, odnosno kandidati za sudije Ustavnog suda Srbije u svojoj biografiji ne skrivaju da su članovi pojedinih nevladinih organizacija. Da li to znači da ih to preporučuje da budu sudije Ustavnog suda? Znači, nije bitno da li je neko kvalitetan pravnik, da li je neko nezavisan, da li će samostalno da obavlja svoju funkciju, da li je čestit i pošten čovek, ali, ako je član neke nevladine organizacije, onda može. Što se tiče odredbe, odnosno stava 3. člana 16. Predloga zakona, ona glasi ovako: ''O delovanju iz stava 2. ovog člana sudija Ustavnog suda je dužan da obavesti Ustavni sud''. Opet jedna smešna norma. Zašto bi sudija Ustavnog suda morao da obaveštava Ustavni sud da je član, recimo, nekog kulturno-umetničkog ili humanitarnog, kulturnog, sportskog ili nekog drugog udruženja? Norma koja bez ikakve potrebe opterećuje tekst Predloga zakona, ali posebno je nepodobna za usvajanje odredaba iz stava 5. člana 16. Ona glasi ovako: ''U slučaju sumnje u postojanje sukoba interesa, sudija Ustavnog suda može se obratiti Ustavnom sudu radi davanja mišljenja''. Gospodine Dušane Petroviću, gospodine ministre, mi smo maločas pričali ovde o nekim procesnim zakonima koje će sudije Ustavnog suda morati da primene ako zakon o Ustavnom sudu ne sadrži odgovarajuća procesna pravila. Vi znate, isto kao što i ja znam, kao što znaju svi pravnici koji sede u ovoj sali, da je osnovno načelu iz svih procesnih zakona da niko ne može biti sudija u svojoj sopstvenoj stvari. Postoji spor oko toga da li je sudija Ustavnog suda u sukobu interesa i onda se ne pita neka druga institucija da li zaista postoji sukob interesa ili ne, nego se pita sam Ustavni sud. Još su rimski pravnici formulisali načelo "Nemo iudex in kausa sua", da niko ne može u svojoj stvari da bude sam sebi sudija. Vi sve to prenebregavate i kažete - postoji sumnja da je sudija Ustavnog suda u sukobu interesa. Nećemo da pitamo ni Narodnu skupštinu, nećemo da pitamo nikoga, nego ćemo da pitamo sam Ustavni sud, a Ustavni sud je podeljen po partijskim pripadnostima, po partijskim nahijama. Sad, najbolje će onaj sudija Ustavnog suda iz DS-a da kaže - jeste, znate, moj kolega jeste u sukobu interesa i treba ga isključiti iz Ustavnog suda. To se neće desiti. Ova odredba je, prosto, smešna, ona nema nikakvo utemeljenje ni u pozitivnim propisima, niti u pravničkoj tradicija, koja je stara hiljadama godina. Ne znam zašto ste formirali onaj republički Odbor za sprečavanje sukoba interesa. Zašto ste donosili Zakon o sprečavanju sukoba interesa prilikom vršenja javnih funkcija? Već nekoliko godina puni su mediji toga kako je taj zakon neophodan da bismo se približili nekakvim fantomskim evropskim standardima, kako su ljudi koji rade u tom republičkom Odboru za sukob interesa nekakvi apostoli političkog morala, oni treba da odlučuju da li je neko u sukobu interesa ili ne. Onaj predsednik Republičkog odbora deli lekcije svima redom, soli pamet itd., a gde vam je sad Odbor za sukob interesa? Ne, nego će Ustavni sud da odlučuje o tome da li je njegov član u sukobu interesa ili ne. Zaista, smešna odredba i u kontradikciji sa svim onim što ste vi sami, kao vlast u ovoj državi, radili u proteklih nekoliko godina. Dakle, treba ostati pri formulaciji iz člana 173. Ustava Republike Srbije, ona je dovoljna jasna, dovoljno precizna i njen smisao je da se sudijama Ustavnog suda onemogući da obavljaju funkciju koja može objektivno može da dovede u pitanje njihovu nezavisnost, njihovu nepristrasnost i samostalnost kada rešavaju kao sudije Ustavnog suda, a svima je u ovoj sali jasno da, ako je neko član kulturno-umetničkog ili nekog filantropskog društva, to nema nikakve veze sa njegovom funkcijom sudije Ustavnog suda.
Hvala. Da li još neko od narodnih poslanika želi reč? Narodni poslanik Žarko Obradović, zamenik predsednika Poslaničke grupe SPS-a.
Hvala, gospodine predsedavajući. Moram iskreno priznati da je za mene ovaj amandman kolege Martinovića bio samo povod da se javim i da kažem nešto više, generalno, o ovim ustavnim odredbama vezanim za vrstu posla koji sudija Ustavnog suda može obavljati i da ukažem na jednu nelogičnost koju, nažalost, sadrži, barem po mom mišljenju, Ustav, a koja je kasnije preneta u ovaj zakon o Ustavnom sudu. Zašto ovo govorim? Čini mi se da je Ustav Republike Srbije vrlo jasan u članu 172, kada kaže ko može biti sudija Ustavnog suda. Znači, čovek koji ima najmanje 40 godina života, 15 godina radnog staža i da je istaknuti pravnik. Onda, u članu 173. se pominje da sudija Ustavnog suda ne može vršiti drugu javnu profesionalnu funkciju, izuzev profesure na pravnom fakultetu. Čini mi se da to malo sužava. Zašto ovo kažem? Spremajući se za ovu tačku dnevnog reda, čuo sam od kolega koji tu materiju znaju daleko bolje od mene da ima u svetu zemalja koje imaju vrlo jasne odredbe o tome ko može biti sudija Ustavnog suda, pa se onda kaže da sudije Ustavnog suda može biti samo neko ko je, primera radi, doktorirao na ustavnom pravu. Doduše, broj tih zemalja je vrlo mali, zato što je uslov veoma visok, ali oni, verovatno, imaju i te kako veći broj stanovnika, veći broj obrazovanih ljudi iz ove oblasti i oni iz tog reda uskih specijalista biraju one koji mogu biti sudije Ustavnog suda. Čini mi se da smo u Ustavu utvrdili jednu odredbu koja, objektivno, sudijama Ustavnog suda, da kažem, sužava mogućnost da se bave profesurom. Daleko bi bilo bolje da je umesto pravnog fakulteta, primera radi, odrednica na univerzitetu. Zašto ovo kažem? Ne slučajno. Ako pogledate strukturu predmeta na pravnom fakultetu, evo, primera radi, uzeću Pravni fakultet u Beogradu, ima ovde predmeta koji su takvi, uz sve poštovanje prema kolegama koji predaju na Pravnom fakultetu, da oni sa materijom ustavnog prava nemaju dodirnih tačaka, ili tek marginalno. Pomenuću predmete kao što je Nacionalna istorija države i pravo, Osnove sociologije, Sociologija prava, Pravno-upravna informatika, Nauka o upravljanju, Saobraćajno pravo, Retorika, Osnovi statistike, Politička sociologija, Osnovi računovodstva ... to su predmeti na Pravnom fakultetu. Znači, sudija Ustavnog suda može predavati ove predmete na pravnom fakultetu. Ima, bez uvrede, predmeta na drugim fakultetima gde se proučava, primera radi, materija ustavnog prava. Koliko ja znam, ima toga na Fakultetu političkih nauka, a sad je osnovano nekoliko pravnih fakulteta koji, možda, nemaju taj prefiks – pravni, u svom nazivu, ali sadrže predmete iz pravne oblasti. Jedan od tih predmeta sigurno može biti i Ustavno pravo. Onda se, objektivno, sudija Ustavnog suda dovodi u jednu, po meni, nelogičnu situaciju, da može predavati samo na pravnom fakultetu, a Ministarstvo prosvete, primera radi, može, izdavanjem dozvole o osnivanju i radu nekog fakulteta, taj fakultet kvalifikovati na drugačiji način i time sudiji Ustavnog suda dati mogućnost da predaje. Ovo govorim zato što plediram na to da sudije Ustavnog suda sutra mogu da predaju, jer svoje znanje i iskustvo, kao i praksu, treba da mladim kolegama koji se bave tom materijom učine što dostupnijim, da ih nauče onome što jeste sadržaj Ustava, šta je Ustavni sud i šta je predmet njegovog rada. Čini mi se da ovakvo ustavno rešenje, objektivno, sužava tu mogućnost rada sudija Ustavnog suda. Znam da će se Vlada pozvati na odredbe Ustava i tu je ova vlada u pravu. Čini mi se da su nam, možda, u onoj brzini donošenja Ustava, a sami znamo da su državni razlozi bili tada u prvom planu, promakle neke sitnice u odnosu na značaj koji je Ustav imao, neke sitnice koje nam sada malo sužavaju mogućnost da nađemo neka bolja rešenja, da Ustavni sud funkcioniše na pravi način, ali i da sudije Ustavnog suda dobiju mogućnost da predaju i na nekim drugim visokoškolskim obrazovnim institucijama a ne samo na pravnom fakultetu. Hvala vam.
Hvala, gospodine Obradoviću. Da li se još neko javlja od narodnih poslanika povodom ovog amandmana Aleksandra Martinovića? (Ne) Na član 16, amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Srđan Šajn. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 16. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Milisav Petronijević. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Željko Vasiljević.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, želim da obrazložim amandman koji je podneo moj kolega iz Poslaničke grupe SPS-a, gospodin Milisav Petronijević. Pre nego što počnem da obrazlažem njegov amandman, hteo bih samo da vam ukažem na jedan problem, na jednu nelogičnost, koja piše u članu 15. Između ostalog, piše da se sudija Ustavnog suda razrešava, da vam ne bih čitao sve, ako trajno izgubi radnu sposobnost za dužnost sudije Ustavnog suda. Ako pročitate član 172. Ustava, nigde ne piše da sudija Ustavnog suda treba da ima neku posebnu fizičku spremu, neko posebno zdravstveno stanje koje ga opredeljuje da bude sudija Ustavnog suda. Jasno je propisano da mora da ima 40 godina, 15 godina iskustva u struci itd., ali ne piše ništa o posebnom zdravstvenom stanju za sudiju Ustavnog suda. Mislim da, analizirajući ovo, dolazi do potpunog obrazloženja i logične veze s onim što je gospodin Petronijević ovde predložio. Naime, radi se o članu 17, gde piše da se gubitak radne sposobnosti za dužnost sudije Ustavnog suda utvrđuje na osnovu stručnog nalaza i mišljenja ovlašćene zdravstvene ustanove. Onaj ko je to pisao, pretpostavljamo da nije baš najbolje razumeo šta znači ovo - mišljenje ovlašćene zdravstvene ustanove. Znate iz kog razloga? Pretpostavimo da se radi o trajnom gubitku radne sposobnosti, jer se zbog toga razrešava sudija Ustavnog suda. Gubitak trajne radne sposobnosti ne može da utvrdi zdravstvena ustanova, nego isključivo komisija koju je osnovao Republički zavod za zdravstveno osiguranje, odnosno Fond penzionog i invalidskog osiguranja, tako da ćete se ovde dovesti u neku, da kažem, pravnu nedoslednost i pravnu nelogičnost, iz više razloga. Prvo, za utvrđivanje trajne nesposobnosti za rad nadležno je Ministarstvo rada i socijalne politike, a, opet, za rad zdravstvenih ustanova nadležno je Ministarstvo zdravlja. Budite sigurni da proceduru utvrđivanja trajne radne nesposobnosti nijedna zdravstvena ustanova u Srbiji nije ovlašćena da radi, niti to može da uradi. Ona može da da predlog za utvrđivanje radne nesposobnosti, za to je potpuno ovlašćena, ne jedna, nego mnoge ustanove, čak ne bi trebalo ni da piše ovlašćena zdravstvena ustanova, nego zdravstvene ustanove. Zato vas molim da ovo dobro razmotrite, dobro razmotrite ovaj amandman. Mislim da je Miša Petronijević, nesumnjivo, jedan od najboljih poznavalaca zakona u oblasti rada, zapošljavanja, socijalne politike i oblasti koje dotiču ove članove i da je to jedna od preporuka zašto dobro treba razmisliti o amandmanu koji je moj kolega, poslanik iz Poslaničke grupe SPS-a podneo. Desiće nam se, da kažem tako, da budemo maliciozni i da se zloupotrebi ovaj član. Na nečiji zahtev će biti pozvan sudija Ustavnog suda u zdravstvenu ustanovu, gde će neki lekar reći da on nije radno sposoban. Ako to neko bude hteo da zloupotrebi, verujte mi da će čovek biti skinut sa funkcije, razrešen funkcije sudije Ustavnog suda. Nadam se da to nije nikome u interesu, ponajmanje podnosiocu ovog predloga zakona, jer sam siguran da svi mi želimo da imamo čvrste institucije, da sudije Ustavnog suda, prilikom donošenja svojih presuda, ne trpe nikakav pritisak. Ovakvo zakonsko rešenje nije dobro, tako da vas još jednom molim da dobro razmislite i da prihvatite amandman gospodina Milisava Petronijevića. Hvala vam.
Da li još neko želi reč povodom ovog amandmana? (Ne) Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada je ovaj predlog zakona došao u Poslanički klub SRS-a, mi smo, razmatrajući Predlog, konstatovali da je ovo jedan od retkih predloga zakona koji su došli u javnu raspravu a da nisu prepisani negde sa Zapada. Upravo zato smo se svojski potrudili da amandmanima ispravimo ono što ministar, odnosno Ministarstvo, njegovi saradnici, nisu uspeli, da li zato što nisu znali, da li zato što nisu mogli, da li zbog nekih drugih ograničenja, u svakom slučaju, nisu uspeli da ubace u ovaj zakonski predlog. Bilo mi je drago kada sam video da je nekoliko amandmana poslanika SRS-a usvojeno. Međutim, gledajući amandmane koji nisu usvojeni, a koji potiču iz Poslaničkog kluba SRS-a, dolazimo do zaključka da se "iza brda ipak nešto valja" i da taj predlog zakona nije baš da nije obojen na ovaj ili onaj način, pre svega, da nije nekakvim zapadnim vetrovima malo oduvan. Amandmani Poslaničkog kluba SRS-a su svi smisleni i kad bi se svi do jednog uključili, ovaj predlog zakona, kad postane zakon, bio bi daleko prihvatljiviji i lakše primenljiv u pravnom prometu, tim pre što sam izbor sudija Ustavnog suda, tačka o kojoj ćemo kasnije raspravljati, odnosno predlog zakona o kojem ćemo kasnije raspravljati, mi smo raspravljali i u načelu o tome, omogućava da se partijska pripadnost stavi ispred interesa države, bez obzira na to što je tako uvijeno u oblandu da laiku, onome ko vas ne poznaje, tačnije rečeno, ne vas, ministre, nego vašu stranku, može da bude i prihvatljivo i primamljivo. To je jedan od članova ovog zakona - ne sme da bude član političke stranke. Šta ćemo sa nevladinim organizacijama koje diktiraju političkim strankama pravila ponašanja, upravo političkim strankama iz vladajuće nomenklature? Šta ćemo s onom ustaškom Natašom Kandić, koja je sociolog a brani sve optužene sa Kosova, brani šiptarske interese u mnogim sudskim procesima, a ispostavilo se da nije advokat? Znate za to. Znate li da vam je na mnogim procesima prisutna Nataša Kandić, da diktira presude Nataša Kandić, a Nataša Kandić je sociolog, nije uopšte pravnik? Čak i da je pravnik, nema položen pravosudni ispit i nije upisana u spisak advokata u Advokatskoj komori. Trebalo bi, eto, to neka vam bude šlagvort, da preispitate ponašanja nekih sudija koji primaju Natašu Kandić u sudnice. (Vjerica Radeta, s mesta: Zna on.) Mislim da ne zna, ne verujem da zna a da ne bi reagovao ministar. Mislim da ne zna, evo, sad je upoznat. Očekujem da će uskoro ministar reagovati na ovaj problem. Podneo sam amandman u ime Poslaničkog kluba SRS-a na član 17, kojim tražim da se deo člana preformuliše. Član glasi: ''Gubitak radne sposobnosti za dužnost sudije Ustavnog suda utvrđuje se na osnovu stručnog nalaza i mišljenja ovlašćene zdravstvene ustanove''. Ovim amandmanom tražim da se reči: "ovlašćene zdravstvene ustanove" brišu i da se, umesto toga, napiše: "u skladu sa propisima o penzijsko-invalidskom osiguranju". Propisi penzijsko-invalidskog osiguranja važe za sve državljane Srbije, počev od predsednika, pa do onoga ko će se, recimo, sutradan zaposliti i isti su za sve. I predsedniku države, da, ne daj Bože, poludi, desilo bi se da mu, u skladu sa propisima o penzijskom i invalidskom osiguranju, bude utvrđivana radna sposobnost i, analogno tome, ukoliko se radna sposobnost izgubi, odlazio bi čovek u penziju. Prema tome, ne vidim razlog da predsednik države, predsednik Vlade, svi u ovoj državi podležu ovim zakonima, a da sudije Ustavnog suda dovedemo u ovakvu situaciju; pitanje je da li je bolja ili lošija situacija u koju ih dovodimo. Jer, upravo obrazlažući amandman, koji je sličan mom amandmanu, prethodnik reče da će postojati mogućnosti zloupotrebe, pa ukoliko se sudija Ustavnog suda drzne da donese neku odluku koja nije u skladu i u interesu njegove stranke, odnosno stranke koja ga je predložila, odnosno vladajuće koalicije, doći će u situaciju da se pošalje na zdravstveni pregled, tendenciozno, dakle, ne poštujući zdravstvenu struku, a ima takvih koji su u stanju da za pare ne poštuju zdravstvenu struku. Podsećam vas na Smederevo i na aferu oko utvrđivanja invaliditeta i dobijanja penzija po tom osnovu. Dakle, ako je neko spreman da za pare da rešenje da je neko invalid prve kategorije i da na osnovu toga ostvari pravo koje mu po prirodi ne pripada, zašto ne bi bio spreman i da, zarad volje svoje stranke, donese odluku da je taj i taj radno nesposoban i da na taj način uklonimo sudiju Ustavnog suda sa njegovog radnog mesta? Zbog toga smatram da sudije Ustavnog suda ne treba izdvajati iz konteksta i određivati im posebne uslove za utvrđivanje njihove radne sposobnosti, tim pre što odlazak u penziju podrazumeva i automatski prestanak bavljenja funkcijom na koju je izabran. Očekujem da više nikada u ovoj državi nećemo biti u situaciji da nam bivši predsednik bivšeg Ustavnog suda, Ustavnog suda kojeg, inače, nemamo već nekoliko godina, tumači ustavne norme, tumači i daje svoja mišljenja i da ta mišljenja budu verifikovana kao mišljenja sa najvišeg mesta, tim pre što znamo i kojoj je političkoj stranci pripadao, i koje je političke opcije zastupao, i šta se krije iza mnogih njegovih odluka, čak i neke kriminalne afere. Ali, na stranu to. Smatram da sadašnje sudije Ustavnog suda, prvo, moramo zaštiti zakonski. Drugo, ne smemo ih izdvajati iz čitavog korpusa građana Srbije u tom smislu. Postoji opasnost da neko ovo zloupotrebi. Postoji opasnost da se prema nekome od ovih koji su predloženi ogrešimo. Zato predlažem - usvojite ovaj amandman, gospodine ministre, pa da idemo dalje.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, o amandmanu.
