Representanten Per Olaf Lundteigen vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representantene Heidi Greni, Liv Signe Navarsete, Kjersti Toppe og meg sjøl vil jeg legge fram forslag om å forby visse typer ansettelseskontrakter i norskregistrerte foretak.
Representanten Heikki Eidsvoll Holmås vil fremsette et representantforslag.
Jeg vil gjerne framsette tre representantforslag. Det ene representantforslaget, på vegne av representanten Kirsti Bergstø og meg selv, er å gi alle kommuner der det ikke finnes vinmonopol, anledning til å få det. Det andre forslaget, på vegne av Bård Vegar Solhjell og meg selv, handler om å sikre at ny E18 tilfredsstiller klimaforpliktelsene som gjelder. Det tredje representantforslaget, på vegne av meg selv, handler om at det skal settes et eget mål for klima i forbindelse med ny Nasjonal transportplan.
Forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Stortinget mottok mandag meddelelse fra Statsministerens kontor om at utenriksminister Børge Brende og statsrådene Elisabeth Aspaker og Tord Lien vil møte til muntlig spørretime. De annonserte regjeringsmedlemmene er til stede, og vi er klare til å starte den muntlige spørretimen. Vi starter med første spørsmål, som er fra representanten Anniken Huitfeldt.
Mitt spørsmål er rettet til utenriksministeren. Krigen i Syria bidrar til den verste flyktningkatastrofen verden har sett siden annen verdenskrig. Nabolandene tar imot svært mange. Norge bidrar først og fremst gjennom hjelp i nærområdene. Vi tar også imot noen flyktninger. Problemet er at internasjonale hjelpeorganisasjoner stadig må bruke ressurser på å be om mer penger. Etter mange år er det vanskelig å mobilisere vilje til finansiering fra giverland. Nabolandene spør også norske politikere om hvor mange vi egentlig tar imot. Jeg vet ikke om utenriksministeren også har fått dette spørsmålet selv. Norge kan jo ikke løse denne flyktningkatastrofen, men tar vi imot noen flere, kan vi bidra til at folk i flyktningleirene kan øyne håp om at det finnes en vei ut via legale kanaler, og ikke gjennom å betale menneskesmuglere og legge ut på en farefull ferd over Middelhavet. Derfor ber FN-organisasjonen UNHCR mange land om å ta imot flere flyktninger. Hvor mange flyktninger fra Syria har UNHCR bedt Norge om å ta imot?
Først takk til representanten Huitfeldt for å ta opp hele problemstillingen rundt Syria og situasjonen i nabolandene. Vi står overfor den verste flyktningkatastrofen siden den annen verdenskrig, og det er en humanitær katastrofe både inne i Syria og i nabolandene. Det er slik at FNs appeller om hjelp til Syria og til nabolandene er oppfylt med 16 pst. og 17 pst. Derfor har det vært helt avgjørende for regjeringen å øke den humanitære bistanden inn til Syria og til nabolandene for å hjelpe flyktningene der de nå er. Og det er behov for adskillig flere midler for å kunne hjelpe, for f.eks. å unngå en tapt generasjon av barn når det gjelder skolegang. Regjeringen har jobbet langs den humanitære linjen, langs den langsiktige utviklingslinjen og for fred og forsoning. Syria var et mellominntektsland for fire år siden. I dag er landet en humanitær katastrofe. Arbeidet til Staffan de Mistura, spesialutsendingen til FN, for å skape fred og en samlingsregjering som er inkluderende i Syria, er helt avgjørende. Når det gjelder spørsmålet om norsk flyktninge- og asylpolitikk, er representanten Huitfeldt fullstendig klar over det konstitusjonelle ansvaret knyttet til det spørsmålet. Det jeg kan si, er at når det gjelder å ta imot kvoteflyktninger fra Syria gjennom FNs høykommissær for flyktninger, er Norge et av de landene i Europa som tar imot flest. Og når vi tar folketallet i betraktning, er vi kanskje nummer en, to eller tre. Det viser at vi har stilt opp gjennom de 1 500 som Stortinget har vedtatt for inneværende år, og Guterres, Høykommissæren, har også verdsatt dette i samtaler som jeg har hatt med ham.
Dette var en meget god beskrivelse av den fryktelige situasjonen i Syria og i flyktningleirene, og jeg vil gi min støtte til utenriksministeren i hans arbeid på dette området. Jeg er fullstendig klar over at når det gjelder flyktninger, ligger det konstitusjonelle ansvaret hos justisministeren, men jeg vet også at utenriksministeren deltar i veldig mange møter i FN og med andre aktører. Mitt spørsmål er: Har Norge blitt bedt om å ta imot et konkret antall flyktninger fra Syria? Og i hvilke møter og i hvilke sammenhenger har dette spørsmålet vært tatt opp fra det internasjonale samfunn med utenriksministeren?
Jeg synes at når representanten Huitfeldt slår fast at hun er fullstendig klar over de konstitusjonelle ansvarsområdene, og selv etter det velger å stille spørsmål som helt åpenbart faller inn under et annet departement, så er det litt merkelig. Jeg har ansvaret for det humanitære, for det utviklingspolitiske, men dette henger jo også veldig sammen med flyktningstrømmen. Jeg har hatt flere samtaler med António Guterres, som er FNs høykommissær for flyktninger, og det jeg kan erindre fra de samtalene, er at vi har fått anerkjennelse for den jobben Norge har gjort, ikke minst ved å være en av de ledende humanitære giverne, og at vi er et av de landene i Europa som tar imot flest kvoteflyktninger fra Syria gjennom FNs høykommissær for flyktninger.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Åsmund Aukrust.
Jeg merker at utenriksministeren er unnvikende med å svare på om han har fått en forespørsel som utenriksminister om at Norge skal ta imot et konkret antall. Jeg håper at det legger grunnen klar for statsministeren i morgen. Vi hører at både statsministeren og finansministeren argumenterer med at det er en motsetning mellom det å hjelpe ute i verden og det å ta imot flyktninger her hjemme. Vel, det er i så fall et argument mot det regjeringen gjorde i fjor, hvor de økte antallet syriske kvoteflyktninger med 500. Vi vet at det ikke er noen motsetning. Tvert imot, det er et viktig bidrag til nabolandene å ta imot flyktninger også her hjemme i Norge. Når man skal ta imot flyktninger og være en avlastning for Libanon, Jordan og Tyrkia, disse landene som tar imot millioner, er spørsmålet ikke bare hvor mange, men også hvem det er vi skal ta imot. Derfor er det så feil det grepet som regjeringen har tatt når man legger yrkesbakgrunn og utdanning til grunn. Så mitt spørsmål til utenriksministeren er: Mener han at den beste måten å avlaste nabolandene på er å ta imot de flyktningene som vi vet er best stilt i nabolandene?
Det er ikke slik at mine svar blir unnvikende på grunn av at Aukrust sier at de er unnvikende. Tvert imot har jeg gått inn og besvart på ansvarsområder som ikke ligger under meg for å imøtekomme ønskene fra Arbeiderpartiet i denne spørretimen. Hvis det er slik at to representanter nå bevisst velger å stille spørsmål som åpenbart er utenfor mitt ansvarsområde, tar jeg det til etterretning. Det jeg sa, er at høykommissær Guterres, som meget erfaren tidligere statsminister i Portugal, har jeg hatt mange samtaler med, og jeg tror han også er bedre kjent med ansvarsforholdene i den norske regjering enn hva åpenbart andre her er, slik at når han har samtaler med meg, diskuterer vi de utviklingspolitiske komponentene, vi diskuterer også den humanitære satsingen og flyktningstrømmer, men hvis han har ønsker utover det Norge har bidratt med, retter han det til Justisdepartementet. Men det han har sagt i samtaler med meg, er at han er meget fornøyd med at Norge er et av de landene i Europa som tar imot flest kvoteflyktninger. Det synes jeg vi også skal være stolte av.
Geir S. Toskedal – til oppfølgingsspørsmål.
Flyktningkatastrofen opptar oss alle. Det er et samtaletema og et problem som vi strir med med hensyn til hvordan det skal løses. Det var derfor veldig gledelig å registrere at regjeringen har bestemt å sende en båt, der Norge med sin maritime kompetanse vil assistere ved situasjonen i Middelhavet. Det er viktig at Norge bidrar med å redusere menneskelig nød og lidelse, det er barn og familier som rømmer fra krig, religiøs forfølgelse, diktatur og sult, og mange har beskyttelsesbehov. Spørsmålet mitt er: Når denne båten blir sendt, vil det sannsynligvis få stor internasjonal oppmerksomhet, der Norge skal bidra i lag med handelsflåten med å hjelpe i situasjonen. Vil denne båten patruljere langs EUs yttergrense, eller blir det en båt som deltar i humanitære redningsaksjoner inn mot land, der folk flyter på synkeferdige farkoster?
Det er åpenbart at justisministeren burde vært i spontanspørretimen i dag. Det tredje spørsmålet er også innenfor justisministerens ansvarsområde. Men til det spørsmålet som reises: Norge har nå lagt ut et anbud. Vi vil i løpet av kort tid få på plass et skip. Det skipet vil gå inn i Tritons operasjon. Tritons operasjon er hovedsakelig en grensebeskyttelsesoperasjon, men i samtaler med den italienske admiralen og den italienske utenriksministeren på tirsdag i forrige uke var de glade for at Triton nå har avstått skip fra Triton inn til deres operasjoner, som er operasjoner mer rettet inn mot viktige redningsoperasjoner. Det islandske skipet, som har vært en del av operasjonen, har bl.a. støttet opp om kystvaktens og marinens operasjoner. Jeg håper også at det norske skipet, når vi får det på plass som en del av Triton, kan støtte opp om de helt avgjørende redningsoperasjonene. Middelhavet kan ikke i fortsettelsen utvikle seg til en gravplass.
Liv Signe Navarsete – til oppfølgingsspørsmål.
Eg skjønar at ein er på sida av det utanriksministeren meiner er hans ansvarsområde, men den katastrofen me alle er vitne til i desse dagar, kan heller ikkje ha gått utanriksministeren forbi, og eg vil tru at han snakkar med sine kollegaer i regjeringa, men óg at han snakkar med sine kollegaer i bl.a. EU. EU hadde eit prosjekt, Mare Nostrum, som hadde som mål å redde flest mogleg av dei som ikkje kunne koma over Middelhavet ved eiga hjelp. Eg vil gjenta og gå litt djupare inn i spørsmålet frå Toskedal. Vil den norske båten ha som hovudoppgåve å redde båtflyktningane sine liv, eller skal han delta i ein grenseoperasjon for å hindre at flyktningane når Europa? Det er eit viktig spørsmål å få eit svar på, og det trur eg faktisk det norske folk ynskjer eit svar på, eg trur det norske folk ynskjer at vi skal delta i å redde flest mogleg.
For ordens skyld: Det er ikke hva jeg mener er mitt ansvarsområde, det vil jeg gjerne understreke, og det vet representanten Navarsete. Norsk flyktning- og asylsøkerpolitikk og spørsmål rundt det skal i utgangspunktet rettes til justisministeren. Når det gjelder Triton, er det også noe som faller inn under Justisdepartementet. Men på grunn av at dette er en så spesiell sak – Middelhavet opptar selvsagt meg også sterkt, det er et humanitært imperativ å hjelpe – så svarer jeg på disse spørsmålene, og det gjør jeg også fordi vi må stille opp. Det skipet som vi skal levere inn til Triton, blir en del av Tritons operasjon. Triton har også selvsagt foretatt redningsoperasjoner når det er nødvendig, men det som det er enighet om mellom EU og Italia, er at skip fra Triton – når vi får flere skip inn i Triton, som er helt nødvendig – også vil kunne avstås til den italienske marine og kystvakt som har redningsoperasjoner, slik at det blir både beskyttelse og redning.
Trine Skei Grande – til oppfølgingsspørsmål.
Sist Europa var i nærheten av å se noe som lignet på den katastrofen vi ser nå – nemlig det som skjedde på Balkan – gjorde utenriksminister Vollebæk og justisminister Dørum en innsats sammen. Jeg tror de er opptatt av å dele æren for jobben som ble gjort den gangen. Jeg håper at det også er utgangspunktet for utenriksministeren, at han vil gjøre en jobb som han gjerne vil dele æren med andre i regjeringa for. Men jeg skal passe på at jeg beveger meg innenfor utenriksministerens ansvarsområde. Vi ser nå en bølge av flyktninger som kommer via Libya. Menneskesmuglere utnytter her svake folk til det aller ytterste, de legger grunnlag for annen type kriminalitet, og de utnytter flyktningkatastrofen som vi nå ser i verden. Det å la folk få mulighet til å få opphold på en god måte handler ikke om å støtte opp under denne typen trafikk. Hva gjør statsråden for at Norge kan bidra til å sikre forholdene i Libya?
Takk for spørsmålet. Først: Når det gjelder komplekset, vet Stortinget at statsministeren vil komme og redegjøre for det som skjer i Middelhavet, for de ulike operasjonene – både de humanitære og de utviklingspolitiske – og de andre spørsmålene som blir tatt opp i morgen. Det er viktig. Så er det veldig viktig for meg å understreke at FN mangler 80 pst. av den finansieringen de har bedt om til Syria og nabolandene. Den flyktningkrisen vi ser nå, er selvsagt et resultat av at disse har det forferdelig – når de har vært i stand til å flykte i regionen. Så dette må vi fylle opp. Når det gjelder å støtte opp om flyktninger som har havnet i Libya: Nå er det 250 000 som står på Libyas kyst klar til å ta seg over Middelhavet, utnyttet av kyniske menneskesmuglere. Da jeg var i Roma i Italia forrige uke, varslet jeg 50 mill. kr fra regjeringen til ekstraordinære humanitære tiltak som skal være målrettet mot Libya og Nord-Afrika, bl.a. for å hjelpe FN med å være i stand til å håndtere dette.
Karin Andersen – til oppfølgingsspørsmål.
Det er trist å høre utenriksministeren gjemme seg bak formaliteter når vi diskuterer den største flyktningkatastrofen etter annen verdenskrig. I 1993 tok Norge imot over 10 000 flyktninger fra Bosnia. I 1999 tok vi imot 6 000 fra Kosovo. Det gikk bra. Da var Høyre med på dette og så, som alle vi andre – bortsett fra Fremskrittspartiet – at det ikke handlet om å hjelpe der eller her, men begge deler. Det ser ut som om det humanitære Høyre har abdisert og har overlatt all politikk som handler om flyktninger, til Fremskrittspartiet, og det er ikke i gode hender. Utenriksministeren beskriver en humanitær katastrofe i leirene, og det er vel også fare for politiske katastrofer. Mener utenriksministeren at det bare er å øke bistanden inn i disse områdene, eller er han uenig med UNHCR og organisasjonene, som sier at man også må avlaste med å ta flyktninger ut av disse nærområdene?
