La meg først si – selv om jeg ikke skal gjøre det til en stor sak – at jeg er litt forundret over at statsministeren sa i sitt innlegg at jeg ikke hadde noe grunnlag for å si at de tre nei-partiene uttaler seg annerledes nå om EU enn det de gjorde i 1994. Jeg kan jo bare nevne snuoperasjonene når det gjelder Schengen-avtalen og veterinæravtalen, og jeg kunne presentert en lang liste i tillegg til det – bare så det er sagt. Ellers er det det å bemerke at de norske regjeringsrepresentantene er langt mindre klare enn det som den østerrikske forbundskansler har vært når det gjelder Haiders eventuelle deltagelse i den østerrikske regjering. Viktor Klima sa i går, jeg siterer: «Den som ikke erkjenner at Holocaust har funnet sted, er ikke verdig til noe embede hverken nasjonalt eller internasjonalt.» Det er jeg helt enig i, og det bør fastslås før han eventuelt kommer inn i regjeringen. Etterpå kan det være for sent. Det som de høyreradikale kjører på, er å spre fremmedfrykt. Det er å være mot europeisk samarbeid. Det er å være mot globaliseringen, dvs. spille på de negative sidene ved globaliseringen. Globaliseringen er her. Det nytter ikke å oppheve den, bl.a. fordi den er drevet fram av teknologiske endringer. Vi ønsker jo heller ikke å stoppe den, fordi den jo har positive sider, men det er også helt opplagt at den har mange negative sider som det er nødvendig å være oppmerksom på, og som det går an å spille på nå for de høyreradikale, og for så vidt også for dem langt ute på venstresiden. Det er nødvendig å gjennomføre tiltak bl.a. mot den frie flyt av kapital, som skaper store problemer. Det foreligger forslag, bl.a. det forslaget som nobelprisvinner James Tobin har kommet med, om en skatt på valutatransaksjoner, slik at man kunne ta vekk de mest spekulative bevegelsene på dette området. Jeg er litt skuffet over at verken statsministeren eller utenriksministeren kom inn på dette fundamentale temaet i internasjonal politikk nå. En viktig del av globaliseringen er byggingen av regionalt samarbeid. Det vi ser, er at land innenfor bestemte geografiske regioner slår seg sammen for å klare seg bedre i den globale virkeligheten – som Europa gjør det gjennom samarbeidet i EU. Men vi ser også at det samme skjer på det amerikanske kontinent og i Asia. Vår felles venn Shimon Peres snakker om at man skal bygge et regionalt Midtøsten, etter mønster av Europa. Det å forholde seg til denne regionaliseringen, spesielt i Europa, er den fremste utenrikspolitiske oppgave for Norge i dag. Det burde være en selvfølge at vi fører en kontinuerlig debatt om vårt forhold til EU, herunder om vi er tjent med medlemskap, eller om vi fortsatt skal tilpasse oss. Denne åpenheten må vi ha. Det er nødvendig for å beholde vår handlefrihet. Vi må også ha åpenhet overfor hva framtiden kan by på. Jeg må minne om at vi bare de siste ti årene har fått store overraskelser. Ingen klarte å spå at Berlinmuren ville falle. Noen sa at da den falt, var historien så å si slutt, kapitalismen hadde vunnet, det kunne ikke hende noe nytt. Men det har hendt så mye at vi har følelsen av at vi har levd i 50 år siden. Vi vet at mye kommer til å skje i de neste ti årene. 14 nye land er blitt godtatt som søkerland i EU. EU kan i løpet av de neste ti år få grenser til Midtøsten, Svartehavet og Russland. Det spørsmålet vi må stille oss, er: Hvordan skal vi forholde oss til denne virkeligheten? Det ingen annen mulighet enn at vi fører en åpen og resonnerende debatt/dialog om dette kontinuerlig. Jeg er glad for at Erik Solheim svarte positivt på den invitten. Vi trenger det at ja- og nei-folk fører en debatt om dette kontinuerlig, og vi kan ikke holde det vesentlige spørsmålet unna. Selv om vi ikke skal konkludere i morgen, er det nødvendig å se på om det også kan være et alternativ.
Utviklinga i Russland er sjølvsagt grunnleggjande viktig for Europa. Dette har då òg vore eit sentralt tema i utanriksministerens orientering og i mange innlegg. Høgre har gjennom heile 1990-talet stått for ein aktiv politikk andsynes våre nærområde, Russland inkludert. Sjølv har eg etter evne teke del i dette. Grunnlaget for all politikk må alltid vera å akseptere fakta. For Russlands del er det at utviklinga no går i feil retning i akselererande tempo på ei rekkje område. Dersom ein tek f.eks. pressa/media, som er eit godt barometer for den demokratiske utviklinga, såg me at dei under parlamentsvalet i 1993 oppførde seg eksellent. Dei såg det som si oppgåve å formidle det dei forskjellige partia stod for, og opptrådde veldig ryddig og rettvist. På same måten var det i parlamentsvalet i 1995. I presidentvalet i 1996 var det ikkje fullt så bra, av heilt spesielle grunnar. Så kjem me fram til parlamentsvalet før jul i 1999, og der ser me at det totalt sett er heilt på trynet, for å seia det på godt norsk. Media si uavhengige stilling er borte, fridomen er truleg også borte, media er i dag ått av enkeltpersonar og enkeltkrinsar som brukar dei til fordel for seg sjølve. I program i norsk fjernsyn kan me no sjå at landet, dvs. Russland, er styrt og rana av kriminelle økonomar, korrupte byråkratar og tvilsame forretningsfolk, for å sitere ingressen. Massiv internasjonal finansiell støtte har berre stimulert korrupsjonen, høyrer me. Få vert styrtrike, massene søkk lenger og lenger ned i armod. I Tsjetsjenia har det gått frå vondt til verre. Etter å ha teke livet av meir enn 10 pst. av folket i ein uprovosert krig i 1994-96, som dei tapte, inngjekk russarane ved Lebed ei avtale med tsjetsjenarane i august 1996, der det heiter at Tsjetsjenias status skulle fastleggjast i forhandlingar innan år 2001. I mai 1997 inngjekk dei ein traktat der det m.a. heiter at alle tvistemål i framtida skal avgjerast med fredelege middel. Denne traktaten var halden i former som vanlegvis blir bruka mellom sjølvstendige statar. Likevel starta russarane ein ny krig hausten 1999. Denne vert no ført med ein brutalitet som me må attende til Hitlers og Stalins dagar for å finne maken til. Sist veke kunne me lesa i Aftenposten at den tidlegare russiske statsministeren Stepasjin no står fram og fortel at angrepet på Tsjetsjenia vart planlagt alt i mars i fjor, altså innpå eit halvt år før aksjonen i Dagestan og terrorhandlingane i Moskva og andre byar, som seinare vart bruka som grunngjeving for å starte krigen. Om aksjonen i Dagestan heiter det at den førde til at angrepet vart utsett i to månader. Vidare les me i Aftenposten at Russlands mest framståande militærekspert, Pavel Felgenhauer, skriv: «Putin visste sannsynligvis også mye om bombingen av boligblokkene, som hendte akkurat i rett tid for å piske opp offentlig støtte for en krig i Kaukasus som ble planlagt i Kreml.» Lebed har for lengst sagt det same i eit intervju i Le Figaro. Me har altså no å gjera med eit Russland i kaos og krig, styrt av folk som tydelegvis er heilt hemningslause i val av verkemiddel. Kva gjer me så? Kontakt – ja, sjølvsagt. Påverking – ja, for all del. Men eg trur at all erfaring viser at «tekkeri»», eller skal me seia å gjera Chamberlain til vegvisar i slike situasjonar, fører heilt gale av stad. Dersom herrane i Kreml ikkje møter meir handfaste krav og reaksjonar, f.eks. på det økonomiske området, er eg redd at det vil kjennast altfor lett for dei å ture vidare fram langs den elendets veg dei no vandrar på. Lat oss få ein konkret debatt om dette no. Det må vera betre enn toretalar om fire-fem år om det me burde ha gjort i dagens situasjon. Tafatt feigskap og dobbeltmoral i notid og dundrande etterpåkloke toretalar i ettertid à la Bosnia eller Sverige, er dårleg politikk.
