Gospodine predsedniče, gospodine ministre, narodni poslanici, pred nama je jedan zakon koji, nema sumnje, predstavlja novinu u našem pravnom sistemu i, na neki način, uvodi mogućnost da se na konkretan način i pre, a i u toku postupka pokuša rešiti spor između stranaka. Nakon donošenja Zakona o parničnom postupku, gde je u pojedinim odredbama eksplicitno predviđena mogućnost posredovanja ili medijacije, evo pred nama je sada i konkretan zakon o posredovanju - medijaciji, gde se definišu način, načela i krajnji cilj same medijacije. Nema sumnje da je naše pravosuđe opterećeno činjenicom da je veliki broj nerešenih predmeta i da veliki broj predmeta dolazi u sudove. Veliki broj tih predmeta je manjeg značaja i da je bilo dobre volje između stranaka, moguće je bilo da se sporovi između stranaka reše na miran način. Upravo medijacija treba da ima taj cilj, da se razreši ceo odnos stranaka, po mogućstvu pre nego što spor dospe pred sud, tj. pre nego što se podnese tužba. Kada bismo sumirali neke od ciljeva ovog zakona, oni bi bili da se razreši ceo sporni odnos između stranaka, da se popuštanjem pokuša postići dogovor i da se, naravno, uštede vreme, energija, novac i da se, u krajnjoj liniji, kada su ozbiljniji poslovi odnosi u pitanju, sačuvaju ti lični i poslovni odnosi u budućnosti, a takvi odnosi bi mogli biti narušeni ukoliko bi se pokrenuo spor. Naravno, i da se izbegnu dugi sudski postupci, da se smanji broj predmeta kod sudova, da se brže reše stari predmeti i da se smanji opterećenje sudova manje složenim predmetima, da se mogu skoncentrisati na kompleksnije i složenije predmete. Kao što sam rekao, medijacija bi mogla da ima jednu preventivnu ulogu da se, pre nego što konflikt eskalira u podnošenje tužbe, pokuša međusobnim popuštanjem postići poravnanje i da se time reši celokupan odnos između stranaka. Vrlo je bitno da se naglase načela na kojima počiva medijacija, jer ona predstavljaju suštinu samog postupka medijacije. Dobrovoljnost je jedno od najvažnijih načela, jer bez, kao što zakon kaže, saglasnosti strane kojoj je upućen predlog za medijaciju, medijacije nema. Naravno, podrazumeva se i ravnopravnost stranaka u postupku medijacije, ali ono što je vrlo bitno jeste poverljivost samog postupka. Vrlo je važno da se informacije i činjenice koje se iznose u postupku medijacije ne koriste dalje u toku postupka ili da se ne iznose u javnost, čime bi se narušio sam princip i mogli bi se dalje pogoršati odnosi između stranaka, što ne bi dovelo do okončanja spora. Ono što je vrlo bitno u ovom postupku jeste uloga medijatora. Medijator, naravno, pokušava da obezbedi sporazumno rešenje dogovaranjem i međusobnim popuštanjem stranaka. Ono što je važno u predloženom zakonu, predviđena je obuka medijatora za ovaj vrlo odgovoran i složen posao. Takođe, medijator mora biti ličnost od poverenja za stranke. Pored toga što mora da uliva poverenje, mora da ostavlja utisak stručnosti tj. da ima autoritet priznat od strane stranaka da bi mogao da reši sporni odnos. U ovom predloženom zakonu predviđeni su uslovi koje mora da ispunjava medijator. Nema sumnje da bi takav medijator, koji ispunjava ove uslove, imao taj autoritet. On ne može, i to je dobro rešenje zakona, strankama da nametne rešenje, ali može da pomogne strankama da do tog rešenja dođu, ukazujući na činjenice na kojima se zasniva sporni odnos u međusobnim kontaktima između stranaka. Naravno, medijator, kao što sam rekao, mora biti objektivan i dobro je što su u predloženom zakonu navedeni razlozi koji mogu da ospore objektivnost. U tom slučaju imamo situaciju da se medijator dalje isključuje iz postupka medijacije ili se traži njegovo izuzeće, ukoliko postoje osnovane sumnje da bi bio u toku posredovanja pristrastan. Vansudsko poravnanje, kao neki rezultat postupka medijacije, jeste nešto što, nema sumnje, može da uštedi vreme, troškove i da smanji tenziju koja postoji između stranaka, a koja ih je dovela do toga da uđu u spor. Naravno, ako već do tužbe dođe, a to predviđa i Zakon o parničnom postupku, medijacija je moguća, sud može strankama to da omogući, rok je 30 dana i, na neki način, tu dolazi do mogućnosti da se postupak skrati i da, kao što sam rekao, sukob dalje ne eskalira, a da se zadrže normalni i korektni odnosi između stranaka. Kao što sam rekao na početku svog izlaganja, medijacija jeste nov institut i nema sumnje da će našem narodu, koji slovi kao narod sklon parničenju, pa i tzv. kapric parničenju, biti potrebno vreme da se navikne na ovakvu mogućnost i biće zanimljivo pratiti primenu ovog zakona u praksi. Ne treba u startu očekivati veliko interesovanje, jer je potrebno da se ovo i medijski proprati, potrebno je građanima objasniti prednosti medijacije. Tu se očekuje da se učini napor i od strane sudova i od strane nadležnog ministarstva da se građanima približe prednosti predloženog zakona o medijaciji. U svakom slučaju, Demokratska stranka Srbije će podržati predloženi zakon o medijaciji, smatrajući da će, nema sumnje, on doprineti da se u pravosuđu stvari poprave, da se sudije rasterete jednog broja predmeta koji nisu toliko složeni i kompleksni, a već u najavi daju mogućnost da se sporni odnos može rešiti i bez dugotrajnog upuštanja u parnicu. U tom smislu, mi očekujemo da ovaj zakon zaživi, da da dobre rezultate i da, na neki način, podstakne pravosuđe da u narednom periodu mnogo više i mnogo konkretnije rešava probleme građana i učini više na zaštiti njihovih prava. Hvala.
Da li još neko od ovlašćenih predstavnika želi reč? Izvolite, Miroslav Živković, ovlašćeni predstavnik G17 plus, pa Gašo Knežević, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe DS.
Poštovane dame i gospodo, uvaženi narodni poslanici, G17 plus uvažava potrebu da se evropski pravni standardi prenesu u naš pravni sistem. To je jedan od razloga zbog kojih ćemo podržati ovaj zakon. Drugi razlog zbog kojeg ćemo podržati ovaj zakon jeste da se obaveze preuzete potpisanim međunarodnim ugovorima, bez obzira ko ih je i kada potpisao, moraju ispuniti. To su dva razloga zbog kojih ćemo sigurno podržati ovaj zakon. Nažalost, u ovom zakonu nema još puno toga zbog čega bismo ga podržali. O čemu se ovde radi? Ministar je u svom izlaganju, kao predlagač zakona, dao vrlo prihvatljivo obrazloženje: da rešavanje spora putem posredovanja ima višestruke prednosti, a pre svega okončanje spora mirnim putem, bez dugotrajnog postupka pred sudom ili drugim organom. Takođe, postoji potreba za unapređenjem metoda rešavanja sukoba. Tu je predlagač potpuno u pravu. Naši sudovi su spori, neefikasni, tromi. Postupci pred našim sudovima nedopustivo dugo traju, nerešeni predmeti se gomilaju. Stranke su prilikom ostvarivanja svog prava, nažalost, izložene dugotrajnom procesu, dugotrajnom postupku koji izaziva velike troškove. Zapamtimo, pravda koja je zakasnila i koja je skupa uopšte više nije pravda. Sasvim je sigurno da će stupanjem na snagu Zakona o parničnom postupku deo našeg pravosuđa biti popravljen, pre svega u onom delu što se tiče efikasnosti. Međutim, to nije jednostavno u celom pravosuđu. Pre svega, ovo se odnosi na građansko - pravni postupak. Zakonopisac veruje da je građanima potrebno ponuditi alternativni način rešavanja sporova. Tu smo potpuno saglasni sa predlagačem. Jednostavno, smatra se da će na taj način sudovi biti rasterećeni nekih predmeta, a samim tim će postati i efikasniji. U ovom delu se potpuno usaglašavamo sa zakonopiscem i predlagačem. Međutim, da bi ovaj postupak zaživeo, on mora da bude brži i jeftiniji od sada postojećih sudskih postupaka. Pažljivo sam čitao ovaj zakon i čini mi se da nema dovoljno argumenata u samom zakonu koji bi stranke naterali da rešavaju svoje sporove na ovaj način, a ne po nekim od već postojećih sudskih postupaka. Podsetimo se, u ovom zakonu nema ničega tako novog i revolucionarnog što bi doprinelo da se mi usmerimo na ovaj način rešavanja postupka. O čemu se radi? Mi sada imamo određene načine za mirno rešavanje sporova i tu nisu potrebne nikakve dodatne pravne norme. Jednostavno, ono što je bitno i što stranke treba da usaglase jesu njihove volje. Znači, ukoliko postoji saglasnost njihovih volja, nikakve druge norme nisu potrebne. Postoji sudsko i vansudsko poravnanje. Naravno, predlagač je u pravu i kada kaže da je potrebno pronaći nove, alternativne načine rešavanja sporova. Sigurno je da je jedan spor, konflikt među stranama ili strankama u postupku potrebno rešiti pre nego što on eskalira, u samom začetku. Naravno da je mnogo bolje jedan spor rešiti susretom interesa, a ne njihovim sukobom. Međutim, zakonodavac se nije potrudio da da dovoljno argumenata, dovoljno činjenica da se stranke usmere na ovaj način rešavanja sporova. Jedino što je novo u ovom postupku i što zaista do sada nije postojalo jeste uvođenje posrednika. Sada se, pored sudije koji je zadužen da izmiri stranke, da tako kažem, uvodi i posrednik. Međutim, ima jedan problem koji se ovde javlja, da to sigurno neće doprineti pojeftinjenju postupka, zato što je posrednik posebno plaćen, i to, na osnovu člana 30. stav 4, po advokatskoj tarifi. To sigurno neće doprineti pojeftinjenju postupka zbog toga što stranke u vansudskom poravnanju ili u sudskom poravnanju plate taksu, pojave se pred sudom i nema dodatnih troškova, dok se ovde javljaju i troškovi koje izaziva posrednik. Druga stvar, smatramo da uvođenje instituta posrednika, naročito kada je parnični postupak već započeo, neće doprineti ni ubrzanju postupka, zato što je u članu 13. predviđeno da sud, kada oceni da se određeni spor može rešiti mirnim putem, upućuje stranke na proces posredovanja. Po meni, to je malo u suprotnosti sa članom 3, sa jednim od osnovnih načela, gde se kaže da stranke sprovode postupak posredovanja samo kada se saglase, kad izričito postoji njihova saglasnost. Smatram da se ovim članom 13. to načelo malo ruši, tako mi se barem čini. Po članu 12, neko ko je stručan da oceni da li se određeni spor može rešiti i mirnim putem ne rešava sam taj spor, nego upućuje stranke na neki drugi organ. To takođe doprinosi produženju postupka. Setimo se, po zakonu je predviđeno da taj postupak traje najduže 30 dana, ali da se može produžiti na zahtev stranka ili posrednika. To ostavlja veliku mogućnost i strankama i sudu da zloupotrebljavaju svoja procesna ovlašćenja. Onaj ko ne želi da se spor reši brzo sigurno će ovokoristiti i stalno tražiti neki novi rok, produženje tog procesa posredovanja. Kako sudovi mogu ovo da zloupotrebe? Setimo se samo toga da na kraju godine svi, da tako kažem, štimuju svoj broj rešenih predmeta. Onda ćemo verovatno pred kraj sledeće godine imati veliki broj upućivanja na ovaj proces posredovanja, zato što onda sudije neće imati predmete u radu i prikazaće se veštački njihova efikasnost. Bez obzira na sve napred rečeno, ovaj zakon je potreban. Kažem, samo je bilo potrebno ugraditi još neke elemente koje će stranke usmeriti, ponavljam – usmeriti, da svoje sporove rešavaju na ovaj način. Ono što je najbitnije, G17 plus će podržati ovaj zakon, glasaće za ovaj zakon i glasaće za sve one zakone koji državu Srbiju svrstavaju u red modernih evropskih država i koji je vode ka EU.
Reč ima ovlašćeni predstavnik DS Gašo Knežević. Molim vas da obratite pažnju. Želim da vas obavestim, prema Poslovniku, o načinu na koji nameravam da vodim današnju sednicu. Po završetku današnje sednice, neće se zasedati do ponedeljka u 10,00 časova. Znači, sutra i prekosutra neće biti sednice. Zatim, ako bismo danas završili sa šestom tačkom, čak i ako bismo završili pre 18,00 časova tog trenutka bi sednica bila prekinuta i tačka - Predlog zakona o radu ne bi se razmatrala pre ponedeljka u 10,00 časova. U odnosu na to planirajte svoje obaveze. Gospodine Kneževiću, izvolite.
Gospodine predsedniče, gospodine ministre, želim da ovo izlaganje otpočnem pozitivnom crtom i reći ću da, iako to smatram normalnim, posebno priznanje odajem vama lično, kao čoveku koji je uvek prisutan ili najčešće prisutan u Skupštini kada brani zakon. To je kompliment vama, ali ne Vladi, jer situacija u Vladi nije takva kakvom je vi činite. Drugo, statistika je čudo. Vi svi znate da je statistika čudo, ali ne znam da li svi znate jednu narodnu izreku iz okoline Sopota. Ta narodna izreka kaže "ide Mica posred sela 10% nevesela". Brojevi kojima se rad ove skupštine opravdava su moćni, po količini zakona koji su usvojeni, ali da se donese zakon samo zato da bi se mahalo brojem, pomalo je besmisleno. Zašto ovo kažem? Zato što mislim da će svako ko dođe posle nekih sledećih izbora, ako zaista želi da razvije alternativne načine rešavanja sporova, morati da menja ovaj zakon. Dakle, stav poslaničke grupe DS – Boris Tadić, a i moj stav je da je bolje da se ovaj zakon povuče, da se od njega odustane, nego da se on usvoji. Mimikrija je osobina koja je prisutna u prirodi kroz kamuflažu. Mimikrijom se služe životinje da bi se zaštitile od neprijatelja ili da bi došle do plena, do hrane i ta mimikrija je zapravo kamuflaža kojom ona poprima spoljni izgled neke druge životinje. Mimikrija je poznata i u izrekama našeg naroda, pa znamo da postoji ono - od komarca praviti magarca. Osim toga, postoje i legende o kentaurima – pola čovek, pola konj itd. Meni se čini da je ova priča o kentauru dobra priča o ovom zakonu. Pola čovek pola konj, dakle, pola neki metod rešavanja sporova, pola nešto drugo, pola alternativni, pola državni i na kraju će njegova upotrebna vrednost da se iscrpi u njakanju. Neće biti ni čovek ni konj, nego magarac. Nažalost, znam da jako loše pričam o ovom predlogu zakona, a verujte mi, u životu puno radim u alternativnom pravosuđu, jer kao što imate državno pravosuđe, odavno je država dala koncesiju na pravosuđe i nekim drugim telima, i ta koncesija postoji i ti alternativni načini rešavanja sporova postoje. Problem je što ovaj zakon neće rešiti nijedan problem niti stranaka, niti države, a mogao je i jednih i drugih da je išao drugim putem, da ste na izazov, pritisak koji vam je dao svet reagovali ispravno i rekli - hajde da vidimo kako ovaj pritisak možemo da iskoristimo. Nažalost, to u ovom zakonu nije rečeno i naravno da niste mogli da zadovoljite ni stranke, ali ni sam državni interes. Naravno da problem možda nije u strankama. Stranke su navikle na maltretiranje. Stranke su navikle na svašta u našem pravosuđu, ali problem je što država sopstveni interes nije zadovoljila. To je meni krucijalni problem, zato ćemo mi morati da budemo protiv ovog teksta zakona, ne kao ideje, već kao načina rešavanja problema. Jedan od elemenata suverene vlasti svake države je sudska vlast. Ta sudska vlast, najgrublje govoreći, iscrpljuje se u krivičnom, administrativnom i građanskom sudstvu. Građansko sudstvo ima jednu specifičnost koja ga odvaja od krivičnog sudstva i administrativnog sudstva. Radi se o tome što u njemu postoji veliki broj dispozitivnih propisa, postoji mogućnost stranaka da disponiraju svojim pravima i postoji mogućnost da se poravnaju. Opterećena velikim brojem slučajeva, svaka država može reagovati na razne načine, može povećavati efikasnost svog sudstva do granice naprezanja, ne može preko granice naprezanja. Ali, postoji drugi izlaz. Taj drugi izlaz je rešavanje sporova, iz državnog sudstva izbaciti i prebaciti u neko drugo sudstvo. To drugo sudstvo je davno formirano. Formirano je istovremeno kada i država. To su arbitraže. Arbitraže su nedržavno sudstvo, alternativni način rešavanja sporova, kojim država s jedne strane rasterećuje sopstveno sudstvo, prepušta nekom drugom troškove, vođenje postupka, donošenje odluka, povećava efikasnost pravde kao institucije, a angažovana je samo u onoj fazi izvršenja. Dakle, posle tzv. pravosnažnosti i posle proteka paricionog roka, ako stranka ne izvrši dobrovoljno itd, reagovaće država svojim prinudnim sredstvima. Znači, stvarajući alternativne puteve rešavanja sporova, država samoj sebi pomaže i ne odriče se suverene vlasti, da svuda bude pop i da svuda sudi, zato što su pojedini sporovi u toj meri dispozitivni da je za državu svejedno da li ću ja baciti ili pokloniti svoje pare, ili ću se boriti za svoje pare. To je ideja alternativnog rešavanja sporova. Dajte to drugima, povećajte sopstvenu efikasnost, obezbedite im samo izvršenje i na taj način činite se zadovoljnim, a ne uništavate i ne ruinirate sopstveni suverenitet. Umesto da se dosledno pođe tim putem, ova država je napravila jedan polukorak, koji je možda dobar u košarci, ali u pravu polukorak ničemu ne služi. On je možda dobar na drugom terenu, ali ne na pravnom. Ne možete nekome nešto dati jednom rukom, drugom mu oduzeti. To nije ništa. Ništa niste napravili ni samom sebi ni drugim zainteresovanima. Na taj način se zakonopisac ili predlagač zakona ponašao, upravo ovako kako sam opisao. Imao je uzore 2002. godine, komisija UN, UNCITRAL donosi model pravila o posredovanju, alternativnom rešavanju sporova, 2004. godine direktiva Parlamenta i veća Evrope. Postojali su uzori. Osnovno je bilo uhvatiti suštinu ideje, pretočiti u naše specifičnosti i dati jedan zakon kojim ćete to garantovati. Šta je trebalo garantovati? Našao sam devet tačaka gde se možda moglo garantovati. Prvo, poverenje u medijatore, jako važno za medijaciju. Znači, to je trebalo osigurati. Drugo, poverenje stranaka u sopstvene sposobnosti da kreiraju proceduru, tzv. procesnu autonomiju volje. Treće, stranke same mogu da kreiraju put rešavanja, tzv. materijalna pravna autonomija volja. Odvojenost medijacije od sudskog postupka – odvojenost jer se radi o dva različita postupka čiji je cilj isti, da se reši neka nepravda, nešto što neko smatra nepravdom, ali idu drugim putem; tajnost postupka, za razliku od sudskog; privatnost i poverljivost podataka u medijaciji; brzina postupka; manja cena i mogućnost brzog izvršenja sporazuma. Ako sa aspekta ovih zahteva koje medijacija ima posmatrate ovaj tekst koji imamo pred sobom, videćete da skoro ništa od ovoga nije načinjeno. Lično znam, pošto su me kontaktirali iz UNCITRAL-a, da su oni strašno nezadovoljni. Dobili ste primedbe, ja ih imam ovde, te primedbe su na jako diplomatski način rečene - molim vas, odustanite. Nemojte se ponovo brukati. Nama ne treba ovaj zakon. Nama gori kuća, mi češljamo kosu. Kakva medijacija? Ne treba nam ovaj zakon u onom suštinskom smislu. Ako hoćete, slažem se, ZPP, ZIP itd, pa treba i ovo, onda ga načinite takvim da neće neko sutra morati da ga menja. Ovde vi na mesto medijatora dovodite pravnike, uglavnom će to biti pravnici koji imaju ne znam koliko godina radnog iskustva. Ko će biti medijator? Sudija? Ući će u konflikt interesa sa sopstvenom sudskom profesijom jer će dobijati podatke tamo o medijaciji. (Predsednik: Hoćete da koristite i drugih deset minuta?) Hoću. Predsednik suda će da vrši imenovanje medijatora. Gluposti. Da sam hteo na sud, imao sam član 324. ZPP-a, onog starog teksta. Ne znam ovaj novi koji je, u poslednjoj našoj verziji ne znam koji je, član 324. kaže - svako ko hoće da tuži može prethodno da se obrati nižem sudu, da predloži poravnanje i onda da dobije sudsko poravnanje. A ovde vi imate prenormiran postupak imenovanja medijatora, sa nekim neverovatnim uslovima koji se njemu postavljaju, sa neverovatnim obrazovanjem. Zašto potcenjujemo sebe? Hajde da vidimo ko ovde, u ovoj sali, ima fakultetsku diplomu. Garantujem da nije sto posto. Ovde za medijatora tražite fakultetsku diplomu. Mi donosimo te zakone. Na neki način, potcenjujemo sebe. Šta će vam medijator sa fakultetskom diplomom? Nije to sudska funkcija koju edukuje tzv. pravni fakultet, pa onda samo on napravi neki kadar koji će kasnije medijaciju vršiti. Ne, to može biti bilo koji fakultet ili bilo koji život. Ljudi moji, medijator se pravi u životu. Neko to jeste ili nije. Neko ima kvalitete da shvati suštinu spora, da razloži suštinu spora i da polako vodi stranke do kompromisa i to nema veze sa pravnim fakultetom. Mi imamo rigidne pravnike do zla boga. Ako hoćete, pravnici su po definiciji konzervativni, jer moraju konzervisati sistem. Oni brane sistem, a mi uvodimo ovde kao medijatore pravnike, koji treba ne znam kako da se ponašaju. Dakle, imate uvod u postupak, sam postupak prenormirano, imate povezivanje sa parničnim postupkom medijacije, jer jedino tako ona ima neko dejstvo. Jedino ako je povezana sa parničnim postupkom, dakle, ako je paralelizam u parničnom postupku, onda imate mogućnost da u zapisnik kod sudije izdiktirate ugovor o medijaciji koji će dobiti snagu sudskog poravnanja i onda imate one efekte koji su neophodni. Šta ako to nije to, šta ako osećam da mi poslovni odnos škripi, neću da se sudim, ali hoću da sredim svoj poslovni odnos, hoću da ga redefinišem, i to oseća moj poslovni partner i onda uđemo zaista u čistu medijaciju. Da li može, pa kaže – može; kod koga – kod suda, pred sudijom; pa dajte ljudi, nemojte se šaliti, onda ja gubim osnovne kvalitete, osnovne moje zahteve koji moraju biti zadovoljeni, poverljivost, tajnost postupka, ono sve što tamo kažem, to je poslovna tajna. Da li ti možeš da operišeš sudiju koji je čuo poslovnu tajnu, da u sudskom postupku ne koristi argumente koje je čuo u toj medijaciji – ne može, nema šanse. Ako je pošten, on će se odmah izuzeti. Ako je pošten, zdravo, gotovo, mrtav je za taj postupak. On može u nekom drugom, ali taj više ne može raditi. Dakle, mi sa ovom medijacijom nismo dobili ništa, nego magarca koji će da njače. E sada, da li je u ovoj zemlji potreban još jedan magarac koji će da njače? Mislim da nije, i savest mi ne dozvoljava da, kao čovek koji se već 20 godina bavi alternativnim rešavanjem sporova, učestvujem u donošenju ovakvog teksta. To je jednostavno kontradiktorno. Ne mogu tako da se ponašam i, pored moje najbolje volje, da kažem – ovo je savremen tekst (kao što kaže poslanička grupa G17 plus ili ko je rekao), približava nas Evropi i mi ćemo za to glasati, za taj tekst. Ja to ne mogu da kažem. On jeste savremen u idejnom smislu, dakle, jeste nešto što je idejno savremeno i tačka. Tu se svaki njegov kvalitet završava. On nema svoju filozofiju, svoj suštinski kvalitet koji omogućava državi da ostvari svoj cilj, a državni je cilj ušteda u budžetu, manje ljudi u sudstvu, manje opterećenje sudije, a ako hoćete, možda i mogućnost da im dignete plate, jer ako negde hoćete nešto da uznapreduje, da povećate nekome platu, vi ne možete to raditi istovremeno tako što ćete podići platu i broj sudija. Gospodin ministar dobro zna koliki je broj predmeta u radu kod svakog sudije, kolika je to opterećenost i oni kada izrade 30 odluka mesečno, oni se osećaju umorno i svaka odluka vredi 1.000 dinara. Čekajte, da li zaista vredi samo 1.000 dinara, ne znam koliko je otprilike, pravim paralele. Dakle, ili imaju neku normu, ili saradnici imaju neku normu. U moje vreme, kada sam radio u sudu, bile su neke norme. Dakle, nemojte pokušavati da idete jedan korak levo, jedan desno. To stalno pokušavate. Ovim zakonom to pokušavate. Preuzmite na sebe odgovornost i recite, O.K., to je vaša potreba, kažem vaša, nekog belog sveta, vi imate tu medijaciju, nama ne treba medijacija, šta će nam kog đavola. To je pošteno, a ovo, ovo nije pošteno ni prema sopstvenoj zemlji, ni prema sopstvenim strankama, ni prema belom svetu. Dakle, ni pred kim ovakvo ponašanje nije pošteno. Kao čovek koji se toliko godina bavi tom alternativom ja zaista to moram da kažem, jer ništa nećete dobiti, neće biti stranca koji će ovde doći na medijaciju. Onaj centar koji je osnovan u nekom sudu, ne znam da li je Prvi ili Drugi centar za medijaciju, i koji je imao podršku Svetske banke, vi sami znate da će izgubiti, vi već sada znate da će izgubiti, ne treba ja to da vam govorim za skupštinskom govornicom. Oni jednostavno traže nešto drugo. I, zašto su oni to uveli? Kažu da je medijacija došla iz Amerike, uopšte nije bitno. Zato što je američko pravosuđe toliko skupo, da odere onoga ko pokušava da uđe i da istera pravdu, i opterećeno je; i oni su rekli – dajte da razmišljamo kao racionalni ljudi, da tim ljudima pružimo neku drugu mogućnost za rešavanje sporova, da uštedimo ljudske potencijale, da uštedimo vreme, novac, a da se angažujemo samo u jednoj fazi, a ta faza je kada je ugovor o medijaciji već zaključen ako stranke ne žele da ga ostvare. Mislim da je to problem ovog zakona, i zbog toga vam najiskrenije, dakle, kao čovek koji se ovim bavi, ne kao čovek koji je za skupštinskom govornicom, predlažem da ovo povučete. Znam da to ne može imati uticaja, da ste vi rešili da na svom pištolju zacrtate 87. ili 90. recku u donošenju zakona i znam da ovo jednostavno neće imati dejstvo, ali da spasem dušu, to moram da kažem. Hvala.