Først dette med trist og å skjule seg bak formaliteter. Det er spørsmål om hvordan Stortinget ønsker at disse spørretimene skal være. Skal man stille spørsmål til dem som har ansvaret for dette, eller ikke? Jeg har valgt å svare på de spørsmålene som har kommet, og hadde faktisk imøtesett å få en anerkjennelse i stedet. Men til det humanitære og til den moralske patosen som representanten Karin Andersen anvender her nå: Vi tar imot flere flyktninger og flere kvoteflyktninger nå enn hva det er gjort på lenge. Kanskje man bør gå litt i seg selv og se på hva man gjorde da man selv hadde ansvar. Å si at det bare dreier seg om bistand – nei, Norge er en av de største humanitære operatørene og gir betydelige midler inn i Syria og nabolandene. Vi stiller opp med et skip, som et av de første landene. Vi er et av de landene som tar imot flest kvoteflyktninger fra området. Å komme til den konklusjon at vi ikke gjør noe,[[presidenten klubber]] mener jeg er høyst urimelig. Jeg lurer på[[presidenten klubber igjen]] hva som er drivkreftene bak et sånt resonnement.
Taletiden er ute. Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Mars måned i år var den varmeste marsmåneden som er målt på jordkloden siden vi startet med målinger i 1880. Som ansvarlig statsråd på den sektoren som har størst utslipp i Norge, hva tenker olje- og energiministeren er årsaken til disse klimaendringene?
Jeg tror jeg kjenner forhistorien til det spørsmålet representanten Ropstad nå stiller. La meg bare slå klart fast at det er ingen tvil i mitt sinn om at utslipp fra energiproduksjonen verden rundt av CO2og metan og andre gasser bidrar til klimaendringene vi ser rundt oss. Når det er sagt, er jeg veldig glad for at representanten Ropstad stiller dette spørsmålet, for denne regjeringen, sammen med det nye flertallet, gjør mer for å bekjempe disse klimautfordringene enn noen regjering noensinne tidligere har gjort. Vi tildeler konsesjoner til nye kraftutbygginger i rekordhøyt tempo, og vi sørger for et finansielt rammeverk rundt utbyggingen av fornybar energi som gjør at fornybar-energi-prosjekter vil bli realisert. Vi så senest denne uken at et selskap jeg selv kjenner godt, TrønderEnergi, sier at de nå skal investere 120 mill. kr i økt fornybar kraftproduksjon, og at de kan gjøre det på grunn av de endringene Kristelig Folkeparti, Venstre, Høyre og Fremskrittspartiet har fått igjennom i Stortinget. Vi bygger framtidens kraftinfrastruktur i dag for å muliggjøre utviklingen av lavutslippssamfunnet i framtiden. Vi erstatter oljefyring. Borgerligstyrte Oslo, der de samme partiene har hatt flertall i mange år, er kommet lengst i Norge på dette området. Vi har styrket Enova med over 12 mrd. kr, vi satser rekordmye på jernbane, og vi erstatter fossil energi, diesel og bensin i biler og båter landet rundt. Jeg setter veldig pris på at representanten Ropstad stilte meg dette spørsmålet.
Jeg setter veldig pris på svaret, for jeg tror at tydeligheten på hva som er årsaken til klimaendringene, er viktig for å få den kraften man trenger for å bekjempe dem. Og jeg er helt enig: Sammen styrker vi klimaforliket. Vi skal gjøre mer enn det som er gjort før, for å nå togradersmålet. Ett av de tiltakene vi er enige om, er å stenge forurensende gassturbiner på oljeplattformer og erstatte dem med kraft fra land. På fredag la statsråden fram for Stortinget en plan for utbygging og drift for gigantplattformen Johan Sverdrup. Den vil bidra til enorm verdiskaping i Norge, men den og plattformene rundt der den bygges, vil også bidra til store utslipp. I fjor satte Stortinget et absolutt krav om at senest i 2022 skal hele Utsirahøydens kraftbehov være dekket av kraft fra land. Hvorfor setter ikke statsråden det absolutte kravet om 2022, når en hadde et så tydelig flertall bak seg i Stortinget for det? I stedet knytter statsråden det til neste utbyggingsfase.
Som representanten Ropstad peker på: Utbyggingen av Johan Sverdrup-feltet er et gigantisk industriprosjekt. Det er det suverent største industrielle prosjektet i Norge siden 1984. Det vil sikre sysselsetting, verdiskaping og energi til Europa i flere tiår foran oss. Det er også riktig, det som representanten Ropstad peker på: Det har hele tiden vært jobbet med utgangspunkt i at Johan Sverdrup-feltet skulle forsynes med kraft fra land fra produksjonsstart. Det er også sånn at Stortinget har vært opptatt av at ikke bare Johan Sverdrup, men også de tre mindre plattformene på Utsirahøyden, skal forsynes med kraft fra land fra det tidspunktet Johan Sverdrups andre fase kommer i produksjon. Det er også veldig klart rammet inn i det som vi har sendt til Stortinget nå, og det er fortsatt sånn at de som skal bygge ut feltet, nemlig Statoil og deres lisenspartnere, jobber med utgangspunkt i at oppstart skal skje i 2022.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Rigmor Andersen Eide.
Jeg er glad for at statsråden er så tydelig i saken om klimaendringer, og som en viktig statsråd for dette feltet vil jeg tro at statsråden er opptatt av at hele regjeringskollegiet arbeider for å bekjempe klimaendringene. Etter finansminister Siv Jensens uttalelser i går, en statsråd som er ansvarlig for et departement som skal samordne regjeringsarbeidet med bærekraftig utvikling, blir det interessant å spørre om statsråden opplever at hele regjeringa er opptatt av klimaproblemet?
Jeg er glad for at vi har en finansminister som har lagt til rette for at vi ikke bare har fått mer miljøvennlige bilavgifter, men også lavere bilavgifter, og som jobber videre langs de sporene – sammen med Kristelig Folkeparti og sammen med Venstre. Jeg er glad for at vi har en finansminister som ser at det er mulig å drive god og offensiv klimapolitikk med andre virkemidler enn det som var hovedregelen under det forrige flertallet, nemlig forbud og avgifter, men at vi oppnår mer ved å stimulere norsk industri til å drive mer klimaeffektivt og drive mer energieffektivt, som handler om å legge til rette for at folk kan gjøre gode, lønnsomme klimavalg, f.eks. gjennom lavere avgifter på hybridbiler. Og jeg er glad for at vi har en finansminister og en regjering som har lagt på bordet tidenes jernbanesatsing.
Marit Arnstad – til oppfølgingsspørsmål.
Det er jo ingen tvil om at finansministeren sådde tvil om Fremskrittspartiet mener at klimaendringene er menneskeskapt, men jeg er glad for at olje- og energiministeren i dag så klart bekrefter at han mener at klimaendringer er menneskeskapt, og derfor også at det trengs sterke tiltak. Nå står vi foran en stor debatt framover om tiltak for å redusere klimagassutslippene, både internasjonalt og nasjonalt. De neste to årene blir en svært viktig prosess, og den prosessen kommer jo olje- og energiministeren til å være en viktig del av, men det kommer ikke minst til å være klima- og miljøministeren som må sitte i førersetet. Statsministeren sa for en tid tilbake at det er tøffere for en miljøvernminister å stå opp for klimaet i en regjering der noen ikke er så opptatt av det. Så mitt spørsmål til olje- og energiministeren er egentlig: På hvilken måte vil han støtte klima- og miljøministeren i hennes arbeid for å få satt i verk kraftige tiltak internasjonalt, men også nasjonalt? Hva er hans viktigste bidrag for en omstilling i Norge?
Som representanten Arnstad selv peker på, er vi nå ganske nært inne på et område som ikke ligger hovedsakelig innenfor mitt område. Men jeg har likevel lyst til å peke på de tingene som allerede er i ferd med å skje, eller har skjedd, på Olje- og energidepartementets område, nemlig at vi har styrket Enova betydelig, med over 12 mrd. kr, takket være det nye flertallet i Stortinget. Dette er milliarder som gjør det mulig for norsk industri å opprettholde konkurransekraften samtidig som de reduserer både klimagassutslipp og energibruk. Vi har en offensiv satsing for å legge til rette for at aktivitet utenfor kvotepliktig sektor, som jeg har forstått at Stortinget med stort flertall stilte seg bak at var der hovedinnsatsen skulle settes inn, altså transport, at man der kan erstatte bensin og diesel med gass – men også alle fossile energikilder – med fornybar energi. Og alt dette er det mitt ansvar å legge til rette for, og det gjør vi.
Åsmund Aukrust – til oppfølgingsspørsmål.
Det er alvorlig når nummer to i regjeringen så åpenbart sår tvil om de menneskeskapte klimaendringene. Vi kaller dem ofte klimaskeptikere. Jeg mener det er en veldig lettvint måte å snakke om det på, for dette handler jo ikke om tro eller holdninger – det handler om kunnskap. Det å fornekte de menneskeskapte klimaendringene er ikke noe annet enn å være en kunnskapsnekter. Det er litt det samme som f.eks. å godta at man hadde en helseminister som sådde tvil om vaksiners virkning. Det er ikke bare meg som mener at hva man mener, har noe å si. Det sier til og med statsministeren. Hun sier at det ikke er så lett å være klimaminister i en regjering hvor ikke alle er så opptatt av klima. Nå skjønner vi jo alle hvem hun snakket om. Mitt enkle spørsmål til olje- og energiministeren, som er ansvarlig for en del av de områdene med størst utslipp, er om han tar avstand fra sin partileder, finansministeren, som i går så kontant svarte ja på spørsmål om hun sådde tvil om menneskeskapte …[[presidenten klubber]]
Statsråd Tord Lien har oppfattet spørsmålet, og tiden er ute.
Jeg kan vel bekrefte at hele regjeringen – og i aller høyeste grad olje- og energiministeren – står bak regjeringens klimapolitikk. Jeg er glad for at vi i fellesskap – ikke bare internt i regjeringen, men også sammen med våre samarbeidspartnere her i Stortinget, det nye flertallet – har fått etablert en offensiv klimapolitikk. Dette er en offensiv klimapolitikk som bredt har høstet honnør fra fagbevegelsen, Norsk Industri, Energi Norge, NHO, Bellona og en lang rekke aktører, som jeg også har forstått har fått bred støtte her i Stortinget, bl.a. koblingen av norsk klimapolitikk til europeisk klimapolitikk. Dette er en politikk som hele regjeringen står klokkeklart bak.
Ola Elvestuen – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg skal ikke gå inn på hva finansministeren mener og ikke mener. Vitenskapen er veldig tydelig. Jeg registrerer også at det i revidert nasjonalbudsjett for 2014 står skrevet fra finansministeren at klimaendringene med svært stor sannsynlighet er menneskeskapt. Det står i boks 5.1 på side 96. Men jeg skal gå over til det som er statsrådens ansvarsområde. Sammen har Venstre, Kristelig Folkeparti og regjeringen lagt til rette for at det bygges mye fornybar energi i Norge, og vi er på vei til å få et kraftoverskudd av fornybar energi. Spørsmålsstilleren fra Kristelig Folkeparti var også inne på at vi står sammen om at vi skal ha en elektrifisering av Utsirahøyden. Men vi har behov for å bruke den ekstra, fornybare energien, og skal vi få det til, må vi bruke mer på norsk sokkel. Da blir spørsmålet: Er statsråden villig til å gjøre enkeltvedtak for å få mer elektrifisering på norsk sokkel, eller er det bare CO2-avgiften som er avgjørende?
Da har vi fått med oss spørsmålet.
Det er selvfølgelig riktig det som representanten Elvestuen peker på: Offensiv politikk for økt fornybar kraftproduksjon i Norge, Sverige og landene rundt oss gjør at vi ser at vi kan få et kraftoverskudd. I går kom nyheten om at svenske atomkraftaktører jobber målrettet med å stenge ned atomkraftanleggene tidligere enn man hadde planlagt i Sverige. Det vil korrigere dette bildet noe. Det er helt rett at det allerede er en svært offensiv klimapolitikk på norsk sokkel – og det mener jeg vi alle sammen skal være stolt av, fordi den er formet i dette hus – som selvfølgelig har hele regjeringens fulle støtte. Den bidrar både til karbonfangst og -lagring på norsk sokkel – de to eneste karbonfangstanleggene i Vest-Europa – og til å legge til rette for elektrifisering. Jeg trodde at flertallet i Stortinget var enig om nå å prioritere virkemidler inn mot ikke-kvotepliktig sektor, f.eks. transport.
Heikki Eidsvoll Holmås – til oppfølgingsspørsmål.
Statsråden er en luring. Jeg hørte hva han svarte på spørsmålet fra Kjell Ingolf Ropstad. Han sa at CO2 bidrar til klimaendringene. Ja, en skal være ganske «blåst i hodet» for ikke å skjønne at CO2 bidrar til klimaendringene, men det sentrale spørsmålet, som jeg derfor vil stille til olje- og energiministeren, er følgende: Er statsråden overbevist om at klimaendringene vi ser i dag, i all hovedsak er menneskeskapte?
Presidenten er usikker på om «luring» er et parlamentarisk uttrykk. Det kan jo representanten Heikki Eidsvoll Holmås grunne over, og mens han gjør det, kan statsråd Lien svare.
Jeg tenkte egentlig jeg skulle innlede med å si takk, men det er mulig at det ikke blir rett av statsråden å takke for et uparlamentarisk uttrykk. La meg si det sånn: Jeg føler jeg var tydelig også i sted. Menneskeskapt aktivitet forårsaker klimaendringer. Det er regjeringens standpunkt, og det føler jeg ikke det er et veldig stort behov for å redegjøre mer for.
Da går vi til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til fiskeriministeren. På sjømatmessen i Brussel i forrige uke markedsførte Norge norsk sjømat med store bilder av små fiskebåter og levende fiskevær. Selv om det både har vært og er utfordringer i fiskerinæringen og fiskeindustrien, har norsk fiskeripolitikk i all hovedsak vært en suksesshistorie. Vi har kontroll over egne fiskeriressurser, vi har en fiskeflåte som er eid av fiskerne, og vi har effektive markedsplasser for omsetning av fisk. Viktige bærebjelker er deltakerlov og fiskesalgslagslov. Et utvalg ledet av professor Tveterås foreslår nå å snu opp ned på det meste i fiskeripolitikken. Statsråden har fra sidelinjen og med regjeringserklæringen i hånden varslet at alle steiner skal snus. Statsrådens signal, eller mangel på sådant, skaper usikkerhet i fiskerinæringen og langs kysten. Nå har statsrådens eget fagdirektorat, Fiskeridirektoratet, slaktet Tveterås-utvalgets rapport: «Den betydelige liberaliseringen av strukturpolitikken som utvalget anbefaler, må forventes å ha meget store konsekvenser på relativt kort sikt for næringsstrukturen både på sjø og land. Det er en vesentlig svakhet at slike konsekvenser i liten grad er utredet og vurdert». Det er i tillegg en risiko for at store endringer i lovverket kan utfordre det å sikre at fiskeriressursen forblir på norske hender. Med bakgrunn i de rådene som har kommet, og de politiske signalene som er gitt, kan statsråden bekrefte at deltakerloven vil bestå og at regjeringen ikke vil åpne for at fiskeriindustrien kan eie fiskekvoter?