Mi smo ovim amandmanom pokušali da ispravimo ono što Vlada mora da zna. Gospodine Petroviću, nemojte da se ljutite. Kao ministar pravde, verovatno biste u onoj vladi morali najbolje da znate celinu pravno-političkog sistema Republike Srbije. Vi, vaša služba, vaše ministarstvo, a ako vama nešto promakne, jer ste sada u situaciji da ste vi predlagač ovog zakona, vi ste ga radili za Vladu, onda Republičkom sekretarijatu za zakonodavstvo nikako nije mogla da promakne ova formulacija, nikako nije mogla da promakne. Zašto? Zato što se nalazimo na terenu trajnog gubitka radne sposobnosti. Trajni gubitak radne sposobnosti utvrđuje samo nadležna invalidska komisija i niko drugi. Nadležna invalidska komisija u sistemu penzijsko-invalidskog osiguranja je van Zakona o zdravstvenoj zaštiti, van zdravstva. Zdravstvo, neovlašćene zdravstvene ustanove mogu da daju neke predloge, da daju svoje nalaze i mišljenja, i to je materijal na osnovu koga radi Invalidska komisija, to je činjenica. Ali, jedini ko je kompetentan, ovlašćen po zakonu, jedini koji je ovlašćen da utvrdi da je došlo do trajnog gubitka radne sposobnosti jeste ovaj organ koji je određen propisima o penzijsko-invalidskom osiguranju. U tom smislu smo mi napisali amandman. On je dosta sličan ovom koji je napisao gospodin Petronijević. Ali, mi nismo hteli da promenimo ceo član, nego samo onaj deo za koji smatramo da je loš. Znam da vi to shvatate, ali znam i da je vrlo teško da od 29 amandmana SRS-a usvojite 27, sve ja to znam. Nije to problem uopšte. Ima sada tu jedan drugi problem. Dobro je što ovi amandman na član 17. postoje, jer skreću pažnju na ono što je član 15. stav 2. Evo ga, Ćosić klima glavom. O čemu se radi? Vi ste sada ovde ''utvrđivanje razloga za razrešenje'' izmestili iz Ustavnog suda. Zašto? Zato što mu nije ni mesto u Ustavnom sudu, znate? Ako vam nešto znači, ja sam radio u Fondu za penzijsko i invalidsko osiguranje i malo pisao te propise iz PIO, znate. Znači, normalno da niste čitali moje knjige. Vidite, razlozi za razrešenje, utvrđivanje da li je nastupio razlog za razrešenje mora da bude kod onog ko je po Ustavu ovlašćen da bira i razrešava. Sada vodite samo računa da ne upadnete u zamku koja se zove uslov - razlog. Pravite razliku šta je razlog, a šta je uslov. Vidim po vašem domunđavanju da ne znate da ta razlika postoji, a velika je razlika. Znači, ko konstatuje trajni gubitak radne sposobnosti - nadležna institucija, u skladu sa propisima o PIO? Nadam se da to nije sporno što se tiče člana 17. Greškom je u Ustavu, našem, čistom greškom, to ostalo, odnosno greškom onog ko je radio tekst. Pustite vi i Tadića, i Koštunicu, i Tomu Nikolića, i tako dalje, jer su oni politički uokvirili taj ustav. Nisu oni zaduženi da znaju ove stvari. Nemojte sada da kažemo - svi smo učestvovali. Pa, jeste, svi smo učestvovali, ali ovo je čista pravno-tehnička omaška. Ona je ostala u Ustavu, obavezuje nas. Suštinski, trajni gubitak radne sposobnosti je razlog za prestanak radnog odnosa po sili zakona i kraj priče. Vi znate koje muke imamo s postojećim propisima o sudijama i tužiocima. To su ovi iz DSS-a nagurali, mnogo pametni, pa su one stvari koje su bile ranije, po onom starom zakonu - konstatacija da je neko ispunio uslove za penziju, konstatuje se, završava se, ne ide na Skupštinu i tako dalje - sada sve ubacili u Skupštinu, da se Skupština bavi svim i svačim. Onda imamo sledeću situaciju - a sa kojim danom da konstatujemo da mu je prestala funkcija zbog trajnog gubitka radne sposobnosti? On izgubio radnu sposobnost pre godinu dana, Skupština se sastala posle godinu dana da bi to konstatovala. Ne ulazim u ono šta se u međuvremenu dešavalo - da li je bio član nekog veća, da li je bio sudija, da li nije i kakva će sudbina tih odluka da bude. Znate i sami zašto - zbog loših rešenja. Ja se ne zalažem da trajni gubitak radne sposobnosti izvučemo na neku drugu stranu. Ne, to mora da bude u onim okvirima koji su propisani u Ustavu, tu se slažem. Ali, to da li je nastupio razlog da se razreši sudija Ustavnog suda - to mora da bude u Narodnoj skupštini. Ja sam sada iskoristio ovaj amandman na član 17. da bih malo pojačao ono što sam pričao o članu 15. stav 2. Znači, i član 15. stav 2. i član 17. prihvatite i nećete ništa da potrošite, sve će biti potpuno u duhu Ustava. Sada bih iskoristio priliku, a nadam se, gospodine predsedavajući, da posle 14 časova nećemo raditi, stvarno nema smisla da se radi, petak je, slava je ljudima i imaju neke obaveze, ljudi su sa strane došli, imajte u vidu da se cele nedelje radi, dajte da napravimo neki red, da se osvrnem na neke amandmane i neke nedorečenosti koje su se javile povodom nekih članova. Vrlo je teško da se ovim zakonom propiše postupak pred Ustavnim sudom, vrlo je teško. Mislim da ni u poslovniku koji treba da donese Ustavni sud nema nekih epohalnih inovacija, tu mnogo više ima prepisivanja normi iz postojećeg zakona. Ovaj zakon reguliše, tu ste vi u pravu, ono što prethodni zakon s razlogom nije hteo da reguliše. Jasno je, Zakonik o krivičnom postupku je neprimenljiv kada je u pitanju postupak pred Ustavnim sudom, odgovarajuće odredbe Zakona o parničnom postupku mogu da se primene ako se javi pitanje poslovne sposobnosti, da li je neko stranka, ko koga može da zastupa, kad je reč o rokovima za pozivanje, pa i osnovnim principima i načelima za rasprave. Do sada je Sud imao još jedan institut, to je tzv. Konsultativna sednica, da se pozovu svi zainteresovani, ako mogu, tako da kažem, u plenumu, gde svako ko se javi može da učestvuje, razreše se brojna pitanja. Ni javna rasprava se bitno ne razlikuje od ovoga, s tim što je broj učesnika mnogo manji. Ustavni sud izbegava javnu raspravu. Mislim da sada treba da potenciraju javnu raspravu. Kod ustavne žalbe, neću da otvaram to pitanje, biće velikih problema u radu Ustavnog suda. Ovako kako je koncipirana, ustavna žalba dođe kao četvrti stepen zaštite. Kada se kaže - zaštita manjinskih i ljudskih prava i sloboda itd, postavlja se pitanje da možda nismo ušli u teren gde postoji neki organ koji razmatra prava i obaveze pojedinaca. Vrlo je teško napraviti razliku gde počinje i gde završava tema ljudskih prava, a gde se prelazi na prava i obaveze pojedinca. Ono što razlikuje sud od Ustavnog suda je upravo to što sud rešava sporove o pravima, obavezama i interesima pojedinca. Kod ustavne žalbe, imaćemo svojevrsno preplitanje. Naša ustavna žalba, kako je ovde koncipirana, mnogo više liči na postupak pred Evropskim sudom za ljudska prava, ali znajte, na bazi člana 50, oni rešavaju i pitanja naknade štete i materijalne dobiti. Zato sam u načelnoj raspravi rekao da ne diramo ovo, računamo da će nešto sudska praksa da učini, a da kasnije ima mesta da se interveniše u zakonu, zato što je to potpuno nova oblast. Savezni ustavni sud gotovo nikakvog iskustva nije imao s ustavnom žalbom. Mi možemo da pričamo da je postojala, zato što je to bilo oktroisano kao pravo i moglo je da ide samo preko pravnog lica, nije mogao pojedinac da se obrati, da vam na pričam o tome koja su sve pravna lica mogla da daju, i ima zapisano da se bore za ljudska prava, itd. Nemamo iskustva. Zato to nismo hteli da diramo, jer mislimo da treba da se promoviše. Da podsetim na ovo još jednom rečenicom. Zato smatram da, ako se tako udahne snaga ustavnoj žalbi da poprilično liči na evropske sudove za ljudska prava, one kaznene odredbe ne mogu da budu prekršene, nego mnogo više treba da budu disciplinovane, nešto što, recimo, postoji u parničnom postupku, gde se sankcioniše protivpravno ponašanja stranaka u postupku, i onda ima nekog rezona da to bude u Ustavnom sudu. Ali, onda se otvara jedno drugo pitanje, koje se ne može rešiti u ovom trenutku, jer nemamo iskustva i ne znamo kako će to kod nas ići. Znate i sami, sve što smo prepisali sa Zapada doslovno, kod nas postane karikatura.
Hvala vam, gospodine Krasiću. Da li se još neko javlja povodom amandmana narodnog poslanika Momira Markovića? (Ne) Prelazimo na sledeći amandman, amandman na član 19. narodnog poslanika Vjerice Radete, ali posle pauze od jednog sata. Nastavak je u 14,30 časova. Hvala vam na razumevanju.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad sednice. Na član 19. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, vi koji ste pratili raspravu o Predlogu zakona o Ustavnom sudu u pojedinostima, videli ste da je Poslanička grupa SRS-a krenula s amandmanima tek od poglavlja - Izbor, imenovanje i prestanak dužnosti sudija Ustavnog suda. Imali smo izvesne primedbe i na članove koji su prethodili ovima gde smo podnosili amandmane, a pokazali smo to učešćem u raspravi prilikom razmatranja amandmana kolega i na ove druge članove, ali smo mislili da je vrlo bitno da ova procedura oko izbora, imenovanja i prestanka dužnosti sudija Ustavnog suda bude apsolutno u skladu s Ustavom i da ovde ne sme da bude propusta. Upravo iz tog razloga smo podneli amandmane na članove 13, 14, 15, 16, 17, kao i amandman na član 19. Predloga zakona. Ovaj uvod pravim zato što se upravo taj amandman koji sam podnela, na neki način, nadovezuje na prethodne amandmane. Suština je da bi svi ovi amandmani pre amandmana na član 19. morali biti usvojeni da bi amandman na član 19. imao smisla. Očekivali smo da će Vlada Republike Srbije, ili gospodin Petrović, kao predstavnik Vlade, shvatiti dobronamernost naših amandmana, odnosno našu nameru da ovaj tekst zakona, pre svega, upodobimo sa Ustavom Republike Srbije, da nam se ne dešavaju stvari koje smo imali u proteklom periodu, najpre za vreme kada nismo, u dva navrata, dugo imali Ustavni sud, a onda i za vreme kada smo imali Ustavni sud, koji je bio partijski Ustavni sud. Najbolji primer za to su bivše sudije Ustavnog suda, gospoda Čiplić i Vučetić. Sećate se odluka Ustavnog suda, kada u jednim novinama pročitate komentar gospodina Čiplića, koji ima svoj stav o određenom pitanju, a u drugim novinama to isto komentariše gospodin Vučetić, sa potpuno oprečnim stavom, a sudije su istog Ustavnog suda i učestvovali su u donošenju iste odluke. Ovde se čulo dosta primedaba koje se odnose na ispunjenost uslova za funkciju sudije Ustavnog suda. Između ostalog, govorilo se o tome da svi kandidati za sudije Ustavnog suda u ovom sazivu nisu sudije, ali moram da kažem da smo ipak postigli značajan napredak, jer su svi pravnici. Podsećam vas da smo u prošlom sazivu Ustavnog suda imali jednog diplomiranog ekonomistu. To je nešto što je nenormalno i nelogično. Danas sam, pretpostavljam da ste i vi, kolege, u jednim novinama pročitala neku kolumnu, tako mi je to izgledalo, koju je pisao gospodin Vučetić, bivši predsednik Ustavnog suda Republike Srbije. Kada kažem bivši, zastala sam, jer nisam baš sigurna da li je bivši ako još uvek prima platu. Gospodine Petroviću, na to nam niste odgovorili. Juče ste rekli da taj podatak nemate i juče je to bio prihvatljiv odgovor, ali danas, ako isto to odgovorite, neće biti prihvatljivo, jer ste bili u obavezi da od juče do danas to saznate, da biste narodnim poslanicima odgovorili napitanje. Zašto ovo uopšte potenciram? Zato što se gospodin Vučetić pojavio s tom kolumnom, s njegovim fantastičnim objašnjenjem Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Kada sam videla koja je to neznalica u tumačenju Poslovnika, onda zaista treba da budemo zabrinuti zbog svih odluka koje je Ustavni sud, u čijem je sazivu on bio, doneo i kakve li su te odluke, jer on je reagovao, to je očigledno iz ovog teksta, upravo zbog toga što su narodni poslanici pitali da li je tačno da on još uvek prima platu sudije Ustavnog suda, iako je već više meseci penzioner. Očigledno da je lično pogođen. Onda je pokušao da čitaocima tog lista objasni kako poslanici zloupotrebljavaju Poslovnik. Rekao je da se to odnosi na poslanike opozicije, a pre svega na poslanike LDP-a i radikale. Ne znam ko je još opozicija u ovom parlamentu, ali valjda Vučetić zna šta se, s vremena na vreme, dešava u skupštinskoj većini. Onda je pokušao da nam objasni kako se članovi 225. i 226. zloupotrebljavaju, zato što narodni poslanici pokušavaju, kaže on, preko tih članova da opstruišu rad, da odugovlače raspravu i da, zamislite, ne govore o onome što je tema dnevnog reda, što je regulisano članom 103. Poslovnika. Vidim da je pročitao Poslovnik, svi članovi koje je pomenuo zaista postoje u Poslovniku, ali objašnjenja su potpuno nesuvisla. Moram da kažemda ne mogu da verujem da neko ko je pravnik može tako glupo da objašnjava članove ovog našeg poslovnika, pojedine članove. Njemu je zasmetalo što je nekom palo na pamet da, koristeći član 226, pita da li gospodin Vučetić još uvek prima platu, a penzioner je. Onda je on procenio da taj član ne može da se koristi, faktički, da to može da bude samo poslaničko pitanje i neka nebulozna objašnjenja. Zaista moram, zato što se često i od predsednika Parlamenta čuje takva primedba, a objašnjavala sam to više puta, da iskoristim i ovu priliku da objasnim. Poslanička pitanja su nešto što je tačka dnevnog reda, a nikada do sada nije bila ta tačka na ovoj sednici; sada jeste i, prema obećanju Olivera Dulića, biće na svakoj budućoj sednici. To je dobro, ali, kada se desi nešto što ne trpi odlaganje, onda ne može da se čeka da dođe na dnevni red tačka dnevnog reda - poslanička pitanja. Ako je, recimo, danas gospodin Mujo Muković želeo da upozori i upozna javnost Srbije i da zamoli sve građane Novog Pazara da budu mirni, da budu u svojim kućama, zato što se desila pucnjava u džamiji, onda bi bilo potpuno besmisleno da je gospodin Mujo Muković čekao da dođe na dnevni red tačka ''poslanička pitanja'' i da onda o tome govori, kada se, ne daj bože, ko zna šta u međuvremenu desi u Novom Pazaru. Dakle, postoje neke situacije kada su narodni poslanici u obavezi, zbog tog naroda koji ih je poslao ovde, da reaguju po tom članu Poslovnika. To što se svaki put, ili gotovo redovno, pitanja koja se postavljaju ne dopadaju članovima, odnosno predstavnicima Vlade i ovoj skupštinskoj većini, zaista nije problem narodnih poslanika koji rade svoj posao. Morate da razumete da imate opoziciju u Parlamentu, morate da razumete da imate najjaču opozicionu stranku, najmnogoljudniju opozicionu stranku, najmnogoljudniju, inače, stranku u Srbiji, da smo, zahvaljujući vašim trange-frange kombinacijama, i dalje opoziciona stranka. Nećemo vas pustiti na miru. Govorićemo upravo kao što treba da govori opozicija. Ne možete vi, gospodine ministre, kroz sve ove članove, opet govorim - od člana 13. do 19, na koji sam ja podnela amandman, sudije Ustavnog suda da tretirate kao vanzemaljce, kao nešto van vremena, van prostora. Prema vašem predlogu, sudije Ustavnog suda, ne mogu da kažem da su ubrani sa grane, jer opet to mora neko da uradi, nego kao da su pali sa grane. Onda niko nema nikakvu nadležnost, niko ne može da im se meša ni na koji način, ne u posao, naravno, ali ovo što je izbor, imenovanje i prestanak dužnosti sudija Ustavnog suda, to, svakako, jeste nadležnost, pre svega, ovog parlamenta. Kada smo govorili, još pre nekih mesec dana, vi ste, takođe, bili ovde, gospodine Petroviću, da je počela opasna tribunalizacija srpskog pravosuđa, tada nismo imali na umu i Ustavni sud, jer još nismo imali ovaj predlog. Kada vidimo Predlog zakona o Ustavnom sudu, onda to još više potvrđuje našu sumnju i naš strah, jer vi predviđate da ustavne sudije, kada se jedanput izaberu, po proceduri koja je ovde određena, nikada više ne mogu biti razrešeni do isteka mandata. Sve se vrti u krugu odluka Ustavnog suda. Mi, faktički, to mora da se ima na umu, tj. ovaj parlament bira 10 sudija; biramo pet od onih koje predlaže Boris Tadić i predlažemo 10, od kojih Boris Tadić bira pet. Svih 10 su predlog ovog parlamenta. Ne može onda da se zanemari uloga Parlamenta, ako se u toku funkcionisanja i mandata tog Ustavnog suda desi sukob interesa, dođe do potrebe za razrešenjem nekog sudije itd. Znači, da onda kažemo - nemamo mi ništa s tim. Ko ima? Ima Ustavni sud. Kadija te tuži, kadija ti sudi. To ne može da bude. Ne može da bude u tom smislu nezavisno nijedno telo u ovoj državi. Najviši zakonodavni organ je ovaj parlament i pred ovim parlamentom svi moraju da polože račune. Nemamo nameru da utičemo na to i da vas ubeđujemo da Parlament na bilo koji način sme da utiče na odluke Ustavnog suda, a još manje, ne daj bože, Vlada Republike Srbije. To nikako ne mislimo. Ne mislimo ni da su sudije Ustavnog suda i Ustavni sud sada neki vanzemaljci, da unutar sebe rade šta hoće, donose odluke kakve hoće, krše zakon, dolaze u sukob interesa. Ovo su sve pretpostavke. Možda će taj novi saziv funkcionisati idealno, možda nećemo imati, čak, ni mi iz opozicije nikakvih primedaba na njihov rad. Verujte, tada bismo bili najsrećniji, jer dok Ustavni sud ne bude radio svoj posao u skladu sa Ustavom ne možemo reći da imamo pravnu državu, i nemamo je. Nemamo je, a dokaz za to je i što smo mi, poslanici SRS-a, morali mesec dana ovde, svaki drugi ili treći dan, da po Poslovniku upozoravamo gospodina Milana Markovića da mora da uradi ono što mu nalaže Zakon o lokalnoj samoupravi. Konačno je juče morao da donese preporuku Skupštini grada Beograda da poništi nezakonite i protivposlovničke odluke. Mi hoćemo da imamo takav organ koji će sam da se seti da mora da radi u skladu sa zakonom, a ne da ga narodni poslanici mesec dana ubeđuju odavde da mora da radi u skladu sa zakonom. Zato mislimo, gospodine ministre, da, shodno članu 174. Ustava Republike Srbije, treba da prihvatite sve ove amandmane, a, kao posledicu toga, i amandman na član 19. koji samja podnela, gde sam predvidela i predložila da se briše prvi stav člana 19, koji glasi: ''U toku postupka za utvrđivanje ispunjenosti uslova za razrešenje, sudija Ustavnog suda može biti udaljen sa dužnosti''. Ova odredba je potpuno nepotrebna. Opet kažem, možda ne može da se razume kada se govori samo o članu 19. i samo o ovoj odredbi. Vi ste pratili i prethodne amandmane. Potpuno logičan sled je, dakle, da se prihvate amandmani na članove 13, 14, 15, 16. i 17. i logična posledica je prihvatanje i ovog amandmana. U tom slučaju će ovaj odeljak – Izbor, imenovanje i prestanak dužnosti sudija Ustavnog suda, biti usklađen sa Ustavom. Nemojte da donosimo zakon gde će sudije Ustavnog suda imati kao prvi zadatak, naravno, kada reše onih hiljadu prikupljenih predmeta, koliko ih ima nerešenih, zato što, zahvaljujući vama, ne vama lično, nego vladajućoj većini, nemamo Ustavni sud već skoro godinu dana, odnosno biće i smešno i tragično da prvi posao Ustavnog suda u novom sazivu bude, upravo, utvrđivanje ustavnosti i zakonitosti odredaba Zakona o Ustavnom sudu.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Vjerici Radeti. Da li se još neko javlja za reč povodom ovog amandmana? (Ne) Hvala. Na član 19. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Ivan Andrić, Milena Stanković i Nebojša Ranđelović. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milena Stanković.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženo predsedništvo, gospodine predsedavajući, gospodine ministre, član 19. Predloga zakona o Ustavnom sudu govori o razrešenju sudija Ustavnog suda i kaže da, u toku postupka za utvrđivanje ispunjenosti uslova za razrešenje, sudija Ustavnog suda može da bude udaljen sa dužnosti. U stavu 2. se kaže - odluka o udaljenju sudije Ustavnog suda donosi se na predlog predsednika Ustavnog suda. LDP smatra da je ovaj stav 2. korektan, samo što smo mi tu dodali još nešto, pa predlažemo da stav 2. glasi, odnosno predložili smo, ali to nije prihvaćeno - odluka o udaljenju sudije Ustavnog suda donosi se na predlog predsednika ili najmanje troje sudija Ustavnog suda. Poslanička grupa LDP-a smatra da je ovom zakonskom normom neophodno obezbediti efikasno odlučivanje Ustavnog suda. To je bila ideja u situaciji kada se ispituje ispunjenost uslova za razrešenje sudija Ustavnog suda, odnosno naša namera je bila da se onemogući eventualna blokada ovog procesa, u slučaju da predsednik Ustavnog suda propusti da predloži udaljenje sudije. Takva situacija može da se zamisli, može da se desi da dođe do neslaganja između samog predsednika Ustavnog suda i nekih ili većine sudija Ustavnog suda. Na ovaj način, tj. ovim predlogom smo, zapravo, hteli da omogućimo da se postupak pokrene od strane sudija, a da pokretanje procesa ne zavisi od samog predsednika Ustavnog suda. Time ni na koji način neće biti ugrožen položaj sudije o čijem se udaljenju raspravlja, zato što odluku, svakako, donose sve sudije ovog suda, i to većinom glasova svih sudija. Smatramo da ne postoji ubedljiv razlog da se odbije naš predlog, iz prostog razloga što kada se govori o udaljenju predsednika Ustavnog suda, Sud donosi odluku na predlog najmanje troje sudija Ustavnog suda, tako da smo, praktično, to isto rešenje predložili i kada se radi o sudijama Ustavnog suda. Naša ideja je bila da se onemogući svaka samovolja ili potencijalno odbijanje ili odugovlačenje predsednika Ustavnog suda, koji može da blokira proces odlučivanja o udaljenju sudije dok postupak traje.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Dame i gospodo narodni poslanici, malo nas je ostalo, blag je dan danas u Srbiji, Đurđic je, onima koji slave - srećna slava, mi moramo da radimo. Ima smisla amandman o kojem je govorila koleginica Milena Stanković, zato što se odluka o udaljenju sudije Ustavnog suda donosi na predlog predsednika ili najmanje troje sudija. Kada bi bilo ''i'' umesto ''ili'', onda bi se dovodio u pitanje autoritet predsednika Suda i njegova pozicija u ovom sudu. Na ovaj način se obezbeđuje i sudijama Ustavnog suda da pokrenu predlog, pri čemu usvajanje ovog amandmana ne znači da će biti doneta takva odluka. Ovde se samo radi o pokretanju ovog postupka. Smatram da nije rđavo da sudije Ustavnog suda imaju takvu mogućnost, pri čemu se ni na koji način ne dovodi u pitanje autoritet predsednika Ustavnog suda, a daje se mogućnost onima koji, eventualno, o ovom delikatnom pitanju imaju drugačije mišljenje da pokrenuinicijativu za udaljenje sudije Ustavnog suda, s obzirom na to da se ne radi o ekskomuniciranju člana delegacije mesne zajednice, iako i to može biti ozbiljan posao, već o Ustavnom sudu jedne države. Da ne oduzimam vreme, svižure, možemo da podržimo u danu za glasanje ovo, zato što smatramo da nije upereno ni protiv koga, već, naprotiv, daje pravo i onima za koje mislimo da im to pravo sleduje, na osnovu svega o čemu je ovde bilo reči.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne) Na član 21. amandman je podneo poslanik Paja Momčilov. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov.