Izvolite, gospodine ministre.
Evo najzad sam i od onih koji traže moju ostavku, dakle, baš zbog ovih razloga što želim da pomognem bržem, efikasnijem i kvalitetnijem suđenju, čuo sada u suštini podršku kroz ovu priču. Odmah da vam kažem, ja neću govoriti koristeći raznorazne primere koje ste vi navodili, jer mislim da to nije u redu, niti te metafore ovde mogu da stoje, da li će neko upisati recku ili neće. Mi nemamo taj interes, želimo zaista da pomognemo da narod dođe brže i jeftinije do pravde, jer već veliki broj ljudi kuka da je jako skup postupak i to je jedna od ideja. U vezi sa ovim što vi govorite, ja ću vam samo reći, znam da ste se bavili ovim stvarima, ali dobar broj ljudi iz radne grupe koja se sa vama bavila... Možda ste vi bolje od njih to savladali, ali se ja neću u to upuštati. Znam da je dosta para dato, ali rezultat nismo dobili. Ova radna grupa morala je najzad da uradi, da da rezultat, da dobijemo celinu u parničnom postupku. Prihvatili smo čak i onu varijantu da pre pokretanja parničnog postupka može da se reši medijacijom, ali dajte da se ipak koristimo tačnim činjenicama. Ako bi se odredile sa nekog spiska sudije za medijaciju, nije to onaj sudija koji jeste, prema tome, neće moći da koristi podatke koje je saznao, jer zakon izričito kaže da to što je tamo izneto ne može da se koristi. U tom smislu, vi ste izneli par stvari koje uopšte ne stoje, gledajući u ovo. Sa druge strane, želim da vam skrenem pažnju na jednu stvar. Mi smo pristupili Savetu Evrope, mi smo na tom nivou. Nismo mi na onoj desetoj stepenici na kojoj se nalazi Švedska, pa da može ovako kako vi kažete, da svako radi medijaciju. Znate, imali smo problem u prethodnom periodu što su jedan vid medijacije radili reketaši, pa smo dolazili u situaciju da narod kuka, ide na sud i moli poništaj svakog ugovora, jer je reketiranjem nateran da ga potpiše. Mi smo morali bar u ovoj fazi, dok ne dođemo do nekog nivoa Švedske, da podesimo naše propise i da na određeni način zaštitimo ovu mogućnost mirnog rešenja spora. Želim samo da kažem, evo i taj centar, vi imate nešto protiv, verovatno bi nevladine organizacije trebalo to da rade. Mislim da nije loše to što se radi, jer je služilo kao model i pokazalo je rezultate. Oko 20% predmeta Drugi opštinski sud je završavao putem medijacije. Da li to može više – verovatno će moći kada se sistem uhoda. Ali, verujte da to nije predlog zbog neke recke, naprotiv, baš je cilj da se uradi u kratkom roku do 30 dana, da ljudi reše mirno ako mogu, da mogu da dobiju validne isprave i da naplate ovo što vi kažete da ide u izvršenje, ako nema mirnog izvršenja. Istovremeno, znate, može reći bilo ko... Ja se ne bih složio, čak i u tim dobrim zemljama kada treba nešto valjano da se sastavi i reguliše valjan odnos, oni odu do advokata, do notara, jer ako to radi čovek koji nije vičan ili potpuno ne poznaje pravo, bojim se da nikada nećete dobiti neku valjanu ispravu koju biste mogli posle u izvršnom postupku da naplatite. Slažem se da ako dođemo na neki viši stepen uređenosti države možemo razgovarati o eventualnim promenama, ali budite sigurni da ovo nije urađeno samo da bi se zakon doneo, već naprotiv, da bi se zaokružila celina postupka u toj građanskoj materiji.
Da li još neko od ovlašćenih predstavnika ili predsednika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima narodni poslanik Sreto Perić, ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SRS.
Dame i gospodo narodni poslanici, zakon o posredovanju - medijaciji poslanici SRS su detaljno proučavali, obavili veliki broj razgovora sa sudijama, tužiocima, advokatima, stručnim radnicima, zatim sa ljudima koji jesu stranke u sudskom postupku ili će sutra eventualno to biti. Na osnovu tih razgovora i aktivnosti došli smo do zaključka da se ovaj zakon predlaže iz dva razloga. Prvi razlog je taj što je Savet Evrope preporučio da se donese takav zakon i drugi razlog, suštinski, jeste da se pokuša rasteretiti sudstvo, odnosno da se ono učini malo efikasnijim. Što se tiče same ideje o posredovanju, SRS nije protiv toga i veliki broj ljudi koje smo kontaktirali nema ništa protiv te ideje. Međutim, zakon u sebi ima puno protivrečnosti, nedorečenosti, nejasnih stvari i mislim da neće biti primenjiv. On u sebi ima puno iluzija. Za jedan određen broj ljudi kada se kaže posrednik oni obično misle na prevarante i verovatno ovaj zakon neće imati neku veliku primenu u praksi, iako je, pretpostavljam, namera da se do toga dođe.Činjenica da ministar juče ovom zakonu nije posvetio dovoljno vremena i pažnje obrazlažući ga, a jeste čovek iz struke, jeste stručan da ovo govori, ukazuje da ni on sam nije siguran da će ovaj zakon imati veliku i ozbiljnu primenu. Ovaj zakon je procesne prirode. Ima za zadatak, odnosno za cilj da odredi na koji način treba voditi postupak posredovanja, odnosno medijacije, i to je uradio. Prvo je rekao u kojim slučajevima može da se vodi medijacija, odnosno posredovanje, a to je praktično u svim, osim u dva slučaja: kod radnih sporova, kada je u pitanju minimalna zarada i prestanak radnog odnosa, jer nema tog arbitra, nema tog medijatora koji može to drugačije da reguliše, jer je regulisano Zakonom o radu ili već kako se u ranijem periodu zvao, i ne može u krivičnim stvarima, odnosno u krivičnim predmetima gde se goni po službenoj dužnosti, iako je u pitanju krivica moguće je rešavati na posredan način. Zatim, ovim zakonom su utvrđeni principi na kojima počiva, odnosno na osnovu kojih treba posredovanje, medijaciju da razradimo. Zatim, ko mogu da budu medijatori, posrednici, kakva su prava stranke, troškovi i na kraju prelazne i završne odredbe ovog zakona. Krenuću redom, pa ću ukazati na nekoliko suprotnosti u samom zakonu. U članu 2. kaže se: "Posrednik - medijator (u daljem tekstu: posrednik) nije ovlašćen da stranama nameće obavezujući sporazum." Naravno da ne može biti ovlašćen da nameće obavezujući sporazum, ali bi možda moglo da se ide u pravcu sugestija načina na koji se taj problem rešava. Iz ove odredbe proizilazi da posrednik ne može čak ni da sugeriše način rešenja spornog pitanja, pa se može posumnjati da li uopšte postoji potreba za takvim posrednikom. Zatim, kada su načela ovog zakona u pitanju, kaže se u članu 4. da su stranke ravnopravne i jednake. Ni u jednom postupku, bilo sudskom ili medijaciji - posredovanju, stranke ne mogu biti ravnopravne. Mogu da imaju ista prava, ali ravnopravne jednostavno nisu, jer jedna stranka je okrivljena ili je dužnik, druga stranka je poverilac ili ima drugi značajni karakter. Privatnost postupka, što je definisano u ovom zakonu, to je u redu i treba tako da stoji. Nemamo neke primedbe na to. Postupak posredovanja je hitan. Ova definicija, odnosno unošenje ove preporuke u zakon, da je postupak hitan sama po sebi ne znači ništa. Imamo niz zakonskih odredbi kojima se nešto zaprećuje da ne činimo, pa opet znate da se u praksi dešava da se zakoni krše; to što se kaže da je posredovanje hitan postupak neće dovesti do posebnog rešenja, odnosno efikasnosti po ovom zakonu. Posrednik može da daje predlog mogućih načina za rešavanje spora, ali ne i predlog samog rešenja. Onda je njegovo postojanje besmisleno i ne vidim neku veliku svrhu i potrebu za ovakvim zakonom, odnosno za ovako uređenim postupkom. Pokretanjem postupka posredovanja ne prekida se zastarevanje potraživanja. Ovo takođe govori o lošim efektima mirovnog rešenja, jer ovaj način posredovanja, odnosno rešavanja spornih pitanja verovatno nema ni snagu koju bi imalo da je ova odredba kojim slučajem izostavljena. U članu 13. kaže se da postupak posredovanja može da traje 30 dana. Ne znam da li je ovaj rok optimalan i na osnovu čega se došlo baš do toga da postupak može da traje 30 dana, odnosno da ga treba rešiti u tom okviru. Možda za neke složenije slučajeve, a vidi se da čak određeni stručnjaci kažu da bi ovakav zakon mogao da da delimično neke efekte u postupcima koji dugo traju. Ako je postupak dugo trajao i nije mogao da se reši pred sudskim organima teško je zamisliti da može tako brzo u roku od 30 dana da se reši kod medijatora. Zatim, u drugom stavu ovog člana stoji da sud ili drugi organ može da produži vreme trajanja postupka posredovanja iz opravdanih razloga. Naime, teško je utvrditi koji su to opravdani razlozi, ali kaže se – na zahtev posrednika ili stranaka. Zaista to jesu ovlašćena lica koja bi mogla da predlože produžetak, ali dalje posle ovog roka od 30 dana ne stoji nijedan drugi objektivni rok u kojem bi morao da se reši taj spor mirnim putem ili da se predmet vrati ponovo na sudsko rešavanje. U članu 14. u drugom stavu kaže se da posrednik u postupku po žalbi može da bude samo sudija. Nije jasno da li je to sudeći sudija ili bilo koji drugi, mada pretpostavljam da je ovo naknadno uočeno, pa se pokušalo članom 22. ovog zakona rešiti, gde se sudeći sudija izuzima iz mogućnosti rešavanja mirnim postupkom. Sporazum strana koje su učesnici postupka mirnog rešavanja teško se može predvideti, teško se dolazi do izvršenja sudskih odluka, a pretpostavljamo da će kada bude mirno rešavanje sporova to takođe biti veliki problem. Verovatno znate da se najveći broj zahteva, odnosno upita prema ministru pravde odnosi na sporo izvršavanje sudskih presuda i naravno na efikasno rešavanje nekih drugih problema, ali sigurno dominira ovaj broj izvršenja. Dakle, kada imamo konačno pravosnažnu presudu, ona je teško izvršiva i oštećena strana teško dolazi do rešenja problema, odnosno do naknade koju treba da ostvari. Ukoliko ovaj zakon bude prihvaćen, mislimo da će to biti prisutno i u ovim slučajevima. Mogu stranke da se dogovore, može medijator da završi taj posao formalno, ali će verovatno konačno rešenje tog problema morati da pričeka neka srećnija i bolja vremena. U članu 18. kaže se ko može da bude posrednik. Ovo što je prethodni govornik rekao, da to ne moraju da budu pravnici, ljudi od struke, možda u nekim zemljama može da se primeni, ali kod nas je to sigurno nemoguće i mislim da najveće efekte mogu da daju sudije i advokati, odnosno drugi ljudi iz struke. Sada se postavlja pitanje, ukoliko se kao medijatori pojavljuju sudije, koliko će biti angažovani u rešavanju postupka mirnim putem, da ih to ne odvuče potpuno iz struke. Ovo je ipak jedan paralelni mini sud i mislim da se može u tom slučaju desiti... A pošto je ministar ovlašćen da na osnovu tri-četiri odredbe ovog zakona donese druge podzakonske akte, pretpostavljam da će se verovatno truditi da angažuje, odnosno delegira najbolje sudije. Strah me je da regularno, redovno sudstvo ne ostane na kratko vreme bez kvalitetnih i dobrih sudija, a upravo tu nam i jesu problemi. U prethodne tri godine sistem pravosuđa je u velikoj meri uništen, urušen. Imamo kvalitetnih sudija, imamo kvalitetnih stručnih kadrova koji su za svaku pohvalu, a sećate se da smo imali situacije da smo za predsednike sudova postavljali ljude bez dana radnog iskustva u sudu. Bilo bi strašno da ponovo dođemo u takvu situaciju. U članu 20. ovog zakona kaže se da lice koje treba da posreduje, odnosno medijator mora da ima najmanje pet godina radnog iskustva u postupcima rešavanja sporova i konflikata. Radno iskustvo u postupku rešavanja sporova i konflikata mogu da imaju samo sudije i advokati, da li oni koji su trenutno aktivni ili oni koji su penzionisani, ali samo ti ljudi imaju radno iskustvo u toj oblasti i niko drugi ne može da ima radno iskustvo u toj oblasti, npr. ekonomista, ili mašinski ili drugi stručnjak... (Predsednik:Izvinjavam se, da li hoćete da koristite i drugih 10 minuta? Izvolite.) Koristiću. U članu 20. je predviđeno da program obuke za posrednika propisuje ministar nadležan za poslove pravosuđa, i to je u redu, nemamo ništa protiv, mislim da je to i logično tako. Unapred izražavamo sumnju i plašimo se, mada je ministar, rekao bih, umeren čovek, da mu ne padne na pamet da se seti da bi to mogla da rešava neka agencija i eto nam još jedne nove agencije. Interesantno je da je ovo jedan od retkih zakona u kojoj se reč agencija ne pominje i nema je, ali nismo sigurni da u nekom kasnijem periodu možda i po ovom zakonu ne bude trebalo da se oformi neka agencija. Isključenje posrednika – tu nemamo primedbi, tačno je propisano u kojim slučajevima posrednik mora biti isključen. Kada je u pitanju izuzeće posrednika, mislim da ovo nije najsrećnija definicija, jer se kaže – posrednik se mora izuzeti iz postupka posredovanja u kome ima lični interes. Mislim da nema posrednika koji nema ličnog interesa, a u najmanju ruku ima, njegov i jeste lični interes da uspe u postupku. Zatim, lični interes su i naknade, i mislim da ova definicija, odnosno član 23. uopšte ne treba da postoji. Kaže se u članu 26. da posrednik ima pravo na naknadu troškova. Logično je, svako ko se angažuje u nekom poslu treba da ima naknadu za to, ali onda se potire ova ideja da posredujemo da bi bili smanjeni troškovi i da sve veći broj predmeta koji nisu efikasno rešeni u sudskoj nadležnosti uputimo na mirno rešavanje sporova. Ako postoje troškovi i za ovaj deo obavljenog posla, šta smo tu onda dobili. Nismo dobili ništa. Sigurno je da će u praksi biti određeni broj pokušaja rešavanja spornih situacija mirenjem, odnosno medijacijom, ali neće doći do konačnog rešenja, pa ćemo imati uvećane troškove, imaćemo redovne sudske postupke koji su bili pre ili će biti posle rešenja ovog predmeta. Imaćemo troškove koji nastaju u toku samog vođenja postupka medijacije. Kod toga ko treba da snosi troškove kaže se – troškove posredovanja strane predujmljuju na jednake delove. Ili, obavezne su na one troškove koje su imale same, a konačno sređivanje računa po pitanju troškova biće raspodeljeno na jednake delove kod zainteresovanih stranaka. Vrlo često će i sami troškovi biti sporni, tako da tu neće biti nekog velikog efekta kod rešavanja ovih problema. U ovom zakonu nije predviđeno šta će se desiti kod stranaka koje vode sporove velike vrednosti, pravno su neuke, nemaju materijalnih mogućnosti da plate advokate ili da angažuju neka druga stručna lica, a posrednik neće imati pravo da projektuje konačno rešenje. Desiće se vrlo često da stranke budu oštećene, a ono što oni budu dogovorili ima snagu vansudske i sudske isprave, pa se postavlja pitanje postoji li mogućnost poništenja takvih situacija. Mislim da je trebalo predvideti u ovom zakonu, kao zakonu koji je procesne prirode, šta u takvim slučajevima gde je stranka neuka, a radi se o sporovima velike vrednosti. Država bi trebalo malo da im pomogne u tom slučaju. Postupak medijacije je bio pokušan u 2003. godini, zapravo od strane tog suda sugerisano je svim sudijama da probaju da rešavaju sporove medijacijom. Nije bilo nekog velikog efekta, čak se u praksi rešavalo vrlo malo tih slučajeva. Obično stranke pokušaju, i pre ovog zakona, da sporne situacije reše na miran način. Pošto u tome nisu uspele, bez potrebe da neko posreduje, one su bile dužne da se obrate sudu. Mislim da sada sugerisanje od strane suda ili njihova dobrovoljnost, iako je predviđena kao načelo, neće imati neki veliki uticaj da se taj problem reši na taj način. Zahvaljujem se.
Hvala. Da li želi reč još neko od ovlašćenih predstavnika poslaničkih klubova ko nije uzeo učešće u ovoj prvoj raspravi? Ukoliko ne, obaveštavam vas da su, saglasno članu 89. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja pretresa prijave za reč, u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika podnele poslaničke grupe: DS, G17, DSS i SRS. Reč ima narodni poslanik Vladimir Homan. Kolega Homan, odustajete? (Da.) Hvala. Reč ima narodni poslanik Goran Rakovac. Izvolite, kolega.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, otprilike pre dva meseca ovaj dom je doneo Zakon o parničnom postupku koji je, između ostalog, u glavi 24. kojom je regulisano sudsko poravnanje, dodirnuo i pitanje medijacije, odnosno posredovanja. Ovo pitanje je ZPP dodirnuo, na neki način, u nekoliko članova, gde je dao osnovne konture onoga što bi trebalo da bude posredovanje u našem pravnom sistemu, kao jednog instituta sa kojim se možda ranije htelo nešto učiniti, ali on nikada institucionalno nije postojao. Danas imamo zakon o posredovanju koji je sveobuhvatan i u sebi sadrži odredbe kako o licima koja treba da se bave posredovanjem, tako i o samom postupku posredovanja. Najpre treba reći šta je zakon ovde definisao kao posredovanje. To je svaki postupak, bez obzira na njegov naziv, u kojem strane žele sporazumno da reše sporni odnos mirnim putemuz pomoć jednog ili više lica, uz pomoć posrednika ili medijatora. Mislim da je ovaj zakon dobrodošao u našem pravnom sistemu. Za razliku od nekih kolega koje su u prethodnom periodu kritikovale ovaj zakon kao zakon koji neće dati odgovarajuće efekte, moje mišljenje je sasvim suprotno. Mislim da mogu da iznesem ovakvo mišljenje, iz prostog razloga što sam se bavio poslovima koje dodiruje ovaj zakon, konkretno advokaturom, više od jedne decenije. Dobro mi je poznato da ogroman broj sporova dolazi na sud i da je moguće uz malo pažnje i dobre volje te sporove rešiti bez učešća suda, odnosno na miran način. Ono što je dobro u ovom zakonu, to je da se on, iako se pominje u ZPP, ne zadržava samo na imovinsko-pravnim odnosima, gde će verovatno najčešće biti posredovanja i najveći broj sporova koji budu došli pred medijatora biće iz ove oblasti. Proširio je svoje polje interesovanja na administrativno pravo, odnosno na određene upravne stvari u kojima stranke mogu samostalno raspolagati, kao i odgovarajući deo krivičnopravne materije, gde takođe stranke mogu samostalno raspolagati svojim pravima. Ovde je dovoljno rečeno o načelima postupka, ali najveći kritičari ovog zakona koji su ovde izlazili samo su potvrdili u svojim kritikama da on sadrži sva ona načela koja posredovanje mora da ima. To je, pre svega, dobrovoljnost. Bilo je diskusija da je zakonodavac trebalo da stranke natera, maltene, da idu kod posrednika, što je potpuno besmisleno, jer posredovanje, dakle rešavanje sporova mirnim putem, uz saglasnost stranaka, samo po sebi podrazumeva dobrovoljnost, pa je sasvim logično da stranke moraju biti zainteresovane i da moraju dobrovoljno pristupiti jednom ovakvom postupku, kao što im je ovaj zakon dao mogućnost da sa spiska posrednika same izaberu lice u koje imaju dovoljno poverenja. Ostala načela na kojima se zasniva ovaj postupak – jednakost prava, ravnopravnost, saglasnost strana, isključenje javnosti, takođe omogućavaju da ovaj postupak odgovori svrsi i cilju zbog koga je predviđen u našem pravnom sistemu. Na kraju, bilo je diskusije o hitnosti postupka, da li je trebalo ovakva odredba da stoji ili ne. Podsetio bih kolege koje su diskutovale pre mene da nakon odredbe o hitnosti postupka postoje odredbe koje konkretizuju da se ovaj postupak treba, po pravilu, završiti u roku od 30 dana. To je sasvim razuman rok, u kojem mogu da se reše određena pitanja koja će pred posrednike dolaziti, a u slučaju da je eventualno potrebno još neko vreme za posredovanje, može se taj rok i produžiti. Rekao bih još par stvari o okončanju postupka. Zakon je sasvim logično predvideo načine okončanja: zaključenje, pre svega, sporazuma strana, što dalje razrađuje da to može biti u formi vansudskog poravnanja, kao i u formi sudskog poravnanja. To znači da bi takav sporazum koji bi stranke pred medijatorom postigle, nakon iznošenja tog sporazuma i overavanja od strane suda na odgovarajući način, stekao snagu izvršne sudske isprave, što bi dalje značilo da bi bio odmah podoban za izvršenje u sudskom postupku ukoliko stranke ne bi dobrovoljno izvršile obavezu koju su u sporazumu postigle. Takođe je dobro to što ovaj postupak može da se povede, da se završi i da se sam sporazum postigne i pre pokretanja sudskog postupka, što znači da se ostavlja mogućnost da jedan broj spornih odnosa koji postoje između građana ne dođe do suda. Znači, na taj način smo omogućili da građani ne dođu u situaciju da imaju veće troškove, a istovremeno, sa druge strane, sudovi će biti rasterećeni, jer nemamo svi neke velike sporove, postoje sporovi koje je relativno lako rešiti na ovaj način. S obzirom na vreme, mislim da treba reći nešto i u pogledu toga ko je posrednik. Ovde je bilo kritike da li posrednik može biti svako lice ili je eventualno potrebno određeno stručno znanje. U odnosu na to koliko je danas u ovoj zemlji razvijena kultura našeg naroda, odnos prema državi i pravosudnim organima, mislim da je zakonodavac sasvim jasno i dobro ovde predvideo da to pre svega treba da budu sudije, eventualno advokati, dakle, lica koja poseduju određeno pravno znanje i koja se u principu bave pravnom materijom. Ali, isto tako, zakonodavac je predvideo da ovde kao posrednici mogu da se pojave i drugi istaknuti stručnjaci iz različitih oblasti, u zavisnosti od vrste spornog odnosa u kome posreduju. Dakle, netačne su primedbe da samo lica koja imaju pravni fakultet, koja se bave isključivo pravom, mogu da se pojave u ovom postupku. U nizu spornih situacija u koje građani dolaze, dakle, mogu da se pojave i stručnjaci iz drugih oblasti i da pružajući svoje dobre usluge, posredujući između strana koje imaju sporni odnos, taj spor i reše. Na kraju, bilo je dosta diskusija i o tome da li će ovaj zakon ostvariti još jedan od ciljeva koje je sam sebi, na neki način, postavio, a to je smanjenje troškova. Ako je rok u kome treba izvršiti posredovanje kratak, kako je zakon predvideo, a jeste, jer je predviđen rok od 30 dana, ako je predviđeno jedno lice kao medijator sa pravom na naknadu troškova, kako je predviđeno po advokatskoj tarifi, a jeste, i ako je predviđeno da u ovom postupku ne učestvuju druga lica, osim eventualno zakonskih zastupnika i punomoćnika stranaka, to automatski podrazumeva, i zbog kratkoće roka u kome medijacija treba da se završi, kao i zbog ograničenog kruga lica koja treba da učestvuju u ovom postupku, da troškovi ovog postupka neće biti veliki. U svakom slučaju, oni će za samog građanina koji rešava sporni odnos biti mnogo manji nego da se pojavio pred sudom, jer je u mentalitetu našeg naroda, kada se već pojavi pred sudom, da se ulazi u dalje konflikte, da se postupak razvlači, da se stvaraju sve veći i veći troškovi i da je eventualno rešenje mirnim putem sve dalje ukoliko parnica duže traje. Na kraju, naš narod ima, bar onaj deo koji se pojavljuje pred sudom, jednu izreku, koja kaže: "Bolje je mršavo poravnanje od debele parnice", a ako do sada nismo imali način da dođemo do "mršavog" poravnanja, koje će zadovoljiti obe strane, sada bar imamo način da sprečimo da dolazi do "debelih" parnica. Hvala.