Representanten Geir Pollestad tar opp en sak som er ute på høring. Tveterås-utvalget ble nedsatt av den forrige regjeringen, fikk sitt mandat av den forrige regjeringen, har gjort ferdig sitt arbeid og leverte sin innstilling til meg den 16. desember i fjor. Så det er helt riktig som representanten Pollestad sier, at utvalget har gått grundig til verks. De har bokstavelig talt snudd alle steiner. De har sett på alle deler av hele verdikjeden innenfor den norske fiskerinæringen, og de har kommet med mange, mange tilrådninger. I morgen går høringsfristen ut, og det er helt rett at det er kommet mange høringsuttalelser. En av dem har kommet fra Fiskeridirektoratet, som har gått grundig igjennom alle de forslagene som Tveterås-utvalget har kommet med. Det er betryggende for meg som fagstatsråd at mitt fagdirektorat har gjort nettopp det. På to punkter har jeg vært veldig tydelig på at vi ikke vil gjøre endringer. Vi skal ikke gjøre endringer som rokker ved nasjonalitetskravet, at vi setter – jeg holdt på å si – kontrollen over fiskeressursene på spill. For det andre – regjeringen har ikke varslet revolusjon i fiskeripolitikken, men vi har klare formuleringer i regjeringserklæringen om at vi skal modernisere lovverket, og vi skal gå igjennom og sikre oss at vi får et lov- og regelverk for denne så viktige næringen, som gjør at næringen kan være konkurransedyktig i fremtiden. Alle – hver enkelt av de små bedriftene vi har langs kysten – er faktisk i direkte konkurranse med utlandet, og vi kan ikke lenger slå oss til ro med at vi ikke greier å generere store nok overskudd til at man greier å omstille seg, til at man greier å tiltrekke seg kvalifisert arbeidskraft. Jeg ønsker at denne industrien skal overleve i fremtiden, og derfor er det så viktig at vi nå gjør noen endringer, og jeg skal legge fram forslagene i en stortingsmelding før jul.
Statsråden må være den eneste som jobber med fiskeripolitikk, som ikke har en mening om disse spørsmålene. Det er for så vidt ikke overraskende, for til E24 den 28. januar i år sa statsråden: «Foreløpig mener jeg ingenting.» Et av de store spørsmålene her er om det skal åpnes for at fiskeindustrien kan eie fiskekvoter. Det må jo være sånn at regjeringen har en tanke om det, all den tid en har bestilt en juridisk utredning for å svare på de EØS-rettslige sidene ved en slik endring. En kan risikere at en åpner for at utlendinger kan eie fiskefartøy i Norge. Den juridiske betenkningen konkluderte riktignok med at nasjonalitetskravet ikke settes i fare, men det er jo ingen garanti for at ESA og EU-domstolen vil vurdere saken på samme måten. Mitt spørsmål er: Kan statsråden garantere for Stortinget, med 100 pst. sikkerhet, at en åpning for å la industrien få eie kvoter ikke vil åpne for at utlendinger kan eie fiskefartøy i Norge?
Det jeg kan garantere Stortinget og hr. Pollestad, er at i arbeidet med den stortingsmeldingen som vi skal legge fram før jul, skal vi gå gjennom grundig og også vurdere konsekvensene av de forslagene vi der kommer til å legge fram. Det er helt rett at det er gjort en god og innsiktsfull vurdering av hvordan lovverket står seg, og hvilket handlingsrom vi har i forhold til det regelverket som gjelder i dag, og hvordan eierskapet kan være innen fiskeflåten. Jeg har mange meninger om fiskeripolitikk, men det ville være helt galt av meg dersom jeg nå midt under høringen, før høringen er slutt, begynte å trekke konklusjoner. Jeg vet ikke om noen andre statsråder som gjør det, når man har store, viktige utredninger ute på høring.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Per Olaf Lundteigen.
Jeg registrerer at fiskeriministeren ikke kan garantere at nasjonalt eierskap vil bestå om Tveterås-utvalgets flertallsforslag om innføring av fritt omsettelige kvoter i fiske uten binding til fiskefartøy vedtas. Jeg må si at det er ganske naivt å tro at et sånt nasjonalitetskrav kan bestå. Jeg har lyst til å si at det grepet som Tveterås-utvalget her foreslår, er å privatisere fisket. Dette står i total motstrid til dagens rettslige orden. Om dagens rettslige orden, som er slått fast i Stortinget flere ganger, heter det bl.a. i havressursloven § 2: «Dei viltlevande marine ressursane ligg til fellesskapet i Noreg.» Det er gjentatt i en rekke enstemmige komitéinnstillinger at det ligger til fellesskapet i Norge. Mitt spørsmål er da: Er statsråden enig i at dersom Tveterås-utvalgets flertallssyn om fritt omsettelige fiskekvoter skal innføres, må bl.a. havressursloven § 2 strykes?
Det er ingen tvil om at fiskeressursene eies av fellesskapet i Norge. Ingen i denne sal må tro noe annet enn at det mener regjeringen også i dag. Det er selvfølgelig også et grunnleggende prinsipp i det arbeidet som vi skal gå videre med. Så skal vi vurdere alle innspill som måtte komme i høringsrunden, alle de spørsmålene som nå er reist i forhold til den utredningen som også er gjort. Men jeg mener vi har støttet oss på det som er det fremste juridiske miljøet i Norge for forståelsen av hvordan EØS-avtalen står seg, og hva slags handlingsrom vi har. Det er det vi har som utgangspunkt når vi går videre med arbeidet med stortingsmeldingen.
Line Henriette Hjemdal – til oppfølgingsspørsmål.
Det er et kraftfullt høringsinnspill Fiskeridirektoratet v/fiskeridirektøren har kommet med til Tveterås-utvalget. Jeg er glad for den garantien som statsråden ga representanten Pollestad om at konsekvensene av de eventuelle endringer som regjeringen vil legge fram for Stortinget før jul, vil være grundig vurdert. Da blir også en helt naturlig slutning for meg å trekke at når fiskeridirektøren sier at det ikke er gjort gode nok vurderinger av konsekvensene av de forslagene som Tveterås-utvalget la på bordet, må også statsråden dele det, siden hun ga en garanti om å se bedre på konsekvensene.
Fiskeridirektoratet har gitt et veldig grundig høringssvar til Tveterås-utvalget. Det setter jeg stor pris på, for det er viktig at mine fagetater er ærlige og åpne i sine tilbakemeldinger på den høringen som har vært. Når det reises sånne innvendinger mot forslagene som har kommet fra Tveterås-utvalget, tar jeg naturligvis det på største alvor. Det er klart at det må vi gå enda mer inn i dybden av før vi vurderer hva slags forslag som det vil være aktuelt for oss å fremme.
Vi går videre til neste hovedspørsmål.
Mitt spørsmål går til olje- og energiministeren. Statsråd Lien har nettopp vært oppe i nord og sett på oljeplattformen Goliat. Da utbyggingsplanen ble godkjent, i 2009, var forventningen at plattformutbyggingen ville koste 31,3 mrd. kr. I fjor høst ble prisen oppjustert til 46,7 mrd. kr – en overskridelse på nesten 50 pst. – og produksjonen er blitt to år forsinket. Det har vært forholdsvis lite oppmerksomhet rundt dette. Det skyldes trolig at det er den norske stat som tar en stor del av ekstraregningen. Eni, Statoil og staten vil neppe tjene penger på utbyggingen. Analyseselskapet Rystad Energy regnet ut at for at Goliat skulle gå i økonomisk balanse da prosjektet ble vedtatt i Stortinget i 2009, var det nødvendig med en oljepris på 67 dollar fatet. Senere kom det overskridelser. Nå mener Rystad Energy at det er behov for en oljepris på 95 dollar fatet for å gå i økonomisk balanse. Det er verdt å merke seg at i går var oljeprisen på 63 dollar fatet. Vi vet at dagens skattesystem – gjennom den såkalte friinntekten – gjør enkelte bedriftsøkonomisk ulønnsomme felter lønnsomme. Resultatet blir stor risiko for staten og fellesskapet. Dette var kanskje et fornuftig skattesystem for en del år siden, men neppe for framtiden, da det er forventninger om at det vil være en lavere oljepris. I lys av historien om Goliat, er statsråden komfortabel med hvordan dagens skatteregime gjør at fellesskapet tar en så stor risiko, og også tap, når vi ser hvilke prosjekter som ligger foran oss, spesielt i Barentshavet og Barentshavet sørøst?
La meg først begynne med å si at når det gjelder utbyggingen av Goliat, har norske leverandører – selv om plattformen er sammenstilt i Asia – allerede gjort store leveranser til plattformen. Det har skapt arbeidsplasser og ikke minst teknologiutvikling langs hele norskekysten. Det at vår nordligste region i løpet av dette året ikke får ett, men to driftsmiljøer for aktivitet på sokkelen, har stor ringvirkningseffekt i Finnmark. Goliat skal produsere i minst 15 år. Avhengig av ressursene rundt kan det bli enda lenger. Hvor lønnsom utbyggingen blir, avgjøres også av den framtidige oljeprisutviklingen. Staten har ikke noe økonomisk engasjement i Goliat, siden SDØE ikke er representert i feltet. Når det gjelder det fiskale rammeverket for norsk sokkel, er det finansministerens ansvarsområde. Men jeg har lyst til å si at dette er et system som – som jeg oppfattet at representanten Elvestuen var enig i – har fungert veldig godt. Det er et system som balanserer hensynet til samfunnsøkonomi med hensynet til bedriftsøkonomi, og som er tilrettelagt slik at det skal være samsvar mellom det som er samfunnsøkonomisk lønnsomt, og det som er bedriftsøkonomisk lønnsomt – og at alle lønnsomme ressurser på norsk sokkel til syvende og sist blir utviklet.
Det er ikke overraskende at olje- og energiministeren er fornøyd med ringvirkninger og aktivitetene innenfor sitt eget departement, men det er også slik at vi er inne i en ny situasjon, men en må forvente en lav oljepris. Jeg tror også ministeren er enig i at et grunnleggende premiss for ny utbygging må være at det både er samfunnsøkonomisk og bedriftsøkonomisk lønnsomt. Og nå har regjeringen – i tillegg til det som er gjort med Goliat – et ønske om å subsidiere Castberg-feltet. Det er både finanspolitisk og klimapolitisk et feilspor, og vi flytter enda mer risiko fra oljeselskapene og over på fellesskapet, som må ta regningen for å bygge ut oljefelt som ikke vil være lønnsomme i framtiden. Selv om jeg nok tror at ESA ser at dette er i strid med all fornuft, vil jeg allikevel spørre statsråden om han ikke ser den samme risikoen som alle vi andre gjør, når han nå går inn på den samme galeien også for Johan Castberg-feltet?
Jeg finner dette litt surrealistisk, men jeg finner grunn til å minne om at storsamfunnet i 2014 hentet inn 300 mrd. kr i inntekter fra olje- og gassaktivitetene. Så er det rett som representanten Elvestuen sier, at oljeprisen har falt betydelig, og inntektene kan ikke i år forventes å bli særlig høyere enn 200 mrd. kr. Noen vil hevde at det er forholdsvis mye penger det også. Når det gjelder utviklingen i oljeprisen i framtiden, verken tror eller håper jeg at vi med det første ser 130 dollar fatet på nytt. Men jeg er også overbevist om at det at verden ikke får tilgang på de energiressursene de trenger, heller ikke er basert på en oljepris på 65 dollar. Så at vi vil se en vekst i oljeprisen i årene som ligger foran oss, er jeg rimelig sikker på. Det vil gjøre at mange av ressursene i alle deler av norsk sokkel vil være lønnsomme, både for selskapene og ikke minst for staten, i mange tiår framover.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Pål Farstad.
Spørsmålet mitt går til fiskeriministeren, men jeg vil starte med å vise til statsråden Lien, som mener at lavere skatt på Castberg blir gjort for å skape vekst og arbeidsplasser i Finnmark. Det står jo i en viss kontrast til statsministerens ønske om grønn vekst, eller grønt skifte. Dette er jo direkte støtte til en fossil prioritering – ikke en start på grønn omstilling. Venstre er også opptatt av vekst og arbeidsplasser, ikke minst i Finnmark, men vi vil fokusere på fornybare ressurser. Derfor stiller jeg fiskeriministeren spørsmålet: Har fiskeriministeren ingen innsigelser eller motforestillinger til regjeringens linje i spørsmål der den fornybare fiskerinæringen står opp mot andre ikke-fornybare næringer, som vi ser i spørsmålet om iskanten, i Førdefjorden, der bl.a. en samlet marin næring er sterkt uenig i regjeringens sjødeponibeslutning?
Fiskerinæringen og petroleumsnæringen er to svært viktige næringer for Norge. Begge næringene skaper store økonomiske verdier og mange arbeidsplasser, og det er et mål for myndighetene å sikre god sameksistens der ulike næringer kan utøve sin virksomhet. For meg som fiskeriminister er det maktpåliggende å sikre at det er god dialog, og at det settes utslippskrav som gjør at vi også i framtiden skal kunne kombinere fiskeri og annen type aktivitet, enten det er mineralnæring eller olje- og gassnæring. Representanten er opptatt av Finnmark. Det er jeg også i særdeleshet, og jeg tror det er viktig å se at det fylket, som andre fylker, trenger et mer variert næringsliv, og at det er jubel i Finnmark i disse dager for alle de viktige arbeidsplassene som kommer – i tillegg til en fiskerinæring, som er svært viktig i Finnmark.
Mitt oppfølgingsspørsmål går til olje- og energiministeren. Det norske skattesystemet på sokkelen består i at det er en særskatt på 51 pst. på oljeproduksjonen, som kommer i tillegg til selskapsskatten. Friinntektene er ment for å skjerme normalavkastningen fra særskatten ved store investeringer. Nå ser vi at det er et stort investeringsfall på norsk sokkel og utenlandske sokler. Vi ser at det skattesystemet som vi har hatt, gir store inntekter til staten, men den inntekten er også basert på at det er aktivitet på norsk sokkel, etter de gode linjene som har blitt trukket opp av den forrige regjeringen, og som har fått tilslutning i Stortinget. Mitt spørsmål er: Hva gjør statsråden for å sikre at samfunnsmessig lønnsomme investeringer fortsatt blir gjort på norsk sokkel, og at dette ikke blir hindret av kortsiktige økonomiske kriterier?