Utenriksministeren åpnet sin redegjørelse for Stortinget 20. januar med å understreke at utenrikspolitikk ikke bare handler om upersonlige krefter. Han sa: «Det dreier seg om enkeltmennesker – om deres behov, interesser og rettigheter. Ofte dreier det seg til og med om den mest grunnleggende av alle rettigheter, retten til liv.» Dette kan vi alle slutte oss til. En kan også legge til: Sikkerhets- og utenrikspolitikk må være basert på verdier. En politikk som ikke gjenspeiler humanitære interesser og beskytter rettighetene til enkeltmenneskene, vil slå negativt ut. Dette er Kosovo og krigen i Tsjetsjenia klare eksempler på. Sikkerheten i det nye århundre vi nå har gått inn i, vil bli hva vi gjør ut av det. Framtida kan bli formet dersom det ligger til grunn en felles visjon, tilstrekkelige midler og ikke minst solidaritet mellom demokratiske land. Utenriksministerens redegjørelse og debatten i dag har dessuten understreket hvor viktig det er å styrke sikkerheten og stabiliteten i det euro-atlantiske området. Vi må oppdatere oppgaven med et kollektivt forsvar som er utviklet i NATO gjennom 50 år. Vi må med andre ord være bedre i stand til å møte framtidige trusler – som ikke lenger er statiske eller lett identifiserbare, slik vi opplevde dem under den kalde krigen. Disse nye oppgaver må nødvendigvis løses innenfor en klart avgrenset ramme. Nye typer risikoer ved spredning av masseødeleggelsesvåpen og regionale og lokale konflikter må håndteres mer effektivt. De må dessuten være plassert innenfor rammen av FN-charteret og internasjonal lovgivning. Bruken av makt for å beskytte enkeltmenneskene mot overgrep og forsvare menneskerettigheter vil derfor bety at den sosiale konsensus innenfor NATO må utvides. Den samme holdning og prosess vil EU være preget av. Ja, vi kan være temmelig sikre på at EU-landene seg imellom vil utvikle sterkt det sikkerhets- og forsvarspolitiske samarbeidet. For egen del har jeg aldri tvilt på hvor nødvendig det er for vårt eget land å delta aktivt i EU som medlem. Selv om utenriksministeren ikke anser det som et stort problem, er jeg redd for at vi kan oppleve at NATOs posisjon som det sentrale forumet for diskusjon av forsvars- og sikkerhetsspørsmål kan bli svekket. Selv om en kan forvente at det etableres gode samarbeidsformer mellom NATO og EU, kan vi ved ikke å være EU-medlem bli satt på gangen. På lengre sikt kan det bare bety usikkerhet for norske forsvars- og sikkerhetsinteresser. Det hadde derfor vært mer betryggende for Norge om vi som fullverdig medlem av EU hadde vært med på å videreutvikle det institusjonelle samarbeidet som nå pågår mellom EU og NATO. Denne prosessen, som altså er i full gang, ville for Norges utenrikspolitiske og sikkerhetspolitiske situasjon bli bedre ivaretatt gjennom norsk EU-medlemskap. Inntil så forhåpentlig vil skje innen ikke altfor lang tid, er det iallfall nå høyst nødvendig at vi er mer offensive når det gjelder norske interesser i forhold til Europa og EU, som utenrikskomiteens leder, Haakon Blankenborg, og andre har etterlyst i dagens debatt.
Utenriksministeren begynte sin redegjørelse med å gi oss innblikk i noen av sine sterke inntrykk fra 1999. Han kom med en viktig påminnelse om at utenrikspolitikk også dreier seg om enkeltmennesker, slik som også Gunnar Skaug nå var inne på. Utenriksministeren har vært en god ambassadør for å sette enkeltmenneskers behov og rettigheter på dagsordenen, ikke minst gjennom sitt lederskap i OSSE det siste året. Det er ikke bare vi i Kristelig Folkeparti som sier dette, dette har også utenrikskomiteen hørt mange ganger i møte med representanter fra mange land, nå sist i Sentral-Europa. Toppmøtet i Oslo i november i fjor med bl.a. president Clinton, Barak og Arafat viste hva enkeltmennesker betyr. Leah Rabins engasjement satte tydelige spor: Vi vil ha fred. Er det for mye å be om, spurte hun. Det refereres bl.a. i italienske medier etter Oslo-møtene at oppfatningen både hos publikum generelt og blant beslutningstakere er at Norge står i fremste rekke når det gjelder internasjonalt fredsarbeid. Forsoning handler om indre prosesser, som bare kan utvikles gjennom menneskelig samhandling. Det skjer noe i møtet mellom mennesker. Væpnede konflikter er et hovedproblem som gjør at folk lider. Klarer vi å bilegge slike konflikter, får vi også gjort noe med folks lidelser. Fred og forsoning er derfor helt sentralt for Kristelig Folkeparti. Norge har også fått en del erfaring med dette arbeidet, som i Midtøsten, Guatemala og nå også Sri Lanka. Dette er god, allmenn utenrikspolitikk som gjør også Norge interessant. I dagens verden er det ofte ikke klare skiller mellom nasjonale og internasjonale interesser. Vi fremmer verdier vi tror på – menneskerettigheter, fred og demokrati – fordi vi står for dem. De verdiene er også våre interesser. Å ta ansvar internasjonalt gir oss en markeringsmulighet som et lite land trenger, i tillegg til at det er noe vi syns er viktig. Kristelig Folkeparti mener at selv om vi har tatt et nei til EU-standpunkt, kan Norge hevde seg internasjonalt på en god måte. Det er bevist, ikke minst det siste året. Når det i politiske kommentarer hevdes at Regjeringen har angst for det forpliktende EU, er det først og fremst flertallet i folket man vurderer. Folkeavstemningen av 1994 må respekteres uansett regjering, men her er det iallfall Bondevik-regjeringen som representerer flertallet i folket. Noen er bekymret over portugisernes posisjoner når de nå har formannskapet i EU. Mitt inntrykk er, etter at komiteen var i Lisboa i desember, at Portugal vil inkludere Norges forhold i sitt arbeid, også forholdet til NATO, de sikkerhetspolitiske organer og deres status i EU-strukturen. Når Neil Kinnock i et 60 siders dokument bretter ut administrasjonskulturen i EU-byråkratiet i Brussel, bekreftes det flere av oss EU-motstandere tidligere har påstått, at EU-kommisjonen er utdatert, at ansvaret er fragmentert, at det er utstrakt sløsing med ressurser og at rekrutteringen av medarbeidere ikke har stått i forhold til hvilke oppgaver som skulle utføres. Etter avsløringen av svindel og kameraderi, og etter avgangen til EU-kommisjonen i fjor, er man nå i gang med å reformere EU-administrasjonen. Kanskje det kommer noe godt ut av denne oppryddingen, som var nødvendig. Når utvidelsesprosessen går sin gang, gir dette utfordringer til vår regjering – som det er hevdet mange ganger i dag – men også til EU-organisasjonen selv. Hvilke forandringer dette vil føre til, vil vi først se når det foreligger konkrete opptak av nye land, noe som ligger flere år inn i framtiden. Jeg vil påstå at når det blir en realitet at sentral- og østeuropeiske land blir medlemmer av EU, ja da har EU-organisasjonen også forandret seg fra det den var, både i 1972 og i 1994. Norge har i enkelte sammenhenger større politisk spillerom enn EU-landene. Mange av EU-direktivene der Norge kan bruke vetoretten, er også omstridte i EU-land, ikke bare i Norge. Dessuten minner jeg om at Europa er mangfoldig. Ikke alle EU-land er medlemmer av NATO, ikke alle NATO-land er medlemmer av EU. NATOs hovedansvar er fortsatt kollektivt forsvar og transatlantisk samarbeid, men Sikkerhetsrådet har det overordnede ansvaret for internasjonal fred og sikkerhet. Det er derfor som en naturlig oppfølging av den norske viljen til å ta ansvar at Norge er kandidat til en plass i Sikkerhetsrådet. Som utenriksministeren sa i sin redegjørelse, vil medlemskap i Sikkerhetsrådet gi oss en ny plattform hvor vi kan følge opp arbeidet med internasjonal krisehåndtering, menneskerettigheter og humanitære spørsmål. Gjennom OSSE-formannskapet er det høstet erfaringer som vil komme godt til nytte.
