Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram sednicu Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 108 narodnih poslanika. Podsećam vas da je članom 49. Zakona o Narodnoj skupštini predviđeno da kvorum za rad Narodne skupštine prilikom svakog odlučivanja postoji ako je na sednici prisutna većina od ukupnog broja svih narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Hvala. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno, u ovom momentu, 162 narodna poslanika, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja svih narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Dostavljen vam je Zapisnik sednice Osmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu. Pošto današnjoj sednici prisustvuje većina od ukupnog broja narodnih poslanika, konstatujem da postoji kvorum za usvajanje zapisnika sa navedene sednice. Obaveštavam vas da je proverom u Službi za poslove Odbora za administravno-budžetka i mandatno-imunitetska pitanja utvrđeno da tom Odboru niko od narodnih poslanika nije dostavio u pisanom obliku primedbe na navedeni zapisnik. Prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Zapisnik sednice Osmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu, održane 13. i 14. jula. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje: ukupno 171, za – 167, nije glasalo – četvoro narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova usvojila Zapisnik sednice Osmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine u Dvanaestom sazivu. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uz saziv sednice Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu, koja je sazvana na zahtev 236 narodnih poslanika, saglasno članu 106. stav 3. Ustava Republike Srbije, članom 48. stav 3. Zakona o Narodnoj skupštini i članu 249. Poslovnika Narodne skupštine, dostavljen vam je zahtev za održavanje vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije, sa određenim dnevnim redom sadržanim u tom zahtevu. Za sednicu Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine određen je sledeći D n e v n i r e d: 1. Predlog zakona o izmenama Zakona o kulturi; 2. Predlog zakona o izmeni Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti; 3. Predlog zakona o potvrđivanju Odluke Zajedničkog komiteta Sporazuma o slobodnoj trgovini u Centralnoj Evropi Broj 1/2021 o izmeni Aneksa 4 Sporazuma o slobodnoj trgovini u Centralnoj Evropi (CEFTA 2006), kojim se utvrđuje Protokol o definiciji pojma „proizvodi sa poreklom“ i metode administrativne saradnje iz člana 14. st 1. i 3. i ukidanju i zameni Odluka Zajedničkog komiteta Sporazuma o slobodnoj trgovini u Centralnoj Evropi br. 3/2013 i 3/2015. Narodni poslanik dr Aleksandar Martinović, na osnovu člana 92. stav 2. i člana 157. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se obavi zajednički načelni pretres o prve dve tačke dnevnog reda. Da li poslanik Martinović želi reč? Ne. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster. Zaključujem glasanje: ukupno – 171, za – 169, nije glasalo – dvoje narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština većinom glasova prihvatila ovaj predlog. Prelazimo na rad po dnevnom redu. Kako i pretpostavljate, obavestiću vas i o dinamici rada. Danas ćemo raditi o prve dve tačke dnevnog reda, sutra pre podne o trećoj tački dnevnog reda. U 13.30 časova će biti zakletva novoizabrane tužiteljke, odnosno Republičkog javnog tužioca. Popodne će biti poslanička pitanja Vladi Republike Srbije, na kraju meseca i nakon toga glasanje. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika, obaveštavam vas da su pozvani da sednici prisustvuju Maja Gojković, potpredsednica Vlade i ministar kulture i informisanja, Gordana Čomić, ministar za ljudska i manjinska prava i društveni dijalog i Radovan Jokić i Danijela Vanušić, vršioci dužnosti pomoćnika ministra kulture i informisanja. Takođe, samo još ovo da napomenem, Radio-televizija Srbije je obavestila da neće biti u mogućnosti da prati zasedanje Skupštine u direktnom prenosu na Drugom programu, zbog prenosa sportskih takmičenja sa olimpijskih igara i da će prenositi na RTS Tri. Molim poslaničke grupe ukoliko to već nisu učinile da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 157. stav 2. Poslovnika, otvaram zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o izmenama Zakona o kulturi i Predlogu zakona o izmeni Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti. Želim da pozdravim ministarku Gordanu Čomić i da je pitam da li želi reč? (Da.)
Zahvaljujem. Poštovani narodni poslanici, pred vama su dva predloga izmena zakona - izmene Zakona o kulturi i izmene Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti. Prvi od ova dva zakona o kojima ćemo raspravljati u zajedničkom načelnom pretresu, dakle, izmenama Zakona o kulturi, vezan je za upućujuće odredbe iz Zakona o rodnoj ravnopravnosti koji je stupio na snagu 1. juna 2021. godine. On predstavlja, aktivnošću Ministarstva kulture i ministarke Gojković, jedan od prvih koji će biti pred vama zbog upućujućih odredbi iz Zakona o rodnoj ravnopravnosti. Inače, Zakon o kulturi, koji je donet 2009. godine i stupio na snagu 2010. godine, imao je već izmene odlukama Narodne skupštine 2016, ispravkom iz 2020. godine. Taj zakon je, počevši sa primenom od marta 2010. godine, bio u suštini prvi zakon gde je oblast kultura, koja je do tada bila regulisana bez svog opšteg akta, bez teksta zakona kojim bismo kao država i društvo rekli šta je to želimo i na koji način da uredimo u oblasti kulture, kako to da finansiramo, na koji način da kontrolišemo, kako se primenjuje i sve drugo vezano za zakone koji regulišu čitave oblasti… Taj zakon je, evo, na snazi 11 godinu i po njemu funkcioniše oblast kulture. Kao svaki zakon koji tek nakon primene može sasvim jasno u jednoj eks post analizi da pokaže i institucijama i društvu i onima na koje se odnosi šta je to što treba menjati i on je trpeo izmene, a ova izmena koja je pred vama, o kojoj ćemo debatovati, je na osnovu upućujućih odredbi iz Zakona o rodnoj ravnopravnosti. Dakle, nakon donošenja Zakona o kulturi, doneto je više podzakonskih akata koji proizilaze iz njega, kojima su se na detaljan način uredila određena pitanja koja su u osnovi regulisana ovim zakonom, kao što to inače biva sa zakonima. U suštini donošenje zakonskih akata zaista omogućava primenu akata. Ako odložite, ne donesete ili ne donesete dovoljno dobre podzakonske akte, džaba dobrih zakona, tako ulazimo u rečenicu koja se tri godine već ponavlja u izveštajima EU - Srbija ima jako dobre zakone, ali da se jako loše, slabo ili se ne primenjuju uopšte, podzakonski akti, pa tako i ovaj, koji će proisteći iz vaše odluke da usvojite izmene Zakona o kulturi koje predlaže Ministarstvo kulture, proizvešće posledice na osnovu shodnih odredbi Zakona o rodnoj ravnopravnosti. Usvajanjem Zakona o kulturi i podzakonskih akata koji proizilaze iz njega stvoreni su preduslovi za donošenje drugih zakona koji su detaljno regulisali pojedine oblasti kulture, a koji su morali biti u skladu sa načelima utvrđenim u Zakonu o kulturi, čime su stvoreni zakonski preduslovi za ujednačenu, sistemsku i samim tim efikasniju regulaciju celokupne oblasti kulture. To je veliki posao koji je iznela i državna uprava i vlade u raznim sazivima, ali važan posao zato što možemo samo da se setimo dve anegdote vezane za kulturu. Jedan, kada je britanskom ratnom premijeru rečeno kako će se završiti Drugi svetski rat, a on je pitao – šta će biti sa našom kulturom, a oni rekli – nema veze, a onda on kaže – a zašto ćemo onda ratovati? Drugi, osnivači EU su kazali da kada bi ponovo počinjali ujedinjavanje, odnosno ideju o pravljenju zajedničke zajednice evropskih država da bi i sa zajednicom za ugalj i čelik počeli i od kulture, jer je važno da govorimo o kulturama raznih društava i zato je važno da svako od nas ima uređenu oblast kulture zakonom na način koji smatra shodno svom kulturno-istorijskom nasleđu, svom narativu i svemu onome što kulturu jednog naroda čini. Dakle, sve navedeno potvrđuje važnost ovog akta u smislu njegove uloge u stvaranju sistema pravnog uređenja oblasti kulture, a shodno tome i važnost i efekti izmena i dopuna ovog akta na funkcionisanje našeg kulturnog sistema. Zakon o rodnoj ravnopravnosti, kako rekoh, u primeni je od 1. juna 2021. godine i on uspostavlja nova pravila vezana za uravnoteženu zastupljenost polova koja postoji kada je zastupljenost jednog od polova između 40% i 50% u odnosu na drugi. Dakle, ne manje od 40% manje zastupljenog pola. Osetno neuravnotežena zastupljenost polova postoji kada je zastupljenost jednog pola niža od 40% u odnosu na drugi pol, osim ako iz posebnog zakona ne proizilazi drugačije. Shodno tome, postoji obaveza usaglašavanja Zakona o kulturi, kao sistemskom akta, kojim se uređuje kultura, sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti u uspostavljanju uravnotežene zastupljenosti polova u celokupnom sistemu u kome funkcioniše naša kultura. Na taj način se ovim izmenama Zakona o kulturi utvrđuje obaveza da upravni odbori ustanova kulture od pet članova imaju najmanje 40% predstavnika koji su manje zastupljeni pol, da nadzorni odbori ustanova kulture od tri člana imaju najmanje 40% predstavnika manje zastupljenog pola, kao i od 11 članova Nacionalnog saveta za kulturu bude najmanje 40% predstavnika manje zastupljenog pola. Predloženim izmenama Zakona o kulturi vrši se dalja optimizacija ovog zakona, njegovo prilagođavanje realnim potrebama i usklađivanje sa drugim zakonskim aktima. Ovde je važno napomenuti baš kada je oblast kulture u pitanju da teško da će biti boljeg dokaza da Zakon o rodnoj ravnopravnosti nije zakon o ženama, nego da je zakon o ženama i muškarcima i da će biti verovatno veći problem i da će trebati više veština, znanja i kreativnosti da se mera od 40% manje zastupljenog pola sprovede tamo gde su žene većina, a gde su muškarci manjina. Kada pogledate po svim oblastima našeg društvenog života ili ekonomskog života, finansijskog, političkog, videćete da su sektori koji će, takođe, morati da se usaglašavaju sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti o 40% manje zastupljenog pola, tamo gde nema novca, tamo gde nema moći, tamo gde nema posebnog statusa društvenog, ugleda, reputacije, tamo će žene biti većina i biće potrebno i dosta mašte i dobre volje da se ta oblast učini privlačnom i muškarcima i da muškaraca bude tamo gde ih za sada nema, a nema ih očigledno dovoljno u kulturi, nema ih dovoljno u zdravstvu, u školstvu, u pravosuđu, u državnoj upravi, u ministarstvima, u svim sekretarijatima lokalnih samouprava. Tamo su većina žene, a zakon kaže – ne razlikuje pol, nego tražimo da bude 40% manje zastupljenog pola. Negde će to biti žene, negde će biti muškarci i trebaće nam vremena da zaista upodobimo sve ono što Zakon o rodnoj ravnopravnosti zahteva od nas. Na kraju da podsetim da je ovo jedna od odredbi koja nije izazvala veliku pažnju javnosti kada je Zakon o rodnoj ravnopravnosti donošen, kao ni druge dve važne odredbe koje nisu izazvale pažnju javnosti, šire, jesu vašu, naravno, jer vi ste stručna javnost, osim što predstavljate građane Srbije. Druga odredba iz Zakona o rodnoj ravnopravnosti zbog koje će, takođe, dolaziti predlozi izmena zakona pred vas jesu planovi integriteta i obaveze da u svakom sektorskoj politici imamo odsek, grupu ljudi, kako god nazvalo svako ministarstvo, lokalna samouprava, pravosuđe, nezavisni organi, koji će izveštavati i Narodnu skupštinu o tome na koji način se politika u Srbiji svake godine, kakve posledice ostavlja na živote žena, kakve na živote muškaraca. Planovi integriteta će biti veliki posao koji će služiti na kraju boljem kvalitetu života i žena i muškaraca jer ćemo imati tačne podatke o tome kako živimo i jedni i drugi. Još jedna odredba zbog koje će doći zakoni su pred vas su načelo - nasilnik plaća u Zakonu o rodnoj ravnopravnosti, takođe nije izazvala mnogo pažnje, a to je da prvi put imamo plaćanje programa odvikavanja od nasilja iz budžeta Republike Srbije i to će biti rešeno podzakonskim aktima, ali će na kraju nasilnik morati novac potrošen za njegovo odvikavanje od nasilja koje je sam birao da vraća u budžet, slično kao načelo - zagađivač plaća kod zaštite životne sredine. Zato što mi duboko verujemo, a vi ste to svojim glasovima potvrdili, da je zagađenje životne sredine opasnost za sve nas, a da je nasilje zagađenje naših društvenih odnosa i predstavlja potpuno jednaku opasnost kao zagađenje vazduha, vode i tla i treba da se borimo protiv toga svim raspoloživim sredstvima. Zaista mi je drago što je ministarka Maja Gojković već stavila pred sve nas izmene Zakona o kulturi i što će vaše odlučivanje o tome u danu za glasanje omogućiti da otpočne proces usaglašavanja Zakona o kulturi i Zakona o rodnoj ravnopravnosti. Drugi predlog zakona koji je pred vama je Predlog izmene Zakona o bibliotečko-informacionim delatnostima i ovo je primer kada se pažljivo prati kako se zakon primenjuje, kako to sasvim očigledno čini Ministarstvo kulture, onda vidite kako morate da mereći "eks post" analizu primene zakona da intervenišete i da menjate odredbe koje ili zakon čine neprimenjivim, ili ga čine selektivno primenjivim, ili ga čine primenjivim tako da stvara nejednakost koja onda stvara nezadovoljstvo kod onih na koje se zakon odnosi. I ovo je slučaj sa Zakonom o bibliotečko-informacionoj delatnosti. On je u primeni od 2011. godine i predstavlja sistemski akt za bibliotečko-informacionu delatnost. To praktično znači da je ova oblast kulture pravno uređena tako da se u njoj primarno primenjuju odredbe Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti i da se na one delove bibliotečkog sistema koji nisu uređeni ovim aktom primenjuju odredbe Zakona o kulturi kao sistemskom aktu za celokupnu oblast kulture. To je jedan jaz u koji je ušla primena ova dva zakona, kako je primećeno nadzorom i praćenjem primene u Ministarstvu kulture i to pitanje je danas pred vama. Dakle, jedno od tih pitanja iz Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti odnosi se na izbor direktora biblioteka, iako je u Zakonu o kulturi regulisana materija koja se odnosi na uslove za izbor direktora ustanova kulture, u čega se biblioteke inače računaju. Ali, s obzirom da imaju svoj poseban zakon, onda u tom posebnom zakonu imate i odredbe o izboru direktora. U Zakonu o kulturi utvrđeno je da kandidati za direktore ustanove kulture moraju imati visoko obrazovanje i najmanje pet godina radnog iskustva u kulturi. Ostali uslovi za izbor kandidata za direktora ustanova utvrđuju se statutima te ustanove, kako je uobičajeno u našem pravnom sistemu. S druge strane, u Zakonu o bibliotečko-informacionoj delatnosti, utvrđeno je da se za direktora biblioteke imenuje lice koje ima visoko obrazovanje i najmanje tri godine radnog iskustva u kulturi, koje ispunjava druge uslove utvrđene statutom biblioteke. Ovo rešenje izazivalo je probleme u praksi sprovođenja svih odredaba iz zakona, javnih konkursa za izbor direktora biblioteke, jer su u nekim slučajevima primenjivane odredbe iz Zakona o kulturi, pet godina radnog iskustva u kulturi i visokom obrazovanju, a u drugima Zakon o bibliotečko-informacionoj delatnosti, visoko obrazovanje i tri godine iskustva rada u kulturi. Problemi u praksi su nastajali i zbog same sadržine unutrašnjih akata biblioteka, jer je Zakonom o kulturi utvrđena obaveza osnivača da daje odobrenje na statut i na akt o organizaciji i sistematizaciji ustanova ili poslova ustanove kulture. U praksi je to značilo da na unutrašnji akt biblioteka kojima je osnivač Republika Srbija saglasnost daje ministarstvo, odnosno Vlada Republike Srbije. Na unutrašnji akt biblioteke čiji je osnivač AP Vojvodina ili jedinica lokalne samouprave ili grad Beograd, saglasnost daje organ pokrajine odnosno jedinice lokalne samouprave koja je i osnivač ustanove. Shodno tome, ministarstvo nije imalo uvid u sve saglasnosti svih osnivača, jer se podrazumeva da svako nosi svoju odgovornost, pa da je na osnovu te odgovornosti davao saglasnost ustanova kojima je osnivač, bez obzira da li je u pitanju jedinica lokalne samouprave, autonomna pokrajina ili, u slučaju kada ima uvide u saglasnost, ustanova kulture kojoj je osnivač Republika. Zakon o kulturi gde je uslov pet godina iskustva se onda negde primenjivao i bio upodobljen i sa unutrašnjim aktima ustanova, a negde Zakon o bibliotečko- informacionoj delatnosti i to je ono što je stvaralo nejednakost, a tamo gde nejednakosti ne bi smelo da bude, odnosno neujednačeno rešenje u praksi izbora direktora biblioteka u našoj zemlji. Donošenjem izmena Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti, ako se tokom rasprave složite da date podršku ovakvim izmenama, ovaj problem se reguliše tako što se odredba iz Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti, u kojoj je utvrđen uslov od tri godine radnog iskustva, menja se rešenjem iz Zakona o kulturi u kome ovaj period iznosi pet godina radnog iskustva, čime će se izbeći sav pomenuti dualizam u primeni propisa i u praksi izbora direktora biblioteka na javnim konkursima. Uz zahvalnost na poverenju ministarki Maji Gojković u ime vrednog rada saradnika ministarstva i njeno predstavim i branim ova dva predloga izmena i dopuna zakona pred vama, Zakona o kulturi i bibliotečko-informacionoj delatnosti, nadam se da ćemo tokom rasprave uspeti da razjasnimo sve ono što eventualno bilo ko od vas smatra nedovoljno jasno obrazloženim ili ima kritičke opaske ili predloge amandmanske vrste i da ćete u danu za glasanje odlučiti da podržite oba predloga izmena i dopuna zakona. Hvala vam.
Hvala. Da li se neko od izvestilaca odbora javlja? (Ne.) Idemo na predsednike, odnosno predstavnike poslaničkih grupa. Reč ima Muamer Zukorlić. Izvolite.
Poštovani predsedniče Narodne skupštine, poštovani potpredsednici, uvažena ministrice sa saradnicom, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani, kao što smo i ranije više puta govorili, tema kulture je definitivno po meni jedna od najvažnijih, najizazovnijih tema, jedna od najznačajnijih tema koja se može pojaviti pred nama, narodnim poslanicima, ali ne samo pred nama, već i pred celokupnom pre svega intelektualnom i kulturnom zajednicom ove zemlje. Bez obzira ima li pred nama predloge koji imaju suštinski značaj ili su tehničke prirode ili u pozadini imaju potrebu usaglašavanja sa drugim zakonima, ova tema nipošto ne može imati periferan ili tehnički značaj. Istina, ono što je obrazloženo u pogledu potrebe usaglašavanja svakako da nakon što smo usvojili te zakone, bez obzira na različite stavove, ono što jeste nužno i što se ne može izbeći, a to znači da treba podržati, jeste usaglašavanje i Zakona o kulturi sa tim zakonima, ali svakako da tretiranje ovog zakona nas ponovno vraća suštini. Bez obzira koliko mi imali hrabrosti, kapaciteta, snage, odlučnosti da odemo duboko po pitanju Zakona o kulturi, odnosno po pitanju otvaranja teme kulture i ovde u Narodnoj skupštini. Dakle, ne možemo ignorisati činjenicu da je pitanje odnosa prema kulturi suštinsko i strateško pitanje za jednu naciju, zajednicu, odnosno celokupno društvo. S druge strane, moramo priznati da ne samo da se tri decenije nalazimo u tzv. tranzicionom periodu koji i gubi svaki smisao zbog same činjenice da toliko dugo traje, već moramo priznati, i da smo u svojevrsnoj konfuziji našega odnosa prema našoj kulturi, odnosno prema kulturi, odnosno prema, principima na kojima bi se definirala naša kultura, a potom i naš odnos prema kulturi. Svakako da su i rasprave koje smo ovde imali po pitanju tzv. osetljivih zakona, uključujući i Zakon o rodnoj ravnopravnosti, zapravo, pokazatelji koji nam potvrđuju da mi imamo i dalje nedovoljno jasan, ako to nije preblaga formulacija, odnos prema tome šta je to naša kultura. Nažalost, najlakše je potpasti pod ono što je uobičajeni medijski, pa čak i kolokvijalni narativ da je kultura pozorište, da je to neka izložba, i eto, kako se mi ophodimo, eto, neki film, serija, i to je naša kultura. Ne, gospodo, to su neki elementi ili delovi umetnosti, a umetnost jeste jedan važan segment naše kulture, ili tzv. elitne kulture. Međutim, kultura je nešto mnogo važnije, kultura je zapravo nešto što je sadržano u prostoru između dve krajnosti, znači, jedna je pitanje našeg svetonadzora, naše percepcije života, razumevanja principa koji određuju taj naš život sa jedne strane, i s druge strane, same prakse od onog što je običan detalj u našem svakodnevnom ponašanju, do regulisanja naših odnosa, međuljudskih odnosa, ili da to slikovito kažem, kultura je ono što određuje naš odnos, odnos nas samih prema sebi, odnos nas prema drugim ljudima, odnos nas prema prirodi i celokupnom kosmosu, i na koncu odnos prema bogu, ili prema božanstvu koje za nas ima taj značaj. Dakle, to je ono što su zapravo neki okviri kulture. Sada, u stalnim odnosima prema pitanju kulture ili otvaranju ove teme, ono što mi nije drago jeste da nemamo kapaciteta da odemo tako duboko da ove teme sagledamo u njenoj stvarnosti, dubini i sadržini. Istina, moram priznati da za ovu temu, i za da kažem kristalizaciju, ovog odnosa u sve svojoj slojevitosti, kompleksnosti, ne može ni Narodna skupština biti jedina ili glavna ili ključna, koja treba i da se bavi ovom temom, ili da da neke, da kažem, važne ili izvršne, ako mogu tako kazati, odgovore za društvo. Ovo je tema kojom se moraju baviti sve strukture našeg društva, pre svega strukture duhovnosti našeg društva, uključujući intelektualnu duhovnost, religijsku, umetničku i sve druge aspekte naše duhovnosti. Žao mi je što još ne pokazujemo interesovanje ni u ovim krugovima, a kamo li u običnim narodnim krugovima za ovu temu, s obzirom na razne druge nedaće koje nas pritiskaju, s obzirom na neku vrstu duhovne pustoši koju imamo i nakon pola veka vladavine antiteističkih, da kažem, stavova, principa, sistema, a s druge strane, i međunarodne okolnosti u kulturnom i političkom smislu su također na štetu mogućnosti otvaranja ove teme rasterećeno i u pogledu spremnosti da se suočimo sa sve njenim dubinama, širinama i slojevitostima. Svedoci smo da se danas, pogotovo savremena civilizacija, i ono što se zove tzv. napredni, zapadni svet, nalazi na određenom rubu svoga razvoja, pre svega kulturnog razvoja, i nije malo velikih mozgova koji danas konstatuju da je zapadno društvo, zapravo, već ušlo u neku fazu ili epohu postkulturnog društva, ili postkulturnog perioda, postideološkog perioda, itd. Naravno da su pokazatelji brojni, nije možda ovo prilika da se to detaljno iznosi, ali jedan mali pokazatelj koji može biti, barem simbolički parametar, recimo, Pariz – Francuska, centar, metropola, središte, prestonica kulture Evrope. Recimo, Francuska nacija za zadnjih 10 godina, recimo za Nobelovu nagradu za književnost, nije imala kandidata domicilnog Francuza. Ne mora ovo značiti sve, niti mnogo, ali govori o svojevrsnoj idejno duhovnoj pustoši zapadnog materijaliziranog, materijalističkog društva koje već postaje, da kažem, ispošćeno, isceđeno, u pogledu kulturne, a pre svega umetničke, a konkretno recimo književničke, ili književne kreacije. Dakle, to su neki pokazatelji kuda idemo ukoliko mi sada zapravo, tako po inerciji se prepuštamo toj materijalno-materijalističkoj kulturnoj matrici i kuda nas to vodi. Dakle, jedno je prihvatiti dokazane domete nauke, tehnologije, organizacije države, društva, administracije, urbanističkih uređenja itd, tog naprednog zapadnog društva, to je jedan aspekt koji je više civilizaciji, nego kulturni, i to je nesporno, to dvoje prosto ne treba stavljati u isti koš. Ali, s druge strane, pod svetlom ili pod udarom svetla civilizacijsko-tehničkog-tehnološkog i naučnog napretka bilo bi besmisleno zatvoriti oči pod udarom tog svetla pred onom što jeste kulturna pustoš, ili svojevrsni kulturni mrak u koji ulaze sva materijalistička društva. Mi prosto, ovde treba da barem skupimo snage da se suočimo sa ovom problematikom, i da kažemo da, mi jesmo u problemu. Šta je naša kulturna matrica, šta je to što određuje obrazac naše kulture? Ponovo ću se vratiti tom osnovnom pojmu, bilo da uzmemo pojam starogrčki pojam kultus – koji znači božanstvo, ono što se obožava, koji je zapravo osnovni materijal na kome je nastao i pojam kultura, ili da uzmemo kako drugi tumače pojam kultivare- latinski pojam koji znači urediti život. To ima osnove, dakle, i za jedno i za drugo jezičko-terminološko-leksičko tumačenje, ali koji god ova dva pojma da uzmemo u pogledu definiranja samog pojma kulture, jezički i terminološki koji god od njih da uzmemo mi dolazimo na isto. Dolazimo na t o da mora postojati princip po kome uređujemo naš život. Ono što želim ovde da otvorim, kao pitanje meni i vama i celokupnoj duhovno-kulturnoj i duhovno-intelektualnoj javnosti šta je to princip, koji je to princip, imamo li taj princip, da li je to princip vere u Boga, po onoj definiciji monoteističkoj poznatoj, ili smo odrekli tog principa i mi sada pravimo neka paganska božanstva, konkretna, nekonkretna, apstraktan, kakva god. Dakle, to mi moramo sebi i drugima, to smo dužni kazati narodu, naciji, društvu, po kom principu, ko je taj koji utvrđuje taj naš princip, ili vrlo jednostavno, ko nam je Bog, šta prihvatimo za Boga? Naravno, ovo je suštinsko pitanje i nije samo religijsko pitanje, kao što vidite da je ono vrlo jasno kulturno pitanje. Naravno, da evo i samo formalno pominjanje relacije između Zakona o rodnoj ravnopravnosti i Zakona o kulturi mi zapravo i danas ovim zakonom, istina u simboličko formalnom smislu, potvrđujemo da je i Zakon o rodnoj ravnopravnosti nije bio obični zakon, da je on bio idejno, ideologijski, kulturološki zakon, bazični zakon koji ima svoje implikacije na kulturu pa će imati svoje implikacije na obrazovanje, itd. Naravno, da sada ne vraćamo se u staru raspravu, jer smo razmenili dovoljno stavova i mislim da nije ostalo ništa nerazjašnjeno i sa pozicije tada predlagača uvažene ministrice, i sa moje pozicije i pozicije onih kojih su iznosili neslaganju što je između ostalog i kvalitet ove Narodne skupštine da možemo iznositi različite stavove, ne samo stranačko politički, već idejno ideološki, kulturološki i na kraju naravno donositi odluke onako kako je to propisano zakonom i izglasavati te zakone, prihvatati ili ih ne prihvatati. Ali, svakako činjenica da se jedan zakon usvoji, ne znači da će se time zatvoriti, zaključati rasprava, pogotovo kada su u pitanju tako bitni zakoni ili tako bitne teme koje imaju dubok i koren, ali i duboke reflekcije na naš život, odnosno na našu, na uređenje našega života. Drugo važno pitanje, vezano za ovu temu jeste odnos kulture i slobode, jer zapravo ideološki problem danas u pogledu ove dve percepcije razumevanja kulture koja nastaje na principima vere i uverenja, što je u našem slučaju već i potvrđeno više stoljetnom tradicijom, pripadnosti, monoteističkoj veri ili monoteističkim verama s jedne strane, i ovog drugog tzv. savremenog modernog koncepta koji zapravo preferira kulturu kao obrazac koji nastaje na slobodi sa navodnicima, dakle, jasno sa moje strane stavljeni na pojam slobode iz razloga što je ta sloboda ostala ne definisana i što imamo i različite percepcije u samom razumevanju pojma slobode. Zato što ideja o slobodi kao težnji da se uklone sve granice je vrlo slatka ideja, dakle ideja koja je prijemčiva, koja onako kada čoveku kažete da će dobiti slobodu ili dobiti neograničenu slobodu ili da će se nastaviti sa uklanjanjem granica na njegovu slobodu, to vam je kao kad detetu kažete da se ukidaju pravila njegovog vaspitanja, njegovog života, da ne mora da ustaje da ide u školu, da ne mora da pere ruke, itd, vi ćete tada dobiti aplauz dece ukoliko im ukinete pravila. Naravno, mi smo odrasla deca koja takođe vole i da se igraju, vole i da ne poštuju pravila nekako to godi onoj biološkoj dimenziji ili životinjskoj, kako hoćete, čoveka. Dakle, to je nešto što je veoma prijemčivo i na toj prijemčivosti danas su i regrutovane stotine miliona ljudi koji prosto i svoj kulturni obrazac definiraju prema tome. Međutim, tu smo u problemu. U problemu smo u jednom segmentu sa pravom po onoj rimsko-kontinentalnoj, dakle, da pravo jednog čoveka je određeno ili omeđeno pravom drugog čoveka što je grubi deo priče. Ali, suštinski deo priče je upravo – šta je sa kulturom? Da li je moguće biti potpuno slobodan i biti kulturan? Ne, nije moguće. Dakle, kulturnost zapravo znači kultivisanost, a to znači uređenost, a to znači da se tačno zna šta može, šta ne može. Samo što kultura nema ambiciju da vas zakonom natera da budete kulturni, već ona hoće da vas kultiviše, hoće da vas produhovi, da vas oplemeni. Zapravo, ambicija kulture je da kod vas probudi ljudskost i plemenitost, pa da onda maniri našeg ponašanja ne budu nešto što je izazvano pendrekom i što se kontroliše silom, nego nešto što je deo našeg vaspitanja, naše kultivisanosti i da prosto se osećamo neprijatno ukoliko se nekulturo prema nekome ili prema nekima ponašamo. Tu smo mi sada na samom raskršću gde moramo da raščistimo da li hoćemo kulturu koja zapravo u svojoj ambiciji, u svom idealu ima anarhizam, ima uklanjanje granica ili zapravo hoćemo kulturu koja je formulisana na određenom kultu, odnosno na određenoj relaciji našeg obožavanja. Naravno, tu dolazimo do suštinskog problema gde i politički nastaje raskorak, razlika ili razdelnica između levice i desnice, a to je pitanje odnosa prema principu. Da li princip može uspostaviti čovek ili princip može uspostaviti samo Bog? Dakle, desnica, etičari, tradicionalisti, naravno bez podvale nacionalista što nije desničarska priča, nacionalizam je levičarski izrod koji je podmetnut desnici, to je druga neka tema neću sada trošiti ovo vreme za to, ali tu smo u ključnom raskoraku, ko može uspostaviti princip? Dakle, levica, modernisti kažu da čovek je gospodar sebe, on može uspostaviti sve uključujući i princip. Naravno da je to i naučno pitanje, filozofsko pitanje, etičko, teološko itd, ali vrlo jednostavno taj pokušaj, pokušaj pokazivanja da je kulturno-civilizacijski domen da čovek postavlja sebi principe je propao. Zato što je čovek subjektivan, čovek navija za sebe, čovek nije objektivan prema sebi. Ne može sebi propisati granice, ne može sebi propisati vrednosne granice. Čovek sebi u celokupnoj istorijskoj praksi se pokazao sebičnim da sebi može propisati privilegije, da može sebi propisati ono što mu godi, što mu lakše, što mu je interes. U svakom pokušaju čoveka da uspostavi principe, on nije uspostavljao vrednosne principe, on je uspostavljao interesne principe. On je sebi postavio principe sopstvenog interesa, o interesu dolazi do izražaja biologija, životinjski aspekt, duh, duhovnost, čovek, ljudskost, etika, plemenitost, tu budu poraženi. Dakle, ovo jeste tema koja možda ne izgleda tipično politička, ali ona je suština sa kojom ćemo se mi iznova stalno suočavati. Što više budu propadali ovi naši eksperimenti da mi sada od nacije, tradicije, nacije duhovnosti, nacije vere pravimo „Koka-kolu“ nacija, pravimo ovu hedonizam naciju itd, da, to je vrlo atraktivno. Napravite rijaliti, napravite razne žurke, napravite festivale na ulici od „Bir“ festivala, na kraju ćemo završiti orgijanjem na trgovima kao što je Atina završila, pa ćemo morati da se obračunamo hoćemo li ubiti Sokrata, proterati Platona itd. Dakle, suočićemo se sa tom temom. To je tipično etičko-kulturološka tema. Ali, ja hoću da vas obavestim i građane, da je ta tema, da tu temu ne možemo ignorisati. Ne možemo je gurnuti pod tepih i imaćemo prave zakone u kulturi tek kada budemo imali hrabrosti da se sa ovim suočimo. Ja ovim ne preferiram da mora biti krajnje tako ili krajnje ovako. Ja samo preferiram ovu temu da je ona toliko bitna da je moramo otvoriti na svim kulturno, intelektualnim, teološkim, umetničkim, svim elitnim relacijama kako bismo došli do pravog rešenja. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima ministarka Gordana Čomić. Izvolite.
Zahvaljujem. Dve informacije koje će nadam se biti korisne vašem promišljanju i rečima i argumentima koje ste podelili sa nama. Prva informacija je da Ministarstvo za ljudska i manjinska prava i društveni dijalog u saradnji, a delom inicijative Kabineta predsednika Republike, priprema i uveliko smo u toku, radimo na pripremi međuverskog dijaloga u Srbiji gde bi bili prisutni sve tradicionalne crkve i verske zajednice i gde nismo mi iz Ministarstva neko ko će da nametne agendu ili temu, no učesnici dijaloga. Ako bude volje da jedne od tema bude i naša međuverska kultura ili kultura ophođenja po veri različitim, niko zadovoljniji od nas. Mi smo alat započinjanju i temeljenu i društvenog dijaloga takve vrste i razgovori koje smo već obavili sa nekim verskim zajednicama ukazuju na to da je ideja i predsednika Republike i naša vrlo dobro primljena i da su ljudi spremni da učestvuju. Druga informacija tiče se drugog društvenog dijaloga koji će biti održan 25. avgusta ove godine i tema tog društvenog dijaloga je kultura medija. Mi ćemo, naravno, u saradnji i sa Ministarstvom kulture, sa civilnim društvom, sa organima, organizacijama i institucijama koji su plaćeni iz budžeta da se bave slikom kulture medija, biti više nego zadovoljni da pošaljemo poziv, kao i svaki put i poslaničkim grupama, i biće nam drago da učestvujete i u takvom jednom dijalogu, jer je ta ideja o kulturi medija došla i delom od civilnog društva, delom od onoga što Ministarstvo kulture i ministarka direktno već radi u želji da se oživotvori ono što je samo zakonski okvir, pa mislimo da treba da bude i društvenog dijaloga o tome, a delom od naše asocijacije na čuveno delo Renema Grita, gde je nacrtana lula, a preko toga slova. Znači, ovo nije lula, ovo je slika lule. Dakle, da vidimo šta je u našem društvu slika kulture, a šta kultura zaista. Biće nam drago da budemo domaćini u oba slučaja i narodnim poslanicima i svim zainteresovanima, jer temu smatramo važnom jednako kao i izmene i dopune zakona koje je Ministarstvo kulture stavilo pred vas. Ja mogu samo da vam dodam za kraj da, promišljajući temu kojom ste vi svoje stavove podelili, duboko verujem da kulturu, bez obzira da li gledate kao kultivisanost ili kao kult, možete naći uvek u teskobi ljudske duše kao kontrapunktu lepote sveta i to će uvek biti tema za svaku civilizaciju, za svaki naraštaj, jer svaka takva tema zahteva odgovor na pitanje zašto je nasilje i zlo u ljudima spontano, a humanost i kulturu treba podsticati, buditi i o njoj razgovarati. Zbog toga i društveni dijalozi. Zahvaljujem.
Replika, reč ima dr Muamer Zukorlić. Izvolite.
Zahvaljujem, uvažena ministrice. Ovo su jako divne vesti za ova dva najavljena događaja, u pogledu i međureligijskog dijaloga koji je zaista potreban i kojeg je trebalo još mnogo ranije pokrenuti, ali hvala vam na tome, kao i pitanje kulture u medijima. Dakle, to su sve divne teme i drago mi je što pokazujete razumevanje. Sugerisao bih još ministrici kulture, da još masovnije pokrenete razgovore, javne rasprave, dijaloge na ovim bazičnim temama kulture, izazovi kulture. Kuda mi idemo? Upravo ovo što sam sada ovde pokušao danas i u više navrata da otvorim je zapravo nešto što je potrebno toga. Potrebno je da svi potencijali, od verskih, umetničkih i intelektualnih, naučnih, obrazovnih, da se zapravo uključe i onako slobodno o ovome, bez tenzija, bez tereta stranačko-političkog, bez tereta zakona, predlagača, podrške, nepodrške, jer mi imamo ovde i određena ograničenja. Znači, partneri smo u vladajućoj većini, pa sada kada se predloži jedan zakon, pa i ako nam se nešto ne sviđa moramo da budemo veoma oprezni da li ćemo reći nešto protiv toga jer nas korektnost naših odnosa obavezuje da damo podršku, a sa druge strane opet želimo da ukažemo na važnost nekih tema i na potrebu da se one dorade. Tako da, drago mi je da pokazujete i uveren sam da će i ministarka Gojković, s obzirom i na ranije stavove i našu komunikaciju, dati dodatni napor da što više bude ovih dijaloških tema koje će ove razlike, koje su možda nekome ko se ne bavi ovim duboka i dosadne i simboličke, ali verujte one su te kojima se definišu temelji na kojima možemo onda slobodno i komotno graditi našu kulturnu i svaku drugu budućnost. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministarka Maja Gojković.
Hvala. Hvala, poslaniče, na vašem izlaganju. Zahvaljujem se, naravno, i ministarki Gordani Čomić. Hoću samo da ilustrujem upravo našim primerom, primerom kulture dijaloga koji smo nas dve razvile u prošlom sazivu parlamenta, koliko je bitno razgovarati i koliko je bitno razviti osobinu u našem društvu da čujemo jedni druge, a drugo da pokušamo da razumemo različite stavove. Svi se sećate kraja prošlog saziva, mi smo bili na dva politička pola. Ali, šta smo uspeli da uradimo, a vezano je za jednu od današnjih izmena i dopuna Zakona o kulturi? Da imamo dovoljno sluha, da Gordana Čomić kao poslanica iz opozicionih redova meni iznese svoj predlog da dobijemo u izbornom zakonu mogućnost da 40% manje zastupljenog pola, odnosno ženskog pola u našoj državi bude na svim listama političkih stranaka koje učestvuju na izborima. Naravno, sa druge strane, imala je dobrog sagovornika, a na kraju i sve vas u parlamentu koji ste glasali za takvo rešenje. Zato je važno da imamo što više tema, sesija, foruma na kojima ćemo razgovarati o potrebi razvijanja kulture dijaloga. Kažem, pre svega, da bi ste čuli, jer mi često od kakofonije i jednih i drugih ne čujemo jedni druge i u rovovima smo, pa svako samo zastupa isključivo svoje stavove, a onda kada dozvoliš nekome da te čuje sigurno da ćete razumeti. Više nismo na različitim političkim polovima, ne slažemo se u svemu, naravno, imamo različitih političkih ideja i shvatanja određenih važnih pitanja i tema za našu državu, ali smo obe u Vladi Republike Srbije i na jednak način se trudimo da razvijemo kulturu dijaloga i da to pretočimo u dobre zakonske norme. Ovog puta je na dnevnom redu izmena i dopuna Zakona o kulturi, gde sam ja rešenja ovog zakona koji sam predložila upodobila sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti ministarke. Pozivam sve ministre u Vladi da to isto urade i da omoguće da imamo 40% žena zastupljenih u upravnim i nadzornim odborima ovog puta ustanova kulture, a oni to neka učine za uprave odbore ustanova i institucija koje postoje u njihovim resorima. Hvala.
Replika, reč ima dr Muamer Zukorlić.
Osećam potrebu da podvučem, jer u ovim opservacijama mi prosto to promakne, pa se može i drugačiji efekat postići, ostaviti utisak. Dakle, pogotovo tema afirmacije manje zastupljenog pola je nešto što je jako pozitivno. Da budemo vrlo jasni, mi koji zbog naših duhovno konzervativnih stavova imamo neke drugačije stavove po pitanju rodne ravnopravnosti, po pitanju svih onih spornih tema, ni na koji način ne bi hteli da se shvati da imamo problem sa afirmacijom prava žene, sa zaštitom žene, sa našim stavom prema nasilju. Naprotiv, nasilje je, po mom dubokom ubeđenju, produkt biologizacije kulture i produkt neproduhovljenosti. Znači, produhovljena osoba ne može biti prosto nasilna. Tako da, pogotovo ovaj aspekt zaštite žena po svim mogućim osnovama je nešto što je nesporno i što treba na svaki način podržati, u čemu ćemo biti saveznici bez obzira da li naši stavovi bili levi ili desni, da li naši stavovi bili konzervativniji ili moderniji. Sada malo duhovitosti. Dok ste bili na dva različita pola imali smo drugu dinamiku, a onda kada ste se vi pomirili izgubili smo polove, dobili smo rodove. Toliko. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima predsednik Poslaničke grupe Socijaldemokratska partija Srbije, Branimir Jovanović. Izvolite.