Jeg er for det første glad for at representanten Henriksen gjør et poeng av at Arbeiderpartiet står bak de rammene som er lagt for oljeaktivitet i våre havområder også i denne stortingsperioden. Så har jeg lyst til å si at det som er regjeringen og myndighetenes ansvar, er å legge rammer for aktiveten. En del av de rammene er selvfølgelig de fiskale rammene, som ikke ligger under Olje- og energidepartementet. I mitt departement ligger ansvaret for å forvalte disse ressursene, først og fremst de ressursene som vi har i produksjonen. Det er de ressursene vi er nødt til å sette inn mest trykk på og forvalte på en god måte, for det er der de tidskritiske ressursene vil finnes. Innenfor dette systemet er det myndighetene som legger rammene, men det er kommersielle aktører som tar beslutningen om utbygging og drift. Dette har vært knesatt som et sentralt prinsipp for norsk oljeforvaltning i mer enn 40 år.
Kjell Ingolf Ropstad – til oppfølgingsspørsmål.
Representanten Elvestuen tok opp et veldig viktig spørsmål: Hvordan kan vi forvalte fellesskapets ressurser på en best mulig måte? Petroleumsloven er tydelig på at en skal forvalte ut fra samfunnsøkonomisk hensyn, en skal ta miljøhensyn, osv. Når Stortinget beslutter, er det opp til Olje- og energidepartementet og Oljedirektoratet å følge opp. I 2012 vedtok et enstemmig storting at Edvard Grieg-feltet skal elektrifiseres. Det skal forberedes for det og kobles på når kraft fra land til Utsirahøyden kommer. I forbindelse med PUD for Johan Sverdrup-feltet, som kom på en fredag, sier Oljedirektoratet at det vil koste flere milliarder å få det til. Hadde det blitt gjort tidligere, ville det vært små kostnader, mens en nå antyder at det kan koste flere milliarder å få gjort det som Stortinget har vedtatt skal skje. Hvordan er det mulig at et vedtak som Stortinget har vært så tydelig på – både da og senere, bekreftet gjentatte ganger i ulike sammenhenger – ikke følges opp på en bedre måte? Det kan bli en stor ekstra regning på fellesskapet.
Som representanten Ropstad selv peker på, ble plan for utbygging og drift godkjent forholdsvis lenge før jeg tok sete i Olje- og energidepartementet. Det er allikevel slik at innretningen på Edvard Grieg-feltet er forberedt på å ta imot kraft fra land. Kraftbehovet på Edvard Grieg-feltet vil etter planen bli dekket av nettopp kraft fra land, som en del av den store løsningen for alle utvidelsene av Johan Sverdrup-feltet og de tre mindre feltene på Utsirahøyden, i tråd med det som Stortinget har vært opptatt av.
Heikki Eidsvoll Holmås – til oppfølgingsspørsmål.
Det snakkes stadig om et grønt skifte fra regjeringen. Istedenfor å subsidiere oljenæringen – eller vurdere å gjøre det – kunne man jo støttet et grønt skifte. I samarbeidsavtalen mellom regjeringen, Venstre og Kristelig Folkeparti står det: «Det innføres et skattefradrag for ENØK-investeringer i hjemmet.» I statsbudsjettet for 2015 forlot man dette løftet og ba isteden Enova om å støtte husholdninger som ville gjennomføre energisparing ved energiomlegging, f.eks. installere solceller på taket. I statsbudsjettinnstillingen skrev Høyre, Venstre, Kristelig Folkeparti og Fremskrittspartiet at med dette vil vi «stimulere til et grønt skifte i private hjem gjennom etableringen av en rettighetsbasert, ubyråkratisk tilskuddsordning». Nå meldes det at per 30. mars er det seks mennesker som har søkt Enova om solstøtte – en, to, tre, fire, fem, seks mennesker. Mener statsråden at regjeringens satsing på et grønt skifte i norske hjem har vært en suksess?
Presidenten er litt usikker på om dette er en del av hovedspørsmålet, men presidenten overlater til statsråden å svare.
Som vi allerede har vært innom flere ganger i dag, har denne regjeringen og det nye flertallet i Stortinget styrket satsingen til Enova med mer enn 12 mrd. kr. Det er 12 mrd. kr som kan brukes til å gjøre industrien mer klimanøytral, som kan gjøre industrien mer energieffektiv, som kan legge til rette for å fase ut og redusere fossile utslipp fra transportsektoren. Vi har sagt at hvis Finansdepartementet har jobbet videre med innføringen av den ordningen som opprinnelig var beskrevet i samarbeidsavtalen, så har vi innenfor mitt departement innført en ordning som er mindre byråkratisk, og som er rettighetsbasert. Så kan det godt hende at den må jobbes mer med og gjøres bedre kjent for andre enn de aller mest interesserte, som kanskje først og fremst har vært interessert i dette så langt.
Vi går til neste hovedspørsmål.
Skal en få gjort noe med problemer som det er veldig vanskelig å løse, holder det ikke å si at en har tenkt å gjøre en innsats. En må ville gjøre en innsats. Sånn er det også når det gjelder å stoppe de menneskeskapte klimaendringene. Vi trenger folk som vil gjøre en innsats. Det er derfor jeg pukker på det spørsmålet som statsråden svarte høyst ullent på tidligere i spørretimen: Er statsråden overbevist om at klimaendringene vi ser i dag, i all hovedsak er menneskeskapt? – Ja eller nei?
Da jeg hørte innledningen til det spørsmålet, kom jeg på ordtaket: Vil, vil, men får det ikke til. Det kjennetegnet vel i og for seg mye av klimainnsatsen til den rød-grønne regjeringen. Svaret på spørsmålet til representanten Eidsvoll Holmås er ja. Derfor er jeg glad for at jeg er en del av en regjering som sammen med sine partnere på Stortinget har lagt til rette for tidenes satsing på fornybar energi, som har lagt til rette for tidenes satsing på tog, som hver eneste dag legger til rette for at folk kan kjøpe biler som slipper ut mindre CO2 per km, til en lavere pris enn tilfellet var under den rød-grønne regjeringen. Jeg jobber med å legge til rette for framtidens kraftsystem, som sikrer at disse bilene kan få tak i den energien de trenger for å kjøre. Vi jobber med utfasing av oljefyr i alle offentlige bygninger, først statens bygninger, og vil på sikt også utfase oljefyr for å sørge at vi har fornybar energi i tilstrekkelige mengder til å forsyne alle disse energibrukspunktene med fornybar og klimavennlig energi. Var det tydelig nok?
Det var klart. Takk for det – takk for at statsråden endelig svarer på spørsmålet. En som var klar i motsatt retning av statsråden, var statsrådens partileder, finansminister Siv Jensen. I dag – dvs. det var vel strengt tatt i går – kom hun ut av skapet som klimaskeptiker, og det er viktig å få høre om olje- og energiministeren tror at finansministerens manglende tro på menneskeskapte klimaendringer vil påvirke hennes vilje til å gi subsidier til oljenæringen, sånn at olje som ellers ville blitt liggende på havets bunn, istedenfor blir pumpet opp.
Her er det så mange spørsmål om tro og tvil at det nesten er sånn at jeg får lyst å si at vi skulle innkalt statsråd Widvey for å komme og svare på noe av dette. Men jeg har lyst til å si at jeg er glad for at vi har en finansminister som har mindre tro på avgiftsbelegging og forbudslinjen enn det som var tilfellet under den rød-grønne regjeringen. Jeg er glad for at jeg har en finansminister som – som en del av regjeringskollektivet – legger til rette for en offensiv satsing på klima og fornybar energi, og som legger til rette for å utfase bruken av fossile energikilder i Norge. Hvis representanten Eidsvoll Holmås nå peker på Castberg-løsningen, som vi skal diskutere med ESA, handler det overhodet ikke om å få ressursene på Castberg-feltet produsert. De kommer til å bli produsert uansett. Det handler om å sørge for at de blir ilandført for å sikre best mulig verdiskaping og størst mulige ringvirkninger i Finnmark.
Det blir gitt anledning til oppfølgingsspørsmål – først Siv Elin Hansen.
Regjeringen skriver på sine nettsider at globale klima- og miljøutfordringer krever «en overgang til produkter og tjenester som gir betydelig mindre negative konsekvenser for klima og miljø enn i dag», og at regjeringen lover et grønt skifte. Ut ifra det ministeren har sagt tidligere i dag, forstår jeg ham dit hen at han også anerkjenner at fossile energikilder er et problem for miljø og klima. I lys av alvoret i klimameldingen og regjeringens egne mål vil det være naturlig – ut ifra SVs syn – at regjeringen prioriterer penger og innsats på nye og fornybare næringer. Kan olje- og energiministeren garantere at regjeringen ikke vil senke skattene i oljenæringen for å få bygd ut mer oljevirksomhet i Barentshavet?
Jeg noterer meg nå at det er fullt sprik mellom de rød-grønne partiene, som for bare få år tilbake sammen la fram en petroleumsmelding som pekte på at forutsigbare og stabile rammevilkår – og jeg går ut ifra at det også gjaldt de fiskale rammevilkårene – var helt grunnleggende for utviklingen av denne næringen. Jeg har i løpet av åtte minutter fått høre fra Arbeiderpartiet at det nå forventes at vi reduserer skattene på sokkelen, mens jeg nå hører fra SV at de vil ha en garanti for at vi ikke senker skattene på sokkelen. Begge de spørsmålene burde vært stilt til finansministeren, men stabilitet og forutsigbarhet i rammevilkårene fra myndighetenes side er helt sentralt for at denne næringen også i framtiden skal utgjøre en betydelig del av verdiskapingen og sysselsettingen i landet og av finansieringen av den norske velferdsstaten.
Terje Aasland – til oppfølgingsspørsmål.
Jeg synes det er litt trist at en må bruke en vesentlig del av spørretimen på å avklare hvorvidt en del av regjeringen mener at det er de menneskeskapte klimaendringene som er grunnlaget for det vi ser rundt oss nå. Det er både trist og en betydelig politisk sak, selvfølgelig, når et opplyst samfunn i utgangspunktet kan tillate seg å ta den typen diskusjoner. Jeg skal stille olje- og energiministeren et konkret spørsmål, for det som er hans konstitusjonelle ansvar, er relatert til olje- og gassektoren. I tiden framover må også de redusere sine utslipp. Hvordan tenker statsråden seg at dette konkret skal finne sted, og hvilke tiltak overfor olje- og gassektoren mener olje- og energiministeren er relevante for å bringe utslippene fra sektoren ned?
Jeg hadde inntrykk av at Arbeiderpartiet hadde gitt sin tilslutning til det arbeidet som ble gjort fra regjeringens side med å jobbe sammen med EU når det gjelder utviklingen av norsk og europeisk klimapolitikk. Europa er på mange måter en foregangsregion i spørsmålene om både klima og fornybar energi. Jeg er glad for at det i hvert fall har fått bred støtte på Stortinget. I det arbeidet er det sånn at det som skjer på sokkelen, er underlagt kvoteplikt i sin helhet. I tillegg til kvoteplikten har vi nå over flere tiår hatt det strammeste fiskale rammeverket for å redusere CO2-utslipp som noen industri noe sted i verden har. Det skal vi være stolte av. Det gjør at CO2-utslippene fra norsk sokkel går ned, det gjør at vi får på plass elektrifisering – kraft fra land-løsninger – det gjør at vi får karbonfangst og -lagring på norsk sokkel, og det gjør også at de aller mest CO2-intensive ressursene blir liggende på havbunnen.
Ola Elvestuen – til oppfølgingsspørsmål.
Når det gjelder klimaendringer, mener jeg det er verre å vite og ikke handle enn å tvile og faktisk gjennomføre og handle, som vi nå faktisk gjør med et nytt flertall på Stortinget, og det er viktig at dette forsterkes. Så til det som handler om olje- og gassektoren: Det er riktig som statsråden tidligere påpekte, at vi selvfølgelig har hatt en enorm inntekt fra petroleumssektoren gjennom mange år. Også nå, hvis en ser på sektoren helhetlig, er det enorme inntekter. Men spørsmålet blir hvordan en innretter skattesystemet når en skal ha inn nye felt. Jeg skal ikke gå inn i en detaljdiskusjon om frie inntekter og andre støtteordninger, men jeg vil spørre statsråden: Er statsråden enig i at det må være en forutsetning – og at vi må innrette skattesystemet sånn – at nye felt er lønnsomme både samfunnsøkonomisk og bedriftsøkonomisk?
La meg først nok en gang si takk til Ola Elvestuen for den store støtten jeg opplever at regjeringen har fra Kristelig Folkeparti og Venstre. Hvis jeg hadde sagt «ikke minst Venstre», hadde jeg fått bråk, så det var bra jeg ikke gjorde det. Jeg mener at vi har skrudd sammen også det fiskale rammeverket på norsk sokkel på en måte som gjør at det nettopp skal være en balanse mellom bedriftsøkonomi og samfunnsøkonomi i det systemet. Det betyr at det ikke skal tas beslutninger på sokkelen som bare er bedriftsøkonomisk lønnsomme, og som ikke er samfunnsøkonomisk lønnsomme – og selvfølgelig heller ikke motsatt. Det systemet mener jeg at vi over mange tiår har utviklet på sokkelen. Finansministeren må svare på eventuelle spørsmål om hvordan det eventuelt skal utvikles i framtiden. Men at det fiskale rammeverket på norsk sokkel i all hovedsak fungerer godt – også med tanke på det Elvestuen er opptatt av – mener jeg.
Vi går til neste hovedspørsmål.
La meg bare aller først avklare en ting som statsråden ga uttrykk for, at vi hadde tatt til orde for å senke skattene på norsk sokkel. Det har Arbeiderpartiet altså ikke gjort. Men det er ikke det spørsmålet mitt går på. På fredag kom en stor sak gjennom statsråd til Stortinget, nemlig planen for utbygging og drift av Johan Sverdrup, et gigantisk industriprosjekt. Olje- og energiministeren har vel brukt ord som «et fantastisk prosjekt» en rekke ganger om dette industriprosjektet. Prosjektet har knyttet til seg betydelige forventninger rent verdimessig for Norge. Det har vært stilt store spørsmål ved de samfunnsmessige virkningene og andelen norsk verdiskaping knyttet til utbygginger på norsk sokkel. Johan Sverdrup, som vi nå har til behandling i Stortinget, er jo ikke noe unntak. Det har jeg stor forståelse for. Nye tall viser at arbeidsledigheten har vokst med hele 56 pst. i Stavanger det siste året, og det skyldes i svært stor grad nedgang i petroleumsindustrien. Så langt har rundt 15 000 jobber forsvunnet i sektoren. Mange er permittert eller lever fortsatt på sluttpakker, og mange går en usikker framtid i møte. Sist uke besøkte jeg Wasco i Mo i Rana. Jeg besøkte Kværner Stord. Begge bedriftene er helt avhengige av kontrakter tildelt gjennom utbyggingen av Johan Sverdrup for å sikre framtiden og basisen for ny kunnskap, ny utvikling og trygge framtidsutsikter for de menneskene som er tilknyttet der. Hvordan kontraktsstrategien forløper, og hvordan den foregår, er selvfølgelig av største betydning. Statoil som operatør og partnerne har en suveren inngang til å velge hvordan de vil – skal vi si – avslutte kontraktsforløpet, men det er også en politisk dimensjon i dette. Derfor er mitt spørsmål til olje- og energiministeren: Hvordan vil olje- og energiministeren følge opp den videre prosess knyttet til kontraktene ved Johan Sverdrup, nettopp for å sikre størst mulig andel av verdiskapingen i norske bedrifter?