Dame i gospodo narodni poslanici, kao što je prethodnik za ovom govornicom rekao, deo naših građana pravoslavne veroispovesti slavi Dan obnove hrama velikomučenika Georgija i prilika je da im sa ovog mesta i u ime poslanika SRS-a čestitamo ovaj praznik. Gospodine Mrkonjiću, interesantno je da kada god nastupi neka malo nezgodnija situacija, npr. gospodin Krasić je ovde uputio primedbu da bismo možda mogli da skratimo rad, da budemo sa ljudima koji slave, sa našim rođacima i prijateljima, s komšijama, odjednom, vi predsedavate. To ste i vi sigurno primetili, to svi mi primećujemo, ali, s druge strane, vi pristajete na to. Pre nego što pređem na sam amandman, neka mi bude dozvoljeno da se sa par reči osvrnem na jednu situaciju koja je juče poprilično uznemirila duhove lekara, a i ljudi koji rade u socijalnoj zaštiti. Naime, s ovog mesta želim, u ime SRS-a, svih članova, ne samo poslanika, da ovde najoštrije osudimo neistinito, tendenciozno i zlonamerno izveštavanje tzv. nevladinih organizacija koje su se bavile uslovima zbrinjavanja lica sa specijalnim potrebama. Ta nevladina organizacija, ili više njih, usudila se da kaže da se u našim ustanovama socijalne zaštite i u zdravstvenim ustanovama muče štićenici. To je krupna neistina. Mi, srpski radikali, protestujemo i najoštrije kritikujemo Vladu, pojedine resorne ministre, zbog politike koju vode, smatramo da ona može da bude i bolja, ali ovo je krupna neistina. Naime, šta je cilj ovakve jedne zlonamerne tvrdnje i neistine? Cilj je satanizacija srpskog naroda i građana Srbije, gde na jednom delu, u Hagu, treba pokazati da je srpski narod genocidan, kroz veštu konstrukciju udruženog zločinačkog poduhvata i objektivne odgovornosti, gde vidite da se predsednik naše stranke Vojislav Šešelj veoma uspešno bori sa podmetanjima i lažima koje treba to da potvrde. S druge strane, već je neko ovde rekao, uz asistenciju ljudi iz naše zemlje, naših građana, nažalost, imate pokušaj dokazivanja da je ovde fašizam poželjna stvar, da smo skloni fašizmu, i ovo je sada opet jedan novi udar i talas gde treba da se pokaže da smo mi nehumani, divljaci, koji se krajnje nedobronamerno odnose prema licima s ovim specijalnim potrebama. Vidite, o čemu se radi. Mi srpski radikali smo vam govorili da ovo s nevladinim organizacijama, s vašim prijateljima iz inostranstva mora ovako da se završi. Tako je krenulo. Četiri godine oni su u ovoj zemlji prisutni. Kako su oni prisutni ovde? Vi ste ih pozvali. Vi ste njima širom otvorili vrata da čine ovo što čine. Nažalost, izvesna rukovodstva političkih stranaka, takođe, asistiraju u svemu ovome, ali neću pominjati imena, blag je dan, da ne budem mnogo žešći. Gde su te nevladine organizacije da kažu da danas u ovoj zemlji trpimo zbog genocidnih sankcija, zbog rata i zbog korupcije u kojoj učestvuju i ti predstavnici međunarodnih zajednica? Za četiri godine istraživanja, zašto ranije nisu rekli, ako su videli da postoji nehumano ponašanje, ako su humanisti, zašto nisu sprečavali, zašto su puštali da se rasplamsava sve to? Vidite, jedan cinik na Zapadu je rekao šta je pomoć razvijenog Zapada ovakvoj državi, kako je projektovano od tog zapada, a projektovano je da ovo bude "banana republika". Šta oni rade? Uzimaju od sirotinje sa Zapada da bi ovde delili sa pojedincima poželjnih političkih opcija, za njih poželjnih, sve to. U suštini, pokazaće se da je to dobrim delom istina. Sada ću da se vratim na sam predmet ovog amandmana. Ispred SRS-a sam podneo amandman i smatrao da u članu 21. stav 2. treba da se menja. Vidite, koliko juče je s ove govornice izrečena teška optužba da srpski radikali opstruišu rad Skupštine, ne žele da bude izabran Ustavni sud. Jedna vrlo naivna i smešna kvalifikacija, i, gle, od koga, od glavnog predstavnika Poslaničke grupe DS-a. Jasno je, takvom zamenom teza, takvim neukim podmetanjem, ne može se ništa postići. Građani vide ko ovde učestvuje u radu, kome je stalo do jednog dobrog zakona, to je valjda svima jasno. Mi ne vidimo, nažalost, da narodni poslanici iz drugih opcija, vladajućih, brane ili osporavaju neke tačke zakona da bi ga popravili, a to je, valjda, cilj skupštinske rasprave. Ako pogledate kako se donose zakoni u razvijenim zemljama Amerike, videćete da ide, prvo, predrasprava, pa rasprava u parlamentu, koja je i te kako bogata i široka. Ono što je fakat, jeste da je preko 80 amandmana upućeno na Predlog ovog zakona, a mi srpski radikali smo uputili 29 amandmana, u najboljoj želji da ovaj zakon bude bolji i da bude od koristi građanima Srbije. Nikakve zle namere i nikakav kriticizam nije ovde ispoljen. Ja ću se truditi da upravo i na ovom amandmanu, koji sam ja uputio, to dokažem. Vidite, gospodine ministre, vi ste meni odgovorili - Vlada ne prihvata amandman, iz razloga je mišljenja da je rešenje navedeno u članu. Šta je to, kakvo je to nepismeno pisanje? Evo, ponavljam - Vlada ne prihvata amandman, iz razloga je mišljenja da je rešenje. Ja bih rekao da ovde fali - jer, jel tako? Dakle, nije slovna greška, to nije slovo. Vidite kako je neuređeno, a vi sada apelujete, da onda kažete da je vaše preciznije. Da vam kažem da vaše, možda, i nije preciznije. Sada ću da vam pročitam, zbog građana koji ovo gledaju, kako glasi član 21. ovog zakona: ''Sudija Ustavnog suda kome je prestala dužnost ima pravo na naknadu plate u trajanju od šest meseci u visini plate sudije Ustavnog suda''. Onda ide dalje taj član 2: ''Pravo na naknadu plate iz stava 1. ovog člana može se izuzetno produžiti još šest meseci, ukoliko u tom vremenu sudija kome je prestala funkcija stiče pravo na starosnu penziju''. Namerno preskačem naredni, član 3. i onda imate član 4, gde se kaže: ''Pravo na naknadu plate iz st. 1. i 2. ovog člana prestaje zasnivanjem radnog odnosa ili sticanjem prava na starosnu penziju''. Šta je bio naš predlog? Mi smo kazali da član 2. glasi – ''Pravo na naknadu plate prestaje pre proteka roka od šest meseci ako sudija kome je prestala funkcija zasnuje radni odnos ili stekne pravo na penziju, a može biti produženo za još šest meseci ako u tih šest meseci stiče pravo na penziju''. Zašto smo ovo predložili? Upravo, gospodin Krasić pokušava da vam kaže da se mi borimo za jedinstven pravno-politički sistem u ovoj zemlji. U ovoj skupštini, da vas podsetim, ne tako davno, neki su bili prisutni, mi smo usvajali Zakon o platama državnih službenika i nameštenika. Gledajte, u tom zakonu lepo piše, član 56, koji elegantno, u dva stava, navodi sve ovo što je ovde u četiri stava, na jedan glomazan način. Mi smo, na jedan zbunjujući način, uzeli formulaciju iz Zakona o platama državnih službenika. Ta formulacija lepo kaže, ja je neću sada čitati, ona je preuzeta. Još jedna stvar, kaže nam se da je ovo preciznije. Nije. Naša formulacija uključuje mogućnost odlaska u penziju iz drugih razloga, ne misli se samo na starosnu penziju, a ovde je već bilo priče da neko može otići u invalidsku penziju, ne daj bože, razboleti se, tako da je ovo sveobuhvatnije. Gospodine ministre, to je samo naša intencija. Kada raspravljamo, dobro čitamo zakonska rešenja, pratimo dosadašnja zakonska rešenja i ovo je u pravničkom pogledu daleko preciznije, efektnije, što je dato u članu 56, gde se govori o položaju funkcionera. Mi smatramo da su sudije Ustavnog suda najviši funkcioneri ove države. Valjda ćete se s tim složiti. Naravno, znam da prihvatiti nećete amandman, mi to i ne očekujemo, ali demonstriram odavde da je svaki naš predlog krajnje dobronameran i da ima logiku, a vi sa vašom logikom vidite šta ćete i kako ćete. Hvala.
Po Poslovniku, reč ima Slobodan Maraš.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, javio sam se u vezi s čl.101. i 104. Poslovnika. Želeo sam da pričam o amandmanima, međutim, ono što je rekao kolega koji je govorio pre mene, a koji je po struci, koliko znam, lekar, mene je zaista nagnalo da se javim po Poslovniku. Najmanje što sam mogao da očekujem od jednog lekara po struci jeste da će izraziti zabrinutost zbog onoga čega smo bili svedoci, što smo videli pre nekoliko dana i priče koja je krenula. Zaista, nisam očekivao da će jedan lekar nasesti i prikloniti se priči koju je izvršna vlast počela, nakon objavljivanja, jer meni je najsumnjivije u svemu to što je, onog momenta kada su objavljeni ti snimci, izvršna vlast u horu krenula da ponavlja kako je to politička kampanja. Dakle, da su te snimke i sve to proverili na način na koji se to proverava i da su onda izašli sa činjenicama da to nije tako, bilo bi u redu, jer smo svedoci da se ovih dana masovno javljaju roditelji čija se deca nalaze u takvim ustanovama i govore da je zaista bilo slučajeva da su njihova deca bila podvrgnuta nekim situacijama koje zaista nisu primerene. Naravno, ne mislim da su oni koji su to radili radili iz namere koja se ne može opisati ljudskom, ali ne možemo ni prihvatiti objašnjenje da bismo morali da imamo 20 radnika medicinske struke na jednog bolesnika, da bi to tada bilo drugačije, kako je izjavio jedan od ministara. To horsko ponavljanje da je u pitanju politička kampanja, mene je najviše nateralo da verujem da, zaista, tako nešto postoji i očekivao sam da ćete vi, kao lekar, pokazati veliku zabrinutost za takvu situaciju i postaviti pitanje sebi i nama - da li je moguće da tako nešto postoji, a ne, kao i oni, ponavljati da je u pitanju samo politička kampanja. Ja bih voleo da je prošlo nekoliko dana, pa da smo onda čuli od onih koji su za to zaduženi - da toga nema u našoj zemlji, na svu sreću, ali istog momenta reagovati s takvim tvrdnjama i da se vi tome priklonite, nisam to očekivao. Hvala.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Dragan Todorović, potom replika, Paja Momčilov.
Dame i gospodo narodni poslanici, mene čudi, gospodine Maraš, da vi tako olako prihvatate, kao zdravo za gotovo, nešto što je odjedanput, u ovoj situaciji u kojoj se nalazi naša država, izašlo u javnost, u svim medijima, i čudi me da niste sačekali da dođete u situaciju da budete sigurni da su to istinite stvari. Jer, ako prebacujete nekom da nije sačekao i da je kao lekar izašao ovde i izneo određenu konstataciju, onda bi i vi trebalo da se ponašate, bar, na način koji savetujete drugima. Mogu da garantujem da je ovo još jedna podvala našoj državi, u nizu onih koje nam se dešavaju od 1990. godine. Mogu da vam navedem ''srpske logore za muslimanske zatvorenike'', žice, iza njih jedan bolesno mršav čovek, koji je prikazan u svetu kao čovek koji se nalazio u koncentracionom logoru, a to je bio deo ograde oko jedne trafostanice u Republici Srpskoj, pa ulica Vase Miskina, pa Račak, da ne navodim koliko je prevara organizovano od strane nevladinih organizacija, a sve u režiji SAD, do njihovih organizacija na čelu sa Vilijamom Vokerom, koji je, navodno, došao na Kosovo i Metohiju da bi pokušao da svetu da istinitu sliku o situaciji na Kosovu i Metohiji a posle se utvrdilo da su se isključivo bavili lociranjem meta za bombardovanje koje je već unapred bilo spremljeno, za naoružavanje šiptarskih terorista. Imali ste priliku da vidite, prilikom suđenja Slobodanu Miloševiću, visokog predstavnika, u tom momentu, u Bosni i Hercegovini Pedija Ešdauna, koji sa šiptarskim teroristima razgovara, pregleda njihovo oružje i ubeđuje ih da će imati mogućnosti da dobiju najsavremenije oružje, da Zapad stoji iza njih i da će im pomoći u naumu da se izbore za nezavisno Kosovo i Metohiju. I ovo je slučaj nevladine organizacije, na čijem je čelu Sonja Biserko, koja iz Njujorka, garantujem, upravlja, u ovoj situaciji u kojoj se nalazimo, da bi se Srbija bavila drugim problemima i da bude manje spremna za odbranu Kosova i Metohije nego što bi inače bila da može samo time da se bavi, jer preko ovoga ide optužba. Nemam razloga da branim Vladu, ali optužuje se Vlada, optužuje se država, optužuje se srpski narod - zato im treba uzeti Kosovo i Metohiju. Mi to, jednostavno, nećemo da dozvolimo i nećemo preko ovoga da pređemo.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Draganu Todoroviću. Za repliku se javio narodni poslanik Paja Momčilov.
Dame i gospodo narodni poslanici, čini mi se da sam bio jasan i precizan. Ne volim da govorim u vetar i obično probam da izmerim težinu svake reči. Rekao sam, kao zaključak, da socijalna i zdravstvena politika i institucije koje imaju za štićenike lica sa specijalnim potrebama nije u ovoj zemlji ni u kom slučaju usmerena ka zlostavljanju i mučenju štićenika. Evo, sad vi pričate, meni ste davali primedbe a ne slušate šta ja govorim. Nemojte, onda ću da mislim da vi izlazite po nečijem nagovoru i da nečije stavove zastupate, kad uopšte ne slušate šta ja govorim. Kakva je to rasprava, a meni zamerate? Ja sam vas slušao vrlo pažljivo. Ne kažem da morate, ali sumnjam, onda, šta je razlog da vi izađete. Vidite, ja u zdravstvu radim 30 godina, delim sudbinu naših pacijenata, i u nekim boljim vremenima, i u ovim teškim vremenima, a sada su jako teška vremena za većinu građana ove zemlje. Gospodin ministar je juče imao vrlo neprijatnu emisiju gde je sa čuđenjem konstatovao da kad se ima 9.000 i 16.000, pa to je, eto, normalno. To nije normalno, to je jako teško. Prema tome, sve patnje moga naroda dobro znam. Znam i vremena kada smo, u vreme bombardovanja, sankcija, našim trudnim ženama dali komad hleba i parče sira, i to vreme znam. Gde su bile te vladine organizacije da dignu glas? Nije se niko od naroda bunio. Znali smo da moramo to da izdržimo. I dalje tvrdim da postoji savest, svest radnika u ustanovama socijalne zaštite i u zdravstvenim ustanovama koje su ovde navedene, da te ustanove nisu divljačke, nisu antihumane i da smo mi, prvenstveno, ljudi. čitav ovim Ako ovim hoćete da kaljate čitav zdravstveni sistem, nećete ga moći ukaljati. Izdržali smo daleko veće izazove. A da bi situacija mogla i trebalo da bude daleko bolja,to je sigurno i mi se borimo za to, ukazujemo šta je uzrok, bar SRS tu nije nikada ćutala. Korupcija nagriza ovu zemlju, korupcija je i u zdravstvu. Nikada nismo čuli od tih nevladinih organizacija, evo, sad su počeli, u poslednje vreme, sad je to moda, da se time bave, sistemskom korupcijom. Sistemska korupcija ide uvek od političkog vrha i vi koji pripadate jednoj političkoj opciji, koji delite ili baštinite određene vrednosti, dobrim delom ste zaslužni za ono što se događa našem narodu, za patnje i tih lica u specijalnim ustanovama. Nećemo razlagati, nije vreme, a možemo i te kako to da vam dokazujemo. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku dr Paji Momčilovu. Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš, po Poslovniku, pa narodna poslanica Milena Stanković, takođe, po Poslovniku.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, član 101. ovog poslovnika. Imamo stenogram, imamo one koji vode ovde zapisnik, pa jasno možemo videti da nijednog momenta nisam rekao da se slažem ili da podržavam izveštaj nevladine organizacije koji je prosleđen, niti sam ijednog momenta rekao da želim da okaljam čitavo zdravstvo. Samo sam rekao u jednom momentu, gospodine Momčilov, da nisam očekivao od vas da ćete tako a priori odbaciti nešto gde je moguće da postoje neki slučajevi, iz prostog razloga što smo svedoci u poslednjih nekoliko dana da se javljaju roditelji čija se deca nalaze u takvim ustanovama, ne da bi okaljali čitavo zdravstvo, niti sam se ja javio zbog toga da bih bio na bilo čijoj strani. Mene je, pre svega, kao čoveka i građanina ove zemlje to zabrinulo. Naravno da je težak položaj zdravstva i naravno da mali broj ljudi radi u takvim ustanovama, nedovoljan broj ljudi koji bi mogao da opsluži sve koji su takvi štićenici. Gospodine Todoroviću, znam šta je vaša želja. Vaša želja je da i ovo, kao i sve ostalo, stavite u kontekst jedne velike, široke kampanje protiv srpskog naroda. Reagovao sam ne zbog toga, reagovao sam zbog toga što sam, zaista, kao građanin, zabrinut za tu situaciju. Vidim da niko nije to pokretao i smatrao sam da treba da protekne neko vreme da nadležni ustanove u kakvoj situaciji su ti štićenici. Nije dovoljno što je ovde jedan ministar i tamo se slika zagrljen, da prikaže kako je sve u redu. Znači, mislim da je potrebna jedna sveobuhvatnija analiza toga u kakvom položaju se nalaze štićenici u tim ustanovama, ali nisam očekivao da ćemo na ovakav način o tome razgovarati.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Slobodanu Marašu. Reč ima narodna poslanica Milena Stanković, po Poslovniku, potom, narodni poslanik Dragan Todorović.
Javljam se po članu 226, isprovocirana sam onim što je rekao gospodin Todorović. Ja sam Kragujevčanka i u Kragujevcu se nalazi Centar za zbrinjavanje odraslih "Mala pčelica". To je najveći centar tog tipa na Balkanu. U tom centru je zbrinuto trenutno oko 1.200 ljudi, od toga, veći broj su lica sa mentalnom retardacijom, sa posebnim potrebama tog tipa, a postoje i lica koja su bolesna i koja su tu, takođe, smeštena. Ono što je mene malo porazilo jeste što sam na tom spisku centara u kojima se krše ljudska prava videla i taj kragujevački centar, tim pre što sam letos taj centar posetila. Mene su ljudi koji vode taj centar pozvali, kao članicu Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja. Moram da priznam da su ljudi koji vode taj centar uložili veliki napor da uslove u kojima ljudi tamo žive poboljšaju. Zaista, taj centar u ovom trenutku izgleda mnogo, mnogo bolje nego što je izgledao npr. za vreme dok ste vi vladali ovom državom. Recimo, u to vreme je važilo pravilo, lekari koji su tada tretirali ljude su govorili - kada nema hemije, koristićemo fiziku, pa je veliki broj bolesnika koji je tada bio tu bio vezivan, jer nije bilo lekova. Ono što moram da priznam, jeste da, uprkos velikim naporima koji su uloženi da se položaj tih ljudi poboljša, tamo ljudi i dalje jako loše žive i verujem da postoje i oni čija su prava, po tim nekim strogim kriterijumima, verovatno ugrožena. Ono što moram da napomenem jeste da je položaj tih ljudi najbolji mogući u odnosu na sredstva kojima taj centar raspolaže. Problem je što su ta sredstva mala. Sredstva su mala zato što je država siromašna i nije u mogućnosti da tim centrima da više novca. Kada govorimo o svemu ovome, vrlo je važno da kažemo da mi pokušavamo da Srbiju predstavimo modernom, lepom, pokušavamo da je brendiramo, a ti centri su naličje Srbije. Ne postoji taj savet i ne postoji ta Milka Forcan, ili neki drugi stručnjak koja može da našminka nešto što je takvo kakvo je, to je slika Srbije. Mi ovde u parlamentu treba da kažemo, u redu, to je tako, šta mi tu možemo da uradimo. Šta je to što poslanici, šta je to što Vlada Republike Srbije može da uradi da situacija ne bude takva kakva je, a ne da odmah čim takve stvari izađu u javnost, čim postane jasno da postoje takvi problemi, kažemo da je to rezultat neke orkestrirane kampanje koja se vodi protiv naše države. Nije to to, to je, jednostavno, istina o nama i to je problem koji mi, a pre svega Vlada, treba da rešavamo. Hvala.
Zahvaljujem narodnoj poslanici, gospođi Mileni Stanković. Repliku ima narodni poslanik Dragan Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne bavim se ja teorijom zavere da bih nešto dokazao, ona postoji. Iz svih činjenica do kojih danas možemo da dođemo, stvari su nesporne, SAD, Vatikan i Zapad, na čelu sa Nemačkom, krenuli su u razaranje SFRJ. Ne znam koliko je vama još dokaza potrebno da biste te činjenice prihvatili. Služili su se svim i svačim, naveo sam vam samo neke od primera šta su sve radili. Oni smatraju da je to dozvoljeno, da je to vrsta lukavstva kojem oni imaju pravo da pribegnu kako bi ostvarili svoj cilj. Evo, da vam pomenem jedan slučaj za koji svi znate, nije u pitanju Srbija, da ne bi ispala teorija zavere protiv Srbije. Poznat vam je slučaj Iraka i optužbe od strane SAD-a da Irak proizvodi oružje za masovno uništenje. Jedna komisija, druga komisija, pa je predsednik te komisije javno rekao da nema dokaza da u Iraku postoji oružje za masovno uništavanje, ali ništa to nije pomoglo. SAD su rešile da se dokopaju naftnih izvora Iraka, da se dokopaju bogatstva iračkog naroda, kao što žele da se dokopaju bogatstva srpskog naroda, ili bilo kojeg drugog naroda na svetu. Vama su poznati transkripti razgovora između Buša i Blera. Imali ste prilike, pre nekoliko dana, da u novinama pročitate razgovor između Buša i Asnara, kako su pripremali u Savetu bezbednosti rezoluciju koja će im omogućiti da se bombarduje Irak. Znači, sve su unapred pripremili. Vi mene optužujete, pošto je bila i Srbija u pitanju, da sebavim teorijom zavere. Ne. Govorim da je zavera postojala, da postoji i samo iznosim činjenice koje to potkrepljuju. To je suština stvari i, nažalost, u svemu tome ogromnu pomoć su im pružile tzv. nevladine organizacije, koje su bile njihova prethodnica i izvršavale sve zadatke i naloge koji su im stizali iz Vašingtona, kako bi im omogućili da to lakše rade. Nemam razloga da jednog jedinog momenta branim naše zdravstvo, u liku ministra zdravstva, Vladu. Ja sam predstavnik opozicione partije, ali hoću da branim svoju zemlju. Ako je situacija takva, dajte da mi vidimo, da uradimo ono što treba da se to popravi, a ne da Sonja Biserko, Sonja Liht, Nataša Kandić i raznorazna druga ološ u službi SAD-a, da nam oni govore šta treba da uradimo.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Draganu Todoroviću. Reč ima narodni poslanik dr Paja Momčilov, takođe, replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo, javljam se za repliku i mislim da ne treba širiti dalje raspravu, ali, samo da odgovorim gospodinu Marašu. Nije moja reakcija neodmerena. Opet vam kažem, 30 godina radim u zdravstvu, pratim šta se događa i znam kakva je situacija. Ne tvrdim da nema ekscesa u zdravstvenoj službi i da nema pojava koje ne bismo želeli, ali to su ekscesi i treba napraviti jasnu razliku. To nije sistemski, kao što se ovde želi kazati da neko sistemski i sistematski podvrgava mučenju ove osobe. To je moja intervencija, jasna, i pravite razliku u tome. Mlada koleginica je izašla ovde i rekla je - bilo je mnogo gore, a sada je mnogo bolje. Da, samo je zaboravila da kaže da su bile sankcije, i koliko su trajale, samo je zaboravila da kaže da je bio rat, i da ne idemo dalje. Da li možete da zamislite situaciju, samo otvorite oči kada izađete na ulicu, da vidite kako po kontejnerima naši penzioneri traže koru hleba. Da li vam je jasno da je u ovoj zemlji 20 procenata, pa i više, ispod minimuma siromaštva? Jel vama jasno da ova Srbija ima ogroman problem, zbog koga mi kritikujemo, a nikad nećete da priznate, vi sa ove leve strane, iz one evropske opcije, da je glavni problem naše zemlje, jasno sam rekao, vladajuće opcije, ako hoćete precizan da budem, dosovska opcija ima kao glavni problem to što je narušen biološki integritet našeg naroda. Vi ćete, koliko sutra, ovde, kada se bude glasalo o budžetu, kad vam izađe ovaj Cvetković i kad počne da sprovodi ono što mu je rekao MMF, zdušno glasati da se smanje sredstva za socijalnu zaštitu i da se smanje sredstva za zdravstvenu zaštitu. Vi ćete dići ruke za to, mi nećemo. U ovoj situaciji, još mladoj koleginici da kažem, veća je smrtnost danas u Srbiji nego 2000. godine. Zašto? Zato što je entuzijazam zdravstvenih radnika u ionako teškim uslovima bio veliki, pa su se čudili ovi sa Zapada kako smo to izdržali, ono što su nam oni namenili. Nisu uspeli da nas zadave dovoljno brzo koliko su, možda, želeli neki; ne kažem, naravno, da su to građani Evrope želeli, ali izvesni monstrumi su želeli to, možda. Znači, sada imate gore pokazatelje i vi ćete koliko sutra glasati da se sredstva smanje, jer treba javnu potrošnju suziti, a u isto vreme ćete zapošljavati, u upravu, u ministarstva, u agencije, vaše partijske drugove i drugarice. U tom vremenu živimo i nikada nisam čuo da ste to kritikovali, a to su ključni problemi koje u ovoj zemlji treba otkrivati, kritikovati i pokušati menjati. Hvala.