Jeg vil fokusere på Øst- og Sentral-Europa og situasjonen der – fra Barentsregionen, til Baltikum og Balkan. Jeg ser fram til en egen Balkan-debatt senere. Jeg er ikke helt overbevist om at det politiske Norge vil ta konsekvensene av hvor ille situasjonen faktisk er i landene rett utenfor stuedøra vår – hvor stor nøden og fattigdommen er. Det viser de små bevilgningene vi har avsatt til dette viktige arbeidet. Lykkes vi ikke med stabiliseringen, eller vi ikke setter inn nok penger, kan ropet på såkalte sterke menn, nasjonalister og diktatorer bli veldig sterkt. Vi snakker om forsoning, ja vi rett ut krever at folk skal forsone seg etter krigene på Balkan. Selvfølgelig er det eneste vei ut av situasjonen, men jeg savner ofte en dypere analyse og beskrivelse av hva og hvem som skal forsones, og hvorfor det er en vanskelig prosess som krever hjelp fra vestlige land. Min mening er at satsing på kvinner er det viktigste bidraget til forsoning. Uten flere ressurser kan ikke dette skje. Kvinner er en viktig nøkkel til stabiliseringen. Jeg har vært i de fleste land i Øst- og Sentral-Europa de siste årene. Jeg har innledet på ulike demokratiseringskurs for kvinner, et opplegg som kalles «Kvinner kan», som Arbeiderpartiets kvinnebevegelse har laget og oversatt. Det er sparsomt med penger til disse kursene, til tross for at det er et enormt stort behov og stor etterspørsel. Kvinner fra ulike partier, fagbevegelser, NGO-er, fra parlament og kommunestyrer deltar. Jeg mener jeg har et rimelig godt bilde av hvor ille situasjonen oppleves, og jeg skulle så gjerne sett at vi brukte mer penger rettet mot kvinner de nærmeste årene. For det er nå det skjer, det er nå det viktigste grunnlaget for stabilisering og forsoning blir lagt. Hvorfor er det viktig med kvinnerettet innsats? Kvinner og barn rammes hardest, som mor og ikke minst som krigsenke. Skilte kvinner og enker, som det er mange av, har en særlig vanskelig bosituasjon. Leilighetene er knyttet til jobb, og uten en mann, som gjerne har jobb, ligger en tynt an. Enker rammes dobbelt opp. Mødre forsøker fortvilet å varme sine nyfødte barn i kalde og krigsskadde boliger. Det er høy arbeidsledighet, størst for kvinner, selv om de ofte har mest utdanning. Det er lav lønn for alle, men lavest for kvinner. Manglende lønnsutbetalinger rammer kvinner, som ofte har hovedansvaret for familien, som skal skaffe mat til barna. I f.eks. Albania frykter mødrene for underernæring hos barna, og det er ikke det eneste landet. Det er dårlige arbeidsforhold, mye seksuell trakassering, det er korrupsjon, mafia, narkotikabruk, smugling og prostitusjon, det er sterke machokulturer, med veldig mye privat vold og alkoholisme, mye våpen er tilgjengelig hos privatpersoner, det er stor kriminalitet, som alle vet, og mange landeveisrøvere. Det er også alvorlige ettervirkninger av kriger, drap og angiveri – kriger der voldtekt var en krigsstrategi og barn var tilskuere. Naboer skjulte paramilitære grupper, støttet og tilhørte fienden. Du skal nå samarbeide med han som voldtok mora di eller søstera di, han som drepte broren din eller kappet hodet av kjæresten din. Bare noen få er tatt av politiet. De er selvfølgelig mistenksomme overfor hverandre, de stoler ikke på hverandre, og de blir ikke venner på kommando. Når det f.eks. gjelder pensum i skolen, hvem sin historie skal barna lære om? Hva skal de lære om krigene – hva er sannheten om krigene i Bosnia eller i Kosovo? Partiene og de politiske og samfunnsmessige institusjonene er mannsdominerte. Det har vært en dramatisk tilbakegang av kvinner i parlamentene, og det er få kvinner i ledende posisjoner i fagbevegelsen. Men kvinner i Øst- og Sentral-Europa er som oss – de ønsker fred og harmoni og et liv basert på likeverd. Vi må hjelpe dem med å bygge opp sterke demokratiske strukturer. Vi må hjelpe kvinnene til et liv i verdighet. Dette er en del av grunnmuren for demokrati. Det er skjøre demokratier der, og de trenger mye hjelp. De er motiverte, de er engasjerte, de vil så gjerne, og de er optimistiske. Men vi må altså hjelpe dem. Jeg må få si rett ut at et av de store problemene er at det er for mange udugelige, maktsyke og korrupte menn som selger landene sine på billigsalg til Vesten og til ulike mafiaorganisasjoner. Jeg mener at kvinner må komme inn og erstatte noe av den udugeligheten og korrupsjonen som er til stede der.
Når jeg griper ordet på nytt, er det i anledning diskusjonen omkring Haider. Det dreier seg altså om en politiker som kommer fra en av Europas eldste kulturnasjoner. Det er en nøytral stat, med Europas elendigste forsvar. Det dreier seg om en rekke løsrevne sitater fra en politiker som selv overhodet ikke vil erkjenne at han er verken rasist eller nazist. Ham vil man altså ikke ha noe med å gjøre. Og ikke nok med det – man vil ikke ha noe med Østerrike å gjøre. Man skal isolere et slikt samfunn som velger en slik politiker på demokratisk vis. På den annen side, når det gjelder en gammel KGB-spion som har ansvaret for de lidelsene som i dag foreløpig begrenser seg til Tsjetsjenia og noe utenfor, ham skal man ha mest mulig kontakt med og hjelpe, for der er det håp. For meg virker dette altså som et slags vanvittig tankespinn og et slags prokuratorknep, hvis man skal ta det i verste mening, og iallfall er det tydelig at avstanden mellom diplomatisk taktikk og moralsk uryddighet er ganske kort. Jeg vil jo si at når man ikke er fornøyd med hva som foregår i Østerrike, og med den sentrale politikeren der som har en nazistisk foreldrebakgrunn, ville det ikke da være mer naturlig ut fra den samme tankegang å ha kontakt, nettopp å øke kontakten, for å formidle våre ideer og synspunkter? Men det vil vi ikke. Nei, her skal vi ha et helt annet resonnement. Men derimot når det gjelder denne gamle KGB-spionen – som har høstet sin popularitet nettopp gjennom denne brutaliteten – han, av alle, skal vi altså omvende gjennom en slags kontakt i Europarådet og samarbeide med og knytte oss til. Altså, ærlig talt, jeg fatter ikke og begriper ikke hvor langt man kan resonnere seg bort fra en fornuftig virkelighet.
«Tankespinn» er vel kanskje en rimelig treffende karakteristikk av det siste innlegget. Jeg må si at om det er noe jeg ikke har problemer med å forstå, så er det den uro som gjør seg gjeldende i alle demokratiske land i Europa ved utsiktene til at et parti i en av Europas eldste kulturnasjoner – det har forekommet mangt i de gamle kulturnasjoner i Europa i det tyvende århundre, som kjent – som har en så vidt åpenbar brunfarge i sitt fargespekter som det partiet Jörg Haider leder, skulle komme til regjeringsmakt, og kanskje til og med dermed bli sittende med en ledende posisjon i samarbeidsorganisasjonen OSSE. Jeg må si at jeg forstår meget vel at staten Israel ikke ser på det med noen begeistring, og jeg må si det forbauser meg at det finnes stortingsrepresentanter i Norge som ikke er i stand til å begripe det. Jeg bad egentlig om ordet for å videreføre en liten replikkveksling jeg hadde med utenriksministeren tidligere i debatten, hvor han sa at han ikke var seg bevisst at han hadde henvist til det argument at en utvidelse av EU også er en utvidelse av EØS. Det er mulig at utenriksministeren har rett i det, men i hans redegjørelse står faktisk setningen: «En utvidelse av EU betyr utvidelse av EØS.» Isolert betraktet er den setningen selvfølgelig helt korrekt. Når jeg tolket den på den måten jeg gjorde, var det fordi statsministeren har gjort det flere ganger her i Stortinget og helt uttrykkelig brukt det som et argument for at det er i Norges interesse at EUs utvidelse blir så omfattende som mulig, fordi det fører til at også EØS-området utvides. Jeg har alltid regnet med at utenriksministeren og statsministeren tegner det samme firma, og at det den ene tenker, det tenker også den andre. Det var derfor jeg forsøkte å få utenriksministeren til å nyansere det bildet en smule – nettopp fordi denne utvidelse av EØS-området, sett fra Norges synspunkt, er ganske grunnleggende tvetydig. Det er en fordel at frihandelsområdet utvides – ja. Men den politiske ubalansen som hele tiden har vært der innenfor det rammeverket som EØS-avtalen utgjør, øker i takt med at den ene siden i avtaleforholdet blir tyngre og tyngre, samtidig som den andre siden ligger musestille og ikke forandres i størrelse i det hele tatt. Den utenrikspolitiske realitet i dette – og det er vel tross alt det som er utenriksministerens særlige ansvarsområde, ikke handelspolitikken – er at Norges posisjon i det alleuropeiske bildet marginaliseres i takt med at det blir stadig flere land som blir medlemmer av EU, mens Norge blir stående på stedet hvil. Det er det som er det virkelig bekymringsfulle politisk sett i dette bildet. Nå får jo utenriksministeren anledning til å komme tilbake til det i større omfang i den Europa-meldingen som Regjeringen skal legge frem, og der håper jeg også at han virkelig vil gå seriøst inn i den drøftelsen. Det var et viktig argument på nei-siden i den kampanje som ble ført i 1994 – jeg tenker på den venstreorienterte del av nei-siden – at dersom EU skulle vise seg å bli noe i retning av et alleuropeisk fenomen, så måtte også Norge ta opp sin stilling i lys av det og vurdere den på ny. Jeg har oppfattet Regjeringens uforbeholdne støtte til utvidelsesprosessen dit hen at Regjeringen også faktisk ønsker at EU skal bli et alleuropeisk fenomen, men foreløpig med det lille unntak at All-Europa ikke omfatter Norge. Og det er der jeg synes det er en grunnleggende tvetydighet, for ikke å si en selvmotsigelse, til stede i Regjeringens oppfatning av den europeiske virkelighet.