Hvala, potpredsednice. Koleginice i kolege, mi kroz izmene Zakona o kulturi i kroz podzakonske akte stvaramo preduslove za donošenje drugih zakona i ti zakoni kasnije uvek i budu detaljno regulisani i detaljno regulišu pojedine oblasti kulture i oni moraju biti u skladu sa načelima utvrđenim u Zakonu o kulturi, čime se stvaraju zakonski preduslovi za ujednačenu sistemsku, a samim tim efikasnu regulaciju celokupne oblasti kulture. Izmene ovog zakona, samim tim, imaju dalekosežne posledice po kulturnu politiku u Srbiji, način na koji funkcionišu ustanove kojima je bavljenje kulturom primarna misija i samim tim izmene ovog zakona imaju opsežan uticaj na razvoj same kulture u našoj državi. Izmene koje su pred nama usaglasiće Zakon o kulturi sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti i to će omogućiti ravnomernu zastupljenost manje zastupljenog pola u Nacionalnom savetu za kulturu, upravnim odborima i nadzornim odborima, tako što će propisati da u nadzornim odborima i u upravnim odborima mora biti najmanje 40% pripadnika manje zastupljenog pola i utvrđuje se na predlog ministra za izbor Nacionalnog saveta za kulturu da treba da se obezbedi ovaj procenat u nadzornim odborima. Kada je malopre ministarka Čomić obrazlagala ovo, ona je dala jednu lepu konstataciju da nije ovo zakon o ženama, zapravo ovo je zakon i o muškarcima i o ženama, naročito kada govorimo u oblasti kulture i naročito se to vidi u oblasti kulture, zaista gde imamo veliki broj žena koje su na radnim mestima i na određenim pozicijama u oblasti kulture i mogu čak reći da ovaj zakon ide u prilog muškarcima, kao manje zastupljenom polu u ovoj oblasti. Načelo rodne ravnopravnosti jedno je od temeljnih vrednosti modernih demokratskih društava. Zasnovano je na ideji o jednakosti ljudskih bića, kao pripadnika ljudske zajednice. Šta to znači u praksi, šta to znači u politici? To znači da su žene i muškarci jednako prisutni u svim područjima javnog života, da imaju jednak status, jednake mogućnosti za ostvarivanje svojih prava, ali i da imaju pravo na jednaku korist od svojih rezultata. Načelo ravnopravnosti polazi od toga da sva ljudska bića imaju pravo da razvijaju svoje sposobnosti, usavršavaju i realizuju lične kapacitete i da niko nema pravo da ih u tome onemogućava, gurajući ih u unapred zadate rodne uloge, kao što je to bio slučaj kroz istoriju ljudskog društva, a nažalost ni dan-danas to nije u potpunosti iskorenjeno kao obrazac života. Put ka ravnopravnosti je društveno prihvatanje jednakih šansi i muškaraca i žena da učestvuju i da kontrolišu dobra i resurse zajednice čiji su članovi. Kada pogledamo opet sa druge strane kakva je realnost, realnost je takva i najbolje je opisana u Nacionalnoj strategiji za rodnu ravnopravnost, da što je viša pozicija u instituciji, odnosno organu odlučivanja, to je učešće žena manje i da su žene još uvek retko na pozicijama izvršne vlasti. Mi smo pred kraj mandata prošlog saziva promenili izborne zakone koji se tiču procenata zastupljenosti manje zastupljenog pola na izbornim listama i povećali smo tu kvotu na 40% i to je već sada dalo rezultate. Moram da istaknem i dobar primer moje poslaničke grupe Socijaldemokratske partije Srbije, gde je kod nas u poslaničkoj grupi manje zastupljen muški pol, i to u odnosu 40 prema 60. Činjenica je i da su do skoro žene bile znatno manje zastupljene u zakonodavnoj vlasti, konkretno u parlamentu Republike Srbije. U mnogim izvršnim organima vlasti, opština i gradova nema nijedne žene, to je činjenica. Svega 5% žena je na položaju predsednika, odnosno predsednica opština, odnosno gradonačelnika, a retko se nađu i na pozicijama rukovođenja u javnim preduzećima i pravnim subjektima sa velikom finansijskom moći i u profitabilnim delatnostima. Dakle, njihova prisutnost raste na nižim mestima odlučivanja, a naročito na izvršilačkim pozicijama bez uticaja na donošenje odluka. Iskustvo iz prethodnih godina i decenija, možemo slobodno reći, je pokazalo da posledice bilo kakve diskriminacije, pa i polne diskriminacije, mogu biti toliko teške i dovode do marginalizacije najčešće žena, a naročito pripadnica ranjivih grupa i njihove isključenosti iz javnog i političkog života. Diskriminacija predstavlja prepreku ravnopravnom učešću u političkom, ekonomskom i kulturnom životu, sputava dalji napredak društva, negativno utiče na ekonomiju i otežava pun razvoj sposobnosti i kreativnog potencijala svakog pojedinca. Ovakvi podaci govore posebno koliko je neophodno da zakonski uredimo i osnažimo učešće žena na svim nivoima na kojima se donose odluke. Zakon o rodnoj ravnopravnosti sa kojim danas usaglašavamo Zakon o kulturi predstavlja taj jedan korak unapred koji je preduzet i koji Socijaldemokratska partija Srbije podržava od početka i principijelno delimo ovakve vrednosti. Ne zaboravimo, načelo ravnopravnosti je proklamovano i Ustavom Republike Srbije. Podsetiću da Ustav Republike Srbije u svom članu 15. propisuje da država jemči ravnopravnost žena i muškaraca i razvija politiku jednakih mogućnosti, a odredbama člana 21. Ustava Republike Srbije zabranjena je svaka diskriminacija, neposredna ili posredna, po bilo kom osnovu, a naročito po osnovu pola, rase, drugih karakteristika, poput nacionalne pripadnosti, društvenog porekla, rođenja, veroispovesti, političkog ili drugog uverenja. Oblast kulture i kulturne ustanove u Srbiji se mogu pohvaliti da su to ustanove u kojima postoji visoka zastupljenost žena po broju zaposlenih, a posebno je to slučaj u bibliotekama. U ovim ustanovama u kojima postoji značajno učešće žena u njihovom radu i koje svojim delovanjem oblikuju te ustanove i njihov rad, važno je da i žene budu na rukovodećim mestima, da bi bila ta zastupljenost u skladu sa standardima koje mi ovde i zastupamo. Kada govorimo o izmenama Zakona o bibliotečkoj delatnosti, u suštini, to je usaglašavanje sa Zakonom o kulturi koje se tiče izbora na mesto direktora. Zakon o kulturi je propisivao da kandidati za mesto direktora imaju visoku stručnu spremu i pet godina iskustva. Sa druge strane, Zakon o bibliotečkoj delatnosti propisuje tri godine iskustva i visoku stručnu spremu i važno je da usaglasimo ove kriterijume, da ne bi dolazilo do mimoilaženja u praksi, da konkursi koji se raspisuju budu sprovedeni na najbolji mogući način i da ne ostavimo nijednu mrlju na bilo koji konkurs koji je raspisan. Takođe, Ministarstvo kulture mora da ima uvid i važno je da ima uvid u svaku saglasnost za direktora biblioteka. Ujednačeni standardi moraju da postoje u svim gradovima Srbije, bilo da je to u pokrajini, u Vojvodini, da li je to Novi Sad, Beograd, Čačak, mislim da standardi treba da budu svuda isti kada se govori o konkursima za direktora biblioteka. Negde je to tumačenje gde se traži saglasnost koje je to iskustvo u oblasti kulture, možda treba precizirati bolje tu oblast, da li to podrazumeva samo oblast da li je neko radio u ustanovama kulture ili može podrazumevati rad u nekim drugim ustanovama, a da se neko opet bavio kulturom, šta je sa onima koji se deklarišu kao slobodni umetnici, da li se tu podrazumeva volonterski rad itd. Iskoristiću i današnju raspravu da se osvrnem na neke događaje sa prethodne sednice. Prosto, bili smo svedoci u medijima da su bili prisutni napadi na najviše državne funkcionere. Socijaldemokratska partija Srbije pruža punu podršku svim državnim organima. Za nas su nedopustivi napadi i na predsednika, pre svega, i na premijera i na ministre, kada govorimo o borbi protiv organizovanog kriminala i mafije. Država mora da pokaže da je jača od bilo koje kriminalne i mafijaške grupe. Na taj način šaljemo jasnu poruku da se nikome ne isplati da se bavi kriminalom, da se na taj način može samo naneti nemerljiva šteta stabilnosti, budućnosti i razvoju čitave zemlje. Samo sam na ovaj način želeo da javno iskažem stav Socijaldemokratske partije Srbije po tom pitanju i da uputim podršku najvišem državnom rukovodstvu, kada govorimo o oblasti borbe protiv kriminala i korupcije. Naravno, kao što podržavamo ovo, podržaćemo i predloge izmena i dopuna zakona koji se danas nalaze na dnevnom redu. Hvala.
Reč ima ministarka Maja Gojković. Izvolite.
Hvala na vašem izlaganju. Samo da vam odgovorim na vašu dilemu šta znači pet godina, da li je to pet godina radnog iskustva u nekoj ustanovi kulture ili je to pet godina radnog iskustva u kulturi. Dobro ste razumeli. Dakle, pet godina bavljenja nekom delatnošću iz oblasti kulture, jer kada bi rekli da direktor može da bude ili upravnik neke ustanove kulture, ovog puta biblioteke, samo neko ko je radio u tom sistemu mi bi imali jedan zatvoreni krug gde bi zaposleni pogotovo u nekim manjim sredinama se vrteli u krug i znali već unapred da će neko od njih biti direktor, a što ne znači da bi uvek na taj način imali i najbolji izbor, ne bi nikada da se radi o zaposlenima u ustanovama mogli da dobijemo na čelu Narodne biblioteke Srbije jednog velikog pisca kao što sada imamo Vladimira Pištala i da ne navodim druge primere. Tako da mislim da je ovo mnogo bolje rešenje, da su to ljudi iz oblasti kulture, pa sad da li ograničiti na pet godina, ili možda neko napravi neku veću karijeru i ranije, ali optimalno je da za pet godina delovanja mogao da se dokaže kao uspešan pisac, ili već čime god da se bavi, a da ima sposobnosti da vodi jednu ustanovu kulture kao što je biblioteka, kao što ste vi rekli bez obzira da li je to na republičkom nivou, pokrajinskom nivou, opštinskom ili nekom drugom. Hvala.
Zahvaljujem, ministarka. Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Jedinstvene Srbije, Zagorka Aleksić. Izvolite.
Zahvaljujem, uvažena potpredsednice. Uvažena ministarko, poštovane kolege JS će u danu za glasanje dati podršku zakonu o izmenama Zakona o kulturi kao i izmenama Zakona o bibliotičko-informativnoj delatnosti. Primarno je da se postojeći Zakon o kulturi uskladi sa novim Zakonom o rodnoj ravnopravnosti koji je nedavno donet u Narodnoj skupštini. Ravnopravnost, ne samo rodna, već ravnopravnost uopšte je termin koji u poslednje vreme prožima sve društvene segmente i odnose. Srbija kao i ceo civilizovani svet uopšte teži da ravnopravnost više ne bude cilj sama po sebi, već da se ona ostvari u punom smislu i da počne da se podrazumeva. Novim odredbama kojima će se dodatno urediti Zakon o kulturi kulturne ustanove će morati da imaju više zaposlenih iz redova nacionalnih manjina kao i pripadnika manje zastupljenog pola. Ovakvim i sličnim zakonskim rešenjima daje se postojan okvir koji će omogućiti lakše ostvarivanje politika jednakih mogućnosti kojima se teži. Mi smo svedoci da se kroz istoriju položaj žena, kulturnih stvaralaca, menjao, ali taj položaj je generalno uvek bio nepovoljan. Čak i danas kada na snazi imamo veoma jake antidiskriminacione zakone situacija i dalje nije potpuno povoljna. Ako jedan od ključnih nosioca kulture umetnik ili umetnica kao pojedinac koji daje doprinos kulturnom razvoju, žena je uvek u nepovoljnijem položaju u odnosu na muškarca. Kada je stvaralaštvo u pitanju, ako je žena ta koja stvara uvek se naglašava da je to žensko stvaralaštvo i verujem da ćemo se složiti da je vreme za brisanje tih razlika za napuštanje dominantnog muškog obrasca o kulturi i ravnopravnog tretmana žena koje učestvuju u stvaranju kulturnog sadržaja. Kada govorimo o nacionalnim manjinama mi mislimo, verujem da će se i kolege i njihovi predstavnici složiti, da aktuelna kulturna politika podrazumeva očuvanje i negovanje kulturnih posebnosti svih nacionalnih manjina u Srbiji kao i prostor za jedno slobodno kulturno delovanje i umetnički izraz. Kada govorim o očuvanju posebnosti ja se ne bih zadržala samo na tim specifičnostima kultura nacionalnih manjina već možda svih oblasti u Srbiji. Veoma je retko, pa možemo reći i u Evropi, da jedna mala zemlja poput naše ujedinjuje tako različite kulturne karaktere regiona osobenih kultura koje su se pak razvijale pod uticajem različitih nekada i čak potpuno suprotnih tradicija, ali ta različitost jeste naše bogatstvo. Jedinstvena Srbije podržava decentralizaciju kulture ulaganja u infrastrukturi u kulturi u gradovima u Srbiji, mi možemo da stvorimo jednu postojanu bazu za dalji razvoj kulture, ali i želim da poručimo da to nije dovoljno. Dakle, nije dovoljno samo ulaganje u ustanove već moramo ulagati i u ljude pogotovo u mlade, talentovane umetnike i umetnice, stvaraoce koje ova država mora da prepozna i podržava. Takođe, osvrnula bih se i na konkurs, tj. projekat „Prestonica kultura Srbije 2023“. To je zaista jedna prilika da lokalne samouprave pokažu svoje kompetetivne prednosti, to je inače domaći pandan projektu „Evropska prestonica kulture“. Smatramo da je Strategija razvoja kulture Republike Srbije od 2020. do 2029. godine veoma važan proces u kome je opisan specifični kulturni kredo naše zemlje i možemo da kažemo da se do sada delovalo u skladu sa ovim strateškim dokumentom. Vrlo je važno nastaviti negovanje i promociju onoga što se karakteriše kao kulturno nasleđe i naravno ne zapostaviti savremeno stvaralaštvo. Kada smo već kod kulturnog nasleđa ja bih pomenula, ako se ne varam da ste juče posetili Čakovo, rumunski grad u kojem je rođen Dositej Obradović i raduje nas što su opredeljena sredstva za obnovu njegove kuće. U junu 2018 godine, ja verujem da se mnoge kolege toga sećaju, Srbijom je odjeknula vest da mali maturanti, tj. mladi koji su u tom trenutku završavali osmi razred, naravno ne svi ali velika većina nije znala da prepozna ko je Dositej Obradović, oni zapravo nisu znali ko je to. Kako će deca koja ne poznaju, ne cene, ne razumeju svoju tradiciju, kulturu i istoriju imati kapacitet da se interesuju, da pojme i da uvaže nešto što je tuđe? Ne mogu a da se ne osvrnem i na vrlo aktuelno prisvajanje nečega što je naša kulturna baština, i to jedno beskrupulozno svojatanje Nikole Tesle, on jeste svetski ali je pre svega naš i mi smo svedoci da je na snazi jedna grupa kulturna asimilacija, ali to je možda i njegovo najveće priznanje, što ga drugi žele za sebe. Međutim, zbog nekih budućih generacija mi ne smemo da pristanemo na ovakvo grubo prekrajanje istorije i falsifikaciju. Još jednom, u danu za glasanje mi ćemo podržati predložena zakonska rešenja. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe Socijalističke partije Srbije, Jelena Mihailović. Izvolite.
Zahvaljujem, predsedavajuća. Uvaženo ministarko sa saradnicom, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, želim da izrazim zadovoljstvo što danas imamo priliku da govorimo o zakonima koji se tiču oblasti kulture i da se zahvalim poslaničkoj grupi SPS što danas ponovo imam priliku da govorim kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe na ovu temu. Uvažena ministarko, drago mi je što ste često prisutni u ovom Domu i što ćemo, sigurna sam, diskusijama koje ovde vodimo i konkretnim predlozima i akcijama pokrenuti i pogurati kulturu ka pijedestalu na kome zaslužuje da bude i da će se reč kultura samim tim u javnom govoru i javnim nastupima svih društvenih i političkih činilaca nalaziti sve češće i više nego što je to trenutno slučaj. Izmene i dopune Zakona o kulturi o kojima danas govorimo su, kao što je već rečeno, neophodne radi usaglašavanja sa donetim Zakonom o rodnoj ravnopravnosti, dok su izmene Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti neophodne radi usaglašavanja sa krovnim Zakonom o kulturi o kome smo imali prilike da diskutujemo pre tri meseca. Usaglašavanje Zakona o kulturi sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti u smislu povećanja zastupljenosti predstavnika manje zastupljenog pola sa 30% na 40% u okviru Nacionalnog saveta za kulturu upravnih i nadzornih odbora ustanova kulture je izmena koja treba da obezbedi ravnopravnije učešće oba bola u svim strukturama, s tim da smatram da je važno istaći da je svakako pored poštovanja ovakve odredbe neophodno da u delegiranju pojedinaca biramo i postavljamo individue koje svojim znanjem, stručnošću i integritetom apsolutno i neupitno zaslužuju svoje mesto u upravljačkim strukturama ustava i Nacionalnom savetu, ali i svim drugim telima važnim za kulturni sistem, ali i društvo u celini. Sa pozicije žene u umetnosti, društvu i verovatno samo trenutno u politici, želim da istaknem da je važna odredba koja obavezuje na prisutnost 40% manje zastupljenog pola u upravljačkim strukturama ustanova kultura, bilo da se radi o osobama muškog ili ženskog pola, ali i svaka druga vrsta odredbe kojom bi se obezbedilo i ravnopravnije učešće u radu, ali i pravičnije vrednovanje tog rada za oba pola. Kada govorimo i izmenama Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti, izmena koja zahteva pet, umesto dosadašnjih tri, godine rada u oblasti kulture kao i visoko obrazovanje. za buduće kandidate za direktore biblioteka predstavlja dobru osnovu za potencijalan i kvalitetan izbor direktora koji bi svojim kompetencijama mogao odgovoriti pozivu/poziciji na koju se bira. Uloga biblioteka u kulturnom sistemu treba da ispuni veoma važnu ulogu koja podrazumeva opismenjavanje stanovništva, rast nivoa obrazovanja i produhovljavanja kako dece, mladih ali i odraslih osoba, te je stoga na rukovodstvu velika odgovornost da sa svojim timom u okviru svoje ustanove pokuša da kroz povećavanje interesovanja za književnost popravi statistike koje se tiču čitanja knjiga u Srbiji. Naravno da nije sav teret na bibliotekama i njihovom rukovodstvu, već kao društvo moramo obnavljati sistem vrednosti i obratiti pažnju da se čitaoci usmeravaju ka čitanju kvalitetnijih štiva. S obzirom da se izmena Zakona o kulturi tiče člana 16a, koji određuje način izbora Nacionalnog saveta za kulturu, želim da istaknem da se predloženim izmenama zakona ne tretira i član 16. i sama procedura predlaganja kandidata, čime su i dalje reprezentativna udruženja isključena kao predlagači kandidata za člana Nacionalnog saveta za kulturu. U prethodnoj diskusiji pri donošenju izmena Zakona o kulturi diskutovali smo na temu da predlagači ovako napisanim članom 16. nemaju obavezu da u svoje predloge uključe i predstavnike kulturne scene koji nisu njihovi zaposleni i ostavljeno je na svest i savest predlagačima da pomenute kulturne pregaoce uključe u svoje predloge ili ipak ne, a što ćemo tek videti kada predlozi budu dostavljeni ministru, a posledično lista predloga i nama poslanicima u Narodnoj skupštini. Moja lična bojazan je činjenica da ljudski faktor može sebi da dopusti da pre iskoristi opciju može i ne mora od opcije da mora, ali naravno vreme će pokazati odgovornost predlagača kandidata za članove Nacionalnog saveta za kulturu, tog važnog visokog savetodavnog tela koje će, očekujemo, činiti 11 veličanstvenih i čija aktivnost će, nadamo se, uskoro i konačno biti uspostavljena posle nekoliko godina nefunkcionisanja. Aktivnost Ministarstva kulture i informisanja, vas ministarka i vašeg tima saradnika je ono što nama koji po svojoj sadašnjoj funkciji kao narodni poslanici i moramo, ali i nama koji želim i sa velikim interesovanjem pratimo, uliva poverenje i nadu da će se kultura podići sa rezervne klupe i zaigrati u prvom timu uz, naravno, vaš veliki rad i trud, ali i podršku i odluku Vlade kada bude došao momenat da se priprema rebalans budžeta ali i budžet za sledeću godinu, kojim bi se finansiranje kulturnog sektora povećalo bar na nivo davanja u zemljama u najbližem okruženju kao što su, recimo, Severna Makedonija ili Crna Gora. Na taj način bi se podržao oporavak kulturnih radnika i umetnika od korona krize, ali i dalja ulaganja u kulturu i kulturne sadržaje, kao i stvaranje novih konzumenata i podizanje kriterijuma već postojećih konzumenata tih sadržaja. Sada je pravi i možda zadnji momenat za razmišljanje i poteze u tom pravcu kako u fazi predstojeće pripreme rebalansa budžeta, tako i u fazi pripreme budžeta za 2022. godinu. Zašto je važno povećavati ulaganje u kulturu? Krenula bih redom: zbog čoveka, pojedinca koji živi od svog rada u sektoru kulture i umetnosti i samih umetnika i stvaralaca i njihove osnovne egzistencije; zbog umetnika koji su se zbog smanjenog obima umetničkih angažmana prekvalifikovali i zarad egzistencije počeli da se bave i zarađuju u drugim oblastima, što ako je privremeno nije preteće, ali ako se ti pojedinci ne vrate u umetničku sferu delovanja možemo smatrati da su njihov talenat, umeće i rad godinama unazad shvaćeni olako i pušteni na vetrometinu. Ulaganje u kulturu nije nešto što se maže na hleb. Ne vidi se danas, možda ni sutra, ali će za godinu, tri, deset ili dvadeset, dati svoje rezultate u vidu novih generacija mladih ljudi koji će se odupirati globalističkim porivima stapanja u sivu masu i koji će isticati svoju istorijsku i kulturnu autentičnost. Ulaganjem u kulturu ulažemo u višu misao, u opstanak nacije i u opstanak našeg identiteta. Kultura nije samo odlazak u pozorište, na koncert, poseta izložbi. Kultura je izgrađena potreba i želja čoveka da konzumira kulturne sadržaje i umetničke sadržaje. Kultura je želja za bavljenjem sportom, za putovanjima, učenjem i novim iskustvima. Kultura su rad i disciplina, stvaranje, sadašnjost, prošlost i budućnost. Svakako da je ekonomska uspešnost neophodna kako bi se moglo ulagati u kulturu, ali i ostale oblasti društvenog delovanja, ali moramo biti mudri i strateški opredeljeni da priđemo svim oblastima sa jednakom snagom istovremeno kako bi vreme bilo na našoj strani. Parafraziraću Mao Cetunga, koji je govorio da je vojska bez kulture priglupa vojska, a priglupa vojska ne može pobediti neprijatelja. Šta može predstavljati strateški prilaz kulturi i postavljanje njenih temelja za budućnost? Već ste i sami govorili o tome, uvažena ministarka, diskutovali smo na odboru, ali i ovde u plenumu, a to je vraćanje kulture u škole. Moj lični stav, koji ne mora u potpunosti biti merodavan, je da su kulturno-umetničke, sportske i, naravno, naučne sekcije pravo rešenje za takav vid impelementiranja kulture, fizičke kulture i nauke deci i malima pravo rešenje iz nekoliko razloga. Sistemsko organizovanje već postojećih i uvođenje kulturno-umetničkih, naučnih i sportskih sekcija u škole u kojima ih do sada nije bilo u dovoljnoj meri, a u pojedinim ih uopšte i nema, i u svih 1.136 matičnih osnovnih i 517 srednjih škola otvorilo radne pozicije za mlade ljude, studente, ali i diplomirane pedagoge iz sfere kulture, nauke, umetnosti i sporta, što bi u ukupnom zbiru bio ekvivalent kada je u pitanju omogućavanje zapošljavanja mladih, a jedan je od prioretata države, otvaranju dvadesetak fabrika sa po 250-300 radnih mesta za obrazovani i visoko obrazovani mladi kadar, čime bi se značajno predupredio odliv mozgova koji svi mi zajedno želimo da je što je više moguće zaustavimo. Akcenat kod otvaranja pozicija za redkomesare, koordinatore za vannastavne aktivnosti, bi trebao biti na novim kandidatima, s obzirom da nastavnici i profesori zbog svojih redovnih rasporeda ne bi mogli da iznesu na svojim plećima kvalitetan i nastavni i vannastavni program, a ukoliko bi određeni kandidati bili studenti, na taj način bi bila podržana i doktrina dualnog obrazovanja. Naravno da bi najveći benefit od ostvarenja jednog ovakvog projekta na dugi rok imalo celo društvo, a ponajviše mladi koji bi u roku od pet, šest godina svojim znanjem, kulturnim nivoom i psihofizičkim stanjem postali ona kritična masa koja bi sa tim stepenom kulture i znanja povukla mnogo snažnije celo društvo u pravcu najrazvijenijih zemalja. Sa obezbeđenih 50 miliona evra po godini iz budžeta države obezbedio bi ser posao za oko 5.000 mladih i obrazovanih ljudi u oblasti obrazovanja, sporta, kulture i umetnosti koji bi predstavljali komesare, odnosno koordinatore vannastavnih aktivnosti. Na taj način bismo imali generacije kojima bi država omogućila da se besplatno ne samo školuju, već i da svi imaju jednake šanse da svoje talente otkriju i razvijaju. Time bismo potencijalno stvorili više Bikovića, Stefana Milenkovića, Nemanje Radulovića, potencijalno otkrili neke nove Šobajiće, Veličkoviće, Pekiće, Andriće, koji zbog maćehinskog odnosa u poslednjih nekoliko dekada prema kulturi i umetnosti nisu dobili mogućnost još uvek da se afirmišu, a šira publika da uživi i baštini delo tih neotkrivenih talenata. Obogatili bismo sportski podmladak, potencijalno bismo otkrili još nekog Novaka Đokovića, Milicu Mandić, koja je juče onako hrabro, ponosno i uspešno predstavljala Srbiju na Olimpijskim igrama, Nikolu Jokića, Ivanu Španović, a kada su u pitanju naučne oblati, sigurno da bismo nastavili tradiciju pobeda na olimpijadama iz matematike, fizike i hemije, gde ubiramo levoruke prevashodno zbog ogromnog entuzijazma malog broja pedagoga, kao i talenta koji je prisutan, ali koji sem izuzetaka ne može da dođe do izražaja u meri u kojoj bi se to odigralo u slučaju navedenih sistemskih rešenja, koja bi podrazumevala međuresornu saradnju kulture, sporta i prosvete. Nije samo uvođenje kulturno-umetničkih sekcija iz sportskih u škole jedino polje na kome možemo delovati. S obzirom da se mnogo govori, a još više radi na pokušajima decentralizacije kulture, čemu mnogo doprinose projekti „Srpska prestonica kulture“, „Gradovi u fokusu“, ali i zajam za infrastrukturu koji smo već potvrdili i čijim sredstvima se već renoviraju domovi kulture širom zemlje, želim ponovo da istaknem školu za muzičke talente u Ćupriji kao svojevrstan biser na Balkanu, ali i ovom delu Evrope, jer samo još dve škole na svetu rade po sličnom pedagoškom konceptu, Centralna muzička škola u Moskvi i „Jehudi Menjuhin“ u Londonu. Slučajno sam jednom prilikom videla na društvenoj mreži da je škola za muzičke talente u Ćupriji zamenila dotrajalu stolariju na objektu sredstvima sa jednog konkursa kako bi učenici mogli da vežbaju u toplijim prostorijama. To je još jedan od razloga zašto smatram da su dodatna ulaganja u sam objekat, instrumente, ali i generalno unapređivanje uslova rada škole za muzičke talente internatskog tipa neophodna i da čuvanje ovakvog bisera može da podigne celokupan nivo muzičkog obrazovanja talentovanih učenika u zemlji i da Ćupriju, ali i celu Srbiju postave na muzičku mapu sveta sa takvom jedinstvenom ustanovom koja funkcioniše od 1973. godine, a koja je na profesionalni, umetnički put izvela na stotine vrhunskih muzičara koji su angažovani širom zemlje, regiona, ali i sveta kao solisti kamerni i orkestarski, muzičari, izvođači, angažovani u najboljim ansamblima. Ne mogu a da ne pomenem izgradnju nove zgrade Fakulteta muzičke umetnosti i nove koncertne dvorane čija se realizacija planira u skorije vreme, a koja će svakako ogromno doprineti generalnom pozicioniranju Beograda i Srbije na akademsku umetničku mapu Evrope. Kao vid kulturno-sportskih aktivnosti bilo bi neophodno podržati i kulturno-umetnička društva kao važne čuvare kulturne baštine, kroz vid potencijalne međuresorne saradnje kulture i sporta, budući da kulturno umetničkih društava u Srbiji trenutno ima registrovanih u APR skoro 700, da se oko 50.000 ljudi bavi folklorom i da velikoj većini udruženja nedostaje kako finansiranje za realizaciju smotri, putovanja na festivale, za nošnje, ali i prostori za nesmetano vežbanje. Ako se vratimo na temu strateškog opredeljenja države da ulaže u svoju kulturu i identitet, volela bih da istaknem da je značaj muzičke kulture kod nas potencijalno potcenjen. Ako kao primer uzmemo na desetine, možda i stotine rok i pop bendova koji su 50-ih i 60-ih godina potekli iz Velike Britanije, uključujući Bitlse i Rolingstonse, koji danas predstavljaju jedne od brendova upravo Velike Britanije. Uz ekspanziju engleske muzičke scene, globalnu pažnju koju su dobijali, cela planeta je naučila engleski jezik mnogo godina pre ere interneta. Iz takvih primera možemo i sami izvući ideje kako, ako ništa drugo i ništa više, kroz kulturu, umetnost, ali i sport da odolimo pritiscima koji za cilj potencijalno mogu imati uvenuće i bledilo identiteta našeg naroda koji živi na prostoru prve evropske civilizacije, odnosno vinčanske kulture, potekle pre čak 5.000 godina ili ako govorimo o Lepenskom viru i 7.000 godina. Moramo zaštititi i podržati naše kulturne brendove. Egzit i Guča su već establirani i manifestacije su koje su prepoznate na internacionalnoj sceni, ali jednom davno je bio neki početak koji je neko u takvim manifestacijama video šansu za prezentaciju umetničkih ostvarenja i tada ih podržao. Zašto su važni konkursi za savremeno stvaralaštvo Ministarstva kulture? Zato što se oblast muzike, pozorišta i umetničke igre sa 95, 100 i 50 miliona dinara, koliko je bilo opredeljeno u 2021. godini, mora recipročno povećavati, kao što su poslednjim rebalansom upravo povećana davanja za filmsku i audio-vizuelnu umetnost sa 830 na milijardu i 130 miliona dinara. Važna nam je volja da opredelimo veća sredstva za savremeno stvaralaštvo, bilo da ona idu iz budžeta ili kroz određene zajmove, zbog brendova koji su živi, ali koje moramo uzdići na pijedestal i za početak po budžetima stići manifestacije sličnog ili istog karaktera u regionu. Imamo posla, jer imamo BEMUS, manifestaciju koja traje od 1968. godine, za koju smo 2017. godine opredelili ukupno 17 miliona dinara, što predstavlja negde oko 145.000 evra, dok je iste godine 2017. Ljubljanski festival imao budžet na nivou od oko 2,8 miliona evra, a koji je pre 25 godina bio samo mali kamerni festival, sa malim budžetom na nivou od oko 100.000 evra. Ono što je suština tog festivala je da je vizija rukovodstva i vizija i podrška države i grada bila odlučujući faktor da Ljubljanski festival postane produkcijski gigant u regionu. Interesantno je napomenuti da se za vreme mandata direktora festivala promenilo čak sedam ili osam gradonačelnika i da je festival sve vreme rastao po svom kvalitetu i programu. Zatim, imamo BITEF, koji za ovogodišnje izdanje izdvaja 384.000 evra, dok je, recimo Budva grad teatar još 2014, 2016, 2016. godine imala znatno veća sredstva, koja su se kretala na nivou od 400.000 pa do 900.000 evra. Znam koliko je teško pokrenuti bilo kakav mehanizam, posebno onaj koji se tiče sektora umetnosti i kulture, jer sam i sama 2012. godine osnovala šezdesetočlani simfonijski orkestar mladih umetnika, sa željom da to postane jedna od srpskih umetničkih fabrika. Kroz godine unazad nije bilo lako. Imali smo i nismo imali podršku institucija i privrednog sektora, te sve što govorim o kulturi, govorim kao neko ko na dnevnoj bazi prolazi različite izazove i ovaj svoj ulazak u parlament želim istinski da iskoristim kao priliku da doprinesem na način da podstaknemo institucije da ojačaju kako same sebe, ali i da ojačaju status kulture u društvu. Mnogo je projekata i festivala koji vape za podrškom, ali moram da istaknem i svoju ličnu želju da se na kulturnu scenu vrati i „Čelo fest“, festival na kome sam praktično odrasla i koji je kako za mene i stotinama drugih umetnika, ali i hiljadama posetilaca dao priliku da u Beogradu slušamo jednog Mišu Majskog, Gotjea Kapisona, Milansku skalu itd. Izuzetan primer, kome kao prema viziji treba da koračamo, je sigurno primer festivala Žorž Enesku u Bukureštu, za koji je 2019. godine budžet iznosio fantastičnih 11,5 miliona evra, od čega je 70,9% sredstava opredeljeno iz sredstava Ministarstva kulture. Važno je napomenuti da je Enesko festival ispratilo oko 250.000 ljudi, a Ljubljanski te 2017. godine, koji sam pominjala, je posetilo njih preko 60.000. To suštinski znači da publika za takvu vrstu kulturnih sadržaja itekako postoji, samo je pitanje strateškog opredeljenja društva u kom pravcu će okrenuti jedra. Socijalistička partija Srbije je uvek imala sluha za potrebe kulture i umetnosti i sve što sam iznela u svom izlaganju je poduprto generalnim stavom SPS ka povećavanju ulaganja i podsticajima za razvoj kulture i kulturnih sadržaja, te ćemo uvek podržati sve izmene i dopune koje mogu unaprediti položaj i status kulture i kulturnih radnika, ali i umetnosti i umetnika u društvu. Moja intencija je da što više iniciram sve društvene činioce koji brinu o kulturi na još veći napor da se stanje u društvu, kad su u pitanju kultura, nauka, sport, a što se u mnogome poklapa i sa brigom za mlade, koja je jedan od društvenih prioriteta, kontinuirano poboljšava i u tom kontekstu predlažem da se pored svih modernih asfaltom pokrivenih autoputeva što pre izgradi i master plan za izgradnju možda i najvažnijeg autoputa, duhovne saobraćajnice, koja bi umesto asfalta bila pokrivena pozorišnim daskama, uljem za platno, koricama knjiga i kilometrima muzičkih partitura, reketa i mreža, a koja bi za pet do deset godina sa kulturno poodmaklim razvijenim svetom komunicirali kulturom, novoosvešćeni, znanjem oplemenjeni, zdravi građani jedne nove u tradiciji prosvećene Nemanjićke Srbije. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima ministarka Maja Gojković.
Zahvaljujem se vama lično što vrlo često učestvujete u diskusijama kada se na dnevnom redu nalaze pitanja iz oblasti kulture, kako ovde, tako i na Odboru za kulturu i informisanje. Drago mi je da ste ipak na kraju vašeg iscrpnog i sadržajnog izlaganja rekli da se SPS zalaže za povećanje sredstava u budžetu koje se odnose na kulturu. Ubeđena sam da ću nakon ovih vaših reči imati pomoć i podršku od ministara koji se nalaze u Vladi Republike Srbije, a koji se nalaze u SPS, da i u narednom budžetu imamo nešto veći budžet nego ove godine. Ali, ja sam izuzetno zadovoljna što smo uspeli ove godine, u vrlo teškoj, zahtevnoj godini, gde su sredstva najviše odlazila za sektor zdravstva, izborimo za 1,1% budžeta, što do sada nikada nije bilo. Mislim da je prošlogodišnji budžet bio 0,8% od ukupnog budžeta države. Pažljivo sam slušala sve što ste rekli i što ste navodili neke velike festivale u nekim drugim državama. Da, naravno, to je lepo čuti, bilo bi lepo i da primenimo ovde. Volela bih malo da, evo, kad smo na temu dijaloga, otvorimo i dijalog kako da konačno razvijemo, uz, naravno, ulaganja države u kulturu, i kreativnu ekonomiju u oblasti kulture, a to je da ojačamo, osposobimo sve ljude u ovoj državi koji se bave kulturom da se ne oslanjaju samo na izbore budžeta iz države, pokrajine ili lokala, nego da uzimaju pozitivne primere iz Evrope ili širom sveta, kako velike manifestacije i festivali opstaju, a ne oslanjaju se isključivo na budžet, nego i stvaraju sredstva. Podsticaji u filmu, filmskoj industriji, to se pokazalo upravo kao jedan segment kreativne ekonomije, jer podsticaji, recimo, za strana ulaganja u filmskoj delatnosti u našoj državi su se pokazali kao odličan ekonomski potez, a to je da stranci koji ulože svoja sredstva, znači, treba praviti razliku između stranih i domaćih produkcija, jer stranci dolaze i ulože određena sredstva, a država im vraća deo uloženih sredstava koje su potrošili na snimanje u Srbiji, a domaću isključivo pomažemo da bi opstali i da bi snimali filmove i serije. Dakle, oni ne ulažu neka sredstva i ne ostavljaju ih u državi, kao što to rade strane produkcije. Znači, to treba razlikovati. Ovde je pomoć da bi novac ostajao u Srbiji, a ovde je pomoć da bi imali uspešnu filmsku industriju i ovako veliku i uspešnu produkciju snimanja serija, kakvu imamo u poslednjih nekoliko godina. Egzit i Guča, spomenuli ste ih, to su dve lepe turističke manifestacije u našoj državi. To više nije na budžetu kulture, nego na budžetu Ministarstva turizma. Volela bih samo malo da se razmisli o konceptu Guče. Neću da zalazim u onaj komercijalni deo, jer Guča mora da ima komercijalni deo i da donosi prihode opštini i okolnim mestima, ali da razmisle o čitavom konceptu, jer postoje neki italijanski modeli koji su dobri, da se ne svede taj festival na dva ili tri dana, nego, prosto, mesecima. Postoji takav model da sva ostala manja mesta učestvuju u muzičkom delu festivala. Spomenuli ste amatersko stvaralaštvo. Ne znam da li je tu poslanik Arsić, ali upravo sa njim sektor savremenog stvaralaštva, uz moje učešće, priprema i krećemo u pripremu zakona o amaterskom stvaralaštvu, koje je zaista brojno u našoj državi ali nepravedno zapostavljeno. Tu imamo jedan veliki prostor da poboljšamo situaciju. Dugo ste pričali sadržajno, pa sam samo nekoliko stvari zabeležila da vam odgovorim. Što se tiče Nacionalnog saveta za kulturu, uskoro ćete dobiti, rešenja su već stigla od svih ustanova kulture koje su dale svoje predloge. Da, savest i svest su jedna stvar, realnost je druga stvar, tako da ne sumnjam da ćemo dobiti kvalitet i da je dobro što ćemo posle dužeg vremena dobiti Nacionalni savet za kulturu. Moja lična očekivanja su bila nešto drugačija, ali zato sam tu da podržim Zavod za kulturni razvitak Republike Srbije, koji je krenuo u inicijativu da se u okviru njih formira savet upravo za kreativnu ekonomiju, koji bi u sebi imao osobe koje se bave kulturom vaninstitucionalno, tako da bi napravili jedan dobar balans, a kako je to republička ustanova kulture, ja smatram da je i to jedan deo Nacionalnog saveta za kulturu, tako da se nadam da ćemo dobiti neka dobra i kreativna rešenja kako pomoći nezavisnoj sceni. Očekuje nas uskoro zakon o Hilandaru, sada se nalazi u formi javne rasprave. Dalje, zakon o kulturnom nasleđu, zakon o kinematografiji, audio-vizuelnoj delatnosti i do jeseni ćemo početi da radimo na zakonu o pozorištu. U trenutku kada sam izabrana za potpredsednika Vlade zaduženog za Ministarstvo kulture i informisanja, bila sam veoma srećna zbog toga. Mislim da je to velika čast biti ministar kulture i informisanja jedne države, pogotovo Srbije, sa tako bogatom kulturnom tradicijom, velikim kulturnim nasleđem, ali ni sanjala zaista nisam šta me čeka, koliko tu ima problema i koliko je to jedna potpuno neuređena oblast koja nema zakone. Kažem, tu ministar mora da ima i hrabrosti da ide do kraja, da bi u nekom svom kratkom mandatu pokušao da uredi neke stvari i da ispravi sve ono što svakim danom nalazim. Kažem, sviđa mi se što su počeli da me napadaju i prozivaju raznorazni kojima se obraćam na svojim obraćanjima javnosti o pojedinim temama, zato što je to znak da nešto i radim. Ako vas niko ne napada, prosto se zapitate da li nešto i radite i da li uopšte pokušavate nešto da promenite u oblasti kulture. Vidim da me napadaju, tako da sam na dobrom putu, otprilike kao onaj čuveni razgovor između kraljice Elizabete i Margaret Tačer, gde se kraljica Elizabeta zabrinula da li je Margaret Tačer pod problemima, jer je svi napadaju, i levi i desni, a Margaret Tačer je odgovorila da uopšte nije zabrinuta, da bi bila zabrinuta kada je niko ne bi napadao, jer bi to značilo da ništa ni ne radi, da citiram onog pesnika - da nijednu čašu nije polomila, da nijednom nije nogu uganula, itd. Ja sam zadovoljna onim što radim. Treba mi podrška javnosti, treba mi i podrška parlamenta, verovali ili ne, svakim danom kada otvorim neki predmet suočim se sa nečim nezakonitim urađenim u nekom ranijem periodu, propuštenim, zatvorenim očima pred velikim, velikim problemima, anomalijama, pa i nezakonskim stvarima koje pronalazim u svim mogućim ustanovama kulture, svim mogućim predmetima koje ministar kulture treba da obradi i da uradi. Ali, uz vašu pomoć, mislim da ćemo napraviti jednu dobro uređenu oblast pa ćemo moći da se posvetimo i nekim lepšim stvarima i da se zaista suštinski bavimo kulturom, a ne samo da se bavimo problemima i gašenjem požara pred kojima sam se sigurno našla kada sam ušla ovde. Ali, kažem, ja javnost upoznam, onda me napadnu, ima nekih i koji me tuže zbog onih stvari koje sam otkrila, a ja kažem - otkud je u našem društvu odjednom postala tema onaj koji otkrije kriminal a ne oni koji su ga počinili? I to je nešto interesantno i novo iskustvo, da onaj koji otkrije kriminal postane tema i meta napada a ne oni koji su kriminalci i koji su nešto loše i nezakonito počinili. Hvala.