Zahvaljujem doktoru Paji Momčilovu. Prelazimo na član 24. Na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Dalje, na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Rajko Baralić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Za reč se javio narodni poslanik Dušan Bajatović. Izvolite. Naravno, posle toga, narodni poslanik Vjerica Radeta.
Izvinjavam se kolegama u ime kolege Rajka Baralića, jer je nešto hitno morao da izađe. Evo, ja ću se potruditi da obrazložim osnovnu intenciju iz njegovog predloga. Inače, danas je bio vrlo aktivan, a odsutan je iz privatnih razloga [[Upadica sa mesta, Vjerica Radeta: Otišao je na slavu.]] Nije u pitanju slava, nažalost, Vjerice. Znam da si jako dobro obaveštena, kao što se vidi, ali nije slava. Da sada ne pričamo i trošimo dragoceno vreme. Ovde se kaže da predsednik Ustavnog suda predstavlja, u predlogu, u članu 24, Ustavni sud, saziva sednice, predlaže dnevni red i predsedava sednicama, usklađuje rad Ustavnog suda, stara se o sprovođenju akata Ustavnog suda i vrši druge dužnosti utvrđene ovim zakonom, Poslovnikom i drugim aktima Ustavnog suda. Naš stav je, i to se kaže u amandmanu koji je podneo kolega Baralić – da, posle reči "predstavlja", treba da se dodaju reči "rukovodi Sudom". Vlada je odbila ovaj amandman, jer kaže - da je predsednik Ustavnog suda samo prvi među jednakima, je li tako, a u tom opisu poslova nije i rukovođenje Sudom, pa se navodi da ovde postoji neki sekretar koji je u funkciji državnog službenika. Mi ipak ostajemo pri tome da bi bilo dobro da se ovde navede da rukovodi Sudom, jer čovek, pre svega, predlaže dnevni red i obavlja neke druge stvari. Znači, nije protivno ovome što je ovde rečeno. Nije logično da neko pomisli, doduše, ovde se do kraja ne vidi jasno - da će radom ovog suda upravljati neki državni činovnik, nego, jednostavno, to treba da radi predsednik Ustavnog suda. Prema tome, ja bih zamolio kolege, iako se Vlada izjasnila, da o ovome razmislimo. Mislimo da rukovođenje jednom ovakvom ustanovom ne može da se svede samo na predstavljanje Suda, nego da ingerencije koje su date predsedniku Suda i njegovom zameniku, koji se bira na određeni način, govore o tome da su oni za nijansu odgovorniji za rad tog suda, u smislu njegovog delovanja u praksi. Molio bih, dakle, da se ovaj amandman, ako je moguće, uvaži. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Dušanu Bajatoviću. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite, gospođo Radeta.
Trebalo bi, ministre Petroviću, da prihvatite amandman bilo gospodina Vladana Batića, bilo gospodina Rajka Baralića, jer se, u suštini, isto misli jednim i drugim amandmanom. Ovde se dodaju reči "da rukovodi Ustavnim sudom", a ovde - "da rukovodi Sudom". Dakle, suština je ista. Zašto mislim da treba prihvatiti ovaj amandman? Malopre, kada sam govorila o amandmanu koji sam podnela u ime Poslaničke grupe SRS-a, pokušala sam da vam objasnim da Ustavni sud ne doživljavate kao neke vanzemaljce, kao neki nedodirljivi milje. Sada, na osnovu ovog člana 24, ispade da je taj Ustavni sud zaista neki čardak ni na nebu ni na zemlji. Oni tamo negde postoje, a niko nema nikakvog uvida kako će da se rukovodi tim Ustavnim sudom - to zaista niko živi ne zna. Da su ovi amandmani dobri, vi ste potvrdili upravo vašim obrazloženjem. Ja se svaki put iznenadim. Kada vam neko piše, gospodine ministre, ne samo vama, nego i, inače, predstavnicima Vlade, ova obrazloženja, zašto im ne objasnite da treba da se potrude da obrazloženje bude takvo da ubedi narodne poslanike da ste vi u pravu, kao što narodni poslanici ubeđuju vas, svojim obrazloženjima? Zato se i obrazlažu amandmani dopunski. Jer, narodni poslanik napiše najčešće jednu rečenicu u obrazloženju, samo da bi se zadovoljila forma, a suštinu iznosi sa ovog mesta. Naravno, zato vi sedite ovde, da čujete narodnog poslanika i da kažete u ime Vlade, odnosno vi, kao resorni ministar, da imate ovlašćenje da možete i da prihvatite neki amandman, bez obzira na to što ga Vlada nije prihvatila. Mislim da imate takvo ovlašćenje. Šta vi kažete, odnosno zašto ne prihvatate amandman? Kažete u obrazloženju kolegi Rajku Baraliću da je to izistog razloga koji je dat i kolegi Vladanu Batiću. Obrazloženje je ovakvo - Vlada ne prihvata amandman iz razloga što smatra da predsednik Ustavnog suda obavlja one funkcije koje su navedene u članu 24. Predloga zakona, a da tu ne spada i rukovođenje ovim sudom. To je jasno, zato su i stavljeni amandmani. Ali, vidite šta kažete dalje - budući da je on samo prvi među jednakima između sudija Ustavnog suda, a onda najinteresantniji deo - dok stručnom službom rukovodi sekretar Ustavnog suda, koji je odgovoran Ustavnom sudu, što je i propisano u članu 26. stav 2. Predloga zakona. Dakle, stručna služba Ustavnog suda - to je nešto drugo. To je, dakle, služba koja opslužuje Ustavni sud, koja obavlja tehničke poslove za Ustavni sud i tako dalje, to je, naravno, stručna služba. Stručna služba ima sekretara, i to je u redu, kao što i ovaj parlament ima sekretara, ne samo kao parlament, nego sekretar rukovodi i radom stručnih službi, ali postoji i predsednik Parlamenta, koji radi neke druge poslove. U svom obrazloženju, vi ste, zapravo, napisali i objasnili da Ustavnim sudom ne rukovodi niko. Predsednik Ustavnog suda ga predstavlja, sekretar rukovodi službom - a Ustavnim sudom ne rukovodi niko. Mora da postoji neko. Mora, jer nije Ustavni sud tu da samo sedi, zaseda, raspravlja, već se dešavaju situacije kada mora nešto da se odluči u tom Ustavnom sudu, da se oko nečega dogovore u tom Ustavnom sudu, a ne samo da predstavlja. U kom smislu je? Da li mislite predstavljanje u smislu kako je do sada bilo - da sudije Ustavnog suda komentarišu predloge i predlagače, ili mislite kao što sada radi Vučetić u jednoj kolumni u novinama i tako dalje? Mi nismo stavili ovaj amandman, jer smo za ovaj deo oko uređenja Ustavnog suda smatrali da je to tehnički deo, što i jeste, pa zato nismo ni podnosili amandmane. Ali, smatram da bi trebalo prihvatiti jedan od ova dva amandmana. Potpuno mi je svejedno koji, odnosno ne znam koji bi bio tehnički bolji, jer se ovde dva puta ponavlja "Ustavni sud". To je manje bitno i to je čisto tehničko uređenje. Ali, formalno bi trebalo da postoji, da se zna - ko je taj ko i rukovodi, u izvesnom smislu, Ustavnim sudom. Naravno, to nije rukovođenje u onom najširem smislu, ali svakako mora da postoji. Mora da postoji, jer svakim organom neko rukovodi. Rukovođenje i kolektivna odgovornost, gospodine Petroviću, i mi se s tim slažemo, nadam se. Dakle, jedan od ova dva amandmana treba prihvatiti, a ako vi to ne prihvatite, trebalo bi kolege poslanici, čak da se dogovore poslaničke grupe koji će od amandmana da prihvate, jer je potpuno svejedno. Suština je ista i kod jednog i kod drugog amandmana.
Zahvaljujem narodnom poslaniku gospođi Vjerici Radeti. Da li se još neko javlja za reč o amandmanu? (Ne) Član 27, amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na naziv poglavlja 4. amandman je podneo narodni poslanik Vladan Batić. Vlada je prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 29. amandman je podneo narodni poslanik Goran Cvetanović. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, Gorane.
Hvala lepo. Gospodo narodni poslanici, očekivali smo da posle formiranja Vlade Republike Srbije, na prvoj sednici, jedna od glavnih tačaka bude Predlog zakona o Ustavnom sudu, pre svega, zbog toga što je Ustav definisao da to moramo da uradimo, a i zbog toga što se gospodin Petrović, u vreme kada je bio narodni poslanik opozicije, javno zalagao za to da se formira Ustavni sud. Smatrali smo da će, kada se neko teoretski zalaže za određen predlog, onog trenutka kada dođe u situaciju, kao što ste upravo vi, to i praktično da sprovede. Nisam želeo da u ovom pravcu definišem neke stvari, s obzirom na to da je SRS optužena da pravi opstrukciju da se blagovremeno ne bi doneo zakon o Ustavnom sudu, ali želim da kažem da, zbog 1000 predmeta koji čekaju pred Ustavnim sudom, mnogi građani, upravo, očekuju da se on što pre formira. Ja ću samo jedna predmet i jedan problem da definišem. To je da je demokratska prinudna uprava u Leskovcu počela da traje od 12. aprila 2007. godine, suprotno članu 114. Zakona o lokalnoj samoupravi i suprotno izvornom opredeljenju građana. Nadležnosti i ovlašćenja lokalne skupštine, kao i privremenog organa, jesu isti, ali kapaciteti za sprovođenje, u svakom slučaju, nisu jednaki. Stanovnike Leskovca ne interesuje prinudna uprava unutar Opštinskog odbora DS-a, ali funkcionisanje nezakonitog privremenog organa, kao i privremenog veća u najvećoj opštini u Srbiji i te kako interesuje Leskovčane. Zato s nestrpljenjem očekuju formiranje Ustavnog suda, kako bi i jedan od problema koji vuče, pre svega, Jablanički okrug definisali na najbolji mogući način, zahvaljujući poštovanju zakona i Ustava. Zato su predstavnici SRS-a podneli amandman na postupak pred Ustavnim sudom – učesnici u postupku, to stav 1. tačka 2, gde je definisano da je svako po čijoj je inicijativi pokrenut postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti, u daljem tekstu, inicijator. Amandmanom SRS-a je definisano da se u članu 29. stav 1, u tački 2) reč: ''svako'' zameni rečima: ''pravno ili fizičko lice'', a reč: ''inicijator'', rečima: ''podnosilac inicijative''. Amandmanom se vrši pravnotehničko preciziranje, a reč: ''inicijator'', koja je žargonska, zamenjuje se pravno ispravnim rečima. Ne može da se kaže – svako, mnogo lepše zvuči – pravno ili fizičko lice. Ne postoji treći subjekat, pored pravnog, odnosno fizičkog lica. Bolje da stoji jedna reč više, nego da postoji pravna nepreciznost. U svakom slučaju, Zakonodavni odbor je mogao da ispravi pravnotehnički član 29. i da to blagovremeno definišemo. Zakoni moraju da budu jasno definisani, a ne žargonski, ono na šta su navikli predstavnici DS-a, recimo, ''izlazak na crtu'', kao i neke slične parole. Zato SRS insistira da se uspostave principi vladavine, pre svega, prava i pravičnost. U duhu je srpskog jezika - podnosilac inicijative, a ne - inicijator. Osim toga, podnosilac inicijative nije isto što i inicijator. Zato termin koji ste predložili nije pravno precizan. Inicijator može da bude gospodin Tadić, a da podnosilac inicijative bude gospodin Koštunica, tako da su očigledni nedostaci vašeg predloženog člana 29. Predloga zakona o Ustavnom sudu. Obrazloženje koje ste dali, da termin ''inicijator'' već postoji u važećem zakonu o postupku pred Ustavnim sudom,kao i da se pravno dejstvo njegovih odluka odnosi na član 24, apsolutno je neprihvatljivo. Neprihvatljivo je, pre svega, zbog toga što ne možete jedan loš predlog da pravdate postojećim lošim rešenjem iz nekog postojećeg zakona. Nadam se da vam je iznet veliki broj argumenata i da smo rasvetlili neophodnu upotrebu, pre svega, pravno tačnih termina. Zato pozivam sve poslanike da prihvate amandman SRS-a, a nadam se da je i ministar pravde odlučio da, posle mog izlaganja, prihvati ove argumente. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč povodom amandmana? (Ne) Izvolite, gospodine Martinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, mi smo i u načelnoj raspravi o Predlogu ovog zakona ukazivali na to da Predlog zakona sadrži brojne manjkavosti, kako pravne, tako i jezičke. Sada se susrećemo s jednom odredbom, odnosno s jednom frazom koja zaista nije uobičajena u pravnoj terminologiji i u našem pozitivnom zakonodavstvu. U članu 29. Predloga zakona kaže se da svako po čijoj je inicijativi pokrenut postupak za ocenu ustavnosti ili zakonitosti ima status učesnika u postupku pred Ustavnim sudom. Takva terminologija, prosto, nije pravnička. Svako ko je završio pravni fakultet zna da su subjekti u pravu - ili fizička, ili pravna lica, da ne postoji neka treća kategorija pravnih subjekata koja bi, eventualno, mogla da učestvuje u postupku pred Ustavnim sudom ili u postupku pred bilo kojim drugim državnim organom. Zaista nam nije jasno zašto ne koristite uobičajenu terminologiju, nego se koristite jednim svakodnevnim izrazom, koji nije pravno osnovan i nema utemeljenje u pozitivnom zakonodavstvu. Postavlja se pitanje šta znači reč – svako? Da li to znači da i maloletna lica mogu da iniciraju postupak pred Ustavnim sudom? Da li to znači da i lica koja nemaju poslovnu sposobnost mogu da iniciraju postupak pred Ustavnim sudom? Dakle, nema nikakvih kriterijuma. Bilo bi dobro, gospodine ministre, da uvažite konstruktivne primedbe narodnih poslanika SRS-a, a mislim da će vam i kolege iz vaših redova ukazati na to da terminologija na brojnim mestima u ovom zakonu nije pravnička terminologija. Mi govorimo o predlogu zakona. Svaki zakon, uopšte, svaka struka ima neku svoju terminologiju i nije dobro da vi sada, odjednom, menjate standardni način izražavanja i unosite neke svakodnevne reči, neke žargone, reči sa ulice, novinarske fraze itd. Pravna terminologija ima neke svoje zakonitosti i svi smo mi navikli da razmišljamo u određenim pravnim kategorijama. Pravna kategorija je pravno lice. Pravna kategorija je fizičko lice, ali reč – svako, prosto, nije pravna terminologija. Bilo bi dobro da uvažite ovaj amandman. Mi se zaista trudimo da popravimo ionako loše zakonske predloge koje nam šaljete i nije lako pisati amandmane na predloge zakona koji su loši od početka do kraja. Trudimo se da i tako loše predloge zakona, u izvesnoj meri, ako je to ikako moguće, popravimo. Dalje, kaže se da je zbirni izraz, odnosno zajednički izraz za frazu: "Svako po čijoj je inicijativi pokrenut postupak za ocenu ustavnosti i zakonitosti" – reč: "inicijator". Bolje je, kao što je rekao i gospodin Cvetanović, i u duhu je srpskog jezika da se kaže: "podnosilac inicijative" nego: "inicijator". Bilo bi dobro kada bismo imali za svaki pojam našu, domaću, narodnu reč. Koristimo taj latinski izraz "inicijativa", ali mislim da je bolje da se ovo, koliko-toliko, prilagodi duhu srpskog jezika i da se ne kaže: "inicijator", nego da se kaže: "podnosilac inicijative". Dakle, ako u Predlogu zakona ostane da učesnik u postupku može da bude ''svako'', onda to otvara vrata brojnim drugim pitanjima, ko su subjekti u pravu, ko može da učestvuje u postupku pred Ustavnim sudom, da li sutra i neko dete, eventualno, može da podnese inicijativu za ocenu ustavnosti i zakonitosti itd. Dakle, gospodine ministre, pozivam vas da prihvatite amandman narodnog poslanika Gorana Cvetanovića i da terminologiju iz ovog predloga zakona usaglasite s nekim uobičajenim načinom pravničkog izražavanja.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne) Na član 34. amandman je podneo poslanik Vladan Batić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 34. amandman je podneo poslanik Željko Vasiljević. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Željko Vasiljević.
U ovom spisku amandmana koji smo mi dobili, malo se razlikuje redosled, pa je zbog toga nastao nesporazum. Mislio sam da ste preskočili amandman koji sam podneo. Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, podneo sam amandman na član 34. Predloga zakona, koji kaže da je donosilac osporenog opšteg akta dužan da u roku koji odredi Ustavni sud, a koji ne može biti kraći od 15 dana, dostavi osporeni opšti akt itd. Moj predlog amandmana kaže: "U članu 34, u stavu 1. i u stavu 2, reči: "15 dana" zamenjuju se rečima: "30 dana"." Razmišljajući kako da počnem diskusiju o ovom amandmanu, jednostavno, nisam mogao a da ne krenem od ovoga što je Vlada dala kao obrazloženje. Kaže se: "Vlada ne prihvata amandman, budući da je i članom 34. stav 1. Predloga zakona propisano da rok ne može biti kraći od 15 dana". Upravo na to sam i dao amandman. Ne mogu da verujem da obrazloženje zašto se ne prihvata moj amandman upravo pominje ono što piše u članu zakona. Morate priznati da to nije logično. Ako tražim da se to promeni, a vi mi, kao opravdanje za to što sam tražio, kažete da ne može, jer to što sam tražio da se promeni piše u zakonu, mislim da je to vrlo nelogično, a mogu da kažem i neprofesionalno. Ovaj ko je ovo pisao, ili nije imao drugog razloga da odbije ovaj predlog, ili nije imao mašte da smisli nešto pametnije. Zašto insistiram da ovaj rok bude 30 dana? Kaže se - ako se ospori ustavnost ili zakonitost nekog akta, odluke, pravilnika, statuta itd, možemo doći u situaciju da organ koji donosi taj akt ne može u roku od 15 dana da zaseda i izvrši neku izmenu ili da dostavi ono što od njega Ustavni sud traži. Potrudio sam se da vam pokažem na jednom praktičnom primeru zašto je tih 15 dana dosta kratak rok. Piše: "Odlukom Ustavnog suda broj'' taj i taj, da vas ne zamaram'', ''od 22. juna 2004. godine, utvrđeno je da Statut Udruženja ratnih vojnih invalida Srbije, od 18. decembra 1999. godine, nije u saglasnosti sa zakonom. Ustavni sud je ovakvu odluku doneo, jer je utvrdio da je navedeni statut donela Skupština Udruženja RVI, kao organ koji čine delegati izabrani na skupštinama nižih oblika organizovanja, a ne članovi Udruženja, ličnim izjašnjavanjem, na šta ih obavezuje član 21. stav 3. Zakona o društvenim organizacijama i udruženjima građana". Sada moram da vam kažem jednu stvar. Prvo, ovu proceduru je propisao MUP. Vama je, verovatno, jasno. Analogiju možemo izvesti i sa delovanjem stranaka. Svi statuti organizacija se donose na skupštinama tih organizacija, kao najvišim organima tih organizacija. To je tako bilo i u ovom slučaju. Međutim, uzmimo slučaj organizacije koja ima 100.000 članova. Postoje takve organizacije, kao što su udruženja boraca, udruženja ne znam kojih sve ljudi. Ovakvim stavom i ovakvim tumačenjem Ustavnog suda, tim ljudima je gotovo onemogućeno da izvrše izmenu statuta, bez obzira kolika potreba za tim bila. Opet ću vam reći jedan primer. Statutom Udruženja RVI predviđeno je da ima 60 članova Upravnog odbora, iz svake opštine da je registrovan po jedan. U međuvremenu smo registrovali još 30 novih opštinskih odbora, hoćemo da promenimo Statut, da kažemo da sada Upravni odbor ima 90 članova. Mi to ne možemo da uradimo na Skupštini Udruženja, jer Udruženje ima 10.000 članova razbacanih po celoj teritoriji Srbije. Gotovo je nemoguće izvršiti izmenu Statuta. Šta to znači? Praktično, to znači da nelegalno delujete, da za svaku odluku koju, kao Udruženje, donesete, neki državni organ koji vodi registar organizacija, u ovom slučaju je to MUP, a u drugom slučaju je Ministarstvo za državnu upravu i lokalnu samoupravu, može da kaže da je potpuno nelegalna, jer nije u skladu sa Statutom. Šta jepoenta cele ove priče? Statutom ove organizacije predviđeno je da materijal za Skupštinu morate da pošaljete 30 dana pre održavanja Skupštine. Kada hoćemo da izvršimo promenu nekog akta, mi ne možemo da to izvršimo ili da dostavimo sve te dokumente, jer dostavljanje dokumenata zahteva neke odluke Skupštine, što je i logično, jer celokupna procedura promene Statuta, koja je vezana za ovo, zahteva neke rokove. Znači, predlažem, kao i Poslanička grupa SPS-a, da prihvatite promenu ovog roka sa 15 na 30 dana, jer ćete time omogućiti da se neke odluke koje zahtevaju sastanak mnogobrojnih organa, organa koji imaju veliki broj članova, mogu doneti u roku koji neće biti navrat-nanos. Nadam se da ovo, s obzirom na to da se govori o najkraćem roku, neće bitno uticati na povredu postupka. Mi samo želimo da izbegnemo mogućnost da neko od sudija Ustavnog suda kaže da u 16. danu to morate da donesete i da kaže da niste doneli u roku od 15 dana. Samo to želim da prenebregnem takvu situaciju. Inače, pošto se radi o roku koji je minimalan, mislim da neće biti veliki problem ni da se to ispravi na 30 dana. To ne bi značajno promenilo suštinu ovog člana, kao ni suštinu celog zakona.