Jeg registrerer at representanten Inge Lønning forfølger et spor som han for så vidt har vært opptatt av i hele dag, nemlig Norges stilling i EØS-avtalen ved en utvidelse av EU. Nå er det vel utvilsomt at en utvidelse av EU uansett ligger en god del år fram i tid, og slik sett er det spørsmål man vil få rikelig anledning til å komme tilbake til. Men hvis man skal ta Inge Lønning på ordet, må man faktisk oppfatte det slik at Høyre mener at en utvidelse av EU med en tilhørende utvidelse av EØS-avtalen er i strid med Norges interesser så lenge vi ikke er medlem av EU, slik sett at hvis vi ikke blir medlem av EU, vil det være en logisk følge av det Inge Lønning sier, at da ønsker heller ikke Høyre i hvert fall ut fra norske interesser en utvidelse av EU. Det er i og for seg i seg selv et interessant poeng. Når det gjelder spørsmålet om Norges muligheter til å ivareta sine interesser i tilknytning til EØS-avtalen, forfølger Inge Lønning det poeng at siden EU-siden blir større, vil Norges mulighet til innflytelse bli mindre. Det kan selvfølgelig være noe i det. Man skal ikke unnlate å ha en intellektuell åpenhet for at det i hvert fall i prinsippet kan tenkes, men jeg tror at det er en altfor enkel logikk den Inge Lønning forfølger her. Ellers er det klart at det å være opptatt av Norges situasjon innenfor EØS-avtalen etter en utvidelse, selvfølgelig i seg selv er et poeng. Slik sett kan det være fortjenstfullt. Til slutt vil jeg for ordens skyld, fordi jeg tror Venstre etter hvert er det eneste parti som ikke har uttalt seg om østerriksk regjeringsdannelse og politikk, bare klart gi uttrykk for at også Venstre deler den vurdering av Haider og en eventuell deltakelse fra hans parti i en østerriksk regjering som jeg har inntrykk av har kommet til uttrykk fra alle andre partier enn Fremskrittspartiet.
Jeg har merket meg at alle partienes representanter, tror jeg, i dagens debatt har understreket behovet for en løpende debatt om utviklingen i Europa og i EU, og det er en debatt som Regjeringen ønsker å bidra til. Jeg kan forsikre bl.a. representanten Lønning om at Europa-meldingen som vi kommer med til høsten, nettopp vil gripe fatt i mange av de problemstillingene som er drøftet i dag, og se på hva dette betyr for oss og for Norge. Etter min mening er det viktig at vi tar oss tid til en grundig og nyansert debatt. Dette var også et spørsmål som bl.a. representanten Solheim var inne på, og Regjeringen ønsker nettopp at Europa-meldingen skal gi Stortinget og de politiske partiene et godt grunnlag for en fremtidsrettet debatt om Europa og vårt forhold til EU. Representanten Lønning utfordrer meg igjen på spørsmålet om EØS-utvidelsen, og jeg ser klart at en utvidelse av EU betyr en utfordring for Norge. Det er noe av det vi har prøvd å peke på. Jeg synes kanskje det er litt galt når representanten Lønning samtidig sier at Norge står på stedet hvil, eller at vi sitter musestille. Jeg synes at noe av det arbeidet vi har gjort, og som for så vidt en del representanter har pekt på her i dag, når det gjelder en rekke ordninger i forhold til EU, tyder på at vi ikke står på stedet hvil, men at vi ut fra det ståstedet vi har, som er grunnlaget etter folkeavstemningen i 1994, har utviklet en rekke redskaper for utfyllende kontakt med EU. Dette er noe vi løpende vurderer, og som selvsagt også vil komme frem i den stortingsmeldingen. Jeg synes kanskje at kritikken som går på at vi ikke tar dynamikken i EU til følge, skyter noe over mål. Representanten Jagland viste til uttalelser som kansler Klima er kommet med i Østerrike om Haider. Jeg hadde en liten følelse av at han kanskje mente at vi fra Regjeringens side burde ha vært klarere i vår kritikk enn det vi har vært. Jeg synes det er veldig positivt at østerrikske politikere selv tar et klart standpunkt til dette. Jeg går ut fra at det også vil bety at vi kanskje slipper å se Haider i regjeringsposisjon i Østerrike. Jeg vil understreke både det statsministeren sa, og jeg selv sa, om vår klare fordømmelse av Haiders uttalelse, og at det også vil være naturlig med en markering hvis vi skulle komme i den situasjon at vi må forholde oss til ham som et regjeringsmedlem, men at det i dagens situasjon heldigvis ikke er grunnlag for å spekulere på hvilke type reaksjoner dette ville ha. Representanten Godal tok for seg situasjonen i Russland og spesielt Tsjetsjenia og viste til de problemene vi står overfor ved at vi ikke kan gjennomføre en politikk som ivaretar også fundamentale menneskerettigheter i Tsjetsjenia, og jeg er enig med representanten i at det er et stort dilemma. Noe av det jeg ser som en utfordring her og en måte å følge dette opp på, er å styrke OSSE ytterligere. Jeg tror at vi må prøve å utvikle mekanismer for tidlig varsling og for forebyggende diplomati som en organisasjon som OSSE kan bruke. Jeg tror i hvert fall det er ett av de redskapene som kan være effektive. Selv Russland var med og aksepterte i Istanbul at konflikter som Tsjetsjenia-konflikten også er noe som OSSE kan være opptatt av. Det er ikke et indre anliggende på den måten at man ikke kan engasjere seg i det fra en organisasjon som OSSEs side, og derfor blir det organisasjonens og det internasjonale samfunnets utfordring å utvikle dette videre. Det er noe vi også fra norsk side vil prøve å videreutvikle innad i OSSE og også i forholdet til FN.
Det som fikk meg til å ta ordet, var representanten Lønnings siste innlegg. Det må etter min mening være et tankekors for representanten Lønning at dersom Haider nå virkelig kommer i regjering i Østerrike, er det nettopp etter et eventuelt samarbeid med Lønnings søsterparti i Østerrike, og så vidt jeg vet, har også Haider tidligere vært i samarbeid med sosialdemokratene i Østerrike. Det som fikk representanten Gundersen til å reagere, og som også har fått meg til å stusse, er det som oppleves som en selvmotsigelse i denne debatten. Poenget er nettopp at her står man overfor en politiker med tanker og idéer som, dersom de sitatene som har vært gjengitt her i dag er riktige og er satt inn i en riktig sammenheng, er av en karakter som ingen andre partier deler i denne sal. Det beste virkemidlet mot dette er etter min mening nettopp å ha en åpen dialog og en åpen debatt og slik kunne påvirke. Men derimot når det gjelder de landene og de statslederne Gundersen nevnte, f.eks. Putin, og de omfattende menneskerettighetsbruddene som foregår i Tsjetsjenia og som forestås av Russland, og jeg kan selv nevne f.eks. Kina, da er vi veldig opptatt av å ha en dialog, dialogen er det viktigste, i regimer som har vist seg veldig lite åpne, regimer som har vist seg lite mottakelig for demokratiske argumenter og åpen debatt, der er det nettopp viktig å ha en dialog, på tross av at der har man begått konkrete handlinger som er uhørte og som er klare overgrep. Dette finner jeg ikke logisk.