Zahvaljujem. Pre nego što nastavimo dalje, jedno obaveštenje o današnjem radu. Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 27. i članu 87. st. 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da ćemo danas raditi i posle 18.00 časova, zbog potrebe da Narodna skupština što pre donese akte iz dnevnog reda ove sednice. Reč ima narodni poslanik prof. dr Marko Atlagić. Izvolite.
Poštovana potpredsednice Narodne skupštine Republike Srbije, poštovana ministarko, gospođo Gojković, sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi građani Republike Srbije, pred nama su danas dva veoma važna zakonska akta iz oblasti kulture, i to Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti. Najpre, radi građana Republike Srbije, a i radi nas da kažemo zašto smo ova dva predloga zakona stavili na dnevni red današnjeg zasedanja Narodne skupštine, jer smo mi već donosili Zakon o kulturi, ovaj saziv, je li, a isto tako i o bibliotečko-informacionoj delatnosti. Prvi - zakon o izmeni i dopuni Zakona o kulturi, da bi ga usaglasili sa nedavno donesenim Zakonom o rodnoj ravnopravnosti. Zato je on danas ovde na dnevnom redu. Drugi - Predlog zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti, da bismo ga usaglasili za Zakonom o kulturi, jer smo mi donosili Zakon o kulturi itd. Kada je u pitanju Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, tu imamo samo četiri člana jer ministarstvo, odnosno Vlada je predložila da se izvrše izmene i dopune i, radi građana Republike Srbije i radi nas, da kažem o čemu se radi. Poštovani narodni poslanici, u članu 1. Predloga zakona, a inače 16a Zakona o kulturi stav 6, broj 30 zamenjuje se sa brojem 40. O čemu se radi? Ovim članom utvrđujemo da predlog ministra kulture Republike Srbije za izbor Nacionalnog saveta za kulturu treba da osigura najmanje 40% predstavnika manje zastupljenog pola. Zato smo menjali Zakon o kulturi, odnosno ove izmene i dopune. Isto tako, u članu 2. predloga, ali u članu 42. važećeg Zakona o kulturi stav 5, broj 30 zamenjuje se sa brojem 40. O čemu se radi? Ovim članom utvrđujemo obavezu da sastav upravnog odbora ustanove kulture treba da obezbedi najmanje 40% predstavnika manje zastupljenog pola. To je suština. Član 3. ovog predloga koji imate na stolu, a inače član 46. Zakona stav 4. - broj 30 zamenjujemo sa brojem 40. Šta smo želeli ovim članom? Ovim članom utvrđuje se obaveza da sastav Nadzornog odbora ustanove kulture treba da obezbedi zastupljenost najmanje 40% predstavnika najmanje zastupljenog pola. Članom 4. ovog zakona, regulišemo u stvari, vreme stupanja na snagu ovog zakona, a to je osmog dana od dana objavljivanja u „Službenom glasniku RS“. Kada je u pitanju ovaj drugi zakon o izmeni i dopuni Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti, u njemu se vrše samo dve izmene, u dva člana i to u članu 1. inače važećeg zakona, 17. stav 6. reči tri godine zamenjuje se rečima pet godina. O čemu se radi? Ovim članom utvrđujemo da za direktora biblioteke se imenuje lice koje ima visoku stručnu spremu i najmanje, podvlačim, najmanje pet godina radnog iskustva u kulturi. Molim vas, narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, ovo naglašavam. Dakle, do sada je bilo tri godine, ali pet godina radnog iskustva u kulturi i ne može se izabrati direktor biblioteke onaj koji nema pet godina radnog iskustva u kulturi, imali smo tu određenih problema u praksi, strahovitih i ovim zakonom to rešavamo, i koji normalno ispunjavaju druge uslove utvrđene statutom biblioteke. Međutim, statut biblioteke ne može menjati ovaj zakon, a imali smo to u praksi, o kojima je i ministarka govorila, imali smo određenih problema. U članu 2. reguliše se vreme stupanja na snagu ovog zakona, a to je osmog dana od objavljivanja u „Službenom glasniku RS“. Poštovana ministarko, poštovani narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, sada ću da uporedim šta je vlast SNS učinila na području kulture, a šta je bivša vlast oličena u Draganu Đilasu, Borisu Tadiću i Vuku Jeremiću. Vlast SNS učinila je ogromne korake na polju kulture u odnosu na prethodni period vlasti Dragana Đilasa, Vuka Jeremića, Borisa Tadića i Đilasovog političkog električnog zeca Marinike Tepić. Ne možemo naravno biti zadovoljni, jer želimo još više i još bolje, kako reče i sama ministarka. Samo ću nekoliko kapitalnih objekata da kažem šta je učinjeno za vreme SNS. Sanirali smo, adaptirali rekonstruisali Narodni muzej Srbije. Dakle, Narodni muzej se zvao sve do ovog saziva Skupštine. Mi smo ga preimenovali u Narodni muzej Srbije, ovo radi građana Republike Srbije, u Beogradu, nakon 15 godina, koliko je ova ustanova bila zatvorena za posetioce u vreme gospodina Đilasa, Tadića i Jeremićeve vlasti. Oni su prali novac tih 15 godina. Drugo, otvorili smo isto tako Muzej savremene umetnosti u Beogradu nakon što je 10 godina bio zatvoren za javnost za vreme Đilasove, Jeremićeve i Tadićeve vlasti. Sanirali smo, adaptirali i rekonstruisali i druge zgrade u kojima se nalaze ustanove zaštite kulturnih dobara. Samo ću nekoliko radi građana Republike Srbije, nabrojati, a to je Muzej Vuka i Dositeja, Muzej nauke i tehnike, Galerija Matice Srpske, Muzej istorije Jugoslavije, Etnografski muzej, deo jedan, i Biblioteka Šabac. U Filskom centru izdvojili smo iz budžeta Republike Srbije najveća sredstva u istoriji za razvoj filmske industrije tog centra. Samo da napomenem, u 2020. godini izdvojili smo milion i 115 hiljada dinara iz budžeta Republike Srbije. Dakle, ovo je jako bitno radi građana Republike Srbije. Budžet Filmskog centra veći je bio u 2019. godini 50 puta veći nego za vreme Dragana Đilasa. Dakle, ne 50%, nego 50 puta veći nego za vreme Dragana Đilasa, Vuka Jeremića i Borisa Tadića. Narodna skupština Republike Srbije proglasila je 700 rukopisnih i štampanih retkih i starih knjiga nastalih od 15. do 19. veka, što predstavlja dugotrajan i mukotrpan rad stručnjaka kako u Narodnoj biblioteci Srbije, tako i drugim ustanovama. Narodna skupština Republike Srbije donela je Zakon o arhivskoj građi i arhivskoj delatnosti, koji se primenjuje od 1. februara 2010. godine. Vlast Dragana Đilasa, Vuka Jeremića i Borisa Tadića zatvorila je Narodnu biblioteku Srbije, četiri godine za posetioce, toliko je trajala rekonstrukcija, koja nikada nije završena. Direktor Narodne biblioteke, verovali ili ne, ali je istina, za vreme Đilasove vlasti je smenjen zbog podrške koju je dao savetniku predsednika crnogorskog parlamenta, koji je izjavio da bi bio civilazacijski iskorak aktiviranje eksploziva u banjalučkoj hali Borik 2012. godine, gde se na proslavi dvadesetogodišnje Republike Srpske nalazilo najviše rukovodstvo iz Beograda. Povežite događaje sa savremenim stvarima koje se dešavaju danas u okruženju i u našoj državi. U Narodnoj biblioteci Srbije za vreme Đilasove vlasti uklonili su zavese, zavese na kojima su dominirala ćirilička slova prema slovima Miroslavljevog jevanđelja, a umesto njih Đilasov direktora „sašio je“ bez ikakvih slova. Sve što je podsećalo na srpsku kulturu je uklonjeno. Dragana Đilasa nikada nije interesovala kultura Beograda i Srbije. To kažu njegove dojučerašnje stranačke kolege i neki inostrani ambasadori. Da kažem direktno o čemu se radi. Đilasov kolega, glumac Sergej Trifunović je za Đilasa kazao 16.6.2020. godine, citiram – Đilasu je glavno oružje novac kojim sve rešava i kupuje političku naklonjenost. Jeremić je netalentovan političar, a Đilas je upropastio kulturu u Beograd, završen citat, kaže njegov dojučerašnji kolega Sergej Trifunović, inače poznat pod nazivom pišoje. Zašto? Zato što je on izjavio da će da piša po grobu predsednika Aleksandra Vučića. Da Đilasa nikada nije interesovala kultura i razvoj Beograda potvrdio je, verovali ili ne, i američki ambasador bivši Kamerun Manter koji je 13.9.2009. godine kazao, citiram – danas mi je rekao Đilas da je njegov plan za Beograd samo marketinški, a ne realan, završen citat. Tako je bilo i u pogledu kulture i ukupnog razvoja, rekao je bivši američki ambasador. Ništa bolji od Đilasa nije bio ni njegov ministar kulture Predrag Marković koji je kasnije nažalost bio i predsednik Narodne skupštine Republike Srbije. Dok je bio ministar kulture država je otkupila 2.616 knjiga od izdavačke kuće „Stubovi kulture“ čiji je vlasnik bio upravo ministar Marković. Vrednost knjiga iznosila je milion 173 hiljade 903 dinara, kaže DRI, a ne ja. U 2011. godini kao predsednik Skupštine Đilasov kolega Marković samo na putovanja potrošio je 15 miliona dinara. Sliku za poklon platio je nezakonito, podvlačim nezakonito, milion 664 hiljade dinara bez odobrenja Narodne skupštine Republike Srbije jer morao je po zakonu imati odobrenje. Na službena putovanja nezakonito je potrošio 13 miliona i u tom svojstvu. Tako su Đilas i njegovi saborci iz DOS-a upropastili kulturu i bogatili svoje džepove, a politika SNS na čelu sa Aleksandrom Vučićem izvlači to iz takve situacije. Poštovani građani Republike Srbije, Srbija danas vodi bespoštednu borbu protiv organizovanog kriminala, oličenog u tajkunsko-mafijaško, politikanskim organizovanim grupama koje su sprega domaće i inostrane provenijencije. Te grupe imaju samo jedan jedini cilj, a to je stvaranje haosa u zemlji, kako bi srušili Aleksandra Vučića sa vlasti, a ne izborima, nego ulicom, ne prezajući kako kažu i od prolivanja krvi. Oni žele Srbiju ponovo dovesti do bankrota. Među tim grupama jeste i tajkun Dragan Đilas koji je pred predsednikove razgovore u Briselu preko svog portala, po ko zna koji put napao predsednika Vučića tako što je Đilas podržavao koljača Belivuka time što je objavio skandalozni tekst preko svog portala u kojem je priznao da su kriminalci Belivuka skandirali – Vučiću pederu, uz poklon od 100 evra zbog hapšenja svoga vođe Belivuka. Đilasov portal otvoreno je stao na njihovu stranu. Ono poštovani građani Republike Srbije, što je važno i pre nego što kažem završni deo, dozvolite da kažem još dve rečenice o Narodnoj biblioteci Srbije, kako je uništavana deset godina, da su se 2005. godine za vreme Đilasovog ministra knjige dragocene Narodne biblioteke Srbije našle se i na Kalenić pijaci, verovali ili ne, ali je istina. Na svakoj knjizi uredno zaveden broj Narodne biblioteke Srbije. Tu na tezgi našao se i Zbornik „Dubrovnik“, štampan u Splitu 1866. godine, prodat verovali ili ne, za 50 dinara. Tu je bila i čitanka iz koje su đaci trećeg razreda u Kraljevini Jugoslaviji učili gramatiku. Gle čuda, prodavali su i „Fruškogorske manastire“ iz 1927. godine, knjigu, ali i „Srbijanku“ iz 1896. godine. To je u stvari neka vrsta tadašnjeg ženskog muzeja. Malo je vremena danas čitav dan da bih vam ja nabrajao još kolike stvari su uklonjene za vreme Đilasovog, Jeremićevog i Tadićevog ministra koji je u Narodnoj biblioteci držao Soroševu kancelariju i po nalogu njega sve je to bilo uklonjeno. Poštovani narodni poslanici, ono što je veoma važno za sve građane Republike Srbije i za našu zemlju, je da je prvi put u istoriji PIO Fonda, a on je formiran kako znate 1992. godine, PIO Fond uspeo da samostalno isplati penzije za tekući mesec, bez dodatka budžeta Republike Srbije, kada su u pitanju penzije iz radnog odnosa. Bivša vlast dotirala je PIO Fond 2012. godine više od 40% iz budžeta. Naša vlast, na čelu sa Aleksandrom Vučićem, već 2016. godine smanjila dotacije na 36%, da bi 2020. godine smanjila dotacije na 20% iz budžeta Republike Srbije i gle čuda, za juni mesec 2021. godine PIO Fond sebe sam finansira, kada su u pitanju doprinosi iz radnog odnosa. Šta nam to govori, poštovani građani Republike Srbije? To je pokazatelj, veliki pokazatelj dobre ekonomske politike koju vodi Vlada Republike Srbije na čelu sa Anom Brnabić i politike predsednika Aleksandra Vučića, kako u ekonomskom smislu, tako i u smislu zaposlenosti, a isto tako i naplate poreza. Dozvolite, pre nego što dam završnicu, da kažem da ovo što se ovih dana dešava, napad na predsednika Vučića je nezabeležen u istoriji Srbije. Nikad u istoriji Srbije nijedan vladar nije imao veću podršku građana, a više napada od jedne male grupe, veoma agresivne i veoma nepristojne. Samo da kažem nekoliko rečenica. Evo, javila se opet, verovali ili ne Vesna Pešić politička, aktivistkinja Dragana Đilasa. Napala je opet predsednika Vučića lažući da predstavnici vlasti stalno izražavaju govor mržnje i da naše poimanje politike jeste uništenje protivnika. Zamena teza upravo je obrnuto. Pa gospođo Pešić, nismo mi, nego vi izražavali uništenje političkih protivnika. Vi lično gospođo Pešić, kada je u pitanju predsednik Vučić. Pa, vi ste gospođo Pešić 19. januara 2020. godine rekli, citiram – ako Brnabićka da ostavku, da znate sprema se doživotni Vučić - e, nema tu bojkota, samo cev u glavu, završen citat. Pa ko radi na uništenju političkih protivnika? Vesna Pešić se oduševila što je Incko dao zakon kojim se negira genocid u Srebrenici, pa kaže, citiram – konačno da Valentin Incko ide iz BiH podignute glave zbog zabrane negiranja genocida u Srebrenici, ostala je Srbija još, na našu bruku, poslednja koja negira genocid. Zar Srbija nema elementarne ljudske osećajnosti i odluke da više nikad takve stvari ne ponovi? Završen citat, 25. jula 2021. godine. Poštovana gospođo Pešić, pa vi pojma nemate šta je genocid. Vi ovo govorite zadnjih 15 godina. Kako ste svojim studentima to predavali? To je veliki problem. Na kraju, poštovana potpredsednice Narodne skupštine, dok naš predsednik Aleksandar Vučić svakodnevno čini nadljudske napore da povrati međunarodni ugled naše zemlje sprovodeći politiku mira, politiku bezbednosti, politiku solidarnosti, politiku zdravlja svih naših građana u zemlji i regionu, politiku kompromisnog, trajnog i održivog rešenja za južnu srpsku pokrajinu, politiku modernizacije Republike Srbije i politiku bespoštedne borbe protiv organizovanog kriminala, dotle Dragan Đilas, Vuk Jeremić i pojedini intelektualci, pojedini razni analitičari, šarlatani su se udružili da pokušaju svakodnevno obesmisliti svaki uspeh naše ekonomije, zarada jeftinih političkih problema. Nadam se da u budućnosti ćemo još veće postizati uspehe. Živeo naš ekonomski, politički i kulturni uspeh na čelu sa Aleksandrom Vučićem. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima ministarka Maja Gojković.
Hvala na vašem izlaganju u delu koji se odnosio na izmene zakona, ali i uopšte na ono stanje koje smo zatekli do 2012. godine, upravo u segmentu kulture i na onome što je do sada urađeno. Mogu se složiti sa vama da su danas najglasniji kritičari Vlade Republike Srbije i predsednika države koji su doprineli urušavanju kulture u našoj državi. Drago mi je da ste nas podsetili koliko je ustanova kulture za vreme bivše vlasti, a sadašnjih delova opozicije bio zatvoreno. Zamislite samo koliko je generacija u našoj državi ostalo bez mogućnosti da poseti Narodni muzej i recimo da se upozna sa savremenim slikarstvom od 20. veka npr. koje postoji u depoima, ali sada i u stalnoj postavci Narodnog muzeja. Da li je neko pohvalio Vladu Aleksandra Vučića i Ane Brnabić, za napore koje su učinili da se završe radovi na Narodnom muzeju, od njih? Pa da kažete onda da sa druge strane imamo relevantne sagovornike, koji znaju da na pravi način kritikuju, a znaju i da odaju priznanje kada naprave grešku, a neko to ispravi. Sigurno je jedna nacionalna stvar i nacionalno pitanje bilo da se konačno otvori Narodni muzej, da se omogući školama da ne prave ekskurzije, kako se nekada to činilo tako što će prvo posetiti neke gradove u inostranstvu, pa tek onda možda u poznim godinama upoznati i kulturu i spomenike kulture države u kojoj su rođeni i u kojoj žive. Muzej savremene umetnosti, ako ćemo da razgovaramo o savremenoj umetnosti, i tu najčešće su deo javnosti veliki kritičar Aleksandra Vučića, predsednika države i Vlade Republike Srbije. Pa, nisam čula da su nešto govorili kada je Muzej savremene umetnosti 15 godina bio zatvoren? Naravno, može mnogo više da se radi, ali na jedan veliki način Muzej savremene umetnosti skrenuo je pažnju na sebe time što je uz otvaranje imao odmah i postavku jedne od najvećih konceptualnih umetnica danas na svetu, a to je svakako Marina Abramović, koja je rođena u Beogradu i koja na samom otvaranju njene izložbe rekla da je Srpkinja i da je Beograđanka. Da kažemo šta je sa subotičkim pozorištem, koje je u davnim vremenima počelo da se gradi. Ova Vlada Republike Srbije izdvaja sredstva i ulaže napore da konačno završimo ovaj važan nacionalni projekat, a to je svakako izgradnja jednog od najvećih teatara u regionu, a to će sigurno biti subotičko pozorište. Kakvi su naši dalji planovi? Izgradnja jednog velikog muzeja, izložbenog prostora, kao što su „Snaga i Svetlost“, koji će biti posvećen u najvećoj meri Nikoli Tesli, naučniku, Srbinu, koga danas vidimo da i neki naši susedi svojataju i pokušavaju da promene njegovu biografiju i njegovo izjašnjavanje da je srpskog porekla i da je Srbin, pre svega i on i njegova porodica. Danas je ionako na delu pokušaj krađe našeg kulturnog nasleđa i našeg nacionalnog identiteta, ne bi li neko u našoj okolini ili u samoj našoj državi, kao što se radi u poslednje vreme u južnoj pokrajini, ukrao i stvorio neki svoj nacionalni identitet. Pozvala bih vlast Republike Hrvatske, da iskoriste priliku, kada budu došli na neku bilateralnu posetu, bez obzira na kom nivou, da svakako odu i u Muzej Nikole Tesle, ovde u Beogradu, u Krunskoj ulici i da se sami uvere da se tamo nalazi urna Nikole Tesle, nalazi se u Beogradu, u Republici Srbiji, nalaze se njegove lične stvari, nalazi se njegova lična biblioteka, nalazi se njegova arhiva, nalazi se sve ono što bi voleli mnogi u svetu da mogu da vide i da poseduju, zato što je njegov sestrić, koji je, eto, gle čuda, opet bio Srbin i srpskog porekla, odlučio da kao naslednik celokupne imovine Nikole Tesle, upravo ih donese, omogući da se donesu predmeti u Beograd i poklone državi u kojoj mi danas živimo. Dakle, mi nemamo nikakvu zlu nameru, ni prema kome. Čast mi je i zadovoljstvo kada vidimo da neko nešto nema svoje, pa posegne malo za onim što Srbija u sferi kulture svakako ima, pa se suočavamo da malo, malo neko želi da Ivo Andrić ne bude nobelovac, Srbin, da ne znam negiraju nacionalno opredeljenje Petra Lubarde. Evo sada i Nikolu Teslu nam uzimaju, ali red bi bio da traže dozvolu od Republike Srbije i srpskog naroda, a ne da pokušavaju da nam nacionalne simbole iza leđa ukradu i prikažu kao svoje. Tako da, u najboljoj nameri želim da ih stvarno pozovem i kada bude nekih zvaničnih susreta da obavezan deo njihove posete Srbiji bude i poseta Muzeju Nikole Tesle, možda će im biti lakše da odustanu od svojih namera. Dakle, zgrada Beogradske filharmonije je nešto što, izgradnja ove zgrade, u šta Vlada Republike Srbije ulaže svoje napore da za nekoliko godina proslavimo otvaranje ove izuzetno značajne zgrade u kojoj ćemo slušati umetnike kao što je nedavno bio Zubin Mehta, koji je ličnost koja podržava izgradnju zgrade Beogradske filharmonije, koji je u razgovoru na našim predsednikom Aleksandrom Vučićem nedavno rekao da se raduje činjenici da će Beogradska filharmonija uskoro dobiti svoju zgradu i da će on u nekom od narednih godina na svom gostovanju moći da bude upravo taj dirigent koji će učestvovati otvaranju ove važne ustanove, koncertne dvorane. Dakle, imamo i obnovu fasade Muzeja Jugoslavije, koje je takođe predviđeno da se završi ove godine. Imamo velika ulaganja u Narodno pozorište, Istorijski muzej Srbije konačno posle desetina godina dobio je svoju zgradu. To je jedan veoma zahtevani postupak, ali je važno da se krećemo u dobrom pravcu i da je cilj ove Vlade Republike Srbije da pre svega izgradi infrastrukturu u oblasti kulture. To radimo, kao što ste primetili u poslednje vreme, ubrzano i u svim delovima Republike Srbije, jer najveći i najbolji konkurs koje ima Ministarstvo kulture svakako su gradovi u fokusu. Mislim da tu treba povećati sredstva, jer je to pravi način da dođemo do decentralizacije kulture tako što ćemo osposobiti čitavu Srbiju da imaju svoja mala pozorišta, da imaju svoje galerije, da imaju svoje kulturne centre i da time poboljšamo njihov kulturni život. Kažem, posvećeni smo zaštiti spomenika svuda u našoj državi. Kažem, bilo bi sigurno mnogo više para u budžetu naše države za kulturu da nije bilo neverovatnih promašaja bivše vlasti. Vi ste, poštovani poslaniče Atlagiću, naveli primere zatvaranja ustanova kulture Narodne biblioteke, Narodnoj muzeja, Muzeja savremene umetnosti 15 godina, neizgradnje Beogradske filharmonije, nezapočinjanje procesa nego samo pričanje, pričanje i pričanja i u tom smislu nije urađeno ništa. Ja ću navesti jedan primer sa kojim je naša javnost malo upoznata, a to je onaj čuveni slučaj „Kunsttransa“, jednog potpuno pogrešnog ugovora koji je Ministarstvo kulture i informisanja bivše vlasti potpisalo sa upravo ovom austrijskom firmom za čuvanje slika iz Narodnog muzeja na duži niz godina. Taj ugovor se nikada nije realizovao, jer se ispostavilo da se depoi nalaze na plavnom području, ako se ne varam, tako je pisalo u predmetu i nekako volšebno ta vlast je zaboravila da ikada raskine ovaj ugovor. Naravno da je „Kunsttrans“ tužio našu državu i na međunarodnoj arbitraži, poslaniče Atlagiću, ovako presuda glasi, da smo mi nedavno morali da isplatimo milijardu i 700 miliona evra toj firmi za ono što nikada nije ni uradila, a nikada nije ni raskinut ugovor sa njom. Sa druge strane, ako se ne varam, to je milion i 114 hiljada evra kamate koju smo morali takođe da isplatimo tužiocu, odnosno ovoj firmi, a 639 hiljada evra su bili samo advokatski troškovi. Hajde da izračunamo samo za sve ove milijarde kamate, glavnice, troškovi njihovih advokata i svega toga, koliko smo mi mogli da uradimo projekata za kulturu širom Srbije. Eto, to je bila ta njihova briga za kulturu i to je bila ta lakoća, ako nešto ne uradiš dobro, promašiš, upropastiš državu, pa nema veze, mi to više nikada nećemo spominjati, valjda će neko to da zaboravi. Ali, to su iznosi koje je ova vlast i ova Vlada morala da isplati, jer su pravosnažne presude došle na naplatu, a kontinuitet države postoji bez obzira ko se nalazi na vlasti. Tako da, što se tiče mene, ovakvih promašaja, iskreno se nadam, neće biti, jer nemam nameru da kulturu i budžet za kulturu trošim na naknade štete na razne promašene projekte i ugovore koje smo zatekli prilikom preuzimanja vlasti. Hvala.
Zahvaljujem se potpredsednici Vlade. Pošto nema više ovlašćenih predstavnika, prelazimo na listu govornika. Reč ima narodna poslanica prof. dr Misala Pramenković. Izvolite.
Zahvaljujem, uvažena predsedavajuća. Poštovana ministrice sa saradnicom, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su danas dva predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi i bibliotečko-informacionoj delatnosti. Kada su u pitanju sami predlozi izmena, oni nisu obimni, kako smo mogli i čuti u izlaganjima kako izvestioca, tako i prethodnih govornika, ali su, smatram, jako značajni, budući da je kod izmena Zakona o kulturi u planu usaglašavanje sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti i to u segmentu obaveznosti da se određeni procenat, u ovom slučaju umesto 30% 40% pripadnika manje zastupljenog pola nađe u određenim segmentima. Ono što je jako važno ukazati ovom prilikom, jeste činjenica da kada god spomenemo manje zatupljeni pol mi obično mislimo da se radi o ženama, a izgleda da ima i sektora gde će biti obrnuto, pa će i muškarci biti zastupljeni u odnosu na ono stanje kakvo je sada. Međutim, ja nisam sigurna, budući da se konkretno ove vrlo precizno odredbe odnose na upravne i nadzorne odbore, neko je od prethodnih govornika rekao da žena imamo jako puno u kulturi, ali ih nemamo u drugim nekim poljima delovanja, nisam sigurna da ih imamo u upravnim i nadzornim odborima, tako da mislim da će ovo biti jako značajno, da u institucijama kulture kroz upravne i nadzorne odbore imamo 40% manje zastupljeno pola, pa ko god da to bio. Zapravo, ažurnost vas, ministrice, i celog ministarstva pokazuje i vašu aktivnost. Upravo je nedavno i usvojen Zakon o rodnoj ravnopravnosti, a vi ste našli za shodno da komponente koje se odnose zapravo na vaše ministarstvo i učinite. Mislim da bi vašim putem trebalo da krenu i ostali ministri, odnosno ostala ministarstva. Mislim da bismo u određenim segmentima tek zapravo videli kakva je situacija, da ako bi se te kvote od 40% postavile da bismo imali onda na neki način izbalansirano učešće, bez nekog nagoveštaja, normalno, da u samom delovanju treba po svaku cenu birati samo nekog ko predstavlja određeni pol bez obzira na stručne i druge kvalifikacije. To svakako treba imati u vidu. Ono što je važno kada govorimo o samoj kulturi, jeste da je Zakon o kulturi kao bazični zakon koji tretira jednu veoma važnu sferu ljudskog života, budući da smo rekli da je kultura veoma širok pojam i u praksi i ukoliko bismo najšire hteli definirati ovaj pojam, uz sve pokušaje i stručne definicije ovog termina, mogli bismo reći u najširem da je kultura odnosa prema životu, prema celokupnom životu, kako svom, tako i prema životu drugih ljudi u našoj neposrednoj i daljoj komunikaciji, odnos prema prirodi, prema prirodnim resursima, prema svemu što se tiče čoveka. U tom smislu je veoma značajno da na ovom jako važnom, mukotrpnom putu budemo svesni važnosti i pre svega naše odgovornosti u kreiranju samog odnosa prema kulturi života, ponašanja, kulturnih obrazaca generalno. Vi ste spomenuli dva jako značajna projekta koja Ministarstvo kulture i informisanja kani realizirati. Dakle, pitanje kulture u medijima i pitanje međureligijskog dijaloga su svakako projekti koji mogu mnogo doprineti, jer celi javni diskurs, ali možda ponajviše mediji su u potrebi da kroz različite sadržaje promovišu kulturu poštivanja drugog, drugojačijeg, različitosti, različitih vrednosti, a čini se da toga danas sve manje ima. Generalno, globalno možemo govoriti o devalvaciji kulture na svim poljima, pa u tom domenu i na ovom polju. S druge strane, jako je važno zbog odgovornosti prema mlađim generacijama, jer deca danas nisu, nažalost, u prilici zbog svih modela života koji im se nude kroz proces digitalizacije i negde su možda više u nekom virtuelnom svetu nego što su to generacije nekada bile, pa u obavezi smo da njima predstavimo pitanje značaja kulture, ne samo kroz kulturne sadržaje i kulturno nasleđe jer je to samo jedan deo ili segment kulture, već kroz celokupan obrazac, kulturni obrazac i način ophođenja prema drugom i drugojačijem. Pitanje kulture manjinskih zajednica i naroda je takođe nešto što je veoma značajno i to je svojevrsna blagodat, prednost, da u jednoj državi, u jednom društvu imate toliko različitih naroda i manjinskih zajednica i njima treba dati prostor, kako kroz medijsko javno predstavljanje, tako i kroz pomoć, konkretno ministarstva na lokalnom nivou. Jer, govorimo vrlo često o finansijama, kako one često nedostaju za neke projekte, a nažalost nekada je potreban i sam osećaj tih ljudi na lokalnom nivou koji deluju i utom smislu nadzorna uloga samog ministarstva je veoma značajna. Hvala vam.
Zahvaljujem. Vreme predviđeno za poslaničku grupu je potrošeno. Reč ima narodni poslanik Vladan Glišić.
Nemam problem sa zakonima o kulturi, imam problem sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti i problem sa vlašću Srpske napredne stranke. Ovde govorimo u ovom zakonu o uslovima za imenovanje direktora ustanova kulture, a opšte je poznata činjenica da širom Srbije po svim vertikalama i horizontalama gde vlada SNS, pogotovo na lokalu, direktori javnih preduzeća, pa i ustanova kulture su često lica u stanju vršioca dužnosti. Znači, čuveno v.d. stanje se koristi da bi ti ljudi bili pod partijskom kontrolom, jer ako su neposlušni lako ih je smeniti, dok kada ih izaberete za direktore onda ih možete smenjivati samo iz zakonom predviđenih razloga. S druge strane, kada u ovim zakonima pominjemo 40% manje zastupljenog pola dolazimo do toga da se podsetimo na Zakon o rodnoj ravnopravnosti kao proizvod rodne ideologije, a rodna ideologija jeste jedan oblik radikalnog feminizma i mi nemamo problem sa radikalnim feminizmom, on je kao i svi ekstremizmi brutalno iskren, ali imamo problem sa onim briselskim feminizmom koji je uvek licemeran kako po pitanju ovih društvenih tema, tako i po pitanju posmatranja granica država, gde kažu da su granice država u Evropi nepovredive, ali granice Srbije to nisu. Isto tako, kada govore o 40% manje zastupljenog pola, misli se na ženski pol, ali se ne postavlja pitanje kako ćemo ovo primeniti, recimo, u rudarskim jamama, gde je mnogo više muškog pola, kako ćemo to primeniti u komunalnim preduzećima u ekipama za pražnjenje smeća, da li ćemo i tu raditi ovako ekspresno, ideološki, eksperimentalno intervenisanje i tražiti da se i tu 40% pripadnika manje zastupljenog pola uključi. Znači, to je to licemerje koje neće da gleda društvenu stvarnost, neće da prihvati arhetipske uloge i pol kao biološko određenje i muškarca i žene, već hoće da se igra rodovima, da se igra subjektivnim osećajem, da neko do podne može da se oseća kao žensko, od podne kao muško, a društvo mora da uvažava sve to i čak da zakonski upodobljuje svoje okruženje takvim nenormalnim zahtevima. Zašto to radi politički zapad znamo. On je između ljudi i kapitala izabrao kapital. Kapitalu smeta porodica kao solidarna zajednica, smeta mu muškarac i žena u svoj arhetipskoj ulozi, kao ljudi koji svoju egzistenciju i smisao života ne traže u potrošnji, već u nekim drugim vrednostima. To je u redu za njih i kao njihov izbor, ali nije u redu da se nameće nama. Tu me čudi SNS, koja ima puno ljudi koji misle kao i ja, ali nemaju snage da se suprotstave onom malom broju dobro razmeštenih agenata stranog uticaja koji rade na tome da se dženderizacija i zagejavanje Srbije sprovede do kraja. Pored ovih problema, vratiću se na Zakon o rodnoj ravnopravnosti, jer je on čvorno mesto naših problema u ovom smislu. Da podsetim da rod nije objektivno naučno utvrđena kategorija, da nije ni ustavna kategorija, u našem Ustavu se govori o polu, čak i u ovim zakonskim predlozima se govori o manje zastupljenom polu, a ne o manje zastupljenom rodu, zato što zakonodavac, tj. predlagač zakona, kao svako racionalan ko se bavi rešavanjem racionalnih društvenih problema, vidi da je rod nešto potpuno nepotrebno, ali smo morali, da bi udovoljili zahtevima lobija iz Evropske unije, da uvedemo Zakon o rodnoj ravnopravnosti. Inače, da je to neustavna kategorija, kada govorimo o rodu, potvrdio je i u svom mišljenju Visoki savet sudstva. Da je rodno senzitivan jezik ideološka intervencija i nasilje nad jezikom potvrdilo je i Odeljenje za jezik Srpske akademije nauka i umetnosti. Znači, mnogo je bilo signala da to nije u redu i sada postoje postupci pred Ustavnim sudom koji se vode da se dokaže neustavnost ovog Zakona o rodnoj ravnopravnosti, a mi smo požurili da sprovedemo intervenciju tog zakona u naše druge zakone. Da budem pošten, u ovim predlozima toga nema, jer se ovde govori o manje zastupljenom polu, tako da ovi zakoni o kulturi neće biti na udaru odluke Ustavnog suda, ako se Ustavni sud ikada probudi, pa odluči da brani Ustav ove zemlje, ali je potrebno reći da treba zaustaviti upodobljavanje svih naših zakonskih okvira jednom neustavnom zakonu, zakonu koji podleže nenormalnim ideologijama iz Evropske unije, a zove se Zakon o rodnoj ravnopravnosti. Hvala.
Reč ima potpredsednica Vlade. Izvolite.
Hvala. Ima različitih rešenja u Evropi i u svetu kako se postavlja ili bira direktor neke ustanove kulture. Nedavno sam bila u Francuskoj Republici i upravo nekoliko dana nakon objave predsednika Francuske Republike gospodina Makrona ko su čelni ljudi koji će biti direktori muzeja „Luvr“, ne znam još koje izmene su bile, nemojte me hvatati za reč, važno je da ih on postavlja direktno, ne postoje konkursi, ne postoje odluke Vlade. Sad ćete vi reći – naravno, zbog njihovog načina funkcionisanja i ovlašćenja koja ime njihov predsednik, ali samo hoću da kažem da njihova javnost nije time imala drugačije načine mišljenja i napada na predsednika Makrona, što je po svom nahođenju, svojim izborom odlučio da na čelu ustanova kulture budu određene ličnosti, ali dobro, to je zrelost njihovog društva da kada je neko vlastan ili ima određenu nadležnost, treba da snosi odgovornost za svoje poteze, ali da ima i ovlašćenja i da ih koristi. Srećom da sam ministar kulture ili političar koji smatra da u resoru koji vodi treba da uvede reda. Ne smatram da sam prozvana, oštećena time što ste rekli da ustanove kulture vode ljudi u v.d. stanju. Što se mene tiče, što se tiče republičkih ustanova kulture, ako pratite šta se desilo u poslednjih osam meseci, ima ih sve manje. Dosta ljudi je i promenjeno jer su im istekli mandati. Neki su promenjeni zato što je bilo problema u vođenju njihovih ustanova kulture, o kojima su ćutali nekoliko godina, dok nisam otkrila javnosti šta se dešavalo, a neke sam spremna kada se završe revizije koje se sada vrše da progovorim šta se tu dešava. Ali, uglavnom, smenjeni su, nisu više na čelu tih ustanova, nalaze se drugi ljudi. Što je još najvažnije, posle nekoliko meseci v.d. stanja sada su već raspisani konkursi, oni učestvuju na konkursima, neki su već izabrani tim putem, a do kraja godine mislim da će skoro sve ustanove kulture Republike Srbije biti u redovnom četvorogodišnjem mandatu. To mi je cilj da uradim i da se zna da neko ko vodi neku ustanovu kulture ima jasan mandat četiri godine, da vidimo šta i kako će on da rukovodi ovim važnim nacionalnim resursima. Što se tiče Zakona o rodnoj ravnopravnosti, čini mi se da se jezičko pitanje nalazi pred Ustavnim sud, a ne celokupan zakon. Vi me ispravite ako grešim, jer nisam baš toliko pratila, vidim da je najviše bilo polemike oko jezičkog dela, odnosno obaveznosti i kazni koje slede iz toga. Ali moja dužnost, kao ministra, kada parlament Republike Srbije donese jedan zakon, da u svom resoru usaglasim taj zakon i to se odnosi na procenat manje zastupljenog pola u određenim upravnim i nadzornim odborima. Na čelnim mestima ustanova kulture u Republici je otprilike pola-pola muškog i ženskog pola. Ja sam više zagovornik da to ne pratim toliko, nego ko je kvalitetniji u konkurenciji i ko je bolji profesionalac ili ima bolje planove za vođenje jedne ustanove kulture, treba da prođe bez obzira da li je muškarac ili žena. Mi imamo primere iz davnih vremena, jer smo imali da je prva žena, recimo, režiser Soja Jovanović sa fantastičnim filmovima koji se gledaju nadam se i u ovom dobu, „Pop Ćira i pop Spira“, „Put oko sveta za 80 dana“ i tako neke stvari, žena koja je zaista zaslužila najveća priznanja. Zatim, za vreme Drugog svetskog rata čuvena glumica Žanka Stokić, koja mislim da Beograd ako nema spomenik, onda svakako treba da joj podigne spomenik. Da ne kažem za nove generacije, gde imamo izvesne slikare, vajare, muzičare ili muzičarke, glumce, glumice, režisere, režiserke, kako god, ali da iz zovemo moramo ih poštovati jer su to žene koje ostavljaju traga u našoj kulturi i naravno u ovo doba ostaviće traga za neke buduće generacije. Mislim da je ovo što sam danas uradila, izmenila jedan-dva člana, u stvari putokaz kako ministri u Vladi Republike Srbije treba da se ponašaju. Kada se donese jedan krovni zakon, mi svi moramo da pratimo određene članove tih zakona, da ih menjamo u našoj oblasti, da bi uopšte zakoni i krovni zakoni koji se ovde donose zaživeli i dobili svoju pravu implementaciju. Tako da, moja preporuka je da bude više rodne zastupljenosti ili zastupljenosti polova, kako god hoćete, u svim upravnim i nadzornim odborima u državi. Kažem, neobično je da na čelu ustanova kulture je bilo i ima dosta žena, ovog puta govorimo o ženama, a da ih je u upravnim i nadzornim odborima bilo manje. To je neka anomalija koju sam primetila. Sada sam sve upravne i nadzorne odbore upodobila u skladu sa slovom zakona koji ste nedavno usvojili. Hvala.
Zahvaljujem se ministarki kulture. Reč ima Vladan Glišić. Izvolite.
Poštovana ministarka, mi smo imali i određene idejne sukobe i ne pripadamo istim političkim opcijama, međutim, prateći vaš rad imam obavezu da pohvalim to što se tiče decentralizacije kulturnog života u Srbiji, pogotovo vaše posete opštinama kao što je bila poseta Opštini Aranđelovac, gde ste podržali ljude koji vode smotru „Mermerni i zvuci“. To nama kao opštini izuzetno znači. Što se tiče SNS ona je toliko velika stranka da u sebi sadrži i dobre i pogrešne procese, tako da, ja kada sam mislio o direktorima u v.d. stanju više sam mislio na ljude na nivou lokalnih samouprava i to jeste problem. Vezano za pravne zahteve Ustavnom sudu, postoji više zahteva, jedan od njih jeste vezan za neustavnost pojma roda pošto, kao što znate, u našem Ustavu postoji pojam pola i, kao što vidim, i vi ste u svom zakonu to više insistirali nego što je sam pojam roda.
Zahvaljujem. Reč ima ministarka Maja Gojković. Izvolite.