Da li još neko želi reč? (Ne) Na član 36. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da) U ime predlagača, reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, kolega Sreto Perić je u ime Poslaničke grupe SRS-a, amandmanom, intervenisao na član 36. Predloga zakona o Ustavnom sudu, tako što je u stavu 1. menjao tačku 3. Član 36. se odnosi se na to da Ustavni sud odbacuje predlog, inicijativu, ustavnu žalbu, zahtev, odnosno drugi akt kojim se pokreće postupak, pa se u tački 3) kaže - kada u ostavljenom roku podnosilac nije otklonio nedostatke koji onemogućavaju postupanje. Naša intervencija je da se reč "podnosilac" zameni rečima "učesnik u postupku". Dakle, da Ustavni sud odbacuje predlog, inicijativu, ustavnu žalbu, zahtev, odnosno drugi akt kojim se pokreće postupak kada u ostavljenom roku učesnik u postupku nije otklonio nedostatke koji onemogućavaju postupanje. Zašto mislimo da je ovodobro pravno-tehničko preciziranje, tako bih rekla, ovog člana? Zato što upravo ono što je govorio kolega Aleksandar Martinović, evo, i kroz ovaj član dolazi do izražaja. Mora svaki zakon, svaka zakonska norma da bude precizna i jasna. Kada bi ostalo ovako kako je predloženo u članu 36, onda biste, zapravo, morali da nabrojite sve učesnike u postupku. Vi biste morali da kažete - kada u ostavljenom roku podnosilac, ne znam, ustavne žalbe, podnosilac zahteva, inicijative itd. Mi vam predlažemo da rečima "učesnik u postupku", jer podnosilac jeste učesnik u postupku, skratimo mogućnost, odnosno da ne mora da se piše koja je to vrsta učesnika u postupku, odnosno na koji način neko učestvuje u postupku pred Ustavnim sudom. Vaše obrazloženje je da ne prihvatate amandman Srete Perića zato što Vlada smatra da je rešenje iz Predloga zakona preciznije. Meni nikada nije jasno ovakvo vaše obrazloženje, šta znači preciznije. Znači, vi nemate nikakvu konkretnu primedbu na ovaj amandman, nego mislite da je predloženo rešenje preciznije, a mi, opet, mislimo da je pravno-tehničko preciziranje ono što je sadržano u amandmanu kolege Srete Perića. Mislim da bi bilo dobro da prihvatite ovaj amandman ili da prihvatite sugestiju iz obrazloženja amandmana, kako ne biste morali, posle reči "podnosilac", kako ovde piše, da navodite sve akte kojima se pokreće postupak ili inicira to. Naravno, to ne bi bilo dobro, to je više opisno, a u zakonima, pravnim normama, ne mogu se koristiti opisni termini, nego mora da bude konkretno, jasno i precizno napisano šta se želi ovim članom. Ovaj član, kao i svi o kojima smo danas ovde govorili, nekako mi stvara utisak da i vi imate vrlo čudan odnos prema Ustavnom sudu. Naravno da je Ustavni sud veoma važna, ako ne, u određenim situacijama, i najvažnija institucija u državi. To nije sporno. Ne znam koji put vam već danas ponavljam, Ustavni sud nije nešto što će da padne sa kruške i mora da postoji, zato ne smete da ostavljate, a to ću govoriti povodom narednog amandmana, prevelike mogućnosti preciziranja ili, ne znam, normiranja nekih stvari poslovnikom. Moramo da imamo, najpre, Ustav, a na osnovu njega moramo da imamo Ustavni zakon i da gledamo da Ustavni zakon bude takav da sve što je moguće bude sadržano u njemu. Vi ste ovde samo prepisivali neke ustavne norme, a ostavljali ste mnogo togaza poslovnik Ustavnog suda, što nije dobro. Naravno da treba da postoji Poslovnik, ali mora zakonodavac da bude taj koji će precizno definisati ulogu, funkciju Ustavnog suda, naravno na osnovu Ustava, jer Ustav je taj koji je okvirno regulisao i ulogu i funkciju Ustavnog suda. Opet ponavljam, imam utisak da je vama Ustavni sud nešto, otprilike, kao – daj, brže-bolje, da donesemo ovaj zakon, da se izabere ovih 10 sudija, jer onih pet bogzna kada će, i da nas bude baš briga šta se dešava u tom Ustavnom sudu. Da li mi njima ovim zakonom, budućim sudijama, pravimo probleme u startu, da li će na osnovu lošeg zakona imati problema u toku rada? Hoće, sigurno. Opet vam kažem, ovaj zakon i njegove odredbe će biti nešto što će biti prvi poslovi novog ustavnog suda, jer ćemo mi, sasvim izvesno, podneti zahtev za ispitivanje ustavnosti i zakonitosti određenog broja članova ovog predloga zakona kada stupi na snagu.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne) Na član 37. amandman je podneo poslanik Nemanja Šarović. Vlada je prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 40. amandman je podnela poslanik Vjerica Radeta. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Nastavak, već sam počela, na neki način, o ovom amandmanu, jer amandmani mogu, na izvestan način, da se povežu. Samo da podsetim da član 40. Predloga zakona glasi da Ustavni sud može javnu raspravu odložiti ili prekinuti radi pribavljanja potrebnih podataka, obaveštenja i mišljenja, kao i u drugim opravdanim slučajevima. Mi smo predložili, tj. ja, u ime Poslaničke grupe SRS-a, da se ispred ovog stava, koji sam pročitala, dodaju dva nova stava i da glase: ''Učesnicima u postupku i drugim licima koja budu pozvana na javnu raspravu, pismeni poziv se dostavlja najkasnije osam dana pre održavanja javne rasprave. Ustavni sud može, zavisno od predmeta spora, odrediti i kraći rok za dostavljanje pismenih poziva''. Ovo je nešto što mora da bude regulisano zakonom. Ne znam da li da shvatim da je ovo bila omaška onoga ko je pisao ovaj zakon. A da je bila namera, to ne mogu da verujem, jer je nemoguće da bez ovog roka uopšte postoji zakon u ovom tekstu. Istina je da je Vlada rekla, i to je ono što sam malopre počela da govorim, da se ovaj amandman ne prihvata, i to - Vlada ne prihvata amandman iz razloga što je članom41. Predloga zakona predviđeno da se Poslovnikom urede druga pitanja koja se odnose na javnu raspravu, a to uključuje i rok za pozivanje na javnu raspravu, iz razloga što je takvo rešenje celishodnije, budući da postoji veliki broj različitih postupaka koji se mogu voditi pred Ustavnim sudom. Najpre, nije mi jasno zašto ste dodali ovo - da postoji veliki broj različitih postupaka koji se mogu voditi pred Ustavnim sudom. To je sadržano i u Ustavu i u zakonu i to nema nikakve veze s ovim amandmanom. Šta ste vi regulisali članom 41, na koji se pozivate u ovom obrazloženju? Kažete, druga pitanja koja se odnose na javnu raspravu bliže se uređuju Poslovnikom. Ovo nije dobro. Ovo nije dobro, zato što ovaj rok, zaista, gospodine Petroviću, mora biti regulisan zakonom. Govorim vam to, pre svega, iz iskustva koje imamo kao SRS, govorila sam to u načelnoj raspravi. Naša stranka je, verovatno, imala najviše inicijativa za ispitivanje ustavnosti i zakonitosti određenih akata, imali smo ustavne žalbe po pitanju izbora i izbornih rezultata, izbornih krađa itd. i odlično znamo kakav je odnos Ustavnog suda prema podnosiocima inicijative, kada biraju koga će da pozovu, koga će da obaveste, koga neće. Već sam vam to govorila, dešavalo se, kolega Zoran Krasić i ja smo, uglavnom, bili zaduženi u ime SRS-a da učestvujemo u tim javnim raspravama pred Ustavnim sudom, da nas ljudi zaposleni u Ustavnom sudu obaveste, ada niko ne zna – nemojte da kažete da sam vas zvao, ili zvala, ali ovi su zakazali javnu raspravu o vašoj inicijativi, a vi niste o tome obavešteni. Dešavalo se da pročitamo u novinama, dan ili dva nakon što se obavi ta javna rasprava i donese odluka, da je javna rasprava održana, a mi kao inicijatori, podnosioci inicijative, nemamo pojma ni da je javna rasprava održana; niti nas je ko zvao, niti nas ko obavestio. Dakle, samo zato što imamo takva iskustva, želimo da neko drugi, u budućnosti, ne bude imao ista iskustva. Nije suvišno, dakle, mi vama ovim amandmanom ne remetimo suštinu Predloga zakona. Ima Poslovnik šta da reguliše, ali nije suvišno da se u zakonu predvidi koji je to rok za dostavljanje poziva, koji je najkraći rok. Ovo što ste vi predvideli, da može negde biti i kraći rok, to mora da bude jasno i precizno napisano, mora da bude primeren rok. Kada idete na javnu raspravu pred Ustavni sud, pred sudije Ustavnog suda, onda, koliko god da ste dobar pravnik, morate dobro da se pripremite, morate da znate šta ćete tamo da kažete, da ubedite te sudije Ustavnog suda, koji su izuzetni, bar po definiciji, pravnici, a kakvi će biti u praksi, videćemo, i ne mogu da nas danas obaveste telefonom da dođemo sutra. Mora da postoji jedan primeren rok. Sud, valjda, ima neki plan rada, bar za mesec dana ima plan i raspored rada, da na osnovu toga pozove učesnike u postupku, podnosioce inicijative, da bi mogli da pariraju i zaista aktivno učestvuju u takvim javnim raspravama. Stvarno ne vidim zašto vam smeta da prihvatite ovaj amandman. Biće lakše svim budućim učesnicima u postupku pred Ustavnim sudom, a biće lakše, naravno, i sudijama Ustavnog suda. Ubeđena sam, ko god bude izabran za sudiju Ustavnog suda, da će biti srećan da dobije što više iz delokruga Suda, što više detalja propisanih zakonom, a da što manje bude onoga što mora da se propisuje poslovnikom. Mislim da nema razloga da ovaj amandman ne prihvatite, da ne bi bilo problema sutra. Zamislite sada, kada se uvodi ustavna žalba, ustavnu žalbu će podnositi ljudi koji nisu pravnici. Sami znate u kakvim sve situacijama može da se podnosi ustavna žalba, od ljudi koji ne mogu da dođu tek tako do Ustavnog suda, koji ne poznaju nekoga ko će da ih obavesti telefonom da je zakazana javna rasprava itd. Znači, mnogo će biti situacija kada ovako neprecizna pravna norma može da bude na štetu onoga zbog koga se ovaj zakon donosi, a valjda se donosi zbog građana Srbije i zbog pravne sigurnosti, pre svega. Ne znam da li ste razmišljali da prihvatite ovaj amandman. Ako vi to ne budete uradili, ubeđena sam da će kolege narodni poslanici u danu za glasanje glasati za ovaj amandman, zato što je zaista smislen, konkretan i, jednostavno, olakšava rad. Jer, ako budemo sve što ste predvideli ostavili da se reguliše poslovnikom, onda ćemo imati ono što sam jutros rekla kada sam o nekom amandmanu govorila, onda ćemo imati tribunalizaciju Ustavnog suda Srbije, imaćemo poslovnik koji će regulisati sve pravne praznine i šupljine iz ovog zakona, sve što niste prihvatili. Onda će u poslovniku sudije Ustavnog suda, pošto niko čak ne rukovodi Ustavnim sudom, po vašem predlogu, moći da kažu, kao onaj vaš Željko Ožegović, da može Ustavni sud putem medija da obavesti da će biti neka javna rasprava i ako neko čita tamo neke novine moći će da vidi da je zakazana javna rasprava na njegovu inicijativu. Ko ne čita novine, neće ni znati da je bila javna rasprava, pa će onda sudije posle da kažu - šta smo mi krivi, piše u našem poslovniku da to možete da pročitate u novinama, bilo je, zašto niste pročitali. Zato ne razumem zašto nećete da prihvatite jedan zaista ozbiljan amandman, koji će skinuti svaku sumnju, bar u ovom delu. Mnogo sumnji je ostalo, i ostaće, i kada bude usvojen ovaj zakon, da ne govorim o ličnostima, o tome smo govorili, o ljudima koji će biti sudije Ustavnog suda, ali ne vidim zašto ne želite da vam se pomogne da skinete bar jedan deo sumnje, tako što ćete zakonom regulisati sve ono što treba da bude regulisano zakonom. Ne možete na podzakonske akte da spuštate baš sve, jer rokovi su nešto što nije neka formalnost koja može da bude stvar dogovora ove dve trećine Suda. Ne znam samo šta je, kolega Stanimiroviću, vama smešno. Da li ste vi nekada čuli za Ustavni sud, osim za sudiju Čiplića, koji je bio funkcioner Demokratske stranke i sudija Ustavnog suda? Možda vam je to smešno. Nama je to žalosno, kao što će nam biti žalosno i za mnoga druga imena koja ćete sada izabrati, koji su, takođe, funkcioneri vaših stranaka. Zaista, ako se narodni poslanik smeje kada se govori o ovako važnom problemu u državi Srbiji, onda stvarno ne znam šta može da se kaže za takvog poslanika i za stranku koju on predstavlja u ovom parlamentu. Juče ste optuživali SRS da joj nije stalo da se donese ovaj zakon, da nama nije stalo da se formira Ustavni sud i da iz tog razloga pričamo po Poslovniku, da bismo trošili tek tako vreme, a od juče do danas ste saznali da je vaš ministar, ministar iz vaše stranke, u pisanom obliku, priznao da su poslanici SRS-a bili u pravu, pa je morao da donese preporuku Skupštini Beograda da ukine odluke koje su donete 8. oktobra. Juče vam je to bilo smešno, isto kao što vam je danas smešno ovo. Zato nije dobro, ako ne možete da slušate, onda lepo, kao sve vaše kolege, pošto vas je svega četvoro ostalo, izađite i vi, biće dovoljno ovih troje koji su tu, koji očigledno hoće da slušaju, bar se prave da slušaju ovo što mi govorimo. Ministre, za vas sam ubeđena da pratite ono što govore narodni poslanici, znam da ste i kao poslanik pratili, zato smo vrlo često jedno drugom replicirali. Sada vam, kao poslanik ministru, predlažem, shvatite ovo kao ozbiljan argument, kao ozbiljnu raspravu, prihvatite ovaj amandman, biće vam zahvalni vaši partijski drugovi koje ćete izabrati u Ustavni sud.
Na član 42. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milena Stanković, Slobodan Maraš i Nebojša Ranđelović. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nebojša Ranđelović.
Poštovani predsedavajući, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, gospodine ministre, pre nego što dam obrazloženje za podneti amandman, dao bih par načelnih primedaba, odnosno iskoristio bih prisustvo gospodina ministra na ovoj sednici Narodne skupštine. Poslanici Narodne skupštine podneli su 81 amandman, što tehničke, što suštinske prirode, a Vlada je prihvatila samo šest i tih šest amandmana su uglavnom tehničke, a ne suštinske prirode. Poslanička grupa LDP-a podnela je preko 40 amandmana, a prihvaćen je samo jedan amandman dr Vladana Batića, koji je, takođe, više tehničke nego suštinske prirode. Sada bih voleo da dobijem objašnjenje da li su amandmani koje su pisali profesori pravnog fakulteta tako loši i da li je zakon, odnosno Predlog zakona o Ustavnom sudu toliko dobar. Da podsetimo, u tom predlogu zakona stoji, na jednoj strani, da odlukom Ustavnog suda stranke u postupku mogu biti isključene iz uvida u spise, a na drugoj strani, da može da se vrši, po članu 3. Predloga zakona, opstrukcija rada Ustavnog suda, tako što će se svakome obezbediti uvid u spise, pa onda taj isti predlog nacrta zakona, umesto da daje detaljnu proceduru kako se predlažu i imenuju sudije Ustavnog suda, nesvojstveno pravu, kao niži akt, upućuje na viši akt, odnosno na Ustav. Taj zakon sadrži i odredbe o razrešenju i isključivanju sudija Ustavnog suda, bez utvrđene procedure, kako se to radi, i bez prava na pravni lek sudijama Ustavnog suda u postupku, da ne nabrajam dalje sve mane i praznine ovog zakona. Dakle, po proceni Vlade, taj zakon nije prazan, već je dobar, a amandmani koje su pisali uvaženi i istaknuti stručnjaci za pravne nauke ocenjeni su kao neumesni i Vlada ih je odbacila. Sada bih se osvrnuo na amandman na član 42. koji je podnela poslanička grupa LDP-a. Član 42. glasi, a tiče se oblika rada Ustavnog suda: ''Ustavni sud odlučuje o pitanjima iz svoje nadležnosti na sednici. Sednice Ustavnog suda zakazuje i njima rukovodi predsednik Ustavnog suda. Na sednici Ustavnog suda vodi se zapisnik. Način rada i odlučivanja na sednici Ustavnog suda uređuje se Poslovnikom. Ustavni sud može, radi razjašnjenja stvari u predmetu, održavati druge sednice u skladu sa Poslovnikom''. Mi smo podneli amandman kojim se dopunjuje ovaj član i gde se posle, stava 2, dodaje novi stav 3, koji glasi: ''Predsednik Ustavnog suda mora da zakaže sednicu kada to zatraži najmanje sedam sudija Ustavnog suda i mora da stavi na dnevni red tačku koju predloži najmanje pet sudija Ustavnog suda''. Obrazloženje za ovaj amandman jeste da je dosadašnje iskustvo u funkcionisanju Ustavnog suda u Srbiji pokazalo da su bile relativno česte situacije u kojima, zbog pasivnosti predsednika Ustavnog suda i objektivne sprečenosti za zakazivanje sednice, mnoga važna i hitna pitanja koja su se pred Ustavnim sudom otvarala nisu bila blagovremeno rešavana. Zbog toga, poslanici LDP-a, dosledno sledeći logiku olakšavanja i ubrzavanja rada Ustavnog suda, ovim amandmanom žele da omoguće izlaz iz ovakvih situacija i obezbede efikasnost u radu Ustavnog suda. Predloženim amandmanom se daje ovlašćenje određenom broju sudija, dakle, sedam sudija, kako stoji u amandmanu, da od predsednika traže zakazivanje sednice ili stavljanje određene tačke na dnevni red, a za ovo je potrebna inicijativa najmanje pet sudija, kako stoji u predloženom amandmanu, te se time obezbeđuje i aktivnije učešće sudija Ustavnog suda u radu Suda i potencijalno podiže ažurnost u radu. Ako se podsetimo da su rokovi manjkavost čitavog teksta Predloga zakona, ovo je jedan od načina da se ta manjkavost koliko-toliko ublaži. Obrazloženje Vlade za odbijanje ovog amandmana glasi - Vlada ne prihvata amandman, iz razloga što je u stavu 4. člana 42. Predloga zakona predviđeno da se način rada i odlučivanje na sednici Ustavnog suda uređuje Poslovnikom. Poslovnik donosi sam Ustavni sud, shodno činjenici koju su pripadnici opozicionih partija u Parlamentu izneli, da nam sledi imenovanje jednopartijskog Suda. Pitanje je da li će poslovnikom koji će doneti tako imenovan sud biti izbegnuta ili ublažena ova anomalija, da ne napominjem da ako se želi ublažiti ova anomalija teksta zakona, može da se dođe do toga da poslovnik bude u suprotnosti sa samim tekstom zakona. Zbog toga mi i nije previše jasno zbog čega je Vlada odbila ovaj amandman. Gospodine predsedavajući, dozvolite, pošto su i sledeći amandmani podneti od strane poslanika LDP-a, da iskoristim vreme i dam obrazloženje i za te amandmane.
Izvolite.
Dakle, radi se o amandmanu na član 44. i amandmanu na član 45. Što se tiče člana 44, tiče se akata Ustavnog suda. On glasi - Ustavni sud donosi odluke, rešenja i zaključke. U članu 44, posle stava 1, u predloženom amandmanu, trebalo bi da sledi stav 2, koji glasi - sudije mogu uz odluku priložiti svoje izdvojeno mišljenje, koje predstavlja njen sastavni deo. Predlog zakona ne sadrži odredbu koja bi sudijama Ustavnog suda omogućila da formalno izraze svoja izdvojena mišljenja prilikom donošenja odluka, niti da se ta izdvojena mišljenja objavljuju. Smatramo da je celishodno i nužno da se ovaj član Predloga zakona o Ustavnom sudu dopuni ovakvim amandmanom, pogotovu ako se osvrnemo na to da je ovakva mogućnost postojala u dosadašnjim rešenjima o postupanju Ustavnog suda. Dakle, ona postoje u sadašnjem zakonu o postupku pred Ustavnim sudom, a to su čl. 27. i 28, i ne znam zbog čega bismo ukidali ovakvu mogućnost, koja je do sada postojala. Ili se ovakva intencija Vlade tiče, odnosno usmerena je na partijsko jednoumlje, odnosno partijski dogovor koji će vladati i u Ustavnom sudu, što je sa pravne strane nedopustivo. Na kraju, dao bih obrazloženje i za član 45. stav 1. Predloga zakona o Ustavnom sudu. Član 1. glasi - Ustavni sud odlukom utvrđuje da zakon, statut autonomne pokrajine ili jedinice lokalne samouprave i drugi opšti akt nije u saglasnosti sa Ustavom, opšteprihvaćenim pravilima međunarodnog prava i potvrđenim međunarodnim ugovorima, odnosno da u vreme važenja nije bio u saglasnosti sa Ustavom. Tačka 3. kaže - utvrđuje da potvrđeni međunarodni ugovor nije u saglasnosti sa Ustavom. Doduše, kao pravnik, moram da se složim s tim da je Ustav dao dosta sužene mogućnosti da se primeni ovakav amandman, zato što Ustav ima jedno nakaradno rešenje, ali iz detaljnog obrazloženja, koje sada ne bih ponavljao, dao bih ga samo u kratkim crtama, vidi se da je namera podnosilaca amandmana bila da se anomalija Ustava kako-tako ublaži, a tu mislim na član 167. stav 1. Ustava. Ovaj član Ustava, svojom sadržinom, a i delimičnom nedorečenošću, ukazuje na pravnu nesigurnost prilikom sklapanja međunarodnih ugovora naše države sa drugim državama i ovaj amandman, s ovakvim tekstom - utvrđuje da zakon koji je potvrđen međunarodnim ugovorom nije u saglasnosti sa Ustavom, jeste pokušaj da se ovakva anomalija Ustava ublaži. Zbog toga, shodno obrazloženjima koje sam dao, zahtevam da se naši amandmani još jednom razmotre i, u cilju poboljšanja ionako manjkavog teksta Predloga zakona o Ustavnom sudu, usvoje. Zahvaljujem, gospodine predsedavajući.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Nebojši Ranđeloviću, posebno na ekonomičnosti vremena. Član 42, član 44, član 45, gospođa Milena Stanković, i član 45 - Slobodan Maraš i Nebojša Ranđelović, je li tako? Ova četiri ste obrazložili sada, istovremeno. Dobro. O ovom amandmanu reč ima narodni poslanik Dušan Bajatović, na član 42.