Jeg kan bekrefte at det er et tankekors at et parti som Haiders parti i det hele tatt kan være en aktuell regjeringspartner for noen i et normalt fungerende demokratisk samfunn. Det gjenstår å se om det virkelig kommer til å skje. Det jeg ytret som kommentar til representanten Gundersens innlegg, var at det for meg er ubegripelig at det for representanten Gundersen er ubegripelig at noen kan se med stor uro på at den type politiske prosesser er mulig nettopp i et av Europas eldste kulturland. Østerrike har som kjent et naboland som om mulig er et enda eldre kulturland, og der var det slik at et parti med en ganske dramatisk brunfarge faktisk kom til makten med noe som lignet på et absolutt folkeflertall bak seg. Jeg går ut fra at hverken representanten Gundersen eller representanten Danielsen mener at den folkelige oppslutningen legitimerte det partiet eller legitimerte at noen skulle være villig til å samarbeide med en slik politisk bevegelse.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 1 og 2.[[Votering, se side 1817]]
St.meld. nr. 45 for 1998-99 om eksport av forsvarsmateriell fra Norge i 1998 omhandler Norges salg av forsvarsmateriell og føyer seg inn i rekken som den tredje av årlige meldinger om Norges våpeneksport. Nivået på våpeneksporten i årene 1996-98 har vært relativt konstant. Omfanget av den årlige eksporten av forsvarsmateriell har variert lite i perioden 1996-98 og har holdt seg på omkring 1,1 milliarder kr pr. år. I 1998 utgjorde den samlede verdien av eksport av forsvarsmateriell, tilknyttede tjenester og utførte reparasjoner 1 135 291 000 kr. Komponenter, deler og delsystemer utgjorde nesten halvparten av eksporten. NATO, de nordiske land og andre europeiske land mottok i 1998 hoveddelen av eksporten. Det har vært stor grad av politisk enighet vedrørende disse årlige meldingene. Komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet, har således ingen merknader til denne meldingen. Fra Fremskrittspartiets side har vi levert en særmerknad, hvor vi tar til orde for at eksportlisensen bør justeres slik at materiell av defensiv karakter kan eksporteres noe mer liberalt enn i dag, slik at norsk eksport av våpenmateriell kan nå ut til et større potensielt marked. Vi har tatt til orde for at det ikke må være eksportbarrierer i forhold til de øvrige nordiske land samt NATO-landene.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.[[Votering, se side 1817]]
Det er en enstemmig komite som legger frem sin innstilling i denne saken. Arbeidet med å etablere en internasjonal domstol for å behandle det man omtaler som «internasjonale forbrytelser», har en lang forhistorie og startet så tidlig som 1947, men av ulike årsaker har det vært vanskelig å få dette til før nå. Norge har hele tiden vært en av pådriverne i dette arbeidet, og om Stortinget slutter seg til komiteens innstilling, blir vi blant de første til å ratifisere avtalen. Avtalen og vedtektene er undertegnet av 92 stater, og hittil er de ratifisert av seks stater. Det kreves ratifikasjon av 60 stater før domstolen kan etableres. Det har av Sikkerhetsrådet vært etablert denne type straffedomstoler tidligere, i forhold til Rwanda og det tidligere Jugoslavia, men disse er opprettet for et bestemt rettsoppgjør, og dette ligger innenfor Sikkerhetsrådets mandat å gjøre. En fast internasjonal straffedomstol må imidlertid bygge på traktatbestemte vedtekter. Den internasjonale straffedomstolen har ikke forrang for nasjonal straffeforfølgning i saker som kommer inn under domstolens virkefelt, som er krigsforbrytelser, folkemord osv., men trer i funksjon med etterforskning, påtale, rettsforhandlinger og dom først når en aktuell stat er uten vilje eller evne til selv å ivareta dette på en effektiv måte. Komiteen har imidlertid også forventninger til at domstolen gjennom sitt arbeid og praksis vil ha en positiv innvirkning på nasjonal lovgivning og rettspraksis på en rekke områder, selv om domstolens virke er nøytralt i forhold til statenes funksjon på disse områdene. I vedtektene fremgår det at domstolen ikke kan idømme dødsstraff, men i helt særlige forhold kan livstidsstraff benyttes. Dette har medført visse spørsmål i enkelte miljøer ut fra problemstillingen om hvorvidt Norge, hvor maksimumsstraffen er 21 år, for sin del kan møte visse problemer med deltakelse i et avtaleverk som gir adgang til livsvarig fengsel. Dette er vurdert, og man har kommet frem til at det ikke vil føre til slike problemer. Det kan begrunnes ut fra følgende: Domstolens maksimumsstraff er normalt 30 år, og det er kun i helt ekstraordinære tilfeller livstidsstraff kan benyttes. Det må her tas i betraktning hvilke forbrytelser vi snakker om, om man kan anta at slike straffeutmålinger vil være relatert til grove krigsforbrytelser, folkemord o.l. – i den grad det finnes noe som kan ligne dette. Domstolen er nøytral i forhold til de enkelte staters lovverk, slik at Norge for sin del ikke vil være bundet til å endre sine straffebestemmelser. Der hvor det eventuelt er idømt livstidsstraff, skal saken vurderes av domstolen etter 25 år for eventuell nedsettelse av straffens lengde. Og endelig: Norge har i dag ingen reservasjoner i sin utleveringslov mot livstidsstraffer – kun mot dødsstraff. Jeg viser ellers til komiteens merknader og til innstillingen.
Det er en viktig internasjonal avtale Stortinget i dag inviteres til å slutte seg til. Det representerer et sterkt fremskritt i den internasjonale rettsorden å få etablert en fast domstol, slik saken legger opp til. Vi får bare håpe at denne avtalen blir ratifisert raskest mulig av tilstrekkelig mange land, slik at den kan tre i kraft. Jeg kan være enig med saksordføreren når det gjelder viktigheten av saken, og at det av den grunn tross alt er anledning til å gi den en viss oppmerksomhet også i Stortinget. Vi må vel i tillegg til det saksordføreren var inne på knyttet til en oppfølging av de spesielle domstolene etter Rwanda- og Jugoslavia-konfliktene, også fremheve at dette på mange måter representerer en forlengelse av den rettsorden som man begynte å etablere gjennom Nürnberg-prosessene etter annen verdenskrig. Det er også viktig å trekke den linjen. Ellers er jeg enig med saksordføreren når det gjelder det litt mer spesielle spørsmålet om det at domstolen kan idømme livstidsstraff, skulle stå i veien, fordi vi bare har 21 års maksimumsstraff i egen lovgivning. Der er jeg uten videre enig i det som saksordføreren redegjorde for. Til slutt vil jeg nevne et kanskje enda litt mer spesielt spørsmål, nemlig om Kongens posisjon i Grunnloven skulle stå i veien for en ratifikasjon. Komiteen vurderte det slik at det, i likhet med det som proposisjonen sier, ikke står i veien for en ratifikasjon.
Representanten Harald Hove viste til Nürnberg-prosessen som en forløper – i hvert fall teoretisk og ideologisk – for det vi i dag drøfter, nemlig Den internasjonale straffedomstolen. Jeg har i den sammenheng også lyst til å vise til at det i dag faktisk er 55 år siden frigivelsen av Auschwitz. Det er, synes jeg, meget betydningsfullt at Det norske storting nettopp i dag drøfter en slik sak som har så stor betydning for det internasjonale samfunn når det gjelder menneskerettigheter og rettspraksis internasjonalt. Beslutningen om å etablere en permanent, global straffedomstol er etter Regjeringens syn et gjennombrudd for folkeretten. Dette spørsmålet har stått på FNs dagsorden i et halvt århundre. Domstolen vil redusere det internasjonale samfunnets reaksjonstid overfor de alvorligste internasjonale forbrytelsene. Blant annet vil dette være et klart fremskritt sammenlignet med etableringen av nye straffedomstoler etter vedtak i FNs sikkerhetsråd i hvert enkelt tilfelle, som saksordføreren, representanten Engebretsen, viste til. Vi håper også at domstolen slik sett vil kunne få en avskrekkende virkning. Nå er vi samtidig fullt ut klar over at domstolens faktiske effektivitet og virkning i praksis vil avhenge av de ulike statenes oppslutning om vedtektene og politisk vilje til å støtte domstolen. Et meget viktig prinsipielt skritt er imidlertid tatt. Det er fullt ut i tråd med den norske innsatsen til støtte for domstolsprosjektet under forhandlingene at vi nå går inn for norsk ratifikasjon.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 1817]]
Stortinget inviteres i dag til å gi sitt samtykke til inngåelse av en mellomstatlig avtale mellom Norge og EU om Norges deltakelse i arbeidet med Det europeiske overvåkingssenter for narkotika og narkotikamisbruk. Så langt komiteen har kunnet se, mener man at det er en god avtale for Norge å inngå, en avtale som er basert på at Norge anmodet om å få delta i dette samarbeidet i 1995, og en invitasjon fra EUs side om å starte forhandlinger fra 1996. Forhandlingene har vært ført fra 1997, og det er vel mulig man kan hevde at man brukte unødvendig lang tid på å avklare om denne tilknytningen til narkotikasenteret kunne baseres på en avtale knyttet til EØS-systemet. I alle tilfelle har det blitt avklart at det ikke var en vei som EU aksepterte, og så har man deretter gjennomført forhandlingene frem til den avtalen som nå foreligger. Det er grunn til å understreke at Norge har deltatt i samarbeidet siden 1996, og at det i realiteten neppe representerer noen forskjell mellom den deltakelse man så langt har hatt, og den man vil få i fremtiden. Det er vel grunn til å anta at det kan være årsaken til at det har tatt noe lengre tid enn helt nødvendig å gjennomføre forhandlingene, at det nettopp, slik sett, var et samarbeid man allerede var deltaker i. I alle fall: Komiteen anbefaler den fremforhandlede avtale enstemmig. Jeg vil gjerne for egen del legge til at jeg ser det som svært positivt at Regjeringen i tilknytning til forhandlingene om avtalen har understreket: «Norge har under forhandlingene gjort det klart overfor EU at spørsmålet om et dokument skal unntas fra offentlighet her i landet, skal avgjøres av norske myndigheter på grunnlag av norsk lovgivning.» Det er vel i og for seg en presisering av en relativt opplagt ting, men jeg vil understreke at i alle fall Venstre ser svært positivt på at Regjeringen passer på å understreke slike spørsmål.