Samo kao informaciju vama da je i onaj zapušteni dvorac letnjikovac u parku u Aranđelovcu takođe uvršten u spisak dvoraca i vila koji će biti prezentovani francuskim stručnjacima koji će doći u septembru u Republiku Srbiju i koji će nam pomoći u realizaciji revitalizacije takvih objekata koje Srbija, verovali ili ne, ima 118, a koji nemaju skoro nikakvu namenu i svi se kao spomenici kulture nalaze u izuzetno lošem stanju.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nebojša Bakarec. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovana gospođo Gojković, sa saradnicom, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani, prosto, podsetiću da menjamo i Zakon o bibliotečko-informacionoj delatnosti i naglasiću ovo informacionoj delatnosti, pošto je to deo, takođe ovog zakona. Podsetiću vas na jednu važnu stvar i o javnom interesu javnosti da sazna određene važne činjenice. Dakle, fašizam je takođe nekultura. Nasilje je nekultura. Kriminal je nekultura. Upravo ste i vi pre jedno 20 minuta, cenjena gospođo ministarka, govorili i sami o kriminalu, tako da bih se naslonio na to i to je važno. Dakle, jednostavno ću govoriti o obimnim i invazivnim nezakonitostima u informacionim delatnostima i informativnim delatnostima, pošto je na kraju u nadležnosti vašeg ministarstva i informisanje. Dakle, prvi jedan primer ove nezakonite informacione saradnje i informativne, to je primer saradnje KRIK-a i klana Belivuk iz 10. marta 2021. Tada je KRIK pratio sina predsednika Republike i objavio je, zamislite, senzaciju sledeće sadržine da sin predsednika Republike sedi u kafiću, pije sok i gleda utakmicu. Baš tada je slučajno tih dana prodrlo u javnost da KRIK sarađuje sa klanom Belivuka. To je sad već nešto drugo, to je u ovoj delatnosti. Inače, jedni te isti, i to je utvrđeno istragom, jedni te isti korumpirani policajci su KRIK-u dojavljivali lokaciju sina predsednika Republike i dojavljivali su druge podatke informacione o samom klanu Belivuk. Veza je jasna. O ovoj neobičnoj vezi, informativnoj vezi KRIK-a i klana Belivuk je opet u martu 2021. godine svedočio Nenad Marković, otac Strahinje Markovića, jedne od žrtava klana Belivuk. Nenad Marković, otac žrtva klana Belivuk kaže: „Jedno veče mi je zazvonio telefon, nepoznat broj.“ Kaže: „Čovek se predstavio kao Veljko Belivuk. Nisam znao ko je, on je rekao da su proverili sve živo i da za Strahinju niko ništa ne zna. Pitao me je …“ znači Belivuk „… da objavimo sve u medijima, uputio nas je na KRIK, dakle, razmenimo informacije, gde smo mi i dali izjave.“ Na pitanje novinara – da li je Veljko Belivuk u KRIK imao poverenje, otac žrtve Nenad Marković odgovara – Da. Marinika Tepić u tom svetlu, tada, već u martu, 9. povodom postupaka KRIK-a to su te informacione veze, iznosi neistine i ona staje na stranu klana Belivuk i povezuje nepovezivo i kaže: „Saznali smo kako je režim pravio Belivuk klan. Podrška za KRIK i Stvana Dojčinovića.“ A vlast je, podsetiću, par nedelja pre te njene izjave na Tviteru pohapsila klan Belivuk. Mislim i toliko od suvislosti njenih izjava. Sad vidimo, dakle, informacione veze Đilasove stranke, KRIK-a i klana Belivuk. Klan Belivuk je vojno krilo mafije koja opet ima svoje političko i medijsko krilo, i sva tri krila mafije informaciono, informativno i vrlo nekulturno sarađuju, a imaju i slične metode i veze. Navešću koje su veze ova tri krila mafije: prvo, u ubijanju, drugo, u ideologiji i treće, u zagovaranju nasilja u politici, dakle, oni zagovaraju lustraciju, fašizam, odmazdu, pretnje nasilnom promenom vlasti. Setimo se pretnje vešanjima, silovanjima i nasiljima u praksi upravo napad na instituciju, to je institucija kulture na RTS, pre dve godina i prošle godine smo imali napad na Skupštinu Srbije. Marinika Tepić, to je takođe iz oblasti kulture i to je strašno jer to je spot koji je pre neki dan predstavljen javnosti. Ona govori jasno o snoplju koje se ujedinjuje i to stalno ponavlja u tom svom spotu. Podsetiću vas da snoplje sa sekirom predstavlja simbol italijanskog fašizma. Setimo se opet da su na tim protestima nošena vešala u januaru 2019. godine i to upravo na Terazijama gde su nemački nacisti vešali srpske rodoljube. Oni najavljuju udruživanje snoplja. Oni kažu – to ujedinjeno snoplje se ujedinjuju protiv Aleksandra Vučića. Prosto, reći ću vam, na italijanskom i latinskom reč snoplje je „fascio“, odnosno“fasces“ i tu terminologiju snoplja je svojevremeno pre drugog svetskog rada preuzeo Benito Musolini, osnovao je fašistički pokret, a rumunski fašisti su takođe imali istu ideologiju. E, sada Marinika ciubanus hivcu nastavlja tu tradiciju snoplja. Povodom ovih informacionih nezakonitosti i transkripta KRIK-a se 23. jula oglasio UMS koji je rekao u svom saopštenju da se protivi odluci uredništva KRIK-a, da se izjave iz istrage osumnjičenih za teška ubistva i mučenja predstave čitaocima kao neuputne, što je kaže UMS činio i list „Nova“ na svojoj naslovnoj strani. E, sad takođe iz ove informativne delatnosti. Ima ovde dvoznačnih stvari. Analiziraću intervju Jovane Gligorijević kratko, koja je veliko ime u Đilasovom novinarstvu, koja je iznela par šokantnih stvari, informaciono-informativnih u tom svom intervjuu. Ona je rekla – licemerje je kada se napada KRIK, kada objavi iskav Veljka Belivuka ili to što se urednik KRIK-a Stefan Dojčinović sastajao sa advokatom Belivukom, kaže Jovana Gligorijević. Šta je tu šokantno? Šokantno je što Jovana Gligorijević, novinarka „Vremena“, praktično glavna novinarka u toj sferi i u listu „Vreme“ potvrđuje da se Stefan Dojčinović KRIK-a sastajao sa klanom Belivuka, i to ovih dana. Iz toga proizilazi da su Belivukovi advokati KRIK-u nezakonito dali transkripte sa saslušanja, odnosno to je opet deo ovih informacionih nezakonitosti. Pri tome je KRIK dodatno polirao te laži iz transkripta Belivuka i Miljkovića, a uz to novinarka Gligorijević kaže i to je vrlo značajno njeno svedočenje, kaže – novinari imaju legitimno pravo da sednu i sa crnim đavolom ako će da dobiju informaciju koja je u javnom interesu. Ja ću vam takođe nešto govoriti o tom javnom interesu. Zamislite sada da su novinari intervjuisali optužene naciste i koljače u Nirmbergu 1945, 1946. godine i njihove advokate i da su onda te laži plasirali kao istinite? Niko normalan ne bi očekivao da će od crnog đavola, dakle, koljača, ubica i kanibala, da dobije informaciju koja je u javnom interesu. Dakle, Jovana Gligorijević bespogovorno veruje klanu Belivuk. Zbog čega? S druge strane, što se tiče tog interesa javnosti da sazna sve, zbog čega svi ti Đilasovski novinari i mediji nisu nikada za sedam godina pitali Đilasa, dakle, to su stotine novinara i jedno 30 Đilasovskih medija koji Đilasa nikada nisu pitali tokom ovih sedam godina zbog čega je mučio i mlatio bivšu suprugu i njene roditelje i zbog čega je pretio smrću bivšoj supruzi? To je u interesu javnosti da ona to sazna. Ako neko kaže da nije, voleo bih da čujem i jedno obrazloženje. Dakle, Jovana Gligorijević na pitanje da li treba objavljivati iskaze u medijima, ona kaže: „Da, ako prevagne javni interes“. Opet, ni ona ni njen list „Vreme“, niti i jedan od 30 Đilasovskih medija nije video javni interes u tome da se objave iskazi iz policije Đilasove bivše supruge i njenih roditelja, niti su ikada pitali Đilasa zbog čega je mučio i tukao bivšu suprugu i pretio joj da će joj odrubiti glavu. Da li je to u javnom interesu da se borimo protiv nasilnika koji imaju ozbiljno porodično nasilje? Pa, naravno da jeste. A zašto to nije nikada urađeno u ovih sedam godina? Opet, što se tiče onih strašnih snimaka iz Srebrenice, Jovana Gligorijević kaže da je prikazivanje toga nalagao opet javni interes. E onda sledi pitanje – a zbog čega je javni interes ne nalaže da se prikažu slike žrtava klana Belivuk-Zicer? Nalaže, pa su i prikazani. To je niz primera licemerja. Sada Gligorijević kaže još – sve te stvari vezano za klan Belivuk treba ispitati, ali da je problem što ovde to nema ko da ispita. Prvo, to nije tačno. A, drugo, to isto pitanje važi i za Đilasovo porodično nasilje. Znači, neko mora da se pita. Neko se pita zašto Đilas nije procesuiran zbog onih 619 miliona evra. Evo odgovora – nije procesuiran ni zbog svog porodičnog nasilja. Znači, sve tri žrtve su dale iskaze u policiji. Šta je preduzeto za ovih sedam godina? Ništa i onda nemojte da se čudite što ništa nije preduzeto u vezi pljačke ovih 619 miliona evra. Jovana Gligorijević, takođe, na kraju svog intervjua izjednačuje, što je šokantno, i ovu Skupštinu, dakle, državu i mafiju. Dakle, i policiju i Skupštinu i tužilaštvo i sud izjednačava sa kriminalcima i kaže sledeće: kada je reč o političarima i kriminalcima, apsolutno treba da budemo skeptični. Odgovara na pitanje kome treba verovati. Dakle, izjednačila je političare i kriminalce. Dakle, zaista bih se ozbiljno suprotstavio tome, jer to niko normalan neće izjednačiti, mafiju i političare. Znam da zanimanje političara možda nije popularno, ali niko normalan ne bi trebao da tvrdi da smo mi mafijaši. Kako izgleda priprema, to je takođe primer nezakonitosti u informacionoj i informativnoj sferi. Dakle, transkript koji je objavljen kao kontra transkriptu KRIK-a, imamo dva transkripta. Dakle, to je transkript koji govori o pripremi za laganje konsiljerea, kasapina i koljača i koji svedoči da je transkript koji je KRIK objavio neistinit. Dakle, jednostavno radi se o transkriptu razgovora Belivukovog i Miljkovićevog advokata, Dejana Lazarevića sa tom dvojicom koljača, pa kako je informaciono široko predstavljen onaj prvi transkript, koji je dodatno i dorađivan, a koji sadrži sve stopostotne laži, treba da čujemo i ovo. Dakle, Marko Miljković kaže svom advokatu konsiljereu: „Treba da pustimo to u javnost, da slažemo, da izazovemo reakciju javnosti, a za tom pričom, što ću ciljano da plasiram, za tim KRIK plače. Jedva čeka da sve to objave“. Advokat kaže: „Tako baš treba, da ste bili u vezi, da je sve to sistem, država, i da ste radili u dogovoru, a Miljković kaže: „Izmisliću da smo se sastajali sa Vučićem. Pa, sa njim smo se sastajali redovno. Ko kaže da se nismo sastajali“. Taj deo ću da skratim. Onda advokat razgovara sa Belivukom i kaže: „Konsiljere, sve je dogovoreno. Reći ćemo – znaš da ste se viđali sa žvalavim redovno.“, a Belivuk kaže: „Jeste, brate. Tako ćemo. Reći ćemo i da smo imali snimljeno, ali da su mi uzeli risiver, pa su snimci, kao, obrisani, pa sada nemam snimke, a imao sam ih. Advokat kaže: „Da, da. A da bi se dodatno zamutilo, reći ćemo da možda ipak imamo snimke, da smo neki deo presnimili“. Belivuk kaže: „Super. Tako ćemo i u KRIK sve to obavezno“. Mi danas 28.07. imamo apsolutnu potvrdu da je ovaj razgovor koji je snimljen, ovaj drugi transkript, istinit zbog toga što sve Đilasovske stranke, mediji i advokati traže da se utvrdi da li su transkripti koje sam naveo konsiljera, kasapina i koljača snimljeni protivzakonito. Pa, možda jesu, možda nisu, ne znamo, a možda su i oni prvi transkripti snimljeni i izneti protivzakonito. Ko to zna? Međutim, ono što je vidno iz ovoga je da niko ne dovodi u pitanje istinitost ovoga što sam upravo naveo, ovog razgovora. Ovaj transkript, to jest ovaj razgovor jasno dokazuje da je sadržaj izjava Belivuka i Miljkovića datih u toku, dakle, to je bilo 5. jula, apsolutan lažan, a time je lažan i KRIK-ov transkript koji je KRIK, rekao sam, dodatno dorađivao, pa objavio. Đilasovski mediji već sedmi dan, i to traje neprekidno od prošlog četvrtka, vrše promociju koljača i ubica i to informaciono-informativna sfera je potpuno zatrpana time i kao po komandi od prošlog četvrtka, svi, jedno 30 medija je objavilo ove Belivukove halucionogene laži kao da su Sveto pismo, kao da su istinite. Interes javnosti je da zna da klan Belivuk – Zvicer ima i dva portparola. Jedan je onaj Vladimir Vuletić, koji je za njihove potrebe osnovao i stranku Crno na belo, a drugi je portparolka Marinika Tepića. Postoje najmanje tri stranke koje zastupaju klan Belivuku. Dakle, to su Crno na belo, SSP i Narodna stranka, a pre šest dana, i to je još jedan dokaz o vezama svih ovih, svoju podršku klanu Belivuk su u vidu saopštenja izneli Marinika i Đilas u saopštenju SSP-a pod nazivom - Sada je jasno zašto država godinama nije reagovala na, kako ga oni predstavljaju, Velju nevolju, pa mu tako i tepaju. Đilasova stranka, koja upravo zastupa klan Belivuk - Zvicer, uzima zdravo za gotovo Belivukove halucinogene izmišljotine. Đilas i Marinika, kao što vidimo, su iskusni političari i ipak bezrezervno veruju i Belivuku i Miljkoviću i to je dokaz onoga što već mesecima tvrdim – SSP je političko krilo oružanog krila, to jest mafijaškog klana Belivuk – Zvicer. Da završim sa Jovanom Gligorijević. Nešto je imala ona i ispravno u tom svom intervjuu. Znači, kada je na pitanje da prokomentariše svojevremeno objavljivanje slika ubijenih pripadnika Zemunskog klana, Jovana Gligorijević je rekla – mislim da smo civilizacijski napredovali. Tačno, tako je. Za razliku od 2003. godine, koja nije bila ni civilizovana, ni pravedna, ni pristojna u doba DOS-a i DS-a, danas je Srbija i civilizovano i pravedno društvo, a time je i pristojno društvo i to društvo mafijašima sudi, a ne ubija ih. Živela Srbija. Hvala vam.
Reč ima narodna poslanica Samira Ćosović. Izvolite.
Zakon o kulturi koji se primenjuje od 2010. godine sa nizom podzakonskih akata koji proizilaze iz njega stvorio je preduslove za ujednačenu, sistematsku i efikasnu regulaciju celokupne oblasti kulture. Izmene i dopune Zakona o kulturi koje smo usvojili početkom maja ove godine imale su za cilj da unaprede zakon, a samim tim i unapređenje funkcionisanja javnih institucija kulture. Pomenute izmene tiču se, na primer, usvajanja budžeta za sledeću godinu pre kraja tekuće fiskalne godine, što omogućava jednu dobru dinamiku. Zatim, ujednačavanje broja članova upravnih odbora. Naime, novi zakon je bitno uredio sastav upravnih odbora, što je doprinelo da više nema šarolikosti koja je bila prisutna, posebno u manjim sredinama, kada se starim zakonom ostavljala mogućnost da upravni odbor ima najmanje tri člana, pa su neki upravni odbori imali tri, a neki pet, a neki možda i više. Sada je precizirano da mora biti pet članova i smatram da je ta ujednačenost važna. Osim toga, upravni odbor je ustanova u kojoj za određenu nacionalnu manjinu od posebnog značaja, osim pet članova, sada imaju i po jednog člana iz Saveta nacionalnih manjina. Jedna od novina koje su donele izmene i dopune Zakona o kulturi koji smo usvojili u maju ove godine jeste i ta da se za direktora kulturne ustanove imenuje lice koje ima visoko obrazovanje i pet godina radnog iskustva u kulturi, umesto tri godine radnog iskustva, što je bilo prethodno predviđeno. Kako su i danas pred nama izmene i dopune Zakona o kulturi, one se tiču usaglašavanja ovog zakona sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti. Izmene se odnose na članove u zakonu kojim se definiše učešće žena u nacionalnim savetima nacionalnih manjina, kao i u upravnim i nadzornim odborima. Tako umesto 30% manje zastupljenog pola, mora biti obezbeđena zastupljenost 40% manje zastupljenog pola, a to su najčešće žene. Kako razvoj jednog društva nije moguć bez poštovanja principa rodne ravnopravnosti, smatram da će ova izmena doprineti ujednačenijem odlučivanju žena i muškaraca. Mada je u poslednjih nekoliko godina broj žena u politici, na mestima odlučivanja, porastao, još uvek nije na zadovoljavajućem nivou. Većem broju žena na mestima odlučivanja doprinose i kvote kao instrument, zahvaljujem kojem su žene kandidovane, vidljive i aktivne u javnom i političkom životu. Naime, 40% žena, kao manje zastupljenog pola, na mestima odlučivanja još nije suštinska ravnopravnost, ali jeste jedan korak ka tome. Što se tiče Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti, on predstavlja normativni okvir koji omogućava razvoj bibliotečko-informacione delatnosti, napredak biblioteka u stručnom smislu, kao i zaštitu i sigurnost biblioteka u institucionalnom smislu. Izmena zakona o kojoj danas govorimo odnosi se na obavezu usaglašavanja ovog zakona sa Zakonom o kulturi. Preciznije, izmena Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti odnosi se na deo zakona kojim se regulišu uslovi za izbor direktora biblioteke. Tako će ubuduće članom 17. Zakona o bobliotečko-informacionoj delatnosti biti jasno definisano da se za direktora biblioteke imenuje lice koje ima visoko obrazovanje i najmanje pet godina radnog iskustva u kulturi, umesto tri, koliko je bilo do sada. Mi iz Socijaldemokratske partije Srbije podržavamo izmene pomenutih zakona i nadamo se da će njihova primena biti dosledna. Želela bih da napomenem ovom prilikom da se ustanove kulture u manjim sredinama susreću sa problemom zapošljavanja stručnih kadrova na neodređeno vreme. Iako je povučena zabrana zapošljavanja i omogućeno da se zaposli do 70% od broja radnika koji su napustili radni odnos zbog odlaska u penziju ili nekog drugog razloga, zbog malog ukupnog broja zaposlenih, i dalje se susreću sa praktičnim problemima i ne mogu da zaposle nove radnike na neodređeno vreme. U malim sredinama ovo je poseban problem, zato što su često neophodni stručni kadrovi, posebno muzejski kadrovi, koji moraju da dođu iz drugih mesta ili iz velikih kadrova. Ukoliko ne mogu da dobiju posao na neodređeno vreme, ovakvi kandidati nisu u mogućnosti ili nisu voljni da preuzmu rizik i troškove koji su rezultat rada u drugom mestu, jer to često podrazumeva preseljenje i odvajanje od porodice. Ovakva situacija muzeja kao ustanova kulture u manjim sredinama dodatno stavlja u nepovoljniji položaj u odnosu na slične ustanove u velikim gradovima. Nadam se da će Ministarstvo imati razumevanja i pokazati još jednom svoju posvećenost ravnomernom očuvanju i promovisanju kulture u Srbiji. Mali pomaci u kvalitetu rada kulturnih ustanova u manjim sredinama rezultiraju natprosečnim uticajem u zajednici i zbog toga smatram da je svaki oblik pomoći koji Ministarstvo može da pruži višestruko koristan. Iskoristiću ovu priliku da istaknem podršku Ministarstvu kulture i informisanja, koje značajnim finansijskim sredstvima podržava rad kulturnih ustanova i programe njihove u opštini Prijepolje, odakle dolazim. U pitanju su tradicionalne manifestacije i programi, kao i projekti kojima se neguje kultura i tradicija Bošnjaka. Tu su i značajna sredstva za digitalizaciju bioskopa, doma kulture, gde se Prijepolje našlo među deset opština za koje su izdvojena ova sredstva. Značajna su i sredstva dobijena na konkursu "Gradovi u fokusu" i to je ono što treba pohvaliti. Izdvojila bih i podršku Ministarstva kulture i informisanja muzeju u Prijepolju u iznosu od 600 hiljada dinara za otkup dva značajna umetnička dela kojim je uvećana i obogaćena muzejska zbirka. Ovo je prvi put da je Ministarstvo izdvojilo sredstva za ovu namenu muzeju u Prijepolju i nadam se da će se ovakva saradnja nastaviti na dobrobit građana Prijepolja, ali i svih onih građana Srbije koji su u prilici da posete Prijepolje i muzej u Prijepolju. Značajna su i sredstva od 430 hiljada dinara kojima Ministarstvo u celosti finansira projekat "Religijsko mišljenje i praksa stanovništva Prijepolja i okoline", gde će tim etnologa vršiti etnološka istraživanja. Postoji mogućnost da Ministarstvo finansira još jedan značajan projekat koji se tiče razvoja novinarstva u opštini Prijepolje povodom 90 godina od pojave prvih novina, kada je prvi broj lista "Sandžak" izašao 1. februara 1932. godine, čiji je izdavač i publicista bio Milivoje Žugić. Za građane Prijepolja od velikog značaja je i podrška Ministarstva u obnovi bibliotečkog fonda biblioteke "Vuk Karadžić". Moji Prijepoljci koji vole da čitaju i koriste druge usluge biblioteke imaće priliku da dođu do najnovijih i najaktuelnijih naslova. Prijepoljska biblioteka je primer dobrog rada i upravljanja i nadam se da će Ministarstvo nastaviti sa ovim vidom podrške. Verujem da razumete koliko je dragoceno svim ljubiteljima knjige, studentima, uopšte intelektualcima, kada u jednoj maloj sredini kao što je opština Prijepolje, mogu da dođu ne samo do najaktuelnijih naslova, nego do svih onih značajnih naslova koji su im neophodni za obrazovanje i uopšte rad. Socijaldemokratska partija Srbije podržaće predloge zakona o kojima danas raspravljamo. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik mr Đorđe Kosanić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovana ministarko Gojković sa saradnicom iz Ministarstva, poštovana potpredsednice Skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su danas dva predloga zakona, prvi o izmenama Zakona o kulturi i drugi o izmenama Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti i poslanička grupa Jedinstvene Srbije u danu za glasanje podržaće pomenute predloge zakona. Na samom početku moje izlaganje biće usmereno na Predlog zakona o kulturi i konkretne izmene koje se odnose na ovaj predlog zakona obezbeđuju zastupljenost manje zastupljenog pola i to na samom početku sa 40% u Nacionalnom savetu za kulturu, upravnim i nadzornim odborima, ustanovama kulture, a kojih je osnivač kako Republika Srbija, autonomna pokrajina, ali i jedinice lokalne samouprave. Praktično, rodna ravnopravnost u oblasti kulture obuhvata jednaku slobodu kulturnog i umetničkog stvaralaštva, a sa druge strane ravnopravni pristup kulturnim dobrima i kulturnim sadržajima, jednaku mogućnost ispoljavanja i razvijanja talenata u umetničkom i kulturnom stvaralaštvu, ravnopravno učešće na konkursima za projekte kulture i umetnosti, kao i ravnopravno učešće na konkursima za nagrade koje se dodeljuju u oblasti kulture i umetnosti. Kada je reč o rodnoj ravnopravnosti u oblasti javnog informisanja, izmene se odnose na član 44. i praktično zabranjuje se izražavanje mržnje i omalovažavanja kako za žene, tako i za muškarce, ali i javno zagovaranje i podržavanje i postupanje zasnovano na predrasudama, običajima i drugim društvenim obrascima ponašanja, a koji su zasnovani na ideji nadređenosti, odnosno podređenosti kako muškarca, tako i žene i ono što je važno za sredstva javnog informisanja, da su dužni da prilikom izveštavanja koriste rodno osetljivi jezik. Sada, ministarka, ono što nisam mogao danas da zaobiđem da kažem, a to je Strategija razvoja Srbije od 2020. do 2029. godine. Ona praktično predstavlja osnovni i strateški dokument kulturne politike Republike Srbije kojom se planski i sistemski reguliše javni interes u oblasti kulture i određuju strateški prioriteti razvoja kulture u narednom desetogodišnjem periodu. Ministarka, neki osvrt kada govorimo sada o kulturi, najpre da kažem kada govorimo o pozorišnom životu, Beograd ima najintenzivniji pozorišni život, zatim Novi Sad, sa druge strane Subotica, Niš, Kragujevac i to predstavlja otprilike 60% srpskog pozorišta. Sa druge strane, u oblasti muzičkog stvaralaštva u Republici Srbiji funkcionišu tri simfonijska orkestra: Beogradska filharmonija, Vojvođanski simfonijski orkestar u Novom Sadu, ali i Niški simfonijski orkestar, a vi, ministarka, znate da dolazim iz Kragujevca, dobro ste upoznati da u okviru Muzičkog centra u Kragujevcu funkcioniše Kragujevački simfonijski orkestar, ali to nije jedino. Dakle, Gradski kamerni hor „Liceum“, Gradski kamerni orkestar „Šlezinger“, zatim Kragujevački akademski orkestar „Akordeonista“, Gradski omladinski hor i Gradski dečiji hor. Isto tako, ministarka, ono što ovde zaista ne mogu da zaobiđem, a kada govorimo o Strategiji, nešto što je, čini mi se, pokazano od velike važnosti u Strategiji, jeste saradnja između kulture i obrazovanja. Mogu da dam dobar primer da su u Kragujevcu već 2018. godine prepoznali tu sienergiju između kulture i obrazovanja. Još 2018. godine potpisan je Memorandum o saradnji između Grada Kragujevca i svih osnovnih i srednjih škola. Želim ovde još da kažem da će se u Kragujevcu, vi to dobro znate, naslonjeno na ovu Strategiju, usvojiti plan tokom ove godine, razvoja grada Kragujevca od 2021. do 2025. godine. Na samom kraju kada govorimo o kulturi, ministarka, veoma važan je onaj projekat što je vaše ministarstvo donelo, a to je projekat i da pohvalim na kraju projekat - prestonica kulture Srbije 2023. godine… Taj projekat, mislim, je po uzoru na evropski projekat Evropska prestonica Srbije i, što je još najvažnije, on se oslanja na decentralizaciju kulturnu Srbije. Svaka od lokalnih samouprava treba da prepozna značaj ovog projekta i da se dobro pozicionira, kako na kulturnom nebu Srbije, tako na turističkom nebu Srbije, ali čini mi se, ne samo na kulturnom i turističkom nebu Srbije, već mnogo šire, u čitavom regionu. Ono što na samom kraju želim da kažem jeste da će poslanička grupa u danu za glasanje podržati oba predloga zakona o kojima sam danas govorio. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima zamenik predsednika poslaničke grupe SPS, narodna poslanica Snežana Paunović.
Zahvaljujem, potpredsednice. Uvažena gospođo Gojković sa saradnicom, na dnevnom redu Narodne skupštine je kultura. Za mene i za vas kontinuitet od pet godina. Današnji povod, dva predloga zakona, i to izmene i dopune Zakona o kulturi i Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti. Pre analize uopšte sadržaja ovih predloga zakona, osvrnula bih se i ovoga puta najpre na kulturu, na njen značaj za napredak i razvoj jednog društva, odnosno našeg društva. Za kulturu je uvek vreme. Kultura je proces, izbor socijalizacije pojedinca, način života, faktor integracije različitosti, čuvanje starog i stvaranje novog, možda najsnažnija veza zapravo je između prošlosti i budućnosti. To je, pre svega, čuvanje vrednih obeležja i kulturnih tragova jednog naroda, ali i univerzalnih kulturoloških vrednosti čovečanstva koje se i stvaraju prožimanjem svih kultura. Zato kulturu uglavnom posmatramo i kao nacionalnu i kao opštu, nadnacionalnu, odnosno univerzalnu kategoriju koja briše granice i približava narode određenim obrascima ponašanja i stvaranjem različitih kulturnih vrednosti koje se uvažavaju i poštuju i mogu postati vrednost čitavog čovečanstva. Primer za to su, pre svega, naši spomenici kulture, naši manastiri srednjevekovne Srbije koji su uvršteni na svetsku listu kulturne baštine pod zaštitom UNESKO - Studenica, Stari Ras, Sopoćani, Gračanica, Pećka Patrijaršija, Bogorodica Ljeviška, Visoki Dečani i da ne nabrajam. Na UNESKO-voj listi nematerijalne baštine nalazi se i srpska slava i kolo, kao naša nacionalna igra. Primer za univerzalnost kulture jeste i naša freska Belog Anđela iz manastira Mileševa, za koju zna čitav svet jer je prvi satelitski prenos video signala preko satelita Telstar sadržao fresku Beli Anđeo. To je bio prvi satelitski TV pozdrav Evrope Americi. Dakle, kulturno blago Srbije i srpskog naroda od neprocenjive je vrednosti i obogatilo je kulturno stvaralaštvo čitavog sveta. Zato svaki narod, a mi pre svega imamo obavezu da sačuvamo pečate svoje istorije, kulture, svog stvaralaštva, jer se tako identifikujemo kao jedinstvena nacionalna kultura na svetskoj kulturnoj mapi. Mi kao narod možemo biti ponosni što su nam preci iz mnogih vekova ostavljali materijalne i duhovne zadužbine po kojima smo prepoznati na univerzalnom svetskom nivou. To nam niko ne može oduzeti koliko god da postoje takve težnje. Neki bi svakako hteli da oduzmu i kontinuitet našoj državi koja neprekidno postoji više od 10 vekova. Zvala se ona Raška ili Srbija, bila ona Dušanovo carstvo ili današnja moderna Srbija ona postoji 10 vekova i to je nepobitna činjenica. Kultura je važna sociološka odrednica i potreba svakog čoveka, pre svega, kao socijalnog bića. To je osećaj blagostanja, duhovne ispunjenosti naše ličnosti koja može birati i opredeljivati se za kulturne sadržaje i simbole, za obrasce, pa na kraju i za ličnosti. Ono što je suštinska uloga kulture kao baze socijalizacije jeste da kreira i promoviše prave i tradicionalne vrednosti, da afirmiše sadržaje koji doprinose pozitivnoj socijalizaciji, kao i u sportu gde ovih dana imamo posebno zadovoljstvo, gde su nam sada nacionalni uzori Novak Đoković, mlada Milica Mandić. Svi smo juče bili beskrajno srećni. Jedan je najbolji svetski teniser. Mlada Milica je najtrofejnija, mislim, srpska sportistkinja, sa dva zlata. Sve to doprinosi prosperitetu ličnosti, zajednice, jer takva dva mlada čoveka, a ima ih još, nego prosto da ne nabrajam, jesu dobar uzor za našu decu. Kada su kultura i kulturna politika u pitanju, uloga institucija i uglednih pojedinaca, pre svega, kulturnih stvaralaca koji predstavljaju poželjan društveni obrazac je ogromna. Tu se ponovo vraćam na taj primer pozitivnog uticaja, najpre Novaka, a onda i svih naših mladih sportista zbog kojih se deca u trenutku opredele da će se baviti baš tim sportom, jer imaju želju da, poput košarkašica, jednoga dana budu pozdravljeni i pojave se na balkonu Starog dvora. Istina, nije uvek nekima lako da gledaju ovoliko uzastopnih pobeda i ovoliko trofeja, pre svega, tog našeg Novaka, titulu najboljeg sportiste svih vremena, najboljeg svetskog tenisera i da pri tome imaju svest o tome da je on Srbin. Međutim, mi smo imali sreće, a problem je njihov. On jeste Srbin koji voli svoju zemlju, kao što je to bio i Nikola Tesla. Ne mogu da danas ne pomenem Nikolu Teslu iz mnogo razloga, našeg, ali svetskog naučnika koga zna, slavi cela planeta, jer dobrobit njegovih neponovljivih pronalazaka koristi čitava moderna civilizacija. Pre dve nedelje, tačnije 10. jula, navršilo se 165 godina od Teslinog rođenja. Možda je trebalo da budemo glasniji, smeliji, primereniji, da obeležimo ovaj jubilej. Tesla ipak nije samo naučnik. Tesla je uzor, naučnik svetskog glasa kakav se posle njega još uvek nije rodio. Moramo naglas da kažemo da je Tesla naš. On ima svoje poreklo i on je na svoje poreklo bio izuzetno ponosan. Neki bi da ga prisvoje. Pune su novine ovih dana i tog karikiranja koje imamo mogućnost da vidimo. On je ipak Srbin, gde god da se rodio, a rodio se u Smiljanu, mesto u Lici, tadašnjoj vojnoj krajini gde su Srbi vekovima čuvali Habzburšku monarhiju od upada Otomanskog carstva. Rodio se kao sin pravoslavnog srpskog sveštenika – Milutina Tesle. To što svi svojataju Teslu nikako ne znači da mu mogu promeniti nacionalnost. To je nečija želja da u nedostatku svoje uzima našu istoriju i Srbija je, čini mi se, nikada više bila izložena ovoj otimačini. To je možda najblaža reč koju mogu da upotrebim. Ako bih bila blaža, onda bih rekla da se u najmanju ruku to može zvati nedostatkom kulture komunikacije ili nedostatkom mere za istinom. Da se vratimo našoj kulturnoj sceni i kulturnoj ponudi koju još uvek zbog korone konzumiramo pretežno preko elektronskih medija, pisanih medija, društvenih mreža, interneta, takoreći virtuelno, i svašta se tu može naći. Možda je kultura dijaloga koja je na nekom niskom nivou, rekla bih, takođe posledica Kovida, ali su neke stvari prosto nedopustive. Da ne govorim o nedopustivom rečniku i govoru mržnje. O scenama koje nam se usred dana nude kroz neke programe koje gledaju i maloletna deca i koliko god da smo svi bili skloni tom kritičkom osvrtu, a često se u ovoj sali čulo deiktički govorimo o nekakvim rijalitim programima, ja prosto ne znam da li su možda čak i oni u jednom trenutku mogli da budu primer toga – ovakvi ne trebate biti. Šteta je ukoliko bi se kod mladih ljudi to krenulo primenjivati kao model ponašanja ili se iz toga crpeli nekakvi idoli. Nisu sjajne ni naslovnice pojedinih pisanih medija. Sve ređe pročitamo vest o nekim medaljama naših mladih naučnika, istraživača, talenata. Da ne govorim o tom jeziku mržnje i tolerancije, optužbama, presudama. One pljušte i od svih i od svakoga i to uglavnom od neovlašećnih i nekompententnih. Sadržaj na društvenim mrežama na kojima su naša deca svakodnevno, i to je praktično jedan dobar mamac, kad bih krenula da dalje nabrajam i ovo do ovde pobrojano ne zvuči ama baš ni malo optimistično. Ono što mi je dodatna fascinacija je što se nekada zapanjim i kada vidim sve poruke koje šalju neke javne ličnosti preko svojih društvenih mreža, pre svega, često su to nažalost ličnosti iz sveta kulture i informisanja, onda se zapitate - ko je zapravo taj koji modelira kulturu ponašanja i dijaloga ako to nisu ljudi iz sveta kulture? Imamo nažalost nedavno primer jedne javne ličnosti koja na društvenim mrežama koristi takav jezik da, i rečnik, mene je lično sramota i da to pročitam a kamoli da citiram i onda je pitanje - kome takvi ljudi mogu predstavljati kulturni obrazac? Mnogo je toga i svakodnevno prisutno da pomislite kultura ponašanja, pristojnost, šta to beše, gde se to izgubilo i šta se tačno dogodilo. Šta da kaže na uvrede takvog tipa koje može da pročita jedan mlad čovek, ako ih pročita na Instagramu, Fejsbuku ili Tviter profilu nekoga ko mu je možda do juče bio i simpatičan i interesantan? Hoće li tako početi da misli ili će se razočarati u onoga za koga je do juče možda mislio da treba da mu bude uzor kao kulturni stvaralac ili neka druga javna ličnost? Ima li to ikakvog smisla? Ima li kraja svemu ovome i gde je tu pre svega lična odgovornost svake javne ličnosti koja se osmelila da se na bilo koji način pridruži i učestvuje u javnom životu? Nekada je u socijalizmu kao društvo rada kultura bila definisana kao nadogradnja ličnosti, kao bazična potreba svakog čoveka kao socijalnog bića. Tako je definisana i uloga društva, odnosno države da kulturnom politikom čuva i prenosi tradicionalne i kulturne vrednosti i utiče na formiranje i zadovoljavanje kulturnih potreba pojedinaca i grupa, ali i na formiranje kulturnih obrazaca i stavova koji se smatraju pozitivnim i poželjnim sociološkim vrednostima, stavovima koji su prosperitetni i potvrđuju da smo apsolutno kulturno razvijeno društvo. Uloga medija jeste gotovo presudna u formiranju vrednosnih stavova posebno mladih generacija koje su danas izloženije medijima i njihovom uticaju i o tome nekako u ovoj sali govorimo uvek i kada na dnevnom redu imamo REM, svejedno je da li izveštaj o radu Regulatornog tela za elektronske medije ili izbor članova, što se nedavno dogodilo. Oni imaju zakonsku obavezu, pored ostalog, da pre svega kontrolišu sprovođenje javnog interesa u oblasti elektronskih medija i unapređenju kvaliteta medijskih usluga. Da se vratim na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi odnosi se na sastav Nacionalnog saveta za kulturu u kome će zastupljenost manje zastupljenog pola sata iznositi 40% u skladu sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti, koji smo pre izvesnog vremena usvojili i koji sadrži i ovu antidiskriminatornu meru. Nema nikakve dileme da je bilo za očekivati od vas, gospođo Gojković, da vrlo brzo intervenišete na temu pošto ste jedna od žena koja je zaista bila, kako bih rekla, inicijator te tako epohalne promene između 30% i 40% žena. U politici smo to postigli. Dobro je da je ovde. S tim da kultura, kažu, prema nekim nezvaničnim podacima u dobroj meri možemo muškarce smatrati manje zastupljenim polom, da se više žena u stvari bavi kulturom, hajde da to tako kažem. Juče smo imali na Odboru za kulturu možda jednu dilemu – šta kod organa koji imaju po tri člana i kako će to procentualno biti zadovoljeno? Međutim, ja lično mislim da to matematički – jedan će biti manje zastupljen pol. Istina, to onda znači, grubo matematikom, procentualno 33%, ali je svakako više od 30%, što jeste bila težnja ove izmene. Ne sumnjam da će Ministarstvo kulture prilikom predlaganja sastava Nacionalnog saveta za kulturu sada vrlo voditi računa da to sve bude zastupljeno onako kako treba i ova izmena zaista, koliko god je mi doživljavali kao takvu, nije samo pravno-tehničke prirode. Ona je iskorak, opet značajan iskorak pre svega u davanju mogućnosti manje zastupljenom polu, pa čak neka se potvrdi da su u kulturi možda to i muškarci, da u većem procentu učestvuju u kreiranju i sprovođenju pre svega kulturne politike u realizaciji nacionalnih i lokalnih ciljeva kulturnog razvoja, u očuvanju i promociji naše vredne kulturne baštine. Ova izmena je kontinuitet i politike ove Vlade i Narodne skupštine da taj nivo ravnopravnosti među polovina prosto podigne još više u svim segmentima društvenog života. Rekoh, tu je kultura prosto bila prirodan sled. Danas kada sa više strana iz okruženja, posebno od Albanaca sa KiM dobijemo poruke da naše kulturno blago u stvari nije naše nego njihovo, da naše istorijske ličnosti i naši naučnici i brojni stvaraoci u stvari nisu naši veoma je važno ko će i kako voditi i upravljati našim institucijama kulture. Pored adekvatnije zastupljenosti polova, u našim institucijama kulture, za koje se istinski zalažemo, isto toliko važna je i stručnost i posvećenost kulturnih stvaralaca i institucija kulture u negovanju i očuvanju naše kulturne tradicije i umetničkog stvaralaštva koje se degradira i ne umanjuje značaj Srbije na kulturnoj mapi Evrope i sveta. Imala bih još mnogo toga da kažem kada je u pitanju kultura i sve ono sa čim se Srbija uopšte suočava ovih dana, nekako čini mi se najnaglašenije, ali ću završiti zbog moje uvažene koleginice Dunje Simonović Bratić koja će govoriti posle mene i koja će više govoriti o izmenama i dopunama Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti koju smatram takođe jako važnom, jer su biblioteke ustanove, kao što su to ustanove kulture, muzeji, galerije, čuvari jedne neprocenjive vrednosti pisane baštine i moderne pisane reči koje potvrđuju veliki i neosporni talenat našeg naroda i naroda koji sa nama žive. Iako danas živimo u eri digitalnih tehnologija, ta pisana reč je važna i nešto što nikako ne smemo niti da zapustimo, niti da napustimo. Zaista bih iskreno volela da se vratimo pravoj knjizi, kao što je ovlašćeni predstavnik SPS, Jelena Mihajlović rekla u svom izlaganju, poslanici SPS će sa zadovoljstvom podržati izmene oba predložena zakona. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milimir Vujadinović. Izvolite.