Gospodine predsedavajući, takođe se neću dugo zadržati, ali bih vas molio da imam isti fond vremena kao ... pošto hoću u nekim stvarima da podržim kolege. Mislim da je previše toga ostavljeno da se odlučuje u Poslovniku. Jedan od boljih predloga jesu ovi amandmani na član 44. i član 42. Naime, ukoliko u Sudu, koji ima tri ekipe, jedna je sudska, a ostale dve su, ovako ili onako, stranačke, a Sud broji ukupno 15 sudija, nekih sedam sudija podnese zahtev ili želi da se o nečemu raspravlja po hitnom postupku, onda bi, valjda, bilo logično da to ne prepustimo nekoj većini u Ustavnom sudu, nego da to bude precizirano zakonom. Nažalost, mnoge stvari, koje, možda, i ne bi trebalo staviti ovako u zakon, niti bi trebalo da imamo primedbu na njih, sumnjive su, iz prostog razloga što praksa pokazuje da su mnoge stvari koje su normalna pravna norma u stabilnim ili politički stabilnim društvima kod nas vrlo često u praksi bile problematične. Mislim da je jako dobra ideja da se zakonom reši odrednica da ukoliko sedam sudija, od 15, zahteva sednicu, a pet želi da podrži neku tačku dnevnog reda, da se o tome mora raspravljati. Meni se zaista ne dopada što će, ponavljam, od 15 sudija, praktično, biti formirane tri ekipe. Jedna sudska i po dve stranačke, ovako ili onako sastavljene. Dalje, ono o čemu bi bilo zgodno razmisliti jeste da se ovaj amandman koji su podneli poslanici Stanković, Maraš i Ranđelović podrži i da to ne bude stvar Poslovnika, nego stvar zakonske obaveze. Ima smisla, iz prostog razloga što je uloga Ustavnog suda u državnom sistemu Srbije, kako je postavljen sadašnjim ustavom, jako velika. Objasniću na primeru vezanom za član 45. zašto tako mislim. Dalje, amandman koji je ovde zaveden pod brojem 32, odnosno amandman na član 44. kaže - sudije mogu uz odluku priložiti svoje izdvojeno mišljenje koje predstavlja njen sastavni deo. Vlada ne prihvata amandman, budući da rešenju predloženog amandmana nije mesto u članu 44. Predloga zakona i usudila se da ide korak dalje, pa kaže – takođe, stojimo na stanovištu da sudije Ustavnog suda, nakon većanja i glasanja, ne bi trebalo da prilažu izdvojeno mišljenje o odluci Ustavnog suda. Mislim da ovo za pravnu praksu Srbije nije dobro, kao što mislim da je manjkavost što za ovu sednicu, o amandmanu 42, gospoda iz LDP-a nisu predložili i neki rok od, recimo, 60 dana u kojem to mora biti na dnevnom redu. Mislim da u amandmanu na član 44. treba ostaviti mogućnost da sudije prilože svoje izdvojeno mišljenje. Zašto? Za našu buduću praksu veoma je važno, čak treba publikovati na internet sajtu Ustavnog suda, ili kako god hoćete, svaku presudu, ne samo izdvojeno mišljenje, nego svaku presudu. Zašto? Zato što mi, faktički, ulazimo u ustanovljenje jedne nove ustavne prakse, naročito u oblasti ljudskih prava. Imamo neke institute koji su potpuno novi u pravnom sistemu Srbije, da ih ne spominjemo sve, pa će se ustanovljavati jedna nova praksa kojom će se baviti Ustavni sud. Mislim da su upravo izdvojena mišljenja, a siguran sam, zbog načina formiranja Suda, da će takvih izdvojenih mišljenja biti dosta, veoma važna za tu novu pravnu praksu. Da ne bi sad ovde poslanici koji nisu pravnici izigravali velike pravnike, važno je, upravo zbog javnosti koja se na naučni način, oslonjena na pravo, bavi anomalijama koje je proizveo Ustav ili pojedini zakon, da sve presude, zaključci ili izveštaji budu javno publikovani. Mislim da to isto treba da važi i za sve krivične postupke u Srbiji. Što se mene tiče, treba javnosti dostaviti svaki sudski spis na javni uvid. Možda se vi, kolega, ne slažete sa mnom da to može da bude u tom smislu, ali neka o tome odluči javnost, ne moramo da odlučujemo mi. Pa, naravno da ćete vi odlučiti u ovom momentu, vaša je sila u 126 poslanika, a ne u pravnoj normi. Ne možeš od ovog Milivojevića da živiš. Šalim se. Dalje, u članu 45, molim vas, hoću posebno da kažem, u tački 1: '' Ustavni sud odlukom utvrđuje da zakon, statut autonomne pokrajine ili jedinice lokalne samouprave i drugi opšti akt nije u saglasnosti s Ustavom, opšteprihvaćenim pravilima međunarodnog prava i potvrđenim međunarodnim ugovorima, odnosno da u vreme važenja nije bio u saglasnosti sa Ustavom''. Ovde se predviđa amandman koji glasi: ''Utvrđuje da je statut autonomne pokrajine ili jedinice lokalne samouprave ili drugi opšti akt u suprotnosti sa zakonom, odnosno da je u vreme važenja bio u suprotnosti sa zakonom''. Znate šta, znam da niste, ali da se ne bih ponovo javljao, u cilju ekonomičnosti vremena, mislim da je napravljena ozbiljna sistemska greška u nekim drugim zakonima. Odnosi se na činjenicu da akt ili neki od akata koje usvaja Skupština Autonomne Pokrajine Vojvodine, koja ima neka nova ovlašćenja, na čudan način poređana, moraju biti dostavljeni Vladi u roku od 12 sati, ili 24 sata, nije ni važno, i da na osnovu toga odgovarajuće ministarstvo prosleđuje to Ustavnom sudu na odlučivanje. Mislim da je tu napravljena ozbiljna greška u ranijem zakonu. Dakle, ne u Zakonu o Ustavnom sudu, nego u Zakonu o državnoj upravi, gde se daje jedna takva mogućnost. Zašto? Nema dvostepenosti u odlučivanju, ono što donese Skupština Vojvodine mora da ide odmah na Ustavni sud. U ozbiljnim zemljama, kad jedna regija donese neku odluku, treba da ima superreviziju ili guverner, ili ministarstva, ili vlade, ili skupštine, različiti su oblici, pa ako to, recimo, skupština ili vlada odbiju, ili nadležno ministarstvo, onda se to vraća skupštini regije, pa bi ona trebalo, npr. dvotrećinskom većinom, to ponovo da usvoji i tek onda ide na Ustavni sud. Mislim da je ovde napravljen jedan ozbiljan problem. Znači, u ovom slučaju, mi smo u postupku odlučivanja za neke od akata koje donosi Skupština Autonomne Pokrajine Vojvodine potpuno isključili i Vladu i Skupštinu i idemo direktno na Ustavni sud, a ovde, u Ustavnom zakonu se ne vidi u kojim rokovima, na koji način, kojom brzinom bi se o eventualnim, npr., ne daj bože, separatističkim aktima, pošto je nama separatizam u Vojvodini institucionalizovan, pre svega, u Skupštini AP Vojvodine i liku i delu predsednika te skupštine, odlučivalo, odnosno kako će Vlada s takvim, eventualnim, problemima izaći na kraj. Dakle, taj problem nije ostavljen ni Vladi, ni Skupštini, nego je ostavljen Ustavnom sudu. Mislim da je tu, dakle, ranije, ne ovim zakonom, napravljena jedna velika greška. Stoga, smatram da bi pobrojane amandmane trebalo podržati, jer predstavljaju određeni kvalitet i garanciju u radu Ustavnog suda, a ne prepustiti to Poslovniku. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Dušanu Bajatoviću. Na član 44. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Milena Stanković, Slobodan Maraš i Nebojša Ranđelović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Na član 45. amandman je podnela poslanik Milena Stanković. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Na član 45. amandman su podneli zajedno narodni poslanici Slobodan Maraš i Nebojša Ranđelović. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Slobodan Maraš.
To je ovo što je gospodin Bajatović unapred komentarisao, odnosno dao nam je šlagvort. Pre svega bih citirao član 45. stav 1. tačku 4) zakona o Ustavnom sudu, koji kaže: ''Ustavni sud odlukom utvrđuje da statut autonomne pokrajine ili jedinice lokalne samouprave ili drugi opšti akt nije u saglasnosti sa zakonom, odnosno da u vreme važenja nije bio u saglasnosti sa zakonom''. Poslanici LDP-a, odnosno nas troje, podneli smo amandman na ovaj član i naš je predlog da se član 45. stav 1. tačka 4) menja i glasi: ''Ustavni sud odlukom utvrđuje da je statut autonomne pokrajine ili jedinice lokalne samouprave ili drugi opšti akt u suprotnosti sa zakonom, odnosno da je u vreme važenja bio u suprotnosti sa zakonom''. Ovo je naš pokušaj da jednu, po nama, spornu odredbu, odnosno opasnu u svojoj širini, kada govori da jedan akt, odnosno najviši akt, recimo, autonomne pokrajine ili lokalne samouprave nije u saglasnosti sa nekim zakonom, popravimo, tj. da se ova reč "saglasnost" preimenuje i da se kaže da ''nije u suprotnosti''. Jer, ukoliko nije u saglasnosti, to je veoma široka odredba, veoma širok domet ima ta reč i zaista je moguće da se nekada desi da statut autonomne pokrajine bude u suprotnosti s nekim zakonom koji nema nikakve veze sa statutom i da se pred Ustavnim sudom, u postupku, proglasi da je nešto neustavno. To je suština ovog amandmana koji smo mi podneli. Hteo sam samo još jednu stvar, ako je moguće, ministru Petroviću da kažem. Moj kolega Ranđelović je malopre citirao, odnosno izneo koliko amandmana su podneli poslanici, sve amandmane su podneli poslanici opozicije - 81. Prihvaćeno je šest. Zaista, tih šest koji su prihvaćeni su, pre svega, tehničke prirode. Vi ste ovde svedoci danas da se s određenim brojem amandmana slažu i poslanici jedne, druge, treće partije, opozicione. Čak su neke amandmane podnosili u istovetnom tekstu, bez ikakve saradnje i dogovora. Zaista, mislim da bi trebalo dobro da razmislite o tome da određene amandmane ipak prihvatite, jer na suštinski način poboljšavaju ovaj zakon.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Slobodanu Marašu. Da li o ova četiri amandmana bilo ko od poslanika želi reč? (Ne) Na član 44. amandman je podneo poslanik Vladan Batić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne) Na član 45. amandman je podneo poslanik Zoran Krasić. Vlada predlaže da se ovaj amandman ne prihvati, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Član 45. je jedan od najbitnih članova ovog zakona, jer, pored ostalog, propisuje šta će Ustavni sud svojom odlukom raditi. Da smo imali ovaj zakon unazad godinu, godinu i po dana, mnoge stvari bi bile ili prevaziđene ili predupređene, tako da ne bi dolazilo do mnogih nesuglasica, mnogih nepravilnosti, mnogih kršenja Ustava, mnogih stvari, od jedinica lokalne samouprave, pa do vrha države, zbog kojih su nanete štete. Da krenemo redom. Kaže se: ''Ustavni sud odlukom utvrđuje da zakon, statut autonomne pokrajine ili jedinice lokalne samouprave i drugi opšti akt nije u saglasnosti s Ustavom, opšteprihvaćenim pravilima međunarodnog prava i potvrđenim međunarodnim ugovorima, odnosno da u vreme važenja nije bio u saglasnosti s Ustavom''. Da smo imali Ustavni sud i da smo imali ovu tačku ovog člana ovog zakona, ne bi se moglo dešavati da svojevremeno međunarodni ugovori, koji su ovu državu debelo opterećivali, finansijski debelo opterećivali, budu sklapani sa nekim fantomskim firmama. Tako je Bebina baba na železničkoj stanici u Beču otvorila firmu i dobila koncesiju za jedan deo autoputa Beograd-Novi Sad, da ga izgradi i da naplaćuje drumarinu. Desilo se da tri godine naplaćuju drumarinu, a da ni rupe na tom delu autoputa nisu bile zakrpljene i desilo se da posle toga niko nije odgovoran. Kaže se, u tački 2) – Sud utvrđuje da zakon koji je izglasan, a nije ukazom proglašen, nije u saglasnosti sa Ustavom. Imamo li mi zakone koji su izglasani u ovoj skupštini a da nisu proglašeni ukazom i da nisu bili u saglasnosti s Ustavom? Supremacija podrazumeva da svi zakoni ispod Ustava moraju da budu u saglasnosti s Ustavom, ako nisu - ne menja se Ustav, nego se menjaju ti zakoni. Ustav je okvir kroz koji moraju da prođu svi zakoni. Sve što ne prođe, nije u skladu i to mora da se promeni. Tačka 3: ''Utvrđuje da potvrđeni međunarodni ugovor nije u saglasnosti sa Ustavom''. Koliko međunarodnih ugovora imamo a da nisu u saglasnosti sa Ustavom ili da su na štetu ove države? Međunarodnih, ili pod navodnicima, kako ste vi ono transparentno govorili, ''međunarodnih ugovora'', odnosno ugovora koje su neke strane firme, čiji su vlasnici upravo domaći tajkuni, ili nosioci ''buldožer'' revolucije, ili nosioci para sa Kipra na Sejšelska i razna druga ostrva, pa sad te pare vraćaju kroz vrlo štetne, po državu štetne ugovore u ovu zemlju. Svedoci smo burazerske privatizacije, gde su u mnogim preduzećima te pare, na vrlo loš, zakonski regulisan način, ušle u državu, a ta preduzeća otišla u nečije ruke. Tačka 5: ''Utvrđuje da kolektivni ugovor nije u saglasnosti sa Ustavom i zakonom'' i tačka 6: ''Određuje način otklanjanja posledica koje su nastale usled primene opšteg akta koji nije u saglasnosti s Ustavom ili zakonom''. Ovde dolazimo u situaciju da u pojedinim lokalnim samoupravama u kojima su uvedene privremene mere, one traju već godinu dana, iako je zakonom regulisano da to ne može biti duže od tri meseca. Evo, Smederevo vam je više od godinu dana u tom statusu. Ni u jednoj lokalnoj samoupravi u kojoj su uvedene privremene mere aktom ministra, tačnije, samovoljom ministra ''protiv'' lokalne samouprave, bio on Milan Marković ili neko pre njega, sasvim svejedno, do dan-danas nije utvrđeno da taj akt nije u skladu sa Ustavom. Razlog je vrlo jednostavan - treba da se ostane na vlasti, ali ne u svojstvu ljudi izabranih od građana, nego u svojstvu neke prinudne uprave. Kaže tačka 10) ovog člana: ''Odlučuje o žalbi organa autonomne pokrajine, odnosno jedinice lokalne samouprave u postupku ako se pojedinačnim aktom ili radnjom državnog organa ili organa jedinice lokalne samouprave onemogućava vršenje nadležnosti autonomne pokrajine, odnosno jedinice lokalne samouprave''. Najsvežiji primer je, upravo, primer Rume. Napisao ministar neko ljubavno pismo koje nema ni naslov, ni početak, ni kraj, neko svoje mišljenje pripisao u tom pismu. Doduše, to pismo je vrlo nepismeno napisano, ja sam ga pročitao. Nebitno je, ali u njemu nema ničega pravnog, jer se ''žutoj koaliciji'' u Rumi, izgleda, gle čuda, zasviđalo da na ovaj način uzme vlast, ne bi li sprovela izbore u Rumi, jer se približavaju izbori za lokalnu samoupravu. Zahvaljujući tom aktu, mi danas imamo normalnu, legalnu, legitimnu vlast u Rumi i imamo neke koji kukaju kako im ne dozvoljava vlast u Rumi da održe sednicu, da donose odluke i da vladaju. Pa, ne mogu biti dva tela, može samo jedno, jer jedna je stolica. Da imamo Ustavni sud, on bi ono pisanije ministra proglasilo neustavnim, kao što i jeste, nezakonskim, kao što i jeste, i to bi otišlo na bunjište, a ovi ljudi barem ne bi imali nadu da su u vlasti, nego bi, kao konstruktivna opozicija, i dalje pomagali da vlast u Rumi vrši vlast. Doduše, sličan je pokušaj bio i u Staroj Pazovi, ali tamo se oglušilo o taj neustavni, nezakonski akt. (Obraća se narodnom poslaniku Srđanu Milivojeviću) Tebi bi bilo najpametnije da izađeš, ako imaš šta da kažeš, pa s ove govornice da govoriš. Nemoj da dobacuješ, nemoj da se praviš normalan, nego izađi za govornicu i kaži šta imaš. Dolazimo do tačke 14) na koju je podneo amandman gospodin Zoran Krasić. Kaže se - odbija predlog za utvrđivanje neustavnosti i nezakonitosti. Gospodin Zoran Krasić, ispred Poslaničkog kluba SRS-a, smatra da reči: ''neustavnost i nezakonitost'' treba da se brišu, odnosno zamene rečima: ''da nije u saglasnosti sa Ustavom i zakonom''. Znate, vi pravnici, ja nisam pravnik, ja sam neki drugi fakultet završio, strogo vodite računa o utemeljenju reči koje primenjujete. Tako su reči ''neustavnost i nezakonitost'' više žargonskog karaktera, a Ustavni sud utvrđuje da je neki opšti akt u saglasnosti sazakonom, a ne da je nezakonit, da je u saglasnosti sa Ustavom, a ne da je neustavan. Zato bi trebalo ovo izmeniti i čini mi se da bi tačka 14), posle izmene ovog dela, posle usvajanja amandmana Zorana Krasića, bila mnogo jasnija, a zakon bi bio lakše čitljiv i primenljiv.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Momiru Markoviću. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne) Hvala. Gospodine Batiću, mi smo malopre prošli vaš amandman. Niste bili tu. Da li želite sad da govorite? (Da, po Poslovniku) Izvolite, gospodine Batiću.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ja ću tražiti jedno objašnjenje od uvaženog gospodina ministra. Poprilično sam indisponiran, rezigniran i demoralisan, razočaran zbog neprihvatanja amandmana. Možda je pretenciozno očekivati da će biti prihvaćeni svi amandmani, ili veći deo amandmana, ali kada uložite trud i napišete 20 amandmana, od kojih je najmanje 10 apsolutno racionalno, pa racionalni argumenti ne daju nikakav rezultat, onda sebi postavite pitanje - čemu uzaludan trud i čemu pokušaj da nekakvom racionalnom argumentacijom dokažete osnovanostonoga što ste pokušali amandmanima da realizujete. Pošto to već nije tako, ja ću iskoristiti ovu priliku da zamolim za objašnjenje uvaženog gospodina ministra. To je nešto što je izazvalo polemiku i dileme u široj javnosti. Budući da s tim predmetom vi imate veze, podržavam i pozdravljam vašu inicijativu - tiče se ''slučaja Pahomije''. Opravdana je vaša inicijativa da se pokrene postupak za razrešenje nekih sudija koji su učestvovali u tom predmetu. Juče je objavljena agencijska vest da je predsednica, tadašnja predsednica, ne znam da li je danas, Opštinskog suda u Vranju, gospođa Snežana Janjić, rekla da je svojevremeno imala posetu v.d. predsednika ili predsednika Vrhovnog suda, sadašnjeg, gospođe Vide Petrović Škero, koja joj je rekla da sa najvišeg mesta postoje pritužbe na rad Opštinskog suda u Vranju, da se te pritužbe odnose na predmet vladike Pahomija (citiram samo agencijsku vest, ništa ja ne tvrdim), i da su te pritužbe stigle do premijera, gospodina Koštunice. Gospođa Snežana Janjić predsednica Opštinskog suda u Vranju je, takođe, optužila i tadašnjeg ministra pravde gospodina Stojkovića. Znamo kako se ''slučaj Pahomije'' završio. Rekao sam već da pozdravljam vašu inicijativu tim povodom. Nisam optimista. To sam rekao i u pogledu ishoda svih inicijativa, jer vrana vrani oči ne vadi, kako bi rekao naš narod, ali vi ste uradili ono što možete da uradite. Ipak bih zamolio da, u kontekstu ove priče, proverite i ove navode, jer su ovi navodi vrlo delikatni. Izrekla ih je predsednica Opštinskog suda u Vranju, a oni mogu da ukažu kako se odvijaju neki postupci u ovoj zemlji, ko diriguje pravosuđem, ili je dirigovao pravosuđem. Dakle, nemam nikakve aluzije što se vas tiče, jednostavno, od vas tražim objašnjenje.Jer je usledilo, neko je pričao – nevešto, objašnjenje portparola Vrhovnog suda da gospođa Vida Petrović u to vreme nije bila predsednik Vrhovnog suda, ali je bila v.d. predsednika Suda, i da je posetila Vranje, navodno, ne u novembru, nego u nekom drugom mesecu. Da sada ne prepričavam ko je šta rekao. Indikativna je cela priča i javnost o svim detaljima treba da bude obaveštena.
Zahvaljujem narodnom poslaniku gospodinu Batiću. Prelazimo na član 46. Na član 46. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe upravo predlaže da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Ima reč narodni poslanik Aleksandar Martinović, u ime predlagača. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, narodni poslanik Zoran Krasić predložio je amandman na član 46. stav 1. tačka 3), tako da se posle reči ''izvršenje'' dodaje reč ''konkretnog''. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, sa sledećim obrazloženjem- Vlada ne prihvata amandman iz razloga što je mišljenja da se rešenjem može obustaviti izvršenje i većeg broja pojedinačnih akata, a ne samo jednog određenog, konkretnog akta. Gospodine ministre, Vlada očigledno nije shvatila intenciju ovog amandmana. Nije reč o tome koliki broj akata može da se obustavi, nego je reč o tome da akt mora da bude donet. Naime, mi smo imali praksu, pre nekoliko godina, da je Ustavni sud obustavio od izvršenja sve pojedinačne akte koji budu doneti povodom Zakona o pomoći licima koja su optužena pred Haškim tribunalom. Taj zakon nije formalno stavljen van snage, odnosno nije proglašen neustavnim. Postupak se, formalno, još uvek vodi, već četiri godine, ali je Ustavni sud, tadašnji, doneo rešenje i obustavio izvršenje svakog eventualnog pojedinačnog akta koji na osnovu tog zakona bude donet. Mi u SRS-u smatramo da je takva praksa vrlo štetna i da je treba ukinuti. Narodni poslanik Zoran Krasić je svojim amandmanom hteo da naglasi da Ustavni sud može da obustavi od izvršenja samo pojedinačni akt koji je donet i koji fizički postoji, a ne da se Ustavnom sudu daje generalno ovlašćenje da može da obustavlja od izvršenja i neke, eventualne, pojedinačne akte koji budu doneti povodom zakona čija se ustavnost ispituje. Mi smo imali vrlo loš primer sa Zakonom o pomoći licima koja su optužena pred Haškim tribunalom. Ustavni sud do danas nije taj zakon stavio van snage, taj postupak se još uvek vodi, ali je Ustavni sud sebi dao za pravo da i pre nego što je doneo konačnu odluku o ustavnosti tog zakona obustavi od izvršenja sve buduće pojedinačne akte koji na osnovu tog zakona budu doneti, a da ti pojedinačni akti nisu stvarno nidoneti. Mi smo hteli da ovim amandmanom tu praksu ukinemo i to je, praktično, smisao amandmana koji je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Dakle, reč – konkretan, ne odnosi se na broj pojedinačnih akata, nego se odnosi na to da pojedinačni akt mora biti donet, i oduzima se pravo Ustavnom sudu da a priori, unapred obustavi od izvršenja pojedinačne akte koji tek mogu da budu doneti povodom zakona čija se ustavnost ispituje, ali koji još uvek nisu doneti. Kada sam se već javio za reč, apelujem na budući ustavni sud, koji će biti, verovatno, konstituisan voljom vladajuće većine, da donese konačnu odluku o tome da li je Zakon o pomoći licima koja su optužena pred Haškim tribunalom zaista neustavan ili nije. Mi u SRS-u smatramo da taj zakon nije neustavan, da je apsolutno u skladu sa Ustavom i u skladu sa principima ove države.