Jeg er glad for hver eneste mulighet jeg får til å snakke om Johan Sverdrup. Johan Sverdrup er det største utbyggingsprosjektet i norsk historie siden midten av 1980-tallet. Det vil i driftsfasen sysselsette flere tusen mennesker, og det vil skape titusenvis av årsverk i Norge og i utlandet i den tiden det er under utbygging. Så er det selvfølgelig slik at jeg er klar over at deler av norsk leverandørindustri har utfordringer, og derfor er det jo svært gledelig å se at på denne utbyggingen – i motsetning til på fem av de fem siste store utbyggingene under den rød-grønne regjeringen, jeg bare minner om det – er det allerede vunnet store kontrakter til norsk industri. Det er slik at Aibel skal bygge dekket til boligplattformen, Kværner Verdal skal levere stålunderstellet, og Aker Solution skal gjøre en betydelig del av innkjøp og engineering i tiden framover. Dette er store kontrakter, som allerede er vunnet av norske leverandører. Jeg er trygg på at mange av de norske leverandørene er konkurransedyktige når det gjelder å vinne flere kontrakter på Johan Sverdrup, og det er ikke til å legge skjul på at verdiskapingen i Norge blir høyere jo lenger opp i kontraktsstrukturene de norske leverandørene er. Samtidig er det slik at det som også var slått fast veldig tydelig og som et godt prinsipp, er at kommersielle beslutninger på norsk sokkel fattes faktisk ikke i Olje- og energidepartementet; de fattes av de kommersielle aktørene der ute. Og konkurransekraften til norsk leverandørindustri er faktisk heller ikke Olje- og energidepartementets ansvar, men ansvaret til eierne og lederne av den norske leverandørindustrien. Men som sagt: Vi har sett at leverandørindustrien igjen er konkurransedyktig og har vunnet store kontrakter på Sverdrup, og det vil den gjøre også i tiden framover.
Det er ingen tvil om at det er kommersielle beslutninger som skal danne grunnlaget for de kontraktene. Jeg har heller ikke antydet noe annet. Men av en samlet investering i første fase på 117 mrd. kr, er det klart at det er skapt store forventninger til ringvirkningene, ikke minst for norske bedrifter, norsk kunnskap og norske framtidsmuligheter. Og det er ingen tvil om at vi nå er inne i et tidskritisk vindu. Norsk oljeserviceindustri har gjort mye for å få ned kostnadene, oljeselskapene har også fokusert i retning av det. Da er det på en måte bra å registrere at olje- og energiministeren er glad for å kunne snakke om Johan Sverdrup, men jeg er mer opptatt av å vite hva olje- og energiministeren tenker om mulighetene for norsk oljeserviceindustri i tilknytning til det vinduet som ligger i kontraktene opp mot Johan Sverdrup. Vil statsråden også der ha et betydelig engasjement for at nettopp norske oljeserviceindustrier skal kunne ta del i den store verdiskapingen så langt? Så har norske kontrakter og en andel på 117 mrd. kr …[[presidenten avbryter]]
Tiden er ute.
Jeg tror det er viktig at vi nå ikke svartmaler. I 2013 hadde vi bak oss tolv år med sammenhengende til dels svært høy vekst i investeringstakten på norsk sokkel. Ser vi på aktivitetsnivået på norsk sokkel i år og til neste år, så er det forventet å være betydelig lavere enn i 2013, men allikevel langt høyere enn det var bare noen få år før 2013. Så er det slik, som mange tidligere i denne spørretimen har vært inne på, at oljeprisen har gått ned. Det er mer krevende å få lønnsomhet i prosjektene, og derfor er det helt grunnleggende nødvendig at både operatørene og leverandørene på norsk sokkel får kontroll over kostnadsbasen i større grad enn man hadde i den sterke vekstperioden fram til 2013–2014.
Det åpnes for oppfølgingsspørsmål – først Per Rune Henriksen.
Helt siden 1971 har dette at vi skal ha en norsk leverandørindustri, vært en viktig del av norsk oljepolitikk og de prinsippene som driver oljepolitikken. Nå hørte vi at statsråden fraskriver seg ansvaret for leverandørindustrien – dette er ikke OEDs ansvar, dette er industriens eget ansvar. Industrien skal være konkurransedyktig, men det vi har sett ved veldig mange anledninger, er at verft, særlig i Asia, får oppdragene på billige anbud, men resultatet er svært kostnadskrevende likevel, på grunn av forsinkelser og ekstrakostnader som kommer på toppen. Det er også noe som kommer fram i en rapport som OED selv bestilte fra Kaupang i samarbeid med bl.a. LO og Norsk Industri, som viser at verdiskapingen blir svært dårlig med asiatisk deltakelse. Mitt spørsmål er: Hva gjør statsråden konkret for at Sverdrup skal bli et norsk, ikke et asiatisk, industrieventyr?
Nå kom det veldig mange påstander på kort tid. La meg begynne med å si at jeg tror ikke jeg på noe tidspunkt har underkommunisert, i hvert fall ikke med vitende og vilje, den store betydningen samhandlingen mellom leverandørindustrien og operatørene på norsk sokkel har hatt for den suksessen aktiviteten på norsk sokkel har utviklet seg til. Det tror jeg det er en stor bevissthet om blant både operatører og leverandører også. Det jeg sa, var at ansvaret for konkurransekraften til leverandørindustrien ligger hos leverandørindustrien. Så har jeg bare lyst til å kommentere det representanten sier om Asia. Det er riktig, og det sa jeg også i mitt svar til representanten Aasland, at det blir høyere verdiskaping dersom de store kontraktene havner i Norge, enn om de havner i Asia. Det er ingenting å legge skjul på. Men det hørtes ut som om det var alt eller ingenting. Faktum er at det er i størrelsesorden, grovt forenklet, 60 pst. ved kontrakter i Norge versus 40 pst. ved norske kontrakter i Asia.
Marit Arnstad – til oppfølgingsspørsmål.
Selve tidshorisonten for Johan Sverdrup viser egentlig på mange måter i seg sjøl behovet for stabilitet og langsiktighet og også behovet for forutsigbarhet når det gjelder norsk oljepolitikk. Nå drev statsråden i et tidligere svar her og polemiserte om at det var ulike holdninger på rød-grønn side når det gjaldt olje- og energipolitikken. Men jeg må jo si at det virker å være en viss avstand mellom Venstre og Fremskrittspartiet også – og ikke bare når det gjelder skattleggingen og sokkelen, men også når det gjelder en del andre ting. Statsministeren siterte i Høyres landsmøtetale en stabssjef i Det hvite hus på noe sånt som at kriser er en mulighet man ikke må gå glipp av. Jeg vet ikke om de som i disse dager mister jobben sin, føler det helt på den måten. Jeg tror nok at de ser med bekymring på det som skjer, og det er leverandørindustrien som vil være det kritiske punktet i åra framover. Mitt spørsmål blir: Hvilke verktøy har statsråden for å sikre norsk sysselsetting og konkurranseevne i norsk leverandørindustri i åra framover, bl.a. i forbindelse med Johan Sverdrup?
Jeg er glad for at representanten Arnstad fra Nord-Trøndelag stiller dette spørsmålet. En av de aller viktigste industribedriftene i hennes fylke, Kværner Verdal, har allerede vunnet en svært viktig kontrakt på nettopp Johan Sverdrup. Jeg har lyst til å minne om at for den langsiktige sysselsettingseffekten i norsk olje- og gassproduksjon er selvfølgelig lønnsomhet helt nødvendig. Derfor er selskapene – enten det er operatører eller leverandører – nødt til å få kontroll over kostnadene. Det nivået vi så var i ferd med å utvikle seg i 2013 og 2014, er ikke bærekraftig på lang sikt. Så har jeg lyst til å si at denne regjeringen har styrket samhandlingen med industrien gjennom PETROMAKS- og DEMO-programmene i Forskningsrådet. Det er også med på å styrke konkurransekraften til norsk leverandørindustri. Vi vet at jo mer avanserte løsninger som velges, jo bedre er mulighetene for norsk industri.
Ola Elvestuen – til oppfølgingsspørsmål.
Johan Sverdrup er et enormt prosjekt som skal vare i mange år, og her er det heller ingen tvil om lønnsomheten, selv med en forventet lav oljepris. Men en del av Johan Sverdrup er jo elektrifiseringen. En har vært litt inne på det også tidligere, fra Kristelig Folkeparti, når det gjelder Edvard Grieg og plattformen der. Spørsmålet er ikke om den kan elektrifiseres, men per i dag er ikke plattformen tilrettelagt for en elektrifisering, og det vil koste flere milliarder kroner i investeringer å få dette på plass. Da blir mitt spørsmål: Er statsråden fornøyd med hvordan operatøren har fulgt opp Stortingets klare vedtak om at vi skal ha en områdeelektrifisering?
Som jeg sa til representanten Ropstad i stad, er planen for utbygging og drift av Edvard Grieg-feltet godkjent av den rød-grønne regjeringen. Jeg har ingen grunn til å mene at operatøren der ikke har fulgt opp det som har vært gitt av direktiver fra mitt departement i foregående periode. Men det er altså en beslutning som er tatt før min tid. Så er det sånn at alle de tre mindre plattformene på Utsirahøyden vil motta kraft fra land når Johan Sverdrup fase 2 kommer i produksjon. Det er med utgangspunkt i 2022, som alle jobber etter, og som Stortinget har vært opptatt av.
Dermed er den muntlige spørretimen omme, og vi går over til den ordinære spørretimen.
Det blir en endring i den oppsatte spørsmålslisten, og presidenten viser i den sammenheng til den elektroniske spørsmålslisten. De foreslåtte endringene i dagens spørretime foreslås godkjent. – Det anses vedtatt. Endringene var som følger: Spørsmål 1, fra representanten Jan Bøhler til statsministeren, vil bli besvart av utenriksministeren på vegne av statsministeren. Spørsmål 3, fra representanten Sveinung Rotevatn til samferdselsministeren, bortfaller, da spørsmålsstilleren ikke er til stede. Spørsmål 9, fra representanten Torgeir Knag Fylkesnes til kunnskapsministeren, vil bli tatt opp av representanten Siv Elin Hansen.
Dette spørsmålet, fra representanten Jan Bøhler til statsministeren, vil bli besvart av utenriksministeren på vegne av statsministeren.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til statsministeren, som besvares av utenriksministeren: «I en tale 7. april 2015 ved 25-årsmarkeringen av mordbrannen på Scandinavian Star sa statsministeren at hun berømmer Stortinget for å ha satt i gang en gransking. Det ligger et representantforslag, jf. Dokument 8:63 S[[2014-2015]] Betyr statsministerens utsagn 7. april at regjeringen stiller seg positiv til gransking og vil bidra til tverrpolitisk samarbeid mellom regjering og storting om dette?»
Brannen på «Scandinavian Star» for 25 år siden er en katastrofe som fortsatt berører oss sterkt. Katastrofen førte til at 159 mennesker omkom. 24 av dem var barn. At det fortsatt er ubesvarte spørsmål i saken, gjør at sorgen og savnet er tyngre å bære for alle dem som er berørt av katastrofen. Dette uttrykte også statsministeren på minnemarkeringen 7. april. Det er viktig at samfunnet kan gi svar av hensyn til de etterlatte og av hensyn til de overlevende. Det var 482 mennesker om bord på «Scandinavian Star» den natten brannen brøt ut. Alle de som sliter med minnene etter katastrofen, har også et behov for å vite. Den 27. juni 2014 ble det avklart at Riksadvokaten samtykket til ny etterforskning av brannen på «Scandinavian Star». Avgjørelsen kom etter at politimesteren i Oslo hadde anmodet om dette. Det er denne etterforskningen som vil gi de viktigste svarene. For de pårørendes del håper jeg etterforskningen bringer saken videre. Det er politifaglige vurderinger som ligger til grunn for Oslo-politiets og Riksadvokatens avgjørelser, og etterforskningen pågår fortsatt. Når det gjelder representanten Bøhlers spørsmål, vil jeg understreke at Stortinget selvsagt står fritt til å vurdere behovet for en gransking i tillegg til den etterforskningen som nå er igangsatt. Statsministeren har gitt honnør til initiativet. Vi oppfatter at det representantforslaget som er fremmet, først og fremst er rettet inn mot å vurdere om den informasjonen Stortinget tidligere har fått om brannen på «Scandinavian Star», har vært korrekt og fyllestgjørende, samt offentlige myndigheters involvering i saken. Av forslaget som nå ligger til behandling, fremgår det at det skal avgrenses mot etterforskningen av eventuelle straffbare forhold. Dersom en slik gransking initiert av Stortinget kan gi flere svar enn det som vil bli belyst gjennom en etterforskning, imøteser regjeringen dette arbeidet og gir honnør til initiativet. Behandlingen av forslaget om en gransking er ikke ferdig behandlet i kontroll- og konstitusjonskomiteen, har det blitt meg fortalt, og det foreligger ingen innstilling per i dag. Det er ikke naturlig for regjeringen å ha synspunkter på hvordan en parlamentarisk gransking skal utformes hva gjelder mandat og forholdet til den pågående etterforskningen, utover det statsministeren allerede har slått fast. Dersom Stortinget ønsker bistand fra regjeringen i arbeidet med en gransking, hvis det skulle bli konklusjonen, vil vi selvsagt komme tilbake til det når en slik forespørsel eventuelt foreligger.