Hvala predsedavajuća. Uvažene kolege, uvaženi predstavnici Vlade, poštovani građani Srbije, danas jedan Zakon o kulturi, a sa nama uvažena gospođa ministarka Gojković. Gospođo Gojković, ja se, hteo ja to ili ne hteo, vas sećam iz nekog potpuno drugog asocijacija, jer ste mi za neko drugo vreme, valjda i prirodno, u ovom parlamentu ste proveli dva mandata, koliko me moje znanje i sećanje služi, ne sećam se da je neko bio predsednik parlamenta u dva mandata osim vas. Zašto to govorim? Vi ste asocijacija za sve ono što se dešavalo u nekom prethodnom periodu u ovom parlamentu. Vi ste neko ko je pretrpeo čak i ozbiljno nasilje braneći ugled ove institucije i vi ste u stvari personifikacija onoga što se dešavalo kada su u ovom uvaženom parlamentu sedeli tadašnji parlamentarni opozicionari, a današnji ulični i kada su se svim silama trudili da uruše ugled ove institucije i naštete ove države. To je upravo ono što danas gledamo, kada je u pitanju predsednik republike. Naravno, bilo je to i tada, ali evo danas ti isti ljudi svoje napade usmeravaju na predsednika države. Napadi na predsednika države su personifikacija napada na Republiku Srbiju. Isti ljudi, isti akteri. Vi ste, i mi vas pamtimo iz tog perioda, gospođo ministarka, kao čvrstog i odvažnog borca za ugled ovog parlamenta i ove institucije, a upravo to se očekuje od vas kada je u pitanju pozicija na kojoj ste sada. Čvrst stav i odbrana onoga što u stvari čini suštinu našeg naroda i naše nacije. Još ranije postoji jedna anegdota, već dosta puta ispričana, nikada ona nije zvanično potvrđena, niti postoji istorijsko utemeljenje, kada su nemačke „štuke“ jurnule na Britaniju, tražeći sredstva za finansiranje odbrane u Velikoj Britaniji, neki ministri u Vladi su Čerčilu predložili da umanje sredstva za kulturu, a on je rekao - pa ako ne branimo kulturu, šta ćemo onda braniti? Nije to nikada istorijski potvrđeno i ostalo je, kao anegdota, ali i kao podstrek za one koji rade danas poslove poput vas, koji brane kulturu, koja, opet kažem, je srž i suština postojanja jedne nacije, odnosno jednog naroda. Naime, ne zaboravite, vi ste svakako dolazeći na čelo ovog ministarstva i najavili jedan ovakav deo i ovaj zakon ste nešto ranije najavili i evo ga danas pred nama. Na izgled, kratak i mali, ali veoma, veoma važan i suštinski sadržajan. Međutim, ono što ohrabruje, ja moram malo proći i vratiti se unazad, je i povećanje sredstava, kada su u pitanju budžetska sredstva za kulturu. Ove godine su ona, oprostite ako pogrešim, za 15% do 20% veća u odnosnu na prethodne godine, ali ono što me posebno raduje, što je povećanje tih sredstava u procentima pratilo i povećanje u istim tim procentima onog dela sredstava koja su usmerena na finansiranje naših društava u regionu, svih onih koji se bave zaštitom kulture našeg naroda u regionu. O tome smo malo i danas govorili i vi ste se dosta takli te teme i moje kolege, kroz diskusije o Nikoli Tesli, kroz diskusije o Andriću, ali mnogo je tih stvari, još i Selimović i Šantić, jer u poslednjim danima postoje jedne ozbiljne namere da se Šantić, tj. njegovo stvaralaštvo relativizuje i svede u nekakve, takozvane bosansko-hercegovačke okvire. Još jednom napominjemo sa ovoga mesta, Šantić jeste srpski stvaralac, čije stvaralaštvo pripada svima nama koji živimo na ovom prostoru. Uvažena ministarka, na putu toga bih stvarno i da pozdravim ono što radite, kada je u pitanju saradnja sa institucijama u regionu. I ono što radite posetama u Rumuniji, i ono što radite kada je u pitanju Gradiška, gde ste nedavno sa predstavnicima institucija Republike Srpske otvorili jednu izložbu crteža slikara Milića od Mačve i to jeste pravi put čuvanja kulture identiteta kulturnog nasleđa našeg naroda u celini. Međutim, moram napomenuti, SPC je jedan od najvećih čuvara identiteta i najvažnijih čuvara identiteta i kulturnog nasleđa srpskog nasleđa. Znate i podsetiću vas na događaj od prošle godine iz Crne Gore, gde su SPC i njeni vernici trpeli ozbiljne udarce, a suština svega toga je upravo pokušaj krađe identiteta i kulturnog nasleđa srpskog naroda u Crnoj Gori. Dobro je što ste vi kao Ministarstvo i Vlada u Beogradu pokazali jedan potpuno drugačiji pristup. Naime, svakako da pozdravljamo to što ste u prethodnim danima uvažili zahteve patrijarha srpskog, njegove svetosti Porfirija, kada je u pitanju Zakon o kulturnom nasleđu i uvažili sve one primedbe kada je u pitanju SPC, odnosno nacrt zakona o kulturnom nasleđu. To govori o jednom suštinski drugačijem pristupu ove države i mnogih država u regionu, jer, ne zaboravite SPC pojedinačno gledano je najveći vlasnik duhovnog pokretnog i nepokretnog kulturnog nasleđa ovog naroda. Molim vas da taj principi primenite i kada su u pitanju i druge crkve i verske zajednice i pokažete demokratičnost i društva Srbije i srpskog naroda, u celini. Malo ste govorili danas i o infrastrukturi. Ubeležio sam da je za ovu godinu opredeljeno 350 miliona dinara za infrastrukturu u kulturi i mogu reći da ste mi na jedan način možda i ukrali temu o kojoj sam hteo govoriti, a u pitanju je Narodno pozorište u Subotici. Rekli ste sve ono što sam i sam hteo da kažem. Molim vas u ime građana sa severa Srbije da nastavite u tom poslu završetka izgradnje Narodnog pozorišta u Subotici, gde će vam grad i gradonačelnik svakako biti veran partner. To je jedna od decenijskih stvari koje smo nasledili od onih koji su ustanove kulture rušili, kao što je to slučaj sa Narodnim pozorištem u Subotici ili su ih u najmanju ruku zatvarali, kao što je to slučaj u ostalim delovima Srbije, a o pomoći ustanovama kulture našem narodu u regionu, da ne govorim. Sve u svemu, da ne bih dužio i da bi nešto vremena ostalo i za moje kolege, uvažena ministarka, pred vama i pred predsednikom države je svakako jedan težak posao. Pošto ova anegdota u Čerčilu i njegovom odgovoru, kada je u pitanju odbrana Britanije, nije istorijski potvrđena, postoji jedan istorijski potvrđen podatak. Na današnji dan Austrougarska je objavila rat Srbiji 1914. godine, posle ultimatuma koji je objavljen, gle slučajnosti, 23. jula, na isti datum kada je još jedan novi Austrijanac Incko postavio jednu ultimativnu odluku u ovo vreme srpskom narodu i Srbija je na današnji dan odlučila da se brani. Neka vam to vreme i ti ljudi koji su Srbiju branili u to doba, budu vodilja i merilo kako danas da branite zajedno sa predsednikom države i srpski narod i srpsku državu, a u okviru toga srž onoga što je srpski narod, njegovu kulturu. Hvala.
Hvala. Poštovani narodni poslanici, u skladu sa članom 87. Poslovnika Narodne skupštine, određujem pauzu u trajanju od jednog sata. Sa radom nastavljamo u 15.00 sati.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo sa radom. Samo jedna informacija za sutrašnji dan. Imajući u vidu, kao što sam rekao, Olimpijske igre, sutra će na drugom programu RTS biti zasedanje Skupštine u terminu od 16.00 do 18.00 časova, a ostalo vreme će biti na trećem kanalu, na RTS 3. Nastavljamo dalje. Reč ima Dunja Simonović Bratić. Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovani predsedniče Skupštine sa saradnicima, uvažena ministarko Čomić, ja danas govorim, naravno, kao poslanik SPS, ali i kao osnivač Fondacije „Sreten Stojanović“ i kao neko ko se lično i porodično trudi da učestvuje u kulturnom životu i da da neki doprinos. Tako da, moja diskusija će biti sa aspekta uticaja kulture i ovog dela oko biblioteka i ovih zakona koje danas donosimo. Naše kolege su iznele pojedinosti, vi ste danas imali jednu iscrpnu analizu svih tih promena i u tom kontekstu, a i zbog vremena koje je ostalo, osvrnuću se na jedan malo širi kontekst vezano za knjige, tj. krajnje korisnike biblioteka i kulture. Svedoci smo u zadnje vreme monstruoznih zločina koje su činili neki mladi ljudi drugim mladim ljudima, čiji je zajednički imenitelj navijač. Ne možemo a da se ne pitamo da li bi se ovakvi užasi dešavali da su ti isti mladi ljudi bili članovi neke od naših biblioteka, da li bi krenuli takvim putem i da li bi uradili to što su uradili? Pitanje je naizgled retoričko, ali u njemu se krije nešto mnogo dublje, a to je kakvo smo društvo postali i šta mi vrednujemo i baštinimo? Mi koji smo roditelji i imamo sreću da imamo i žensku i mušku decu, imamo veliku dilemu da li će nam muško dete biti navijač i to ovako uspešan, a žensko dete cenjena starleta, ili će nam deca biti štreberi. I ova „prima facie“ deluje kao retoričko pitanje, ali u našem društvu na štrebere se gleda podrugljivo, sa podsmehom, skoro pa sa žaljenjem se konstatuje - šta će mu bre to, gubi vreme, vidi ove sa kupljenim diplomama kako su uspešni, lepi i pametni. Ko je još lud da ide u čitaonicu ili biblioteku, ili još luđe da ima člansku kartu biblioteke? Ako ćemo realno, knjige ne govore, ne skiče, ne vrište, nemaju silikonske dodatke, niti tetovaže, korice i omot nisu u šari brenda Luj Viton. Ako su popularne javne rasprave, evo predloga za jednu. Koliko knjiga i kojih naslova dete u određenom uzrastu, a i to je za debatu o kom uzrastu pričamo, treba da čita ili da mu se čita da bi zavoleli pisanu reč, pored ove agresivne tehnološke kakofonije? Ako gledamo u budućnost, ovakva pitanja trebalo je da postavljamo juče. Šta sada mi kao društvo možemo da uradimo ako znamo da je finale jednog rijaliti programa gledalo tri i po miliona naših građana? Spaljivanje knjiga nije bio nacistički izum. Lomača sa knjigama postojala je od pamtiveka. Jedan od najpoznatijih bibliokausta desio se u čuvenoj Aleksasndrijskoj biblioteci kada je hrišćanstvo pobedilo paganizam. Neki hrabri ljudi nešto su sačuvali. To je dovelo do renesanse, duhovnog oslobođenja čovečanstva. Tada su goreli i ljudi i knjige, ali nad njihovim pepelom stvorio se novi svet. Biti bibliotekar bilo je zanimanje opasno po život. Čuvari knjiga bili su pobunjenici, revolucionari, jeretici. Ko su bili ljudi koji su sačuvali, recimo, takozvane Kumranske rukopise, kao i arapski filozofi koji su sačuvali spise grčkih filozofa? Utemeljivači evropske civilizacije, da ne kažemo zapadne demokratije. Ko se sada seća Averoesa i Avicene kada priča o demokratiji u Evropi? Ko god je hteo da nas porobi slao je svoje stručnjake za Balkan, južne Slovene i Vizantiju. Veliki broj univerzitetskih profesora iz Beča i Berlina je u vojničkim uniformama harao i otimao iz naših riznica i biblioteka, a onda bi po obavljenom poslu zasuli bombama tu istu biblioteku. Najveći izazov naše kulturne diplomatije jeste vraćanje starih rukopisa u Maticu. Kao što će Miroslavljevo jevanđelje dobiti svoju stranicu, želim da verujem da će se i drugi vredni rukopisi vratiti kući. U osvit 26. objetnice vojnoredarstvene operacije Oluja, ili na srpskom jeziku proterivanje 250.000 Srba iz njihovih kuća i sa njihove zemlje i ubistva preko 1200 civila i oko 600 vojnika od strane hrvatskih branitelja, apelujem na najviše državne organe da se uspostavi uz kulturu sećanja koju baštinimo još jedna važna ustanova, jer i ona nam je simbolički oteta kroz kulturnu oluju. Naime, 1950. godine osnovan je Leksikografski zavod SFRJ, institucija koja je imala sedište u Zagrebu, a za nju su najviše radili srpski akademici. Već dugo se u intelektualnoj čaršiji pričalo o formiranju srpskog leksikografskog zavoda, bilo je i nekih neuspelih i nesretnih pokušaja. Leksikografski zavod Srbije bio bi kruna naših težnji da znanjem i kulturom pokažemo da smo dostojni naših umnih predaka. To bi bilo mesto susreta mladih istraživača i uvaženih profesora. Hrvatska država se najviše ponosi Krležom, pa po njemu Hrvatski leksikografski zavod danas nosi ime. Imajmo u vidu da je i Franjo Tuđman jedno vreme radio u njemu. Oni su se nama stručno i sistematski bavili, gotovo leksikografski. Zato, nemamo prostora više za izgovore i vreme je da spasimo sećanja. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima Predrag Rajić.
Hvala predsedniče Narodne skupštine gospodine Dačiću. Poštovana gospođo Čomić, dame i gospodo narodni poslanici, cenjeni građani koji pratite ovaj prenos, tema kulture je mnogo šira nego što to možda nekada deluje. Često govorimo o tome kako se za kulturu ne troši dovoljno novca, jer imamo neke preče potrebe, ali definitivno možemo postaviti sebi pitanje - da li savremena, napredna, civilizovana država može da funkcioniše bez ulaganja u kulturu? Kada govorimo o ulaganju u kulturu moramo imati na umu i u vidu da su uglavnom kulturni poslanici zanesenjaci, ljudi koji rade svoj posao uglavnom iz ljubavi, ali ipak i ta ljubav mora biti potpomognuta nekada materijalnim dobrima, jer sve to košta, košta i papir na kom se štampaju najlepše pesme, koštaju štafelaji, koštaju i nosači zvuka, mora im se pomoći da bi mogli da nas reprezentuju adekvatno u svetu da bi mogli da obrazuju naše nove naraštaje i da bi mogli da ostave iza nas neki pečat generacija kojima i mi pripadamo. Ono što mene posebno raduje i zbog čega sam, između ostalog, a mnogo je razloga što sam ponosan što sam narodni poslanik baš u ovom sazivu i baš u ovoj poslaničkoj grupi koja nosi ime našeg predsednika Aleksandra Vučića, jeste to što, rekao bih po prvi put u poslednje tri decenije, naša kulturna politika ima svoj nacionalni predznak. Šta to znači? Videli ste kakvu je histeriju u samozvanim levoliberalnim medijima koji se uglavnom finansiraju iz inostranstva, neki od njih su i prijavljeni u inostranstvo i tamo plaćaju porez, kakva je histeriju i kakvu je salvu napada i neodobravanja zapravo izazvao potez naše države kada je podignut spomenik utemeljivaču srpske državnosti Stefanu Nemanji. Nemojte da vas to čudi i nemojte da mislite da je to samo bila jedna tačka gde su se oni kao i po običaju usprotivili i javili za reč da bi napali sve što radi predsednik Vučić. Ima tu i dubljih razloga. Nakon tri decenije, ili gotovo tri decenije lutanja po postjugoslovenskim bespućima država Srbija napokon dobija svoj rodoljubivi, nacionalni, a i istovremeno i građanski predznak, baš kako je jeste upisano u našem Ustavu. U našem Ustavu je upisano da je država Srbija država srpskog naroda i svih građana koji ovde žive i mi to ljubomorno čuvamo. Vi vidite kroz izdatke koje ova država ima na više različitih nivoa, ja dolazim sa teritorije AP Vojvodine i znam koliko se izdvaja na pokrajinskom nivou, koliko se izdvaja na nivou lokalnih samouprava za potrebe nacionalnih zajednica naših sugrađana, koji kao maternji jezik koriste neki drugi jezik, a ne srpski, i koji imaju drugo etničko poreklo. Mi to ljubomorno čuvamo zato što želimo da pomognemo našim sugrađanima, našim komšijama, našim prijateljima, našoj braći i Rusinima, i Bunjevcima, i Gorancima i Vlasima koji nemaju svoje nacionalne države i kojima je zapravo nacionalna država Srbija, jer niko se o njima toliko ne brine i niko ne ulaže toliko u njihovu kulturu koliko to ulaže država Srbija. To možete pitati njih i to će vam i oni reći. Mi se trudimo da maksimalno potpomognemo izgradnju kulturnih kapaciteta i naših sugrađana romske nacionalnosti koji su brojni, koji su već integrisani u naše društvo, ali kojima svakako treba pomoći da što adekvatnije iskažu sve ono što njihova bogata kultura poseduje, da to institucionalizuju, formalizuju koliko je to neophodno, ali to takođe radimo sa pripadnicima i svih drugih naroda i nacionalnih zajednica, etnički zajednica, koje ovde žive, naših prijatelja, komšija i naše braće Mađara koji po rečima premijera Viktora Orbana imaju najviša prava na svetu u Srbiji, ako izuzmemo Mađarsku. To treba da nam služi na čast i na ponos. Na čast i na ponos kao potomcima i Nemanjića i pre njih Vlastimirovića i posle njih i Karađorđevića, i Obrenovića, i Petrovića, može da nam služi i to što mi danas imamo odgovornu nacionalnu kulturu koja se ne stidi da kaže ko smo, odakle potičemo i kuda idemo i koja se ne stidi da kaže da mi kao potomci tih dinastija, da mi kao potomci tih junaka možemo s ponosom da podignemo spomenik svakome od njih. Sramota je što srpski narod u svojoj srpskoj prestonici Beogradu sve do nedavno nije imao spomenik Stefanu Nemanji. E, te nepravde se danas ispravljaju na to sam ja ponosan. Sramota je što visokom Stefanu nismo imali spomenik do nedavno u Beogradu, a još je veća sramota što mi imamo jedan deo naše javnosti, jedan deo medija, jedan deo političkih stranaka, koje se ponašaju nedržavotvorno. Pazite, ja iskreno verujem u demokratiju i ja nemam ništa protiv da se neko suprotstavi mom stavu, da je neko protiv stava stranke na vlasti ili da je neko protiv stava koalicije koja upravlja ovom državom, ali ja imam protiv kada je neko protiv države, ja imam problem sa tim kada je neko protiv države. Ne možete u kontinuitetu napadati sve ono što radi ova vlast samo zbog toga što radi ta vlast. Ne možete u kontinuitetu nadati se, zahtevati intervenciju spolja kako bi ovde bila gora situacija, kako bi se pogoršala situacija u državi Srbiji, a sve po sistemu što je gore Vučiću, to je gore Srbiji ili što je gore Srbiji to je gore Vučiću, a to je onda bolje njima, bolje tom delu opozicije koji se ponaša svakako samo ne državotvorno. Odrastao sam u jednom gradu, koji je relativno mali zove se Kula u zapadnoj Bačkoj, znam koliko je tim gradovima kao što je Kula recimo značila svaka ustanova kulture. Na primer, biblioteka, opštinska biblioteka u Kuli je bila uvek okupljalište intelektualne elite tog grada. Znam koliko je teško palo tom gradu kada je jednim nesrećnim slučajem, pre više od deset godina, ta biblioteka izgorela i koliko je bilo teško da se ona oporavi ponovo da dobije knjižni fond, da se ponovo ta elita, je li, koja se oko te biblioteke okupljala, formira i vrati na to isto mesto. Mi smo imali jednu veliku krizu države, rekao bih, sa onom nesrećnom reformom pravosuđa pre duže od deset godina, i znamo, sad neću govoriti o, da kažem, pravničkim ili legalističkim perspektivama i aspektima tog problema, već o jednom sociološkom. Ukidanjem sudova širom Srbije, ukidanjem onoga što su bili opštinski sudovi, napravljen je i taj problem što je ukinuto jedno mesto, jedan nukleus koji je okupljao intelektualce iz tih sredina. To su bile sudije, predsednici sudova, advokati, tužioci koji su bili elita društva. Na taj način oni su bili primorani da napuštaju te manje sredine i da odlaze u veće sredine što je naravno oštetilo sredine iz kojih su odlazili, jer jako je teško i mnogo vremena treba da protekne da biste vi izgradili jednog intelektualca koji je odlučio da živi u manjoj sredini i koji treba kao predstavnik intelektualne elite da predvodi to društvo i tu zajednicu. Zato je važno da se ulaže u biblioteke, u čitaonice. Iako živimo u eri interneta, mada i biblioteke i čitaonice i te kako mogu biti i ovim propisima će i biti dodatno digitalizovane, i to Vlada premijerke Ane Brnabić odlično radi poslednjih godina, važno je da se ulažu i da shvatimo da tu postoji jedan dublji sociološki fenomen. Što više ulažemo u čitaonice i biblioteke, to će lakše biti da ojačaju postojeće elite u manjim sredinama, to će biti lakše da intelektualci ostaju u tim sredinama i to će biti lakše da te manje sredine opstanu. Stalno govorimo o tome i suočavamo se sa jednim fenomenom koji nije karakterističan samo za Srbiju, već za celu Evropu, a to je da manje sredine odumiru, da se sela odumiru, da one sredine koje nisu blizu ključnih magistralnih putnih pravaca imaju manje šanse za uspeh i za opstanak. Ovo je jedan od načina da pomognemo da ojačaju te lokalne intelektualne elite. Ovo je jedan od načina da pomognemo da manje sredine u potpunosti ili u najvećem delu ispune svoje kapacitete da sprečimo njihovu majorizaciju, odnosno da sprečimo da dođemo u situaciju ili u poziciju za neku godinu ili neku deceniju da imamo samo dva ili tri velika centra u državi Srbiji, a da sve ostalo bude ili velika spavaonica ili manje-više prazno. Kada govorimo o nacionalnoj kulturi, moramo biti svesni i kakvog uticaja ima obrazovni sistem na vaspitavanje mlađih naraštaja. Mi smo imali nekoliko decenija komunističke diktature tokom druge Jugoslavije, koja je imala princip izgradnje kulta ličnosti Josipa Broza Tita i koja se apsolutno nije bavila izgradnjom srpskom rodoljublja, već ga je potiskivala i gurala u stranu. Onda smo imali devedesetih godina i nakon 5. oktobra jednu kakofoniju, gde smo imali sve, samo ne rad na edukaciji mladih u pravcu da i oni spoznaju zapravo šta znači biti pripadnik srpskog naroda i zbog čega treba da budu ponosni na to. To se često preplitalo od autošovinizma koji je ulazio u naše institucije, pa do kafanskog nacionalizma. I jedan i drugi pristup su štetni. Autošovinizam zbog toga, naravno, očigledno je što vas tera da mrzite i prezirete sopstveni narod, a kafanski nacionalizam zbog toga što ismeva, zapravo, vaše rodoljublje i ono čemu vi pripadate. Mi sada imamo napokon jednu kulturnu strategiju, jednu nacionalnu strategiju. Spomenik Stefanu Nemanji nije samo simbol koji će, eto, biti interesantan turistima, mada vidim da jeste interesantan turistima i kad god prođem tamo vidim strance da se slikaju, da su oduševljeni kako on impozantno izgleda, a kako i ne bi kada ga je jedan od najvećih umetnika sveta danas iz Rusije vajao. Ono što ja primećujem i što ja vidim jeste da je on simbol toga da Beograd danas konačno ponovo postaje srpska prestonica. Beograd je predugo bio jugoslovenska prestonica i Beograd je izgubio svoj srpski predznak. Beograd je od grada koji je bio rasadnik srpstva, a pričamo mnogo o Nikoli Tesli, Nikola Tesla je o Beogradu govorio u jednom svom govoru kao o rasadniku srpstva u koji svi Srbi, gde god živeli, gledaju kao u svetionik. On je, nažalost, to svetlo ugasio i od srpske trobojke postao jugoslovenska trobojka, koja se stidela svojih srpskih korena, gledajući ih neretko kao na nešto retrogradno, nazadno, primitivno, ruralno, jer se to ruralno često poistovećivalo sa ovim prethodnim neadekvatnim, netačnim i pogrešnim pridevima – nazadno, pogrešno, retrogradno. Znate, onog momenta kada su nam nametnuli, a to se desilo pre nekoliko decenija, da su opanci nešto čega treba da se stidimo, a da je sve ono što nam dolazi iz inostranstva nešto čemu treba da se divimo i da ako koristite što više tuđica, vi zapravo bivate pametniji i obrazovaniji pred drugima i vi samim tim dokazujete svoj intelektualni kapacitet, tog momenta smo mi ušli u jednu ozbiljnu nacionalnu krizu, koja je samo kulminirala devedesetih godina i nastavila se, naravno, lošim izborima nakon 2000. godine. Godine 2012. smo to presekli. Ako neko misli da je lako to preseći, ako neko misli da tek tako možemo da preokrenemo točak istorije i da poništimo sve ono što nam se dešavalo poslednjih decenija za samo osam ili devet godina, taj se grdno vara. Ali mi radimo na tome. Mi smo deo tog projekta i treba da budemo ponosni na to. Svako od nas kad se vrati u svoju sredinu treba da bude ponosan na to. Ja sam ponosan na to što je moj Novi Sad, srpska Atina, danas u punom smislu te reči, što je to grad koji služi na ponos svim svojim građanima, bez obzira na nacionalni predznak, što se tamo apsolutno niko ne oseća loše, a što je opet zaista postao srpska kulturna prestonica, prestonica za kompletan srpski faktor, ma gde Srbi živeli, lepo se osećaju kada dođu u Novi Sad. To nije palo sa neba i to nije slučajno. To je posledica magistralnog pravca koji je zadao predsednik Aleksandar Vučić, a koji gradonačelnik Miloš Vučević odlično prati u samom Novom Sadu. Mišljenja sam da moramo više razgovarati sa mlađim naraštajima, da moramo adekvatnije da im priđemo, da ne treba da se osećamo otuđeno kada razgovaramo sa njima, a ne razumemo se baš možda najbolje u prvi mah, jer tako se ni sa nama nisu razumele starije generacije kada su u prvi mah razgovarale. Moramo biti svesni da, kao što je našim dedama i babama bio čudan mobilni telefon, a mi smo ga lako koristili, i to oni stari mobilni telefoni koji su mogli da služe kao hladno oružje, ali smo ih mi smatrali velikim tehnološkim napretkom, i kao što su oni nama tada bili čudni što oni to ne razumeju tako lako kako mi razumemo, da smo tako danas i mi čudni onima koji su rođeni posle 1995. godine, na primer, jer oni drugačije gledaju svet, oni drugačije posmatraju vreme, oni drugačije posmatraju fenomene. To je normalno i to nije za osudu i ne treba da se ponašamo džangrizavo i da se povučemo na neki balkon i da govorimo – šta radi ova omladina, to je strašno i to je ružno. Nije. To je deo vremena. Ali treba ih uklopimo u to da shvate i da uvide da je to što oni rade da mora biti sastavni deo nacionalne kulture etnosa kom pripadaju, naroda kom pripadaju. Da to što znaš strane jezike ne znači da nisi dovoljno dobar Srbin ili da treba da se stidiš svog srpstva. Evo, pogledajte Đokovića, na primer. On se ne stidi srpstva. Njemu su nudili kada je počinjao svoju karijeru, toga se možemo setiti, i Švajcarci, i Amerikanci, i Francuzi i Britanci, brdo novca da pređe da igra za njih, samo da prihvati njihovu zastavu, mogao je da dobije razne milione. Nije to hteo. Nije to uradio. I ja cenim te ljude. I ti ljudi treba da nam budu uzor. Ti ljudi treba da budu uzori tim našim mlađim naraštajima. To su talentovana deca. Samo im treba prići na adekvatan način. Nije pogrešan ni „Instagram“, ni „Tik-tok“, ni „Jutjub“, ni „Fejsbuk“ sam po sebi, to je deo savremene kulture i zato treba da se digitalizujemo i da idemo dalje. Samo treba adekvatno da im priđemo, da im kažemo na tim platformama mogu da pronađu neke edukativne, kvalitetne sadržaje, a ne samo one koji su površni, jer internet vam je kao vatra ili voda – dobar sluga, a jako loš gospodar. Tamo svašta možete pronaći. Možete to koristiti kroz aplikacije koje neke sudije Apelacionog suda u Beogradu brane do onog momenta dok FBI ne upadne u sedište te iste aplikacije, govorim o „Skaju“, i ne zatvori je i onda te iste sudije Apelacionog suda stalno sa kritikama i sa napadima na naš MUP zbog toga što je pozivao one koji su te aplikacije koristili za najgore moguće zločine. Ali o njima neću sada. Namerno neću da kažem ime tog sudije Apelacionog suda, pošto znam da on uživa u pažnji kada mu se ime pominje u najvišem domu u ovoj državi, pa neka pati malo zbog toga što neću da mu pomenem prezime. Naša nacionalna politika, kada je reč o kulturi, mora i treba da ostane rodoljubiva, treba da ima svoj intelektualni predznak i ne sme da dozvoli sebi nikada da se komercijalizuje. Zašto to kažem? Ne možete iz interesa voleti svoj narod i svoju državu. E, zato je važno da Beograd, kao generator Srbije, kao najveći, najmoćniji centar, sa najvećim potencijalom, sa jako mnogo rodoljuba, sa jako mnogo kvalitetnih ljudi koji su ovde da li došli, da li rođeni, da li odrasli, da li sada prešli zbog posla, to je najmanje bitno, ali koji su ovde na istom mestu, mogu da tu svoju energiju kanališu adekvatno, da je ujedine i da je usmere u jednom pravcu, da to bude jedna snaga, jedna srpska energija koja će od Beograda napraviti ponovo srpsku prestonicu. Neka on ima i svoj kosmopolitski karakter, i treba da ima, i meni je drago da ga ima, a to vidite i po nazivima ulica, to vidite i po nazivima restorana, i po raznim, od kuhinja koje možete naći u Beogradu do stranaca koji uvek zadovoljno ovde dođu da bi se lepo proveli i da bi nešto videli. I treba da ima taj karakter, naravno. Biti rodoljub ne znači biti isključiv, ne znači biti ksenofoban. Naprotiv, biti rodoljub znači biti upoznat sa svojom kulturom i biti otvoren za upoznavanje drugih kultura, ali ne toliko da bi ti zbog toga svoju kulturu nipodaštavao ili zaboravio. To što sam ja Srbin etnički mene ne čini ništa u startu ni gorim ni boljim od drugih. To što sam ja Srbin i što sam svestan svog identiteta nacionalnog govori da sam svestan svog porekla, da sam svestan svojih pradedova, i onog sa očeve strane koji je poginuo u Drugom svetskom ratu u borbi protiv fašizma i onog sa mamine strane koji je pregazio Albaniju i probijao Solunski front. To znači da ja neću nikada da pognem glavu pred drugima i da kažem da sam pripadnik genocidnog naroda. To znači da ja neću nikada da pognem glavu i da kažem da me je sramota zbog toga što imam Stefana Nemanju, a manje-više svi drugi iz okruženja bi dali grdne novce da imaju svog Stefana Nemanju, da ne moraju da izmišljaju nekakve grobnice i nekakve spise. Neću da pominjem ko to radi. Mi ne moramo da falsifikujemo istoriju, mi imamo vrlo adekvatnu, konkretnu i jasnu istoriju. Mi ne moramo da se stidimo svoje prošlosti, mi njome moramo da se ponosimo. A dok to radimo i kad to radimo, moramo imati pravilan metod. Ovo što radi predsednik Aleksandar Vučić i ovo što radi Vlada Republike Srbije jeste pravilan metod. Na adekvatan način se prvo samoobrazovati, pa onda nastupati isto tako i pred drugima. Zbog toga stalno pominjem Beograd, jer je Beograd sedište naše kulture, sedište naše politike, sedište naše privrede, i zato je važno da se vrati svojim korenima, a on to može i ja verujem da će on to postići. Beograd služi i treba da služi na ponos svim svojim građanima. On treba da služi na ponos i svim Srbima, ma gde živeli i to je njegova specifičnost. Jer svi mi imamo svoj grad porekla ili grad gde živimo, ali je Beograd grad svih nas, svih Srba, jer je on prestonica srpskog naroda, jer je on svetionik u koji ponovo treba da gledamo. I ja se iskreno nadam da ćemo u skladu i sa ovim reformama koje sada imamo iz polja kulture opet uspeti da okrenemo tu trobojku sa svetionika Beograda, da ona više ne bude plavo-belo-crvena, nego da ponovo bude crveno-plavo-bela. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević. Izvolite.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, nemam ništa protiv da slabije zastupljenog pola u upravnim odborima, u savetu bude 40%. Kako će se to tačno izračunavati ne znam, ali bojim se da mi ti nekim specijalnim propisima u stvari narušavamo ravnopravnost građana. Obično se misli na žene. Ja nemam ništa protiv da u određenim organima bude 100% žena. Mi smo zemlja u kojoj je premijerka žena, mi smo zemlja u kojoj su gotovo polovina ministara žene, mi smo zemlja u kojoj je donedavno predsednik Skupština bila žena ili predsednica da budem rodno ravnopravan, mi smo zemlja u kojoj je guverner NBS žena. Ona kaže da je guverner, ne guvernerka, zato ja kažem guverner žena. Nemam ništa protiv da bude u svim oblastima ne 40, 100% žena, ali se bojim da mi donosimo zakone samo za funkcije, da 40% bude u upravnom odboru, u savetu, u Vladi, u ministarstvima itd. Šta ćemo sa nekim tipičnim ženskim zanimanjima i muškim zanimanjima? Recimo, zašto ne bi doneli propis da 40% medicinskih sestara budu slabije zastupljen pol? Kako bi onda funkcionisale bolnice? Ja kada god sam išao u bolnicu ili dom zdravlja obično je medicinska sestra žena ili ženskog pola. Ali, bože moj, neka bude kako moderna vremena donose, neka bude tako. Danas je neko pomenuo da je na današnji dan Austrougarska objavila rat Srbiji. To je bilo veoma nekulturno sa njihove strane. U tom ratu su počinili genocid u Mačvi. Prvo što su učinili pobili su Mačvu. Imali smo jednog neprijateljskog vojnika koji je kasnije postao naš vođa, jednu veliku državu podelio u šest, tu veliku državu koja je stvorena te 1914. godine. On koji je jurišao protiv stvaranja jedne velike, multietničke države je kasnije uhvatio i podelio tu državu na šest drugih, a Boga mi sa ovim pokrajinama je, otprilike to doveo maltene do osam. Tako je kada narod koji je zaboravio svoju prošlost osuđen da mu se ona ponovi, ili šta je Čerčil rekao – da se istorija ponavlja i uvek nas sve više košta. Da, na današnji dan je Austrougarska objavila, taj kulturni navodno narod, nekulturnim Srbima je objavila rat zato što je multietnička organizacija „Mlada Bosna“ u Sarajevu ubila velikog lovca Ferdinanda, koji je ubio ne znam koliko divljači. Nisu ga ubili u konopljištu, u lovištima u Beču, ubili su ga na teritoriji na kojoj su oni živeli. Ubio ga je Gavrilo Princip. On je bio po meni pripadnik multietničke organizacije koja se zvala „Mlada Bosna“. Da, zbog toga su nam objavili rat. Ali, gle čuda, pre toga je bio neki ultimatum. Danas ko je pomenuo objavu rata nije pomenuo ultimatum. Ultimatum je bio, gospodine Martinoviću, 23. jula. Na isti dan Valentin Icko je doneo zakon, nametnuo zakon, kako se to kaže, doneo o zabrani negiranja genocida u Srebrenici. Jedan čovek doneo zakon. Verovatno je to kulturno u Austrougarskoj. To je poćurak radio, poćurak je bio neki zemaljski namesnik 1914. godine, a ovaj je bio samo namesnik, nije bio zemaljski, već je bio, izgleda božanski, čim je sebi dao za pravo da čak suprotno Dejtonu, prekrši Dejtonski sporazum i donese zakon o zabrani negiranja genocida. Austrijanac je zaboravio da su pobili celu Mačvu. Posle objave rata kada su upali, pobili su celu Mačvu, likvidirali sve što je mrdalo i što nije uspelo da pobegne, sve su ubili. Onda, isti taj koji je prouzrokovao smrt 1.264.000 Srba ili gotovo 30% populacije je dao sebi za pravo da on zakonom zabrani negiranje genocida itd. Istorija se izgleda po njima ponavlja. Ja se nadam da ćemo mi biti dovoljno pametni da izbegnemo neke njegove zamke, da izbegnemo zamke onih koji nas spolja oduvek ugrožavaju fizički, teritorijalno, kako god hoćete, da ćemo izbeći zamke i od ovih unutrašnjih koji im pomažu i očigledno je da mediji koji se bave izveštavanjem i obaveštavanjem građana, posebno oni Luksemburški na svake načine žele da iznutra … ne vlast nego državu. Ja sam vas gospodine Martinoviću tri godine ubeđivao da će ovi strani mediji koji su bukom i galamom doveli do situacije da ne smemo da ih prevedemo zakonu, da su registrovani u Luksenburgu, da tamo ne emituju program, a ovde ga navodno reemituju. I, sad, Bože moj, pošto su oni protiv vlasti oni su nezavisni, jel, oni su opozicioni mediji nisu nezavisni, pa sad ako mi primenimo neki zakon ili REM primeni zakon, onda je to problem, kao to je gušenje slobode medija itd. Ne radi se o slobodi medija, ne radi se o gušenju medija, radi se o Šolakovom biznisu i Đilasovom preduzeću. To je više nego jasno, ne može biti reemitovanja bez emitovanja, to zakoni kažu. Konvencija o prekograničnim televizijama to kažu. Ja sam vas upozoravao da oni neće … da sredstvima koja su nezakonito stekla, jer oni ne reemituju program, oni ga emituju. Oni emituju srpske reklame, ako ste strana televizija, onda po Zakonu o oglašavanju nemate pravo na reklame. Ja se nadam da će ove gospođe ili slabije zastupljen pol, ako to budu muškarci, revnosnije u Ministarstvu kulture raditi svoje poslove, odnosno pokušati da kao Ministarstvo koje vrši nadzor nad radom REM-a koji treba da se stara o elektronskim medijima, da će uspeti da ove medije privedu zakonu. Dnevno nezakonito emituju 200.000 sekundi, što je samo po dva evra iznosi 400.000 evra, na godišnjem nivou to je 150 miliona evra koje nezakonito uzmu. Domaći mediji se registruju u Srbiji, plaćaju sve REM-u, Ratelu itd. ali po zakonu koriste marketinško tržište. Oni mogu da emituju reklame. Strani mediji se ne registruju, nikome ništa ne plaćaju, ali zato mogu da emituju samo reklame koje su izvorni deo programa, nema prekrajanja, izmena i ubacivanja dodatnih reklama. Što znači da reklame koje idu u Luksenburgu mogu da se emituju u Srbiju, ukoliko se u Luksenburgu emituju za širu javnost. Pošto u Luksenburgu nema nikakvog emitovanja postavlja se pitanje ko im je dao za pravo da uzimaju deo marketinga koji je namenjen domaćim medijima, koji se registruje i plaćaju se obaveze? Domaći mediji plaćaju autorska prava. Autorska prava spadaju u kulturu. Tu su razni autori, izvođači itd. onda domaći mediji koji to plaćaju ostaju bez polovine kolača koje im uzima Šolak i Đilas, a sa druge strane, ovi koji ništa ne plaćaju kradu polovinu marketinškog tržišta. Oni autorska prava nikome ništa ne plaćaju. Vi ne možete ni tužiti te medije jer će vam odgovoriti na tužbu, a ja takav jedan primerak imam ovde, da oni ne mogu da budu tuženi jer nisu registrovani kao pružaoci medijskih usluga u Srbiji, što je tačno. To je tačno, nisu registrovani, ali emituju program u Srbiji. Nema reemitovanja bez emitovanja. Prekogranične televizije, sama reč kaže, to su televizije preko granice. Kad vam neko kaže iz N1 televizije kako je Nikola Radišić dopisnik N1 televizije iz Luksemburga, zapamtite, dopisnik, kako je on tamo dopisnik ako su oni registrovani u Luksemburgu? Ovi ovde što rade su dopisnici, a on je tamo novinar tog i tog medija u Luksemburgu. Kao, on je dobio nagradu vojvode od Luksemburga, Nikola Radišić, strani dopisnik, odnosno dopisnik N1 televizije u Luksemburgu. On u Luksemburgu ne može da bude strani dopisnik. Mogu oni ovde da budu strani dopisnici, međutim, oni su to sve zbrkali, napad na predsednika Republike, na ministra policije, na poslanike, na šefa poslaničke grupe, e, to im daje za pravo da steknu neki alibi od odgovornosti, odnosno amnestija, ne mogu da odgovaraju, jer, bože moj, oni su slobodni, nezavisni mediji. Oni su u stvari opozicioni mediji koji lažu. Da se ne bi mi žalili Luksemburgu, oni nađu tamo neke istraživačke organizacije i sad odjednom koriste njihovu početnu vest, pa, kao, nije to njihova vest već su oni to kao preuzeli, pa onda udri po predsedniku Republike, udri po Skupštini, udri po Vladi. Uglavnom, oni ni za šta ne odgovaraju, a pri tome stiču enorman novac koji im leže na račun u Luksemburgu i Švajcarskoj. Plaćaju svojim televizijama, imaju preko 30 prekograničnih kanala čiji su oni vlasnici, plažaju reemitovanje i tako smanjuju dobit, izbacuju prihode napolje, čime čine težak poreski prekršaj i delo pranja novca, zato što plaćaju uslugu koja ne postoji. Ako znamo da N1 televizija nema PIB već koristi PIB "Adria njuz doo", drugog pravnog lica koje nije čak ni njihov osnivač, sve vam je jasno i ta dreka i sva ta galama treba da posluži da se zabašure računi na Mauricijusu itd. i da se nelegalnim sredstvima dođe na vlast. Ja se nadam da će neko voditi računa o ovome, kao što se nadam da se situacija oko Austrougarske neće ponovo zapetljati, jer očigledno je da EU polako prerasta u neku vrstu Austrougarske, dakle, da neko ima nameru da se malo protegne dokle je bila Austrougarska, sa manjim ili većim izmenama i nadam se da se neće zapetljati. Barem mi, za razliku od Austrijanaca, treba da naučimo nešto iz prošlosti i da ne dođemo u situaciju da nas ponovo nacionalno osakate, odnosno da izgubimo ponovo deo naše populacije. Dovoljno smo mi ratovali za druge, vreme je da živimo za sebe. Hvala.
Hvala, gospodine Rističeviću. Reč ima prof. dr Ljubiša Stojmirović. Izvolite.