Zahvaljujem kolegi Rakovcu. Reč ima narodni poslanik Branislav Rankić, a neka se pripremi narodni poslanik Ištvan Išpanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, iako vidim da nema nikoga iz Vlade, ovaj zakon neodoljivo podseća na Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova. Setite se, tamo je prisutan tripartizam, gde su u sporu uglavnom poslodavci, sindikat i ulogu medijatora vrše izvršne vlasti, na različitim nivoima. Ovde je to slično, imamo dve strane u sporu, imamo medijatora odnosno posrednika u tom sporu. Zato je u članu 1. ovog zakona u zadnjem stavu rečeno da se ovaj zakon neće odnositi na te sporove koje reguliše Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova. Zbog ove logike doći ćemo uskoro u situaciju da će se pred nama pojaviti i neki drugi slični zakoni, koji treba da rešavaju sporove nastale u oblasti, recimo, kulture, nauke, sporta ili umetnosti, koji ne spadaju u klasične radne sporove, ali ne spadaju ni u neke parnične sporove. I onda će nam nametnuti ovde, a samo treba sačekati dan kada će ministarstvo reći da je i tu potreban neki novi zakon, ako je moguće, o medijaciji odnosno nekom mirnijem rešavanju sporova do kojih mogu doći strane. Kada sam govorio o onom zakonu, rekao sam da su ti zakoni u zemljama zapadne Evrope nastali tako što su imali potrebu da opišu već postojeće stanje i što se javio jedan broj određenih ljudi, sa autoritetom i ugledom u nekim sredinama, koji je svojim autoritetom mogao da postigne dogovor između strana u sporu, da ne idu na sud. Mi ovim zakonom pokušavamo, praktično, da stvorimo takvu situaciju. To sigurno zakonom nećemo uspeti. Naime, taj institut posredovanja kod nas, u našem narodu ili u našoj državi postoji; nije dovoljno razvijen, ali on je postojao i do sada. U najvećem broju slučajeva u patrijarhalnim sredinama ako dođe do nekog spora, strane u sporu će poslušati onog čoveka koji ima autoritet (ili po godinama ili po nekim drugim znanjima) i uspeće da postignu dogovor bez suda. Zatim, postoji jedan primitivniji oblik ovakve vrste posredovanja, kada mi, političke stranke, u kampanjama na lokalnom nivou dođemo u sukob, recimo, oko lepljenja plakata, onda se obično šefovi tih stranaka na lokalnom nivou međusobno dogovore da se ti sukobi izglade, da se ne bi išlo na sud. Znači, taj institut postoji, ali treba sačekati da se razvije u dovoljnoj meri i onda ga praktično opisati jednim ovakvim zakonom. Zašto se kod nas nameće potreba da postoje ljudi koji mogu da utiču na to da se ti sporovi reše putem posrednika? To je, pre svega, zbog neefikasnosti sudstva u našoj državi, a potpuno su drugi razlozi zbog kojih postoji potreba za posredovanjem prilikom sporova, recimo, u zemljama zapadne Evrope. Danas ste mogli u novinama da pročitate, ako ste pratili neke dnevne novine, da je policajac u Engleskoj primetio ženu koja je vozila automobil i tom prilikom jela jabuku, a on je pomislio da koristi mobilni telefon. Angažovali su helikoptere, automobile i u toj jurnjavi potrošili su 13 hiljada evra da pokažu kolika je snaga i moć države, a ta žena, iako nije koristila mobilni telefon, koji je zabranjen, morala je da plati 70 funti kaznu i 100 funti sudskih troškova. Onda, kod njih se nameće potreba za posredovanjem iz prostog razloga što bi posrednik tog dana, da je uopšte imala priliku da dođe do posrednika da taj spor reši, naplatio svoju dnevnicu od 50 evra i ona bi mnogo jeftinije prošla. Znači, zbog toga što su njihovi sudovi i sudski procesi izuzetno skupi, oni imaju potrebu za posrednikom, a kod nas će se ta potreba pojaviti, ona već kao institucija postoji, isključivo zbog toga što su nam sudovi neefikasni. Nažalost, mi i ne možemo pokazati da država i sudstvo ima takvu snagu, jer da se takav slučaj desio kod nas i da je država upotrebila takve instrumente da dođe do prekršioca, onda bi taj prekršilac mogao da se javi, naravno, nevladinim organizacijama, koje bi poslale sliku u svet kako se ovde ne poštuju ljudska prava i slobode, kako policija i drugi organi prekoračuju ovlašćenja. Nama su ruke vezane samo zahvaljujući, praktično, vašoj nesposobnosti da se oduprete i da štitite stavove države, da gledate šta je najbolje za našu državu, a ne da po ultimatumima donosite ili predlažete Skupštini razne zakone. U ovom zakonu je, za razliku od onog o kome smo juče raspravljali, bar tačno nabrojano šta su načela. Juče smo imali jedan zakon, prosto da se ne poveruje da dolazi iz iste Vlade, u kome je od devet tačaka samo u zadnjoj tački pogođeno šta su načela. Ovde su sva načela (dobrovoljnost, jednakost, ravnopravnost strana, privatnost, poverljivost i hitnost) nabrojana dobro, ali je nevolja što smo u najmanje dva člana ovog zakona prvi proklamovani princip, odnosno načelo dobrovoljnosti prekršili. Odmah je u članu 9. prekršen princip dobrovoljnosti time što je rečeno: "Ukoliko strane ne postignu sporazum o načinu sprovođenja postupka, posrednik će sprovesti postupak posredovanja na način koji smatra da je odgovarajući...". Znači, ne moraju strane da budu dobrovoljno za takav način sprovođenja postupka, odrediće ga posrednik. Samim tim je narušen ovaj proklamovani princip dobrovoljnosti. Takođe, imate u zadnjem stavu člana 9. da posrednik može da daje predloge mogućih načina za rešavanje spora, ali ne i predlog samog rešenja. Ovaj stav je potpuno kontradiktoran. Evo zašto. Šta ako ono rešenje koje je posrednik dao bude konačno rešenje, da li je već unapred njemu zabranjeno da daje konačno rešenje? Znači, mogli ste reći da on ne sme uopšte da daje rešenja. Onda se gubi svrha posredovanja. Ako može da daje rešenja, onda ga ne treba ograničavati da to rešenje ne može biti konačno rešenje. Cilj posrednika i jeste da ono rešenje koje on da bude i konačno rešenje. Vi ste ovde naveli da on ne sme davati predlog konačnog rešenja. Zašto je onda on posrednik? Da ne bih svaki član pojedinačno tumačio, trebaće dosta vremena, skrenuću vam pažnju na član 16. Naime, u prvom stavu se kaže: "Dejstva sporazuma postignutog u postupku posredovanja zavise od volje strana i forme u kojoj je sporazum zaključen". Sledeći stav kaže, vidi se da ne zavisi od volje strana: "Posrednik je dužan da obavesti strane o mogućim dejstvima postignutog sporazuma i o načinu ispunjenja obaveza koje su njime preuzete." Ako se sporazumom preuzimaju obaveze, zašto se u prvom stavu kaže da dejstvo sporazuma zavisi od volje strana? Ne, one imaju odgovornost za postignuti sporazum. Znači, i ova vam se dva stava em međusobno potpuno potiru, em opet dovode suštinski u pitanje načelo dobrovoljnosti kod posredovanja. Kada predlažete ovakve zakone treba da vodite računa da ako proklamujete jedno načelo, u ovom slučaju dobrovoljnost, kroz ceo zakon sledite to načelo dobrovoljnosti, a ne da na jednom mestu to date i da ovde pred poslanicima i pred javnošću Srbije kažete kako je svuda zastupljeno načelo dobrovoljnosti, a u više članova, prilikom daljeg pisanja zakona, vi to načelo kršite. Imate u poglavlju V u opštim odredbama o posredniku – posrednik treba da bude neutralna osoba. Vrlo je teško dokazati nečiju neutralnost. Koji su to mehanizmi kojima ćete utvrditi da je neko neutralan? Ono na čemu poslanici SRS za sve vreme ovog skupštinskog saziva insistiraju jeste da se u zakonima ne nalaze termini "drugi istaknuti stručnjaci". Kako ćete vi oceniti, po čemu se ocenjuje ko je istaknut stručnjak? To su potpuno bespotrebni termini. Dovoljno je reći "stručnjak", nema potrebe "istaknuti". Različiti su načini na koje se neko može istaći u struci. Dalje, u članu 20. - Uslovi za obavljanje posredovanja, naveli ste: 1. da ima visoku stručnu spremu; 2. najmanje pet godina radnog iskustva u postupcima rešavanja sporova i konflikata; 3. da je prošao program obuke za posrednika (iako će to ministarstvo propisati, biće to vrlo zanimljiva obuka, šta se može tu naučiti i čemu će se obučavati); 4. da je upisan u spisak; itd. U sledećem stavu se kaže da uslovi od 1. do 4. ne moraju da budu ispunjeni. Zašto ste uopšte navodili ove uslove ako ne moraju da budu ispunjeni? Ili, ako ne moraju da budu ispunjeni, zašto niste naveli za koju vrstu sporova ne moraju da budu ispunjeni? To je jedna stvar. Druga, dovoljno je bilo da napišete samo da posrednik treba da ima ili mora da ispunjava uslove posebnog iskustva i znanja iz oblasti u kojima se vodi spor. Reći ću vam još i kako je u članu 21. narušen princip dobrovoljnosti. To vam je stav 3. u kome se kaže: "Ukoliko se strane ne sporazumeju, predsednik suda, odnosno starešina drugog organa određuje posrednika sa spiska posrednika po redosledu na spisku". Naravno, ovim članom 21. određujete kako se određuje posrednik u predmetu. Ako se strane ne sporazumeju oko toga ko će biti, predsednik suda će odrediti onoga ko je na spisku. Gde je tu dobrovoljnost, ako se garantuje stranama u predmetu da će dobrovoljno pristupati svim radnjama koje se vrše u toku ovog postupka? Na kraju ću da zaključim time da se od budućeg posrednika traži da bude jedna vrsta, rekao bih blag izraz koji je upotrebio gospodin Sreto Perić, prevaranta. Setite se da su neki političari iz sveta imali ulogu medijatora u toku pregovora, odnosno onoga što se dešavalo u Rambujeu pre NATO agresije na našu zemlju. Setite se njihove sramne uloge, kako izgleda ta medijacija i to posredovanje na svetskom nivou. Nemojte misliti i gajiti iluzije da će to posredovanje kod nas biti nešto drugačije. Uglavnom će posrednici biti vrbovani od strane u sporu, moći će to svoje posredovanje verovatno da naplate na više načina. Znajući mentalitet našeg naroda i znajući ostale stvari pretpostavljam da će ovo, ako je želja da ovaj zakon rastereti sudsku granu kao granu vlasti, dovesti do opterećenja. Ubeđen sam u to, zato što će se posle posredovanja jedna od strana u sporu osećati prevarenom i onda će sudovima tužakati posrednike ili medijatore. Time ćete mnogo iskomplikovati sudsku praksu. Ili, ako budete uspeli u ovim namerama i uvedete još neke moguće načine rešavanja sporova na ovakav način, vansudski, vi ćete praktično jednu važnu granu vlasti, sudsku vlast staviti kao nešto sporedno u sistemu vlasti, a znajte da demokratija počiva isključivo na ove tri potpuno nezavisne vrste vlasti.
Reč ima narodni poslanik Ištvan Išpanović, a neka se pripremi narodni poslanik Milan Marković.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, danas na dnevnom redu imamo zakon o medijaciji. U obrazloženju zakona, odnosno u izlaganju profesora Gaše Kneževića, slušali smo dva potpuno različita koncepta medijacije, odnosna dva potpuno različita koncepta o tome kako treba da izgleda zakon o medijaciji. Sigurno u toku ove rasprave nećemo saznati ko je u pravu, koji je koncept trenutno bolji za Srbiju. Verovatno ćemo tek za nekoliko godina utvrditi da li je ovaj koncept koji je predložen u zakonu korisniji ili onaj koncept koji je predložio prof. Knežević. Imam tu sreću da pred sobom imam i jedan takav zakon kakav predlaže i Gašo Knežević, a to je mađarski zakon o medijaciji koji u stvari nije zakon o medijaciji, nego o medijatorima. O medijaciji se u tom zakonu govori samo u jednom članu - šta je medijacija. Slično je rešenje kao u ovom predlogu zakona, s obzirom da nije predviđena medijacija u krivičnim i upravnim predmetima, nego samo u građanskim, ali inače na isti ili sličan način reguliše šta je medijacija. I jedan i drugi zakon su rađeni na osnovu preporuka Saveta Evrope, a ipak je potpuno drugačiji pristup u jednom zakonskom projektu, odnosno u tom drugom zakonu. Pokušao sam ovih dana da pročitam ono što je kao razlog navedeno zašto je ovakav koncept medijacije, odnosno da je kod nas medijacija na neki način vezana za sud, danas bolji za Srbiju. Iskreno da vam kažem, ima puno razloga i za koncept koji je izložen u ovom zakonu, odnosno u onim mišljenjima koje sam ja pročitao, a takođe ima mnogo razloga i za onaj drugačiji koncept o kojem smo ovde slušali. Nadam se da ćemo ipak usvojiti ovakav zakon koji je predložen i ukoliko takav koncept ne bude mogao zaživeti, odnosno ne bude davao rezultate, u tom slučaju sigurno će biti potreban jedan sasvim drugačiji koncept. Samo nekoliko reči o ovom drugom konceptu, gde zakon isključivo u jednom članu govori o medijaciji, a sve ostale odredbe govore o medijatorima, odnosno o uslovima kako se medijacija može obavljati, uopšte nije predviđen postupak medijacije nego je to prepušteno strankama. Imao sam tu sreću da pre dve - tri nedelje razgovaram sa nekim sudijama u Mađarskoj i oni kažu da ni ovaj zakon nije doneo neke značajne rezultate u smanjivanju sporova u Mađarskoj. Prema tome, i to govori na neki način o tome da verovatno i taj koncept ima određene nedostatke, odnosno da ni taj koncept nije doneo one rezultate koji su se očekivali. Mislim da u tome nema razlike, između ova dva koncepta, da treba da donesemo zakon o posredovanju i nadam se da ćemo ipak imati određene rezultate od ovakvog predloga zakona. Mislim da treba da se izglasa ovakav zakon, sa onim sitnim izmenama, odnosno sa amandmanima koji su već prihvaćeni. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Milan Marković. Zahvaljujem se što je malopre odložio svoje izlaganje. Neka se pripremi narodni poslanik Vojislav Milajić. Izvolite, gospodine Markoviću.
Poštovani gospodine predsedniče, poštovane koleginice i kolege narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, nesporno je da je u pitanju jedna ideja koja zaslužuje pažnju i podršku svakog političkog subjekta, a pored njih i svih onih kojima je struka vezana za ove poslove. Za nas nema nikakve dileme da je ovo dobra ideja, ali nažalost, mi se ne možemo složiti sa načinom na koji je ova ideja pretočena u zakonski tekst. Naime, kao društvo dođemo do ideje za koju nesporno tvrdimo da je dobra, bez obzira da li je ona produkt Zapada, Istoka ili našeg saznanja, ali kada dođemo do te ideje, mislim da je veoma važno i da tu ideju hrabro otelotvorimo u našem životu. Prosto, naše društvo se nalazi u poziciji u kojoj su neophodni hrabri potezi, jače delovanje, jače otelotvorenje, ideje koje su nam toliko nedostajale. Takav je ovde slučaj sa medijacijom i ja ću se truditi da ne uzimam previše vremena narodnim poslanicima. Mislim da je prof. Gašo Knežević, u jednom dosta korektnom i stručnom izlaganju, izneo sve primedbe koje se odnose na ovaj zakon. Potrudiću se da se zaista onako strogo, pravnički osvrnem na dva segmenta ovog zakona, odnosno dva pitanja koja su za mene sporna i koja mene lično opredeljuju da ovog puta ne podržim zakon koji je predložilo vaše ministarstvo, iako smo u dosadašnjem radu imali vrlo korektnu saradnju. Nekada ste imali našu podršku iako smo opozicija, nekada niste, ali to je posledica različitih pogleda na pitanja pravosuđa, jer, normalno, pripadamo različitim političkim opcijama. Prvo pitanje na koje želim da vam ukažem je pitanje ko može biti medijator. Tu možemo reći da imamo dva različita stava, dva različita koncepta. Naime, mislim da je suštinsko kod medijatora poverenje i veština; da on, kao posrednik između strana koje se nalaze u odnosu koji indicira spor, treba da ima njihovo poverenje i odgovarajuću veštinu da reši taj spor. Stoga smatram da su uslovi koji su navedeni u članu 20, a to su uslovi za obavljanje posredovanja, prestrogo postavljeni. Razumem vašu zabrinutost koju ste izrazili i na Odboru za pravosuđe i za skupštinskom govornicom, ali mislim da samom činjenicom da nešto može biti predmet zloupotrebe ne možemo argumentovano braniti rešenje koje nije adekvatno. Mnogo šta u ovom društvu i u svakom drugom može biti predmet zloupotrebe, ali to nije razlog da ne postoji. U krajnjem slučaju, ako nešto može biti predmet zloupotrebe, ono će biti i predmet rada nekih drugih organa. Podneli smo amandman kojim smo izuzeli samo neke od uslova koji se ovde traže za posrednika, i to su: najmanje pet godina radnog iskustva u postupcima rešavanja sporova i konflikata; zatim, da je prošao program obuke za posrednike i da je upisan u spisak. Zadržali smo ono pitanje dostojnosti, za koje smatramo da je vrlo bitno. U krajnjem slučaju, ukoliko svi stanemo na stanovište da je neophodno da ta osoba bude dostojna obavljanja tog posla, onda je jasno da to ne može biti neko, kako ste vi malopre pomenuli, ko je reketaš ili se bavi nekim nemoralnim i nezakonitim poslovima. Takođe, da nije pod istragom i da nije osuđivan za namerno počinjeno krivično delo. Naravno, i mi smatramo da je u krajnjem slučaju neophodno, u ovom momentu, kod nas zadržati postojanje visoke stručne spreme, mada možemo reći da je taj stav dubiozan i mislim da ga je prof. Gašo Knežević obrazložio. Ovaj stav zasnivam na mom uverenju da je za uspešno posredovanje neophodno poverenje strana u osobu koja treba da posreduje i njena veština da može da reši taj problem. Mislim da ispunjenje uslova koje ste vi naveli u članu 20. ne isključuje mogućnost da osoba koja ispuni te uslove po svojoj prirodi nije podobna da posreduje, da može biti i konfliktna osoba, ili možda može biti osoba kao što smo svi mi ovde, koji u određenim trenucima pokazujemo jednu ili drugu stranu svoje ličnosti, u zavisnosti od situacije u kojoj se nalazimo, pritisnuti problemima ili okolnostima koji zavise ili ne zavise u većoj ili manjoj meri od nas. Dakle, moja prva primedba se odnosi na to, a zatim smatramo da dalje relativizacija tih odredbi kroz stavove, ako se ne varam, 3, 4. i 5. prosto onda dolazi kao nepotrebna, jer kaže se: "Izuzetno, posrednik može da bude i lice koje ne ispunjava sve uslove iz stava 1. tačka 1. do 4, ako ima posebno iskustvo i znanje iz oblasti u kojoj se sprovodi posredovanje".Meni ova odredba relativizuje ovaj prethodni stav 1. i, jednostavno, čak i da zadržimo prethodni stav u celini, što se nadam da nećemo učiniti, mislim da toj odredbi tu nije mesto. Dalje idu sporovi sa stranim elementima, gde se predviđa da strani državljanin može da obavlja posao posredovanja; i na kraju ide program obuke. Moram priznati, što se tiče programa obuke, činjenica je da to mora postojati. Mislim da u samom zakonu pitanje programa obuke nije dobro razrađeno, mada na osnovu dosadašnjeg iskustva nemam nikakvih osnova za sumnju da konkretan ministar, nadležan u ovom momentu za poslove pravosuđa to neće dobro uraditi. Ali, i ministar i svi mi koji se bavimo politikom jesmo prolazni, a suštinski je da postavimo sistem i da sistem bude garancija uspešnog i kvalitetnog obavljanja posla, pre svega nepristrasnog obavljanja posla, a ne osoba koja će na to mesto doći, jer je ona posledica određenih političkih nagodbi i političkih rezultata koje neka stranka ostvaruje. Druga moja primedba jeste pitanje dejstva nakon medijacije, odnosno sporazuma. Naime, mislim da je Vlada Republike Srbije, kao predlagač, morala da ide daleko hrabrije u ovo pitanje i morala je dati izvršni naslov, odnosno dejstvo izvršnog sporazuma koji se na ovakoj dobroj osnovi zaključi između stranaka. Mislim da je to ključni kamen spoticanja i čvorište našeg razmimoilaženja po pitanju podrške ovom zakonskom predlogu. Naime, članom 16. je predviđeno sledeće: "Sporazum postignut u postupku posredovanja, uz uzajamno popuštanje strana, zaključen pre zasnivanja parničnog postupka ili u toku parničnog postupka, ima snagu vansudskog poravnanja, ukoliko je sastavljen u pisanoj formi i nije protivan javnom poretku." Na sam tekst, naravno, nemam zamerke, on je potpuno pravno-tehnički ispravan, ali mislim da nije dobar za ovo pitanje. Zašto mislim da nije dobar? Zato što to i danas imamo. Naime, radi se o tome da strane koje imaju neki problem mogu to isto danas uraditi, de fakto imamo novaciju, promenu sadržine odnosa koji je doveo do njihovog konflikta i to u krajnjem slučaju nije res judicata, nije presuđena stvar i nema izvršni naslov, nego ukoliko ste nezadovoljni vansudskim sporazumom, što verovatno naše kolege ovde znaju, vi možete da pokrenete parnični postupak. Time sigurno ne rasterećujemo pravosuđe i ne unosimo ništa novo, jer ukoliko postoji dobra volja između ljudi koji nisu saglasni, imaju određeni sukob povodom odnosa inter partes, oni mogu i danas rešavati to bez ovog posredovanja, bez ove medijacije. To je po meni dosta ozbiljna primedba i mislim da smo tu izgubili šansu da zaista uvedemo medijaciju kao nešto novo i hrabro u naše društvene odnose, nešto što će brže i efikasnije rešavati problem i rasteretiti naše pravosuđe. Sa druge strane, dalje se u članu 16. kaže: "Sporazum koji strane postignu u postupku posredovanja ima snagu sudskog poravnanja ako ga na zapisnik uzme sudija, nakon ocene da je saglasan sa javnim poretkom." Nemam primedbe na sam tekst u pravno-tehničkom smislu, ali imam primedbu na odraz ideje. De fakto, vi i danas ukoliko dođete u spor, pokrenete eventualno parnicu, možete zaključiti sudsko poravnanje i to sudsko poravnanje ima dejstvo pravosnažne sudske presude; nakon proteka parničnog roka, država će se postarati na vaš predlog da se ono izvrši, tako da ja ne vidim da smo mi prihvatanjem ideje o medijaciji zaista i uneli medijaciju u naš život i učinili ono što jeste bio cilj ovog postupka, a to je da se rastereti pravosuđe i da se dođe do bržeg i efikasnijeg rešavanja sporova. Znači, još jedanput da zaključim, jer smatram da je ovo najozbiljniji problem oko koga se sporimo i zbog kojeg mi ovako decidno stojimo na stanovištu da za ovaj zakon ne možemo glasati: sve što je predviđeno zakonom o medijaciji mi u realnom životu već imamo, nema osnova da verujemo da će donošenjem ovog zakona o medijaciji u realnom životu doći do promena. Ponavljam, Vlada je morala mnogo hrabrije da uđe u ovo pitanje i da da jednu hrabriju ideju, a to je da rezultat tog postupka ima snagu pravosnažne sudske presude. Na taj način mi bismo vam ovde mogli reći – da, imamo medijaciju, ona je zasnovana na slobodnoj volji građana i oni koji uđu u taj postupak do kraja rešili su svoj odnos. Ne mogu ponovo da se vraćaju i da opterećuju sud svojim problemom. Dakle, rešili su ga na način kako su oni mislili da treba da ga reše. Pored toga, moram da dodam još jednu dilemu, a to je učestvovanje suda u celoj ovoj materiji. Postavlja se pitanje, dakle, čemu tu sud, čemu njegovo učešće, da li ćemo učešćem sudija mi zaista obezbediti nezavisnost koju želimo u ovom postupku, odnosno nepristrasnost, jer taj postupak, kako sada stvari stoje, vrlo lako može preći u sudski postupak, jer sam postupak medijacije neće biti res judicata. Mislim da je sve ovo što je profesor Gašo Knežević rekao utemeljeno, pre svega na njegovom bogatom iskustvu i nespornom znanju priznatog stručnjaka. Ovaj moj dodatak je bio prosto samo zato da biste razumeli zašto mi, iako je u pitanju jedna ideja iza koje mi čvrsto stojimo i za koju se čvrsto zalažemo, ne možemo glasati za vaš predlog zakona. Hvala na pažnji.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Vojislav Milajić, a neka se pripremi narodni poslanik Đorđe Mamula.