Jeg takker utenriksministeren for svaret. Det er helt riktig, som det påpekes, at dette berører mange mennesker, og de overlevende og pårørende som var til stede under minnemarkeringen 25 år etter, var glade da statsministeren ga den honnøren, for de har jobbet veldig lenge for en gransking. Jeg oppfatter også at signalene utenriksministeren kom med nå, er i samme gate. Bakgrunnen er den interpellasjonen jeg hadde til justisministeren i november 2013 her i Stortinget. Statsråden anbefalte at Stortinget burde vurdere en parlamentarisk granskingskommisjon, hvor man bl.a. skulle se på det utenriksministeren nevnte, som gjaldt informasjon til Stortinget. Da sa justisministeren at man først burde se på hva politiet besluttet. Så besluttet politiet etter den første etterforskningen at man ville sette i gang ny etterforskning og gjennomgang av veldig grunnleggende punkter. Det dramatiske er at det har gått 25 år uten at man har vært villig til å gå inn i dette. Så jeg vil spørre om utenriksministeren vil vurdere alvoret i at man har brukt 25 år på å innse dette behovet.
Som jeg også sa i mitt svar, var «Scandinavian Star»-ulykken en forferdelig tragedie, og det er fortsatt usikkerhet rundt hva som var årsaken til denne katastrofen. At politiet gjennom Riksadvokaten har valgt å gjenoppta etterforskning, viser også graden av alvor, og det at man nå diskuterer en parlamentarisk granskning i tillegg, mener jeg også viser alvoret i saken. Så må Stortinget selv drøfte en eventuell innretning på dette. Det er jo Stortingets kontrollfunksjon i forhold til regjeringen som kommer opp her. Men statsministeren valgte å gi honnør til det initiativet som ble tatt fra Stortingets side.
Jeg takker for også det svaret. Det er slik at Stortinget bygde sin behandling den gangen på det samme som politiet nå har funnet ut at man ikke kunne legge til grunn, altså at det ble utpekt en gjerningsmann, at man ikke ville gå inn i økonomiske motiver, eierskap osv. – man avskar det – og at man bare ville gå inn i den aller første delen av brannforløpet. Det godtok, kan en si, Stortinget gjennom en stortingsmelding som ble lagt fram den gangen, og det er et veldig stort behov for at myndighetene ser på hva som har skjedd i løpet av disse 25 årene, når man på mange måter har sovet i timen når det gjelder så viktige punkter. Jeg er helt enig i at vi må holde fast ved maktfordelingsprinsippet, at Stortinget må avgrense sin parlamentariske granskningskommisjon i forhold til politiets etterforskning, men da denne debatten kom opp i slutten av januar – den 21. januar i Kveldsnytt – uttrykte de som jobber med det i politiet, at Stortingets granskning ikke vil forstyrre etterforskningen, så de var innforstått med at det var en grei framgangsmåte. Jeg er egentlig opptatt av å takke for at regjeringen opprettholder den positive holdningen statsministeren hadde, og for at vi kan gå videre med saken.
Jeg registrerer det som representanten Bøhler slo fast, at hvis man skulle falle ned på dette med en gransking også i Stortinget, vil man avgrense den mot politiets etterforskning. Utforming av mandat o.l. ligger langt utenfor regjeringens kompetanseområde, og dette er det Stortinget som må ta stilling til. Men på denne dagen, da man markerte 25 år etter, valgte statsministeren å kommentere det og si at hun hilste dette initiativet velkommen. Det eksakte året hun brukte, sa jeg vel i mitt svar. Statsministeren har gitt honnør til initiativet. Så får Stortinget gjennom komitébehandlingen og sin ordinære behandling ta stilling til hvordan man ønsker å følge opp dette.
Jeg tillater meg å stille følgende spørsmål til samferdselsministeren: «NRK Brennpunkt hadde 24. mars en nedslående reportasje om drosjenæringen, der særlig kvinners utrygghet knyttet til det å bruke drosje ble framhevet. Det som skulle og burde være en sikker og trygg transport, viser seg å ikke være det for mange kvinner. Hvilke tiltak ser statsråden for seg at han kan sette i verk for å gjøre drosjene sikre for brukerne?»
La meg først takke for spørsmålet, for jeg synes temaet er veldig viktig. Det skal være trygt å ta drosje i Norge – uavhengig av kjønn, alder og hvor i Norge man er. Generelt sett er det trygt for brukerne å ta drosje i Norge. I de aller, aller fleste tilfellene er dette noe som går uten problem, og sånn må det være. Drosjenæringen består av selvstendig næringsdrivende, og det påhviler næringen selv å tilby transport som både er og oppleves som trygg for brukerne. Drosjene inngår som ledd i et offentlig tilgjengelig transporttilbud, og det er derfor en oppgave for myndighetene å fastsette rammevilkår som er hensiktsmessig for å oppnå trygghet for brukerne – så myndighetene skal også bidra her. Alle som kjører drosje eller buss, må ha kjøreseddel som blir utstedt av politiet. For å få kjøreseddel må vedkommende ha en slik vandel at politiet ikke finner vedkommende uskikket til å arbeide som sjåfør i yrkestransport av personer. Politiets vurdering er basert på gjennomgang av politiets egne registre. At en person har tilfredsstillende vandel på et gitt tidspunkt, er ingen garanti for at man vil skikke seg riktig i all framtid. Det er dessverre noe av risikoen vi har i et samfunn, men allikevel er en kjøreseddel et slags forhåndsmiddel for å sikre at man ikke slipper hvem som helst til som sjåfør. Politiet kan inndra kjøreseddelen om det foreligger lovbrudd av betydning for å kunne inneha kjøreseddel, så det er mulig å reversere en tillatelse som er gitt. En kjøreseddel kan også beslaglegges hvis innehaver av skjellig grunn er mistenkt for straffbare forhold som kan være avgjørende for retten til å få eller inneha kjøreseddel. Det som kom fram av NRK-programmet, er at etter at en drosjesentral hadde slått alarm, hadde det blitt avdekket bruk av forfalskede kjøresedler. Det tror jeg nok er et større problem med tanke på sikkerhet. Jeg vil på den bakgrunn se til at dette regelverket blir gjennomgått, for å se om det er forhold ved kontroll og oppfølging av kjøresedler som kan forbedres. Dette arbeidet vil skje sammen med Justisdepartementet.
Jeg takker statsråden for svaret. Jeg er enig med statsråden når han sier at det skal være trygt for alle å bruke taxi, og at det i de aller, aller fleste tilfellene går bra. Men i Oslo er det så mye som 20 pst. av jenter som tar taxi, som opplever trakassering, uønsket atferd. Derfor mener jeg det er et problem som må tas på alvor. Jeg er glad for at statsråden skal foreta en gjennomgang. Problemet er såpass stort at jeg har lyst til å spørre statsråden: Har det vært kontakt med næringen nå? Næringen etterlyser tiltak, og Forbrukerrådet etterlyser tiltak. Utover den gjennomgangen: Er det andre tiltak statsråden ser for seg at kan settes i verk for å hindre at særlig kvinner opplever sånn atferd?
Ja, vi har og har lenge hatt en god dialog med drosjenæringen, rett og slett fordi vi også diskuterer regulering av bransjen som helhet. Poenget med trygghet og sikkerhet for passasjerene er en viktig del av dette, så vi får mange innspill. Et av temaene som har vært oppe til diskusjon, er f.eks. om man skal kunne legge til rette for mer videoovervåking i drosjene. Det er noe som enkelte drosjesjåfører har etterlyst. Vi vet at i noen drosjeselskap har man prøvd å ta det i bruk, men de har blitt stoppet av Datatilsynet. Jeg har sagt til NRK at jeg synes dette er interessant å gå videre med for å se hva vi kan gjøre for å legge til rette. Får man overvåking i drosjen, vil man også kunne dokumentere dårlig oppførsel, trakassering eller eventuelle lovbrudd som gjøres av sjåføren. Dette må likevel veies opp mot personvernhensyn til både sjåføren og passasjeren. Det er de avveiningene vi nå må gjøre en vurdering av for å se hva som er den best mulige måten å sikre passasjerenes rettigheter og trygghet på.
Blant annet Norges Taxiforbund ønsker seg større styringsrett over sjåførene nettopp for i større grad å kunne luke ut uønskede sjåfører. Nå er det bare det at man kan trekke tilbake løyvet, som er virkemidlet. Det er ganske strenge krav for å kunne trekke tilbake løyve og kjøreseddel. Vi ser at veldig mange voldtektssaker blir henlagt – dessverre. Men er ikke de forslagene som Taxiforbundet kommer med, det at man skal ha større styringsrett over sjåførene, et forslag man burde gå videre med?
Jo, absolutt, jeg mener det er viktig ikke bare å vurdere, men også gjennomføre litt av den prosessen som vi har nå, se på regulering av bransjen generelt og på hvordan man kan sørge for at det blir lettere å luke ut de sjåførene som åpenbart ikke har noe i bransjen å gjøre, enten fordi de utgjør en sikkerhetsutfordring for passasjeren, eller fordi de jukser i måten de driver systemet på. Det å vektlegge sentralenes rolle sterkere – i stedet for det enkelte løyve – er en del av virkemiddelbruken. Men det er også en bakside som gjør at vi ønsker å være sikre på at vi tar de riktige valgene før vi implementerer det. Det er også noe som det er naturlig at bransjen bør lytte godt til – og at vi hører hva Stortinget har å si om den saken.
Dette spørsmålet bortfaller, da spørreren ikke er til stede.
Spørsmålet til samferdselsministeren lyder: «Samferdselsdepartementet har vedtatt en reell nedgang i flyavgifter i 2015. Ifølge Avinors årsrapport for 2014 er inntekter fra taxfreesalg sterkt økende og ligger nå på nivå med inntektene fra flyplassavgiftene. Taxfreesalget subsidierer dermed klimabelastende flyreiser sterkt. Arbeiderpartiet vedtok på landsmøte å videreføre ordningen, men vil at Vinmonopolet overtar. Mener statsråden det er en fornuftig og langsiktig politikk å opprettholde samferdselsområder basert på subsidier fra salg av billig sprit og sukker?»
La meg først få understreke at Avinor og flyselskapene er ulike selskaper. Avinor er statens selskap som drifter flyplassene. De har en rimelig robust og god økonomi. Flyselskapene, som altså drifter flyene og gir selve reiseopplevelsen til passasjerene, er selskap som vi nå kan lese om at går med store underskudd, og derfor er det viktig at vi – i og med at avgiftene her ble tatt opp – skiller mellom de inntektene som Avinor har, og de kostnadene som vi ønsker å pålegge flyselskapene. Så er det også viktig at vi ser på Avinors inntekter. De hadde i 2014 samlede inntekter på rundt 10 mrd. kr – halvparten av dette var avgiftsinntekter, halvparten var såkalt kommersielle inntekter. Av de kommersielle inntektene var ca. halvparten av dem, altså rundt 2,5 mrd. kr, inntekter fra taxfree-salg. Det gjelder både parfyme, kosmetikk, sjokolade, tobakk og alkohol. I en kronikk av Avinor-sjefen sto det at ca. 1–1,2 mrd. kr av de inntektene hadde med alkohol å gjøre. Det er altså ca. 10–15 pst. av Avinors inntekter som kommer fra alkoholsalget. Så må vi diskutere hvordan vi skal finansiere den lufthavnstrukturen som vi ønsker å ha i Norge. Der kan ulike partier ha ulike ønsker, men generelt ønsker en å ha lufthavner i hele landet, ikke minst på Nordvestlandet og i Nord-Norge. Jeg har selv nå vært to dager i Lofoten, Vesterålen og Salten. Lufthavner er en viktig del av hverdagsreisen for en del folk, ikke minst for næringsliv og offentlig forvaltning. Derfor mener jeg det er fornuftig og ønskelig å ha flyplasser med den type struktur som vi har i dag. Da blir spørsmålet: Hvordan finansierer vi dette? Vi har en etablert ordning med taxfree-salg, hvor alkoholinntektene gir ca. samme økonomi som det vi i dag subsidierer kortbaneflyplassnettet med. Vi kunne selvsagt sagt at dette fjerner vi, og så bevilge de pengene over statsbudsjettet. Det vil jeg advare mot, for da ville det blitt mer penger vi måtte ha omprioritert i statsbudsjettet, noe som ville ha ført til at vedlikeholdssatsingen som vi nå har på jernbane og på vei, som er viktig for kollektivsatsingen, ville måtte bli redusert, og vi ville fått et fortsatt forfall. Jeg ønsker derfor at vi viderefører den ordningen vi har, fordi så lenge vi har lov til å ta hjem kvoter, altså alkohol uten å beskatte det med særavgifter, så vet vi at dersom vi legger ned taxfree-utsalgene i Norge, betyr det bare at en flytter salget til utlandet. Med den ordningen får dermed staten et nettotap, og det betyr at vi vil tape inntekter, vi vil tape arbeidsplasser, og vi vil også tape flyplasser. For meg er det viktig at vi har et godt reisetilbud over hele landet, men jeg ser helt klart den prinsipielle siden at det ikke ser logisk ut at en sier at en bruker taxfree-inntekter til å finansiere flyplasser. Men det er en del av en helhet som jeg mener fungerer godt i dag.
Den alkoholpolitiske siden av dette spørsmålet er det nok mange meninger om, men det skal vi la ligge her. Poenget er at fordi bl.a. flyplassavgiftene nå ikke lenger later til å gjenspeile Avinors kostnader, vil taxfree-ordningen for både sprit og sukker, som statsråden nettopp bekreftet at til sammen utgjør – slik det høres ut – i hvert fall så mye som 25 pst. av inntektene, være et grunnlag som gjør det mulig, indirekte, for flyselskapene å opprettholde svært lave priser på bekostning av andre reisemåter, som det er bred enighet om i Stortinget at skal styrkes, nemlig tog og andre ting. Det prinsipielle spørsmålet er da: Vil statsråden vurdere å bruke tilsvarende ordninger, som taxfree-salg, for å fremme andre og mer miljøvennlige reisemåter, som f.eks. tog eller sykkel?
Det som er spesielt med luftfart, er at en i en del av transportkjedene beveger seg i internasjonalt luftrom, på samme måte som internasjonale ferger gjør det. Når en er i internasjonalt område, er det ingen som har beskatningsrett. Det er det som gjør det mulig å kjøpe varer skattefritt. Så en tilnærmer seg det ved at istedenfor at selve handelen skjer midt på fjorden – det gjør den jo med ferger, men på fly ville det skapt en uhensiktsmessig situasjon, tror jeg mange vil si – har en lagt det til flyplasser etter at en har kommet ut av et lands passområde. Det er grunnlaget for at det er sånn. En vil ikke kunne finne tilsvarende måter som vil gjøre det logisk å finansiere sykkelveier, tog o.l., fordi da er en hele tiden innenfor et lands juridiske definisjonsområde. Jeg mener en kan problematisere dette veldig, men det ender til slutt opp med – en har en del penger her – at hvis en ikke har taxfree-salg i Norge, flytter en taxfree-salget ut av landet, eller så må en gjøre det som en gjør av alkoholpolitiske grunner: stenge grensene fullstendig for all import av alkohol, og det vil bety at hver flaske øl fra Sverige måtte bli fortollet. Det ville vært en veldig lite hensiktsmessig måte å stenge grensene på.