Zahvaljujem. Da li se neko javlja za reč o amandmanu? (Ne) Na član 46. amandman je podnela narodni poslanik Jorgovanka Tabaković. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik, gospođa Jorgovanka Tabaković.
Poštovane kolege, gospodine ministre, za vas direktno pitanje. Da li ste vi učestvovali u pisanju obrazloženja u vezi sa podnetim amandmanima? Ako jeste, onda neka građani Srbije čuju da je i prethodni amandman, gospodina Krasića, to obuhvatao, kao i amandman koji sam ja podnela na član 46. stav 5, kojim se predlaže, umesto: ''ne prihvata inicijativu za pokretanje postupaka za utvrđivanje neustavnosti ili nezakonitosti'', tekst: ''ne prihvata inicijativu za pokretanje postupka za ocenu ustavnosti ili zakonitosti''. Vi amandman odbijate, s obrazloženjem da su termini ''neustavnost'' i ''nezakonitost'' pravnički. Dragi građani Srbije, sledeće poglavlje ovog zakona nosi upravo termine koje ja amandmanom tražim da se isprave, a glasi – Postupak za ocenjivanje ustavnosti i zakonitosti opštih akata. Upotrebljena je isključivo terminologija koju ste vi koristili u samom zakonu, za sprovođenje jedne niti, doslednosti u samom tekstu. Ne iznenađuje me odbijanje, ne iznenađuje me ni obrazloženje, ono što mene brine jeste da vi donošenje zakona o Ustavnom sudu, najvažnijeg među organima i institucijama u svim državama, koristite kao povod da se predstavite građanima kao Vlada dobrih namera. Idući u širinu, da, npr., proširujete krug predlagača ili onih koji podnose inicijativu. Kako? Zadržavamo širok krug onih koji to mogu da urade. Npr., Francuska, jedna stara i ozbiljna demokratska država, ima u svojoj praksi da takvu inicijativu mogu da podnesu samo izabrana lica, 60 poslanika, predsednik Parlamenta i predsednik Senata. Kod nas to može bilo koje pravno ili fizičko lice, ili onako kako vi nesrećno kažete - svaki. Imamo praksu u ovom zakonu da ocenjujemo zakone i a priori i a aposteriori, i posle njihovog proglašenja, i pre njihovog stupanja na snagu, i sve su to dobre strane ovog zakona. Međutim, ako član 7. kaže da su odluke Ustavnog suda konačne, opšteobavezujuće i ako se taj značaj daje ovom organu, da ga tako uslovno nazovem, kako biste vi mogli meni i građanima Srbije da objasnite da mi 15, odnosno 16. novembra dobijamo od Vlade, čiji ste i vi član, Predlog zakona o budžetu, a bili ste obavezni da nam to dostavite 1.novembra? U ovoj knjizi, koje se svi držimo, piše da je Narodna skupština, članom 99. tačka 11. stav1, obavezna da donosi budžet. Kako ja mogu kao poslanik, i ova skupština, da prihvatim odgovornost za neblagovremeno donošenje budžeta ako mi Vlada ne dostavi u zakonomutvrđenom roku budžet? Pitate se sada, kakve to veze ima sa Ustavnim sudom? Ima. Zakon o budžetskom sistemu, koji predviđa rokove, predviđa sankcije samo za organe niže od Vlade, republičke organe i lokalnu samoupravu, ako u roku ne dostave podatke za sastavljanje budžeta. Vlada sama za sebe ne predviđa nikakvu kaznu i sankciju za to. Šta će nam i Ustavni sud, s ovako dobro zamišljenim rešenjima, ako ja nemam kome, kao poslanik SRS-a, da podnesem inicijativu za ocenjivanje jednog takvog zakona izuzetne težine? Zašto izuzetne težine? U trenutku kada se predstavljate kao ljudi dobrih namera s ovim zakonom, vi nam objavljujete, u glasilu Vlade, 2. novembar je datum, Odluku o emisiji državnih zapisa Republike Srbije.Republika Srbija emituje državne zapise radi refinansiranja. Ja sam magistar ekonomije, ali mnogi ekonomisti i ljudi od struke, doktori nauka, ne razumeju šta znači refinansiranje. Čega? Zašto? Imate neredovan priliv u budžetu, a hvalite se suficitom, ili za neki unutrašnji dug, staru deviznu štednju. Zašto se emituje 800 miliona dinara samo po jednoj odluci? Kako će se prodavati? Za šta se, u stvari, emituju? Ovo što se zove emitovanje, ovo je zaduživanje. U definiciji Zakona o budžetskom sistemu, u članu 2, to se lepo, srpski zove - zaduživanje zbog tekuće likvidnosti. Sada se opet pitate, kakve veze ima ovo sa Ustavnim sudom. Vlada u kojoj ste vi, gospodine Petroviću, ministar pravde, u preambuli ove odluke poziva se na Zakon o javnom dugu član 43. stav1. Zakon o javnom dugu, član 43, koji govori o ovlašćenjima, znate šta kaže – Vlada Republike Srbije odlučuje o emitovanju dugoročnih državnih hartija od vrednosti. Da li znate koji je rok za ovu odluku? Dospeće ovih hartija od vrednosti je tri meseca. Toliko su dugoročne da važe na rok od tri meseca. Ne znamo za šta se objavljuje ova odluka, jedna je od mnogobrojnih. Za raspravu o budžetu izaći ću s konačnom cifrom i sabraću sve odluke, ali i sama ova jedna od 2. novembra je prilično teška. Za šta Vlada objavljuje odluku o emisiji državnih zapisa? Da li će ih prodavati preko Narodne banke, u onim rep operacijama, za 370 miliona evra napravljenog manjka u prošloj godini? Sada najneverovatnija stvar, u tom istom trenutku, gospodin Đelić, kada se preganjate oko budžeta, proziva Jelašića i preti mu - zašto on ne vraća dugove. Ovo su dugovi Republike Srbije. Kakve to dugove ima Narodna banka prema budžetu? Neverovatno je da nekoliko godina ne postoji Ustavni sud, ali mnoge stvari i ne moraju da se rešavaju Ustavnim sudom, npr. ovde je reč o pismenosti. Daje vam pravo Zakon o javnom dugu i da kratkoročne hartije od vrednosti objavljujete, štampate, emitujete, prodajete na zakonom regulisan način. Ali, vi morate da napišete za koju namenu. Mora da se napiše za koju svrhu se povećava dug svih nas u ime Vlade, za koje se namene to radi. Da bih mogla, kao odgovorni poslanik, da reagujem na ove stvari, jednostavno, moram da imam javno objavljen zakon, ovakvu odluku, jer drugačije i ne govorim, ali moramo da imamo i Ustavni sud, u kojem ono što jesu dobra rešenja, kao slovo na papiru, mora da postane naša stvarnost. Uopšte nije važno da li će, po slovu Ustavnog suda i po njegovim odlukama, snositi odgovornost bilo koje ime ili čovek, bilo koji pripadnik stranke. Zaista je mnogo važno da u donošenju ovakvog zakona budemo u pravu kao država, tako što ćemo svoju ozbiljnost dokazivati pred svetom, time da imamo Sud koji je spreman, vlastan, moćan da odlučuje o budućnosti koja se zove poštovanje zakona. Nije u redu da se snagom 128 glasova, koliko ih imate, odbija svaki argument. Zaista nije u redu da u vreme dok govorim s aspekta materije kojom vladam, a to je ekonomija, imamo ministra finansija koji, na primedbu nevladine organizacije - da je političkim strankama koje učestvuju u javnom životu i imaju predstavnike u Parlamentu isplaćeno više u prethodnoj godini,kaže - nečijom omaškom ili greškom. Ljudi, nije ovo zabavište. Član 26. Zakona o budžetskom sistemu kaže: "Ne može se nikome iz budžeta dati, a da se nekom ne oduzme". Tim se zakonom vladamo nekoliko godina. Svaki podnet amandman, svaki plus nekom korisniku, mora da znači minus nekom drugom. Znači, do greške i omaške nije moglo da dođe. Znači, u pitanju je nečija namera ili nečije neznanje. Namirivanje odnosa između koalicionih partnera, bivšeg ministra finansija i sadašnjeg, tadašnjeg, gospodina Dinkića i sadašnjeg Cvetkovića, ne sme se prelamati preko leđa parlamentarizma. Nije ovde u pitanju stranka koja je najmnogobrojnija ili najmalobrojnija. Svesno i orkestrirano udaranje na integritet Parlamenta, lažne informacije o njihovim primanjima, o privilegijama koje imaju, vrlo se smišljeno sprovodi preko Zakona o budžetu, preko Ustavnog suda i preko donošenja novog zakona o budžetu. Navodim vam samo nekoliko primera na kojima morate da shvatite da je poštovanje zakona stvar poštovanja Ustava i organa koji je zadužen da to sprovodi, ne ničije volje, ničijeg raspoloženja, ničije moralnosti, ali jeste mnogo zavisno od lične moralnosti. Mi moramo da stvorimo društvo u kojem se neće zavisiti od lične volje, da li neko poštuje ovu knjigu koja je Biblija za društvo koje se zove Srbija i mora da bude Biblija za društvo. Pripadam stranci koja zakon, i kada joj se ne dopada, poštuje, dok ne podnese inicijativu za njegovu promenu. Tako mora da se ponaša svaki građanin Srbije, a vi za to morate da mu date preduslove. Vi morate da upozorite svoje ministre, kao kolega koji je dužan da ih upozori, da rade na papirima za koje vi odgovarate, u smislu zakonske zasnovanosti, da se ne mogu međusobno nadgornjavati, nameštati jedan drugome poslove ili oduzimati jedan drugome poslove preko Zakona o budžetu, preko Zakona o finansiranju političkih stranaka, preko zakona o Ustavnom sudu i svakog onog koji ovde važi. Poslednji dokaz za to je donošenje Zakona o osiguranju, u kojem ste dozvolili da, mimo člana 35. stava 2. Ustava Republike Srbije, zaposleni radnici u Narodnoj banci, koji rade kontrolu u osiguravajućim društvima, ne odgovaraju za nanetu štetu, nego da oštećeni, to treće lice, mora da dokazuje krajnji nemar ili nepažnju tih zaposlenih. Pravdate se specifičnošću Narodne banke. Jedan od prvih zakona koji bi morao pasti na Ustavnom sudu, a koji je donet u vašem mandatu, jeste Zakon o osiguranju. Tu odredbu smo pokušali da izmenimo amandmanom, ali je njih 128 bilo jače. Način na koji vi obaveštavate građane o tome je vrlo indikativan. U drugom krugu izbora za predsednika Slovenije, promakla je vest da su se građani Slovenije izjašnjavali na referendumu o budućnosti osiguravajućih društava, u smislu da li "Triglav" treba da ostane državni ili da se privatizuje. Ni B92, ni ostali nezavisni, ili od koga zavisni, nisu obavestili da je referendum propao i da "Triglav" ostaje državni. Ne brine se tako o građanima Srbije, time što im se selektivno saopštavaju vesti i time što se ugledamo na lošije od nas, a u slučaju kada imamo priliku da donesemo dobar zakon. Zaista mislim da bi bilo vrlo korektno da argumente koje iznosi SRS uvažite, u meri u kojoj popravljamo zakon koji predlažete.
Da li još neko želi reč povodom ovog amandmana? (Ne) Na član 48. amandman je podneo poslanik Vladan Batić. Vlada nije prihvatila ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Vladan Batić.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ostajem pri svom amandmanu, on je u korelaciji s amandmanom na član 44. Smatram da Ustavni sud ne treba da donosi zaključke. Dao sam adekvatno obrazloženje tog amandmana. Nažalost, on nije prihvaćen. Iskoristio bih ovu priliku za nešto što nema direktne veze. Neću oduzeti više od 3, 4 minuta vremena. Očekivao sam čitavog dana da će se ovde pojaviti predsednik Parlamenta, ali predsednik Skupštine očito ima preča posla od predsedavanja Skupštinom. O čemu se, zapravo, radi? Sinoć je održana sednica Odbora za Kosovo i Metohiju. Tema sednice tog odbora bilo je izjašnjavanje Odbora povodom lokalnih i parlamentarnih izbora na Kosovu i Metohiju u nedelju. Sednica Odbora zakazana je nekoliko sati pre početka izborne ćutnje na Kosovu i Metohiji. Javio sam se za reč i rekao - da bismo slali bilo kakvu poruku Srbima na Kosovu i Metohiji, potpuno je logično, u čitavoj atmosferi, da im teško možete poručiti, bez obzira na to kojoj partiji ili stranci pripadate, da na izborima učestvuju, jer za to ne postoji ni minimum uslova. Ali, govorio sam i o odgovornosti Pregovaračkog tima, koji je, po Rezoluciji koju je usvojio ovaj visoki dom, bio obavezan da izveštava Narodnu skupštinu o svemu onome što je vezano za budućnost i budući status Kosova i Metohije. Bilo je nekoliko sesija pregovora – u Beču, u Briselu, dokument pregovaračke trojke u 14 tačaka, nagoveštaj nekog novog projekta o neutralnosti Kosova. Naš suptilni predlog je da se Kosovo uredi po uzoru na Hongkong i rekao sam da je to neodgovorno, jer je o tome trebalo raspravljati ovde. Akoje zaista Kosovo zenica oka, dno očnog vida, kolevka, koreni, pa onda je Skupština trebalo da bude u stalnom zasedanju samo sa tom temom. Rekao sam da je priča i paralela sa Hongkongom neozbiljna. I u Hongkongu, i u Kini, žive Kinezi, a na Kosovu, nažalost, ne žive samo Srbi, oni su u značajnoj manjini. Oko Hongkonga su se svi dogovorili, oko Kosova ne može niko da se dogovori. Molim vas za malo pažnje. Rekao sam za one koji obećavaju u vrhu vlasti, pre svega, premijer ove zemlje, ako, ne daj bože, Kosovo postane nezavisno i to bude priznato od najvećeg, ili najznačajnijeg dela međunarodne zajednice, da dalja politička karijera znači ostavku, znači kući, nema više lamentiranja – Kosovo će biti zauvek naše, u sećanjima, mislima i srcima, da je to neozbiljnost, neodgovornost. Ovde mi ništa ne znamo. Ovde nama niko ne objašnjava šta se to dogovara i o čemu se pregovara. Rekao sam, takođe, da je to zakazivanje sednice nekoliko sati, ili par dana uoči izbora, potpuno neozbiljno, da je to šarena laža, da je to dimna zavesa. Tobož, mi šaljemo poruku Srbima sa Kosova i Metohije. Rekao sam i, ono što je posebno važno i, ako hoćete, dramatično, o sukobu ili strahovladi Srba nad Srbima, načelnika, koordinatora, ljudi na čelu nekih institucija naše vlasti na Kosovu i Metohiji, koja se pretvorila u korupciju, u kriminal, u nepotizam. Rekao sam sinoć, svedoci smo da se otvaraju putevi koji ne vode nikud, ali koji vode ka krijumčarenju alkohola, duvana i droge. Prave se ilegalni granični prelazi i pokazao sam ove fotografije kako se to radi. (Pokazuje fotografije) Napred ide bager, a iza njega kamioni bez registarskih tablica, eto, tako se radi na Kosovu i Metohiji, bez tendera, bez odluke Vlade, bez odluke Direkcije za puteve, itd. Da sam bio u pravu, govori današnji izveštaj o obračunu zbog šverca. U revolveraškom obračunu dve kriminalne grupe sa severa Kosova, juče rano ujutru, u mestu Bunjak, kod Zubinog Potoka, ubijen je Mirko Patrić, star 29 godina, iz Kosovske Mitrovice. I jedna i druga kriminalna grupa su Srbi, nažalost. Njihovi pokrovitelji su oni koji vrše vlast, pa dobijamo stotine pisama od Srba sa Kosova i Metohije, koji kažu - zaštitite nas od Srba, nama neće i ne može biti gore ni pod Albancima nego pod ovim našim. Drugi put se, takođe, ilegalno gradi, nema tendera, a oni koji izvode radove, to je jedna firma koja tamo ima monopol i koja je vlasništvo čoveka koji je, takođe, na čelu jedne Vladine ustanove, ovdašnje vlade, i ovdašnje vlasti na Kosovu i Metohiji. Prave se zgrade u Bošnjačkoj mahali bez tendera, ne zna se ni ko ih pravi, ni kako ih pravi. Otimaju se stanovi Likovnog fakulteta. Zlo je na Kosovu i Metohiji. Sada pričamo o pokrajinskim i parlamentarnim izborima. Ovo nisam pitao prvi put. Tražio sam od ministra da da odgovor na ova pitanja, ministra za Kosovo i Metohiju. Juče na sednici Odbora nije bio niko iz Ministarstva, niko od više desetina njegovih savetnika. Igraju kompjuterske igrice. Oni i ne znaju gde je Kosovo, ali su savetnici ministra za Kosovo i Metohiju. Više od 70 savetnika. Onda nije ni čudo što protestuju zaposleni u pravosuđu. Koliku ti vajni savetnici imaju platu? Mi smo bili, neki od nas, ministri, pa nisam imao nijednog savetnika. Šta znače savetnici? Imate svoj stav, nekoliko pomoćnika za neke oblasti. Oni se kao amebe razmnožavaju. Sinoć, naravno, nije bilo nikog. Nisam pomenuo nijednu stranku, nijedno ime. Ovo je zasmetalo predsedniku, a ovde su neke kolege koje su prisustvovale, zasmetalo je predsedniku Odbora, koji je rekao da pokušavam ponovo da izazovem incident. Zašto? Zato što pokušavam da kažem istinu. Kao, promašio sam temu. Ko drukčije kaže, kleveće i laže. Tamo je divna vlast – koordinatora, načelnika, direktora bolnica, domova zdravlja itd. Smeta još nešto što sam pomenuo. Da li je tačno da iz budžeta Kosova ti Srbi, rodoljubi, patriote, koji rone krokodilske suze, prave ogromne stanove i kuće i u Kraljevu i u Beogradu, voze najmodernije džipove, tako pate i brinu za Kosovo? Dakle, pitao sam, da li su primili pare iz budžeta Kosova i Metohije, od tih mrskih Albanaca, ili Šiptara, kako ih oni zovu? Ima izveštaj UNMIK-a o tome, do poslednje pare, do poslednjeg evra, do poslednjeg centa. Kažem, nisam pomenuo nijednu stranku, nijedno ime, ali se neko, očito, prepoznaje. Ono što sam govorio zasmetalo je jednom čoveku, valjda, ljutom i na predsednika Odbora, iz svoje stranke, koji mi nije oduzeo reč, jer kako mogu da pričam nešto što nije zadata tema; nema slobodnog sastava, samo domaći zadatak koji ste dobili, kvarim idilu. Moram da kažem da su kolege iz većine drugih stranaka, takođe, govorile o onome šta se radi ili ne radi na Kosovu i Metohiji. Mi moramo da vidimo ceo okvir, pa da onda pričamo o eventualnim izborima. Dakle, zasmetalo je to onom istom čoveku koji je i prošli put na tom odboru, i sinoć, ponovo pominjao Rome. Za njega je Rom najveća uvreda. Kada nemate argumenata, onda idete u diskvalifikacije. Ponovo je rekao da sam Rom. Meni to ne smeta. Nisam Rom, a i da jesam, ponosio bih se time, jer ljudi se ne razlikuju, ne mere i ne vrednuju po boji kože, po polu, po rasi, nego po tome da li su ljudi, da li su čestiti, časni, pošteni, savesni, odgovorni, hrabri i da li stoje iza svojih reči. Zato sam hteo da zamolim predsednika Parlamenta da jednom stane na put tome i ponovo želim da se izvinim građanima romske nacionalnosti. Očito su, po merilima nekih, nažalost, narodnih poslanika, nažalost, članova Pregovaračkog tima, oni parametar i pojam za nešto loše, za nešto ružno, za nešto nedostojno, za nešto pežorativno, za nešto omalovažavajuće. Čak, nisam nijedno ime ovih krijumčara, a imam sva imena, pomenuo, da ne bih baš previše narušio tu idilu o Kosovu i Metohiji. Na kraju, taj isti čovek je rekao da se šalio, da on mene voli, da sam ja bio pet godina potpredsednik njegove stranke. Moj odgovor je - samo se vi šalite, tema je Kosovo i Metohija, kako o njemu brinete, tako će nam i biti. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Vladanu Batiću. Povodom Poslovnika, za reč se javio narodni poslanik Zvonko Stević, potom, o amandmanu, narodni poslanik Dušan Bajatović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, javljam se po čl. 101, 103. i 104. Želim da kažem, pošto sam jedan od učesnika sednice Odbora koja je bila održana juče, a izbori su za sutra zakazani, da je dobro što je postignuto jedinstvo i saglasnost u Odboru da Srbi ne izađu na izbore. Govorio sam i u ponedeljak,i u sredu, a i sada, SPS je od samog dolaska međunarodnih trupa na Kosovo i Metohiju bila za to da se ne izlazi na izbore, jer nisu stvoreni uslovi. Ono što se pokazalo kao evidentno, to je da Odbor za Kosovo i Metohiju ne funkcioniše. Ne funkcioniše, pre svega, u interesu građana. Sledeće, zaista je čudno od Ministarstva za Kosovo i Metohiju, od ove vlade i nadležnih organa, da se ovde mesecima iznose problemi, da se postavljaju pitanja, a da se odgovori ne dobijaju. Zaista je čudno da, posle osam godina, ono što je problematično, mi ovde razgovaramo o posledicama, demokratska vlast i demokratska opcija nema organizaciju na Kosovu i Metohiji, nema kontrolu i nema odgovornost. Prosto je neshvatljivo ko finansira funkcionisanje sistema obrazovanja, zdravstva, lokalne samouprave, čiji su koordinatori, čiji su načelnici okruga, čiji su direktori javnih preduzeća i javnih ustanova, a finansiraju se iz ovog budžeta. Zašto nema kontrole? Zašto nema za osam godina jedinstvene baze podataka, da zna država Srbija šta finansira, koga finansira i koliko finansira na prostoru Kosova i Metohije? Govorili smo kao predstavnici SPS-a da su brojne nepravde, od minimalca 17.000 ljudi koji rade u privredi – 4.600, od toga da brojne porodice imaju šest puta 200%, a neke porodice na Kosovu i Metohiji imaju dva minimalca, ili su bez primanja. Zašto se ne sedne i zašto Vlada, sem verbalizma, to ne rešava? Očito je da nekome to ne odgovara. Molim vas, juče sam reagovao, i danas reagujem, nije sve kriminalizovano na Kosovu i Metohiji. Sada ispada da je ceo narod takav na Kosovu i Metohiji. Ko brani organima vlasti da utvrde te pojedince koji vrše zloupotrebe i da se kaže, po imenu i prezimenu, ko su ti ljudi? Zato smo i ovih dana, kao SPS, tražili da se održi sednica o Kosovu i Metohiji, o toku pregovora koji su u toku. Nije prihvaćen naš zahtev. Mnogo puta do sada sam pitao, i sada pitam, to je suštinsko pitanje, pošto je permanentan pritisak, pošto je očigledno da se vrši destabilizacija Srbije, počevši od ove situacije sa retardiranom decom, počevši od ove situacije u Novom Pazaru, počev od pretnje za južni deo, počev od stalne pretnje na Kosovu i Metohiji, u Mitrovici je škola juče napadnuta – šta će predsednik države i Vlada Republike Srbije posle 17. novembra, posle 10. decembra, preduzeti u oblasti politike, ekonomije, diplomatije, posebno u oblasti bezbednosti? Hoćemo li da čekamo da doživimo 17. mart, da nam zvanični organi kažu kako nisu znali, kako su zatečeni, a da ne govorim o masovnoj prodaji imanja na Kosovu i Metohiji? Ako nema Srba na prostoru Kosova i Metohije, nema pregovora i suluda je naša politika itd.