Dame i gospodo narodni poslanici, pravosudni sistem, kao jedna od tri grane vlasti, po svojoj prirodi jeste konzervativan i zasniva se na primeni kako procesnih, tako i materijalnih normi. Vremenom su se formirale arbitraže kao kvazisudovi, gde su ugovorne strane predviđale nadležnost arbitražnog rešavanja određenih sporova koji proisteknu iz ugovornih odnosa. Odluke arbitražnih sudova su bile obavezujuće i predstavljale su izvršni naslov i izvršavale su se u postupku izvršavanja. Kao treća vrsta rešavanja određenih sporova pojavila su se alternativna rešavanja sporova, pre otprilike 30-tak godina. To je bilo zamišljeno da se veže za rešavanje sporova koji se pojave iz oblasti radnih odnosa i zaštite potrošača. Dakle, prvi su se pojavili u Finskoj 1978. godine, pa su onda medijaciju proširili na druge oblasti. Predlagač ovog zakona se u svom obrazloženju pozvao na određene preporuke Komiteta ministara Saveta Evrope i po tim preporukama je utvrdio u kojim oblastima će se vršiti medijacija. Dakle, u članu 1. ovog predloga zakona je predvideo da će se rešavati imovinsko-pravni, obligacioni, trgovinski, porodični, radni, građansko-pravni odnosi, upravni i krivični. Međutim, situacija sa tim preporukama je malo drugačija. Predlagač je, verovatno računajući da niko neće proveravati sadržinu tih preporuka i ulaziti u njihovu suštinu, samo naveo kao primer u svom obrazloženju. Međutim, ako se pogledaju te preporuke Saveta Evrope i Komiteta ministara, preporuka R98/1, doneta 21. januara 1998. godine, odnosi se na ograničenja i uputstva u medijaciji koja se tiče porodičnih odnosa. Što se tiče porodičnih odnosa, postoje kongentne norme koje su obavezujuće i gde ugovorne strane ili strane u sporu jednostavno ne mogu da ih menjaju. Priroda sporova koji se javljaju iz porodičnih odnosa je drugačija, da bi mogle sve vrste porodičnih odnosa da se rešavaju putem medijacije. Po preporuci R99/19, od 15. septembra 1999. godine, postoje ograničenja u pogledu medijacije za krivične i prekršajne predmete. I na kraju, preporukom R2002/10, od 18. septembra 2002. godine, predviđeno je da se medijacija isključivo odnosi na građanska prava, obligacione i trgovinske odnose, prava potrošača i radne odnose. Nigde se ne pominju imovinsko-pravni odnosi, a isključuje se rešavanje putem medijacija postupka pred administrativnim organima i medijacija u krivičnom postupku. U krivičnom postupku postoje krivična dela koja se gone po službenoj dužnosti. Ovde se verovatno podrazumeva da bi medijacija jedino dolazila u obzir za ona krivična dela koja se gone po privatnoj krivičnoj tužbi. Međutim, ovom preporukom to uopšte nije predviđeno. U članu 1. je sve to stavljeno, ne znam iz kojih razloga. Smatramo da je teško zamisliti medijaciju u upravnom postupku, s obzirom da sa jedne strane imamo upravni organ, a sa druge strane imamo jednu stranku. Ne znam kako će medijacija da se izvrši oko građevinske dozvole, ko će tu da posreduje da li neko ispunjava uslove za izdavanje građevinske dozvole ili ne. U stavu 3. člana 1. izuzima se medijacija kod individualnih radnih sporova povodom otkaza ugovora o radu i isplata minimalne zarade. Imali smo jesenas Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova, gde je predviđeno da se rešavaju dve vrste radnih sporova, individualni i kolektivni. Ovde su izuzeti individualni, što je razumljivo jer već postoji poseban organ koji vrši mirno rešavanje radnih sporova. Međutim, nije pomenuto šta je sa kolektivnim sporovima, šta je sa kolektivnim ugovaranjem, da li oni podležu medijaciji ili ne podležu. Po ovome ispada da podležu. Ovaj zakon ima krupnih nedostataka. U članu 11. bavi se pitanjem zastarelosti i tu je predviđeno da postupak medijacije ne vrši prekid i zastoj zastarelosti. Međutim, s obzirom na to da je pojam zastarelosti materijalno pravne prirode i da stranke u sporu same ističu prigovor zastarelosti, znači sudovi ne vode računa o zastarelosti po službenoj dužnosti nego jedino ako se stranke pozovu na zastarelost, ne vidi se razlog zašto stranke same ne bi predvidele da se u postupku medijacije može izvršiti prekid i zastoj zastarelosti. Što se tiče trajanja postupka, predviđeno je da taj postupak traje 30 dana da bi se ubrzao sudski postupak i mirno rešavanje sporova. Međutim, predviđena je mogućnost da sud ili drugi organ može produžiti vreme trajanja postupka, ali nije navedeno koliko. Znači, ako produži može da bude produžetak i duže od 30 dana. Onda je pod velikim znakom pitanja koliko postupak medijacije uopšte ubrzava ili usporava postupak koji bi se vodio pred nekim parničnim sudom. Što se tiče medijatora, ako malo bolje analiziramo članove 14. i 16. videćemo da postoje dve vrste medijatora: oni koji imaju više ovlašćenja i oni koji imaju manje ovlašćenja. U članu 14. predviđeno je da medijator u postupku po žalbi može da bude samo sudija. Znači, medijacija može da se primeni u žalbenom postupku, s tim što je rok za odlučivanje 30 dana, ali medijaciju može da sprovede samo sudija. Ne mogu drugi medijatori nego isključivo sudija. Što se tiče sudskog poravnanja, znači poravnanja pred sudom, njega takođe može da sprovede samo sudija. Znači, ne mogu ovi drugi medijatori; oni mogu samo vansudsko poravnanje, dok samo sudija može da omogući strankama da zaključe sudsko poravnanje. Što se tiče uslova za lica koja bi trebalo da obavljaju funkciju medijatora, prvo je nejasno zašto samo predsednik suda, znači pojedinac, vrši odabir medijatora i procenu da li određeni ljudi ispunjavaju uslove da bi bili medijatori ili ne. Od uslova pominje se visoka stručna sprema, međutim, ne navodi se koja visoka stručna sprema. Ostavljena je mogućnost svim ljudima koji su završili fakultet da se bave ovom vrstom posla, što mislimo da nije u redu jer mora da postoji neko elementarno pravno znanje da bi mogao da se sprovede ovaj postupak medijacije. Traži se takođe najmanje pet godina radnog iskustva u postupcima rešavanja sporova i konflikata. Međutim, teško je naći nekoga ko je već imao pet godina radnog iskustva u toj oblasti, s obzirom da je ona potpuno nova oblast i potpuno nov način rešavanja sporova između stranaka. Takođe se postavlja uslov, u tački 5, da lice koje treba da bude postavljeno za medijatora nije pod istragom i nije osuđivano za namerno počinjeno krivično delo. Naš krivični zakon poznaje umišljaj i nehat. Verovatno se ovo odnosi na krivično delo koje je izvršeno sa umišljajem. Mislim da bi preciznije bilo da se navede da se na to odnosi. Pod tačkom 6 – da je dostojno za obavljanje posredovanja. Sada je interesantno ko će vršiti procenu da li je neko dostojan da vrši postupak medijacije. U sledećem stavu se kaže – izuzetno, lice koje ne ispunjava sve ove uslove može da se bavi medijacijom. Onda se derogira svih šest tačaka i može se izabrati neko lice koje ne ispunjava neki od tih uslova. Propušteno je da se navede da medijator treba da bude državljanin Republike Srbije. Pojavio se problem kod mirnog rešavanja radnih sporova, zato što se za sudije javljaju ljudi iz Crne Gore sa crnogorskim državljanstvom, tako da u Ministarstvu za rad, zapošljavanje i socijalnu politiku ne znaju kako da odgovore tim ljudima, da li imaju pravo da budu sudije u tim sudovima ili ne. Pojaviće se isti problem, zato što će medijatori moći da budu i strani državljani. Takođe, uvode se neki novi pojmovi – isključenje posrednika i izuzeće posrednika. Pod isključenjem podrazumevaju da ako sudeći sudija ima neki pravni odnos ili bilo kakav zajednički interes sa ovim strankama, u tom slučaju će se isključiti iz postupka. Isto važi za advokata. Što se tiče izuzeća posrednika, tu se misli na lični interes, da li posrednik ima lični interes u rešavanju tog spora ili ne. Međutim, sve to spada pod izuzeće posrednika. Ne znam zašto je to razdvojeno, isključenje posrednika od izuzeća. Ne vidim u čemu je razlika. Na kraju je predviđeno da ovaj zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja, a primenjivaće se protekom 90 dana. U članu 120. Ustava Srbije predviđeno je samo stupanje na snagu zakona i predviđeno je da zakon stupa na snagu najmanje osam dana po objavljivanju u "Službenom glasniku". Međutim, primenjivanje nije ustavna kategorija. Ustav uopšte ne pominje tu mogućnost, samo pominje stupanje zakona na snagu. Ovde se postavlja pitanje – šta je sa zakonom od trenutka stupanja na snagu do primene? U kom svojstvu je zakon, da li postoji ili ne postoji? Ako je stupio, onda postoji. To je moglo drugačije da se reši i da se kaže da zakon stupa 1. jula ili da se odredi neki datum za koji predlagač misli da je adekvatan za pripremu i za primenu ovog zakona. Mislim da ovaj zakon ima suviše krupnih nedostataka da bi mogao da se usvoji. Mislim da ne stoji tvrdnja da je predlagač uvažio preporuke Saveta Evrope. Napravio je hibrid između preporuka Saveta Evrope i hrvatskog zakona o mirenju, jer on je vrlo sličan ovom predlogu zakona i razlikuje se u nekim pojedinostima.
Hvala, gospodine Milajiću. Reč ima narodni poslanik Đorđe Mamula, a neka se pripremi narodni poslanik Petar Jojić.
Smatram da ovaj predlog zakona treba prihvatiti i da je on jedan korak bliže ka prihvatanju evropskih pravnih standarda i preuzimanja obaveza koje proizilaze iz međunarodnih ugovora. Pre svega, jasno je da je ovaj predlog zakona rukovođen preporukom Komiteta ministara Saveta Evrope državama članicama o alternativama za rešavanje sporova između organa uprave i privatnih lica, preporukom iz 2002. godine Komiteta ministara Saveta Evrope državama članicama u posredovanju u građanskim predmetima, kao i modelom Zakona o međunarodnom trgovinskom izmirenju. Ovaj predlog zakona je rukovođen rešenjima iz 2001. i 2002. godine koja su nova i za države Evropske unije. Ovde je bilo reči o tome da postoje različiti koncepti. Nijedan koncept u bilo kojoj oblasti, pa i u ovoj, ne vredi ništa ako nema profesionalizma. Temelj svakog profesionalizma u svim oblastima u radu, pa i u ovoj oblasti, jeste znanje i savest. Ako nema znanja i savesnog rada, nijedan koncept nije dobar. Prema tome, nije reč o konceptu. S druge strane, mislim da otpor prema ovom predlogu zakona dolazi iz onih krugova gde su do sada postojali neki monopoli u rešavanju sporova alternativnim putem. Mislim da je dobro što će ovaj predlog zakona, ako bude usvojen, a nadam se da hoće, biti prilog razbijanju tih monopola, a naročito kada je reč o trgovinskim sporovima. Ovaj zakon, inače, u formi predloga dolazi u trenutku kada privatna svojina u našem društvu postaje sve značajnija. Sporovi pred trgovinskim sudovima koji se vode imaju sve veću vrednost; nasledstva u poslednje vreme imaju sve veću vrednost, nasleđuju se preduzeća u zemlji, inostranstvu, nasleđuju se vrlo vredne nekretnine. Ovaj predlog zakona dolazi u jednom trenutku kada privatna svojina dobija sve više na značaju. Mislim da bi on imao prave efekte i biće veoma važno da dođe do izmena u organizaciji i načinu studiranja na pravnim fakultetima i da se mladi pravnici na fakultetima sve više pripremaju za život, jer nije dovoljno dobro poznavati zakon; bez poznavanja života ni u ovoj oblasti posredovanja ne mogu se postići veliki rezultati. Zato smatram da ovaj zakon treba prihvatiti. Mislim da su principi na kojima je zasnovan procesni principi koji su poznati u svetu i nadam se da će kod onih koji budu želeli da im se spor reši mirnim putem, na ovaj način, i pokazali dobru volju i nadležni posrednici imati uspeha.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić, a neka se pripremi narodni poslanik Marko Krstin.
Dame i gospodo narodni poslanici, zakon o posredovanju – medijaciji je potreban, jer rasterećuje sudove i omogućava građanima i pravnim licima da sporove rešavaju mirnim putem. Međutim, ovaj predlog zakona ovakav kakav jeste neće ostvariti cilj, a ovo zbog toga što, pored ostalog, govori o dve vrste posredovanja, i to: pre pokretanja parnice i u toku parnice, ali uopšte ne reguliše posebno posredovanja pre parnice, kao što to čini sa posredovanjem posle pokretanja parnice. Dakle, to je četvrti deo u Predlogu zakona. U vezi sa tim, trebalo bi zakonom, što nije urađeno, prvo propisati zajednička pravila za obe vrste posredovanja, a zatim posebno obraditi jednu i posebno drugu vrstu posredovanja, jer očigledno postoje razlozi koje treba zakonom i urediti. Drugo, bez obzira što se radi o posredovanju, moraju se propisati neka osnovna pravila procedure za obe vrste posredovanja, a i specifična pravila za pojedine vrste posredovanja, što ovim predlogom nije učinjeno ili je delimično učinjeno ali nesistematizovano i nepregledno. Međutim, treba da se brzo odvija i razvija postupak ujednačeno za sva posredovanja. Treće, medijatori treba da budu svi punoletni građani koje strane u sporu prihvate, a ne, kako je zakonom predviđeno, da to mogu biti samo fakultetski obrazovani ljudi sa visokom stručnom spremom. Zašto? To je apsolutno neprihvatljivo. To ću obrazložiti u narednom izlaganju. Osnovno za medijatora treba da bude da je sposoban i pošten, da spor reši nepristrasno, a pri tome stručnost i obrazovanje ne moraju biti osnovni uslovi, jer život pruža dokaz o tome da jedan čovek koji je i bez tih kvalifikacija, a pošten je, ugledan, može postići u posredovanju bolji uspeh od profesora univerziteta, sudije ili advokata. Četvrto, kada se radi o medijatoru, ne treba ih uslovljavati onim što će ih odbiti da vrše tu funkciju. Naime, Predlog zakona predviđa puno uslova koje medijator treba da ispuni da bi izvršio tu svoju funkciju, a predviđena je i njegova odgovornost za štetu koju svojim radom nanese stranama u postupku. Pri tome, predviđa se odgovornost po opštim pravilima za naknadu štete, što znači da medijator može da odgovara i za lakše oblike krivične odgovornosti, za razliku, na primer, od sudije koji odgovara državi samo ako je štetu pričinio državi, a ne odgovara neposredno strankama, već neposredno odgovara državi. Peto, troškovi medijacije, a posebno nagrada medijatora, kako se u zakonu predviđa, neće imati efekta, naročito kada se uzme u obzir slabo imovno stanje građana u sporu, koji, prema ovom predlogu zakona, snose troškove medijacije, a oni se za medijatora određuju i odmeravaju prema advokatskoj tarifi. Šesto, nije jasno ni precizno u Predlogu zakona regulisano dejstvo poravnanja u posredovanju. Naime, prepušta se stranama da to od njih zavisi, tj. hoće li se poravnanje smatrati sudskim ili vansudskim poravnanjem. Sudskim poravnanjem smatra se poravnanje uneto u sudski zapisnik, što se odnosi na posredovanje u toku parnice. Postavlja se pitanje kako poravnanje može biti uneto u sudski zapisnik da bi postalo sudsko poravnanje, jer parnica još nije ni pokrenuta. Posredovanje pre parnice ne može biti sudsko, tj. izvršna isprava, pa strane moraju ići na parnicu da bi dobile izvršnu ispravu, čime se na ovaj način postupak odugovlači. Zato smatram da treba obavezno propisati da se svaki sporazum postignut u postupku medijacije ima smatrati sudskim poravnanjem, što će mnoge građane i pravna lica privući da koriste ovaj vid zaštite, kao konačno rešenje spora. Iskustvo sa mirovnim većima govori u prilog ovakvog rešenja; njihova funkcija nije bila delotvorna zbog toga što poravnanja koja su sklapali građani nisu imala snagu izvršne isprave, zbog čega su morali voditi i posle toga dugotrajne parnice i smatrali su opravdano da je sve ovo vreme mirenja bilo potpuno izgubljeno vreme. Sedmo, trebalo bi, što ovim predlogom nije urađeno, propisati da se svaki sporazum ili poravnanje stranaka mora u pismenoj formi sačiniti, kako bi se izbegle sve sumnje i sporovi u vezi sa njegovom sadržinom. Isto tako, svi predlozi strana moraju biti u pismenoj formi, jer se time ubrzava postupak, a olakšava posao medijatorima. Osmo, trebalo je predvideti da se obavezno vrši prekid zastarelosti pokretanjem postupka medijacije, a da se obavezno pokrene postupak pred sudom, najkasnije u roku od 30 dana, računajući od dana neuspele medijacije. Deveto, u Predlogu ovog zakona postoje brojne redakcijske greške, neujednačenost teksta, nejasnoće pojedinih članova, a naročito protivurečnosti između pojedinih članova, tako da je Predlog zakona nepregledan i težak za primenu u praksi, naročito za medijatore koji nisu po struci pravnici. Dame i gospodo, izneću nekoliko napomena u odnosu na pojedinačne primedbe na Predlog zakona o medijaciji - posredovanju. Član 1. stav 3. Postavljam pitanje predlagačima - zašto se medijacija ne može vršiti kod sporova povodom otkaza ugovora o radu i isplate minimalne zarade kad praksa pokazuje da je u tim slučajevima medijacija korisna, naročito za zaposlene? Član 2. stav 2. treba brisati. Ovaj stav treba brisati zato što medijator po prirodi svoje funkcije iz ovog predloga zakona ne može nametati sporazum. Član 3. Treba propisati da se posredovanje sprovodi na osnovu pismene saglasnosti obe strane, a ne kako se kaže – izričite saglasnosti, jer izričita saglasnost ne mora biti i pismena i sutra pravno valjana. Time bi se izbegli svi nesporazumi u vezi sa postupkom koji bi se, prema sadašnjem predlogu, mogao pokrenuti i usmeno. U članu 4. trebalo je spojiti predložene stavove i reći da su u postupku posredovanja ravnopravne i imaju jednaka prava strane u postupku. U stavu 3. člana 4. treba brisati reči "moraju da", jer posrednici po prirodi svoje funkcije moraju da postupaju nezavisno i nepristrasno jer je to uslov za njihov izbor. Član 5. stav 2. U ovom članu trebalo je predvideti da se oko učešća trećih lica u postupku medijacije moraju saglasiti obe strane. Član 6. stav 3. treba brisati jer se u vezi sa tim govori u stavu 1. istog člana. Član 8. stav 1. U stavu 1. ovoga člana trebalo je reći da postupak posredovanja počinje podnošenjem pismenog predloga za pokretanje postupka, a ne kako pogrešno stoji "prihvatanjem predloga", jer se to bitno razlikuje. Član 9. stav 4. Trebalo je propisati da posrednik može da daje samo predlog načina za rešavanje spora, a izbaciti da ne može dati predlog samog rešenja, jer je to suvišno. Član 10. stav 1. tačka 1. Trebalo je propisati da se postupak posredovanja okončava zaključenjem pismenog sporazuma strana u posredovanju, i kod odluke posrednika o tome da li je postupak opravdan izbaciti da se to vrši posle konsultacija sa stranama, jer će biti situacija da konsultacije sa stranama nisu potrebne, a obustava postupka je nužna. U članu 10. tačka 3. treba propisati da se postupak posredovanja okončava pismenom izjavom jedne ili obe strane, kojom odustaju od daljeg postupka posredovanja, jer prema ovom predlogu može biti i usmena izjava, što je krajnje neprecizno. Što se tiče člana 13, rok od 30 dana trebalo je povećati najmanje na 60 dana, jer je za okončanje postupka posredovanja rok kratak. Taj rok treba povećati na 60 dana. Takođe, u tome članu trebalo je propisati da se postupak posredovanja može i produžiti najduže za još 30 dana, tako da ukupno može da traje 90 dana. Ukratko, treba brisati uslov po kome posrednik mora da ima visoku stručnu spremu zato što je to objašnjenje protivrečno odredbi člana 18. stav 2. Predloga zakona, gde se taj uslov ne predviđa ni posredno. U članu 20. tačku 2. treba brisati, jer ne treba predviđati godine radnog iskustva u posredovanju da neko bude posrednik, a predviđeno je pet godina, jer čovek i bez ikakvog iskustva može biti dobar posrednik ako je stručan i pošten. Na primer, ugledan seljak, pametan, može da reši spor u selu i bez toga da ima pravni fakultet ili da bude inženjer, itd. Dovoljno je kao uslov za posrednika predvideti samo, kako je to predviđeno tačkama 3, 5. i 6. ovoga stava, da je prošao program obuke za posrednika, da nije pod istragom i da nije osuđivan za namerno počinjeno krivično delo i najzad, da je dostojan za posredovanje. Što se tiče člana 23. st. 2. i 3. treba brisati, jer su apsolutno bespotrebni. Član 24. treba brisati, jer se isključenje i izuzeće medijatora predviđaju i propisuju članovima 22. i 23. ovoga predloga zakona. U članu 25. treba brisati stavove 2. i 3. kojima se predviđa da posrednik ne može nametati rešenje i da je dužan posredovati na neutralan način, bez ikakvih predrasuda u pogledu strana i predloga spora, jer je to potpuno suvišno kad se ima u vidu karakter medijacije i medijatora koji su uređeni drugim članovima ovoga predloga zakona. Što se tiče člana 28, trebalo bi dodati stav 2. po kome se sporazum strana o troškovima posredovanja mora sačiniti u pisanom obliku. Sporazum mora biti u pisanom obliku, jer prvi stav predloga glasi – strane se mogu sporazumeti o troškovima posredovanja. I najzad, u članu 6. stav 1. treba predvideti da su sve informacije, predlozi i izjave u postupku posredovanja tajni, ukoliko se strane nisu drugačije sporazumele, jer ostalo je drugim zakonima predviđeno, dame i gospodo.
Nastavljamo u 15,00 časova.
Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo poslepodnevni rad. Koristim priliku da vas obavestim da će do 17 časova biti direktan prenos, a od 17 do 18 časova, za slučaj da ne završimo do tada, televizijski prenos će biti odložen zbog prenosa vaterpolo utakmice. Molim vas da na početku utvrdimo kvorum. Molim poslanike da ubace svoje kartice u poslaničke jedinice. Zahvaljujem. Nastavljamo rad. Reč ima narodni poslanik Marko Krstin, a neka se pripremi narodni poslanik Lazar Čavić. Izvolite, gospodine Krstin.