Jeg tror det er nokså bred enighet om at vi overhodet ikke vil få samme omsetning på alkohol hvis reisende vil måtte kjøpe det i utlandet, som man får med de gigantiske taxfreesalgsmaskinene som er montert inne i norske flyplasser. Så her er det nok et veldig stort gap. Samtidig er det vesentlig å merke seg at Fremskrittspartiet ønsker at: «Alkohol- og tobakklovgivingen bør liberaliseres, avgiftsnivået reduseres og vinmonopolordningen avvikles.» Dette vil sannsynligvis øke omsetningen av alkohol generelt i landet og svekke taxfree-salget. Hvordan ser statsråden for seg på sikt å kompensere for en sånn politikk, så lenge han nå argumenterer for at taxfree-salget skal være en så vesentlig del av Avinors inntektsgrunnlag?
Hvis vi hadde fått gjennomført det, ville det hatt en del effekter. Det betyr allikevel at da hadde man også fått økt statens totale inntekter, vil jeg påstå, og da kunne man også finansiert inntektsbortfallet – på en måte. Det som har vært problemet med de forslagene som er lansert, er at en har flyttet alkoholsalget ut av landet, og dermed går både staten og flyplassektoren glipp av de inntektene. Det er nå sånn at de fleste husker at det er ikke så mange tiår siden man handlet alkohol i utlandet før man kom til Norge. Det betydde at man hadde betydelig mer vekt om bord på flyet, betydelig mindre rom og litt mer kaos. Så vil jeg understreke, i og med at litt av representantens spørsmål handler om hvordan vi skal satse på kollektivtransport, hvordan vi skal satse på jernbane og sykkelveier, at denne regjeringen innenfor statsbudsjettet har økt bevilgningene til Jernbaneverket med rundt 50 pst. etter regjeringsskiftet. Vi skal bygge 30 pst. mer sykkelvei i 2015 enn i 2014, og i tillegg har vi nettopp fordelt 95 mill. kr til sykkeltiltak rundt om i landet. Så jeg mener vi får en god, balansert satsing, og veldig mye over statsbudsjettet, men for akkurat flyplassene er taxfree en liten, men en viktig andel av satsingen.
Spørsmålet til klima- og miljøministeren lyder: «Artsdatabanken er regjeringens leverandør av objektive vurderinger av tilstanden for norske arter. 2. mars d.å. la Artsdatabanken fram foreløpige rødlistevurderinger der ulven vurderes å være kritisk truet av utryddelse i Norge, mens gaupa går fra sårbar til sterkt truet. Har regjeringen en annen mening enn Artsdatabanken om hvor store disse bestandene må være for å være livskraftige, eller vil statsråden iverksette en politikk som tar konsekvensene av denne informasjonen og øker bestandene av ulv og gaupe?»
Både nasjonalt og globalt er det en klar målsetting om å stanse utryddelsen av arter. Artsdatabankens rødliste vurderer hvilke arter som står i fare for å bli utryddet i Norge, og dette er svært viktig og objektiv kunnskap, som jeg selvsagt legger til grunn i vurderinger av artenes status. Som representanten Hansson er godt kjent med, er rovviltforvaltningen i Norge regulert med svært klare rammer fastsatt av Stortinget – ikke minst gjelder dette størrelsen på bestandene av de store rovdyrene. I rovviltforliket av 2011 videreførte et samlet storting de gjeldende bestandsmålene for gaupe, jerv og ulv, mens målet for bjørn ble noe endret. Stortinget har også sagt at bestandene skal forvaltes så nær bestandsmålene som mulig, noe som gjør at det er lite handlingsrom for bevisst å øke eller å redusere bestandene utover de fastsatte målene. Av hensyn til den todelte målsettingen om å ivareta både rovvilt og beitedyr er bestandsmålene for store rovdyr satt lavt i Norge, sett ut fra rent faglige vurderinger. De målene som er fastsatt av Stortinget gjennom rovviltforlikene av 2004 og 2011, gjør at de største rovdyrene vil forbli truet på norsk rødliste for arter. Stortinget har også valgt å vurdere levedyktigheten til bestanden av rovdyr med utgangspunkt i at vi har felles bestander med våre naboland. Jeg mener at det er fornuftig. Når det gjelder ulv, har jeg orientert Stortinget om at regjeringen i løpet av året på egnet måte vil legge fram en sak om nytt bestandsmål for ulv og ulvesonen. Ulvens status på rødlisten vil være en viktig del av det kunnskapsgrunnlaget vi tar med i vurderingen av en framtidig ulveforvaltning. I likhet med representanten Hansson har jeg sett at gaupe i Artsdatabankens foreløpige rødlistevurderinger vurderes som mer truet enn ved forrige rødliste i 2010. Hovedårsaken er den negative bestandsutviklingen i Sverige. Den norske bestanden ligger nå godt under det fastsatte bestandsmålet om 65 årlig fødte ungekull av gaupe. I tråd med rovviltforliket skal bestanden ligge så nært bestandsmålet som mulig. Det betyr at når vi ligger over målet, skal bestanden ned, og når vi ligger under målet, skal bestanden opp. Når vi får nye bestandstall for gaupe fra Rovdata i midten av mai, vil jeg vurdere om det er behov for å se nærmere på jaktkvotenes størrelse. I så fall vil jeg be rovviltmyndighetene følge opp dette.
Jeg må da tolke statsrådens svar dithen at dersom hun får bekreftet at gaupebestanden er langt under det vedtatte bestandstallet, må hun be om å få kvotene redusert. Det er viktig å merke seg at jaktkvotene for gaupe de seneste årene har ligget på omtrent samme nivå som de lå på under utryddelsesforsøket på gaupe på 1800-tallet. Jeg vil gjerne ha en bekreftelse på at statsråden vil gå inn for å øke gaupebestanden hvis tallet nå er under det vedtatte. Så ønsker jeg å høre statsrådens egen politiske mening om det andre spørsmålet, nemlig: Er det riktig, etter statsrådens egen mening – ikke bare etter Stortingets mening – å forvalte ulv i Norge helt på randen av utryddelse?
Jeg tror at det for enhver statsråd er viktig å forholde seg til hva Stortinget vedtar. Stortinget har vært helt tydelig i sine vedtak rundt rovviltforliket. Det er det som er styrende for hva regjeringen og statsråden følger opp. Når det gjelder spørsmålet om gaupe, refererte jeg jo i mitt innlegg hva rovviltforliket har satt av bestandsmål, og det er viktig at vi er nærmest mulig det bestandsmålet. Hvis det viser seg – som det kan synes at det kommer til å gjøre når vi ser tallene i mai – at vi ligger under på gaupe, vil jeg vurdere å be forvaltningsmyndigheten på rovviltfeltet om å ta hensyn til gaupas bestandsutvikling i framtidige vedtak og forholde seg til det. Når Stortinget har vedtatt tydelige bestandsmål, må det gå begge veier.
Jeg er fullstendig klar over hva Stortinget har vedtatt om bestandsmål. Jeg spurte om Norges fremste ansvarlige miljøpolitiker har noen egen mening om ulvebestanden i Norge, altså en bestand som ifølge Artsdatabanken er kritisk truet av utryddelse, eller – på greit norsk – på randen av utryddelse. Så jeg gjentar spørsmålet: Har statsråden en egen mening om hvorvidt dette er en fornuftig situasjon? Et oppfølgingsspørsmål: Vil statsråden gjøre det samme som miljøminister Åsa Romson fra Miljøpartiet De Grønne i Sverige har bedt Naturvårdsverket om, nemlig å utrede hvor mange ulv vi må ha i Norge for at bestanden ikke skal være utrydningstruet?
Denne statsråden er opptatt av at både statsråden og regjeringen forholder seg til hva Stortinget vedtar. Vi forbereder disse sakene, legger Artsdatabankens kunnskap til grunn, men vi vet at rovviltforliket er så styrende for hvilke bestandsmål vi skal ha for ulv, gaupe, jerv og bjørn i Norge, at det er denne statsrådens oppgave å føre en politikk i tråd med hva Stortinget har vedtatt. Det betyr at Stortinget har lagt så klare føringer på at vi i dette landet både skal ha beitedyr og vi skal ha store rovdyr. Det kommer denne statsråden til å følge opp også framover.
«TV 2-nyhetene meldte for noen uker siden om brukere i Oslo med behov for trygghetsalarm, som ikke fikk dette grunnet betalingsanmerkninger. Dette kan få svært alvorlige konsekvenser for dem det måtte ramme. Hvordan kan statsråden sikre at betalingsanmerkninger eller liknende ikke-helserelaterte forhold ikke forhindrer mulighet for trygghetsalarm ved behov?»
Helse- og omsorgstjenesteloven pålegger kommunen å sørge for at personer som oppholder seg i kommunen, tilbys nødvendig helse- og omsorgstjenester. Bestemmelsen korresponderer med tilsvarende rett etter pasient- og brukerrettighetsloven. Dette betyr at alle har rett til forsvarlig og adekvat tjenestetilbud fra kommunen, uavhengig av egen økonomi og uavhengig av eventuelle betalingsanmerkninger. Trygghetsalarm er i utgangspunktet ingen lovpålagt tjeneste, men kan allikevel være svært viktig for brukeren. Tildeling av trygghetsalarm vil ofte skje som erstatning av andre lovpålagte tjenester, f.eks. som erstatning for nødvendig tilsynsbesøk hos brukeren som bor hjemme. I slike tilfeller vil trygghetsalarm kunne være en forutsetning for at brukeren fortsatt kan bo hjemme. Når kommunen velger å benytte seg av ulike teknologiske løsninger, herunder trygghetsalarm, for å oppfylle sitt lovpålagte ansvar overfor brukeren, er det kommunens ansvar å sikre at ordningen faktisk fungerer. Når en trygghetsalarm kobles opp til et telefonabonnement som brukeren ikke kan få på grunn av betalingsanmerkninger, må kommunen enten garantere for abonnementsutgiftene, finne andre tekniske løsninger eller innvilge brukeren andre typer tjenester, sånn at kommunen oppfyller sitt ansvar overfor brukeren. Så lenge trygghetsalarmen ikke fungerer, oppfyller heller ikke kommunen sitt lovpålagte ansvar. Jeg mener rettsregelen og ansvarsforholdet er svært klare, og jeg tror også kommunen erkjenner dette. Dersom kommunen ikke tar dette ansvaret på alvor, er det en sak som utvilsomt hører hjemme hos Fylkesmannen som tilsynsmyndighet.
Jeg er glad for statsrådens klare og tydelige svar, og jeg tror at også andre kommuner bør ta de signalene med seg. Jeg er allikevel litt bekymret for at sånne ting kan skje, og jeg blir bekymret for den internkontrollen som selv i Norges største kommune ser ut til å svikte her. Hva tenker statsråden om kommunenes egen kvalitetssikring på disse områdene? Hvordan kan den bli bedre?
Jeg har ikke informasjon som skulle tilsi at dette er et vanlig problem. I dette tilfellet har vi fått informasjon fra Oslo kommune om at brukeren fikk en internettbasert trygghetslinjeløsning i løpet av halvannet døgn, og dette har da skjedd uten oppslag i TV 2. Dette problemet lar seg også i andre sammenhenger løse rett og slett ved at det er Nav som bestiller telefonabonnementet og garanterer for dette. Problemet her var knyttet til overgangen til digitale trygghetsalarmer, men det lot seg altså enkelt løse. Når det gjelder trygghetsalarmer i Oslo kommune, viser brukerundersøkelsene at 95 pst. er godt fornøyd eller fornøyd med tjenesten. Det var 100 000 oppringninger i fjor og 15 000 utrykninger, men en har vanligvis i de siste årene, og det har vært stabilt, fått ikke mer enn én skriftlig klage på denne ordningen.
Det er ingen tvil om at vi har et godt helsetilbud i dette landet, både i kommunene og når det gjelder spesialisthelsetjenesten. Det er vi enige om, men det er i alles interesse å forsøke å gjøre det enda bedre og unngå at sånne ting skjer i framtida, og at det er pasientens beste og ikke tilfeldighetenes spill og tekniske løsninger som er avgjørende for hvorvidt enkeltbrukere får det tilbudet de skal ha. Jeg tolker statsråden dit hen at det skal en ha fokus på i tida framover, og at kommunene må ha gode rutiner, sånn at dette ikke skjer i framtida.
Det er helt riktig at kommunene har et ansvar for å ha god kvalitetssikring av sine tjenester. Så vil vi nok akkurat på dette området se en større overgang mot digitalbaserte løsninger, som også gir en annen driftssikkerhet.
«Meld. St. 29[[2012-2013]] Morgendagens omsorg varsla ei oppstarting av eit program for aktiv pårørandepolitikk. Eit tiltak var å forbetra omsorgslønsordninga. I NRK 22. april 2015 vart det fortalt om kvinna som mista omsorgsløna då ho vart akutt sjuk, samstundes hadde ho ikkje rett på sjukepengar. Omsorgslønsordninga trengst å styrkast, og pårørande må få rett til avlastning og opplæring. Vil statsråden snarast fremma forslag for Stortinget om styrking av omsorgslønsordninga?»
Pårørende som yter omsorg for sine barn, ektefeller eller foreldre, er en viktig ressurs både for sine nærmeste og for samfunnet. Pårørende yter omsorg av et omfang som nesten er på nivå med den offentlige omsorgen. Denne innsatsen må anerkjennes og verdsettes, og det må legges til rette for bedre samhandling mellom helse- og omsorgstjenestene og pårørende. Langvarig og omfattende omsorgsinnsats kan ha negative konsekvenser for den pårørendes helse og muligheter til yrkesdeltakelse. En framtidsrettet pårørendepolitikk skal bidra til at pårørendes innsats verdsettes, og samtidig hindre at de pådrar seg helsemessige belastninger eller økonomiske vanskeligheter som følge av omsorgsoppgavene de har påtatt seg. Denne regjeringen vil utvikle tiltak som bidrar til at også pårørende med omfattende omsorgsoppgaver har mulighet til å ivareta personlige og sosiale behov og til å delta i arbeidsliv og samfunnsliv. Som representanten Toppe er kjent med, er det satt i gang et arbeid for å sikre bedre støtte til pårørende. I dette pårørendeprogrammet er det en rekke tiltak knyttet til fleksible avlastningsordninger, pårørendestøtte, informasjon, opplæring og veiledning – tiltak som skal bedre samspillet mellom helse- og omsorgstjenestene og de pårørende. Det er viktig at omsorgslønn ses i sammenheng med og er en integrert del av det samlede tjenestetilbudet for å sikre fleksibilitet for de pårørende. Regjeringen vil reformere ordningene med omsorgslønn og pleiepenger for foreldre med syke og funksjonshemmede barn som oppfølging av Kaasa-utvalgets innstilling. Vi vil komme tilbake til Stortinget på egnet måte i denne saken.