Poštovane koleginice i kolege, veoma interesantna diskusija. Žao mi je što nije tu ministar Maja Gojković, jer sam i za nju pripremio neka pitanja, pa čak i jednu poklon knjigu, ali, biće vremena u nekim budućim danima da joj uručim. Svima nama je poznato da je kultura ogledalo svakog naroda, ogledalo svake zemlje, pa i svakog pojedinca. Onaj ko želi dobro svojoj zemlji, ko se trudi da sačuva sva kulturna dobra u zemlji, a pogotovo ako je ministar, mora da se trudi da svakodnevno to ogledalo čisti, doteruje, kako bi svaki građanin Srbije, svaki strani građanin, dobronamerni ili onaj drugi, mogao u sjaju tog ogledala da vidi sve ono sa čime Srbija raspolaže, sve te naše veličine kroz istoriju do današnjeg dana, da u svakom trenutku u nekom delu tog ogledala može da vidi Svetog Savu, Dušana Silnog, Karađorđa, da može da vidi Milevu Marić, Desanku Maksimović ili Teslu, Milankovića ili, ako je u današnjim danima slika u ogledalu, da vidi Novaka Đokovića, da vidi sve ono što Srbija ima i što vredi. Srbija ima mnogo toga što je dobro, što je svima raspoloživo da mogu da uživaju u tim dobrima koje je stvorila Srbija i koje je preko svojih pojedinaca pružila na uživanje celom svetu. Ali, ima tu nešto i što ne valja. Uz tu kulturu, uz tu zvezdu vodilju, svetilju, moraju da se naslone i zdravstvo i obrazovanje i ekologija i mnoge druge oblasti života. Ovih dana, juče ili danas, bila je jedna veoma interesantna vest u novinama. Naš zemljak, Momir Marić, u 68. godini je završio Pravni fakultet u Kragujevcu. A koliko puta ovde u ovoj Skupštini mi smo se trudili da produžimo ili ne produžimo našim studentima pravo da nastave da studiraju? I tom prilikom je bilo puno onih koji su rekli - pa, kad nisu završili do 30. ili 40, kad će završiti? Evo, vidite da može da se završi i u 68. godini i taj čovek je ispunio amanet, obećanje svom ocu koje mu je dao na samrti - da će jednog dana završiti fakultet. Zato nemojmo stajati na put toj deci, odnosno mnogi nisu deca, tim ljudima, dozvolimo im da završe svoje započeto obrazovanje, odnosno svoje studije. Mi smo napravili veliku grešku kad smo se priklonili toj Bolonji. Ili, da smo bili lukavi, mogli smo u jednom delu i da je prihvatimo, ali da zadržimo i naš stari sistem obrazovanja. Ali, šta je tu je, sad samo možemo da ispravljamo ono gde smo pogrešili. Kad je reč o kulturi, šta je veoma bitno? Veoma je bitno da se svi zaposleni u kulturi, u obrazovnim ustanovama, potrude da sačuvaju ono što je suština kulture jednog naroda, a to je jezik i pismo. Mi se nekako tog svog jezika i pisma, da blago kažem, stidimo, pa se nekako od te ćirilice sve sklanjamo, kao, znate, kompjuterski programi su na latinici, pa engleski je na latinici, itd. Nemam ništa protiv kompjutera, nemam ništa protiv engleskog, nemačkog i svih drugih jezika, ali moramo svoje da sačuvamo. Ćirilica je najsavršenije pismo na svetu, a mi se ćirilice tako lako odričemo. Ja sam imao dosta slučajeva dok sam predavao na fakultetu da mi studenti kažu – jao, pa ne znam sva slova, lakše pišem latinicom. To je naša greška, svih nas koji radimo u kulturi, koji radimo u obrazovanju. Nismo vaspitali tu našu decu od malih nogu da poštuju svoj jezik i svoje pismo. Evo, koleginica… Ali, izašla je i koleginica. Izašao je i kolega Rajić. Nema veze. Ja ću im poslati neke poruke, jer su govorili i jedno i drugo o knjigama o biblioteci, bibliotekama kao bastionu naše kulture. Ja sam nekako našao poslednjih godinu i po dana, možda malo više, jednu zanimaciju, ali je zbilja zanimacija. Počeo sam da sakupljam knjige i da te knjige poklanjam širom Srbije. U početku sam poklanjao pojedincima, danas uglavnom školama, bibliotekama, crkvenim objektima, zdravstvenim objektima, tamo gde god sam pomislio da će te knjige naći mesto, pravo mesto gde treba da budu i odazivao sam se pozivima pojedinaca, kolega koji su mi predlagali – evo, imam ovu školu, treba joj pokloniti knjige, imam neku biblioteku itd. Tu sam ostao dužan, jednom kolegi za Vrnjačku banju još nisam odneo knjige, a ovom prilikom kolegi Rajiću poručujem, čuće on to ili će mu neko preneti – ne mogu da im vratim sudove i sudije u Kulu, ali obećavam da ću u dogovoru sa njim doći u Kulu i doneti za tu biblioteku određeni broj knjiga. Mi smo sada imali u Crnoj Travi jedan sastanak, jedan miting, ili kako da kažem, koji se zove Crnotravska orata, što bi nekako moglo da se kaže na ovom čistom književnom srpskom crnotravska priča, ili tako nešto slično. To je bio skup svih autora proze i poezije i drugih umetnika iz tog kraja. Iskreno rečeno, nisam se nadao da će biti toliko publike. Tom prilikom sam podelio, određen broj knjiga poklonio sam biblioteci, a za te slušaoce sam poneo jedno pedesetak knjiga, mislio sam da će biti dosta. Međutim, bilo ih je dvostruko više, tako da sam im ostao dužan. Zašto ovo pričam? Koleginica koja je govorila o ovoj našoj deci kako nisu članovi biblioteke, ne koriste usluge biblioteka, evo, mogu da joj kažem, a to može i za ove druge da bude interesantno, u Crnoj Travi postoji biblioteka „Sestre Stojanović“, tako se zove, i oni su uveli godišnju nagradu za najboljeg mladog čitaoca, za decu i za ostale. Ovom prilikom je jedan mališan od osam do 10 godina, ne znam tačno koliko ima, dobio nagradu za najmlađeg čitaoca, a jedna bakica je dobila nagradu za najstarijeg čitaoca. Ona kaže da nema knjige koju nije pročitala u toj biblioteci. Neko će reći - odakle tebi 10 hiljada knjiga da pokloniš i da poklanjaš širom Srbije, a išli smo i u Petrinju, išli smo i u Banja Luku, istočno Sarajevo, i u Sarajevo. Bilo je knjiga i za te naše ljude i za druge ljude u drugim bibliotekama i krajevima. Imao sam sreću, a ovo je prilika i da spomenem, pored svih ovih muzeja koje pominjala Maja, postoji u Beogradu jedan muzej, a to je Muzej knjige, jedno izuzetno lepo i fino mesto. Bilo bi dobro da svako od vas ode i poseti taj muzej knjige, nalazi se na Voždovcu. Gospodin Lazić je vlasnik, i pretpostavljam i direktor tog objekta. Sa njim sam uspostavio saradnju preko kolege Čotrića, i oni su mi veliki broj knjiga, u hiljadama, dali, poklonili, da bih ja mogao širom Srbije to da poklanjam bibliotekama. S druge strane, kolege naše ovde, Čotrić mi je sigurno jedno 1000 knjiga poklonio, Žarko Obradović, takođe. Svi oni koji su imali kući višak knjiga, koje im možda nisu trebale, jer su im zauzimale neki deo stana, su mi poklanjali te knjige, i ja zajedno sa tom mojom ekipom to poklanjam širom Srbije. Kolegi Rajiću još jednom poručujem neka se javi za njegovu biblioteku, odnosno biblioteku u Kuli, biće jedan komplet knjiga, izabraćemo i da pomognemo i toj biblioteci. S druge strane, ljudi koji su vezani za kulturu, naročito ovi koji se bave štampom, su mi nekoliko puta, pošto sa njima isto dosta sarađujem, nekoliko puta su mi rekli kako im je sada poslovna politika veoma teška. Pre ne znam ni ja koliko godina, ovaj reče, da li sedam ili 10 godina, pošto je paušalac, potpuno je bio isti iznos paušala kao sada, ali onda je mogao da zaposli 10 radnika, mogao je da im plaća plate, međutim, kaže, danas je sve poskupelo, nešto i 100% i više nije u toj situaciji. S te strane bi trebali i mi i Vlada, možda i ministar finansija, privrede, da vide da se tu nešto promeni, kako bi se tim ljudima olakšalo poslovanje, jer to bi bilo dobro i za nas pojedinačno, a i za kulturu našu u celini. Kolega Marijan Rističević je spominjao ovo dešavanje u Sarajevu, odnosno odluku Incka da sve koji kažu da u Srebrnici nije bio genocid i koji veličaju srpske junake, da će ih zatvarati, ne znam ni ja šta će da rade. Evo, biću skroman, priznaću da sam Srbin, priznaću da sam građanin Srbije, priznaću da sam građanin Republike Srpske. Priznaću da sam Srbin svih zemalja i država gde postoje Srbi i javno na svakom mestu, od ovog trenutka kao i do sada, svugde ću se izjasniti da u Srebrnici nije bio genocid, da Srbi nisu genocidan narod. Reći ću da je Ratko Mladić junak i da je Karadžić junak i da su njihove zasluge velike za ono što je iz tih nemilih sukoba u građanskom ratu ipak uspela da ostvari Republika Srpska, pa neka me hapse, neka me stave i u zatvor i gde god hoće, ali to neće biti moja bruka, to je njihova bruka. Zašto oni to rade? Zbog toga što hoće da prikriju zločin koji su učinili nad srpskim narodom. Danas jedan poslanik iz Češke kaže da su znali da će nas bombardovati sa osiromašenim uranijumom, ali da su to prećutali. Sve je više onih koji polako otkrivaju kako je pripreman raspad Jugoslavije, koji polako otkrivaju ko je to smislio i kako je smislio, čak imamo i jedan nalaz jedne ekipe stručnih ljudi koji su nedavno rekli i dokazali da u Srebrenici nije bilo genocida. Niko ne kaže da nije bilo zločina, niko ne kaže da ti zločinci ne trebaju da odgovaraju, ali mi moramo da se uzmemo u pamet, da stavimo prst na čelo i da shvatimo šta se to dešava, šta hoće ti naši neprijatelji. Oni gledaju da nam saseku korenje, da nas satru, ali oni greše misleći da je nama korenje u zemlji. Mi smo naopako nasađeni, nama je korenje na nebu. Ovo su reči igumana manastira Jovanja, Arhimandrita Mihaila Bikovića. I to je veoma dobro i lepo rečeno. Zato moramo da se uzmemo u pamet da shvatimo da je na nama da sačuvamo ono što su nam preci ostavili i da to uvećamo ako možemo i da prosledimo naraštajima koji dolaze. Ne smemo dozvoliti da nas prevare nikakvim lažima, nikakvim parama, da budemo protiv svog naroda. Ovo je trenutak kad moramo da budemo jedinstveni i da se zajednički borimo za te strateške ciljeve našeg naroda. Srbija je dala mnogo značajnih imena. Srbija ima mnogo pesnika, pisaca, predivnih stihova. Ja ću još jedanput pročitati stihove Nade Kukalić, koja kaže – volim divove ruskih stepa iza čijih slova pleše večnost i kojima se i smrt zauvek klanja. Pogledajte kako je to jako, kakva je to veličina. Nije poezija nešto bez veze. To je odraz duše, izraz duše. To je najtananije ljudsko osećanje. Zato, čitajmo knjige, čitajmo i naše i strane autore i učimo, jer knjiga nam je i dala sve ovo što do sada znamo. Na kraju, citiraću našeg kolegu Čotrića, koji kaže ovako: „Iskustvo iz svih vremena i prostora pokazalo je da ljubav nadvladava mržnju, dobro je jače od zla, istina je moćnija od laži, a život pobeđuje smrt. Zato i opstajemo kao ljudski rod, jer ispunjavamo Božiju reč. Rađajte se i množite se, neka vas bude mnogo na zemlji i napunite je.“ Hvala na pažnji.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dušan Marić.
Gospodine Orliću, dame i gospodo, da ne bi bilo zabune, ja mislim da je danas vrlo važno podsetiti na jednu nespornu činjenicu. Među zaposlenima u kulturi u Srbiji, među zaposlenima u zdravstvu, u školstvu, u pravosuđu, u državnoj upravi i lokalnoj samoupravi muškarci su u ubedljivoj manjini. Negde čak u drastično ubedljivoj manjini, negde je odnos jedan na prema pet. Velika Plana, opština iz koje dolazim, nije izuzetak. Ja ću vam sada pročitati neke podatke: zaposleni u javnim preduzećima, ustanovama, školama itd. 931 žena - 69%, 427 muškaraca - 31%, jedna trećina; Gradska biblioteka - osam žena, jedan muškarac; opštinska uprava - 65 žena, 37 muškaraca; Dom zdravlja - 184 žene, 39 muškaraca; vrtić - 136 žena, osam muškaraca; sud i tužilaštvo - 61 žena, 25 muškaraca; škole - 389 žena, samo 158 muškaraca; direktori javnih preduzeća, ustanova, škola - 13 žena, osam muškaraca; načelnici, šefovi odeljenja, razni drugi rukovodioci - 37 žena i 23 muškarca. Prema tome, ako bi se ovde moglo govoriti o nekoj diskriminaciji, moglo bi se govoriti o diskriminacijama muškaraca. Ja se nadam da će ove izmene o kojima mi danas raspravljamo, da će usvajanje tih izmena obezbediti bar da u kulturi malo ublažimo tu zaposlenost muškaraca. Ovde je više govornika ukazalo na značaj koji infrastruktura ima za stanje kulture i za položaj kulture. Kada je 2015. godine odgovornost za vođenje opštine Velika Plana preuzela SNS, mi smo objekte kulture zatekli u vrlo lošem stanju - krovovi prokišnjavaju, fasade otpadaju, ispod vrata i prozora duva promaja. U ovome trenutku, dok ja ovo govorim, u Velikoj Plani ima 17 objekata, institucija kulture i domova kulture i svi su za ovih šest godina obnovljeni i rekonstruisani. Gradsku biblioteku smo potpuno rekonstruisali i to je sigurno jedna od najlepših biblioteka u Srbiji. Rekonstruisali smo Centar za kulturu „Masuka“, rekonstruisali Dom omladine, čak u njemu izgradili nove prostorije koje smo ustupili na korišćenje muzičkoj školi, rekonstruisali vilu „Klefiš“, što je jedna izuzetna zgrada, izuzetna građena u Velikoj Plani koja je sad verovatno najlepša građevina u opštini. Pre 241 godine u Krnjevu kod Velike Plane je počela sa radom prva seoska osnovna škola južno od Save. Naravno da smo rekonstruisali i taj objekat. Rekonstruisali smo domove kulture u Lozoviku, u Miloševcu, u Trnovču, Velikom Orašju, Kruševu, Donjoj Livadici, Bresju, Bugariji, Novom selu, Starom selu, Markovcu, Rakincu. U svim tim objektima zamenili smo stolariju, sredili krovnu konstrukciju, uradili fasade, u mnogima izveli vrlo bitne unutrašnje radove. Ono što je najbitnije jeste da ti objekti nisu prazni. Koleginica iz SPS je pominjala značaj koja imaju kulturno-umetnička društva. Mi u Velikoj Plani imamo 12 kulturno-umetničkih društava. U Srbiji ima, mislim, negde oko 780 registrovanih kulturno-umetničkih društava, znači u proseku pet po opštini, a Velika Plana ih ima 12. Samo jedno naseljeno mesto na teritoriji opštine Velika Plana nema kulturno-umetničko društvo. Šta ovo pokazuje? Ovi podaci koje sad iznosim pokazuju odgovaran odnos opštinske vlasti prema kulturi, pokazuju da je opštinsko rukovodstvo svesno značaja koje objekti kulture imaju za jedno društvo, pokazuju koja je razlika između nas i prethodnih vlasti. Moram da ih pomenem, jer često se može čuti gde oni nas nazivaju seljačkom Srbijom, nazadnjacima itd. Mi takvi smo obnovili sve institucije i sve domove kulture u Velikoj Plani, a oni poslednjih godina svoje vlasti nisu obnovili ni jedan. Ovo u krajnjem slučaju pokazuje da ekonomija u Srbiji raste, da jača ekonomija u Velikoj Plani i da se može izdvojiti više para za sve, pa i za kulturu. Iz tog razloga, čini mi se, ove godine u budžetu Republike Srbije za kulturu je predviđeno više od 1% sredstava. Za kraj, sinoć u Velikoj Plani završena je jedna manifestacija – Voždovi dani kulture. To je jedna manifestacija kojom mi obeležavamo tragični događaj – ubistvo Đorđa Petrovića Karađorđa u Radovanjskom lugu. Logično, centralni događaj te manifestacije se svake godine odvija u Radovanjskom lugu ispred crkve Zahvalnice. Zašto ovo govorim? Zato što je ta crkva u lošem stanju. Gledao sam juče i unutrašnji malter je počeo da otpada, temelji više nisu stabilni, krov je na pojedinim mestima počeo da prokišnjava. Mislim da je neophodna hitna sanacija. Zavod za zaštitu spomenika iz Smedereva je uradio jedan projekat sanacije. Potrebno je negde 10, 11 miliona dinara da se to izvrši i na ovaj način apelujem na Vladu da odobri sredstva za sanaciju crkve Zahvalnice u Radovanjskom lugu, a mislim da treba razmišljati o izgradnji jednog kompleksa. Ja se nadam da na današnji dan, moji prethodnici su govorili, na današnji dan Austrougarska je izvršila agresiju na Srbiju… Znači, ne treba podsećati koji je značaj Karađorđa u srpskoj istoriji i koji značaj i koju ulogu u srpskoj duhovnoj vertikali ima taj nesrećni događaj koji se dogodio u Radovanjskom lugu. Hvala vam.
Hvala, gospodine Mariću. Reč ima Nataša Jovanović.
Zahvaljujem, poštovani predsedavajući. Poštovana ministarka, drago mi je što ste danas u Skupštini, navikli smo da ste ovde često. Međutim, žao mi je što ministarka kulture, Maja Gojković, nije ovde, ali se iskreno nadam da će preslušati ovaj sanskript sa sednice, jer bih volela da dam neke sugestije u radu Ministarstva kulture. Kao što znate, 2010. godine donet je Zakon iz oblasti kulture koji važi do danas i tada su regulisane neke osnovne stvari, kao što je primena, kontrola, finansiranje i drugo. Međutim, ukazala se potreba za pojedinim izmenama kroz podzakonska akta. Vredno je pomena i to da je UNESKO u više navrata donirao srpsko kulturno materijalno i nematerijalno nasleđe, kao što su, na primer, stećci – srednjovekovni nadgrobni spomenici, nematerijalni – srpska slava, donacija spomenicima kulture na Kosovu i Metohiji, ali i još mnogo toga. Kultura u Srbiji je bila dugo zapostavljena, što našom krivicom, što od drugih koji su želeli da radi svojih interesa Srbiji izgube identitet. Srbi su stari narod i imaju veliku istoriju koju su mnogi prekrajali kako su hteli. Srbija je vrlo često imali pogrešne ljude na vlasti, pa su na to i pristajali. Sada je stavljena tačka na to pod rukovodstvom Aleksandra Vučića. Sada se zna gde je crta i da po prvi put se zna da neke stvari nisu na prodaju. Naš jezik i kultura su naš identitet. Mi široka srca prihvatamo sve i njihovu kulturu i različitosti, ali niko ne prekraja naš jezik, naše pismo i našu kulturu. Puno je toga bilo zapostavljeno, ali od 2012. godine smo krenuli u obnovu i kao što rekoše mnoge kolege – obnavlja se širom Srbije. Koliko je samo godina bio zatvoren Narodni muzej? Deset, 15, više se i ne sećam. Jedna čitava generacija odrasta, a nema priliku da ode u muzej u svom glavnom gradu. Slično se desilo i sa Muzejom savremene umetnosti na Ušću, zatim sa Galerijom Matice srpske, Etnografskim muzejom, zatim Narodnim muzejom u Zrenjaninu. Tu je, na primer, i Gradski muzej u Mladenovcu koji je bio totalno ruiniran i nije radio 10 godina. Napokon, 2019. godine je ponovo otvoren. Sledeće godine je u planu i renoviranje biblioteke koja nije renovirana od njenog postanka. Ovde je, dodala bih još jedno zapažanje, potrebno promeniti i radno vreme muzeja. Oni obavezno moraju da rade vikendom, a slobodan dan zaposleni moraju da koriste na primer ponedeljkom ili utorkom, jer se dešavalo kada putujem po Srbiji baš u vreme vikenda da su muzeji zatvoreni i mi se odatle vratimo razočarani. To je nedopustivo, jer ako ima šta da pokažemo, a svaki kraj Srbije ima, hajde da to i uradimo. Hajde da se ponosimo koliko imamo veliku istoriju i koliko je samo vojske ovde protutnjalo. Obradovala me je na primer izložba koja je posvećena Savi Vladisavljeviću Raguzinskom, diplomati kralja Petra Velikog u Galeriji RTS-a. Mnogi kažu za njega da je najmoćniji Srbin posle Dušana Silnog. Verujem da mnogi ovde, a mnogi i u Srbiji uopšte i ne znaju da se održava takva izložba. Sada postoje i virtuelni načini obilaska muzeja, tako da bi mnogi učenici i u najudaljenijim krajevima koji žele da vide muzej u Srbiji sa nastavnikom ili profesorom na primer likovnog - galerija slika, sa nastavnikom istorije - istorijske muzeje, sa nastavnikom ili profesorom biologije – biološke. Tako da bi svaki učenik proširio vidike na profesionalno vodstvo nastavnika, kao deo obavezne nastave. To nije isto, kao da sami pregledaju na internetu, a da ništa ne razumeju. Ovo, naravno, samo ako nisu u mogućnosti da lično to posete, ali pošto znamo da je sve manje tematskih izleta, ovo je rešenje, jer sve što mladi više vide, saznaju i prošire vidike postaju pametniji. Kao što vidite nisam ja jedina koja povezujem upravo kulturu i obrazovanje, jer je to nekako neraskidivo povezano i kultura prosto obrazuje mlade i obrazujemo naše ljude da budu pametniji i daju veći doprinos svojoj zemlji. Povećan je broj i koncertnih aktivnosti, a povećana je i tehnička opremljenost pozorišta, bioskopa, što je neophodno za savremene tehnologije. Moram da kažem da Centar kulture u Mladenovcu je dobio kompletno novo ozvučenje koje je mnogo poboljšalo kvalitet zvuka, ali je i samim tim podigao nivo posetilaca. Raduje me takođe što napokon Beogradska filharmonija će dobiti svoju zgradu na Novom Beogradu i pozdravljam sve njihove akcije da izađu iz koncertnih dvorana na ulicu i pokažu i približe građanima svoju muziku. Kultura i u drugim oblastima treba što više da izađe i zgrada među ljude, tako da pozdravljam samu decentralizaciju kulture. Ministarstvo kulture je radilo na svim frontovima, tako da je povećan i broj otkupljenih umetničkih dela savremenih umetnika, a takođe je povećana i regionalna razmena. Uvećan je budžet za umetničku igru, podržani su mnogi projekti iz filmske industriji, tako da mnogo je više sada domaćih i kvalitetnijih serija i filmova, nego ranije. To je zaista primetno i građani su time iskreno oduševljeni. Sve manje je repriza od repriza raznoraznih serija od pre 30 i više godina. Mi imamo zaista talentovane umetnike, ali im treba podsticaj i to je naravno ovo ministarstvo prepoznalo. Godine 2014. na primer Srbija je prva van područja EU potpisala sporazum za Program „Kreativna Evropa“, jer mi i jesmo deo Evrope, hteli to neki političari da priznaju ili ne. U Evropi kultura ne poznaje granice. Ono što je naš zadatak i na čemu moramo da poradimo, a posebno Ministarstvo kulture, jeste da podstičemo svakodnevnu kulturu. Za to su ranije postojale bake, majke koje nisu radile, a sada se sve ubrzalo i promenilo. Našu decu ne treba da prepustimo medijima i internet mrežama. Ovde mislim i na to kako se odnosimo prema starijima i kako se odnosimo prema prirodi. Ministarstvo kulture je prava adresa koja može kroz medije da podstakne program kratkih edukativnih sadržaja protiv nasilja među vršnjacima, kako ne bacati đubre na ulici, kako pomoći starijem da pređe ulicu. Nazvali mi to vaspitanjem ili ne, to je ipak kultura življenja. Nimalo mi se ne sviđa na više televizija emitovanje u udarnim terminima rijaliti programa koje proklamuju nemoral, verbalno i fizičko nasilje. Šta iz toga može da se nauči? Da ko ima nekulturnije, nepristojnije ponašanje i bezobraznije više para dobija na kraju. Ovo možda nije u temi, ali verujete da je veoma, veoma bitno. Treba ponuditi građanima kulturne sadržaje. Mediji se rukovode novcem i ne može se ministarstvo mešati, naravno u uređivačku politiku televizija, ali može nekim drugim načinima da utiče da to bude u noćnom terminu, a dnevni termin da bude za kulturne sadržaje, iz kojih može nešto da se nauči - koliko ima značajnih Srba u mnogim oblastima, a prosečan građanin za njih i ne zna, primer izložbe koja je tu nadomak Skupštine. Prioritet Ministarstva kulture je za sada apsolutno izrada strategije do 2027. godine, zatim tu je Nacrt zakona o kulturnom nasleđu, Nacrt zakona o delatnosti zaštite nepokretnih kulturnih dobara, Nacrt zakona o muzejskoj delatnosti. Dugo je kultura bila u zapećku. Sada je na redu da prave vrednosti dođu na svoje pravo mesto. Nadam se da će ministarka Gojković, s obzirom na njen dug politički staž i s obzirom da odlično zna kako stvari funkcionišu, ostaviti veliki trag u ovoj oblasti, s obzirom da je i do sada bila veoma posvećena i odgovorna u svakom poslu koji je radila. Zahvaljujem se svima na pažnji.
Hvala gospođo Jovanović. Reč ima Ivan Ribać.
Hvala predsedavajući. Poštovana gospođo Čomić sa saradnicom, poštovani građani Srbije, izmene Zakona o kulturi koji se primenjuje još od 2010. godine na prvi pogled nisu u vezi sa njegovom osnovnom intencijom, već predstavljaju akt usaglašavanja sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti. Suština izmena četiri člana važećeg zakona je da umesto 30%, koliko je bilo učešće manje zastupljenog pola, u sastave Nacionalnog saveta za kulturu, u upravnim ili nadzornim odborima ustanova kulture, taj broj da se poveća na 40% i to treba sagledavati ne samo kao političku obavezu, već i kao jedan kulturni čin u doslovnom smislu te reči. Politički vidovi rodne neravnopravnosti vode poreklo još iz kulturnih miljea u kojima je muškarac imao ne samo povlašćenu, nego i delimično eksploatatorsku ulogu u odnosu na žene. Kultura muške dominacije, koja je pre modernog porekla, u novovekovnom društvenom kontekstu je dobila nove forme koje su se očitavale najpre u uskraćivanju prava glasa žena, potom u manje plaćenom radu žena za isti posao koji obavljaju kao i muškarci i u neplaćenom kućnom radu, ali i o manjoj zastupljenosti žena na visokim društvenim lestvicama i funkcijama. U duhu opšte liberalizacije društva i stvaranja novog kulturnog obrasca koji nije zasnovan na muškoj dominaciji je ideja rodne ravnopravnosti koja podrazumeva i ravnopravnu rodnu zastupljenost u upravljačkim mestima ili radnim telima. Ovaj poseban odnos prema rodnoj ravnopravnosti, odnosno uvećanje socijalnog senzibiliteta prema ovoj temi takođe je jedna od tekovima aktuelne vlasti u Republici Srbiji nasuprot njenih zakletih oponenata koji su neretko primenjivali fizičko zlostavljanje svojih bračnih partnera i njihovih roditelja, za šta su pokrenuti određeni krivični postupci. Ta sklonost ka nasilju koju su pomenuti predstavnici sadašnje opozicije ispoljavali prema najrođenijima se reflektuje i kroz njihovu svakodnevnu političku agendu i sada pozivaju na bojkote, demonstracije protiv vlasti, na revanšizme, na neposlušnost, optužujući čak i predstavnike Evropskog parlamenta, iako su, da citiram, govoreći da oni idu uz dlaku Aleksandru Vučiću, završen citat, iako su ih oni pozivali da budu medijator između aktuelne vlasti i opozicije. Tu agresivnost građani su mogli da vide i u nedavnom neveštom performansu gospodina Vuka Jeremića ispred Predsedništva Republike Srbije. Mogli su da vide i pozivanjem na julske demonstracije prošle godine kada su napadali snage MUP-a i agresivnom retorikom opozicionih elita koji koriste rečnik KKK. Mnogi će me sada osuditi što sam napravio ovu komparaciju, ali prosto nisam mogao da nađem bolju, sudeći po jutrašnjoj izjavi jednog od perjanice, intelektualne opozicije, gospodina akademika Teodorovića, koji je u svoj intervju rekao da više veruje Belivuku, nego Aleksandru Vučiću. Sa tom njegovom rečenicom on planira i to mu je politička platforma sa kojom on želi da pridobije glasove građana Republike Srbije. Više veruje čoveku koji je tranžirao ljude u polutke, nego legitimno izabranom demokratskom predsedniku jedne suverene zemlje. Da nije tragično, bilo bi smešno i neka mu služi na čast. Ipak SNS nasuprot tome ima jasan i principijelan stav koji je više puta potvrđen u javnosti. Biti principijelno protiv nasilja, to znači ne tolerisati bilo koji njegov pojavni oblik. U tom smislu i borba za rodnu ravnopravnost je zasnovana na istom principu kao i borba protiv siledžija, protiv huligana i svih onih ljudi ili organizacija koji smatraju da sebi mogu da dozvole da rade ono što drugim ljudima zabranjeno. Sasvim suprotno tom stavu pravi stavovi današnje opozicije i medija koje oni kontrolišu ponovo dolaze do izražaja ovih dana u horskom zauzimanju strane bezobzirnih kriminalaca koji su sa svojom bandom činile gnusne zločine koji su nepojmljivi zdravom razumu. U slepoj želji da se po svaku cenu dokopaju vlasti, ovi da tako kažem političari otvoreno staju na stranu jedne kriminalne organizacije, umesto da budu užasnuti ili najmanje kao ljudi solidarni sa porodicama njihovih žrtava. Samim tim braneći zločine, braneći zločince u javnosti kroz vešto uvijenu političku formu ovi ljudi koji su se opet nameračili da osvoje vlast, postaju saučesnici u promociji asocijalnog ponašanja i istinski podrivači pravnog sistema, društvene stabilnosti kojoj težimo kao društvo još od kada smo došli na vlast. Možemo primetiti i da su se njihovi najviši funkcioneri, poput Dukljanskog fanatika, kako sebe voli da nazove Brajan Brković, visoki funkcioner SSP, koji sada odjednom podržava osobe koje su zauzimale svojevremeno najviše pozicije u MUP-a, a danas se spominju da su na neki način upletene i povezane sa ovom kriminalnim organizacijom. Bez ikakve namere da prejudicira njihovu umešanost u kriminalne aktivnosti, iskreno bilo bi mi drago da se ovi navodi pokažu kao netačni, ali ipak su to osobe koje bi morale bar da snose onu moralnu odgovornost zbog toga što se kolokvijalno kaže – nisu bavile svojim poslom, tj. nisu radile ništa da spreče nastajanje ovog kriminalnog klana, u najmanju ruku. Isto da podsetim da je gospodin Brković, visoki funkcioner stranke Slobode i pravde, bivši predvodnik protesta „1 od 5 miliona“, koga ima gde god se za Srbiju može najružnije govoriti i da je on sin Balše Brkovića i unuk Jevrema Brkovića, osoba koje su osvedočeni protivnici svega srpskog. Srpskog imena, srpskog naroda, srpske vlasti i srpske crkve i države na posletku, o čemu ne skriveno govore o svim svojim nastupima i javnim pojavljivanjima već decenijama. Da ne kažem, deklarisani i ostrašćeni srbomrsci. Sada bi on, unuk i sin ljudi koji su karijeru igzradili na animozitetu prema Srbiji i srpskom narodu, sada bi on nama da soli pamet šta je dobro u Srbiji, šta ne valja u Srbiji, kako će on kada dođe na vlast sa njegovim mentorima da uredi ovu državu i društvo. Napokon i ovaj zakon, kao i mnoga druga zakonska rešenja o kojima raspravlja ovaj visoki dom pokazuju da je društvo u Srbiji ponovo pred izborom između, da upotrebim jednu tešku, ali istinitu drevnu podelu iz hebrejske tradicije, na sinove svetla i sinove tame. Ne sumnjam da će kao i do sada pobedu izvojevati pristojna ne nastojna Srbija. U ime te Srbije i mi narodni poslanici treba javno da podržimo i ovaj i svaki drugi zakon koji onemoguće nasilje i nasilnike i koji garantuje punu ravnopravnost svih ljudi. Iz tog razloga sam smatrao da i četiri kratka člana kojima se menja ovaj zakon, odnosno se usklađuje sa Zakonom o rodnoj ravnopravnost, treba iskoristi da bi se istakao princip koje pristojne ljude odvaja od nasilnika, huligana i njihovih branitelja u javnosti. Dozvolite samo da kažem još par reči o jednoj aktuelnoj situaciji koja se dešava ovih dana u društvu. Svako zdravog razume i ne prevelike političke pismenosti može da uvidi da se prethodnih dana Srbija i njena vlast suočava sa očiglednim pritiscima iz raznih centara moći, što političkih, medijskih, opozicionih, kriminogenih i svih drugih. Ti pritisci se mogu videti u histeričnom donošenju rezolucija Srbima kao genocidnom narodu koji su brže bolje potrčale da usvoje neke zemlje u okruženju i u regionu iako to sa istinom nema baš nikakve veze. Prvo, nijedan narod u istoriji nije i ne može se osuditi kao genocidan. Napokon, za to nisu bili osuđeni ni pripadnici Trećeg rajha koji su imali jasan strateški i do detalja izrađen plan o istrebljenju jevrejskog naroda, a drugo, zato što se genocid nije ni desio, bar sudeći po izveštaje nezavisne komisije koju je predvodio dr Giden Grajf, istoričar i specijalista za izučavanje istorije Holokausta, koji je naučno dokazao da se desio zločin koji nijedan pripadnik ovog naroda ne sme da negira, ali ne i genocid. Na kraju, o tome je najbolje rekao i naš čuveni reditelj Predrag Antonijević. Kada su ga pitali o zločinu u Srebrenici, postavio je kontra pitanje – ko vam je to rekao. Kada su mu rekli da su to rekle majke Srebrenice, on je rekao – to je jedan od dokaza da se u Srebrenici nije desio zločin, jer da se desio zločin ne bi postojale majke Srebrenice, kao što nije bilo ni majki Jasenovca nakon onog genocida nad srpskim življem u NDH. Osnovna zamisao poštovani građani ovih združenih napada, da se destabilizuje situacija u zemlji, a to je najlakše uraditi tako što se napadne faktor stabilnosti i reformator naše države i društva u celini, predsednik Srbije, Aleksandar Vučić. Pa i da se napadne za nešto za šta normalan čovek ne može ni da pomisli. Sada možemo videti po novinama, da napada da je on ekskluzivni uvoznik indijskog soja korone u Srbiju, napada se da mu je jedno vođa navijača, da mu drugo dete nosi ime velikog srpskog osvajača, da mu je brat narko diler i vlasnik svega što postoji u Srbiji, od frizerskog salona do Mekdonalda, da mu otac nije otac, a sada najnovije, napada se i da je član ovog kriminalnog klana. Svakome iole pismenom čoveku je jasno koje su namere i šta je cilj ovih gnusnih laži i optužbi, ali ću ih ipak javno reći, naročito ove poslednje optužbe da se viđao sa pripadnicima ovog zloglasnog klana, jer i da je hteo, on to ne bi mogao. Ako uzmemo u obzir koliki broj ljudi i službe učestvuje u njegovoj proceni bezbednosti i on to sigurno ne bi mogao ni na koji način da uradi. Poštovani građani, osnovni cilj ovih napada je destabilizacija razvoja i napretka Srbije u svakom smislu, pred predstojeće izbore radi dolaska na vlast onih sa kojima bi se lakše moglo manipulisati, ko ne bi bio tako težak pregovarač i koje bi sa lakoćom prihvatili da sprovodu u delo interese zemalja koje ne da ne žele dobro Srbiji, jer prosto u visokoj politici nema te vrste emocija, već jednostavno žele da nametnu i ostvare svoje sopstvene geopolitičke i geostrateške interese, poput priznavanja nezavisnosti KiM, poput optuživanja Srbije za genocid kako bi se redefinisala političko-pravna situacija u BiH i mnogih drugih interesa. Ali, dragi građani, nemate potrebe da se brinete, niti razloga. Uprkos napadima, uprkos ovim lažima koje se svakodnevno iznose, sada smo videli da je izgovorena laž da je gospodin Aleksandar Vulin, ministar unutrašnjih poslova, za vreme dok je bio čini mi se, ministar rada i socijalne politike, govorio Miljkoviću iz ovog klana, da treba da se auto s oružjem odvede u Jajince iako on tada nikakve ingerencije, niti nikakve mogućnosti nije imao da to uradi. Uprkos drugim izmišljotinama, uprkos želji da se našoj zemlji povije kičma, Srbija se iz dana u dan razvija, brže nego što je za očekivati i izaći će na kraj i sa ovim problemom, kao što je izlazila na kraj sa svim problemima sa kojima se suočavala, od kada je preuzela državno kormilo. Sa poplavama ako se sećate, sa najmanjim BDP u regionu, sa razorenom privredom, sa razorenom vojskom, sa devastiranim školskim sistemom, sa najmanjim platama u regionu i napokon, sa ovom pandemijom Korone. O Srbiji, poštovani građani, vode računa odgovorni ljudi koji žele da iza sebe ostave ne samo materijalne dokaze u smislu velikog broja investicija sadašnjih najvećih plata u regionu, razvijanjem putne zdravstvene i druge infrastrukture, već žele i da stvore ideološku paradigmu i kulturni obrazac koji će raskrstiti sa prethodnim načinima i modelima vršenja državne vlasti koja se oličavala isključivo u besomučnom ličnom bogaćenju, i stvoriti model i stvoriti obrazac koji će za osnovni cilj imati brigu o državi, društvu i svakom pojedincu bez obzira ko u budućnosti bude na čelu naše otadžbine. Hvala.
Hvala, gospodine Ribać. Reč ima Ana Pešić.
Poštovani predsedavajući, poštovane kolege narodni poslanici, uvažena ministarka, poštovani građani Republike Srbije, očuvanje materijalnog i nematerijalnog kulturnog nasleđa je zadatak svakog pojedinca koji želi da njegovo društvo i narod traju vremenom. Svedoci smo da se predsednik Aleksandar Vučić bori da pored ekonomskog razvoja i privrednog rasta, jedan od prioriteta Republike Srbije bude i očuvanje kulturnog identiteta srpskog naroda, razvoj kulture, negovanje tradicije, ali i negovanje kulture sećanja. Ministarstvo kulture i informisanja, kao i Vlada Republike Srbije su pokazali odgovornost i ozbiljnost pri rešavanju višedecenijskih problema u oblasti kulture. Samo bih podsetila građane da je budžet za kulturu najveći do sada, jer je ulaganje u kulturu investicija u budućnost. Ono što je posebno važno i što me posebno raduje jeste da je država prepoznala značaj decentralizacije kulture, kao i ulaganje i unapređenje infrastrukture i osnaživanje manjih opština u Srbiji. Opština Ćićevac iz koje ja dolazim, je najmanja opština u Rasinskom okrugu. Zahvaljujući konkursu „Gradovi u fokusu“ koje je raspisalo Ministarstvo kulture i informisanja izdvojena su sredstva za rekonstrukciju Narodne biblioteke Ćićevac, bioskopske sale, za osnivanje zavičajnog muzeja, ali i za ambijentalno osvetljenje kule „Todor od Stalaća“. Obnovom i podrškom infrastrukturi ovim značajnim zgradama i spomenicima to je pre svega značajno, jer će se poboljšati kulturni kvalitet tj. kvalitet kulture koji nedostaje mladima, ali je bitno i za naš turistički razvoj u budućnosti. Mi smo zahvali na prilici da kulturni, istorijski i turistički potencijal predstavimo na konferenciji - prestonica kulture 2023. godine čime smo izuzetno imali veliku čast i zadovoljstvo. Ono što je najvažnije jeste da ste, tj. ministarka Maja Gojković, prepoznala inicijativu mladih ljudi koji su 2020. godine došli na vlast u opštini Ćićevac i zatekli jedan veliki minus u kasi, urušenu infrastrukturu, zaostale stipendije, neisplaćene zarade, doprinose i poreze, neisplaćene naknade porodiljama. Dok su se ostale opštine u Rasinskom okrugu razvije, rasle i napredovale u svakom pogledu, u opštini Ćićevac su Jeremićevi, Tadićevi i Aleksićevi punili svoje džepove i zaduživali nas. Evidentni su rezultati i razlika u opštinama i u gradovima gde SNS od 2012. godine odgovornom politikom brinula za svoje građane. Ovo je veoma važno, jer isti ti danas pokušavaju na različite načine, različitim metodama i sredstvima da kriminalizuju predsednika i njegovu porodicu. Kada iza sebe nemate ni rezultate, ni dela, ni program, onda koristite sve ili ništa, i to čak i protiv sopstvene države ne bi li ocrnili predsednika koji je za razliku od njih svih ovih godina pokazao da su mu građani uvek na prvom mestu. Neće uspeti, jer u svom svakodnevnom pojavljivanju u medijima i širenju laži samo podsećaju narod zašto više nikada ne trebaju da budu deo vlasti. Pristojna Srbija zna i pamti. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik prof. dr Marko Atlagić.