Gospodo predsedavajući, dame i gospodo, gospodine ministre, nalazimo se pred usvajanjem zakona koji bi, zajedno sa Zakonom o parničnom postupku i Zakonom o mirnom rešavanju radnih sporova, trebalo da zaokruži zakone koji uređuju postupak rešavanja spornih pitanja među našim građanima. Moram da napomenem u jednom kratkom istorijskom osvrtu da smo posredovanje ili medijaciju imali u dosadašnjem pravnom sistemu, ne samo u mirovnim većima, kako je kolega Jojić ovde pomenuo; to su bili izabrani sudovi, to su bile i arbitraže koje su bile u ranije važećem parničnom postupku. Dakle, u Srbiji postoji već iskustvo u pravnom sistemu vezano za ovakav vid rešavanja sporova. Smatram da, kao i tada, ni sada inače dobar institut i zakon koji zaista zaslužuje našu pažnju neće biti u potpunoj meri moguće sprovesti, imajući u vidu okolnosti i objektivnu situaciju koja je u pravnom sistemu i u primeni pravnih normi u Srbiji danas. Takođe bih hteo da se osvrnem i na pravni okvir ili pravni ambijent u kome donosimo ne samo ovaj zakon, već i niz drugih zakona. U obrazloženju zakona se pozivamo na preporuke EU, u nekim drugim zakonima se pozivamo na direktive. Moram da vam kažem da ni preporuke ni direktive nisu u važećem pravnom sistemu Srbije. Mi to možemo da koristimo kao nešto sa čime se upoređujemo, a ako to već koristimo, onda bi bilo veoma dobro da i direktive i preporuke imamo u izvornom tekstu, da su priložene poslanicima i da poslanici mogu čitajući te direktive i preporuke da sagledaju odredbe zakona. Mi ovde, nažalost, nemamo tekst preporuka, bar onih delova preporuka koji bi se na ovo odnosili, kao što ni za jedan od zakona koji se donose na osnovu direktiva nemamo tekstove direktiva. Dakle, to je jedna generalna zamerka Republičkom sekretarijatu za zakonodavstvo koje bi moralo da ustanovi jednu veoma korisnu praksu, da se ono na šta se pozivamo kao okvir za donošenje zakona navede, da bi poslanici znali o čemu se radi i da bi mogli da ga pročitaju. Moram da vam kažem da se ni direktive ni preporuke za sada ne objavljuju u "Službenom glasniku", možda će se jednom objavljivati, i da, prema tome, ne predstavljaju izvor prava u pravnom sistemu Srbije, kako je postavljen važećim Ustavom. Prema tome, ubuduće bih molio i prisutnog ministra, i Vladu inače, kada se pripremaju propisi, da poslanicima omoguće da pogledaju i direktive i preporuke da bi mogli prema tome da se opredele. Takođe, mislim da Republika Srbija ima pravni sistem koji je na jedan zadovoljavajući način uređen i da sama preporuka ili direktiva, kao i onaj koji ju je doneo, nije garancija da je ona apsolutno primenljiva u Srbiji onako kako je primenljiva u zemljama EU. To bi se odnosilo i na ovaj propis i smatram da je moglo sa malo više stvaralačkog nastojanja bolje da se prilagodi pravnom sistemu i postupcima koji važe u Republici Srbiji. Te direktive, uputstva, preporuke koje dobijamo iz Evrope treba da primenimo, ali da ih upodobimo sa našom objektivnom situacijom, onakvom kakva jeste, da ne bismo dobili norme i propise koji ne mogu da se primene samo zbog toga što nismo nešto prihvatili kako je kod nas. To ne znači da ne treba da menjamo, ali ima nečega što zaista ne možemo i što je objektivna stvarnost. Nadalje, hoću da kažem da se ovde radi o jednom tekstu zakona koji je obuhvatio dosta elemenata vezanih za posredovanje, ali se bojim da postoji jedna dosta ograničavajuća činjenica u primeni. Mislim da mi ovde, kao Narodna skupština, ne možemo u potpunosti biti zadovoljni sa dosadašnjom realizacijom pravosudnog sistema, sa primenom procesnih zakona od strane redovnih i trgovinskih sudova. Imamo određene pomake nabolje, međutim, to mora znatno efikasnije da se rešava. Hoću da kažem da sudski postupci, onakvi kakvi jesu, jesu osnova razvoja svakog privrednog sistema. Dakle, ne može da se realizuje privredni sistem ako dužničko-poverilački odnos ne zadovoljava kriterijum efikasnosti, pa tako onaj ko je poverilac i nešto je prodao dužniku, a dužnik to nije isplatio, ako sudski postupak traje duže od godinu dana, takav poverilac propada. Prema tome, mi se ne možemo dičiti efikasnošću pravnog sistema. Samo ću vam navesti krivične postupke u jednom dosta sumarnom i osiromašenom krivičnom postupku kakav je bio onaj u vanrednom stanju. Do današnjeg dana mi nemamo nijednu odluku za koju bismo mogli reći da je taj postupak završen. Dakle, nama predstoji jako mnogo rada na tome da izbalansiramo, učvrstimo, učinimo efikasnim pravosudni sistem i tek to bi omogućilo primenu ovakvog zakona. Smatram da bez obzira na sve dobre strane ovog zakona on ima određene nedostatke. G17 plus će glasati za zakon, s tim što smo amandmanima popravili njegov tekst. Amandmani nisu brojni i mislim da se lako prihvataju i predstavljaju doslednu primenu koncepcije samog zakona. Šta je osnovni nedostatak zakona? Osnovni nedostatak zakona je to što se zakon ne oslanja na materijalno pravo koje bi posrednici primenjivali. Neko će reći - posrednik može da bude bilo ko. Zakon je rekao - visoka sprema, a ako nema visoku spremu, može biti posebno stručan ili posebno iskusan čovek. Međutim, ni tada on ne može suditi drugačije nego što to nalaže materijalno pravo. Zakon nalaže primenu samo procesnih odredbi. Smatram da je neophodno da se uredi primena materijalnog prava. Osnovni razlog je i u tome što sud vrši kontrolu sporazuma koji se zaključi između strana i ako sud nađe da sporazum nije zaključen u skladu sa odredbama materijalnog prava, sporazum neće dobiti pravnu snagu i čitav postupak posredovanja nam je uzaludan. Zbog toga smo mi predložili da se posrednici obavežu da savladaju onaj deo materijalnog prava koji se odnosi na predmet u kome posreduju. Bez toga je ovaj postupak potpuno neefikasan i otežava ostvarivanje interesa stranaka. Sledeća stvar na koju hoću da ukažem jeste to da se ovim zakonom, hteli mi to ili ne, usporava postupak i narušava "efikasnost" ostalih postupaka koji inače, sami po sebi, nisu dovoljno efikasni. Samo ću vam pomenuti odredbu člana 13. koja limitira vreme trajanja posredovanja na 30 dana. Nažalost, u stavu 2. omogućuje sudu ili drugom državnom organu da to produži, na inicijativu stranaka, kada to jeste po njemu opravdano. Ne samo da omogućuje da produži, nego ne ograničava vreme na koje se može produžiti postupak. To praktično znači da je otvoren rok za trajanje posredovanja, što zaista onemogućava ostvarivanje prava građana i ovaj zakon to ne bi trebalo tako da stimuliše, odnosno da uređuje. Zato sam predložio da se taj stav zakona briše. To ništa ne menja u koncepciji, ali bitno ubrzava i čini postupke efikasnim. Zašto još treba brisati ovaj stav? Mi smo samim zakonom predvideli da postupak posredovanja ne utiče na tokove zastarelosti, na prekluzije, prema tome, nešto bi nam moglo i zastareti ili nastupiti prekluzija, recimo kod ometanja poseda 30 do 60 dana je rok objektivni i subjektivni, ako ostavimo otvoren rok da državni organi sami produžavaju koliko oni misle ovaj postupak. Isto tako mislim, time ću završiti svoje izlaganje, da bi trebalo pojačati obaveznost odluka. Naime, nema svrhe uvoditi novi postupak rešavanja sporova među građanima ako u određenom stepenu odluke nisu obavezujuće. Ako strane u postupku posredovanja - medijacije imaju pravo da sporazumno izaberu medijatora ili posrednika, one bi po meni trebalo da zaključe o tome sporazum, a obavezan deo tog sporazuma bi morala biti njihova obaveza da odluku medijatora koju verifikuje sud prihvate. U suprotnom, ako bi posle odluke medijatora neko od stranaka ko je poverio medijatoru da nešto radi odustao, postupak medijacije bi bio potpuno izlišan. Dakle, poslanička grupa G17 plus će podržati ovaj zakon. On zatvara određene nedostatke ili praznine u pravnom sistemu vezane za mirna rešavanja radnih sporova i svih drugih sporova, s tim što ima određenih ukazivanja amandmanima za koje predlažemo da se prihvate da bi taj zakon ispunio ulogu koju treba da izvrši.
Reč ima narodni poslanik Lazar Čavić, a neka se pripremi narodni poslanik Helijana Dragojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj zakon ne čini deo seta, ili tome nešto slično, nametnutih nam zakona kojima se diči i Vlada i svi koji smatrate da su baš ti zakoni pravi. Ne znam baš da je ovaj zakon pravi. Reč medijacija je reč koju treba dobro analizirati. Medijacija, medijatori i ko zna koji sve posrednici, a sećam se dobro, odnosno pročitao sam da je u ono prošlo vreme bilo nekog zakona, odnosno to je bilo o mesnim kancelarijama, a to su bila mirovna veća. Ta mirovna veća su danas nosioci svih načela ovog zakona. Moramo danas komentarisati, kako je neko od poslanika rekao, zakon je malo dobar, a malo loš. To je pravi odgovor. Svaki član može da dobije amandman u korist parničara. Reče ministar da je u Sloveniji već pokazao rezultate. Gospodine ministre, nije valjda da je nama Slovenija uzor u pravnoj struci, valjda i mi možemo nešto da uradimo a da ne pominjemo bilo koga, pa čak i Sloveniju. Nadam se da će to biti drugačije. Ovim zakonom nije definisana mesna nadležnost. Ako se posredovanju pristupi pre pokretanja sudskog postupka, to znači, ako su stranke u postupku iz različitih mesta, dakle, da sporno može biti i u kojem će se mestu održati posredovanje. Vaši komentari da je ovaj zakon neophodan zbog sporosti i neažurnosti sudova, a i neznanja samih sudova nisu tačni. Kada bi danas na dnevnom redu bili sudovi, vi biste ih dizali do nebesa, kako su ažurni, dinamični, a sve bi bilo u superlativu. Znači, ova priča ne pije vodu, kako kaže naš narod. Medijator treba da bude odgovoran, poverljiv i da ima sposobnosti idealnog sudije. Kako vi to možete da sprovedete kada su ekonomski principi u državi nesprovodivi, a to znači da kod nas vlada mito i korupcija. Zar vi mislite da ovaj medijator nije podložan ovim korupcionaškim principima, kada govorite da je dobrovoljnost najjače načelo, a vi svi želite da naplatite svoje znanje, gde vam je onda tu dobrovoljnost? Što se tiče uštede vremena, ovim zakonom se ne dobija ništa. Mišljenja smo da će medijatori ili posrednici biti efikasni kao što je efikasan i nepristrastan bio i opštinski sud u Rumi povodom rešavanja o izbornoj krađi u opštini Pećinci na pokrajinskim izborima održanim u septembru 2004. godine, kada je kandidat DS-a uz krađu glasova i uz pomoć sudija već pomenutog opštinskog suda iz Rume pobedio za samo jedan glas.
Reč ima narodni poslanik Helijana Dragojević.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, na dnevnom redu imamo zakon o posredovanju - medijaciji. Razlozi za njegovo donošenje su preuzete obaveze iz potpisanih međunarodnih ugovora, potrebe za usaglašavanjem sa evropskim pravnim standardima, kao i potreba za unapređenjem metoda rešavanja sukoba. Predlog zakona uređuje pravila postupka posredovanja u spornim odnosima u kojima stranke mogu slobodno da raspolažu, kao što su imovinsko-pravni odnosi fizičkih i pravnih lica, trgovinski, porodični, radni i drugi građansko-pravni odnosi, upravni i krivični, ukoliko zakonom nije propisana isključiva nadležnost suda ili nekog drugog organa. Odredbe ovog zakona ne bi se primenjivale na sporove povodom otkaza ugovora o radu i isplate minimalne zarade. Rešavanje ovih spornih odnosa uređuje nedavno usvojeni Zakon o mirnom rešavanju radnih sporova. Odredbe ovog zakona, kako predlog predviđa, primenjivaće se bez obzira da li se posredovanje odvija pre ili posle pokretanja postupka za rešavanje spornog odnosa, sa ili bez uputa suda ili drugog organa. Suština postupka posredovanja i položaj strana u postupku izloženi su kroz osnovna načela postupka i to su načelo dobrovoljnosti, jednakosti i ravnopravnosti stranaka, privatnosti postupka, poverljivosti i hitnosti. Predlog zakona uređuje pokretanje, sprovođenje i okončanje postupka, kao i zastarelost i prekluzije. Postupak posredovanja započinje prihvatanjem predloga za pokretanje postupka. Ukoliko se strana koja je primila predlog u roku od 15 dana ili u roku za odgovor koji je naveden u predlogu ne izjasni, smatraće se da je predlog odbijen. O načinu sprovođenja postupka strane se mogu sporazumeti. Ukoliko sporazum izostane, posrednik će sprovesti postupak posredovanja na način koji smatra da je odgovarajući, imajući u vidu okolnosti spornog odnosa, interese koje strane žele da ostvare, poštujući načelo hitnosti. Posrednik može da vodi zajedničke i odvojene razgovore, da daje predloge o načinu za rešavanje spora, ali ne i da predlaže sama rešenja. Postupak posredovanja se okončava na jedan od tri načina: zaključenjem sporazuma stranaka; odlukom posrednika da se postupak obustavi, jer dalji postupak nije opravdan; izjavom stranaka da odustaju od daljeg postupka. Pokretanjem postupka posredovanja ne prekida se zastarelost potraživanja. Pokretanje postupka posredovanja ne utiče na zakonske rokove za pokretanje i vođenje postupka, sem kada posredovanje predstavlja procesni uslov za pokretanje tog postupka po posebnim propisima. Kako se sprovodi posredovanje kada je u spornom odnosu pokrenut parnični postupak? Kada strane predlože ili sud oceni da bi spor mogao uspešno biti rešen posredovanjem, uputiće strane na postupak posredovanja. Sud će to učiniti po prijemu odgovora na tužbu ili po pripremnom ročištu, a može i kasnije u toku parničnog postupka, sve do njegovog pravosnažnog okončanja. U postupku po žalbi posrednik može biti samo sudija. Kakvo pravno dejstvo će proizvesti sporazum postignut u postupku posredovanja zavisi od volje strana i forme u kojoj je sporazum zaključen. Posrednik kao treća neutralna osoba ne može stranama da nameće rešenje, već je dužan da obavesti strane o mogućim dejstvima postignutog sporazuma i o načinu ispunjenja obaveza koje su preuzete. Na zahtev strana, posrednik će učestvovati u sačinjavanju i izradi sporazuma. Sporazum postignut u postupku posredovanja, zaključen pre pokretanja parničnog postupka ili u toku parničnog postupka, ukoliko je sastavljen u pisanoj formi i nije protivan javnom poretku, ima snagu vansudskog poravnanja. Sporazum ima snagu sudskog poravnanja ako ga na zapisnik uzme sudija, nakon ocene da je u saglasnosti sa javnim poretkom. Na zaključenje, dejstva i prestanak sporazuma postignutog u postupku posredovanja primenjivaće se odredbe Zakona o obligacionim odnosima koje uređuju vansudsko poravnanje i Zakona o parničnom postupku koje uređuju sudsko poravnanje. Predlog zakona određuje uslove koje posrednik mora da ispuni, kao i odredbe o isključenju i izuzeću posrednika, dužnosti i pravaposrednika, njegovu odgovornost za štetu koju nanese stranama svojim postupanjem. Višestruke su prednosti rešavanja spornih odnosa putem posredovanja, pre svega okončanje spora mirnim putem, bez dugotrajnih postupaka pred sudom ili drugim organima i istovremeno njihovog zastarevanja. Poslanička grupa DSS glasaće za Predlog zakona o posredovanju. Pozivam i ostale poslanike da nam se pridruže.
Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović, a neka se pripremi narodni poslanik Božidar Koprivica.
Dame i gospodo narodni poslanici, predlagač - Vlada je uporna da sve uredi kod nas kao što je to u svetu i evo novog predloga zakona o posredovanju, koji danas razmatramo. Zakon je sažet, koncizan, nije baš uvek jasan i imam nekoliko zamerki u tom delu. Šta može biti gore od zakona na koji posle moraju da se pišu komentari i objašnjenja da bi se razumele neke odredbe zakona kada dođe do konkretne primene? U delu o poverljivosti kaže se da informacije, predloge i izjave iz stava 2. ovog člana sud ili drugi organ koji vodi postupak neće prihvatiti. Informacije, predlozi i izjave iznete u toku postupka posredovanja i predlozi dati isključivo u svrhu izmirenja ne mogu se koristiti u parničnom, arbitražnom i drugom postupku, ili saopštiti na drugi način. Koliko može biti problema u ovom delu kada stranke u postupku, učestvujući u raspravi, iznose argumente koji su važni za odlučivanje, uz prisustvo advokata, a ne završe postupak mirnim putem i ponovo dođe do vođenja rasprave na sudu? Hoće li taj problem biti izražen, da punomoćnici koriste ono što su čuli u postupku mirnog rešavanja? Nejasna je odredba u delu člana 9. koja kaže da posrednik može da daje predloge mogućih načina za rešavanje spora, ali ne i predlog samog rešenja. Šta znači da može da razgovara, predlaže, a ne sme da predloži samo rešenje? U tom delu biće dosta nejasnoća. Što se tiče trajanja postupka, postupak posredovanja može da traje 30 dana. U drugom delu se kaže da sud ili drugi organi mogu da produže vreme trajanja postupka. Ne kaže se koliko. Ja sam takođe jedan od onih koji misle da ovaj zakon neće mnogo doprineti i biti u velikoj primeni, sem možda u malom broju slučajeva određene vrste sporova, ako znamo da sudovi kao institucije, sudije koji imaju ugled i autoritet, veliku sudsku praksu, iskustvo, ne rešavaju u postupku gde je strogo propisana procedura. Ti sporovi dugo traju i koštaju zbog odlaganja ili neracionalnog vođenja postupka, zbog sprege advokata, sudija ili veštaka u postupku. To nije opravdanje da donosimo drugi zakon da bi se to izbeglo, nego treba tražiti efikasnost rada sudova. Kako onda rešiti na ovaj način, gde posrednik nema taj autoritet sudije, niti taj ugled, niti sve ono što sud ima na raspolaganju da neke stvari uredi i odluči kako je to u praksi kod nas. Ne mislim da će ovaj način biti jeftiniji ako se pokuša mirnim putem rešavanja. Tom posredniku treba da se plati po tarifi advokata. Da li po tarifi podneska, zastupanja? Da li advokat ima tarifu za određene podneske, tužba, žalba, revizija, ili nešto drugo, i samo zastupanje. Kolika je tarifa tog posrednika na koju on ima pravo nije jasno rečeno. Normalno, ako stranke u sporu moraju da dovedu svog zastupnika i taj advokat će tražiti određenu naknadu, neće da učestvuje u tome. Mora da se plati advokat, mora da se plati posrednik. U onome na šta smo mi navikli imamo tužbu na koju plaćamo taksu, plaćamo zastupnika, veštačenje, a ovde moramo platiti i posrednika i ukoliko se ne reši problem ostaju svi troškovi koje smo do sada imali i bili u obavezi da ih izmirimo. Ne mislim da će se ovim ubrzati postupci, niti smanjiti troškovi, sem možda u malom broju posebnih slučajeva gde je to moguće. Praktično, treba tražiti efikasnost rada sudova, skraćivanje postupka, boljom kontrolom ovlašćenih organa za kontrolu rada sudija i sudova uopšteradi njihove efikasnosti. Najveći je problem presuđenu stvar u izvršnom postupku realizovati. Veliki je broj pravosnažnih presuda koje poverilac ne može u izvršnom postupku da završi, jer postoji mnogo načina da se to ne uradi zbog neefikasnosti sudskih organa, odnosno državnih organa.
Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica, a neka se pripremi narodni poslanik Branislav Stevanović.
Poštovani narodni poslanici, Predlog zakona o posredovanju ili medijaciji je u osnovi jedan vrlo loš zakon, čije su pojedine odredbe u suprotnosti sa mnogim zakonima, a naročito sa odredbama Zakona o parničnom postupku. Ovako predložen zakon neće pokazati rezultate u praksi, imajući, pre svega, u vidu nemogućnost njegove primene. Ovim zakonom nije preciziran postupak, niti je precizirano šta je to posredovanje. Član 6. stav 2. Predloga je u direktnoj suprotnosti sa Zakonom o parničnom postupku, jer se tim stavom zabranjuje da se predlozi i izjave mogu koristiti u parničnom postupku. To je neshvatljivo. Takođe je i stav 3. člana 6. u suprotnosti sa odredbama Zakona o parničnom postupku, jer zabranjuje sudu da izjave date u postupku medijacije prihvati. Pravne norme Predloga zakona o medijaciji moraju biti usaglašene, konzistentne sa drugim zakonima, a pre svega sa Zakonom o parničnom postupku. Očigledno nisu. Postupak posredovanja nije propisan na adekvatan način, nije naznačeno ko pokreće postupak. Praktično, stranama u sporu je ostavljeno da se dogovore na koji će način postupak posredovanja sprovesti, što je neshvatljivo, pa se čak vrši tolika deregulacija odnosa da se u članu 9. Predloga zakona ostavljaju mogućnosti da posrednik sprovede postupak medijacije na način za koji smatra da je odgovarajući. Mislim da to nije primereno. Naročito je posredovanje neprihvatljivo kada su stranke pokrenule parnični postupak, jer je to samo gubljenje vremena, tj. tih 30 dana koliko postupak posredovanja po Predlogu zakona može da traje, pa čak i više ako sud odredi neki drugi i duži rok posredovanja, odnosno medijacije. U praksi je pokušano da se takvi slučajevi reše putem posredovanja ili medijacije, iako nije postojao zakon. To nije dalo nikakve rezultate, već je nepotrebno odugovlačilo sporove, a često se okončavalo na štetu same stranke. Strane se u toku parničnog postupka mogu sporazumeti u svakom trenutku, jer to je stvar dispozicije i volje stranaka, hoće li voditi postupak i da li će sklopiti poravnanje. Članom 16. Predloga je predviđeno da sporazum postignut u postupku posredovanja, zaključen pre ili u toku parničnog postupka, ima značaj vansudskog poravnanja. On će u praksi biti mrtvo slovo na papiru, što smo čuli od određenih diskutanata i profesora, i neće se moći izvršiti. To nije res judicata, to je običan ugovor koji će se napadati i na osnovu koga će se moći pokretati postupak, pa čemu onda poravnanje. Pojedine odredbe koje se odnose na posrednika su neprecizne, npr. šta predlagač podrazumeva pod trećom neutralnom osobom. Članom 20. Predloga praktično uvodite moralno-političku podobnost kao uslov da neko postane posrednik, treba, citiram, "da je dostojan za obavljanje posredovanja". Valjda je to činio samo Josip Broz, ali on je to činio vrlo lukavo i tajno i to je stajalo u tajnim arhivama, a vi moralno-političku podobnost uvodite u zakon. U članu 24. potrebno je da se precizira koje odredbe kog zakona će se primenjivati kada je reč o isključenju, odnosno izuzeću posrednika. Troškovi posrednika su neprimerno veliki, određuju se prema advokatskoj tarifi, a mi advokati svi znamo kolika je, tako da praktično ako postupak posredovanja nije uspeo stranke snose troškove na jednake delove. Pošto se postupak posredovanja najčešće završava neuspehom, to se pokazalo u praksi, u tim slučajevima stranke će se suočiti sa novim nepotrebnim troškovima, gospodine ministre. Očigledno je da se predlagač uzaludno poziva na međunarodna akta i međunarodne ugovore, jer je ovaj zakon loš, neće biti primenjen i ostaće, kao i oni mnogi DOS-ovi zakoni, mrtvo slovo na papiru. Nama, nažalost, ostaje da konstatujemo, a to je mišljenje stručne javnosti, da predlagač zarad stranih nalogodavaca donosi zakone koji nisu primereni ni trenutku, ni vremenu u kome se nalazimo i da je spreman na sve, pa i do rušenja, odnosno urušavanja pravnog sistema zemlje. Apelujem na vas da ovaj loš zakon ne usvojite. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Branislav Stevanović, a neka se pripremi narodni poslanik Miljko Četrović. Izvolite.