Reč ima narodni poslanik Srđan Milivojević, po Poslovniku.
Poštovani gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, samo jedna ispravka zaključka Odbora za Kosovo i Metohiju. Zaključak je bio da se uputi poziv svim građanima koji žive na Kosovu i Metohiji da ne izađu na izbore. To je bio zaključak, znači, ne samo Srbima, nego svim građanima koji žive na Kosovu i Metohiji.
Reč ima narodni poslanik Dušan Bajatović, o amandmanu.
Što se tiče člana 48, dobro je da Ustavni sud donosi zaključke, pa ću u skladu sa temom koju je načeo podnosilac amandmana, gospodin Batić, nastaviti. Dakle, Poslanička grupa SPS-a je tražila od Vlade Republike Srbije, ako hoćete, i od poslaničke većine, i od Pregovaračkog tima, da dođu u ovu salu. Ne mora biti direktnog prenosa, ne moramo se nadgornjavati, čak, možda, ne treba da ga bude, ne moramo se nadgornjavati oko Kosova i Metohije – ko je veći patriota, jer bez Srba na Kosovu i Metohiji sve je bespredmetno, čitava ta priča, ukoliko ne budu ostali da žive na prostoru Kosova i Metohije, bespredmetna je. Možemo pričati o bogatstvima, o ovome, o onome, o duši, o čemu god hoćete, očima i sličnim stvarima. Ono što mene konstantno ovde nervira, iako je gospodin Batić za mnoge stvari u pravu, kao što je u pravu i gospodin Stević, namerno neću da kažem stranke, jeste da tamo postoje anomalije, da su se neki izbahatili, da tamo stvari ne funkcionišu onako kako je Vlada Republike Srbije promovisala ili zahtevala. Izvinite, to je tačno. Koliko tamo ima pljačke, teško ćemo utvrditi, jer tamo nema naših zvaničnih državnih organa, ali da treba da poštujemo nameru Vlade Republike Srbije da se tim ljudima maksimalno pomogne, to je činjenica. Problem je da li sistem funkcioniše, a pre će bitida su ljudi koji su tamo imenovani, bolji poznavaoci prilika tako kažu, od strane vladajuće koalicije, izgleda, samo ljudi, pa su skloni ovome i onome. Možda taj uspostavljeni sistem, koji bi Vlada Republike Srbije želela da ima na Kosovu, ne funkcioniše zbog ljudi. Dobro je Zvonko rekao, da ne ispadne, na osnovu ovog izlaganja gospodina Batića, da su svi Srbi na Kosovu kriminalizovana struktura. Nisu. Oni su u ovom momentu zatočenici međunarodne politike, neki će reći međunarodne zavere, a bogami, možda se i mi ne odnosimo prema njima na potpuno adekvatan način. Nije meni problem što mi gradimo put na Kosovu i Metohiji, možda to i ne može uz pomoć tendera, jer je tamo nekakva međunarodna zajednica, ne mora sve ni da se kaže, ali ono što bi bilo potrebno jeste da prestanemo da ubiramo dnevno-političke poene za ovom govornicom na problemu Kosova i Metohije, da zatražimo da se održi jedna ozbiljno pripremljena, politički utemeljena rasprava o stanju na Kosovu i Metohiji i da shvatimo, kada već pričamo ovde o Ustavu, pa makar bilo i o Ustavnom sudu, da smo promenili zakletvu koju treba da polože državni funkcioneri, da je Kosovo, po Ustavu Srbije, neotuđivi deo Srbije, da imamo nameru da se u pregovorima izborimo i da budemo na neki način pobednici, u svakom slučaju, da ne budemo gubitnici na pitanju Kosova i Metohije, a to zahteva ozbiljnu raspravu. Mi socijalisti nemamo ništa protiv, nije nam stalo do dnevno-političkih poena, jer nije logično da oni koji su za otcepljenje Kosova i Metohije, na ovaj ili onaj način, ponekad izađu za govornicu, pa drže lekcije o Kosovu i Metohiji. Neka to bude zatvorena sednica, neka dođe Pregovarački tim, neka dođu predsednik i premijer, da u ovoj sali, u toku jednog ili dva dana, koliko to zaslužuje, o tome raspravimo. Molim vas, u ovom momentu postoji jedinstvo izvršne vlasti i, siguran sam, ogromne većine u ovom parlamentu oko ideje, odnosno oko političke preporuke zasnovane, bar po meni, na dobro odmerenoj političkoj situaciji na Kosovu, uvažavajući međunarodni faktor, da Srbi, a dobro je da kažemo i građani, jer su tamo ugroženi i pripadnici drugih etničkih zajednica, ne treba da izađu na ove i ovakve izbore. Molim vas, oko toga ne treba proizvoditi ni maglu, ni komunikacijski šou. Kako pomoći tim ljudima? To je pitanje o kom treba i mi, kao poslanici, i Vlada Republike Srbije, i imenovani funkcioneri, da vodimo računa. Prema tome, nemojte da se ova govornica koristi za dnevno-političku promociju, a, s druge strane, ako pričamo o onome što je bilo na Odboru, onda bi bilo dobro da oni koji su bili na sednici, pre svega, predsednik tog odbora, ako je to tako hitno, izađe i da ovde imamo zvaničnog izvestioca. Hvala.
Repliku je tražio narodni poslanik Vladan Batić. Neka se pripremi Zdravko Topalović, koji je podnosilac predloga narednog amandmana.
Gospodine predsedavajući, možda je gospodin Bajatović pogrešno razumeo moje reči, nema dileme što se tiče učešća na izborima. Dakle, ja sam rekao da, kao poslanik DHSS-a, takođe, smatram da Srbi u ovakvoj atmosferi i ovim uslovima, na ovakav način, ne treba da učestvuju na pokrajinskim i lokalnim izborima. Nisam rekao sinoć da, ne daj bože, treba da se baci anatema, ljaga i da se satanizuju svi Srbi kao učesnici u kriminalu. Ne, ja sam apostrofirao neke ljude koji vrše vlast. Oni su se oteli kontroli, kao što ste i sami rekli, postali bahati. Nije mi bila namera da to sinoć pričam, ili danas, ali sam, jednostavno, povređen kada vi iznosite argumente, jer niko ne reaguje, odgovora nema mesecima. Ja sam za ovaj šverc rekao prvi put pre mesec i po dana, i ništa, nema veze. Ukazivao sam na razne nepravilnosti i tome slično. Ne može Kosovo da bude nekome majka, a nekome maćeha. Ne mogu neki, koji se busaju u patriotske grudi i liju krokodilske suze, da profitiraju na nesreći srpskog naroda na Kosovu i Metohiji. Ne može ni Vlada, ni Pregovarački tim da žmure i da mi, kao narodni poslanici, iz novina saznajemo šta se tamo događa. Valjda ovde treba da se vodi rasprava, pa i o izborima, koji nisu raspisani prekjuče, tek juče je bila sednica Odbora za Kosovo i Metohiju, nego se znalo prešest meseci kada će biti parlamentarni i lokalni izbori. To je tema za Parlament. Nema nikoga iz Ministarstva, nema nikoga iz Koordinacionog centra, kao, sastao se Odbor za Kosovo i Metohiju da deli neke packe i lekcije. To je moj apel. Nije ništa sporno, nemam nameru da se takmičim, ali će neke naše biografije, neka naša zalaganja, kontinuirana u pogledu Kosova i Metohije, dati najbolji odgovor i svedočanstvo pred našim potomcima, pred narodom i pred istorijom o tome šta je ko govorio, šta je ko radio i za šta se ko zalagao, a šta je posle bilo. Prema tome, moramo da uspostavimo odgovornost. Kada je već reč o odgovornosti, zaboravio sam uvaženog kolegu da pitam, nadam se da ću dobiti odgovor od vas i apsolutno vas podržavam u predlogu da odvojite žito od kukolja u pravosuđu. Pomenuo sam ono što je izjavila predsednica Opštinskog suda u Vranju za gospođu Vidu Petrović-Škero, koja je danas predsednik Vrhovnog suda, pa je moje pitanje – da li je gospođa Vida Petrović-Škero donela odluku, ili, ako nije ona, ko je, da se predmet za suđenje vladiki Pahomiju izmesti iz Vranja i preseli u Niš? Hvala.
Na član 49. amandman je podneo narodni poslanik Zdravko Topalović. Vlada predlaže da se amandman ne prihvati, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Zdravko Topalović.
Dame i gospodo, građani Srbije, u ime Poslaničke grupe SRS-a, podneo sam amandman na član 49. Predloga zakona o Ustavnom sudu. Gospodine ministre, ne postoji nijedan razlog da se odluke po ustavnoj žalbi ne objavljuju u "Službenom glasniku". Po svom karakteru, ustavna žalba je nešto što treba da omogući građanima da se Ustavni sud pojavljuje kao poslednja instanca, a ne da se građani, samo zato što nisu obavešteni, javljaju Evropskom sudu za ljudska prava. Znači, svaka ustavna žalba postaje javna stvar, a ako se kojim slučajem javlja pitanje koje zadire u privatnost, onda je neobjavljivanje zakonito i u skladu sa drugim zakonom, te član 49. Predloga zakona ne predstavlja nikakvu smetnju. Povodom ustavne žalbe donose se odluke o esencijalnim ljudskim pravima i te žalbe, odnosno odluke, služe kao putokaz drugim državnim organima, pre svega, sudovima i organima uprave, na koji način treba rešavati određene pravne stvari u kojima se može izjaviti ustavna žalba. To je još jedan razlog za publikovanje odluka po ustavnoj žalbi u "Službenom glasniku". Osim toga, objavljivanje ovih odluka bi u velikoj meri podiglo autoritet Ustavnog suda, koji je potpuno uništen 5. oktobra, pa do danas. Konačno, ustavno je načelo da je rad državnih organa javan, a objavljivanjem odluka po ustavnoj žalbi obezbeđuje se javnost rada Ustavnog suda. Ja vas pozivam da prihvatite ovaj amandman i zbog jedne druge stvari. Zalagali ste se za, kako vi kažete, transparentnost, javnost u radu, čak je zbog toga vaša politička opcija učestvovala u paljenju Televizije. Svedoci ste da je Srbija u opštem medijskom mraku, da HRT, 92, tj. "B-92" i neke druge televizije i dalje fabrikuju neverovatne laži, a vi ih ne palite, iako ste palili neke druge televizije. Stoga je bitno da postoji javnost rada Ustavnog suda kao neke najviše pravne instance u državi. U tom slučaju bi bilo mnogo lakše pratiti rad drugih državnih organa. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Da) Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da ovaj amandman kolege Topalovića, ukoliko to neće Vlada, kao predlagač zakona, da prihvati, mogu, barem, narodni poslanici da prihvate, jer ima više razloga. U pomenutom članu 49. Predloga zakona kaže se da se odluke Ustavnog suda, izuzev odluke po ustavnoj žalbi, objavljuju u "Službenom glasniku", pa onda, u nekom prilično skromnom objašnjenju, Vlada kaže da ne prihvata amandman, iz razloga što smatra da nije celishodno objavljivati odluke po ustavnoj žalbi u "Službenom glasniku", jer se ustavna žalba može izjaviti protiv pojedinačnog akta ili radnje državnog organa ili organizacije, te da se tiče samo lica kojem je uskraćeno ljudsko ili manjinsko pravo. Taj koji je to pisao, trebalo je da napiše - ne ljudsko ili manjinsko, nego Ustavom predviđeno pravo. Prvo to, gospodine ministre. Sada se postavlja jedno pitanje - zašto ne i objavljivati, zašto da Ustavni sud ne bude u obavezi da objavljuje to u "Službenom glasniku"? Sve od kada ste vi došli na vlast uči nas da se vi zakona i Ustava držite jedino kada vas neko na to natera, samo tada. Dakle, odluke koje bude objavljivao Ustavni sud, bez obzira koji je državni organ u pitanju, treba da postanu praksa, praksa koju treba neko u državnoj upravi ili nekoj drugoj da počne da primenjuje. Treba da postane praksa i u pravosuđu. Kako mislite da to postane neka pravna praksa i da ima neku svoju posledicu, pravnu, koja neće da se odnosi samo na taj jedan jedini slučaj, ukoliko ne bude objavljeno u "Službenom glasniku"? Znači, samim tim što biste stvorili obavezu da Ustavni sud objavljuje ovo u "Službenom glasniku", spasli biste i Ustavni sud novih zahteva za tumačenja po nekoj ustavnoj žalbi, jer bi svaki građanin tada mogao samo da se pozove, pred nekim nadležnim državnim organom, na taj i taj"Službeni glasnik" i tumačenje Ustavnog suda po toj i toj ustavnoj žalbi, u tom i tom predmetu. To nije ništa strašno. Vidim da direktor ''Službenog glasnika'' ima veliku platu. Možda, Ustavni sud ne treba da uplaćuje to objavljivanje u ''Službenom glasniku'', ali, u svakom slučaju, ako je to razlog zašto se ne objavljuje u ''Službenom glasniku'', evo, daćemo iz budžeta Republike Srbije više sredstava Ustavnom sudu da bi gospoda direktori imali plate. U svakom slučaju, cilj je da nam Ustavni sud radi efikasnije, brže, u interesu građana, u interesu države. Ako za svaki pojedinačni slučaj treba svaki građanin da se, a u pitanju je isti slučaj kršenja Ustava, obraća Ustavnom sudu, onda stvarno ne znam kako će taj Ustavni sud da funkcioniše i kolika će da mu bude efikasnost i brzina. Dosta je već predmeta koji se nalaze u Ustavnom sudu, jer on duže vremena ne radi. Znači, prvo će Ustavni sud morati da rešava, tj. ocenjuje ustavnost i zakonitost nekih donetih zakona, a onda sva ona druga tumačenja i zahteve koje su već neka lica predala. Zato smatram da od prihvatanja ovog amandmana, osim te male obaveze i troškova objavljivanja u ''Službenom glasniku'', niko ne može da ima štetu, a korist mogu da imaju svi, pa čak i Ustavni sud.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Veroljubu Arsiću. Pre nego što dam reč narodnom poslaniku Stuparu, bojim se da će se završiti prenos, samo da ovo pročitam, na molbu Odbora za Kosovo i Metohiju. ''Na šestoj sednici, održanoj 15.novembra 2007. godine, Odbor za Kosovo i Metohiju je, na osnovu člana 59. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, usvojio jednoglasno sledeći zaključak. Odbor za Kosovo i Metohiju Narodne skupštine Republike Srbije zauzeo je stav kojim poziva sve građane sa teritorije Autonomne Pokrajine Kosova i Metohije da se ne odazovu na predstojećim pokrajinskim i lokalnim izborima u Autonomnoj Pokrajini Kosovo i Metohija, u organizaciji privremenih institucija i Vlade Kosova. Odbor je jednoglasno odlučio da zaključak sednice prosledi svim narodnim poslanicima, Vladi Republike Srbije i nadležnom ministarstvu. Predsednik Vladimir Milentijević.'' Hvala najlepše. Reč ima narodni poslanik Dušan Stupar.
Povodom amandmana na član 49. koji je podneo poslanik SRS-a Zdravko Topalović, na osnovu jednog primera gradske opštine Zvezdara, pokazaću vam da je SRS u pravu kada kaže da odluke morate objaviti u ''Službenom glasniku''. Šta znači odluka Ustavnog suda koja je doneta pre dve godine, na inicijativu odborničke grupe SRS-a i SPS-a gradske opštine Zvezdara, o tome da li su izbori za mesne zajednice na nivou lokalne samouprave sprovedeni po Ustavu? Pre dve godine smo dobili odluku Ustavnog suda. Predsednik opštine Milan Popović iz DS-a, vaš kolega, te izbore nije hteo da sprovede uopšte. Znači, danas možete imati odluku najvišeg organa u državi a da nikog ne obavežete da se ta odluka sprovodi. Znači, mi tražimo da građani budu upoznati, jer, ako se neko žali iz jedinice lokalne samouprave, može da se desi da narod nema pojma šta se dešava. Dve godine imamo odluku Ustavnog suda, gospodine ministre, a predsedniku opštine ne pada na pamet da je sprovede. Šta u ovom zakonu još ne valja? Odluka mora da bude u skladu sa članom 7. osnovnog zakona. Odluke Ustavnog suda su konačne, izvršne i moraju da se izvrše. Tu mora, gospodine ministre, da postoji kaznena odredba. Ako se donese odluka Ustavnog suda, a neko je ne sprovede, mora da odgovara za to. Građani Zvezdare tri godine nemaju u lokalnoj samoupravi nijednog predstavnika SRS-a. To je zato što se ne poštuje zakon. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Dušanu Stuparu. Po Poslovniku, za reč se javio narodni poslanik Dragan Vujadinović.
Dame i gospodo, koristim ovo vreme da ne bi bilo replike. Znači, javljam se po čl. 225. i 226, vrlo kratko. Govori se i piše kako Parlament gubi popularnost, gubi rejting. Ova slika, naša sadašnja, i broj prisutnih sigurno neće doprineti da se naš rejting održi ili popravi. Dakle, ima partija, velikih partija, koje nemaju nijednog poslanika čitavo popodne. Evo, kad je već o statistici reč, danas je u 13 sati postignut apsolutni minimum; kao neki dežurni statističar, iz hobija, izračunao sam da je apsolutni minimum postignut danas u 13 sati - 25 poslanika je bilo prisutno. Možete pročitati iduće subote - koliko i kojih 25 poslanika, svaki deseti. Ova slika sada, kada ima 30 poslanika u sali, sigurno neće doprineti povećanju rejtinga našeg parlamenta. Moj apel je upućen predsedniku Parlamentu i potpredsednicima, da preko predsednika poslaničkih grupa, posebno velikih, evo, leva strana, gornji deo, naš koalicioni partner, učine nešto. Ako se radi o nekom opravdanom razlogu, to je drugo. Ali, generalno rečeno, nužno je da predsednik Parlamenta, preko šefova poslaničkih grupa, utiče da se broj poslanika poveća, jer, teorijski je moguće da u raspravi učestvuju i samo dva poslanika. Nećete imati mogućnost za repliku, jer ću ja odužiti još jedan minut. Dakle, moguće je da postoje samo dva poslanika, jedan predsedavajući, gospodin Mrkonjić, i jedan poslanik koji će obrazlagati amandman. Moguće je i to, ali da li to treba da doživimo i dočekamo? Mislim da ne treba ka kažem da apelujem u ime svih poslaničkih grupa i u ime svih poslanika da predsednik Parlamenta, preko predsednika poslaničkih grupa, utiče da se samo opravdani slučajevi odsustvovanja sa sednica tolerišu. Ponavljam, da se samo opravdani slučajevi odsustvovanja sa sednica tolerišu. Inače, idemo u još veće opadanje rejtinga našeg visokog doma. Hvala vam.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Draganu Vujadinoviću. Prvo se javio moj komšija, gospodin Avramović, izvolite. Pretpostavljam da ćete da odgovorite.
Hvala, gospodine Mrkonjiću. Dakle, na član 226, obaveštenje, može? Da smo mi zamolili prethodnog govornika da izađe i da ovo kaže, on ne bi izašao i ne bi to rekao. Dakle, hvala vam, gospodine, ali morate biti svesni činjenice da je predstavnika vlasti u sali samo 10. To ne možete reći nama, srpskim radikalima, nas da upozoravate na dnevnu statistiku koju sprovodite. Sad, evo, sam Milivojević kaže da je on sam u redu iza vas deset; možda vas ima i dvadeset, ja ne vidim, ali kartice ne pokazuju tako. Dakle, molim vas da ovo što ste sad rekli uvažite i da, kao molbu SRS-a, to kažete vašem poslaničkom klubu i vašim koalicionim partnerima na sledećem zajedničkom sastanku.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Avramoviću. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, moram da odgovorim gospodinu Vujadinoviću, posle onog što je rekao. U neko vreme, pre osam i više godina, u vreme onog režima protiv koga se borio gospodin Vujadinović, koji je nazvan nedemokratskim, za rad ovog parlamenta bilo je potrebno 126 poslanika. Znači, ne za početak sednice, nego i za rad. U svakom momentu je moralo da sedi ovde 126 poslanika da bi se radilo. Došla je demokratija i sada ne treba ni za početak sednice 126, treba 84. Druga stvar. Danas u 13 časova, većina poslanika SRS-a je bila na sednici IO u Zemunu, to je naš redovan sastanak, petkom u 12 časova, pa iz tih razloga nismo bili ovde svi. Inače, mi smo ovde najprisutniji i najredovniji svakog dana, a to što vas nema ovde i što je vas četvoro iz DS-a, a nema nikog iz DSS-a, G17 plus itd., to je vaš problem, problem vaše koalicije. O tome vi na nekom sastanku koalicije malo raspravite.
Zahvaljujem poslanicima, zahvaljujem gospodinu Dušanu Petroviću, ministru u Vladi Republike Srbije, koji je vrlo korektno komentarisao sve vaše predloge. Sednicu nastavljamo u ponedeljak, u 10 časova. Molim ministra i njegovog saradnika da, takođe, budu prisutni.