Det vart bestemt av Stortinget under behandlinga av Meld. St. 29 for 2012–2013, Morgendagens omsorg, at det skulle vera eit program for ein aktiv og framtidsretta pårørandepolitikk som skulle gjelda frå 2014 til 2020, og at første fase skulle gjelda fleksible avlastingsordningar, pårørandestøtte, betre samspel, samarbeid osv., og at neste fase av programmet skulle greia ut spørsmålet om endringar i dei økonomiske kompensasjonsordningane. Eg meiner det hastar med å sjå på dei økonomiske ordningane for å styrkja omsorgslønsordninga. Eg vil gjerne spørja statsråden kva tid dette vil koma til Stortinget, og om han synest det er greit at ein med omsorgsløn ikkje har rett til sjukepengar og mistar tilbodet i dag når ein vert akutt sjuk.
Både Helse- og omsorgsdepartementet og Arbeids- og sosialdepartementet, som har ansvaret for disse ulike ordningene, jobber med oppfølgingen av Kaasa-utvalget nå, og vi vil komme tilbake igjen til Stortinget med våre forslag til dette på en egnet måte.
Eg spurde om statsråden kunne seia noko om kva tid han kjem tilbake til Stortinget med dei økonomiske ordningane. Opposisjonen var jo veldig utolmodig i førre periode med omsyn til at ein burde sjå på både pleiepengar og omsorgslønsordninga og ønskte at ein kunne vera meir tydeleg på kva tid ein ser dette for seg. Eg har òg eit spørsmål om situasjonen for dette med avlastingsplassar, som statsråden var inne på. Korleis fungerer det i dag ute i kommunane, og vil Stortinget få ein statusrapport om dette programmet som inneheld veldig mange viktige tiltak?
Programmet er iverksatt, og vi vil følge det opp. Når det gjelder spørsmålet om tiden, kan jeg ikke – og ønsker heller ikke – å svare på det i dag. Det er helt riktig at opposisjonen og både Høyre og Fremskrittspartiet, men også våre samarbeidspartier, Kristelig Folkeparti og Venstre, er utålmodige etter å få fulgt opp og sett på Kaasa-utvalgets anbefalinger og få gjort nødvendige endringer og forbedringer i disse ordningene. Det jobber vi nå veldig intenst med nettopp fordi vi er utålmodige, men jeg har ikke tenkt å komme med noen tidstabell for dette i dag.
Spørsmålet er: «I budsjettinnstillingen for 2015 var flertallet enig om at Heimevernet spiller en viktig rolle i landets samlede beredskap, og at innsatsstyrkene utgjør den mest operative delen av Heimevernet. Den spisseste delen av innsatsstyrkene, Heimevernets spesialavdeling HV-016, ble nedlagt i desember 2010. Stortinget har i nevnte budsjettinnstilling bedt om at personellet i disse avdelingene gjenrekrutteres. Hva er status for arbeidet med en slik gjenrekruttering til en høyoperativ enhet med kapasitet tilsvarende HV-016?»
Jeg takker representanten Elvestuen for et godt spørsmål. Han henviser til flertallets ønske i budsjettinnstillinga om å styrke innsatsstyrkene ytterligere. Det har regjeringa særlig gjort ved å forsterke treninga til utvalgte tropper i innsatsstyrkene. Der har vi lagt på ekstra penger, og det har vært viktig for å kunne øve og trene mer. I seg selv er jo det et rekrutterende tiltak, det at det øves og trenes, sånn at soldatene er godt rustet til oppgavene. Stortinget ber i innstillinga regjeringa vurdere hvordan man best kan rekruttere, beholde og rerekruttere personell med særlig høy kompetanse til områdestruktur og til HVs innsatsstyrker, herunder personell fra de tidligere nedlagte 016-avdelinger. Per i dag er bemanninga i innsatsstyrkene på mellom 95 og 100 pst. Generelt rapporterer Heimevernet at det er god rekruttering til innsatsstyrkene. Så skal vi også ha in mente at i tråd med den inneværende langtidsplanen for Forsvaret skal innsatsstyrkene reduseres fra et styrketak på 5 000 til 3 000, men det vil altså si at vi når omtrent det antallet som det over tid har vært, nemlig ca. 3 000 i innsatsstyrkene. Vi har litt utfordringer med rekruttering til Sjøheimevernet, opplyser også Heimevernet. For å sikre at så mange som mulig skulle fortsette i innsatsstyrkene, besluttet generalinspektøren for Heimevernet å holde personellet fra 016 samlet i hver sin tropp ved de fem berørte distriktene. Man opprettet altså egne tropper. Heimevernet har tidligere opplyst at ca. 35 pst. av HV-016-soldatene valgte å fortsette i innsatsstyrkene. Siden 2011 har det vært noe avgang, særlig på grunn av alder og kontrakter som går ut, men det er sånt som man sånn sett har innberegnet at kommer til å skje. Så er det viktig også å understreke at HV-sjefene var veldig opptatt av å beholde den kompetansen som de tidligere HV-016-soldatene representerte. Det betyr at av dem som av ulike årsaker ikke ble med over til innsatsstyrkene, er det mange som ble med til områdestrukturen – ca. 139 soldater – og det har vært et veldig pluss for områdestrukturen både når det gjelder kompetanse og selvfølgelig også de kunnskapene og ferdighetene som soldatene besitter. Vi følger utviklinga nøye med tanke på hvor mange som er igjen både i innsatsstyrkene og ellers, og det viser seg at siden 2011 virker det som om tallet har vært noenlunde stabilt – altså på ca. 50 soldater fra HV-016 inn i innsatsstyrkene. Jeg vil bare understreke igjen at personell med bakgrunn fra HV-016 både har vært og er veldig velkomne til å tjenestegjøre i Forsvaret, tjenestegjøre i Heimevernets innsatsstyrker eller i områdestrukturen, så lenge de tilfredsstiller kravene til tjenestegjøring. Det mener jeg er viktig for å kunne utnytte den kompetansen som fortsatt sitter i personellet som er en del av Forsvaret.
Jeg takker for svaret. Det er vel og bra at man har tilbud til dem som har vært i HV-016 om å gå inn i innsatsstyrken. Men det som er poenget her, er at HV-016 var en høykapasitetsenhet, ca. 300 personer, med veldig kort beredskapstid i forhold til når man kunne handle, og også med et omfattende øvingsopplegg. Da blir mitt spørsmål: Den posisjonen som innsatsstyrken har i dag, er det et tilbud på samme nivå, med den samme kapasiteten og treningsmengden, som man hadde i HV-016? Eller er dette en kapasitet som nå er blitt borte?
Jeg tenker også at representanten viser til eventuell mulighet for å bistå politiet i terrorsituasjoner. Der har Forsvaret en bistandsrolle dersom politiet ber om det. I de fem utvalgte troppene som vi har lagt på ekstra trening, er det i dag øving og trening inntil 30 døgn, og det er en viktig ressurs for politiet. Det er en oppgang fra ca. 20 døgn, så det er en ganske betydelig styrking. I tillegg har vi også gjort andre ting som gjør at vår bistand til politiet fra Forsvarets side er bedret. Blant annet har vi redusert responstida for helikopter på Rygge og Bardufoss fra 2 timer til 1 time for å kunne bistå ytterligere. Så mener jeg også det er viktig å understreke at forsvarssjefen, når han nå ser helhetlig på strukturen i Forsvaret i det fagmilitære rådet, er bedt om å se på dette både som Heimevernet isolert sett og hvordan vi kan bistå politiet på en god måte i de situasjonene der det kreves.
Det er bra at det også ses i en helhet i forhold til det forsvarssjefen skal utarbeide. Men vi lever i en veldig usikker verden, med både ukonvensjonell krigføring og hybrid krigføring, og det er viktig i en usikker verden at vi også har en responstid og med en viss kapasitet og størrelse som er relevant i forhold til det trusselbildet man kan stå overfor. HV-016 var en sånn styrke, med 300 personer, hvorav 70 pst. kunne stille på i hvert fall under fire timer. Spørsmålet er: Ser statsråden behov for at vi får en tilsvarende kapasitet med det treningsgrunnlaget og også den responstiden som tidligere HV-016 hadde?
Vi har også bedt forsvarssjefen eksplisitt om et råd på dette fra noe tidligere. Forsvarssjefen er nokså tydelig på at det ikke per i dag er et udekket militært behov som ikke innsatsstyrker sammen med andre kapasiteter kan dekke. Det som i terrorsituasjoner typisk skjer, er at man påkaller helikopterressurser fra Forsvaret og av og til også spesialstyrker, i noen grad også Heimevernet og andre kapasiteter som trengs. Men når det er sagt, har forsvarssjefen og jeg hatt en dialog om at dette er det naturlig å se på i en helhet, nettopp fordi, som representanten sier, det er urolige tider, og vi må sørge for fortsatt å ha god beredskap. Jeg mener vi på mange av disse områdene har god og styrket beredskap sammenlignet med hva vi hadde tidligere, men vi kan alltid bli bedre. Da er dette ett av de elementene som inngår i den vurderinga.
Dette spørsmålet, fra representanten Torgeir Knag Fylkesnes til kunnskapsministeren, vil bli tatt opp av representanten Siv Elin Hansen.
«Datatilsynet har undersøkt PALS ved enkeltskoler, og retter kraftig kritikk mot bl.a. datasikkerheten, registreringspraksis og at foreldre ikke er blitt spurt om tillatelse til bruk av personsensitive opplysninger om barna. Deler statsråden Datatilsynets kritikk, og hva planlegger statsråden å gjøre for å ivareta personvernet i denne saken?»
Jeg vil først si tusen takk for at representanten løfter dette spørsmålet. Personvern er en viktig problemstilling, og selv om det ikke alltid får så mye oppmerksomhet, er det nettopp personvernet i de små situasjonene, altså dagligdags personvern, som kanskje utgjør den aller viktigste barrieren mot at det skal bli utflytende. PALS, positiv atferd, støttende læringsmiljø og samhandling, er en norsk tilpasning av en modell som er utviklet bl.a. ved universitetet i Oregon i USA. Modellen er så tilpasset norske forhold av Atferdssenteret – Norsk senter for studier av problematferd og innovativ praksis AS. Ifølge en NIFU-kartlegging fra 2010 rapporterte 7 pst. av skolelederne i grunnskolen at de hadde brukt PALS-programmet i løpet av de siste fire årene. Jeg kjenner ikke til at Datatilsynet konkret har undersøkt PALS ved enkeltskoler, men de har derimot i 2013 og 2014 sett nærmere på opplæringssektoren og på personvernsituasjonen i opplæringssektoren, og der har det også kommet frem en del utfordringer som kan knyttes til PALS. Blant de utfordringene som kom frem, var bl.a. at det var uklarhet om hva personopplysninger er, at det var mangelfull internkontroll mange steder, at det kunne være mangelfull informasjonssikkerhet, uoversiktlig informasjonsflyt og deling av personopplysninger med tredjepart, at det var leverandørene av produkter som satte standard for personvernet, og at det kunne være mangelfull kommunikasjon mellom skole og hjem, for å nevne noen av punktene. Da er det viktig å understreke at det er skoleeier, altså kommune og fylkeskommune, som har hovedansvaret for at deres institusjoner håndterer personvernreglene på en god nok måte. Datatilsynet mente at det burde tas et samlet og koordinert tak i hele sektoren, slik at man ble enig om en ensartet praksis som i hvert fall oppfylte minimumskravene etter lovverket. Allerede i dag har Utdanningsdirektoratet og Senter for IKT i utdanningen utarbeidet flere veiledere om personvern, bl.a. et nettsted som heter personvernskolen.no. Dette nettstedet skal gi både foreldre, elever, lærere, skoleledere og skoleeiere hjelp til å forstå personopplysningsloven og den tilhørende forskriften. Allikevel mener jeg at det er grunn til å vurdere om vi skal gjøre ytterligere endringer i veiledningen, og om personvernet i skolen må styrkes ytterligere. Jeg kommer derfor til å se nærmere på om slike endringer trengs, og om de vil kunne bidra til en bedre forståelse og etterlevelse av personvernregelverket lokalt.
Jeg vil takke statsråden for svaret. Det var betryggende å høre at han arbeider med personvernproblematikken, og at han også skal arbeide videre med det framover. PALS er laget med utgangspunkt i et opplegg som er designet for personer med store adferdsproblemer. Hvilke tanker gjør statsråden seg om at dette systemet er i bruk i hele skolepopulasjonen i over 200 skoler i Norge i dag?
Jeg mener det er viktig å skille mellom to ting. Det ene er hvilke personlige tanker jeg kan ha om både systemer, pedagogiske opplegg, undervisningsmetoder og – i dette tilfellet – noe som kan kalles adferdsprogrammer, ordensprogrammer eller for den saks skyld antimobbeprogrammer, og hva jeg mener om burde være utgangspunktet for politikken. Utgangspunktet for politikken mener jeg burde være stor tillit til at kommuner, skoler og pedagoger selv er i stand til å velge de verktøyene de mener er fornuftige å bruke på sin skole. Det mener jeg er et godt utgangspunkt. Så er det et minstekrav at man følger de reglene som er for f.eks. håndtering av personopplysninger. Det er helt avgjørende. Det er også verdt å nevne at det ikke er slik at vi i Kunnskapsdepartementet – i hvert fall ikke når det gjelder PALS – på noen måte krever eller oppfordrer skoler til å ta i bruk det konkrete programmet. På mobbeprogramsiden derimot har vi støttet et utvalg programmer, men det er en litt annen diskusjon.
Atferdssenteret designer, selger og forsker i dette systemet som omfatter PALS og SWIS. Hva slags tanker gjør statsråden seg om et slikt helhetlig opplegg og eierskap? Ser statsråden noe problem knyttet til dette bl.a når det gjelder forskning?
Det er helt sikkert mulig å se for seg noen problemstillinger som kan oppstå. På den andre siden ønsker vi at både institutter, universiteter og høyskoler og andre deler av kunnskapsinfrastrukturen vår også skal bruke de forskningsresultatene de kommer frem til. Med andre ord synes jeg det er positivt i utgangspunktet generelt sett at man også utvikler konkrete programmer og praksis som kan brukes i sektoren. Som jeg sa, er det helt sikkert mulig å se for seg noen problemstillinger rundt det. Jeg har ikke blitt gjort oppmerksom på noen problemstillinger knyttet til Atferdssenteret konkret, men hvis det kommer opplysninger om det, eller om det problematiseres på noen måte, må man selvfølgelig se på det. Noe klarere svar på et litt uklart spørsmål har jeg ikke nå.
Dermed er sak nr. 2 avsluttet.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? − Møtet er hevet.