Dame i gospodo, u jučerašnjem kratkom obraćanju ministar je rekao da je Slovenija, naime, zabeležila izvanredne rezultate sprovodeći medijaciju, takoreći posredovanje. Međutim, kod nas, moramo priznati, to ne može da prođe, zbog toga što kod nas u pravosuđu vlada haos, javašluk itd. Sigurno da ova medijacija - posredovanje neće moći da se sprovede u našem pravosuđu. Takođe, ovde bih rekao da je više narodnih poslanika SRS veoma studiozno, od člana do člana reklo dosta o ovom zakonu; između ostalih, tu su gospodin Jojić, Sreto Perić, oni su veoma studiozno, od člana do člana, objasnili ovaj zakon. Izneću samo par nekih svojih viđenja i komentara u vezi sa nekim nepravilnostima koje mogu da se događaju prilikom ovog procesa. Radi se o samom izboru posrednika. Tu vidim jednu nepravilnost, a to je sama osoba koja treba da se odabere, a više gledano politički i moralno, nego od struke. Ovde je neophodno da čovek bude iz struke da bi ovaj proces mogao da ima efekat. Takođe, ovde postoji sumnja da može, recimo, posrednik da zloupotrebljava svoj položaj i da na određeni način, sa advokatom koji zastupa jednu od strana, manipuliše, odugovlači i da taj spor na kraju proglasi neuspelim, tako da bi se u tom slučaju možda više trgovalo nego realno sprovodilo. Samim tim, postavlja se pitanje ko će u stvari da vrši kontrolu tog posrednika. Postavlja se pitanje troškova. A zna se da su uslovi da bi se ovo obavljalo dobrovoljnost, jednakost i hitnost. Takođe, radi se o tome da za 30 dana ovaj proces treba da se završi i taj posrednik može (pošto se tu dosta dobro plaća, po advokatskoj tarifi) da odugovlači taj proces i da to bude maksimalno mesec dana, i na kraju pitanje je ishoda samog procesa. Kada je u pitanju spor između siromašnog i bogatog, tu takođe posrednik može da vrši određene manipulacije, tako što će tog ko je siromašan, a možda i naivan u tom samom procesu moći eventualno da izmanipuliše i da ga ubedi da možda neku manju svotu i nadoknadu primi, da bi ispoštovao tu proceduru i da bi se završio sam proces. Ovde se postavlja pitanje, ako gledamo sa političke strane, u ovom slučaju Solana bi mogao da bude posrednik između gospodina Koštunice i Borisa Tadića i da pokuša da njihove političke nesuglasice izbalansira. Takođe, ako gledamo sa političke tačke gledišta, Vuk bi mogao da bude posrednik između Srbije i Zapada, ali ovde su u pitanju i sami troškovi, pa bi verovatno Vuk tu veću nadoknadu koristio od samog Zapada. Hvala, i toliko.
Reč ima narodni poslanik Miljko Četrović, a neka se pripremi narodni poslanik Momir Marković.
Poštovani poslanici, ministar se u svom obrazlaganju ovog predloga zakona nije mnogo trudio, niti je hteo da bude ubedljiv da ovaj zakon može da se primeni ovakav kakav je predložen i ako ga usvoji Narodna skupština većinom sa kojom Vlada raspolaže. Cilj svakog zakona trebalo bi da bude njegova primena, pa zato ceo proces, od predlaganja zakona, preko rasprave u Skupštini, do usvajanja određenih predloženih rešenja sa predloženim amandmanima, zahteva jednu ozbiljnost. To tako i shvatam, pa i zakon, kao najviši akt koji Skupština donosi, treba da postigne cilj zašto se predlaže, zašto se o njemu raspravlja i zašto je donet. Ovako predloženi zakon neće postići cilj, jer način na koji je predviđeno ovim zakonom da posrednik posreduje između spornih strana neće dovesti do tzv. mirnog rešenja spora. Imajući u vidu teško stanje koje vlada u državi Srbiji, opšte nepoverenje građana prema sudovima, postavlja se pitanje da li će oni sada verovati da će svoj sporni odnos rešiti na ovako brz i efikasan način, a kako se predlaže ovim zakonom, pogotovo ako su posrednici, kako je predviđeno u ovim odredbama zakona, po pravilu sudije i advokati i druga lica sa visokom spremom. Da li će ta lista posrednika koju će sačiniti ministar pravde biti u suštini sastavljena od sudija i advokata; oni će, a pogotovo sudije, umesto da se bave rešavanjem predmeta, koje su dobili da rešavaju kao pojedinci ili predsednici veća, svoju pažnju da usmere na posredovanje, imajući u vidu ovu nadoknadu koja je predviđena odredbama ovog zakona. Posrednik treba da ima, pored školske spreme i radnog iskustva, a nema ih takvih, osim sudija i advokata, poverenje strana u sporu. I, u odredbama ovog zakona se navodi da će se posredniku oduzeti to pravo posrednika u tom sporu ukoliko bude pristrastan. Šta dalje biva? Znači, on i dalje ostaje na listi posrednika. Ako je već u jednom sporu, spornom odnosu kao posrednik pokazao i dokazao da je pristrastan, da li postoji sankcija za takvog posrednika? Na početku sam rekao da je cilj svih postupaka donošenje određenih odluka i njihovo izvršenje. Često u izvršenju sudskih odluka, pravosnažnih i izvršnih, zbog same formulacije dispozitiva u izvršnom postupku ta odluka ne može da se izvrši. Da li će ovi sporazumi, koji budu zaključeni od spornih strana, uopšte moći da se izvršavaju u izvršnom postupku? Najveći problem opštinskih sudova su izvršni postupci. Najveća neažurnost je u tom delu, a to je finale svih postupaka koji se vode pred sudovima opšte nadležnosti. Znam da je svojevremeno u Kraljevu bilo 6.500 predmeta u izvršenju, nemam sada podatak koliko ih je, ali to su predmeti koji godinama ne mogu da se izvrše. Sada stranke u postupku, odnosno poverilac u izvršnom postupku ne može nikada biti zadovoljan sudskom odlukom, efikasnošću suda, ako pravosnažna, izvršna odluka ne može godinama da se izvrši. Postavlja se pitanje izvršenja te odluke ili smisla njenog izvršenja, po nekoliko godina. Članom 31. ministar je ovlašćen da donese podzakonska akta za sprovođenje ovog zakona, i to u roku od 90 dana. Sam postupak ovde nije propisan zakonom i sada se ministar ovlašćuje da donese podzakonska akta, a nije ni navedeno koja, verovatno će on sam odlučiti koja i u kojoj će formi biti akta. Kada je u pitanju ostvarivanje prava čoveka i građanina, iz Ustava Srbije, na koja se pozvao predlagač zakona, ne može se ostaviti pojedincu, makar bio to i ministar, da on, na neki način, ulazi u nadležnost ili odredbe koje moraju biti regulisane zakonom. Ovde je izneto mnogo primedaba na ovaj zakon. Ovaj zakon sigurno neće dovesti do efikasnijeg rada sudova, jer sve ove mere, pre donošenja ovog zakona, nisu dale rezultata da sudovi budu efikasniji, ažurniji i da građani dođu do bržeg zadovoljenja pravde, odnosno do ostvarivanja svojih prava. Nema važnih i nevažnih sporova, male i velike vrednosti. Za svaku stranku, ako smatra da je njen interes ugrožen, taj spor je veliki. Za nekoga je veliki spor ometanje poseda, ako ne može da uđe u svoju njivu i da tu njivu obradi. Za nekoga je veliki spor ako je u pitanju 500.000 ili 1.000.000 evra, ili lokal od 100, 200 kvadrata, a za nekoga je spor veliki ako ne može da priđe svojoj kući koja ima površinu 30 kvadrata. Sa ovakvim zakonom, sa ovakvom neefikasnošću organa koji sude i treba da donesu pravdu građanima, postoji velika bojazan i od zloupotreba odredbi ovog zakona. Ta zloupotreba može se ogledati u tome da, zbog neefikasnosti, neažurnosti i nemogućnosti da na duži rok ostvare pravdu pred redovnim sudovima, oni koji ne mogu da plate ni punomoćnika da ih zastupa u sudskom postupku pod pritiskom pribegnu da se rešava na ovaj preki način a da im se u potpunosti ili delimično uskrate njihova prava. Smatram da ovaj zakon nije primeren situaciji u kojoj se nalazi naše pravosuđe, situaciji u kojoj se mi nalazimo kao narod. Pozivanje na neke preporuke ili direktive (ovde vidim da nije izričita direktiva) i na praksu Slovenije ili nekih drugih zemalja nije osnovano za ovo naše vreme. Treba urediti sistem pravosuđa, jer je to jedan od tri stuba na kome počiva država i narod, pa posle toga možemo krenuti polako, postepeno, ali vrlo oprezno, i sa ovakvim zakonima. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Momir Marković, a neka se pripremi narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre nego što uopšte pređem na zakon o medijaciji, moram ovde pred vama i pred srpskom javnošću da iznesem jedan utisak. Činjenica je da je vreme za diskusiju ipak nepravilno raspoređeno, jer osim poslaničkog kluba SRS, nijedan drugi poslanički klub ne iskoristi vreme koje mu po Poslovniku pripada. Utisak je da je u obrazloženju svakog zakona koji smo donosili bilo da se približavamo Evropi. Ovim predlogom zakona približavamo se Evropi, onim od juče smo se takođe približavali Evropi. S obzirom da smo doneli 100 i nešto zakona u poslednje vreme, bojim se da se u tom svom približavanju Evropi toliko ne zalaufamo, pa da promašimo Evropu. Zato vas molim da vašim prijateljima iz Evrope kažete da nas, kad požurimo prema njima, zaustave da budemo zajedno sa njima. Zakon je u suprotnosti sa Zakonom o parničnom postupku i Zakonom o radu. Norme moraju biti u saglasnosti sa ovim zakonima. Postupak nije propisan na adekvatan način, ne zna se ko pokreće postupak, koja su pravila postupka. Uvodi se tačka 6 - dostojnost za obavljanje postupka, moralno-politička podobnost. Nije precizirano kada medijator može da bude isključen. Šta je lični interes medijatora? Šta je to što će, kao lični interes, ograničiti medijatora da u jednom postupku uopšte može da bude medijator. Troškovi postoje i oni su enormni i padaju na teret stranaka u sporu. Troškovi su po advokatskoj tarifi, a svi koji su imali malo posla sa sudom i advokatima znaju kolike su te tarife. Normalno, stranke plaćaju te troškove, bez obzira na rezultate medijacije. Zakon je nemoguće primeniti u praksi. Imali smo mi već, kao alternativu medijaciji, mirovna veća. Pitam da li je konsultovana stručna javnost, jer smo mi nedavno imali, na jednom velikom naučnom skupu, pedesetak vrhunskih imena pravne misli. Sa nekima od njih sam razgovarao, niko nije konsultovan, osim ako niste konsultovali Dragora Hibera, Gašu Kneževića ili Stevana Lilića da vam prepiše neki zakon, jer je i ovaj zakon prepisan odnekle, pa pretpostavljam da je Stevan Lilić, s obzirom da je on vičan tome, ovo uradio. Normalno, nije on to uradio iz ljubavi, možda za neku paru. Na kraju, moram da skratim da bi i kolege koje dolaze posle mene imale par minuta da kažu, molim gospodina ministra, s obzirom da zna da će ovaj zakon biti usvojen, vi ćete imati većinu za usvajanje, evo prilike da ovaj zakon odmah primenimo u praksi. Tako ćete spasti ugled vaše koalicije, a možda i jednu političku stranku koja je sa vama u koaliciji. Naime, Danica Drašković je tužila 13 poslanika ovog parlamenta, poslanika SPO, četiri poslanika iz parlamenta SCG i jednog ministra. Predlažem, gospodine ministre, čim ovaj zakon stupi, u skladu sa članom 32, a mislim da taj član određuje kada zakon stupa na snagu, da odredite medijatora i odmah predlažem, s obzirom da se gospodin Zoran Krasić vrlo dobro pokazao kao likvidacioni upravnik Demokratske stranke, a taj posao privodi kraju, da ga izaberemo za medijatora u ovom sporu.
Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, SRS nije podnosila amandmane na Predlog zakona o posredovanju - medijaciji, jer nismo smatrali da je ovaj zakon toliko važan za nas, s obzirom na to da on neće biti obavezan u primeni za građane i smatramo da nikada u praksi neće zaživeti. Naravno, to ne znači da mi nemamo primedbe; može se reći, imamo čak dosta primedaba na ovaj zakon. Nisu se ni ovi koji su zakon predlagali usaglasili u svojim poslaničkim grupama, pa neki kažu da ovaj zakon moramo doneti kako bismo ispunili međunarodne obaveze, drugi iz istih poslaničkih grupa kažu da to nije tako, jer naravno, preporuke Saveta Evrope ne obavezuju nikoga, a samim tim ni nas. Postavlja se pitanje da li su to ti vaši strani mentori odustali od izručenja, možda, generala i rekli - ako ne možete bar to da uradite za godinu dana, vi donesite zakon o medijaciji, pa ćemo mi na to gledati kao na neki pozitivan pomak. Ima dosta nedoslednosti u tekstu ovog zakona: već na početku, kada se određuje u kojim će se sporovima primenjivati ovaj zakon, kaže se da se može primenjivati npr. u krivičnim sporovima (naravno, misli se na sporove koji se vode po privatnim krivičnim tužbama), ali ne može na sporove povodom otkaza ugovora o radu i isplate minimalne zarade. Postavlja se pitanje čemu ova nedoslednost. Zatim, u članu 4. se kaže da u postupku posredovanja strane imaju jednaka prava. One svakako ne mogu imati jednaka prava. Drugi stav je dobar, gde se kaže da su u postupku posredovanja strane ravnopravne. One jesu i treba da budu, ali jednaka prava svakako ne mogu imati. Zatim, kaže se da posrednici moraju da postupaju nezavisno. Šta to znači nezavisno, od koga nezavisno, kako nezavisno? Sledeća reč kaže da postupaju nepristrasno. To je u redu, ali nezavisno, to svakako ne i to nije termin koji treba koristiti u zakonu. Član 9. poslednji stav kaže da posrednik može da daje predlog mogućih načina za rešavanje spora, ali ne i predlog samog rešenja. Kada se uzme u obzir da ovo treba nekada i u praksi da zaživi, postavlja se pitanje kako će to ovaj posrednik određivati, da li će on biti u obavezi da da tri - četiri rešenja, i ako misli da samo jedno može da bude dobro, da li će on, da bi ispunio formu, morati da kaže – dajem vam jedan predlog kakav mislim da treba da bude i još dva-tri pro forme, samo da bih ispunio ovu formu. Valjda je normalno da posrednik upravo i da strankama predlog rešenja. Da stranke mogu same da reše neki spor, one se, naravno, ne bi uputile ni pred sud, niti bi imale potrebu da neko između njih posreduje. Uloga posrednika upravo i treba da bude u tome da on iznađe neko rešenje koje bi obe strane u sporu prihvatile, a do koga one same nisu mogle da dođu. U članu 14. kaže da će u postupku po žalbi sudija izvestilac, na predlog strana i uz njihovu saglasnost... Znači, pravnički je ovo potpuno neprecizno, ovo je pleonazam. Šta znači "na predlog strana i uz njihovu saglasnost"? Da li može nešto da se uradi na predlog stranaka, a bez njihove saglasnosti? Naravno da ne može. Kada se kaže – na predlog stranaka, to je sasvim dovoljno. Ovo dalje je pravno potpuno nepotrebno. Bolje bi bilo da su vam odredbe zakona što kraće, što konciznije, a da pokrivaju sve što treba da pokriju. Kažem, nismo predlagali amandmane, ali dosta nelogičnosti i nepreciznosti ima u odredbama zakona. U članu 16. govori se o snazi tog poravnanja: "Ako se ne postigne sporazum u postupku posredovanja zbog nesaglasnosti o pravnim pitanjima, strane mogu postići pismenu saglasnost o činjeničnim pitanjima". Ovo je za svakoga ko se pomalo razume u pravo potpuno besmisleno, jer gotovo nikada se strane u sporu ne spore o pravnim pitanjima. One se uvek spore o činjenicama. Jednom kada se činjenično stanje učini nespornim, onda je primena prava samo formalnost. Zaista ne znam šta bi ovo moglo da znači, u kojim bi to slučajevima uopšte moglo da nađe neku svoju primenu, jer zna se da je primena prava ono što je ekskluzivno pravo suda. Stranke su tu jer se spore oko nekih činjenica, da li je nešto bilo ovako, da li se desilo onako, a primena prava, moraćete priznati, to je nešto što treba ostaviti sudu da radi i to svakako u ovom zakonu ne bi trebalo da nađe svoje mesto. Zatim, u članu 18. gde se govori o posredniku, opšte odredbe, kaže se da je posrednik treća neutralna osoba. Šta znači treća neutralna osoba, šta znači neutralna? Da li može da bude pozitivna i negativna i neutralna? Da li može da bude kisela i bazna i neutralna? Naravno da ne može. Ovo nisu izrazi koji su podobni za korišćenje u našem pravnom poretku. Ne znam da li ste vi ovo prepisivali iz nekih zakona, dosta ste tu pominjali mađarske zakone, slovenačke zakone, ali morate uvek da imate na umu da kada se nešto direktno prevodi ne može da nađe svoju primenu. Znači, nešto što ima značenje i određeni smisao u mađarskom jeziku, kada se direktno prevede na srpski, ne može imati odgovarajuće značenje kod nas. Nadam se da ćete bar ubuduće, kada niste do sada, voditi računa. Dalje, spisak posrednika, član 19. kaže da predsednik suda, odnosno starešina drugog organa imenuje posrednika iz reda istaknutih stručnjaka, pa sad sudija, advokata i drugih, koji ispunjavaju uslove za obavljanje posredovanja predviđenih ovim zakonom i upisuje ga u spisak posrednika. Ovde je izuzetno velika mogućnost zloupotreba. Ono do čega će sigurno u praksi dovesti primena ovakvih odredbi, to je da ćemo imati jedan zatvoreni krug posrednika, jer će predsednici sudova ili starešine drugih organa... A nije unapred određeno koji ti organi mogu biti, mogu biti razni državni organi. Da li će to biti tužilaštvo, da li će to biti neka opština, šta će to biti, koliko ćemo mi uopšte imati starešina i kojih sve organa koji će biti u situaciji da imenuju posrednike, mi u stvari ne znamo. Svakako će oni birati te posrednike između onih ljudi koje oni znaju, u koje oni imaju poverenja i svakako će to biti jedan zatvoreni krug posrednika, formiraće se jedna nova kasta. Sledeće je sporno to što će svakako, ukoliko se sudije budu prihvatale i ovog posredničkog posla, trpeti i struka. Vi znate koliko smo se borili kada smo donosili ove zakone koji su direktno vezani za rad suda, Zakon o parničnom postupku i sve te druge procesne zakone, Zakon o sudijama, Zakon o sudovima, koliko smo se svi zalagali za povećanje ažurnosti sudstva, za ubrzavanje postupaka. Na ovaj način će svakako sudski posao trpeti. Prosečan sudija, npr. u Prvom opštinskom sudu, u Drugom opštinskom sudu, u parničnom odeljenju ima i po 300 predmeta u radu. Iako se uglavnom ročišta zakazuju na dva do tri meseca, kada konačno dođe do presuđenja, znamo svi veoma dobro da se presude ne izrađuju u onom roku od 30 dana, niti je to moguće, zato što sudije imaju veliki broj predmeta, veliki broj ročišta, veliki broj odluka moraju svakog meseca da donesu. Ako ih još opteretimo sa posredovanjem i medijacijom, svakako će sudstvo još više trpeti, postupci će se još više odugovlačiti, a znate da je novi ZPP stupio na snagu. Ovo ni na koji način neće biti moguće. Drugo, vi na ovaj način stavljate sudije, praktično, u položaj advokata. Sudije će imati svoje radno vreme u kome će raditi sudijski posao. Pitanje je da li će u okviru tog radnog vremena obavljati i posredovanje, jer ukoliko predsednik suda odredi sudiju da posreduje, pitanje je da li je to deo njegovog redovnog posla, da li će se njemu to računati u normu ili ne. Onome ko ima veze sa sudstvom poznato je da sudije nose predmete i odluke izrađuju i u toku vikenda i popodne. Pitanje je kada će sada to raditi, kada će ti ljudi odmarati. Nezahvalno je njih stavljati u poziciju advokata, nezahvalno je da ako neko uradi 30 odluka i dobije platu 30.000 dinara, da za jedan razgovor sa stranama bude plaćen po advokatskoj tarifi; i ako to traje pola sata, pa bude plaćen, u zavisnosti od vrednosti spora, sedam, osam, deset ili 20.000 dinara, a za svoj celokupni mesečni rad treba da bude plaćen 30.000 dinara. To svakako nije u redu. Kod uslova za obavljanje posredovanja, odnosno uslova koje posrednici treba da ispune da bi uopšte bili upisani u spisak posrednika, kaže se da treba da imaju visoku stručnu spremu. Ne bih se složio sa argumentima koje je izneo gospodin Gašo Knežević da su pravnici rigidni, da oni po pravilu konzerviraju sistem i da nisu pogodni za ovo. Mislim da je za onoga ko treba da obavlja posredovanje neophodno da ima određena pravna znanja da bi mogao da učestvuje u postupku, da bi znao šta može da uradi, šta ne može da uradi, koje su pravne posledice njegovih pravnih radnji itd. Kada se kaže da neko mora da ima visoku stručnu spremu, to je dosta široko. Dovoljno je da je neko završio fakultet, nije bitno da li je to mašinski, filološki fakultet. Bez namere da omalovažimo te ljude, ali dozvolićete da u oblasti posredovanja ipak pravnici imaju određenu prednost. Drugi uslov je najmanje pet godina radnog iskustva u postupcima rešavanja sporova i konflikata. To je takođe široko postavljeno. Ako je neko u svojoj radnoj organizaciji bio član nekog disciplinskog organa, da li to znači da on ima iskustvo da se angažuje kao posrednik i da li će to obezbediti dovoljan kvalitet? Mislim da neće. Treće, da je prošao program obuke za posrednika. Nije definisano ni ko će to sprovoditi, ni pod kojim uslovima, da li će se to naplaćivati, da li ćemo opet imati neke vrste licenci. Četvrto, da je upisan u spisak. Peto, da nije pod istragom i da nije osuđivan za namerno počinjeno krivično delo. Ovoga nema nigde do sada u našem pravnom sistemu, da se razlikuje da li je neko osuđivan za namerno počinjeno krivično delo ili za nehat. Da li to znači da će ukoliko je neko počinio dvostruko ubistvo iz nehata on moći da bude posrednik? Mislim da ne može da bude. Zna se kako je to postavljeno u svim zakonima gde se određuje ko može da radi u državnim organima, ko može da obavlja ovaj ili onaj posao. Uvek se kaže - ko je osuđivan za krivična dela teža od toga, taj ne može da radi. Nigde se ne pravi razlika da li su krivična dela učinjena nehatno ili namerno. Šesto, da je dostojan za obavljanje posredovanja. Opet se ne propisuju nikakvi dodatni uslovi, ne zna se ko će to procenjivati. Tu takođe postoji velika mogućnost zloupotrebe. Sledeći stav kaže da izuzetno posrednik može da bude i lice koje ne ispunjava sve uslove iz stava 1. tač. 1 - 4. Praktično, drugi stav u potpunosti derogira prvi stav, tako da nam prvi nije ni trebao, jer vi kažete - može da bude, ali ne mora. Znači, ako ispunjava, dobro je, ako ne ispunjava, opet dobro. Kaže - ako ima posebno iskustvo i znanje iz oblasti u kojoj se sprovodi posredovanje. Pitam vas ko će to odlučivati da li neko ima posebno iskustvo i znanje iz određene oblasti i šta to uopšte znači, ko će to određivati? Što se tiče ovog uslova da nije pod istragom i da nije osuđivan za namerno počinjeno krivično delo, postavlja se pitanje da li će se takva potvrda tražiti samo kada se neko upisuje u spisak posrednika ili će za svako posredovanje u kome bude određen za posrednika morati da vadi novu potvrdu da nije osuđivan i da se protiv njega ne vodi istraga. Član 22. kaže: "Posrednik se mora isključiti iz postupka posredovanja ukoliko je sudeći sudija, arbitar ili sudi istim stranama u drugom sporu", i sad - "ili je lice koje postupa ili je postupalo u nekom drugom postupku". Vi ste na ovaj način to postavili toliko široko da ste isključili sve. Niti se ograničili ko mora da bude. Znači, bilo koje lice koje je postupalo u nekom postupku. Kom postupku? Sudskom, upravnom, ovom, onom? Znači, vi na ovaj način isključujete i sve sudije. Praktično, isključujete svakoga, svako lice koje je učestvovalo u nekom postupku. Ja sam ostvarivao neka svoja prava, pa sam učestvovao u upravnom postupku. Ovo je potpuno besmisleno. Drugi stav može da ostane, ali prvi stav je besmislen i treba ga brisati. Član 25. kaže da je posrednik dužan da posreduje na neutralan način. Šta to znači u zakonu - na neutralan način? Ovo nije zakonski izraz. U članu 26, gde su regulisana prava posrednika, od četiri stava jedino četvrti stav se može podvesti pod pravo posrednika. To je stav koji kaže da posrednik ima pravo na troškove. Prva tri stava uopšte ne predstavljaju prava. Kaže: "Posrednik ima pravo da se upozna sa okolnostima spornog odnosa". Posrednik ne može imati pravo. Posrednik može da ima jedino dužnost, i to je trebalo da bude regulisano u prethodnom članu. Valjda on ima dužnost da se upozna sa okolnostima spornog odnosa. Šta to znači - ima pravo? Kako će on, ako se ne upozna, da posreduje? Ona ima dužnost, to nije pravo. "Strane su dužne da posredniku dostave potrebne podatke i svoje viđenje spornog odnosa" - to takođe nije pravo posrednika, već se odnosi na strane i na njihovu obavezu. Dakle, ovo je obaveza strana. Kao drugo, vi strane ne možete naterati ni na šta, jer je postupak posredovanja dobrovoljan. One u svakom trenutkumogu da se povuku. Treći stav kaže da su dužne da dostave dokaze itd. Kao i prethodni stav, potpuno je besmislen. Član 27: "Posrednik odgovara za štetu koju nanese stranama svojim nezakonitim postupanjem prema opštim pravilima o odgovornosti za štetu." Ako već ustanovljavate poseban zakon, ako ustanovljavate stručnjaka istaknutog u određenoj oblasti, onda mislim da nije dovoljno da njegovu odgovornost za nezakonito postupanje regulišete prema opštim pravilima o odgovornosti za štetu. Ako je on već istaknuti stručnjak, ako kod njega država upućuje strane, da nekome posreduje, onda bi ta njegova odgovornost oštrije morala da bude regulisana. Onda bi on morao da odgovara i za nesavestan, nestručan rad itd, a ne samo prema opštim pravilima o odgovornosti. Sve u svemu, dame i gospodo, mislim da je ovaj zakon nešto što može da postoji u našem pravnom sistemu, ali da on definitivno nije ono što vi predstavljate i da neće doneti nikakva poboljšanja. Ovaj zakon neće ubrzati sudske postupke, jer apsolutno postoji sloboda sudija da i u okviru sudskog postupka upućuju stranke na mirna rešenja. Medijacija kao pojam i kao ustanova, kako god hoćete, nije nešto što je novo u pravu. Već nekoliko godina pokušavalo se da se sprovodi medijacija, pa su svi predmeti koji su određene starosti, u sudu traju duže od dve godine, a nisu rešeni, upućivani na medijaciju; sudije su bile u obavezi da zakazuju posebna ročišta za medijaciju, pa su angažovane sudije u penziji, kojima su isplaćivani nekakvi honorari, da bi aktivne sudije koje posreduju u tim slučajevima savetovali, da prvo pregledaju to, pa da onda njih savetuju kako bi se ta medijacija sprovodila. Rezultat svega toga bio je izuzetno slab. Mislim da je svega nekoliko procenata sporova rešeno na ovaj način. To je, u principu, nemoguće, pogotovu kod sporova koji traju duže. Mislim da je potpuno izgledno da će ovaj zakon doživeti potpuni fijasko, jer ukoliko neko ko je stručan u pravu, ko pravo odlično poznaje i ko može da ga primenjuje nije u mogućnosti da dovede stranke do nekog zajedničkog rešenja, kako će to učiniti neko ko je dovoljno istaknuti stručnjak u određenoj oblasti, ne mora imati ni završen fakultet, niti bilo šta drugo, niti bilo kakva pravna znanja. Ono što je sasvim moguće, to je da će na ovaj način ljudi biti dovođeni u razne neprijatne situacije. Gubiće vreme na ovaj način, nadajući se da će na neki miran način rešiti svoje probleme. Ali, ukoliko želite da donesete ovakav zakon, samo napred. Poslanička grupa SRS za ovo neće glasati. Ovo bi moralo da bude potpuno drugačije. Mi nemamo ništa protiv ovog zakona, moglo bi to da se donese, ali zaista mislimo da u ovom obliku, kako ste vi to predložili, građanima Srbije neće doneti nikakvo dobro. Hvala.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 89. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Saglasno članu 136. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Gašo Knežević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Gašo Knežević.