I debatten tidligere i dag sa komiteens leder at Regjeringen ikke har framstått som påfallende offensiv for norske interesser i forhold til Europa – jeg tror det er omtrent riktig sitat. Jeg tror vel at det i særklasse må sies å gjelde EMCDDA, altså Det europeiske overvåkingssenter for narkotika og narkotikamisbruk. Dette senteret illustrerer på mange måter problemene i ryggmargsrefleksen til Regjeringen. For mange saker vurderes ut fra om de er EU-saker eller ikke. Kommer initiativet fra EU, er man for ofte skeptisk, avventende eller direkte negativ. Det blir et håpløst utgangspunkt for politisk arbeid. Vi må vurdere saker ut fra deres faktiske innhold og se om de er ønskelige og tjenlige ut fra våre interesser og våre politiske verdier. Det er dessverre på dette punktet Regjeringen nok en gang har trådt feil og kommer på etterskudd. Når det gjelder at saksordføreren flere ganger har påpekt at her har det tatt unødvendig lang tid, tror jeg kanskje representanten Hove bør se litt på Regjeringens behandling av denne saken. Dette narkotikasenterets oppgave er å skaffe fram objektiv, pålitelig og ikke minst sammenlignbar informasjon på et europeisk nivå om ulike sider ved narkotikahandel, narkotikamisbruk og konsekvenser av dette for individer og samfunn. Senteret skal gi statistikk og dokumentasjon om problemets omfang, og fremme forslag til tiltak for å bekjempe både utvikling av nye syntetiske narkostoffer og handel av narkotika inn til Europa. Får jeg understreke at dette faktisk kan være avgjørende og ha en avgjørende betydning for å forebygge den foruroligende spredningen av nye og såkalte trendy, men svært så farlige stoffer inn i mange ungdomsmiljøer. Vi som fulgte sosialminister Meltveit Kleppas forsøk på å stoppe norsk deltakelse i det europeiske narkotikasenteret, jf. telefonintervju med Bergens Tidende 28. februar 1999, gjengitt i avisen helt eller delvis de neste tre dagene, der hun gav uttrykk for at dette ikke var noen prioritert oppgave for Regjeringen, har spurt oss selv hva slags kunnskap og ansvar Norges sosialminister har overfor de økende stoffproblemene også i norske ungdomsmiljøer. Jeg vet ikke om sosialministeren har vært ute med politi, utekontakter eller natteravner i Oslos gater på nattetid, men jeg er helt sikker på at de nevnte interesser og instanser mer enn gjerne tar henne med seg ut. Det ble for så vidt ikke bedre med alt rotet fra statsministerens side i ulike spørretimesvar og i en orientering til Stortinget 10. mars i fjor. På denne bakgrunn er det faktisk interessant at Regjeringen i St.prp. nr. 29 nå framhever samarbeidet med senteret som særdeles viktig, og understreker følgende: «Dette vil gi bedre grunnlag for å bedre forebyggings- og behandlingsstrategier.» Vi får også «hurtigere registrering av endringer i misbrukssituasjonen», som det også står. En enstemmig komite gir da også samtykke til at det inngås en avtale mellom Norge og EU om norsk deltakelse i arbeidet med EMCDDA, slik saksordføreren også sa. Så kan jeg legge til at da komiteen var i Usbekistan høsten 1998, fikk vi et innblikk i de økende problemene landet og nabostatene har i forhold til narkotikatrafikken fra bl.a. Afghanistan, der smuglerne bruker Usbekistan som transittland, og etter hvert kommer seg inn i Baltikum og Skandinavia. Og vi kunne vel også lese i Dagbladet sist lørdag om noe av det samme. Her vil Europol bli en sentral europeisk samarbeidsinstitusjon. Også her har for øvrig Regjeringen tatt til vettet. Det ligger et forslag i Stortinget som understreker behovet for å få til en samarbeidsavtale med Europol. Kampen mot narkolangere, smuglere, profitører og de forskerne som utvikler stadig nye, syntetiske narkotika, kan aldri løses isolert innenfor en nasjonalstats grenser. De ufattelige tragediene som følger i kjølvannet av denne trafikken, tilsier at vi må gjøre alt som står i vår makt – også i internasjonale samarbeidsstrukturer – for å forebygge, bekjempe og kartlegge misbruksmønster og finne ut av nye stoffer. Derfor ønsker jeg St.prp. nr. 29 og den enstemmige og udramatiske komiteinnstillingen velkommen. Det er som kjent aldri for sent å ta til vettet!
Arbeidarpartiet er godt nøgd med at Regjeringa har teke signala frå Stortinget på alvor og forhandla fram ei avtale mellom Noreg og Det europeiske fellesskap om eit felles overvakingssenter for narkotika og narkotikamisbruk. Dette er viktig – viktig fordi at alle land i vårt nærområde har same problem. Å ha ein overordna felles strategi for korleis vi skal få redusert omsetnaden av narkotika og misbruket, vert difor veldig viktig. Det bør vere eit satsingsområde for alle nasjonar, då dette vil ha så stor verknad for utviklinga av våre samfunn i framtida. Difor er det bra at dette senteret får ei sentral oppgåve med å samle, analysere og formidle informasjon og kunnskap om narkotika og politiske spørsmål knytte opp til narkotika. Siktemålet er som sagt veldig bra. Det å kunne formidle kunnskap til medlemslanda vert viktig for framtidige nasjonale strategiar for å redusere omfanget av denne verksemda. Men det vert viktig at senteret arbeider slik at materialet kan samanliknast og vere udiskutabelt korrekt, for slik å kunne legge grunnlaget for å utforme tiltaka. Kva er trusselen i dag? Det er ikkje nok å berre ha som mål å redusere misbruket. Vi veit at dette faktisk er verdas største industri med ein årsomsetnad på minst 500 mill. dollar. Vi må sette inn alle krefter for å få bukt med denne organiserte handelen som rår i verda i dag. Aftenposten fortalde oss nyleg i ein reportasje om narkotikasyndikat som satsar for fullt i vårt land. Difor er det så viktig at vi har fått i stand denne avtalen, det gjev signal om at politiske styresmakter i vårt land tek denne handelen og misbruket på alvor. Samstundes ser vi at land i Europa er med og liberaliserer sitt syn på bruken av narkotiske stoff. Det bør vi som nasjon aldri gå med på, og difor vert det viktig at det frå norsk side vert signalisert klårt om at vi ikkje ønskjer liberalisering på dette området. Det er å gje tapt før krigen er starta. Vi aner ikkje kva konsekvensar det vil ha for vårt samfunn, og her bør vi arbeide for at alle land står solidarisk saman om ei felles oppfatning av problemet. Men som sagt, for å kunne kome vidare i ein slik kamp må vi ha kunnskap, og her vil eit europeisk senter vere viktig for å skaffe oss denne kunnskapen. Men det krev ein sterk leiarskap som har ei klårt definert målsetting. Vi må klårt seie ifrå om at handel og misbruk skal vere forbode og ikkje tillatast i nasjonal samanheng i dei samarbeidande land. Berre slik kan vi samordne oss i kampen med å nedkjempe dei internasjonale syndikata, som er kyniske i forhold til enkeltmennesket og til samfunnsutviklinga på dette området. Vi treng samordning på alle felt i denne kampen, og her kan vi einast om eit felles mål mellom landa og slik legge grunnlaget for å utnytte ressursane og auke innsatsen mot den kriminelle omsetnaden. Vi må langt sterkare i framtida i kampen mot narkotika infiltrere heile vårt samfunnsliv. Gjer vi ikkje det, vil den illegale omsetnaden få store konsekvensar for vårt velferdssamfunn. Vi må få alle engasjerte i kampen, vi må sette inn kreftene slik at vi vekker det «sosiale ansvaret» hos oss alle, hos foreldre, i alle våre utdanningsinstitusjonar og ikkje minst i arbeids- og fagforeiningar. I dag høyrde vi på nyheitene at like mange køyrer rundt på våre vegar – med små og store bilar – i narkotikarus som påverka av alkohol. Det fortel om at vi vil få store problem med å sikre tryggleiken for enkeltmenneska i vårt land på mange område. Vi vil ikkje vere ein føregangsnasjon, verken som industrinasjon eller som velferdsnasjon, om den utviklinga vi ser i dag, får utvikle seg med likesæle. Her treng vi å stå saman på tvers av alle politiske parti og slik gje arbeidet med å redusere sal og bruk, langt større ressursar. Difor er det viktig å skaffe seg kunnskap, for gjennom kunnskap kan vi samle oss om ein felles strategi mot omsetnad og misbruk. Det held ikkje å rette innsatsen berre mot misbrukaren; vel så viktig er det å sette kreftene inn mot dei som utnyttar ungdomen vår og får dei til å prøve ut slike rusmiddel. Difor er det så viktig å vere med i eit felles arbeid utover nasjonalstaten i ein felles kamp mot kriminelle miljø og mot organisert handel over landegrensene, og samstundes drive eit effektivt vern for vår oppveksande slekt. Det kan vi berre gjere ved å bruke meir ressursar på tiltak som aktiviserer ungdom og gjev dei eit innhald i kvardagen som vekker dei kreative kreftene hos kvar enkelt. Eg ser fram til at vi gjennom dette samarbeidet kan få utarbeidd ein nasjonal strategi for effektiv reduksjon av sal av narkotiske stoff i vårt land, og vi bør med bakgrunn i kor viktig det er, få vurdert om ikkje tida er inne til å få ein gjennomgang av dei tiltaka som kan settast inn i ein effektiv kamp mot narkotika. Gjennom ei slik offentleg satsing vil vi kunne få eit effektivt vern mot dei kreftene som berre vil utnytte veikskapen i samfunnet vårt.