Poštovani potpredsedniče dr Orliću, poštovana ministarko Čomić sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, ja sam kao predstavnik poslaničke grupe uglavnom govorio o ova dva zakona u prepodnevnoj raspravi, a dozvolite ipak da neke stvari još kažem. Kako smo čuli od narodnih poslanika pred nama su dva zakona. Prvi Zakon o kulturi i drugi Zakon o bibliotečnoj informacionoj deltanosti. Zašto smo ih stavili na dnevni red? Postoji jedan osnovni razlog. Zbog toga kada je u pitanju prvi ovaj zakon, dakle Zakon o kulturi, da ga upodobimo, tako da kažemo, sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti. Ovaj drugi zakon, Zakon o bibliotečnoj informacionoj delatnosti da ga upodobimo sa Zakonom o kulturi. Dakle, SNS kako smo već i rekli, će glasati za ova dva predloga. Ja sam u prepodnevnoj raspravi upoređivao šta je to SNS napravila na polju kulture, a šta je to prethodna vlast napravila sa konkretnim, odnosno direktnim podacima. Dozvolite ipak da kažem, pošto su kolege neke već i spomenule, a i moja malenkost jutros, da Narodni muzej Srbije, ranije zvani Narodni muzej, je li, je građen 15 godina. Deset godina ga je prethodna vlast držala zatvorenim za posetioce. Muzej savremene umetnosti isto tako deset godina. On je sad jedan od boljih muzeja, jedan i drugi, u ovom delu Evrope. Treće, Filmski centar koji je bio totalno zapušten, samo jedan podatak, 2019. godine je u materijalnom smislu Filmski centar dobio 50 puta više finansijskih sredstava nego prethodna vlast. Dakle, poštovani građani, ne 50% više, nego 50 puta više nego prethodna vlast. Dalje da ne nabrajam, pošto sam to nabrajao jutros. Poštovani narodni poslanici, mi smo ovih dana svedoci brutalnih neviđenih napada na predsednika Republike Aleksandra Vučića i na Republiku Srbiju, i na građane Republike Srbije. Centar tih napada je u jednoj inostranoj državi, ali je povezan sa unutrašnjim tajkunsko-mafijaškim politikanskim grupama i pojedinim, podvlačim, intelektualcima i pojedinim analitičarima šarlatanima, koji imaju samo jedan cilj, a to je cilj srušiti sa vlasti Aleksandra Vučića kako bi ponovo preuzeli vlast i doveli Republiku Srbiju na ivicu bankrota kao što su ga doveli. Mi imamo napade iz Hrvatske na primer, ne samo iz nje, imali smo iz Bosne, Hrvatske, Crne Gore povezano čak u Bratislavi gde je predsednik jedne susedne nama bratske države napao žestoko predsednika Republike Aleksandra Vučića lažima normalno, Srpsku pravoslavnu crkvu i državu Srbiju. Sve imaju skupa jedan cilj. Srušiti Aleksandra Vučića sa vlasti i zaustaviti ekonomski, politički i kulturni napredak Republike Srbije. Kada je Hrvatska u pitanju, država Srbija je jasno rekla i rekla da je Tesla, o kome smo govorili ovih dana i danas narodni poslanici, krađa. Posle toga se na naslovnoj strani jutarnjeg lista, to je najtiražniji inače list u Hrvatskoj, pojavio tekst da im se ne može ništa zato što su stavili to, a posle toga opet se u jutarnjem listu pojavi pljuvanje po Srbiji, Aleksandru Vučiću i da smo najveći, optužuju nas, razbojnici na Balkanu. Nismo mi činili genocid. Hrvati su učinili genocid 1941. do 1945. godine u NDH. Hrvati su učinili genocid kad je u pitanju „Oluja“. Molim vas, ponovo podvlačim, ne mešajmo zločin za genocid. Genocid ima nameru koja se dešava pre rata. Ako govorimo samo o ubijanju i klanju, to je homocid, vidim da to 99% i analitičara meša itd. Onda su napali na najmlađeg predsednikovog sina Vukana, što je prema njima neopravdani greh. Znate li, poštovani građani, zašto su ga napali, pozadinu? Ne samo da pokušaju da psihološki deluju na predsednika Republike, nego što je Vukan bio sin Stefana Nemanje koji je vladao u Crnoj Gori, pa su poredili Aleksandra Vučića sa Nemanjom, a njegovog sina sa Vukanom, aludirajući na Crnu Goru. To je pozadina, ne što ovo analitičari svaki dan lupetaju ovuda. To je optužba za velikosrpski nacionalizam kojeg nema. Da smo načisto, ono što je i predsednik Republike rekao, niko u Srbiji ne dovodi državnost Republike Crne Gore, ali imamo problem sa položajem Srba u Crnoj Gori, sa njihovim položajem. Tražimo ista prava, ona koja imaju svi drugi narodi u drugim državama. To je suština toga. Dakle, to kada je u pitanju da i to raščistimo. Sad, ko se dalje javlja, videli ste. Đilasov i Jeremićev, hajde da kažem, bivši saborac, a danas je predsednik političkog saveta Vuka Jeremića, Vladimir Gajić koji je 27. jula 2021. godine brutalno izvređao dr Kona. Znate li zašto? Izvređao ga je na nacističkoj osnovi, zato što je rekao da je normalno razmišljati o odvajanju vakcinisanih od nevakcinisanih građana, kao što su to i u susednim državama rekli. Gajić je rekao: „Zar je moguće da jedan Jevrejin ovo govori?“ Šta bi bilo da je neko od narodnih poslanika to ovde izrekao? Jesmo li mi ikad slične stvari ovde izgovorili? A mi se optužujemo uvek za neku imaginarnu mržnju koje nema, a oni seju mržnju. Ovo je mržnja. Je li ovo mržnja ili ne? Isto, vezano za napade na predsednika. Grupa od 50 „grobara“ dobila je po 100 evra od ljudi iz okruženja Dragana Đilasa i njegove stranke, to su svi mediji objavili, da na stadionu skandiraju: „Vučiću, pederu“ 17. jula ove godine u Novom Sadu, na fudbalskoj utakmici. Dakle, vidite o čemu se radi. To je deo specijalnog rata, ja vas uveravam, protiv predsednika Srbije, a kad se on skine sa vlasti, onda će doći opet oni koji će na ivicu bankrota. Lažima idu, iskonstruisanim lažima. Videli ste juče jednog bivšeg ministra. Da je bilo ko od nas na televiziji pod kontrolom Đilasovom da je izgovorio, pa to bi bilo napada itd. On nama traži psihološku analizu, svim poslanicima i svim članovima SNS i predsedniku države. To je ono lupetalo koje izmišlja stalno, nekakav Prelević. To advokat, pa taj nikad nije istinu rekao koliko ga znam, 20 godina. Taj je izmislio nakon 15 dana jednu rečenicu koju sam ja ovde izrekao, lagao i tražio napad na mene na toj televiziji. Pa, puno ih se bojim, pa će oni odvojiti nas od stranke ili od predsednika Vučića. Oni znaju, džabe su krečili. Pa nisam se ja napadao što nešto vredim, nego što podržavamo predsednika koji vodi bespoštednu borbu za ekonomski napredak naše zemlje i borbu protiv kriminala. Sad, ko se još javio, videli ste. Sad ćemo malo da kažem o tome. Javila se Marinika Tepić, politički, električni zec Dragana Đilasa. Ona je, dame i gospodo, 2016. godine potpisala Predlog rezolucije o genocidu u Srebrenici, vi se sećate koji ste bili narodni poslanici, i tražila da se sprski narod osudi za genocid, kako bi Srbi otišli u zatvor ako negiraju genocid. Govorio sam prošle sedmice u ovom visokom domu, Nenad Čanak u Prištinu, Nenad Čanak instruiše Aljbina Kurtija, Nenad Čanak kod Mile Đukanovića, instrukcije kako će napasti. Nenad Čanak instrukcije daje Đukanoviću kako će napasti predsednika u Bratislavi, ne samo predsednika, nego i SNS. Srpsku pravoslavnu crkvu niko nije onako napao kao što je spomenuti gospodin. Dakle, vidite o čemu se radi, Tepićka je povezana sa banditskim narko-dilerom, vi to vrlo dobro znate, mi smo o tome govorili ovde, Novakom Filipovićem, a on je povezan sa klanom Velje Nevolje, koji je Pančevo pretvorio u svoj kartel. Je li tako, narodni poslanici? Pa vi znate iz prethodnog saziva da je to tako. Đilas je pobesneo zaista kao, da to ne uporedim sa čim, zbog teksta objavljenog u jednim dnevnim novinama u kojem je jasno navedeno da je Marinika koristila rečnik fašističkog pokreta o kojima je gospodin Bakarec govorio jutros u ovom visokom domu. U toj grupi napada, gle čuda, javio se prof. dr Janko Veselinović, u narodu znani kao „stanokradica“. To je onaj čovek kojem sam direktno ovde rekao da je ukrao stan Milici Badži u Obrovcu u Ulici braće Kurjakovića broj 7. Hvala vam, gospodine potpredsedniče Orliću, i svim prethodnim potpredsednicima, što ste mi dali mogućnost da o tome govorim. Rezultat toga jeste da je Milica Badža nakon 23 godine ušla u svoj stan. A Janko Veselinović nije izbeglica bio, imao je kuću i opravljena mu je bila, zapravo, ne njegova, nego njegovih roditelja. Dakle, to je taj čovek, nek se ispita njegova aktivnost oko „Tesla banke“ u Zagrebu, nek se ispita njegova aktivnost dok je bio zadužen za povratak izbeglica u Hrvatsku, koliko je finansijskih sredstava pokupio. E, o tome treba razgovarati. I on ide nekoga kritikovati ovde. Videli smo ovih dana, moram da kažem da je Janko Veselinović podržao Hrvatsku za lik Nikole Tesle na evru. Nije podržao Srbiju, nego Hrvatsku. Da skratim, da bi mogle i druge kolege da govore. E sad vidite, u tu hajku, verovatno ste čuli, poštovani narodni poslanici, ali i građani Republike Srbije, još jedanput da podsetim da se uključila, ali stalno 12 godina, dr Vesna Pešić, politička aktivistkinja Dragana Đilasa i Vuka Jeremića, napala je ponovo Aleksandra Vučića, lažući da predstavnici vlasti izražavaju govor mržnje i da je naše, zamislite, poimanje politike uništavanje protivnika. Gde smo mi to radili? Koga smo mi to uništili? A ona je tražila da se uništi politički protivnik. Vi znate, ja neću napamet nikada da govorim, jer Vesna Pešić je tražila uništenje, likvidaciju Aleksandra Vučića kada je 19. januara gospodnje 2020. godine rekla, citiram: „Ako Brnabićka da ostavku, da znate, sprema se doživotni Vučić. E, nema tu bojkota, samo cev u glavu“, završen citat. Je li to poziv na ubistvo? Je li to poziv na ubijanje političkih protivnika? O čemu ona govori? Pa ona se oduševila što je Inzko doneo zakon kojim se negira genocid u Srebrenici, pa kaže, citiram: „Konačno da Valentin Inzko ide iz Bosne i Hercegovine podignute glave zbog zabrane negiranja genocida u Srebrenici“. Poslušajte dalje, i nastavila: „Ostala je Srbija još, na našu bruku, poslednja koja negira genocid. Zar Srbija nema elementarne ljudske osećajnosti i odlike da više nikada takve stvari ne ponovi?“, završen citat, 25. jula 2021. godine. To je izrekla. Šta ona zna o genocidu? Ne zna ništa. Je li ona izučila šta se tamo desilo? Ne zna. Za razliku od nje, moja malenkost je svu literaturu svetsku i našu pročitala i izveštaje sve moguće pregledala. Ona i ne čita šta naši naučnici kažu. Nijedan svetski naučnik nije tvrdio da se desio genocid. Za vas je ova informacija, poštovani građani, da vidite kako vas lažu, nijedan svetski. Ne mogu da pređem preko još dve stvari, a to je da kažem da Dragana Đilasa nikada, nikada nije interesovao razvoj Beograda, ama baš nikada. To ne kažem ja. To kažu njegove stranačke kolege, bivše, a neke i sadašnje. To kaže i glumac Sergej Trifunović koji je rekao Đilasa ne interesuje kultura u Beogradu, a to kažu i neki ambasadori inostrani. Ja ću sada da citiram bivšeg američkog ambasadora Kamerun ManterA. Manter je 13.09.2009. godine rekao: „Đilas mi je rekao da je njegov plan za Beograd marketinški, a nerealan“. Da li je, gospodine Đilas, ovo istina što ja govorim svaki dan ovde? Proveri to, izađi pred TV ekrane i reci. Vidi, ima neko ko pamti u ovom domu i koji izučava. Dakle, to kada je u pitanju Dragan Đilas i razvoj kulture u Beogradu. Pa, to mu je Sergej Trifunović rekao. Jeremić je, kaže, netalentovan političar, a Đilas je uništio kulturu u Beogradu, kao što je istina. Nije čudo što je bio zatvoren Narodni muzej u Beogradu, Muzej savremene umetnosti, u isto vreme i Narodna biblioteka. Znate ko je bio na vlasti tada? Znate ko je bio direktor Narodne biblioteke i čija se kancelarija Soroševa nalazila deset godina tamo? Mi koji svakodnevno posećujemo te ustanove vrlo dobro znamo. I, evo, ko se javio? Akademik Dušan Teodorović, zvani glavotres. Narod ga zove tako zbog toga što stalno trese glavom od mržnje kada se spomene Aleksandar Vučić i SNS. Dozvolite ipak da kažem nekoliko reči o tom gospodinu. On stalno iskazuje mržnju prema SNS, predsedniku države i svakog onoga ko podržava predsednika Republike. Tako je iskazao mržnju prema sjajnom glumcu Nenadu Jezdiću na otvaranju autoputa „Miloš Veliki“ 2019. godine i obavestio javnost da neće više kupovati Jezdićevu, inače, odličnu rakiju. Zamislite, zbog Jezdićeve ljubavi prema uspehu države, prema svojoj državi i uspehu u infrastrukturi isijava mržnja iz jednog akademika prema državi, prema Aleksandru Vučiću i prema glumcu Jezdiću. Da li ja govorim istinu ili ne, poštovani građani i vi narodni poslanici? Teodorović je isejavao mržnju prema poslanicima u Narodnoj skupštini Republike Srbije u jednoj emisiji pod kontrolom Dragana Đilasa, 18.7.2019. godine, kada je rekao da su narodni poslanici primitivci. Da li smo mi njemu ikada to rekli? Pa, ko isejava mržnju, zamenu teza? Idemo dalje. Nazove predsednika Vučića 10.3.2012. godine u jednom listu pod kontrolom Dragana Đilasa, direktnim, Staljinom, Hitlerom, Musolinijem, Frankom, Peronom ili dinastija Kim u Severnoj Koreji. Jesmo li mi to ikada njemu rekli, osim kada se on izjasnio? E, ovo su istine. Dragane Đilas, izađi pa reci da li ja govorim istinu da li ste to rekli ili ne. Što je najteže. otpisao je Dušan Teodorović, kao i Dragan Đilas, Kosovo i Metohiju. I čuveni akademik je otpisao Albancima, kada je rekao 22.7.2012. godine, citiram: „Kosovo nije sastavni deo Srbije“ u jednom listu pod kontrolom Dragana Đilasa. Da li je tako, gospodine akademiče, ili ne? U ime koga se vi odričete jednog dela svoje otadžbine? Problem na Kosovu nije problem teritorijalne, već ljudskih prava koje su oni zamenili sa teritorijalnim. To nema nigde. Isti Teodorović akademik je 5.03.2020. godine uporedio građane, verovali ili ne, koji podržavaju Aleksandra Vučića i SNS sa stanovnicima nacističke Nemačke. Da li je tačno, gospodine akademiče? Jel jeste ili niste? Da li ste možda, gospodine akademiče, rekli: „Na čelu države Srbije je huligan koji je nevaspitan“? Jesmo li mi to nekome rekli? Pa, to radi svakodnevno. I ovo što je kolega Ivan rekao, potpuno je u pravu - više verujem Velji Belivuku nego Aleksandru Vučiću. To je akademik? Pa, nije on, poštovani građani, profesor. Proteran Saobraćajnog fakulteta u najtežem momentu naše istorije, kada je bilo bombardovanje i sakrio se u državu koja nas je bombardovala i vratio se nakon dve godine, postavila Srbijanka Dugalić protivzakonito ponovo na isti fakultet i ponovo želi da se bombarduje zemlje da bi ponovo otišao u zemlju koja bi nas bombardovala. Zato se zalaže za haos, jer on je prosperitet svoj video samo u haosu i ne samo on, ima ih još mnogo. Malo je vremena da o tome govorim. Neću više da citiram druge, ali na koncu da kažem, poštovani građani, dok naš predsednik Republike Aleksandar Vučić svakodnevno, ali baš svakodnevno čini nadljudske napore da povrati međunarodni ugled naše zemlje i dosta uspešno to uspeva, provodeći politiku mira, kako vidite, politiku bezbednosti, politiku solidarnosti, politiku zdravlja svih naših građana u zemlji i regionu, politiku kompromisnog, trajnog i održivog rešenja za našu južnu srpsku pokrajinu, politiku modernizacije zemlje i politiku bespoštedne, beskompromisne borbe protiv kriminala, u isto vreme Dragan Đilas, Vuk Jeremić i pojedini intelektualci, pojedini razni analitičari, šarlatani, udružuju se i pokušavaju svakodnevno da obesmisle svaki uspeh naše države na ekonomskom i svakom drugom polju. Vuk Jeremić da priča? Pa, šta mu radi francuska političarka Mišlen u Centru za održivi razvoj i međunarodnu politiku, evo ja ga pitam, koja se 30 godina zalaže za nezavisno Kosovo i vodi je Nataša Kandić na međunarodne skupove, verovali ili ne, da kaže da ona predstavlja normalnu Srbiju? Progovori, Vuče Jeremiću. Poštovani potpredsedniče Orliću, poštovana ministarko, Srpska napredna stranka će glasati za ova dva zakona. Živeo naš ekonomski napredak pod vođstvom Aleksandra Vučića. Hvala.
Zahvaljujem i prof. Atalagiću. Reč ima Nevena Đurić.
Uvaženi predsedavajući, poštovana ministarka, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, danas na dnevnom redu imamo dva zakona – Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi i Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti, pri čemu se sve pomenute izmene usvajaju i predlažu u cilju stvaranje ujednačene sistemske, a samim tim i efikasne regulacije celokupne oblasti kulture i sa tim u vezi su i predložene izmene Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti u delu kojim se regulišu uslovi za izbor direktora. Predložene izmene zakona predstavljaju na pravi način odraz napora Ministarstva kulture i informisanja Republike Srbije u cilju stvaranja ovakvih sistemskih zakona i optimalnih uslova za uspešan i ravnomeran razvoj kulture, te ću svakako u danu za glasanje podržati predložene izmene. Ono što je, takođe, važno jeste da je kultura svake zemlje u bliskoj vezi i u mnogome zavisi od ekonomskog stanja i stepena razvijenosti te zemlji i sve kulturne aktivnosti su blisko povezane i sa privredom i sa turizmom i sa trgovinom i sa tradicijom, ali i sa osnovnim obeležjima nacionalnog identiteta jedne nacije. Upravo ekonomski prosperitet Srbije i ekonomski napredak nama omogućavaju da danas ovde diskutujemo o ovim zakonima, da usvajamo pomenute izmene, ali ne samo ove zakone, već i brojne druge zakone koji se odnose na pitanja infrastrukture, na pitanje unapređenja privrede i generalno na napredak Republike Srbije. U tom smislu, moram da napomenem i sve važne projekte koji nas u Republici Srbiji očekuju u narednom periodu. Nas očekuje početak radova na izgradnji fabrike vakcina, kako je najavljeno, do 1. septembra nas očekuje otvaranje još jedne kovid bolnice u Novom Sadu. Svi ekonomski parametri kada govorimo o našoj zemlji su pozitivni. Do kraja godine imaćemo u izgradnji čak osam autoputeva i brzih saobraćajnica, a nadamo se da taj broj bude povećan i na devet, uz jednu veliku napomenu da se početkom naredne godine očekuje i kretanje brzih vozova od Beograda do Novog Sada. Srbija je danas u takvoj ekonomskoj i finansijskoj poziciji, jer politiku danas u Republici Srbiji vode građani Republike Srbije, pošto niko bolje od naših građana, od nas samih, ne zna šta je to pravi interes Republike Srbije. Niko više od nas samih ne može da voli našu zemlju. Sve ovo o čemu sam ja danas pričala, svi ovi projekti, omogućavaju napredak i prosperitet Republike Srbije, jer o tome odlučuju isključivo građani. Srbija danas jača i svi pozitivni rezultati i svi uspesi nisu nešto što je za Srbiju danas daleko i nedostižno. Ali, građani sve vide i oni umeju najbolje da procene i upravo je zahvaljujući njihovom voljom neodgovorna antidržavna i antinarodna politika koja je obeležila period do 2012. godine, tu pre svega mislim na period vladavine lidera sadašnje opozicije iz redova bivšeg režima, nešto što se Srbiji neće ponoviti. Svi ovi projekti o kojima sam ja do sada govorila nisu samo spisak lepih želja. Oni su danas realnost. Realnost zato što Aleksandar Vučić pred građane Republike Srbije ne izlazi sa onim što građani žele da čuju, već izlazi isključivo sa istinom. I varaju se svi oni koji misle da će građani Republike Srbije zaboraviti period ozloglašene vladavine žute ekipe, period kada su nam fabrike prodavali za siću, kada su nam urušavali ekonomiju i kada su ljude ostavljali bez posla. Kako građani vide sve njih mogli smo da vidimo i pre par dana, kada su se provokatori obratili ispred prostorija Srpske napredne stranke, ne bi li izazvali neko sažaljenje ili su prosto imali nameru da ponovo pokušaju da građanima plasiraju maglu. Tada su im građani dali jasan odgovor, kratak i jasan odgovor su dale one hrabre gospođe tom prilikom, koje se ne plaše ni lopova, ni njihovih glasnogovornika i koje mogu da naprave jasnu razliku između toga kako se živelo u vreme tih tajkuna a kako se u Srbiji živi danas. Inače se sav politički program današnje opozicije koja je zdušno podržana od strane pojedinih tajkunskih medija zasniva na dve osnovne ideje, a to je - srušiti Aleksandra Vučića ili što više vređati tog istog čoveka. Onda dođemo u situaciju da nam o urnisanju srpskog naroda govori Marinika Tepić. Ruku na srce, ima ona obimno iskustvo u tom segmentu, ali verujem da nije nimalo prijatno kada ti najobičniji banditi iz redova bivšeg režima slušaju kada mi ovde govorimo o tome šta su i kako su sve oni radili, kako su harali i pljačkali našu zemlju i kakvim su se sve muljačinama i lažima služili. Onda dođete u situaciju da o vama govore vaši nekadašnji bivši saradnici. Ja prosto to ne mogu da izostavim, to ne smemo da zaboravimo, jer tu ima dosta argumenata kada govorimo o urnisanju srpskog naroda. Ako krenemo od toga da je ona srpski narod lažno optužila za genocid u Srebrenici, pa je koristila i zloupotrebljavala poziciju pokrajinske sekretarke za omladinu i sport i na taj način, mimo zakona, finansirala pojedine sportske klubove, pa smo čuli da je obećavala i kojekakve policijske značke, pa je tražila i zahtevala da se isele novinari koji su po njenom mišljenju nepodobni, a danas je valjda nagrađena, to dođe kao neka vrsta stimulacije tim nekim luksuznim automobilima kojima se bahati, nagrađena od strane svog šefa, verovatno za sijaset ovih laži i afera koje kontinuirano plasira. Samo što je mali odziv ljudi koji žele da čuju to šta ona ima da kaže, jer sam sigurna da građani ne žele da slušaju priče od onih kojima je glavna i osnovna ideja vodilja uspešan tajkunski interes, ili bolje rečeno - što uspešniji tajkunski interes i prljavi poslovi. Ne žele građani da slušaju od onih koji rade za tajkunski keš. Međutim, oni ne odustaju jer žele da dosanjaju te svoje snove i da se ponovo dokopaju vlasti. Da napomenem još jednom da građani Republike Srbije jasno znaju koga podržavaju. Podržavaju državu i one koji rade u njenom interesu, a ne tajkune. I jasno je ovde ko radi u interesu građana Republike Srbije i jasno je kome smetaju i ko je protiv zakona koji se usvajaju u ovom parlamentu. Jer, kako bi, recimo, Zakon o poreklu imovine mogao da odgovara nekom ko poreklo svoje imovine ne može da dokaže? Ali, Srbija je napravila svoj izbor. Pošteni i odgovorni građani su napravili svoj izbor i velika većina građana Republike Srbije, a svakako i poslanici SNS, stoje u prvim redovima kad god treba podržati bilo kakvu ideju i inicijativu o prosperitetu Republike Srbije koja se upravo ogleda u politici koju je projektovao i koju danas vodi Aleksandar Vučić. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Miloš Terzić.
Zahvaljujem. Poštovani građani Srbije, poštovana ministarka, danas govorimo o izmenama Zakona o kulturi, o jednom sistemskom zakonu sa kojim svaki deo kulturnog života u Srbiji mora da bude usklađen. Cilj ovih izmena je da se precizira način izbora članova Nacionalnog saveta za kulturu, takođe i nadzornih i upravnih odbora, sa ciljem da ova tela rade još bolje i još efikasnije. Konkretan cilj ovih izmena jeste da se zakon uskladi sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti i da se utvrdi veća zastupljenost žena u ovim radnim telima, što je svakako dobro. I ja ću u danu za glasanje, zajedno sa svojim kolegama i koleginicama narodnim poslanicima iz poslaničke grupe Aleksandar Vučić - Za našu decu, podržati navedene izmene zakona. Kada govorimo o kulturi, naš zadatak jeste da čuvamo i promovišemo naše kulturno nasleđe, jer kulturni identitet je najvažniji za jedan narod, jer kulturni identitet predstavlja sponu između nas, naših predaka i budućih pokolenja i ne smemo nikad da se odreknemo borbe za naše kulturno nasleđe, za naš kulturni identitet, jer svako odricanje tog tipa može biti fatalno za čitav jedan narod. Srpska napredna stranka je stranka koja vodi jednu realnu nacionalnu politiku i baš iz tog razloga smo u prethodnom periodu izdvajali značajna sredstva iz budžeta za kulturu, i to kroz realizaciju važnih projekata, kao što je digitalizacija našeg kulturnog nasleđa, promocija našeg kulturnog nasleđa na međunarodnom nivou, kroz renoviranje Narodnog muzeja, kroz otvaranje Srednjevekovnog muzeja Srbije i, konačno, kroz podizanje spomenika Stefanu Nemanji u srcu društveno-tehnološkog projekta "Beograd na vodi", čime smo dokazali i pokazali da nacionalni identitet i društveno-materijalni progres mogu da idu zajedno. To je priča o nacionalnoj svesti i to je priča o samopoštovanju. Mi na taj način čuvamo i branimo naše kulturno nasleđe. Mi na taj način branimo i Pećku patrijaršiju i Bogorodicu Ljevišku i Arhangele, dakle, naše kulturno nasleđe na Kosovu i Metohiji, koje je danas, mogu slobodno da kažem, najugroženije sigurno u čitavoj Evropi. Uspeli smo da dovedemo do toga da progres sa nacionalnim predznakom bude novi srpski kod i da uticaj lažne drugosrbijanske elite sve više slabi, što je posebno dobro i pozitivno prihvaćeno kod mladih ljudi. Vidi se frustracija te drugosrbijanske lažne elite zbog podizanja spomenika Stefanu Nemanji, zbog davanja državne pomoći za završetak izgradnje Hrama Svetog Save, zbog davanja državne pomoći za obnovu manastira Hilandar. Jedini njihov zadatak jeste da napadaju sve ono dobro i sve ono pozitivno što u srpskom društvu uradi Srpska napredna stranka i predsednik Aleksandar Vučić, ali isto tako i zadatak da napadaju sve nacionalno i sve progresivno. Kada govorimo o našem kulturnom nasleđu na Kosovu i Metohiji, ono što sam siguran da nas sve zabrinjava jesu konstantni i mogu slobodno da kažem svakodnevni napadi na naše crkve, naše manastire na Kosovu i Metohiji i uopšte me ne bi iznenadilo u budućnosti da Aljbin Kurti, miljenik Dragana Đilasa, Borka Stefanovića i Vuka Jeremića, krene putem Mila Đukanovića u pokušajima otimanja imovine SPC, i to je nešto protiv čega moramo svi zajedno da se borimo svim sredstvima da nikada niko ne pomisli da tako nešto može da uradi. Moramo da budemo jako oprezni, jer očigledno je da postoji određeni savez između autošovinista u Beogradu i ekstremista u Prištini, jer na isti način napadaju Srbiju. To su isti oni autošovinisti okupljeni danas oko politike koju propagira Dragan Đilas, a koji su posle 2000. godine oslobodili iz srpskog zatvora Aljbina Kurtija. Verovatno su već tada prepoznali njegov potencijal za napade na Srbiju, pa tako danas zajedno sa Aljbinom Kurtijem Marinika Tepić i Zdravko Krivokapić mogu da optužuju Srbe i srpski narod za nešto što Srbi nikada nisu uradili. Optužuje nas, zamislite u Briselu, Aljbin Kurti da je Srbija počinila nekakav genocid još u 19. veku, a procenat Albanaca u udelu stanovništva od 19. veka do danas je porastao sa 10% na današnjih 90%. Dakle, tamo gde nas Kurti i Marinika Tepić optužuju da su Srbi i srpski narod počinili nekakav genocid, tamo Srba više nema. Jedini narod koji je doživeo sistematski zločin u 20. veku i koji je proživeo i doživeo genocid jeste srpski narod, i to u ustaškoj NDH, ali i strašne zločine i u Bosni i Hercegovini i na Kosovu i Metohiji, što je devedesetih godina rezultiralo strašnim etničkim čišćenjima, gde je više od pola miliona naših sunarodnika bilo prinuđeno da napusti svoja vekovna ognjišta. Cilj Aljbina Kurtija je jasan u pregovorima, a to je da se protera sve srpsko sa Kosova i Metohije. Uzgred, govorimo o čoveku koji jednoj Srpkinji u Đakovici ne dozvoljava da kupi hleb. Toliko o gromoglasnoj tišini i nevladinog sektora u Beogradu i o tzv. opoziciji u Srbiji koji nijednog trenutka nisu stali u odbranu gospođe Dragice Gašić u odnosu na sve ono sa čime se ona danas u Đakovici suočava, u svom gradu, u svom stanu. To je politika jednog kontinuiteta napada na Srbiju i na srpsku državu, koju još zagovaraju i Tači i Veselji i Haradinaj. Dakle, Srbiju optužuju trgovci ljudskim organima, pa zato i neće u Briselu da pokrenu suštinski važna pitanja, kao što su pitanja nestalih, jer ne žele da se dođe do toga da se otvore tajne arhive terorističke OVK, jer bi se onda utvrdilo da istina nije baš onakva kakvom je oni predstavljaju. Dakle, Srbiju poslednjih godina, meseci, nedelja učestalo napadaju zajedno i na istom su zadatku autošovinisti iz Beograda, ekstremisti iz Prištine, trgovci ljudskim organima iz Prištine, hrvatski mediji. Dakle, na istom zadatku su, i to nije ništa drugo do organizovan napad na predsednika Republike Srbije, na Aleksandra Vučića, zbog njegovih čvrstih stavova po pitanju Kosova i Metohije i Republike Srpske. Očigledno je da postoje određeni centri moći i u Beogradu, ali i u okruženju i šire kojima ne odgovara svaki ekonomski i politički uspeh Republike Srbije. Već sam jednom rekao i ponoviću to još jednom da smatram da, ako se ikada nešto loše na Balkanu bude dogodilo, će se to dogoditi zbog nasilnih pokušaja da se reši albansko pitanje i na taj način da se nasilno stvori velika Albanija. Zanimljivo je da o tom problemu jedino govori Srbija, dok sve zemlje u okruženju o tome govore ili stidljivo ili ćute. Hoću da iskoristim priliku i da poručim i ekstremistima u Prištini da ovo više, zahvaljujući SNS, politici koju sprovodi Aleksandar Vučić, nije Srbija iz 2004. i 2008. godine i da Srbija više nikada neće dozvoliti nove pogrome i nove oluje, i nešto nalik onome što se dogodilo 2004. godine kada su goreli vekovi. To se jednostavno više nikada neće ponoviti i Srbija to više nikada neće dozvoliti. Hoću da iskoristim priliku da autošovinistima i ovim Đilasovcima u Beogradu da jednostavno srpski narod i građani Srbije nikada više neće dozvoliti da se putem nasilja dođe na vlast, bez političke volje građana Srbije, uz pomoć stranih agentura i kriminalaca kako bi mogli da nastave da sprovode onu izdajničku i lopovsku politiku koju su imalipriliku da sprovode čitavih 12 godina, u periodu od 2000. do 2012. godine. Znaju građani Srbije i dobro vide da danas imamo snažnu državu, a ne tajkunsko preduzeće. Vide građani Srbije kako se sprovodi odlučna borba protiv organizovanog kriminala, jer svi oni koji su se bavili organizovanim kriminalom danas su, zahvaljujući državi, iza rešetaka i to je pametnom čoveku dosta. Mi ćemo nastaviti da jačamo Srbiju u svim oblastima, nastavićemo da ulažemo u kulturu, nastavićemo da negujemo kulturu pamćenja, a sa ciljem da širimo i naš ekonomski i politički uticaj u regionu, a i šire, ali nam je najvažnije, i to u skladu sa srpskim nacionalnim interesima, da sačuvamo mir i stabilnost kako bi naša ekonomija i naša privreda još više napredovala. Zato sam ubeđen da će građani Srbije na prvim narednim izborima još veću podršku i poverenje dati politici koju sprovodi SNS i predsednik Aleksandar Vučić, jer to je jedina politika u Srbiji koja garantuje bolju budućnost. Zahvaljujem.
Hvala, gospodine Terziću. Reč ima doc. dr Ilija Životić.
Poštovani predsedavajući, poštovana ministarko sa saradnicima, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani, žao mi je što tu nije ministarka kulture. Izuzetno sam zadovoljan rezultatima Ministarstva u prethodnom periodu i smatram da je samo Ministarstvo dobro radilo svoj posao u onom delu koji je bio njen zadatak. Kada je takvo stanje, kada situacija napreduje, kao što sam rekao, situacija u kojoj je Ministarstvo kulture, logično je da se postavljaju neki novi, viši ciljevi. Smatram da je shodno tome i donet predlog o podizanju lestvice, odnosno da je za direktora biblioteke sada neophodno pet godina radnog iskustva u kulturi i visoko obrazovanje. Koliko je kultura značajna i koliko je značajan deo društva govori nam i činjenica da pojedinci, koji su klasičan primer nekulture i vandalskog ponašanja, žele da se uvuku u ustanove kulture kao što su biblioteke o kojima danas govorimo. Na primer, tako imamo Boška Obradovića koji je, po isteku mandata u Narodnoj skupštini Srbije, pokušao da se zaposli u biblioteci u Čačku. Sada zamislite Boška Obradovića, čoveka koji je probao da uz pomoć nasilja upadne u Skupštinu Srbije, predvodeći one huligane, da radi u biblioteci. Zamislite Boška Obradovića koji je probao da upadne na RTS, televiziju koja je najmanje naklonjena nama, vladajućoj većini, ali RTS koji ima već 20-30 godina izuzetan kulturni program. Zamislite čoveka koji želi da radi u ustanovi kulture, a upada u takvu ustanovu, predvodeći razne huligane. Inače, taj isti Obradović, koji je pokušao da se zaposli u čačanskoj biblioteci, ima i krivičnu prijavu za napad na jednog našeg kolegu, poslanika, ali i krivičnu prijavu za napad na ministra. Kada bi njemu dozvoli da radi u jednoj ustanovi kulture, to bi bilo ravno skandalu. To bi bilo kao kada bismo Draganu Đilasu, čoveku koji je bio optužen za porodično nasilje, za koga se govorilo po medijima da je pretukao bivšu suprugu i njenog oca, dali nagradu – najkulturnijeg Beograđanina, recimo. Osim biblioteka, kada se govori o kulturi, često se govori o prenošenju kulturoloških obrazaca, a o čemu su neke moje kolege ovde govorile. O prenošenju kulturoloških modela ponašanja sa starijih na mlađe. Naime, mladi i deca upijaju sve ono što stariji rade i u njima vide neke svoje idole. Uglavnom su to sportisti, glumci, pevači, ali u poslednje vreme i nosioci javnih funkcija. Sada zamislite situaciju da Vuk Jeremić ponovo postane nosilac neke javne funkcije i da on bude predstavnik toga. Kakve bi on kulturološke obrasce mogao da prenosi na naša pokolenja, na omladinu? Možda bahatost koju je prikazao dok je bio ministar spoljnih poslova, dok je trošio milione građana, spavajući po hotelima koji su adekvatni za holivudske zvezde, dok je pio preskupa vina i pušio preskupe tompuse. Možda nepoštovanje svoje zemlje koje iskazuje i dan danas, svakodnevno, i kada govori o svemu što je srpsko. Možda je to agresija koju je pokazao kada je probao nasiljem da upadne u predsedništvo Srbije, kod predsednika države, ali svaki dan, iznoseći tu istu agresiju, preteći nama, narodnim poslanicima SNS, putem medija u vlasništvu Dragana Đilasa ili putem svojih naloga na društvenim mrežama. Nisam siguran za ove prethodne, ali sam siguran da ukoliko on postane javni funkcioner da će kulturološki obrazac koji on bude prenosio mladima biti sledeći – to je kukavičluk. To je onaj kukavičluk koji prikazao kada je brzinom munje izleteo iz Predsedništva kada je predsednik Srbije izašao pred njega i kada je video odlučan stav predsednika Aleksandra Vučića. Osim biblioteka, muzeja, galerija, o čemu smo svi ovde pričali danas, u skladu sa opštom globalizacijom glavni nosioci kulture postali su mediji kako elektronski tako i onih štampani. Srbija može da se ponosi da ima 74 naučna časopisa u kojima mladi istraživači objavljuju svoje naučne radove, od kojih su neki izuzetno citirani među kolegama istraživačima u inostranstvu. Međutim, nažalost u Srbiji se pojavio jedan ne mogu reći časopis, previše je to jedna ozbiljna i fina reč da bi se upotrebila za gomilu šarenog papira, koju tajkun Dragan Đilas štampa, a gde bi drugde nego u Hrvatskoj, jedinoj zemlji koja je u istoriji imala logor za malu decu i u kojoj iznosi neverovatne neistine i gadosti o predsedniku Republike Srbije ali i celoj državi uopšte. Taj isti Dragan Đilas koji je jedinstven primer na svetu da je za vreme svoje funkcije gradonačelnika zaradio 619 miliona evra zbog čega nije ni stigao da se bavi našim glavnim gradom. On koristeći, pored ovog pamfleta, koristeći i medije i portale u svom vlasništvu daje političku podršku sekačima glava iz klana Belivuk – Miljković, zajedno sa svojom uzdanicom Marinikom Tepić, onom istom Marinikom Tepić koja je još pre nekoliko godina optužila našu Srbiju i našu bratsku Republiku Srpsku za genocid i srpski narod za genocidan narod, pa bi sad nastaviću destruktivno politiku opankavanja po diktatu ambasada verovatno da ode korak dalje, da nas sve optuži da smo koljači i saučesnici. Međutim, on je u svojim medijima spominjao odlučujuće činjenice, a to je da smo mi, da je država Srbija uhapsila ceo klan Belivuk-Miljković bez ijednog ispaljenog metka za razliku od njih koji su u svoje vreme streljali vođe Zemunskog klana da ne bi progovorili. Marinika i Đilas ne govore u svojim medijima da smo mi odmah doveli forenzičare u kuću u Ritopeku, u kuću strave kako bismo ustanovili koje sve boravio u toj kući za razliku od njih koji su Šilerovu odmah srušili da slučajno nekom poštenom policajcu ne bi palo na pamet da tamo dovede forenzičare. Na posletku, država predvođena predsednikom ratu protiv mafije je objavila sve snimke prismotre i sva lica koja su viđena na tim snimcima bila su pozvana na informativni razgovor da prikažu svoj odnos sa kriminalcima iz klana Belivuk-Miljković. Za razliku od njihovog vremena kada su snimci iz Šilerove boljševno nestali. Na kraju, neko ko prenosi kulturne vrednosti sa generacije na generaciju su profesori, učitelji, nastavnici. Setimo se Desanke Maksimović, profesora Vujića nekada ili Vladete Jerotića u skorije vreme. Međutim, opčinjeni mržnjom prema svemu srpskom i svakome ko štiti srpske nacionalne interese, a pre svega zatrovani mržnjom prema predsedniku Aleksandru Vučiću na površinu su isplivale neke kreature, ljubitelji nastranosti, a ljudi koji su se infiltrirali među nastavnički kadar. Mene samo zanima - kada će se uvesti na fakultetima da mora postojati minimum kulturoloških normi koje jedna osoba mora da ima da bi obnovila status profesora na fakultetu? Kako je moguće da našoj deci predaje ne mogu da ga nazovem osobom, čovekom, reći ću – to stvorenje što se na najgori mogući način ruga žrtvama Belivukovog klana? Zar to da nam uči decu na državnom Pravnom fakultetu i to na fakultetu za koji mi svi izdvajamo novac? Pa zamislite kako izgledaju konsultacije kod tzv. prof. Vuletića u jednoj maloj kancelariji kada mu u kancelariju dođe jedan mladi student, lep i iz unutrašnjosti i bude suočen sa njim oči u oči u jednoj maloj prostoriji. Sa čovekom koji se ne libi da dželatu Belivuku izjavljuje ljubav preko telefona i da se onako bezobzirno ponaša i krevelji pred TV ekranima. Gospodo poslanici i dragi građani, ta jasna razlika između nas koji želimo kulturnu Srbiju i istih tih Vuletića, Marinike i Đilasa koji koljačima iz Ritopeka daju političku podršku koja je po meni radna saučesnicima u zločinu. Hvala.
Hvala dr Životiću. Reč ima Miloš Banđur.