Gospodine predsedavajući, gospodine ministre, izgleda da je kapiten vaše ekipe odlučio da izvrši zamenu. Izgleda da smo na kraju utakmice, jer povukao je ministra pravde, doveo je ovde drugog ministra koji je, istina, pravnik, što je olakšavajuća okolnost. Poslanička grupa Demokratska stranka – Boris Tadić podnela je četiri amandmana. Mi smo otprilike izabrali neka pitanja na koja ćemo amandirati, uz prethodno znanje da će amandmani biti odbijeni, jer predstavljaju segmente jednog drugog koncepta. O tom drugom konceptu sam jutros govorio i nemam nameru da se na njega vraćam. Obaveštavam predsedavajućeg i moje kolege poslanike da mi nećemo diskutovati o svim amandmanima, nego ću ja sada samo izneti principijelno, jer nemamo nikakvu nameru da krademo vreme i da se reprezentiramo na taj način, mi pokušavamo meritorno da raspravimo ova pitanja. Dakle, ja ću sada samo nekoliko reči reći o tim našim amandmanima i time ćemo mi završiti diskusiju o amandmanima. Prvi amandman se odnosi na domen primene ovog zakona. Njegov cilj je da nekako drugačije postavi protivtežu po nabrajanju i isključivanju i da uvede međunarodna posredovanja. Naime, isto kao arbitraža i medijacija može biti unutrašnja i međunarodna, a ovde postoje pri Komori Srbije dve arbitraže, interna i međunarodna. Ako želite da privučete strane partnere onda morate naglasiti činjenicu da postoji i internacionalna arbitraža i zato smo je stavili u član 1. da bi to odmah bilo uočljivo. Drugi naši amandmani odnose se, pre svega, na dejstva poravnanja. Postoje različita iskustva. Ono što nije sporno, to je da je neka egzekutiva data sporazumom o poravnanju i da je to više nego kod nas. Da li su to rešenja, odnosno odluke koje su već snabdevene klauzulom izvršnosti ili mora neki paradržavni organ, kao što je notar ili tako nešto, da stavi svoj pečat, to je drugo pitanje i to zavisi od zemlje do zemlje, ali je to to. Ovde nema ni reči o tim izvršnim dejstvima sporazuma i mislimo da je to nedostatak. I naravno, ostaje najveći nedostatak, a to je samo koncipiranje arbitraže, dakle, suviše državnog upliva. Ja sam sada čak čuo od jednog poslanika da je visoka stručna sprema, pravno znanje potrebno zbog toga što je tako u državnim organima, ali ovo nije državni organ. Nemojmo da se igramo, nemojte da mešamo babe i žabe. Na kraju, samo nešto bih rekao, ja sam potpuno svestan da gospodin ministar (koji nažalost nije tu, ali dovoljno je i bio) može da sagleda sve nivoe razumevanja koje je izazvao ovaj zakon, dakle od onog nivoa na kome je čitaču za ovom govornicom svejedno da li čita na srpskom ili na kineskom, i jedno i drugo ne razume, do onog nivoa koji se naslanja na kvazipravnu argumentaciju, koja, recimo, glasi, a ja sam zapisao samo jedan citat: "posrednik ne može suditi van materijalnog prava". U ovoj rečenici tačno je samo – posrednik, ništa drugo nije tačno. Dakle, to je takođe nerazumevanje koje pretenduje da bude pravno nerazumevanje, ali isto je toliko pogrešno, jer svako nerazumevanje je pogrešno. Ja samo sam ubeđen u jednu stvar, i gospodin ministar pravde, a ja pretpostavljam i šire, dakle, ova zajednica mora biti svesna da sa ovim dobijamo još jednu imitaciju života. Ovo zapravo nije ništa. Zbog toga želim da obavestim da ja nisam, pošto je to neko iz radikalne stranke rekao, konsultovan pri donošenju ovog zakona i da su ta imputiranja dosta niske prirode. Nisam konsultovan, i to sam jasno i glasno rekao jutros kada sam rekao da DS neće glasati za ovaj zakon. Mislim da nisam osoba koja je sklona dvojstvu ličnosti, da pomognem da nešto nastane i onda da glasam protiv toga, to nije u mojoj prirodi. Dakle, ponavljam, žao mi je, ideja je u osnovi zdrava, realizacija nije dobra, ona je imitacija života i DS neće glasati za ovaj zakon. DS se više neće javljati povodom svojih amandmana, čime olakšavamo posao ovoj skupštini.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 10. amandman je podneo narodni poslanik Gašo Knežević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 13. amandman je podneo narodni poslanik Marko Krstin. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, gospodine Krstin.
Dame i gospodo, ja ću zamoliti da odmah dobijem reč i za amandman na član 17. koji je odmah iza, da ne bih više puta izlazio. Mi iz G17 plus prihvatili smo ovakav zakon i mislimo da on neće biti imitacija života. Upravo zato što smo ga prihvatili, mi smo i podneli ova dva amandmana da poboljšamo tekst, tako da bi on izvršio svoju svrhu. U suprotnom ne bismo ni podnosili amandmane, ukoliko smatramo da oni nemaju svrhu. Dakle, smatramo da zakon ima svrhu, ali ga treba poboljšati u ova dva amandmana, i to nije velika intervencija, ali su ova dva amandmana neophodna intervencija. Član 17. smo amandmanirali, jer je to nedostatak zakona, po nama, gde se posrednik obavezuje da se primenjuju pojedine odredbe pojedinih procesnih propisa. Mislimo da se nijedna odluka u bilo kom segmentu pravosudnog sistema, a ovo jeste pravosudni sistem, ne može doneti izvan odredbi materijalnog prava. Dakle, ni posrednik koji posreduje i treba da bude stručnjak za svaku oblast gde posreduje ne može doneti odluku bez toga da poštuje materijalno pravo, pa uostalom i sam zakon ne dozvoljava da odluka ostane na pravnoj snazi, ukoliko je sud ne osnaži kasnije. Dakle, ako posrednik ne bi poštovao materijalno pravo, odluka ne bi dobila dejstvo pravosnažne presude ili sudskog poravnanja i ne bi bila izvršiva. Prema tome, smatramo da je neophodno intervenisati u članu 17, gde bi se dodale reči "kao i odredbe materijalno–pravnih propisa". To je jedna intervencija. Druga intervencija je na član 13. stav 2. koji omogućuje da se rok trajanja posredovanja produži od strane suda ili drugog organa iz opravdanih razloga, dakle, bez ograničenja roka koliko se može posredovanje produžiti. Samo ću da vam napomenem da smo mi doneli Zakon o parničnom postupku i da smo najveći broj izmena upravo tako formulisali i glasali za njih da učine parnični postupak efikasnijim. Na ovaj način postupak posredovanja praktično ide suprotno od intencija u Zakonu o parničnom postupku, a Zakon o parničnom postupku jeste osnova ovog postupka i posredovanje prethodi tom zakonu. Dakle, mi ne možemo jednim zakonom ubrzavati postupak, a drugim zakonom ga usporavati. Zbog toga smo predložili da postupak posredovanja može da traje najduže do 30 dana i da se ne može produžavati. Praktično, brisanje stava 2. isključuje svaku mogućnost produžavanja svakog postupka. Ja ću samo da napomenem da je stav 2. nekonzistentan sa zakonom kao celinom, jer zakon ne zaustavlja rokove zastarelosti, ne zaustavlja prekluzije, i ako bi sud mogao na neograničeno vreme da produžava tok posredovanja, to bi dovelo stranke u nemogućnost da ostvare svoja prava.
Da li još neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Slobodan Vučković.
Ovde postoji jedna nelogičnost u članu 13 – da se može produžiti postupak posredovanja, na predlog posrednika ili na predlog strana. Ako strane koje učestvuju, koje su zainteresovane nemaju interes da se produži postupak, posrednik nikako ne može tražiti da se postupak produži. To je jedna velika nelogičnost. Nadam se da gospodin ministar to uvažava, odnosno zastupnik ministra pravde, jer zašto bi posrednik imao pravo da se produži postupak ako se tome same stranke protive. To je velika nelogičnost i mislim da je naša dužnost da na to ukažemo, jer to samo pokazuje koliko je ovaj zakon površno pravljen i koliko nije odgovorio svojoj svrsi.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 17. amandman je podneo narodni poslanik Marko Krstin. Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se ovaj amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 18. amandman je podneo narodni poslanik Gašo Knežević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Gašo Knežević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, Odbor za pravosuđe i upravu predlaže da se amandman odbije, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 20. amandman je podneo narodni poslanik Željko Tomić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu prihvatili su ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 21. amandman je podneo narodni poslanik Željko Tomić. Predstavnik predlagača i Odbor za pravosuđe i upravu prihvatili su ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača Zoran Stojković, ministar pravde, želi da da završnu reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Prelazimo na 5. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENI ZAKONA O AKCIONOM PLANU HARMONIZACIJE EKONOMSKIH SISTEMA DRŽAVA ČLANICA DRŽAVNE ZAJEDNICE SRBIJA I CRNA GORA RADI SPREČAVANjA I UKLANjANjA PREPREKA SLOBODNOM PROTOKU LjUDI, ROBE, USLUGA I KAPITALA Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada Republike Srbije. Primili ste izveštaje Odbora za finansije i Zakonodavnog odbora. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 90. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Ovlašćeni predstavnici su za Srpski pokret obnove Miodrag Stamenković i za Socijalističku partiju Srbije Jovan Todorović, po ovoj tački, ukoliko bude diskusije. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika. Saglasno članu 136. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres. Da li predstavnik predlagača dr Milan Parivodić, ministar za ekonomske odnose sa inostranstvom, želi reč?
Dame i gospodo, u smislu člana 72. stav 1. tačka 4. Ustava Republike Srbije Vlada Republike Srbije predlaže izmene Zakona o Akcionom planu radi harmonizacije ekonomskih sistema Srbije i Crne Gore. Naime, 2003. godine donesen je Zakon o Akcionom planu za harmonizaciju ekonomskih sistema Srbije i Crne Gore zbog toga što je ta harmonizacija bila neophodan uslov za naše pristupanje Evropskoj uniji. To je bio uslov koji su postavili iz Evropske unije. Zbog toga je donet taj zakon. Međutim, taj zakon je u velikoj meri ostao mrtvo slovo na papiru zbog toga što očigledno crnogorska strana nije htela da harmonizuje ekonomski sistem sa Srbijom. Ova situacija je stvorila objektivnu nemogućnost da se nastavi postupak približavanja Evropskoj uniji i zbog toga se, nažalost posle godinu dana izgubljenog vremena, došlo do zaključka da se neće moći sprovesti harmonizacija ekonomskih sistema Srbije i Crne Gore. Evropska unija je na svom sastanku Saveta ministara u Mastrihtu u oktobru mesecu takođe došla do zaključka da nema svrhe više čekati da se harmonizuje ekonomski sistem Srbije i Crne Gore i zbog toga su usvojili princip duplog ili dvostrukog koloseka u pogledu trgovine i ekonomije za Srbiju i Crnu Goru. U tom smislu su se predstavnici srpske vlade, crnogorske vlade i Saveta ministara dogovorili da se izmeni Akcioni plan i upravo nacrt tih izmena je pred vama. Ukratko ću da vam objasnim u čemu je postignut dogovor, a to je da carinski stope ne mogu da se usklade. Trebalo bi još da skidamo carinske stope, što nama nije u interesu, tako da je harmonizacija carinskih stopa isključena iz Akcionog plana. Takođe, otvorena je mogućnost da Srbija sama ulazi u međunarodne sporazume. Zatim, iz Akcionog plana u smislu harmonizacije isključen je spoljnotrgovinski režim za Srbiju i Crnu Goru, tako da smo mi na osnovu ovog nacrta u mogućnosti sami da kreiramo spoljnotrgovinski režim koji odgovara Srbiji. To je jako važno zbog vrlo različitih struktura privrede Srbije i Crne Gore, i nije normalno da imamo režim koji je potpuno usklađen sa njima kada praktično nemaju uopšte industriju. Konačno, ovaj nacrt zakona omogućava Srbiji da samostalno pristupi Svetskoj trgovinskoj organizaciji, jer u smislu statuta Svetske trgovinske organizacije one teritorije koje imaju samostalan trgovinski i carinski režim mogu da budu članovi, kao što je na primer Hong Kong u okviru Kine postao član Svetske trgovinske organizacije. Takođe, ove izmene derogiraju obavezu da poreski sistem uskladimo sa Crnom Gorom i na taj način se de fakto deblokira naš put pristupanja EU koji je bio, nažalost, blokiran preko godinu i po dana. Predlažem da Narodna skupština usvoji ovaj zakon i ukoliko ima još nekih pitanja molim da me pitate.
Hvala. Da li predsednici nadležnih odbora žele reč, Odbora za finansije Radojko Obradović? Ne. Hvala. Zamenik predsednika Odbora i Zakonodavnog odbora Miloš Aligrudić, predsednik Odbora? Ne. Hvala. Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? (Da.) Reč ima ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe SPS Jovan Todorović, a potom se javio gospodin Vučić. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, znam da je kraj radnog vremena, odnosno približava se 18,00 časova i nastojaću da u najkraćem iznesem mišljenje SPS o predloženom zakonu o izmenama Akcionog plana o harmonizaciji ekonomskih sistema Srbije i Crne Gore. Nažalost, a ministar je to rekao, desilo se ono što su socijalisti pretpostavili 2003. godine kada smo usvajali osnovni zakon o planu harmonizacije ekonomskih sistema države Srbija i Crna Gora – da to jednostavno neće moći da funkcioniše i da državna zajednica Srbija i Crna Gora neće moći da obezbedi ni približnu harmonizaciju dva ekonomska sistema u dve republike. Mnogo je razloga za to, ali polazeći od načela da su obe države članice državne zajednice Srbija i Crna Gora ravnopravne, ovde se ipak u realnom životu pokazalo da je jedna od tih članica ravnopravnija i potpuno je jasno da je reč o Crnoj Gori. Crnogorska vlast nije prihvatila bilo kakvu mogućnost dogovaranja sa Republikom Srbijom, niti bilo kakvu mogućnost realnog usaglašavanja dva ekonomska, po svemu različita, sistema. Od činjenice da nemamo jedinstven monetarni sistem, jedinstvenu valutu, danas ovim izmenama i dopunama Zakona dolazimo do toga da nemamo ništa zajedničko kada su u pitanju carinske stope, spoljnotrgovinski režim, poreski sistem i odnos prema Svetskoj trgovinskoj organizaciji. To su četiri tačke koje su od preostalog dela o protoku robe, jednog poglavlja koje se nalazi u Akcionom planu harmonizacije, veoma važne ili najvažnije. Kolege i koleginice narodni poslanici, želim da vas u ovom trenutku podsetim na to šta je ostalo u tom poglavlju – protok robe. Videćete da je zapravo i to moglo da se ovim izmenama i dopunama zakona ukine, jer toliko malo utiče na realni život, na usaglašavanje dva ekonomska sistema, da skoro i da nije potrebno. Osim prve dve tačke koje se odnose na carinsku teritoriju i na carinski postupak, ali o tome ću nešto kasnije reći, ostala je veterinarska, sanitarna i fitosanitarna kontrola, ostali su sporazumi o slobodnoj trgovini, u skladu sa odredbama Ustavne povelje i ostali su odnosi prema Evropskoj uniji, u skladu sa odredbama Ustavne povelje. Sve ostalo je brisano, a ovo što je ostalo ili je nepotrebno ili nije toliko važno ili je na nivou načela koja najverovatnije neće moći da se sprovedu, bar ne u isto vreme. Evropska unija nas je u vreme donošenja Beogradskog sporazuma, u vreme usvajanja Ustavne povelje i u vreme donošenja osnovnog zakona ubeđivala u suprotno, da moramo jednim kolosekom u Evropu, i mi i Crna Gora, da ne može drugačije i da ćemo zbog toga pretrpeti i sankcije itd. Upravo ta Evropa od oktobra meseca prošle godine kroz svoj Savet ministara kaže – ne, vi više ne možete da idete zajednički u Evropu, jednim kolosekom, morate ići u istom pravcu, ali na dva koloseka. To mi liči na trulu priču o dvostrukim standardima, jer "stara frajla" Evropa nikako da razume da ovde postoje neki ljudi koji misle i koji ukazuju na probleme u odnosima sa Evropskom unijom, ali kojima nije sporna priča u smislu da li Srbija treba da uđe u Evropsku uniju, nego je pitanje kada i kako da uđe u tu Evropsku uniju. Mi smo u vreme donošenja prvobitnog Akcionog plana od strane one vlade slušali prognoze o tome kada ćemo u Evropsku uniju, pa su neki optimisti govorili da će to biti 2007. godine, a sada od ove vlade, bar od nekih ljudi iz te vlade, slušamo prognoze da će to biti 2012. godine. S druge strane, imamo skoro orkestriranu i jednoglasnu kampanju jedne grupe političkih stranaka potpomognute medijima da nam slede sankcije od strane SAD, Evropske unije, da nam se preti zato što ne sarađujemo u potpunosti sa tzv. Haškim tribunalom itd, da je sve to na štetu srpskog naroda i da ćemo se teško bilo kada priključiti EU ukoliko ne budemo uradili baš to što se od nas traži. Pri tome, ti koji o tome pričaju ne uzdržavaju se da iznose i neistine, počev od toga da SAD nisu uvele sankcije Republici Srbiji, to je istina, nego su samo suspendovale pomoć u visini od 10 miliona evra i tu pomoć uslovile obavezom Republike Srbije da izruči generala Mladića, a ne i ove druge generale, pa do toga da Evropska unija u nekim naznakama kaže - morate potpuno da sarađujete sa tribunalom, znači nema ništa od Evropske unije. Čovek mora da postavi logično pitanje – kakve veze ima tribunal sa ekonomskim sistemom, sa ulaskom Srbije u EU, a pogotovo na dva koloseka, i dokle će to sve da traje? Šta će biti kada isporučimo i ta četiri generala, hoće li onda doći na red pukovnici, pa potpukovnici, pa majori, oficiri do desetara i hoćemo li po principu komandne odgovornosti isporučivati masu građana, Šormaza i mnoge druge koji su se, eto, odazvali pozivu otadžbine i učestvovali u odbrani slobode srpskog naroda? Naravno da ne želim da politiziram tu priču, ali hoću da ukažem na apsurdnost pojedinih zahteva koji dolaze iz EU, a koje bi ovde neki tzv. demokrate da prihvate i da ih čak pogoršaju u odnosu na onu formu u kojoj su rečeni ili u kojoj postoji namera da se takve pretnje i realizuju. Priča o sankcijama govori o tome da mi zapravo dajemo ideju EU i SAD i tom tzv. zapadnom svetu da nam upravo uvede sankcije. Ta priča najčešće može da se čuje, nažalost, i od predsednika Republike, od našeg ministra inostranih poslova i mnogih drugih značajnih državnih funkcionera, kojima kao da je stalo da u ovoj zemlji bude sve gore da bi njima bilo bolje ili da bi oni jednog dana bili u pravu. To mi takođe liči na onu priču kada se otvorila mogućnost da Srbija sudi svojim građanima za eventualno počinjene ratne zločine u toku ratnih dešavanja na prostoru bivše Jugoslavije. Onda je iz DS došla priča o tome kako će, eto, Hrvati suditi Srbima za zločine u Hrvatskoj, a bosanska država i sudovi u BiH će suditi Srbima za zločine u BiH, a onda se najedanput ta priča začula upravo i iz Hrvatske, iz BiH, pa i iz nekih centara EU. To je primer kako mi ne treba da radimo u korist svoje štete zato što se trenutno na političkoj sceni, u vlasti ili u Vladi nalaze neke druge političke opcije, a, eto, mi nismo u toj vlasti prisutni. Kada je u pitanju Predlog zakona, moram da kažem još nekoliko rečenica koje se odnose na efekte eventualnog usvajanja ovakvog zakona i njegove primene. Naravno da efekti imaju uvek negativan ili pozitivan predznak. U predlogu je rečno da bi usvajanje ovog predloga zakona omogućilo prevazilaženje zaostajanja u procesu evropskih integracija i nastavak pregovora sa EU o izradi Studije izvodljivosti i zaključenju Sporazuma o stabilizaciji i pridruživanju Evropskoj uniji, kao i ubrzan pristup Svetskoj trgovinskoj organizaciji, koji je u ovom trenutku blokiran. Ako me pitate pošteno jesu li ovi efekti pozitivni, jesu. Kako ćemo do njih doći, to ćemo da vidimo. Kakva će biti buduća politika ove vlade, naročito u onom delu koji se odnosi na odluke Vlade o tarifama i o visini carinskih stopa za određene proizvode koji su predmet ovog zakona? Da li ćemo odustati od nekih rešenja, na koja smo bili prinuđeni zbog tzv. harmonizacije ekonomskih sistema sa Republikom Crnom Gorom, da smanjimo carinske stope za najveći broj proizvoda i da time omogućimo povećani uvoz i de fakto stvorimo iluziju kod naših građana i uvoznika da nam je sve jeftinije iz uvoza? Ovim smo u protekle četiri godine stvorili stravičan spoljnotrgovinski deficit. Hoćemo li išta u toj oblasti menjati? Ministar kaže da nećemo. Hvala bogu da nećemo, jer smo u međuvremenu sa prosečne stope od 15% na uvoz skinuli na 7,5% i time svoju privredu izložili takvoj vetrometini, koju jednostavno nije bilo moguće izdržati a da se ne poklekne. (Predsednik: Izvinite, gospodine Todoroviću, hoćete li da iskoristite i drugih 10 minuta? Izvolite.) Stvorili smo takvu rupu u spoljnotrgovinskom prometu da nas 2007. i 2008. čeka jako teško, mislim skoro nemoguće izvršavanje svih obaveza Republike Srbije po osnovu privrednih kredita, po osnovu preuzetih obaveza, servisiranja dugova, koji su u međuvremenu od 2000, a i ranijih godina, nastali. To će biti vrlo veliki problem, pogotovo ako se pogleda struktura onoga šta smo uvozili. Uvozili smo najviše robu široke potrošnje, i