Jeg er enig med representanten Hove, som er saksordfører i denne saken, og også de to representantene som har hatt ordet, i at dette er en viktig sak. Under utenriksdebatten tidligere i dag var globalisering et sentralt tema. Narkotikaproblemene er grenseoverskridende og krever et bredt samarbeid og utveksling av informasjon for en effektiv bekjempelse. Og Det europeiske overvåkingssenter for narkotika og narkotikamisbruk i Lisboa har en viktig rolle på dette område. Representanten Nybakk sa – det var kanskje ment som en kompliment – at det aldri er for sent å ta til vettet. Nå vet jeg egentlig ikke om det er helt sant, for jeg tror faktisk det i noen situasjoner kan være for sent, men la nå det ligge.[[Latter i salen]] Men det er tydeligvis aldri for sent å ta omkamp eller ta en ny debatt om den samme saken. Når representanten nå viser til statsministerens redegjørelse fra 10. mars i fjor og til avissitater fra 28. februar, synes jeg kanskje det kunne fått ligge i denne saken, fordi vi har hatt den oppe i diverse omganger tidligere i denne sal. Men ok, det er mulig at det er slik det skal være. Jeg har da bare lyst til å minne om at en av årsakene til at denne saken tok så lang tid, var nettopp uenighet mellom EU og Norge når det gjaldt tilknytningsform, fordi vi fra norsk side ønsket å få en samarbeidsavtale på grunnlag av EØS-avtalen. Årsaken til det var nettopp at dette skulle bli en så god avtale som mulig, som skulle gi oss så stor innflytelse som mulig, og det hadde også en del å gjøre med størrelsen på vårt støttebeløp. Regjeringen har jo ikke bare den følelse at opposisjonen er opptatt av dette, men har selv også et ønske om å skape best mulige avtaler for Norge. Jeg har derfor litt problemer med å se at det er så kritikkverdig at man gikk denne runden. Det som er viktig her, er at vi mistet ingenting i denne perioden. Det vi oppnådde, var en tredjelandsavtale, og den observatørstatus eller tilknytning vi hadde i perioden frem til vi fikk en tredjelandsavtale, var for så vidt den samme som vi har i dag. For den avtalen som nå foreligger, innebærer bl.a. at Norge får møterett og talerett i senterets styre, men ikke stemmerett. Rusmiddeldirektoratet vil bli tilknyttet EUs informasjonsnettverk, hvor relevant informasjon utveksles elektronisk, og det er positivt. Norges bidrag skal utgjøre 5,5 pst. av EUs bidrag. Det tilsvarer ca. 5 mill. kr pr. år, og utgiftene skal dekkes over Sosial- og helsedepartementets budsjett. Regjeringen mener at deltakelsen i narkotikabyrået åpner for et styrket samarbeid på et svært viktig område for Norge. Senteret vil bli et sentralt forum for dialog om narkotikapolitiske spørsmål, og Regjeringen ønsker at avtalen skal tre i kraft tidligst mulig. EU-siden er imidlertid ennå ikke i mål når det gjelder godkjenning av avtalen. Så vidt vi kjenner til, vil spørsmålet komme opp i Europaparlamentet i mars. Vi kan derfor først vente ikrafttredelse av avtalen på forsommeren, men det skyldes da ikke sendrektighet fra Regjeringens side.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 1818]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 1818]]
Formålet med Matvarehjelpkonvensjonen er å medvirke til den globale matvaresikkerheten og forbedre verdenssamfunnets evne til å dekke matvarebehovene i utviklingsland. Konvensjonen av 1. juli 1999 retter seg sterkere inn på å gi hjelpen til de fattigste landene; man har altså fått en bedre fattigdomsprofil. Argentina, Australia, Canada, Det europeiske fellesskapet og medlemsstatene, Japan, Norge, Sveits og USA er medlemmene i Matvarehjelpkonvensjonen. Det vil være i tråd med vår bistandspolitikk å ratifisere denne konvensjonen. Det er også forutsatt at kostnadene dekkes innenfor bistandsrammen når det fra norsk side er gjort framlegg om å øke den norske forpliktelsen fra 20 000 til 30 000 tonn hveteekvivalenter årlig. Komiteen har ingen merknader til dette og råder Stortinget til å gi samtykke til ratifikasjon av Matvarehjelpkonvensjonen av 1. juli 1999.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, se side 1818]]
Stortinget går da til votering over sakene på dagens kart.
Presidenten vil foreslå at utenriksministerens utenrikspolitiske redegjørelse i Stortingets møte 20. januar 2000 vedlegges protokollen. – Det anses vedtatt.
Her gjør presidenten oppmerksom på at det var dissens ved behandlingen i Presidentskapet, og flertallet ønsker følgende ekspedisjon: Referatsak 132 sendes finanskomiteen for så vidt gjelder vedtaksutkastets II-IV, mens I ikke tas under behandling. – Ønsker noen ordet?
Det var med stor forundring jeg mottok informasjonen fra Stortingets kontor om at dette forslaget ikke på normal måte ble foreslått sendt til finanskomiteen, men ble delt opp. Forslagets fire romertall er altså delt, slik at det foreslås at tre av dem sendes. Jeg har sett på et Dokument nr. 8-forslag som en helhet, og det at man stykker det opp, var meget interessant. Det betyr at vi for fremtiden når det kommer en stortingsproposisjon som inneholder forskjellige romertall, kan ta opp forslag i salen om å sende ulike romertall til ulike komiteer, eller eventuelt, hvis vi ikke ønsker å behandle det, gjøre det. Det var det første. Så går det på begrunnelsen – som jeg har bedt om og fått skriftlig fra Stortingets kontor – for ikke å ville sende I til komitebehandling, eller ikke ta det opp, som er § 47 i forretningsordenen. Jeg tillater meg å referere den, for jeg vil argumentere ut fra at det er den vi har fulgt. Der står det: «Når en sak er endelig avgjort, må den ikke bringes fram igjen, eller tas opp på nytt i samme samling. Er det påtrengende nødvendig, eller fremmer regjeringen proposisjon eller melding innenfor samme saksområde for Stortinget, kan vedkommende ting likevel fatte vedtak om dette, forutsatt at saken igjen blir komitebehandlet.» I lyder: «Stortinget ber Regjeringen umiddelbart fremme nødvendige forslag for Stortinget slik at avgiftsnivået på autodiesel blir redusert til nivå pr. 31. desember 1999.» En anmodning fra Stortinget til Regjeringen har ikke vært behandlet i denne samlingen. Vi har nettopp tatt utgangspunkt i denne bestemmelse i forretningsordenen når vi har fremmet dette forslaget. Hadde vi, som vi ellers ville ha gjort, fremmet forslag i form av paragrafer i dieselavgiftssystemet med andre øre pr. liter, med andre ord endret § 1 i det vedtaket, ville denne paragrafen kommet inn, fordi det hadde vært endelig avgjort. Vi har altså ikke i det samme vedtaks form, i paragrafs form og i øres form fremmet noe forslag, nettopp fordi vi selvsagt var klar over § 47 på dette området. Vi mente vi hadde funnet en form som var innenfor § 47. Hvis den argumentasjonen – hvis dette hadde vært en rettssak – ikke hadde ført frem, og man måtte hatt en subsidiær begrunnelse, så la meg også ta med den: Det står i § 47: «Er det påtrengende nødvendig, eller fremmer regjeringen proposisjon eller melding innenfor samme saksområde for Stortinget, kan vedkommende ting likevel fatte» osv. Altså var det slik: Hvorledes skal vi få Regjeringen til å benytte den rett som regjeringen eksklusivt er tillagt i § 47, til å kunne fremme forslag selv om de har vært behandlet tidligere i samme samling – for regjeringen har altså ifølge § 47 rett til å gjøre det, hva vi enkeltrepresentanter ikke har. Det at regjeringen skal ha rettigheter som ikke vi har, er jeg prinsipielt uenig i, men det er i hvert fall slik paragrafen nå lyder. Vi ville få Regjeringen til å gjøre dette, og fremmet da forslag om å rette en anmodning til Regjeringen. Selvsagt er en anmodning som bifalles av et flertall, et pålegg, men da ville vi ha holdt formalitetene på plass. Og det er jo formaliteter jeg går ut fra er begrunnelsen for at Presidentskapets flertall ikke vil ha saken til komitebehandling, og viser til at den er ferdigbehandlet. Så vi har nemlig tatt hensyn til det, og ville få Regjeringen til å bruke sin rett til å gjøre det, uten at Presidentskapet da skulle ha innvendinger om at saken tidligere har vært behandlet i samme samling. La meg også nevne at det etter hvert blir interessant å se andre typer forslag som vil komme fra andre representanter i denne sal, som