Zahvaljujem predsedavajući. Poštovana gospođo ministre, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, ja ću se osvrnuti u svom izlaganju na nekoliko stvari. Naravno, prvi segment u obraćanju biće posvećen zakonima koji su danas na dnevnom redu, tačnije Predlogu izmena i dopuna Zakona o kulturi i Zakona o bibliotečko-informacionoj delatnosti. Naravno da se slažem da i ovi zakoni, kao i drugi, moraju da budu usaglašeni sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti i to nije sporno. Ono što ja vidim ne spornim, ali jeste neka moja primedba i Ministarstvu za rodnu ravnopravnost i Ministarstvu kulture, a možda i drugima koji neke svoje zakone budu po ovom osnovu nama dostavili na korekciju je da su ovi zakoni doneti negde otprilike u isto vreme. Jedan zakon je donet 10. maja, drugi 25. maja ili otprilike u tom periodu. Period pripreme zakona ili izmena zakona je jako dug i ja sam očekivao da i u jednom ili između jednog i drugog ministarstva postoji komunikacija i da nešto što se priprema u Ministarstvu za rodnu ravnopravnost bude na vreme sagledano i inkorporirano u propise koji se tiču drugog ministarstva, Ministarstva za kulturu. Da ste vi to tako uradili, vi i vaša koleginica koja je ministar kulture, mi danas ne bi trošili čitav skupštinski dan na izmene i dopune koje se tiču promene tri brojke na tri mesta u dva zakona. Znači, to je moja kritika vama i moja kritika Ministarstvu kulture u tom delu i zanimljivo je da je Ministarstvo kulture požurilo da odmah neke svoje članove usaglasi sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti, ali recimo nije punih 16 godina niko usaglasio Zakon o kulturi sa Zakonom o visokom obrazovanju. Zakon o visokom obrazovanju iz 2005. godine sa svim izmenama i dopunama, kasnije pa i nov zakon iz 2017. godine sa izmenama i dopunama, ne poznaju više obrazovanje. Ranije smo imali više i visoko. Visoko je bilo fakultetsko, više je bilo dvogodišnje. Od 2005. godine u Srbiji postoji samo visoko obrazovanje koje je u stvari inkorporiralo i više obrazovanje i zaista više škole su postale visoke strukovne škole. Tako da kada u zakonu i dalje stoji posle 16 godina da neko treba da ima visoko obrazovanje za funkciju direktora, a misli se na četiri godine, najmanje četiri godine školovanja na fakultetu, onda to nije u skladu sa zakonom i ja upućujem i one koji rade u Ministarstvu kulture i u nekim drugim ministarstvima da urade ono što su uradile njihove kolege iz Ministarstva privrede, mislim. Zakon o javnim preduzećima je na vreme usaglašen sa Zakonom o visokom obrazovanju i vi tamo imate lepo navedeno kada je u pitanju školska sprema direktora javnog preduzeća visoka školska sprema šta to sve podrazumeva. U svakom slučaju, potrebno je da napisati da se radi o školovanju na visokoj školi, odnosno visoko školskoj ustanovi u trajanju od najmanje četiri godine, odnosno 240 ESP bodova, bilo da se radi o akademskim ili strukovnim studijama. Ovako ako ostane, a ostalo je, da piše da direktor i biblioteke i ustanove kulture treba da ima visoku školu, to znači da on može da ima tri godine visoke strukovne škole, da je stekao prvu osnovnu diplomu visoke strukovne škole ili da je stekao visoku diplomu fakulteta, a mnogi planovi i programi su tri plus dva umesto četiri plus jedan, tako da i sa tri godine fakulteta dobija se osnovna diploma i on je završio visoko obrazovanje. Siguran sam da zakonodavac nije mislio na trogodišnje, već na četvorogodišnje školovanje i mislim da je red posle 16 godina neko u Ministarstvu za kulturu sedne, razmisli i uslove za izbor direktora upodobi zakonu koji je u tom delu nepromenjiv od 2005. godine. To su bile neke sugestije onoga što je na dnevnom redu. Što se tiče onoga što nije sasvim direktno na dnevnom redu, a jeste nešto što, kao građani i, kao narodni poslanici, trebamo i moramo da komentarišemo je, ne smemo da ostanemo nemi na sve to što se oko nas dešava je da želim da podsetim sve nas, da je danas 28. juli. Do duše 2021. godine, ali 28. jula 1914. godine, znači pre 107 godina, Austro-ugarska je objavila rat Srbiji. Pet dana pre toga, 23. jula 1914. godine, u Niš, u zgradu Banovine, gde je bilo privremeno sedište Vlade, predsednika Vlade i gde su bili kralj i Narodna skupština, stigao je telegram, ultimatum Austro-ugarske carevine, Srbiji. Zanimljivo je da je tog istog 23. jula, ali ove godine, Valentin Incko, koji dolazi iz zemlje koja je pravni naslednik austro-ugarski, ili da kažem čovek koji pripada naciji koja je tada izvršila agresiju na srpski narod, takođe uputio jedan ultimatum srpskom narodu, zabranivši nam da govorimo o svojim žrtvama i stradanjima u ratu u BiH, da o Srebrenici ne smemo ni da komentarišemo i da je to genocid o kome čak ne sme, ni da se u svrhe istraživanja i nauke polemiše. Očigledno je da duh Oskara Poćoreka, živi u gospodinu Valentinu Incku, jer i Oskar Poćorek koji je 1914. godine bio upravitelj BiH, je u pismu svom ministru napisao da treba iskoristiti apatiju srpskog seljaka, da Zagreb obavezno treba okretati protiv Beograda, a da hrvatsku i muslimansku inteligenciju u BiH treba okrenuti protiv Srba. Dakle, zavadi pa vladaj. Tako je bilo, tako su razmišljali i tako razmišljaju i danas. Suština je, muslimani i Hrvate, sada Bošnjake i Hrvate okretati protiv Srba, i to se nije promenilo. Srbi to naravno znaju i uvek su hteli bratske odnose i sa jednima i sa drugima, jer mi i jedne i druge smatramo i doživljavamo, kao svoju braću, ali izgleda da na te druge dve strane postoji nada da se uz tuđu, stranu pomoć uvek nešto može štrpnuti što pripada srpskom narodu, pa se onda opredeljuju za tu opciju, a ne za opciju saradnje, bratstva i prijateljstva sa Srbima. Moram da kažem, da je upravo zbog Valentina Incka, on poslednji koji može da govori o genocidu. Ne samo on, svi koji pripadaju nemačkoj, tj. austrijskoj naciji, treba da se uzdržavaju kada srpski narod pominju u kontekstu bilo kakvog genocida, jer genocid se desio u Prvom svetskom ratu. Genocid je počinila Austro-ugarska nad Srbima, počinila ga je Nemačka, počinila ga je Bugarska, ali pre svega Austro-ugarska. Iz jedne direktive komandanta Austro-ugarskog devetog korpusa, 1914. godine, samo jedan citat ću da izvučem – pre svega ne trpim da se neuniformisani, ali naoružani ljudi, neprijateljske zemlje, bilo da se nađu u grupama ili pojedinačno, zarobljavaju, oni se imaju bezuslovno poubijati. Radi se o drugom i trećem pozivu, jer u Srbiji nije bilo uniformi za sve. Drugi i treći poziv nisu imali službene uniforme, njihova seljačka odela i šajkače su bili njihova uniforma, a naredba Austro-ugarske vojske je bila da se oni ne zarobljavaju, da se oni, bilo pojedinačno ili u grupama, na licu mesta ubiju. Andri Barbi, dopisnik pariskog „Ilustrasiona“, za period Prvog svetskog rata, kazao je - prinuđen sam da žigošem strahovita varvarstva austrougarskih trupa, da nisam svojim očima gledao njihova nedela i da nisam fotografisao njihove žrtve, ne bih verovao u zločine. Za sada su njihovi ranjenici, misli na austrougarske, smešteni zajedno sa Srbima, po srpskim bolnicama i oni ih neguju, kao i svoje Srbe. To je napisao neko ko je Francuz i neko ko je sigurno u tim situacijama i u tom periodu bio nepristrasan. Dakle, genocid je počinila Austro-ugarska, počinila je nacija kojoj pripada i gospodin Incko i kojoj je pripadao i gospodin, da li uopšte može da se nazove gospodin, Oskar Poćorek, krvnik koga je zaobišao onaj metak koji je bio njemu namenjen, od strane Gavrila Principa. Oni su u BiH napravili niz velikih logora za srpske civile. Ne znam koliko je to poznato javnosti. Srpska sela su spaljivana, stoka je odvedena i pobijena, a civili smeštani u logore. Jedan od najvećih je bio u Doboju, gde je austro-ugarska konjušnica za bolesne konje bila pretvorena u logor za Srbe. Nije očišćena ni sređena. Takva kakva je, u kojoj su bili bolesni konji, u nju su dovođeni Srbi. Kroz nju je prošlo 46.000 ljudi, 12.000 ljudi je stradalo. Bilo je tu i žena i dece, jer stanovništvo čine muškarci, žena i deca. Mnogo dece je umrlo u tom logoru. Najviše zbog nedostatka hrane i zaraznih bolesti. Zbog nehigijene zavladale su crevne zarazne bolesti, broj bolesnih je iz dana u dan rastao, pa je jednog dana bio 106 po evidenciji. Najdramatičniji je bio april 1916. godine, kada je 346 dece umrlo u tom logoru. Kažem, ukupno 12.000 Srba, a to nije bio jedini logor i iz tog logora Srbe su deportovali u logore po Mađarskoj, Rumuniji, što dalje od BiH, jer je plan bio da se BiH etnički očisti od Srba. Ako se očisti od Srba, a Srbija podeli između susednih zemalja, onda prestaje opasnost po austro-ugarsku imperiju, jer je ona u Srbima u Bosni i u Kraljevini Srbiji videla opasnost po svoj opstanak. Ako to nije genocid, ako to sve što se desilo u Prvom svetskom ratu gde je Srbija izgubila jednu trećinu stanovništva, gde je stradalo 52% ukupnog muškog stanovništva, a u tih 52% su oni najmlađi vojno sposobni, biološki najjači muškarci, ako to nije genocid nad jednim narodom, ako genocid nije masovno vešanje civila u Mačvi, šta je onda genocid? Ono što je uradio Oskar Poćorek, nastavlja Valentin Incko. On zabranjuje da se govori o žrtvama u Bratuncu, u opštini Srebrenica, o srpskim žrtvama između 1992. i 1995. godine kojih je bilo nešto manje nego što je bilo muslimanskih žrtava u periodu od 11. do 19. jula 1995. godine. Nešto malo manje, a ja ko logičar i matematičar uvek polazim od principa uzroka i posledica. Znate, jeste neki propust u lancu komandovanja možda uzrokovao da dođe do ovako strašnog zločina 11. jula u Srebrenici. Nedovoljno čvrst lanac komandovanja. Strane službe koje su imale interes da Srbi počine zločin na koji će kasnije stalno da se pozivaju, da sve drugo zaborave i da samo to bude u fokusu Međunarodne zajednice. Ovde je bitan i uzrok. Oni koji su popalili sva srpska sela u opštini Srebrenica i opštini Bratunac, pobili civilno stanovništvo ili proterali, pa u toj vojsci Republike Srpske su bili njihovi rođaci, braća, komšije, susedi itd. lako je bilo upaliti fitilj osvete i da se isprovocira da se nekome kaže – e sada, e ovo vam je prilika da se osvetite. Znači, ja osuđujem to što se desilo tada, 11. jula i kasnije u Srebrenici, ali zašto niko u međunarodnoj zajednici, gotovo niko u zapadnom delu međunarodne zajednice, pa i gospodin Valentin Icko, ne žele da govore o onome što se desilo pre toga, o događajima koji su prethodili tome od 1992. do 1995. godine. Da nije bilo stradanja više hiljada Srba u selima te dve opštine, o čemu čak i CIA šalje svoj izveštaj u Vašington, pa oficiri CIA kažu da je nedozvoljeno ponašanje armije BiH, da nema komande, da su raspušteni, da se ponašaju nasilnički, svirepo, itd. Da nije toga bilo pitanje je koliko bi neko uspeo da motiviše i upali te srpske vojnike da 1995. godine urade to što su uradili. Samo da navedem, kad sam pomenuo logore za Srbe u Prvom svetskom ratu, koja je osnovala Austrougarska, šta kaže Hrvat, doktor Josip Škarić, koji je bio lekar i koji je molio komandanta logora da zatvorenicima, logorašima da suvu hranu, jer boluju od crevnih bolesti, ovaj mu je odgovorio svirepo – pa, šta ćemo, u istoriji se dešava da neke nacije nestaju, a druge se dižu. Pa, šta se može protiv toga činiti da ovoga puta nestane srpske nacije? To je bio odgovor austrougarskog komandanta logora u Doboju koji je bio samo jedan od logora u toku Prvog svetskog rata na teritoriji BiH, logore za civilno stanovništvo. Naravno, 1938. godine na mestu logora podignut spomenik, spomen „Kosturnica“. Zanimljivo je da su 1941. godine, samo tri godine posle podizanja i osvećenja, ustaše čim su upale u Doboj prvog dana minirale taj spomenik. Godine 1954. je obnovljen, ali bez krsta na vrhu i na kraju 6. novembra 1993. godine Vlada Republike Srpske je izvršila svoj dug i obnovila spomenik onako kako to dolikuje. Ovih dana smo svedoci toga da recimo prištinska strana priča o nekim genocidima nad sobom, iz BiH stižu takođe priče da su i oni predmet srpskih genocida, utrkuju se ko će više genocida da nabroji, odnosno da navede i sad se mi pitamo i postavljamo sebi pitanja, a šta će to njima, odnosno zašto to njima treba? Zato ja sad kada pođem od toga šta smo mi učili u školi i kakav smo odnos imali prema pitanju Drugog svetskog rata i genocida nad Jevrejima, pitanju „Holokausta“, imali smo ogromnu empatiju prema žrtvama i s druge strane gotovo nikakvu empatiju prema onome ko je te zločine počinio. Mislim da je ovde cilj međunarodno javno mnjenje, ovde je cilj javnost evropska i svetska koja treba da izgubi svaku empatiju prema Srbima i srpskom narodu, a onda kada međunarodna javnost izgubi empatiju onda oni imaju dovoljno načina da od Srba otmu ono što su naumili, pre svega mislim na naše interese na KiM i na status srpskog naroda u Republici Srpskoj i BiH, jer situacija gde Srbija se razvija, razvija brže od svojih suseda, krupnim korakom korača napred i tako jako i ekonomski osnažena može da zaštiti interese svog naroda na KiM, ali i interese svog naroda u BiH, Republiku Srpsku njima ne ide u prilog. Mislim da su oni rešili da malo požure svoj scenario, jer ovde imam podatak koji je nedavno objavljen da je Srbija u poslednje tri godine ostvarila rast u oblasti inovacija za 30%. To nije naš podatak to je objavila Evropska komisija za ocenu inovacija. Tu se kaže da Srbija duplo brže napreduje, odnosno ima dva puta veću stopu rasta u oblasti inovacija u odnosu na prosek EU. Ubedljivo je ispred pojedinih zemalja EU, naravno pretpostavljate da su na listi uvek Bugarska, Rumunija i ove koje nikada objektivno nisu ispunile uslove da budu deo EU, ali je Srbije ispred i nekih vrlo razvijenih zemalja kao što je Slovačka, kao što je Poljska, ispred Letonije i nekih drugih. Naravno da ovo nije palo sa neba. Ovo je rezultat državne politike, ulaganja u nauku, u obrazovanje, u privredu, u inovacije, u start-ap kompanije. Podršku koju start-ap kompanije dobijaju i sa nacionalnog državnog nivoa, ali i sa lokalnog nivoa, mi znamo da su poslednjih par godina otvoreni naučno-tehnološki parkovi u nekoliko velikih gradova Srbije, jedan je otvoren i u Nišu i Republika i grad Niš kroz naučno-tehnološki park, ali i na druge načine znam, iz svog budžeta pružaju podršku start-ap kompanijama, malim i srednjim preduzećima i upravo politici inovacija u tim preduzećima. Samo još jedan podatak koji stoji u ovom evropskom izveštaju, u Srbiji je poslednje manje od četiri godine broj IT stručnjaka povećan za dva puta, tako da u tom sektoru danas imamo više od 40 hiljada ljudi. Zato što Srbija tako napreduje, njima se žuri da dovrše neke regionalne planove i otuda tolika navalica napada na Srbiju i prozivki koje su upućene predsedniku Republike, pa se tu koristi i ovaj unutrašnji faktor u spoljašnji uvek dobro dođe da destabilizuje zemlju i pored toga što predsednik ima podršku najmanje 70% građana Srbije. znate, tajkunski mediji u iste naslove stavljaju i predsednika i jednog koljača koji je do te mere okrvavio ruke što je gotovo izvesno i što će sigurno na sudu biti dokazano, da njemu ne preostaje ništa drugo nego da se pogađa sa onima za koje veruje da će mu pomoći, a država ne može da mu pomogne, jer je država objavila rat mafiji, rat kriminalu, rat korupciji. Prema tome, on podršku može da očekuje, oni podršku mogu da očekuju sa druge strane od onih koji pretenduju da budu država, da budu vlast i od stranih obaveštajnih službi sa kojima su izgleda uvek bili u nekom kontaktu i za čije su interese služili. Na kraju, rekao bih, čitam neke naslove ovih dana povodom izveštaja gospodina … (ne razume se) Krajfa i nezavisne komisije, da je vreme majstorsko rešeto jeste vreme rešeto, ali mnoge stvari mogu da se zaborave ako se ne ponavljaju i ako se na prezentovanju i otkrivanju i dokumentovanju istine ne radi marljivo, strpljivo i uporno. Hvala vam na vremenu, nadam se da se ministarstva neće mnogo naljutiti zbog ovih kritika koje su upućene na početku. Živeo predsednik Srbije, živela Srbija!
Zahvaljujem. Reč ima ministarka Čomić.
Zahvaljujem. Ministarstvo kulture nema razloga da se ljudi na vaše opaske pošto vaša kritika da je trebalo da i Zakon o kulturi i Zakon o rodnoj ravnopravnosti, bez obzira na to što je Zakon o kulturi donošen pre Zakona o rodnoj ravnopravnosti, da ima odredbu od 40% prosto je, slutim, nesporazum nedovoljnog informisanja vašeg kao poslanika i vi imate i pravo na to. Ne postoji način da zakon koji je donet pre Zakona o rodnoj ravnopravnosti koji ima upućujuću odredbu, da ima u bilo kom svom članu odredbu o 40, 50 ili čega god hoćete procenata za upravljačke strukture, niti bi dobio pozitivna mišljenja drugih ministarstava, niti bi prošao pozitivno Republički sekretarijat za zakonodavstvo. To je način i procedura kako se donose zakoni pred vas, kako idu kao izmene i dopune, dakle, teško da je reč o kritici. Što se tiče usaglašavanja sa Zakonom o visokim obrazovanjem, u to ne ulazim, verovatno će biti pred vama. Mada, i tu malo gubite iz vida konkurs i način na koji ljudi podnose dokumenta. Mislim da je vrlo, vrlo dobro što je Ministarstvo konačno usaglasilo ova dva zakona, jer je nepravda i problemi kojih je bilo na terenu zbog toga što u jednom piše tri godine iskustva, u drugom pet, bilo zaista primetno i zahtevalo je izmene i dopune zakona. Mi u Vladi nemamo ništa protiv da vi imate inicijativu da donosimo zakone nezavisno od toga na šta nas obavezuju jedinstvena metodološka pravila, ali i to je akt koji je donela Skupština 2013. godine i taj akt isto upućuje na to da zakon koji je donet pre zakona sa upućujućom odredbom ne može da sadrži tu upućujuću odredbu. Dakle, potpuno razumem da vi smatrate da smo trebali da vas poštedimo današnjeg radnog dana i unekoliko mogu da se složim sa vama, ali verovatno iz drugih razloga, ali i iz proceduralnih razloga, iz razloga načina na koji radi Poslovnik Vlade, to što vi smatrate efikasnijim, dakle, da Zakon o kulturi unese odredbu o 40% manje zastupljenog pola, pre nego što je ta odredba sa vaše strane usvojena u Narodnoj skupštini, prosto nije moguće. Samo da pojasnim, pošto je i tu bilo nejasnoća, ovo nije zakon o ravnopravnosti žena, i ovo nije zakon o nikakvom slabijem polu, i ovo nije odredba o bilo kome ko je diskriminisan, ovo je odredba koja proističe iz Zakona o rodnoj ravnopravnosti, koji je zakon i o ženama i o muškarcima. U konkretnom slučaju, radi se o jednom ozbiljnom poslu koji će imati Ministarstvo kulture pred sobom, jer odredba, jednom kada glasate za ove izmene Zakona o kulturi, podrazumevaće zamašan posao da se muškarcima omili rad u kulturi, koji je vrlo često bez dovoljno novca, bez dovoljno ugleda, bez dovoljno poštovanja i reputacija, poželjnog bavljenja u upravnim odborima i bez plaćanja, znate, nema te nadoknade u upravnim odborima. To je realnost koja je vrlo jasno u suprotnosti sa našom navikom da govorimo vrlo pozitivno o potrebi negovanja naše kulture, našem poznavanju kulture, o našem poznavanju svega onoga što je dobrobit kulture na korist čitavog društva. Eto, to je objašnjenje. Meni je drago da u suštini ozbiljnih kritika na predloge zakona pred vama i nije bilo, kao što mi je i drago da je ministarka Maja Gojković jedna od prvih koja je shvatila i pročitala zakone koji su stupili na snagu, pa pred vas poslala upućujuću odredbu o 40% manje zastupljenog pola. Tako će pred vas doći sva ministarstva koja imaju bilo koje organe upravljanja, jer ste vi odlučili da tako u Srbiji bude i da svugde gde su javni poslovi i gde su privatni poslovi bude 40% manje zastupljenog pola i to je nešto na čemu sam ja lično zahvalna, a i ono što treba da bude pravi kulturni duh koji vlada u društvu u Srbiji, u ime prave jednakosti između žena i muškaraca. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima Viktor Jevtović.
Zahvaljujem, dr Orliću. Poštovana ministarka, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, govoriću o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o kulturi, koja predstavlja važnu meru napretka jednog društva. Definicija čuvenog Malroa glasi da je kultura nastanak i narastanje sveg bogatstva, oko i sa čovekom, a najvažnije, samog čoveka. Ovim zakonom koji je donet 2009. godine za vreme bivšeg režima, a koji je stupio na snagu u martu 2010. godine, nije bila regulisana osnova kojom funkcioniše naša kultura i to je bila još jedna od volšebnih reformi žutog režima. Usvajanjem novog Zakona o kulturi i podzakonskih akata koji proizilaze iz njega stvaraju se preduslovi za ujednačenu sistemsku i samim tim efikasniju regulaciju celokupne oblasti kulture. Razlog ovih izmena se odnosi delom i na obavezu usaglašavanja ovog predloga zakona sa Zakonom o rodnoj ravnopravnosti, za koji se zalaže Vlada Srbije, na čelu sa Aleksandrom Vučićem. Ovim se utvrđuje da je izbor Nacionalnog saveta za kulturu da obezbedi zastupljenost od najmanje 40% predstavnika manje zastupljenog pola, kao i nacionalnih manjina, a takođe i obavezu zastupljenosti u upravnim, nadzornim i drugim državnim institucijama, u zavisnosti od toga da li je osnivač Republika Srbija, autonomna pokrajina, odnosno jedinica lokalne samouprave, da se najviše jedna trećina članova imenuje iz redova zaposlenih u ustanovi, na predlog reprezentativnog sindikata ustanove, a ukoliko ne postoji reprezentativni sindikat, na predlog većine zaposlenih. Ono što je važno naglasiti, to je da za sprovođenje ovog zakona nisu potrebna nikakva sredstva iz budžeta. U okviru javne rasprave održano je pet okruglih stolova, i to u Čačku, Subotici, Novom Sadu, Nišu i Beogradu, uz poštovanje svih epidemioloških mera, uz prisustvo lokalnih organa vlasti, predstavnika ustanova kulture, udruženja, kao i nevladinih organizacija. Za razliku od bivšeg tajkunskog režima, koji je mario samo za kulturu milionskih interesa sopstvenog buđelara, ostavivši za sobom nasleđe kulturne devastacije, Srbija, na čelu sa Aleksandrom Vučićem, izdvojila je sredstva za period od 2014. do 2020. godine za kapitalne projekte koji uključuju adaptaciju i rekonstrukciju svih krucijalnih ustanova kulture, od zgrade Narodnog muzeja, Muzeja savremene umetnosti, Muzeja Vuka i Dositeja, Galerije Matice srpske u Novom Sadu, Muzeja nauke i tehnike, Muzeja istorije Jugoslavije, Etnografskog muzeja u Beogradu, Narodnog muzeja u Zrenjaninu, Šabačke biblioteke i još mnogo drugih. Takođe, urađeno je mnogo u cilju jačanja svih segmenata kulturnog nasleđa, ali i ekonomskog prosperiteta Republike Srbije, gde se sa dna evropske lestvice sada pretenduje da budemo lideri u regionu i za osam godina postigli smo rezultate koji su bili nezamislivi i bolji nego u zadnjih 50 godina, pritom, suvereni u vođenju sopstvene politike, ali dosledni u pristupu evropskim integracijama. Od pomoći penzionerima i građanima do zdravstva, gde su plate sada dvostruko veće, vojske i policije, izdvajanja za lečenje najmlađih u inostranstvu, borbe protiv bele kuge, sve su to frontovi na kojima se lavovski bori Aleksandar Vučić. Njegova je ideja i predlog da se za svako novorođeno dete izdvoji 5.000 evra, kao i da se zadrže i poboljšaju sva ostala prava i za decu i za majke, jer bez dece ne vrede nam ni fabrike ni investicije. Mi to kažemo, a ko je o tome pre Aleksandra Vučića razmišljao uopšte? I šta je radio bivši tajkunski režim, na čelu sa dirigentom Draganom Đilasom? Da li je to bilo njihovo zalaganje za kulturu, devastacija državne kase, ali i života uopšte, kada je grabio i otimao od porodilja? Umetnost u rasprodaji državnih preduzeća budzašto, u cilju nagomilavanja milionskih suma novca na svoje račune po poreskim rajevima i pokoji „porše“ za njegove satrape. To je bilo to. Da, ta njihova kultura i umetnost se posebno vidi sada, kada se država grčevito bori protiv najmonstruoznijeg klana, gde u odbrani zlikovaca kao konsiljere prednjači prima balerina iz Morovića Marinika Tepić. Očigledno su za nju koljači samo orkestar sa kojima će ona da svira u istu tikvu protiv države i predsednika. Ne smeta joj što su to samo izvođači simfonije smrti. U duhu svoje jezive umetnosti, đavolji advokati se takmiče u odbrani zveri, gde razapinju lažima u delirijumu besa Aleksandra Vučića i njegovu porodicu po Đilasovim i Šolakovim medijima, po ustaljenom programu manipulacije, jer su svesni da se pošteni i hrabri nikada neće povući pred ubicama, lopovima i farizejima, jer sa takvima nema, niti će ikada biti kompromisa. Neće više mafija upravljati Srbijom. Neće više kabadahije odlučivati o sudbini naše dece i svih nas koji smo decidno rekli ne pustošenju naše lepe zemlje. Tako je rekao narod Srbije, a njegova se ne poriče. Živela Srbija!
Hvala, gospodine Jevtoviću. Preostalo vreme poslaničke grupe je 18 minuta. Reč ima dr Boban Birmančević.
Poštovani predsedavajući, poštovana ministarko sa saradnicima, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije, kultura je svakako jedan od temelja svake ozbiljne države i naravno i naše države Srbije i kao takva mora biti tretirana sa posebnom pažnjom i svaki zakon koji se odnosi na kulturu mora biti dobro postavljen, dobro predložen i, što je najbitnije, od strane Skupštine obrazloženo prihvaćen ili neprihvaćen. Ovaj zakon jeste kratak, ali je vrlo precizan i jasan i, prosto, iz čitanja se odmah vidi šta je tema i šta je ono što želimo da postignemo kroz ove zakone i svakako ima moju ličnu podršku. Ima, siguran sam, i podršku skupštinske većine i to je jednostavno tako. Sama kultura i istorija prepliću se i, prosto, protokom vremena sve dođe na videlo i sve dođe na svoje. Šta smo ostavili u kulturnom nasleđu, šta su nam ostavili preci, šta je ono što ćemo mi ostaviti našim pokolenjima sudiće neko drugi, ali ono što je bitno, bitno je da kulturu čuvamo da bude na zdravim osnovama i da je vode ljudi koji su dosledni i koji zaslužuju te pozicije u ustanovama kulture. Upravo ovaj zakon to i definiše i pet godina iskustva u radu je minimum minimuma da bi neko uopšte mogao prihvatiti i voditi ustanovu kulture, a trebalo bi to i mora biti u osnovi za bilo koju drugu ustanovu. Svaka investicija u kulturu mnogostruko se vraća i to je, jednostavno, nemoguće izmeriti. Žao mi je što nije tu ministarka Maja Gojković da, prosto, je pohvalim za sve ono što je uradila za ovo kratko vreme. Svi mi koji smo u politici nešto duže znamo da se nekako kultura uvek nalazila u nekom zapećku, sklonjena kao manje važno ministarstvo, kao nešto ne toliko bitno. Upravo odnos Maje Gojković prema Ministarstvu koje vodi je i odnos Aleksandra Vučića i ovog ministarstva i ove Vlade i naravno ove Narodne skupštine. Vrlo ozbiljno, odgovorno i za vrlo kratko vreme vidljive su promene. Ako pominjemo Narodni muzej i Muzej savremene umetnosti, to su neki poznati muzeji, ali ne možemo pomenuti sve muzeje po Srbiji, biblioteke i druge ustanove kulture koje su, jednostavno, bile zaboravljene. Nisu zaboravljene, nego jednostavno su bile zakatančene. Jednostavno, nisu radile ustanove kulture gde se skupljala prašina i gde niko živ nije znao ni kada će početi i da li će ikada više raditi. Naravno, zahvaljujući glasovima građana Srbije, Aleksandar Vučić 2012. godine preuzima odgovornost za ovu našu lepu Srbiju i uz pomoć svojih saradnika, koalicionih partnera i narodnih poslanika i ministara i uz pomoć građana dolazimo u status gde možemo da mislimo o svemu i mislimo o svemu, gde pokušavamo da popravimo sve ono što se može popraviti i gde postižemo rezultate bolje nego što smo i sami mogli očekivati. Kada je kultura u pitanju, svaka čast i ozbiljna pohvala svima onima koji su u ovih godinu i po dana korone uspeli da, koliko-toliko, između ostalog, bar sačuvaju te ustanove, da uspeju da nešto i urade, da budu na usluzi, jer su, između ostalog, i ustanove kulture tu da bi otvorile vrata našim građanima, jednostavno uspele da opstanu za ovih godinu i po dana i na tome jedna velika pohvala. Ono što svakako nije za pohvalu to je i ponašanje i pokušaj ljudi iz opozicije… Mada, prosto je i pitanje da li zaslužuju i naziv opozicija. Lično sam stava da neko da bi bio i da bi nosio naziv opozicije on bar mora da se ponaša i da misli u interesu građana i u interesu građana da radi tako da država bude jača. Ova opozicija misli isključivo o sebi i misli kako da što bolje ili da što više utiče na urušavanje naše države ne bi li na taj način urušili Aleksandra Vučića, pa bez obzira što bi cena bila skupa i što bi se odrazilo to i na samu državu i na građane. Takvi ljudi pitanje je da li su i opozicija, ali o tome neka misle oni. Ono što je svakako bitno i to je jednostavno tako, kako se borimo za Srbiju, svako na svojoj poziciji, svako na svom nekom mikro planu, bez obzira na kom nivou i na kom mestu radi i živi u Srbiji, prosto, tako će nam u Srbiji biti. Evo, ne bih dužio, pošto smo danas čuli dosta argumenata i zaista jedna iscrpna rasprava o važnim pitanjima. Iskoristio bih ovo, i time ću završiti, da čestitam svima onima koji su osvojili medalje na Olimpijadi, koji su se borili za nas. Svaka čast Milici na zlatu, ali i Mikecu na srebru. Svaka čast i Tijani i košarkašima na bronzi. Te njihove medalje dokaz su da možemo i da jesmo jaki i da jesmo veliki. Svaka čast i onima koji nisu osvojili medalje, koji su ispali u prvom krugu, ali su se borili za našu Srbiju i svaka čast njima. Oni koji nisu ni pokušali, oni neka vide šta će sa sobom. Svaka podrška svim zakonima koji donose dobrobit ovoj Srbiji. Svaka podrška svima onima koji se bore za Srbiju i za naše građane. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima Aleksandar Mirković.
Poštovani predsedavajući, poštovana ministarka sa saradnicom, poštovane koleginice narodne poslanice i kolege narodni poslanici, uzimajući u obzir da se približavamo polako kraju ove rasprave, mislim da smo čuli dosta argumenata i sve one glavne razloge zašto će poslanici poslaničke grupe SNS, Aleksandar Vučić – za našu decu u danu za glasanje podržati ove predloge zakona. Moram istaći pre svega da, kada govorimo o kulturi, mislim da je ministarka Gojković istakla jednu jako važnu činjenicu. Ljudi koji danas najoštrije kritikuju ove zakone su isti oni ljudi koji su dopustili da 15 godina Narodni muzej bude zatvoren ili oni isti ljudi koji su dopustili da Muzej savremene umetnosti takođe bude zatvoren i da se ne koristi, da ljudi ne mogu, posebno bitno, da mlađi naraštaji ne mogu posetiti te muzeje, unaprediti svoje znanje i na taj način sebe dodatno usavršiti. Ono što mene zabrinjava jeste podatak o kome malo govorimo, a to je činjenica koliko generacija je to propustilo da koristi Narodni muzej, da vidi sve ono što je jako bitno na jednom mestu, ali i da vidi nešto što je retko. Zaista mislim da takva situacija u kojoj smo se nalazili do pre nekoliko godina je sramotna za našu zemlju, a posebno je sramotna bila iz prostog razloga što ljudi koji su sebe predstavljali za nekakvu elitu i pokušali da sebe dodvore građanima na svaki mogući način, nikada nisu odgovorili na pitanje – zašto se ništa ne radi po pitanju Narodnog muzeja ili zašto se baš ništa ne radi kada je u pitanju kultura? Drago mi je što u poslednjih nekoliko godina se drastično promenila slika kada je kultura u pitanju. To se najbolje vidi po investicijama, najbolje se vidi i po otvaranju novih muzeja, ali isto tako i po investicijama koje se tiču i lokalnih samouprava. To je jako važno i jako dobro. Tek dolaskom SNS na vlast, kultura je počela da dobija mesto u našoj zemlji koje zaslužuje. Uveren sam, isto tako, žao mi je što gospođa Gojković danas nije ovde sa nama, uveren sam da ćemo i u narednom periodu nastaviti sa tom dobrom praksom. Što se tiče i ove zastupljenosti, tj. primena izmena u zakonu kako bi manje zastupljeni pol bio u 40% i svega onoga što pričamo o rodnoj ravnopravnosti, mislim da je opet tek dolaskom SNS na vlast tek tada učinjen drastičan pomak. Možete videti, vi ste, gospođo Čomić, bili narodni poslanik, pa možete to i sami iz svog ugla tumačiti, koliko je narodnih poslanica danas u parlamentu, koliko je žena na važnim pozicijama, na važnim mestima u našoj zemlji. Ako želite to da posmatrate kroz to da li je premijerka jedna dama, kao što je Ana Brnabić, imali smo do skoro i predsednicu parlamenta Maju Gojković, guvernerka je gospođa Tabaković i što je mnogo bitnije i na šta uvek želim da skrenem pažnju jeste činjenica da sve te žene nisu dobile šansu eto radi pro forme ili neke kvote, već zato što svojim znanjem, umećem, obrazovanjem i zalaganjem doprinose boljem životu u Srbiji. To je jako bitno. Složićete se sa mnom zasigurno da i veliki broj dama koji se nalazi na ministarskim mestima opravdavaju to poverenje koje su dobili od premijerke Ane Brnabić. Uveren sam da ćemo i u narednom periodu imati dosta uspeha i da će svaka osoba u Vladi ili u ovom parlamentu dati dodatni doprinos kako bi naša zemlja se još brže i još više razvijala. Ono čime ću završiti, kako bi ostavio i kolegi Marinkoviću vreme da diskutuje, nešto što, nemojte mi uzeti za zlo, ali ovo najdobronamernije kažem. Nekako, iako se mnogi zalažu za tu žensku ravnopravnost i za zaštitu prava žena, i uvek se svi zalažu, negde, čini mi se, do jedne granice, a onda kada premijerka Ana Brnabić pretrpi najgore moguće uvrede, kada je nazivaju glupačom, zlom ženom, kada na njen račun stižu najodvratnije pretnje, negde ta ženska solidarnost nestane ili u malom broju neko stane u njenu zaštitu. Kada je bio primer onog Veselinovića, koji je igrom slučaja gradski odbornik u Skupštini grada Beograda, mi smo izašli sa jednim zaključkom kojim smo osudili to njegovo ponašanje, ali nažalost, i tada je izostala reakcija i mnogih nevladinih organizacija, udruženja koja se bore za zaštitu prava žena, ali ono što je iz mog ugla još bolnije, i njenih koleginica. Takva praksa se ponavlja i sada u prethodnih nekoliko meseci, kada je opet gospođa Brnabić prošla kroz „toplog zeca“ Dragana Đilasa, Marinike Tepić, Vuka Jeremića, Boška Obradovića ili bilo koga iz te klike, na čelu sa Borisom Tadićem, koji predstavlja bivši režim DS. Mislim da je to nešto na čemu moramo da radimo svi kao društvo, ali isto tako, da i dame koje se bore za ta prava, kada dođe do takvih slučajeva, prve izađu i stanu u zaštitu jedne od njih, jer smatram da je to normalno i da je to nešto što bi svaka dama morala da uradi za jednu drugu koleginicu. Najbolji primer je upravo Ana Brnabić koja je uvek tu da stane i za svakog kolegu, ali bogami i za svaku koleginicu. Što se samih zakona tiče, naravno da ćemo u danu za glasanje podržati ove predloge zakona, a ja sam uveren da ćete pred nas kao narodne poslanike i u narednom periodu izaći sa još dobrim, kvalitetnim predlozima zakona i da ćemo svi zajedno, sledeći politiku predsednika Aleksandra Vučića, učiniti da svaki dan bude još lepši i još bolji za život naših građana i da ćemo tako nastaviti da od Srbije stvaramo još lepše i još bolje mesto za život. Hvala vam. Živela Srbija!
Zahvaljujem. Poslednji na listi prijavljeni za reč prof. dr Vladimir Marinković.
Zahvaljujem. Poštovana ministarka gospođo Čomić, dame i gospodo narodni poslanici, želim prvo da se zahvalim kolegi Mirkoviću na ispoljenoj solidarnosti. Naravno, to i predstavlja jedan od osnovnih postulata i principa delovanja naše stranke i našeg poslaničkog kluba. Želeo bih da budem vrlo efikasan kada je u pitanju tema kulture. To je nešto što je zahvaljujući predsedniku Vučiću i SNS u proteklih nekoliko godina tema i platforma koja je definitivno vrlo razvijena, imajući u vidu činjenicu da SNS smatra da je kultura jedan od najbitnijih aspekata društvenog života i da sve ono što činimo i radimo po pitanju političkog, ekonomskog razvoja, svega onoga što imamo kao rezultate u prethodnih nekoliko godina na političkom i geopolitičkom planu, treba da bude i da se odrazi pozitivno na razvoj kulture, na promociju naše kulturne baštine i na nove investicije, kada je u pitanju kultura. Mi smo to, naravno, radili i sve ono što je urađeno po pitanju ekonomskog razvoja, nije samo izdvajano i ulagano u tu tzv. tvrdu infrastrukturu, autoputeve, aerodrome, železnice, sve ono što je Srbija uspela vrlo dinamično da uradi u proteklih nekoliko godina, posebno od 2014. godine, kada je Aleksandar Vučić postao premijer, već je ulagano i u meku infrastrukturu, čija je kultura jedan vrlo, vrlo zapažen i ozbiljan deo. Naravno, mi sledimo onu politiku koju je još i Stojan Novaković kao istaknuti naprednjak, predsednik Vlade, ministar spoljnih poslova, istaknuti diplomata definisao krajem 19. veka, govoreći stalno i u parlamentu i u Vladi i građanima tadašnje Kraljevine Srbije o tome da uticaj Srbije i Srba treba da se širi i treba da se promoviše upravo kroz ulaganje u kulturu, obrazovanje, da se interesi Srba koji su živeli tada u sadašnjoj Severnoj Makedoniji, na teritoriji Kosova i Metohije mogu odbraniti samo tako što će Srbija ulagati u kulturu i ulagati u obrazovne i kulturne kapacitete našeg naroda. Dakle, treba biti iskren i otvoren i reći građanima Republike Srbije, i to želim da uradim iz Narodne skupštine, da ne bi bilo investicija, da ne bi bilo ulaganja u kulturu, ne bi bilo svega onoga o čemu su pričale moje kolege danas, a to je novi muzeji, novi projekti kada su u pitanju film, kinematografija, kada su u pitanju festivali, kada je u pitanju finansiranje mnogobrojnih projekata iz oblasti kulture, da nije bilo ekonomskog razvoja i da nije bilo i domaćih i stranih investicija, za šta se dobrano i sa puno energije potrudio naš predsednik, koji je znajući da je osnova društvenog razvoja, u stvari, i političkog razvoja, ekonomski razvoj, uložio sve svoje vreme i sve svoje kapacitete kako bi Srbija bila moderna i ekonomski snažna država. Da se razumemo i da budemo otvoreni, iskreni, dame i gospodo narodni poslanici, nema razvoja kulture, nema otvaranja muzeja, nema novih projekata ako nema ekonomskog razvoja, ako nema rasta BDP. Svi koji pričaju drugačije bave se demagogijom i, naravno, pokušavaju da lažu i da obmanu građane i ovaj narod. To je nešto što građani Srbije i te kako cene kod predsednika Aleksandra Vučića koji je vrlo iskren, vrlo otvoren i vrlo jasan prema njima, imajući u vidu tu činjenicu da je njegova vizija, njegovo liderstvo i njegova politika vrlo jednostavna i vrlo jasna, a to je da ekonomski razvoj, nova radna mesta pokreću sve ono što, naravno, podiže ukupni kapacitet ovog naroda i države. Naravno, sve ono što je urađeno u oblasti kulture, u oblasti reforme i svega onoga što je Srbija uradila, mnogi to u regionu i u svetu nisu očekivali, dovelo je do toga da onaj koji je to uradio i koji je najzaslužniji za to bude na meti onih kojima smeta danas jaka Srbija, kojima smeta danas da Srbija ima novac i da podržava projekte kao što su filmovi koji govore o našoj istoriji, o našoj prošlosti, o našoj kulturno-istorijskoj baštini, smeta im čovek koji u Vašingtonu, u Bosni, u Briselu, ume da kaže šta su naše crvene linije po pitanju naše nacionalne politike, po pitanju zaštite naših vitalnih nacionalnih interesa i, naravno, pojavljuju se oni koji su, nažalost, to je jedna od vrlo retkih stvari koje se mogu videti u svetskoj politici, na svetskoj političkoj sceni, pojavljuju se ljudi sa domaće političke scene koji bi da pomognu onima kojima smeta ekonomski snažna i politički snažna Srbija, da pomognu njima da ostvare svoje planove i nastavlja se dehumanizacija predsednika Vučića kroz sve ono što se događa i što možemo da vidimo u medijima, ne samo proteklih nekoliko dana, nego proteklih nekoliko godina. Mi se ovde kao predstavnici većine u parlamentu, kao predstavnici SNS i te kako i snažno borimo protiv toga i uvek ćemo se boriti, uvek ćemo govoriti o tome da želimo da zaštitimo naš interes, da želimo i da nas nije sramota da podržimo predsednika Vučića, njegov integritet, integritet njegove porodice i njegovo pravo da bude maksimalno zaštićen. Oni koji danas govore o tome i pokušavaju njega da povežu sa onima sa kojima se on beskompromisno i bespoštedno obračunao, kao ključnim kriminalcima i onima koji izjedaju supstancu ovog društva kao najveće zlo ovog društva, valjda su snajperi, bombe i teško naoružanje bili potrebni da bi se obračunavali sa navijačima Crvene zvezde, Rada ili nekog drugog kluba, ne, treba biti otvoren, treba biti iskren i treba reći istinu na svakom mestu - bilo je potrebno ukloniti Vučića kao najveću pretnju i najveću prepreku onima koji žele loše Srbiji. Naravno da ćemo se mi i u daljem našem radu ponašati kako smo to radili i u prethodnom periodu, ovako solidarno, ovako zajedno, kao jedna jaka, moderna stranka, podržavajući svog predsednika koji na svakom mestu, svakodnevno, maksimalno štiti nacionalne interese ove zemlje i interese građana Republike Srbije. Hvala.
Zahvaljujem, profesore Marinkoviću. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja zajedničkog načelnog pretresa, pitam da li reč žele predsednici odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? (Ne) Da li možda reč želi predstavnik predlagača? (Ne) Zaključujem zajednički načelni pretres o predlozima zakona iz tač. 1. i 2. dnevnog reda. Nastavljamo sa radom sutra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Desetog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u Dvanaestom sazivu. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 82 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Hvala. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema utvrđeno da je u sali prisutno 96 narodnih poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodna poslanika te postoje uslovi za rad. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje, ili objašnjenje u skladu sa članom 287. Poslovnika? Reč ima Milija Miletić.