nažalost, veliki broj poljoprivrednih proizvoda. Primer banana je dosta prisutan u našoj svesti, da ga ne treba ni pominjati. One ne rastu u Srbiji i hajde što njih uvozimo, mi uvozimo i ono što Srbija ima u izobilju, čak i jabuke, stajsko đubrivo i neke druge proizvode na koje odlivamo devize. Pogledajte kolika je količina ili vrednost uvezene tehnologije i opreme. Videćete da je to jako malo prisutno u ukupnom uvozu, a bez tehnologije i opreme skoro da nema realne mogućnosti da se ova domaća privreda osposobi za izvoz. Ako nemamo izvoza, onda imamo sve veći problem sa međunarodnom zajednicom, sa samima sobom, jer ne možemo da radimo ono što nam je raditi i ono što predstavlja ekonomsku politiku za neki duži period. Kada ne možemo da izvozimo, onda nismo konkurentni u Evropskoj uniji i nismo prihvatljivi za Evropsku uniju. U međuvremenu, svi ste svedoci, imamo najezdu tzv. lizing kompanija, domaćih, stranih, a najčešće stranih banaka, koje našim građanima i privredi nude najpovoljnije moguće uslove da uzmu nešto na kredit ili na lizing. Ako pogledate šta se zaista kupuje na lizing, onda ćete videti da u tom lizingu sa 90% učestvuju putnički i drugi automobili. Nema tu opreme, nema tehnologije, nema onoga što je važno da se ova privreda pokrene. Dalje, od današnjeg dana ili od dana kada budemo usvojili zakon, kad budemo gledali šta nam je još preostalo u ovom Akcionom planu harmonizacije, videćemo i nekoliko stvari na koje nemam odgovor, a nadam se da ministar može o tome govoriti kompetentno, zato što, pretpostavljam, imate informacije. U odeljku 4 - Planirane mere harmonizacije, u tački 30. kaže se: "U oblasti koja se odnosi na carinske teritorije, mere poboljšanja funkcionisanja svih ustanovljenih procedura biće sprovedene do 31. decembra 2004. godine, u cilju nesmetanog protoka roba u međusobnom prometu". Pitanje je da li je to urađeno sa tim rokom - 31.12., ali je mnogo važniji drugi stav te tačke koji kaže: "Administrativna carinska linija će se ukinuti sa okončanjem prelaznih perioda definisanih Akcionim planom. Do tog momenta kontrola na administrativnoj carinskoj liniji će se vršiti samo u vezi i u meri u kojoj je to neophodno radi kontrole implementacije prelaznih aranžmana". Ako uđete u tekst osnovnog zakona i ovog teksta koji ste ovde dobili, kao poslanici, videćete da su svi ovi prelazni rokovi u suštini prošli. Znači li to da ćemo od tog trenutka kada usvojimo zakon biti u obavezi da carinsku liniju na granici sa Crnom Gorom faktički nemamo? Kakav će biti tretman "uvoza" proizvoda iz Crne Gore? Hoće li to biti klasična carina, kao što je i sada slučaj, pa će ono što je jednom uvezeno u Crnu Goru, kada pređe tu zamišljenu graničnu liniju sa Crnom Gorom, carinsku, administrativnu, kada pređe u Srbiju, biti ponovo ocarinjeno, oporezovano, kako sledi po našim propisima, ili će to biti neki drugi režim? Treće pitanje koje želim da postavim, radi suštine, odnosi se na principe na kojima je počivala harmonizacija ekonomskih sistema Srbije i Crne Gore. Jedan od ključnih principa je bio liberalna spoljnotrgovinska politika i zaštita svojine. Zaštita svojine, kao čoveku koji ponešto zna o tome, uopšte nije sporna, a liberalna spoljnotrgovinska politika, u onoj meri u kojoj je to bila u protekle četiri godine, i te kako mi je sporna. Iz potrebe da se, eto, prilagodimo propisima i praksi Evropske unije, moramo da omogućimo uvoz svega i svačega, pri čemu vas podsećam da upravo u ovom tekstu koji pred sobom imate proizvodi koji dolaze iz Evropske unije na neki način, po mom tumačenju ovih odredbi, imaju povlašćen tretman. U tački 37. poglavlja koje se takođe odnosi na planirane mere harmonizacije, u stavu 2. kaže se: "U vezi sa proizvodima koji vode poreklo iz Evropske unije, Srbija i Crna Gora će se uzdržati od uvođenja novih carina i dažbina sa ekvivalentnim efektom ili od povećanja postojećeg nivoa carina ili od uvođenja nekih drugih uvoznih ograničenja". Šta ovo znači? To znači da ne smemo učiniti ništa što bi eventualno smanjilo obim uvoza iz Evropske unije. Ne smemo povećati carinu, iako bismo time bitno povećali prihod u našem republičkom budžetu, de fakto poskupeo je taj uvozni proizvod, i time malo olakšali život domaćoj privredi, upravo u tim granama. Ali, faktički ne smemo ni vancarinskom politikom i nekim ekonomskim merama uticati na to da odvratimo one koji bi da uvezu iz Evropske unije i ono što ovde imamo. Ono što je proizvedeno u Evropskoj uniji lepše je zapakovano, ima navodno veći kvalitet i u tom slučaju nema nikakvog smisla akcija - kupujmo svoje, jer onda to u ovim uslovima i ograničenjima, ako su tako postavljena kako ih ja vidim, doduše vidim ih pomalo pesimistički, nema nikakvog smisla, nego je lakše uvoziti, sve dotle dok zadnji cent iz naših jastuka, slamarica ili sa naših deviznih knjižica ne ode. Mi imamo apsurd, inače smo zemlja apsurda, da platni deficit raste, spoljnotrgovinski deficit raste, devizne rezerve takođe rastu. Izvoza nema i onda se jasno postavlja pitanje odakle su upravo te devize. Tu postoje samo dva realna izvora. Jedan je od naših radnika koji su na privremenom radu u inostranstvu, dolaze u našu zemlju da ih troše; drugi je da vadimo to iz svojih slamarica, zamenjujemo u poslovnim bankama, koje su sada, po pravilu, inostranog kapitala i trošimo da bismo preživeli. Kada to budemo potrošili onda ćemo se pitati šta da radimo, jer u međuvremenu nismo imali odgovarajuće stimulacije za izvoz i nismo uvozili opremu i tehnologiju koja bi omogućila proizvodnju proizvoda koji će biti konkurentni i na evropskom tržištu. Dakle, za mene je to ključno pitanje, da ne mučim sve vas, a ni ministra, neću više ništa da pitam, nego samo pitam hoćemo li mi od ovih izmena imati zaista koristi i hoće li Vlada biti dosledna da sprovede upravo ove mere, pa makar došli neki drugi pritisci iz Evropske unije u smislu - uradite nešto drugo, idite ponovo jednim kolosekom sa Crnom Gorom, jer, eto, to je sada neko naše shvatanje stvari. Da zaključim, Socijalistička partija Srbije će, po prirodi stvari, pošto je to naizgled tehnički zakon, ja sam govorio o suštini, glasati za ovaj zakon zato što vidimo da je ovo bolje nego što je bilo. Moram da postavim pitanje bar moralne odgovornosti za one koji su insistirali i u ovoj skupštini obrazlagali da je upravo ovo što sada brišemo bilo najbolje za Srbiju i za građane Srbije.
Da li neko od predsednika ili predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Gospodin Vučić, a pre toga replika, gospodin Šormaz.
Ja ću samo kratko, pošto me je gospodin Todorović pomenuo, naravno, u pozitivnom smislu. Ja to tako razumem i zahvaljujem za zabrinutost gospodina Todorovića za moju sudbinu zbog učešća u onom poslednjem ratu kada je NATO pakt bombardovao Srbiju. Hoću samo da kažem da ja apsolutno nisam zabrinut za sudbinu svih onih koji su bili u tom delu linije komandne odgovornosti, o čemu ste vi govorili, zato što ova Vlada Republike Srbije odlično sarađuje sa Haškim tribunalom i do toga sigurno neće doći. Naravno da će, zahvaljujući radu ove Vlade Republike Srbije, vrlo brzo Srbija i Crna Gora biti sastavni deo Evropske unije. Ubeđen sam da ću u tom budućem evropskom parlamentu, u kome bude i Srbija i Crna Gora, i ja biti poslanik, evropski parlamentarac. Hvala vam na toj zabrinutosti.
Hvala vam na ambiciji. Gospodine Vučiću, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, prvo, ne znam zašto nema TV prenosa, ne razumem kakve su to utakmice važnije od ovako značajnih tema za građane Srbije, ali šta da radimo. Nadam se da je ovo izuzetak, gospodine predsedniče. Uveren sam, bez ikakvog sarkazma govorim, da vam nije namera da sakrijete od javnosti ono što se zbiva u ovoj skupštini. Razlog za donošenje ovog zakona, koji je naveden iza teksta samog zakona, potpuno je besmislen. Osim formulacija koje se navode i zaključka u kome se kaže da su se članice državne zajednice Srbija i Crna Gora dogovorile, mi nemamo nikakvu drugu informaciju, pre svega zato što je ovaj dogovor posledica činjenice da nije poštovana Ustavna povelja, da ono što ste sami pisali i sastavljali, a za šta smo govorili da je na krhkim, staklenim nogama, ne funkcioniše. Sada na kraju dolaze ovde svi predstavnici različitih političkih stranaka sa nekom vrstom separatističke politike, tobože, štiteći interese Srbije, pa nam ovde ministar kaže u jednom trenutku - toliko su različiti privredni sistemi, privredne okolnosti, razvijenost između dve države članice unutar državne zajednice, da je dobro da idemo na potpuno razdvajanje tih sistema, ne bismo li sami dobili mesto u Svetskoj trgovinskoj organizaciji itd. Da li je ista privredna razvijenost Beograda, Levča, Stiga, Crne Trave ili nekog drugog mesta u Srbiji? Nije. Da li je to razlog da dalje delimo teritoriju, da li je to razlog da dalje urušavamo Ustavnu povelju, zato što nam je neko rekao - imate jedan kolosek, a posle toga imamo dva koloseka, pa ste vi u Vladi ćutali, niste nas obaveštavali kakav je vaš stav po tom pitanju, dok na kraju nismo shvatili: naravno, naš stav je onaj koji ste nam vi ponovo doneli, iako nas niste ni pitali da li se slažemo sa tim stavom ili ne. Kažete da se ovim postiže zaštita posebne poreske stope, posebne carinske stope, mi ćemo tako da zaštitimo našu poljoprivrednu proizvodnju. Šta ćemo da radimo kad oni uvezu poljoprivredni proizvod po carinskoj stopi od 7,5%, kod nas carinska stopa 15%, a oni bez ičega to donesu u Kruševac i kažu - evo, mi imamo mnogo jeftiniju, neuporedivo povoljniju robu nego što imate vi. Po tom pitanju ništa nismo uradili, osim što smo napravili još jedan korak ka rastakanju državne zajednice. Ovo je krupno političko pitanje. Znam da je ovo nekima - ajde da ne govori niko, da završimo što je pre moguće i ne sekiramo se mnogo. Ovo jeste krupno političko pitanje. Deo po deo zemlje nam se odvaja i nikom ništa. Ajde da gledamo utakmicu. Sada je utakmica najvažnija, a ovo će noćas da ide u tri, četiri ujutru. Nije važno, važno je da piše, da ostane u nekim papirima, ne mora ni da ide [[Dobacivanje iz sale.]] Ne znam da li ste čuli šta su neki dobacivali. Rekli su nešto što ima veze sa onim o čemu sam diskutovao i vremenom u kojem se emituje. Ali, da se vratimo na ozbiljnije teme. Razumem ja kad dođe vreme u Skupštini, dugo sam poslanik, kad svakome popusti koncentracija i onda bi da se razgovara na drugačiji način. Nije ništa čudno i ne mogu nikoga zbog toga da osuđujem. Sada vas molim, ako imate strpljenja, neću duže od tri - četiri minuta, pa onda razmišljajte o tome kakve ćete filmove da gledate i sve drugo. Znači, nama svakog dana preti dalje rasparčavanje teritorije. Malo ko o bilo čemu brine, malo ko o bilo čemu ozbiljnom govori. Jedino čime se bavite jeste kada se pojavi bilo koji ministar, kada bilo ko dođe u ovu zemlju ko nije ministar, sekretar, pomoćnik, zamenik nekoga i nečega. Sve da vas pitam u Skupštini, možete li za one koji su poslednjih dana bili glavni hedovi u vestima da mi jednu funkciju njihovu navedete, garantujem da nas 250 ne bi znalo za dvoje ili dvojicu da navede. Dakle, sem toga, imamo li mi rešenje za neki problem, osim - evo, dobro, odustali smo od zajedničke carinske stope, od zajedničkog spoljnotrgovinskog režima, od odnosa prema Svetskoj trgovinskoj organizaciji, od poreskog sistema, odustali smo od svega i svačega, a efekti i akta su nam model "dvostrukog koloseka", koji nam je neko rekao. Zašto niko nije razmišljao u ovoj zemlji kako da iskoristimo to što neki u našem okruženju jesu u EU ili će uskoro biti, a mi nismo; kako da privučemo inostrani kapital i našom radnom snagom koja je jeftinija, i našim fiskalnim propisima koji bi bili povoljniji za njih i povoljnijim, rekao bih, ekonomskim ambijentom, punom pravnom sigurnošću. Mi time možemo da ih privučemo i da dobijemo mnogo više nego zemlje EU u ovom trenutku. Ajde neka neko razmišlja o tome, neka neko misli šta da radimo danas, a ne samo to - došao je neko, pa mi je rekao. Ajde da onda ne vodimo politiku, ajde da nemamo Skupštinu, da nemamo Vladu, da nemamo ništa, da kažemo narodu da mi nemamo državu. Od većine vas slušam sve jedno te isto, kao i građani Srbije. Pojavi se prvo onaj jedan koji kaže: na zapadu ništa novo i u Srbiji ništa novo, a on ministar, najviši funkcioner ove zemlje. Novo je samo da ide sa po tri aviona, da mu zadnjica vidi put i nigde ništa, nikom ništa. Šta je urađeno za zemlju - ništa. Veoma smo plodonosne razgovore imali, kako se zove onaj - Dimitrij Rupel, veoma plodonosne razgovore sa njim. On sutradan ode na Kosovo, kako on kaže, da nikoga iz Srbije nije ni pitao. Bukvalno sutradan. Kaže: najveća ekonomska pomoć. Koja ekonomska pomoć? Da li vas obaveštava neko? Što narodu ne kažete da u Savetu Evrope sve glasaju sa Šiptarima? Što narodu ne kažete da nam ruše svaki akt u Savetu Evrope, svaku rezoluciju glasaju protiv nas? Ali, najvažnije je da je jedan ministar zaposlio svoju ženu, drugi ministar čeka da mu zaposle ne znam koga, da li rođaka, prijatelja ili bilo koga drugog, a zemlja propada, zemlja ode u propast. Dovodite nekoga ko će politički da vas podrži negde, ko će zajedno sa nama da brine da nam opstane zemlja, da nam opstane državna zajednica. Baš lepo, sada smo se oslobodili Crne Gore. Gospodine Parivodiću, ne znam da li znate, pošto volite da se dodvoravate na B92, jer mislite da je to jedini deo Srbije, jer ste vi mnogo fini, a mi nismo, pa da vas pitam - kakva je razlika između Srbina iz Pljevalja i Srbina iz Prijepolja? Ako mi budete pronašli tu razliku, bilo kakvu, a ne znam da li znate, samo ih prevoj Jabuka razdvaja, granica... (Ministar Parivodić, sa mesta: Interna granica.) Gospodine Parivodiću, to je naš problem što Broz stoji u glavama onih koji se predstavljaju za najveće demokrate u današnjoj Srbiji. Mi moramo da uradimo sve što je u našoj moći, apsolutno sve, da sačuvamo državnu zajednicu. Tamo žive naši ljudi. Da ne razmišljamo o onima koji su za zajedničku državu ili nisu. Po poslednjem popisu, uz sve moguće pritiske policije Mila Đukanovića, celokupnog separatističkog režima, 32% ljudi se izjasnilo kao Srbi. Ne znam da li vi to razumete. Ne razumete, baš vas briga. Tako će i bez Crne Gore i bez Kosova, važno je samo da bude dvostruki kolosek. Baš me briga za dvostruki kolosek, imamo našu državu. Mislim da neko u ovoj zemlji mora da kaže u kako se teškoj situaciji nalazimo, iz više uglova. Međunarodna krizna grupa donosi skandalozne akte, kriminalne, svuda se raspravlja o nezavisnosti KiM, a mi – hajde da završimo što pre, ne bismo li gledali vaterpolo utakmicu, a onda nam sledi rukometna utakmica. Pošto ste sve to uspeli da uništite, i tu nigde niko neće ništa da uradi, a onda nam od države ne ostade ništa. Suština je samo ko će svega toga da se dočepa ne bi li imao malo više poslovnog prostora, i ništa više. (Predsednik: Izvinite, gospodine Vučiću, hoćete da koristite i drugih deset minuta?) Završiću za dva minuta, imam još deset minuta. Samo hoću da vam kažem da se zemlja nalazi u užasnoj krizi, da Vlada ne preduzima ništa, stoji i čeka da se nešto desi. Zatiče nas jedna, druga i treća situacija. Nešto mora da se uradi. Imamo problem Kosova i Metohije. Imamo problem sa Crnom Gorom. Imamo problem sve lošije ekonomije u zemlji. Niko ne govori ništa. Vi kažete - hajde da ispunimo sve njihove uslove, pa posle tih vaših uslova će da dođe uslov Crna Gora, pa će da dođe uslov KiM i doveka će da budu uslovi i ekonomija će i dalje da propada. Napravite ekonomski ambijent, da je nekome spolja stalo da u nešto investira. Nije tačno da postoje prepreke. Recimo, firma "Basics", koja je gradila evropski parlament, jedna od najpoznatijih evropskih firmi za građevinsko preduzimaštvo, poslala mi je pismo (javno sam vam ga pokazao) o namerama, ukoliko pobedim, u šta žele da investiraju, koliko para, stotine miliona evra su u pitanju. Možda to nije za vas veliki novac. Mislim da za Srbiju jeste. Ne mislim na vas lično, nisam hteo da vas uvredim. Znači, hoće, ali zato što imaju svoju računicu, ali im to napravite, radite na tome. Ljudi žive u bedi i jadu. Nema rešenja. Hajde da gledamo vaterpolo i rukometnu utakmicu. Za to što smo još dalje od Crne Gore, što smo se još malo otcepili, a da se nismo do kraja pocepali, niko se ne sekira. Pola Vlade vodi politiku separatizma, pola Vlade vodi politiku zajedničke države, ne zna se kakva je politika Vlade. Da pitam jednog člana jedne poslaničke grupe, da pitam drugog člana poslaničke grupe, daće mi različite odgovore. Jedni su separatisti, jedni su unionisti ili federalisti, i takvu Vladu imamo. Mislim da takve stvari moraju u Srbiji da se menjaju i da moramo narodu i građanima da kažemo kakve nas opasnosti čekaju. Mi nećemo da budemo ti koji će po pitanju države, ne ovoj vladi, bilo kojoj vladi, bilo kada praviti problem. Kada je država u krizi, u velikoj opasnosti, mi nismo ti koji ćemo državi da zabijemo nož u leđa. To je ono što znate. To je ono što zna bilo koja druga vlast, bilo kad. Kada mi padnemo sa vlasti, sutradan, prekosutra da to znaju. Ovako ćemo da izgubimo sve u državi. Ovako ništa, što niste digli viku i dreku da to ne može. Bilo je - hoćemo na izbore; doneli smo zakon, hoćemo na izbore. Šta je sa izborima? Je l’ nas neko obavestio šta je sa izborima u februaru? Je l’ nam neko rekao nešto o tome? Kada idu ti izbori u februaru? To je propisao najviši pravni akt u ovoj zemlji - leks superior. Izgleda da ima neki veći leks superior. Je l’ to Solana, onaj što ste tri dana tužili što nije došao u Srbiju? Tri dana glavna vest - jao ljudi, šta da radimo, nije došao, nije se pojavio. Ko nam je javio? Da li nam je javila njegova sekretarica? Šta to znači, kakvu je poruku želeo da pošalje? To što ste pogazili pravni poredak, nikom ništa. Baš me briga šta kaže Havijer Solana kada imam sveto pismo koje se zove Ustav, Ustavna povelja. Ako to nije tako kao što kažem, ako ćete da kažete drugačije, onda kažite građanima Srbije - državu više nemamo, postavićemo gaulajtera. Organizovaćemo cirkuske predstave da se radujemo kada vi vežete nekog Srbina, pa ga tučete, a posle toga ćemo da kažemo kako ste vi naš veliki oslobodilac. Da vas podsetim na nešto, jedan čovek leži u zatvoru zato što je bio u televiziji koja je bombardovana. Tužite i žalite, ko dodole prizivate Boga, ne bi li vam Solana stigao što pre, koji je direktno ubio tih 16 ljudi. Govorim vam koliko pravnog poretka kod vas ima, ništa drugo. Ovako, pored činjenice da pravne sigurnosti nema, da se ne zna šta važi, šta ne važi, vi imate ministra inostranih poslova koji mrtav ’ladan kaže - vojnici, nemojte da idete u vojsku. Je l’ se za to ide u zatvor? Je l’ se to goni po službenoj dužnosti? Od vas sam učio, gospodine Parivodiću, da se to goni po službenoj dužnosti. Samo mi klimnite glavom, neću da kažem ništa publici. Je l’ se to goni po službenoj dužnosti? (Ministar Parivodić, sa mesta: To je verbalni delikt.) Nije to verbalni delikt, gospodine Parivodiću, to je poziv na rušenje ustavnog poretka, na dezerterstvo, na uništavanje vojske, oružane sile ove zemlje, to je teško krivično delo koje tužilac mora da goni odmah. Kakve mi tužioce imamo? Imamo tužioce koji gone ljude zato što su davali bonove radnicima sa računa za reprezentaciju umesto da troše u kafani. Najgore lopuže i kriminalce ne gone. Ne gone ministra inostranih poslova kada počini tako teško krivično delo. Koga ćete da gonite? Zašto ćete da gonite bilo koga? Nema zakona u Srbiji. Nema zakona koji se poštuju. To je ono što mora da se spreči, a vi gledajte šta ćete. Čekam sledeći put da bude trostruki kolosek. Trostruki kolosek će da bude - još malo ga pocepajte, a onda ćemo da dobijemo i četiri koloseka. Četiri koloseka će da bude - pocepaj Srbiju na četiri dela. Nadam se da to nećemo dočekati. Nadam se da će ostali u Srbiji na vreme shvatiti kakva se opasnost sprema. Hvala najlepše.
Hvala vama. Da li još neki ovlašćeni predstavnik ili predsednik želi reč? (Ne.) Pošto na listama poslaničkih grupa nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li ministar želi reč? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Saglasno članu 136. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto na Predlog ovog zakona nisu podneti amandmani, pre nego što zaključim pretres u pojedinostima, pitam da li predstavnik predlagača Milan Parivodić, ministar za ekonomske odnose sa inostranstvom, želi da da završnu reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu i u celini. Nastavljamo u ponedeljak u 10,00 časova, po članu 81. stav 4, zbog toga što nećemo raditi sutra i prekosutra, da bismo nadoknadili, nastavljamo sa 6. tačkom dnevnog reda.