har noe med kroner og øre å gjøre. Jeg går ut fra at da vil også Presidentskapets flertall avvise ethvert forslag om tilleggsbevilgning på statsbudsjettet for år 2000, i og med at det hadde sin endelige behandling i fjor høst. Så det blir ganske vidtgående konsekvenser hvis Presidentskapets flertall blir stående. Det eliminerer enhver mulighet for at en stortingsrepresentant kan fremme et Dokument nr. 8-forslag om tilleggsbevilgninger eller endringer av bevilgningene, fordi Presidentskapets flertall altså hevder at hele statsbudsjettet er endelig vedtatt, og det kan ikke gjøres endringer med mindre man mener det er «påtrengende nødvendig». Og det er den tredje argumentasjonsrekken min. Vi mener det er «påtrengende nødvendig» å gjøre noe med dieselavgiften, og det gjør vi også, fordi det viser seg at Stortinget har fattet sitt vedtak på et feilaktig grunnlag. I et par andre saker som verserer i dette hus for tiden, er jo dette at man har fått feilaktig informasjon, et poeng som man i de sammenhenger synes er viktig. Og den feilaktige informasjonen kom bl.a. gjennom et spørretimespørsmål i foregående uke fra Øystein Hedstrøm til finansministeren, som sier at det var forutsatt at den nye dieselen, som var omtrent forurensningsfri, eller hadde mindre svovelinnhold, skulle komme tidlig. Det viser seg at det gjør den ikke. Grunnlaget for Stortingets behandling når det gjelder dieselavgiftene, er annerledes enn det Stortinget fikk, og da er det i seg selv også «påtrengende nødvendig» at de stortingsrepresentanter som kom i skade for å stemme for disse dieselavgiftene på det grunnlaget at de trodde det kunne være tilgjengelig en annen dieselolje, får anledning til å ombestemme seg, i og med at de ikke hadde den kunnskapen som vi nå har fått fra finansministeren. Jeg viser til mediedebatt om dette som begrunnelse for det. I tillegg kommer også det at det må være lov også for stortingsrepresentanter å kunne si at på grunn av de virkninger dette har fått i det norske samfunn, anser vi det «påtrengende nødvendig» å gi et signal om at her vil noe bli gjort, istedenfor et signal som av mange vil bli oppfattet som en slags hån. Så til den siste argumentasjonen min, og jeg er litt spent på hvordan partiene vil forholde seg til dette. I Kommunenes Sentralforbunds landsting, hvor alle ledende kommunepolitikere er, var det en protokolltilførsel fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet med en henstilling til storting og regjering om snarest mulig å redusere dieselavgiften, og det var et forslag til vedtak og uttalelser som ble støttet av Høyre, det var vi som fremmet det. I Kommunenes Sen- tralforbunds landsting var det altså et klart ønske om at her burde storting og regjering sørge for at dieselavgiften ble redusert. Da synes jeg det er litt for uklokt om man bruker en veldig formalistisk holdning – mer enn det jeg tror jeg har brukt noen gang, og jeg har brukt en del av dem – til å si at man ikke kan behandle dette. Det er i hvert fall slik at jeg foreslår at Dokument nr. 8:30 sendes finanskomiteen til behandling, punktum – altså hele dokumentet – bl.a. med den politiske begrunnelse at det er påtrengende nødvendig at Stortinget forholder seg til et av de problemområder som er relativt dagsaktuelle i det norske samfunn. Enkelte har visse ganger gitt uttrykk for at Stortinget bør drøfte dagsaktuelle, store politiske saker, og her har altså Stortinget en anledning til å si: Ja, det skal vi gjøre.
Hr. Hagen har da fremmet et forslag om alternativ behandlingsmåte.
Jeg beklager at jeg var litt sen med å be om ordet, jeg trodde faktisk at noen hadde tenkt å forsvare Presidentskapets vedtak. La meg da bare få fylle inn – i tilfelle noen skulle summe seg for å gjøre det –at jeg for mitt vedkommende er enig med representanten Hagen. Jeg behøver jo ikke å ta stilling til alle hans argumenter for å gjøre det. Jeg tror på mange måter at det er mer enn tilstrekkelig det argumentet som ble brukt om «påtrengende nødvendig». Jeg vil minne om at finansministeren i dag i Dagens Næringsliv sier: «Vi kan ikke utelukke at beslutningen om avgiftsøkning som ble foreslått av regjeringen og vedtatt av Stortinget, ble truffet på sviktende premisser.» Det er klart at når det premisset legges ned, må Stortinget i en slik sak ha muligheten for å vurdere det, så etter mitt skjønn er dette rimelig klart. Men selv om ikke noen av Hagens argumentasjonslinjer skulle nå frem, vil jeg minne om at Stortinget med 2/3 flertall også har mulighet for å bruke hodet og ta en sak hvor det er politisk nødvendig å gjøre det. Det er i og for seg bare langt på vei en stemmerettsbestemmelse vi står overfor i § 47. Så jeg føler meg rimelig sikker på at det som er den riktige realiteten, bør kunne nå gjennom, og jeg vil derfor støtte det forslaget. Det har intet å gjøre med at dette forslaget tilfeldigvis er identisk med budsjettopplegget vi hadde for inneværende år, men det er av de ting som også sukrer det hele.
Jeg skal bare kort si at jeg ikke har tenkt å føre noen slags prosedyre her på forståelsen av forretningsordenen. Men min oppfatning er veldig klar på det punktet, at det første leddet i dette forslaget er – slik jeg bedømmer det – en ren omkamp om det som ble vedtatt i budsjettet før jul. På bakgrunn av det støtter jeg det som er flertallets vurdering i Presidentskapet om håndteringen av dette forslaget, og råder Arbeiderpartiets gruppe til å gjøre det.
Bare ganske kort: Vi slutter oss til den vurdering som stortingspresidenten gav når det gjelder behandlingen av denne sak. Men som en kommentar til det Jan Petersen henviste til, nemlig at finansministeren har uttrykt et behov for å gå gjennom premissene for det vedtaket Stortinget har gjort med hensyn til dieselavgiften, vil jeg si at det er en helt annen sak. Det skal være et møte i Finansdepartementet i morgen med representanter for lastebilnæringen. Der vil dette bli gjennomgått på en god måte. Og skulle det vise seg at det er behov for å gjøre en annen vurdering gitt at de premissene som Stortinget gjorde vedtaket på, ikke vil holde, vil det bli brakt fram for Stortinget på en dertil egnet måte. Jeg skiller derfor mellom den problemstillingen som Jan Petersen viste til, og det dokumentet som hr. Hagen forsøker å fremme for Stortinget, og som Stortinget allerede har tatt en stilling til.
Jeg har egentlig ikke noe behov for på vegne av det store flertallet i Presidentskapet som står bak dette forslaget, å forsvare det, fordi man etter mitt skjønn inviterer til en åpenbar omkamp om budsjettet. Det kan få noen konsekvenser når vi vet hvor omfattende budsjettet er, og hvor mye som da eventuelt kunne vært tatt opp i tråd med hva man hadde inne i sine alternative budsjetter. I dag er det 27. januar, så dette har virket i 27 dager. Det synes å være ganske kort tid etter at beslutningen er tatt, at man altså har fått innsikt i det man kaller at premissene ikke holder eller at det er «påtrengende nødvendig», eller hvilken formulering man enn velger å benytte seg av fra forretningsordenen. Jeg føler meg helt trygg på at dersom saken er slik at den virkelig er påtrengende nødvendig, og at vedtaket er fattet under premisser som ikke holder, vil Regjeringen vite å komme tilbake til Stortinget med denne saken. Og da vil vi være inne i en behandlingsmåte som er fullt i tråd med forretningsordenen. Så jeg vil anbefale at vi følger den vanlige saksgangen og lar Regjeringen ta hånd om denne saken. Man kunne gi signaler – signaler er det jo kommet massevis av, så det er ikke det at Regjeringen mangler signaler – men jeg synes ikke vi skal gå inn og styre Regjeringen eller instruere Regjeringen om denne sak. Det er ikke Stortinget verdig.
Flere har ikke bedt om ordet. Her foreligger det da to forslag. Det er Presidentskapets flertallsforslag om at referatsak 132 sendes finanskomiteen for så vidt gjelder vedtakutkastets II-IV, mens I ikke tas under behandling, og det er forslag fra Carl I. Hagen om at hele Dokument nr. 8:30 sendes finanskomiteen. Da kan vi gå til votering.
Referatsak 132 blir da å sende finanskomiteen for så vidt gjelder vedtaktsutkastets II-IV, mens I ikke tas under behandling. Videre ble referert: