Representanten Jan Petersen, som har vore permittert, har igjen teke sete. Ein heldt fram med handsaminga av
Det er positivt at behandlingen av Dokument nr. 8:58-forslaget viste at det ikke var grunnlag for å fremme forslaget, langt mindre for å vedta det. Forslaget reises ikke i dag, og begrunnelsen som ligger i forslaget, gjentas ikke i merknadene. Ja, begrunnelsen og argumentasjonen der er forsvunnet som dugg for solen. Forslaget skulle åpenbart bidra til å innsnevre – gjerde inn – handlingsrommet for statsråden. Resultatet har på vesentlige områder blitt det motsatte – økt handlingsrom for statsråden og Regjeringen. En kan slå fast av den behandling denne saken har fått og av den korrespondanse som har vært mellom næringskomiteen og statsråden, at det ikke på noe punkt er brudd med Stortingets forutsetninger. Det er således ikke rett når representanten Opseth i dagens debatt sier at behandlingen har dokumentert at statsråden ikke har fulgt opp. Det får et rituelt preg uten substans slik det er fremført her i dag. Hovedærendet for Regjeringen har vært å bidra til at det kan bli reell konkurranse. Andre politiske miljøer har vært mindre opptatt av dette. De har ikke kunnet forstå behovet for reell konkurranse når løsningen allerede er å finne mellom permene til IT Fornebu. Her har næringsministeren tatt grepet, og han har lyktes. Det er positivt at det i denne prosessen er lagt rammer for interessentene som melder seg, som er politikerbestemt. I dette arbeidet har Spjøtvoll-utvalget gitt viktige bidrag. Det er laget et opplegg i kontakt med universitets- og høgskolemiljøene. For oss i Venstre er det særdeles viktig. Jeg registrerer også av merknadene at Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet ser på dette som en unødvendig omvei, og det sier vel en del om hvordan en betrakter betydningen av å spille på lag med disse miljøene. I dagens debatt sa Høyre-representanten Inge Lønning at Spjøtvoll-utvalget bringer dette ned på jorden og gjør det til et mulig positivt prosjekt. Lønning har rett. Det var et viktig grep å bringe Spjøtvoll-utvalget inn i arbeidet med denne prosessen. Samtidig gir han en del av svaret på det Høyres representanter har spurt om i dag og etterlyst, hva som er igjen av Regjeringens grep og prioritering i denne saken. Svaret er altså at en har laget et opplegg som innebærer at det er reell konkurranse, og en har fått et politikerstyrt opplegg innenfor helhetlige rammer. Jeg synes det er svært positivt at det nå har meldt seg flere solide interessenter. Det gjør at Regjeringen kan velge en god løsning, og at en kan gjøre det uten å ha fasiten klar på innerlommen. Jeg er overbevist om at Regjeringen også på dette området gjør en så god jobb at Stortinget kan gå i godt merket løype når saken kommer hit til høsten. Hva er det som har skjedd siden sentrumspartiene nå kan leve med den løsningen som denne saken ser ut til å få i Stortinget i dag, er det spurt. For det første har det hele veien vært klart at viktige elementer i denne saken skulle til behandling i Stortinget. Dessuten er det slik at med den prosessen som nå foreskrives, så overtar ikke Stortinget saksbehandlingen, slik som det i en fase lå an til. Dessuten er det – og det er viktig – for første gang på to år brakt den nødvendige orden i denne saken med flere likeverdige konkurrenter som altså har samme mulighet til å bli valgt. Valg og prosess skal skje i åpent terreng, og det skal tas den nødvendige tid for å få dette i havn. Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet har i en merknad sagt at det må være en målsetting å få ulike interessenter til å samarbeide. Da næringsministeren på et tidspunkt antydet at det kunne være formålstjenlig, raste representantene Opseth og Hedstrøm og bebudet at statstråden skulle følges med ørneblikk. Og folk som har lang fartstid i denne sal, vet at når Opseth truer med å følge en sak med ørneblikk, så er det alvor! Nå tenker Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i de samme baner. De antyder at det kan være aktuelt med et samarbeid, men nå er situasjonen den at vi står overfor anbydere som har gitt så komplette bidrag at det ikke lenger synes å være like aktuelt. Det er sagt at i denne saken har vi sett at Regjeringen tilpasser seg det meste. Det er feil. I denne saken har vi sett at det har betydning hvem som sitter i regjeringsposisjon. Vi har fått reell konkurranse og politikerstyrte rammer. Nå gjør Stortinget om vedtak og innrømmer Regjeringen bedre tid. Det er positivt.
Det vert replikkordskifte.
Fleirtalet har aldri valt aktør i denne saka, det motsette vert ikkje sant same kor mange gonger det vert gjenteke. Og eg synest det er litt uverdig, når me no har kome til ei semje om korleis me skal gå fram framover, at dei same påstandane, som er direkte feil, vert gjentekne. Eg må seia at eg er ganske forvirra etter å ha høyrt på sentrumspartia i denne debatten, og ein kan lura på om det er grunnlag for den semja som innstillinga uttrykkjer. Fyrst sa Morten Lund tidlegare i dag at dette var ein braksiger for statsråden, og at fleirtalet på ein måte har bede statsråden om orsaking. Og så seier Kvassheim at det viser seg at det ikkje var grunnlag for dette forslaget. Dette er faktisk heilt feil! Det er det motsette som er tilfellet. Me stilte tre spørsmål til statsråden, og han bekrefta at han ville fylgja opp Stortingets vedtak og føresetnader. Det som er sagt i dag, kunne gje grunnlag for å tru at det ikkje vil verte tilfellet. Og eg vil gjerne ha stadfesting frå representanten Kvassheim som medlem av Venstre, eit av regjeringspartia, på at me ikkje får nye rundar frå regjeringspartia og/eller statsråden der ein vel å ikkje fylgja opp det fleirtalet i Stortinget har sagt. I motsett fall må vi få det på bordet i dag, og då kan det vere at situasjonen faktisk er litt dramatisk enno.
I den grad det her var et spørsmål, gikk det på om Regjeringen kan bekrefte at den vil følge opp Stortingets føringer for behandling av denne saken. Svaret på det er et entydig ja. Det jeg vektla i mitt innlegg, var at den avklaringen ikke har kommet nå, den har ligget der i flere måneder. Og som saksordfører Gabrielsen så treffende sa, etter at statsråden hadde vært i komitehøringen, flyttet han ikke på et komma, han stod som en påle. Altså har statsråden hatt en posisjon her i flere måneder, og det har vært en misforståelse at Regjeringen prøvde å trenere stortingsvedtaket og kjøre et annet løp. Det har blitt avklart gjennom behandlingen i komiteen at så ikke er tilfellet, og det er tilfredsstillende.
Jeg har tidligere i dag gitt uttrykk for at det var særdeles skuffende at regjeringspartiene har latt seg ydmyke i siste runde i denne saken av flertallet, bestående av Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet. Det har vært de som sitter nokså nær rundt Regjeringen, som sågar har uttalt det postulat at dette ville ha vært en god sak for Regjeringen å gå av på. Det har de da slettes ikke trengt etter at det kom fram at samtlige forutsetninger som Stortinget hadde lagt til grunn, var fulgt opp. Flertallet satt bare igjen med det reneste løskrutt. Men mitt spørsmål til Kvassheim går på følgende: Når Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet vil ha mer enn én interessent til å gå sammen med staten i dette nye selskapet –man ser altså gjerne at to eller flere går sammen – hvilken marsjordre er det da Kvassheim ser for seg at han skal be Sponheim om å følge opp i denne saken? Det kan åpne for at selskap som langt fra er blant de beste, nå får lov å delta i utviklingen av dette selskapet, et meget uforpliktende sådant. Man reduserer konkurransen, og man kan sitte igjen med helt andre forutsetninger enn det som anbudsåpningen bar bud om. Hvilket råd vil Kvassheim komme til å gi sin nære partifelle Sponheim i denne saken? Og så til slutt: Jeg forstår først i dag hva Steensnæs mente på Kristelig Folkepartis landsmøte da han gav uttrykk for at Regjeringens historie så langt måtte og burde skrives med gullskrift, når man tillater seg her i dag å rubrisere denne saken som en brakseier for Regjeringen.
På to viktige punkter har det framkommet i debatten i dag at behandlingen av saken har hatt praktisk betydning. For det første har det grep som statsråden og Regjeringen har tatt, ført til at det ble reell konkurranse fordi en nå rent tidsmessig la til rette for det. Jeg antar at Høyre erkjenner at det er slik, og at de er tilfreds med det. I debatten i dag har i tillegg representanten Lønning bekreftet at det hadde positiv betydning at statsråd Sponheim la opp til at Spjøtvoll-utvalget skulle komme med innspill i denne prosessen for å få nær kontakt med høgskole- og universitetsmiljøene. Det er altså to konkrete eksempler på at Regjeringen har nådd fram med sine prioriteringer. Så var det spørsmålet om hva jeg ville gi av råd i forhold til merknaden som går på at en skal medvirke til at ulike interessenter samarbeider. Mitt råd er at en forelegger disse interessentene som en skal forhandle med, den henstillingen. Men jeg vil også legge til at jeg allerede har registrert at disse aktørene har meldt tilbake at det synes å være lite aktuelt. Og det er de som må ha det avgjørende ordet i denne sammenheng. Det har vi gjennom debatten i dag også fått oppklart at både Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet mener. Dette er ingen diktat, men en anmodning om å reise en problemstilling.
I debatten rundt denne saken blir det brukt mest krefter på og er det mest interesse rundt uenighet om både detaljer og kanskje litt større spørsmål mellom politiske partier i Stortinget og i forhold til Regjeringen. Det kan sikkert være interessant, selv om det er litt vanskelig fra vårt ståsted nå i hvert fall å få tak i hva den egentlige uenigheten mellom Regjeringen og regjeringspartiene og Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet nå går på. Det er det litt vanskelig å få tak i. Det virker på meg som om regjeringspartiene er skremt inn i folden av det spillet som har foregått, og har kjøpt hele pakka. Men overfor signaler som kommer utenfra til denne salen, fra tunge miljøer som både flertallet og Regjeringen burde lytte mye til, f.eks. rektor Kaare Norum på Universitetet i Oslo, som kommer med signaler om at dette faktisk er en feil satsing, velger flertallet og også Regjeringen å lukke ørene fullstendig. Kaare Norum skriver i en kronikk i Dagbladet at dette er en avsporing av en viktig debatt. Diskusjonen burde heller gå på hva en skal satse på av forskning og deretter forskningsbasert undervisning og industri. Debatten burde ikke dreie seg om hvor det skal ligge, bygg ut det gode vi har! Kan Kvassheim på vegne av regjeringspartiene, forhåpentligvis, forklare hvorfor dette signalet og svært mange andre signaler fra både bransjen og utdanningsmiljøene overhodet ikke blir tillagt vekt, mens det politiske spillet om Regjeringen og mellom regjeringspartiene og Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet fullstendig overskygger det viktige innholdet i saken, nemlig hvordan vi skal sørge for å komme på banen når det gjelder IT, forskning og utdanning?
Nå er vi i den situasjonen at vi ikke kjenner den endelige aktør som skal i gang med å bygge opp dette IT-senteret på Fornebu. Vi kjenner heller ikke de komponentene som senteret skal bestå av. Jeg syns derfor det er altfor tidlig å konkludere med at dette vil ha stor negativ virkning. Min ambisjon er tvert imot å bidra til at vi får en etablering som bidrar til å få en offensiv på et område hvor det ligger store muligheter. Men det er viktig å ha med seg en del av de motforestillinger som er kommet fra høyskole- og universitetsmiljø, nettopp for å unngå å få en utforming på dette som svekker andre miljø. Det var derfor Spjøtvoll-utvalgets innstilling var så viktig. Jeg føler meg trygg på at i den videre håndtering av disse spørsmålene vil kontakten med høyskole- og universitetsmiljø samt et ønske om å få et senter som kan spille på lag med andre deler av landet, og ikke mot andre deler av landet, være viktige elementer når Regjeringen tar sin avgjørelse.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Stortinget er nå tilbake omtrent der vi var i fjor vår i denne saken. Det nye er at næringsministeren nå har forpliktet seg til å følge opp Stortingets intensjoner og vedtak på alle områder. Hvorfor i all verden denne lange omveien? Det burde være opplagt at Stortingets vedtak følges opp. Slik var det dessverre ikke – ikke før nå, noe som viser at forslaget vi i dag diskuterer, hadde sin virkning. Dette forslaget dreier seg ikke om hvorvidt Stortinget skal overta Regjeringens oppgaver, men om Stortingets vedtak skal følges opp. Nå skjer det. Da har Arbeiderpartiet oppnådd det vi ville. Sammensmeltingen av informasjonsteknologi, telekommunikasjon og multimedia har skapt en ny IT-næring. I tillegg er IT en avgjørende vekst- og konkurransefaktor i tradisjonelt næringsliv. Utviklingen går svært fort. Teknologien gjør at bedrifter, hvis de vil, kan dele opp sin virksomhet på flere land. Men realiteten er at mange nye vekstbedrifter søker seg til «klynger» og plasserer seg tett sammen. De ønsker å være del av et faglig miljø, ha personlig kontakt og adgang til kvalifisert arbeidskraft. Dette er grunnen til at IT- og kunnskapssenteret utvikles med staten som partner i mange land. Norge må derfor ha en helhetlig IT-politikk som forebygger at ny teknologi gir nye forskjeller i samfunnet, og som sikrer vår konkurransekraft. Det må også være et hovedmål å beholde viktig IT-kompetanse her hjemme og trekke på kompetanse fra utlandet. Men dette er ikke en selvfølge. Tvert imot er det en stor fare for at teknologi og kunnskap kan gå ut av landet. I vårt nabolag bidrar Øresundbroen til at Malmø- og København-området bindes sammen. Her skal det bygges kompetanse og etableres næringsliv over et bredt spekter. Danskene og svenskene planlegger et IT-vekstsenter med staten som motor. Målet er å danne klynger av kompetanse og næringsvirksomhet, slik at de kan konkurrere med andre byregioner i Europa. Planen er at IT-vekstsenteret skal romme en IT-høyskole og en forskerpark som bl.a. skal bistå mindre IT-virksomheter i oppstartfasen og være en felles ramme om større IT-virksomheters etablering i det som kalles Ørestaden. Telia er allerede i gang med å etablere seg der. Danmarks Radio har uttrykt ønske om å etablere et nytt, samlet mediehus. Lykkes danskene og svenskene, vil dette bli et område med en enorm vekstkraft og trekkraft. De vil selvfølgelig gjerne ha norsk IT-kompetanse med. Den danske næringsministeren sier bl.a.: For mange norske IT-virksomheter vil Øresund-regionen være det naturlige stedet å søke når virksomheten skal ekspandere eller finne samarbeidspartnere internasjonalt. Selvfølgelig skal vi samarbeide med dansker og svensker, men skal vi virkelig stille oss slik at norske virksomheter som vil ekspandere, må reise til København? Vi bør ha kraft nok, kompetanse nok, kapital nok og initiativ nok til å etablere slike muligheter i Norge. Derfor har vi understreket at et IT- og kompetansesenter må være av internasjonalt format. En helhetlig plan og et samarbeid mellom statlig og privat kapital er nødvendig for å få dette til. Dette har hele tiden vært utgangspunktet til stortingsflertallet, og til å begynne med var faktisk også sentrumspartiene med på den opprinnelige innstilling. Jeg er glad senteret nå kan etableres på de vilkår et flertall i Stortinget har bestemt. Industrisysselsettingen går nå ned igjen for første gang på fem år. Vi mistet 22 000 industriarbeidsplasser i fjor. Vår oljeavhengighet øker. Det bekreftes av det fremlagte reviderte nasjonalbudsjett. Det er på tide at næringsministeren tar tak i denne utfordringen. Derfor er det bra at spørsmålet om et IT-senter på Fornebu bringes tilbake til utgangspunktet.
Det blir replikkordskifte.
Det er bra at Dokument nr. 8:58 no vert vedlagt protokollen og er borte. Men eg synest at medlemene frå Arbeidarpartiet er litt pompøse når dei saman med Framstegspartiet skriv i merknads form at ein smule forseinking for eit IT-senter på Fornebu, som elles hadde altfor stram tidsramme, «kan få alvorlige konsekvenser for verdiskaping og velferd». No gjentok representanten Jagland det alvorlege ved denne forseinkinga. Det synest eg minner om «faren for hus og hjem», som det heller ikkje vart noko av. Meiner representanten Jagland alvorleg at det å ha ei forsvarleg saksbehandling og ta tilbydarane, som jo er mange, på alvor, har konsekvensar for velferda i Noreg? IT-undervisning vert det i alle høve i Noreg. Det er det våre undervisningsinstitusjonar som skal ta seg av, sjølv om undervisninga på Fornebu tidlegast kan starta opp når vi skriv år 2000. Vidare ynskjer Arbeidarpartiet at selskapa skal slå seg saman for å verta endå sterkare. Vil representanten Jagland stadfesta at det må det vera opp til selskapa sjølve å avgjera, fordi dei er private selskap i Noreg?
Det fikk alvorlige konsekvenser for arbeidsledighet og velferd den gangen vi lot industrien gå inn i problemer. Industrisysselsettingen sank. Det fikk ganske store konsekvenser for landet vårt. Jeg tror vi bør minnes det. Når det gjelder forsvarlig saksbehandling, er jo faktum: Det var opprinnelig et bredt flertall i Stortinget som ville dette. Så sender næringsministeren en oppfølgingsmelding til Stortinget, som flertallet reagerte meget sterkt på. Det sendes ut krav og retningslinjer når det gjelder etablering av senteret, som flertallet mener er i strid med det som ble formulert i Stortinget, og det blir sendt et brev fra flertallet om dette. Næringsministeren påstår at flertallet tar feil. Først nå, under behandlingen av Dokument nr. 8-forslaget, svarer næringsministeren det han burde ha svart på det opprinnelige brevet som ble sendt fra flertallet. Jeg kaller ikke dette for forsvarlig saksbehandling. Men nå har saken kommet inn på rett spor. Jeg er overbevist om at hvis vi somler mer med dette nå, kan det få store konsekvenser for Norge, fordi det er så mange andre magneter som trekker teknologi og kompetanse til seg i våre dager. Jeg vil bare referere til hva som skjer i Øresund-regionen. Men det er mange andre eksempler også, så jeg tror det haster med å komme i gang. Flertallet handlet slik det gjorde, nettopp for at vi ikke skulle miste mer tid enn det som allerede er mistet i denne saken.
Mesteparten av Jaglands innlegg var argumenter som var sentrale i debatten i februar. Jeg kan godt forstå at Jagland gjerne vil gjennomføre den debatten en gang til, ikke den vi nå står overfor, som altså dreier seg om et konkret Dokument nr. 8-forslag, som han selv endog har karakterisert som nødvendig for å slå ring om parlamentarismen. Etter nå å ha lyttet til både Jagland og Kvassheim før ham, må jeg ærlig innrømme at jeg er sterkt i tvil om hva Arbeiderpartiet og regjeringspartiene egentlig er enige om. Husk at forslaget som ligger til grunn for behandlingen i dag, ble fremmet fordi flertallet mente at Regjeringen hadde trenert saken, at de hadde opptrådt i strid med Stortingets forutsetninger, og at de ikke hadde fulgt opp Stortingets anvisninger. Så står det også ganske klart i innstillingen at Høyre og regjeringspartiene mener at næringsministeren har dokumentert at de kravspesifikasjonene som han har fremsatt, er innenfor Stortingets forutsetninger. Det har også Kvassheim gjort klart i dag; han har sagt at dette har vært klart i flere måneder allerede, altså lenge før denne behandling som nå er satt i gang, i det hele ble startet opp. Hvis det er slik at Jagland mener at næringsministeren har foretatt et tilbaketog, vil jeg gjerne spørre om han kunne være så snill å fortelle meg på hvilke punkter næringsministeren har foretatt et tilbaketog, hvor han altså ikke har opptrådt i overensstemmelse med Stortingets forutsetninger, og hvor han ikke legger sin anbudsinnbydelse til grunn. Hvis det er slik at vi nå skal legge annet til grunn enn det anbudsinnbydelsen gikk ut på, hvilket forhold mener Jagland at de aktuelle tilbydere har kommet til? Da har de jo budt på noe de ikke er bedt om å by på, etter stortingsflertallets oppfatning. Realiteten er vel at man her har frafalt knallharde premisser for et forslag, men så har man glemt å gjøre noe med selve konklusjonen, nemlig at Stortinget skal ha saken tilbake igjen.
Jeg kunne for så vidt svare med hva Høyres saksordfører for denne saken sa da krav og retningslinjer ble sendt ut. Han sa da at dette neppe kunne være i samsvar med stortingsflertallets oppfatning. Det var også stortingsflertallets oppfatning den gangen. Men næringsministeren benektet dette forholdet. Næringsministeren skrev imidlertid under behandlingen av denne saken i Stortinget – altså under behandlingen av dette Dokument nr. 8-forslaget – et brev som flertallet nå finner tilfredsstillende. Det gjelder at det skal være en helhetlig plan for dette, at Terminalbygget skal tas i bruk, og at man ikke i utgangspunktet innsnevrer boligarealet som skal være til disposisjon der ute. Disse forholdene har vært grunnleggende hele tiden, spesielt gjelder det en helhetlig plan og at man skulle kunne bruke de eksisterende bygningene, slik at det ikke skulle gå lang, lang tid før man kunne komme i gang med noe. Det er tidsaspektet som hele tiden har vært det avgjørende for Arbeiderpartiet i denne saken. Og da er jeg glad for at det brevet kom fra næringsministeren. Det jeg til dags dato ikke skjønner, er hvorfor han ikke kunne ha svart dette da flertallet sendte sitt brev den 14. april. Hadde han da svart det som han til slutt svarte, hadde denne saken vært ute av verden. Da hadde det ikke vært noe Dokument nr. 8-forslag. Så greit er det.
Først til det Jagland sluttet sitt innlegg med, nemlig at han var glad for at saken nå var brakt «tilbake til utgangspunktet». Jeg må be representanten Jagland om å forklare hva han mener med det. Betyr det at de føringene som nå er lagt, er slik at Arbeiderpartiet mener at man har skreddersydd opplegget til den milde grad at man er helt sikker på hvilken interessent det er som skal gå av med seieren? Så snakket Jagland om at IT-næringen danner «klynger», og at dette er utgangspunktet for å satse på en idé om IT-Fornebu, og han sa at det bygges opp slike miljøer rundt omkring i verden, og det er riktig. Men de fleste av disse klyngene er det næringen sjøl og utdanningsinstitusjonene som i utgangspunktet har tatt initiativet til. En annen viktig sak å ha med seg er at hvis man tar ideer som oppstår et annet sted, og forsøker uten å gjøre for mye med dem, å omsette dem til norsk virkelighet, kan man bomme fullstendig på målet. Det har skjedd før når norske politikere har adoptert ideer fra andre land og prøvd å gjennomføre dem i Norge. Da har de ikke blitt spesielt gode. Er det ikke slik når man skal bygge opp et IT-senter i Norge og bygge opp IT-kompetanse og -utdanning, at man må ta utgangspunkt også i norsk virkelighet, i norsk IT-bransje, i norske utdannings- og forskningsmiljøer? I denne saken er det overhodet ikke foregått på denne måten. Og er det ikke også slik at hvis man ønsker å bruke dette som et desentralisert virkemiddel – det har bl.a. Arbeiderpartiet gått inn for – må man ha en satsing som er desentraliserende i sitt vesen og ikke sentraliserende i sitt vesen?
Når jeg sier at saken er brakt «tilbake til utgangspunktet», er det fordi man nå får gjennomført stortingsflertallets vilje, som også sentrumspartiene var med på. Utgangspunktet var jo at flertallet ikke syntes det var noen god idé at staten bare skulle avhende disse tomtene uten å forsøke å få etablert noe næringsvirksomhet knyttet til IT ute på Fornebu. Det var utgangspunktet i fjor vår, og vi er tilbake der nå. At det så har vært mye argumentasjon à la det som replikanten nå kom med, får vi bare ta som en parentes, tror jeg, i norsk industrihistorie. Jeg tror det i ettertid vil bli oppfattet som relativt smålig. Det har ikke vært noe forsøk på å forfordele noen i dette. Men det er et faktum at noen har prøvd å drive fram ideer og få til samarbeid. Nå er vi alle glade for at vi har fått flere på banen, og kunne man også få noen av dem til å samarbeide, ville det være det aller beste for landet. Poenget har vært å prøve å koble sammen næringsvirksomhet, forskning og utdanning i noe nytt, som man har klart å få i stand i ganske mange andre land, og som har vært avgjørende for næringsutvikling i mange land. Det som skjer nå, er jo en sentralisering, for nå suges arbeidskraft opp fra hele landet, fordi man ikke er i stand til å utdanne mange nok. Studenter kjøpes opp lenge før de er ferdige, til de sentrale områdene. Det er hvis man klarer å utdanne mange nok og få driv i denne virksomheten, at man faktisk kan klare å få til desentralisering ute. Jeg tror at denne saken har vært satt ganske mye på hodet i lang tid.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Trass de ulike tilnærminger til denne problemstillingen, også gjennom det siste innlegget, fra representanten Jagland, ser det ut som om Stortinget iallfall kan samle seg om ett felles synspunkt, nemlig at en nå er fornøyd med at behandlingen av denne saken kan bli gjennomført på en betryggende og saklig forsvarlig måte. Debatten om et IT-senter på Fornebu var nemlig i ferd med å spore helt av. I stedet for å få en debatt om selve gjennomføringen av IT- og kunnskapssenteret, fikk vi en formaldebatt med parlamentariske undertoner om forståelse av Stortingets vedtak, om kravspesifikasjon og retningslinjer, om tillit til Regjeringens og næringsministerens håndtering av den videre saksbehandling. I forhold til Stortingets vedtak av 25. februar i år gjorde også innholdet i det fremlagte Dokument nr. 8-forslaget det helt nødvendig å få en avklaring på vesentlige punkter med hensyn til forslagsstillernes vurderinger og påstander. For det første: En opprydding når det gjelder forståelsen av arbeids- og oppgavefordeling mellom storting og regjering. Det er regjeringen som må ha ansvaret for å saksbehandle og forberede en politisk beslutningsprosess i Stortinget. Stortinget har verken saksbehandlingskapasitet eller den nødvendige faglige innsikt til å legge til rette for et politisk beslutningsgrunnlag. En annen sak er det selvfølgelig at det står Stortinget helt fritt å etterprøve regjeringens vurderinger og konklusjoner på alle punkter. For det andre: Det skal settes av nødvendig tid til en forsvarlig saksbehandling både fra Regjeringens side og her i Stortinget. Stortingets vedtak av 25. februar i år og de detaljerte krav som fremgår av det fremlagte Dokument nr. 8-forslaget, går jo ikke i hop. Jeg er glad for at forslagsstillerne også selv har innsett at det å be om at Regjeringen skal legge alle avtaler og kontrakter og vedtak fram for Stortinget til endelig godkjenning før iverksetting, slik det lød, ikke kunne gjennomføres på en forsvarlig måte innen de tidsfrister som var satt. Det at vi har kommet til enighet om dette, er selvfølgelig positivt. De sju anbyderne har et selvfølgelig, grunnleggende krav på en seriøs og forsvarlig saksbehandling. For det tredje: Det var nødvendig med en avklaring når det gjelder visse formuleringer i Dokument nr. 8-forslaget, som påstanden om at krav og retningslinjer skulle være i strid med eller avvike fra Stortingets behandling og vedtak i denne saken, videre at næringsministeren ikke skulle ha fulgt opp Stortingets vedtak og stortingsflertallets presiseringer. Dette er alle alvorlige påstander. Gjennom brev fra næringsministeren til næringskomiteen datert 26. mai i år ble det fyllestgjørende gjort rede for at departementet på alle punkter har forholdt seg til de vedtak og premisser som er lagt av Stortinget i denne sammenheng. De alvorlige påstander i Dokument nr. 8-forslaget blir ikke gjentatt i innstillingen fra komiteen. Det er det etter vår mening heller ikke grunnlag for, og dermed har vi fått en tilfredsstillende, men også helt nødvendig oppklaring på dette vesentlige punktet. Det er altså lagt opp til en behandling av denne viktige saken som bringer den inn på et rett spor, og som vi derfor for vår del, fra Kristelig Folkepartis side, ikke har noen problemer med å stille oss bak. Jeg merker meg også at både Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet nå uttrykker glede over at det har meldt seg flere anbydere til å bygge ut et IT- og kompetansesenter, men jeg vil bemerke at flertallet i utgangspunktet på ingen måte hadde tilrettelagt for en slik saksbehandling. Når det gjelder Høyres merknader og forslag, der de uttrykker full tillit til at Regjeringen vil kunne ta de nødvendige beslutninger i saken, og også i utgangspunktet skulle være best egnet til å gjøre seg opp en kvalifisert mening i saken, har jeg selvfølgelig ingen problemer med å slutte meg til det så langt tilliten til Regjeringens vurderingsevne angår. Hovedpoenget er imidlertid ikke at et stortingsflertall ønsker en avgjørelse i saken. Det er greit. Vår hovedinnvending har for det første vært rettet mot en prosedyre der Stortinget syntes å overta både utredningsansvar og saksbehandling på en måte som gjorde ansvarsforholdene uklare mellom storting og regjering, og dessuten at de knappe tidsfristene kunne gjøre både Regjeringens og Stortingets saksbehandling helt uforsvarlig. Sett på denne bakgrunn har jeg vanskelig for å skjønne hvorfor ikke også Høyre kunne være med og danne flertall for den behandlingsmåte som det nå er bred enighet om i Stortinget. Det har vel vært en tendens til en slags historieskrivning her, om hvem som hadde feil og hvem som kunne nyte seierens frukter. La nå det være. Det viktigste er, etter alle disse viderverdigheter og anslag til unødvendig dramatikk, å få denne saken inn på et riktig, forsvarlig spor. Det er jeg for min del glad for. Det bør også et samlet storting være glad for.
Det blir replikkordskifte.
Det er vel kanskje ikkje pent å prøve å ta lykka frå denne regjeringa, for det er vel som salig Ibsen seier i Villanden: «Tar De livsløgnen fra et gennemsnitsmenneske, så tar De også lykken fra ham med det samme.» Det er slik at nokon har stussa over korleis denne regjeringa heng i hop og korleis den står ut med nederlag etter nederlag – særleg gjeld det nokre av dei partia som er med og dannar regjeringsgrunnlaget. Men det er lett å forstå når representanten Morten Lund karakteriserer det som har skjedd nå, som «en brakseier» for Regjeringa, ein braksiger for næringsministeren. Er det slike episodar som er sigrar, forstår eg godt at dei på ein måte kan heise flagget og seie at dei har vunne ein god del i regjeringsposisjon. Lat meg stutt få summere opp noko av dette: Allereie attende i 1997, da vi behandla budsjettet for 1998, vart det sagt ein god del om dette IT- og kunnskapssenteret som Stortinget ville ha på Fornebu. Så vart dette følgt opp gjennom ei stortingsmelding, nr. 38, i mai i fjor, der det bl.a. frå Regjeringa si side vart lagt opp til at areala der skulle seljast ut utan nokon som helst føringar. Dette godtok ikkje stortingsfleirtalet; vi pressa ting på plass både når det galdt areal og ein god del andre føresetnader. Så vart det følgt opp att med ei ny stortingsmelding, St.meld. nr. 13 for 1998-99, om gjenståande spørsmål, der næringsministeren på mange måtar på ny tok ein omkamp med Stortinget. Da måtte vi gå så langt at vi i vedtaks form styrte nærmast både tidsprosessen og gjeremåla framover. Men i debatten sa næringsministeren faktisk at han var usamd i Stortingets opplegg. Så følgde han opp med nokre retningslinjer som går på tvers av stortingsvedtaket, og så må Stortinget på nytt presse ting på plass. Er dette å oppfatte som ein siger for Regjeringa?
Representanten Rudihagen fortsetter sin historieskrivning og er opptatt av at synspunkter blir ført til protokolls, slik at det i ettertid kan prøves hvem som kan feire seierens frukter i dette. Jeg var så vidt inne på det i mitt innlegg, og jeg syns egentlig at den debatten er rimelig uinteressant. Det er foreløpig kommet kommentarer til uttrykk i pressen, og fra dem som følger Stortinget – og de kommentarene er nokså entydige – om hvem som har måttet bøye av og hvem som har måttet justere sine standpunkter i forhold til det Dokument nr. 8-forslaget som foreligger. Jeg tror det er et historisk slitesterkt synspunkt som vil stå seg, men la historien få dømme. Det som er viktig, er at det som stod i Dokument nr. 8-forslaget, ikke gjentas. Som jeg sa i mitt innlegg, hadde det parlamentariske undertoner, der en hevdet at både krav og retningslinjer på flere punkt skulle være i strid med eller avvike fra Stortingets behandling og vedtak i saken, og at næringsministeren ikke skulle ha fulgt opp Stortingets vedtak og stortingsflertallets presiseringer. Det var alvorlige påstander. Jeg vil også legge til at gjennom den saksbehandling som næringsministeren la opp til, har vi fått sju anbydere som har meldt seg til å bygge ut IT Fornebu. Jeg vil gjenta at det ikke var mulig med det opplegget som stortingsflertallet hadde for tidsfrister og videre fremdrift i denne saken. Nå uttrykker alle glede over at dette har skjedd. Jeg håper at vi kan samle oss om dette viktige. Vi har fått saken inn på et riktig spor og fått den konkurransen vi ønsker oss om disse viktige arealene. Så får konklusjonen trekkes når Regjeringen kommer til Stortinget med sin proposisjon.
Jeg må innrømme at jeg synes mitt poeng fra replikken til Jagland, nemlig at det er vanskelig å forstå at regjeringspartiene og Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet er enige med hverandre, også står etter den replikkvekslingen jeg nettopp har hørt. Jeg forstår veldig godt at Steensnæs var bekymret for den meget sterke kritikken, med parlamentariske føringer, som han sier, som lå i Dokument nr. 8-forslaget. Det var jo helt klart mangel på tillit til Sponheim. Jeg husker godt at vi deltok i en fjernsynsdebatt hvor Steensnæs sa at på dette punktet var flertallet nødt til å rydde opp i sin kritikk, som han uttrykte det der. Nå har jeg inntrykk av at siden det ikke står noe i innstillingen, mener Steensnæs at det er ryddet opp i denne kritikken. Jeg er enig med Steensnæs i at det er ganske oppsiktsvekkende at flertallet, som fremmet forslag med alvorlige parlamentariske konsekvenser, som Steensnæs sier, i det hele tatt unnlater å kommentere det forholdet når innstilling i saken skal fremmes. Dette kunne man kanskje legge til side, hvis det ikke hadde vært for at Thorbjørn Jagland umiddelbart før Steensnæs’ innlegg faktisk gjentok tre punkter hvor han mente det var grunnlag for kritikken. Og da har man ikke lagt det hele ned. Da har man jo sagt at det er statsråden som har forandret oppfatning på det området og lagt seg ned i forhold til hva flertallet har gitt seg på. Det hadde vært greiere for oss andre om man nå var rimelig klar over hvem som egentlig hadde gitt seg – ikke fordi det har noe med det politiske spill å gjøre, men fordi dette har noe med hva slags IT-senter vi egentlig skal få. For hvis det nå er så klar usikkerhet om hva grunnlaget er, må vi jo stille spørsmålet: På hvilket grunnlag har egentlig firmaene budt? Er det på grunnlag av Sponheims regler eller Opseths regler? Dette synes jeg er veldig tydelig når det gjelder boligdelen. Her snakkes det fra Sponheims side om 30 boligenheter og 200 studenthybler, men fra Jaglands side virker det altså som om man må opp i de 1 300 boligene. Og da er mitt spørsmål: Mener virkelig Steensnæs at Regjeringen til syvende og sist kan gå inn for et senter som altså gir en utbygging på 1 300 boliger?
På ett punkt vil jeg være meget klar og presis, og det gjelder forholdet til de to alvorlige setningene ført inn i Dokument nr. 8-forslaget. Det er ikke gjentatt. Det er godt nok for oss. Selve Dokument nr. 8-forslaget hadde det som utgangspunkt og reiste den problemstillingen, og hadde det blitt gjentatt, hadde vi hatt en parlamentarisk situasjon som måtte avklares. Når det ikke gjentas, er det godt nok for oss. Så gjelder det det som Thorbjørn Jagland har gjentatt her, nemlig påstandene om at de tre punktene i høringene i næringskomiteen ikke skulle hatt noen betydning for konkurransen som er gjennomført. Der er det i våre merknader klart skrevet inn at de sju anbyderne med Regjeringens utgangspunkt likevel har holdt seg innenfor rammen av det som har vært konkurransen, og at alle sju derfor kan være med i sluttløpet. Det er avklarende. Det indikerer vel også at det næringsministeren har sendt ut av krav og retningslinjer for konkurransen, har vært i tråd med stortingsflertallets formuleringer. De har ikke kunnet påpeke at det har vært noen avvik fra det som ble lagt inn som en forutsetning, i forhold til det som faktisk ble sendt ut. Hadde det vært påpekt – og her har jo Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet lagt betydelig engasjement i og vekt på dette – ja, så måtte det jo ha avleiret seg i at i hvert fall ett anbud lå utenfor næringsministerens spesifikasjon. Ingen lå utenfor. Det mener jeg viser til fulle at næringsministeren på alle punkt har fulgt opp det stortingsflertallet har lagt til grunn for anbudsinnbydelsen.
Til representanten Steensnæs vil eg gjerne få lov å seie at når det gjeld spørsmålet om kven som har lagt vekt på kva når det gjeld å gje inn desse anboda, kan det vere like nært å tru at dei som har gjeve inn tilboda, har lagt vekt på Stortinget sine føresetnader. Men det var i og for seg ikkje det eg bad om ordet til. Frå parlamentariske leiarar for regjeringspartia blir det no gjentekne gonger forsøkt å stille spørsmål ved om brevet frå næringsministeren av 26. mai er ei stadfesting av det vi har meint heile tida, nemleg at krav og retningsliner som vart utsende av næringsministeren, ikkje var i samsvar med Stortingets vedtak nettopp på dei punkta som no næringsministeren seier ja til. Og om det no er slik at regjeringspartia spring frå næringsministerens brev, ja, då er vi om lag akkurat like langt. Og det vil eg ha avklart før denne debatten tek slutt. Står ein ved det næringsministeren har skrive i brev av 26. mai, eller gjer ein det ikkje?
Det næringsministeren skrev, det skrev han som skrevet står! At vi stiller oss bak dette, er selvfølgelig rett og slett fordi vi mener at det er sammenheng når det gjelder de retningslinjene som næringsministeren sendte ut etter vedtaket av 25. februar i år og det som faktisk nå også presiseres i brevet til komiteen, hvor han i fire punkter svarer bekreftende ja på alle spørsmål. Det stiller vi oss selvfølgelig bak, fordi vi mener det er en sammenheng i det. Men at det er ulik oppfatning av de tre punktene, har jo våre medlemmer i næringskomiteen også i sine merknader slått fast, at en har «ulik forståelse av disse tre punktene», men at en har registrert at dette «ikke har hatt noen betydning for konkurransen som er gjennomført og at de aktuelle tilbyderne på basis av regjeringens kravspesifikasjoner har levert tilbud i samsvar med Stortingets vedtak». Det er det jeg forholder meg til. Når alle de sju anbyderne har levert inn anbud i tråd med Stortingets vedtak, skulle det mer enn tydelig nok vise at det næringsministeren har gjort, er å forholde seg lojalt til Stortingets vedtak og beslutning.
Dermed er replikkordskiftet omme.
Mange timers debatt nok engang, ikke fordi sakens innhold har endret seg, men fordi statsråd Sponheim har satt seg i en situasjon hvor Stortinget har sett seg nødt til å ta rollen som førerhund. Det synes vi er synd, men må man, så må man. Det har hele tiden vært rimelig klart at statsråden ikke delte flertallets syn hva gjelder etableringen på Fornebu, men det er med interesse vi har fulgt statsrådens holdning når det gjelder å se bort fra klare vedtak og intensjoner. Vårt utgangspunkt i denne saken har vært at når man står overfor forslag til omstillinger eller nye ideer, bør de vurderes ut fra to synsvinkler. For det første: Hva kan det nye bringe av positive og negative forhold? Og for det andre: Hva skjer hvis vi ikke går inn for det nye eller ikke foretar den foreslåtte omstillingen? Det siste spørsmålet er kanskje minst like viktig som det første. Etter mitt syn unnlater de som er mest negative i denne saken, å stille det siste spørsmålet. For det er jo ikke slik at bare vi sier nei til tung statlig medvirkning, vil det være problemfritt. Et IT- og kunnskapssenter vil komme under enhver omstendighet. For Arbeiderpartiet har det hele tiden vært avgjørende at staten kan være aktivt med og forme deler av sentret, slik at føringene fra Stortinget virkelig kan bli en realitet. I motsatt fall tror jeg det vil være all grunn til å frykte både sentralisering og støvsuging av Distrikts-Norge for kompetanse. At staten er aktivt og tungt med, er den beste garantien for at sentret virkelig utvikler seg slik myndighetene og dermed høyskolene og universitetene ønsker. Arbeiderpartiet har ikke tatt standpunkt til hvilke private interessenter som skal stå for etableringen. Det er heller ikke vår oppgave. Det har hele tiden vært vår forutsetning. IT Fornebu har vist hva som kan være mulig å få ut av et slikt senter av positiv effekt, både for landet som helhet og for distriktene. Andre kan kanskje gjøre det bedre? Flertallet ber i hvert fall Regjeringen snarest å foreta en verdifastsettelse av eiendommen, slik at man kommer videre i saken, og at man forsetter forhandlinger med tre eller flere interessenter på denne tiden. Arbeiderpartiet håper at når vi debatterer denne saken neste gang, kan vi konsentrere oss om sakens innhold og ikke statsrådens holdning til Stortingets vedtak. Nå vil jeg legge til at en nasjonal strategi for IT ikke bare kan ses ut fra denne saken. Vi har lang tradisjon for at nasjonale og lokale myndigheter drar i samme retningen, og kanskje spesielt i denne saken ser vi at mye av det samme skjer. Det tenkes på samme måte i en del kommuner og regioner over hele landet. Dermed er det mulig å gjennomføre det som var utgangspunktet, å benytte IT også som god distriktspolitikk. Derfor var det overraskende at spesielt sentrumspartiene før helgen gikk imot den elektroniske motorveien som Arbeiderpartiet har foreslått. Det er negativt for bedrifter i distriktene, og det er negativt for distriktenes muligheter til å dra veksler på f.eks. KS, som kan bruke kompetanse og det elektroniske systemet som det framtidige IT-senteret utvikler, til å organisere f.eks. fjernundervisning for landets kommuneansatte. For å lykkes i den strategien som et IT-senter på Fornebu er en del av, må vi klare å ta vare på både de bedriftene og de sentrene som er bygd opp over hele landet. Vi ser at enkelte vurderer å flytte ut av distriktene nå, nettopp fordi det ikke er lagt til rette for at de skal få utvikle seg i distriktene. Dette er den største trusselen mot at dette skal bli en god distriktsnæring. Sånt kan skje når ikke sentrumspartiene engang er i stand til å legge en god, nasjonal strategi, men bare er opptatt av å begrense statens deltakelse og dermed risikerer å vingeklippe distriktene.
Da denne saken var oppe som en del av referatet for en tid tilbake, sa jeg at det var en besynderlig sak, og jeg må nok si at den er blitt enda mer besynderlig nå, ikke minst etter å ha lyttet på både Fremskrittspartiets, Arbeiderpartiets og regjeringspartienes oppfatning av hvem av dem som egentlig har vunnet, og hvem som har bakket ned. Hvis man noensinne skulle definere et bevegelig mål, tror jeg det må være IT Fornebu-saken, for her har jammen tingene beveget seg, og uklarhetene er fortsatt det som står igjen som det karakteristiske. Men jeg må si at jeg ikke tror det er noen rimelig tvil om at det er Stortingets største og neststørste parti som gjennom sitt Dokument nr. 8-forslag har satt i gang en prosess som de slett ikke hadde tenkt igjennom, og at de lever etter den ganske lykkelige setning at veien blir til mens du går. Realiteten er at de fremmet massiv kritikk i sitt Dokument nr. 8-forslag som de ikke har gjentatt, og som Steensnæs meget korrekt sa hadde klare konstitusjonelle føringer. Det som er realiteten, er at næringsministeren i sitt brev ikke har endret en tøddel på det anbudsgrunnlag som de to partiene så kritisk omtalte. Det er jo realiteten. Det flertallspartiene har ønsket å realisere, var fullt mulig å realisere innenfor de forutsetninger som næringsministeren trakk opp. Det sier bare en ting, nemlig at hele dette Dokument nr. 8-forslaget var en eneste stor misforståelse, fordi det har ikke vært nødvendig å endre på oppleggene for å få til det som flertallet ønsker seg. Det flertallet derfor gjør, og det bærer innstillingen helt tydelig bud om, er at de simpelthen ønsker å glemme hele kritikken. Men jeg må nok si at hvis man først hadde ønsket å glemme hele kritikken, synes jeg også man like godt kunne glemme kritikkens konklusjon, nemlig at Stortinget skal sette i gang saksbehandlingen. Man skal huske på at den konklusjonen kom jo fordi flertallet mangler tillit til at næringsministeren og Regjeringen gjør den jobben som de ønsket at de skulle gjøre. Konklusjonen har de beholdt, men de har glemt selve premisset. Jeg sa at uklarhetene er det gjennomgående her, og det må jeg nok si at jeg fortsatt synes de er. Hvis det altså er slik at hvorvidt det blir 30 boliger eller 1 300 boliger, er et uvesentlig og uavklart spørsmål, står det for meg som en ganske avgjørende uklarhet i en så stor sak. En annen ting som er uklar, er: Hva mener egentlig partene med punkt 6 i vedtaket fra 25. februar? Her tror jeg også det ligger ting som enkelte av partene vil ønske å glemme. Ikke minst er spørsmålet: Hva ligger egentlig fortsatt i «den store statlige deltakelsen»? Vi skal ikke være i tvil om at slik opplegget er, er vi i ferd med å få en betydelig statlig deltagelse i næringsvirksomhet i Norge. At Arbeiderpartiet gjør det, er jo ikke så underlig, men at Fremskrittspartiet gjør det, er mer enn underlig. Og det er ekstra underlig fordi Fremskrittspartiet har forsøkt å tegne to bilder av seg selv i løpet av dette året. Det ene er at de har sagt det samme om politiske spørsmål i 15 år. Det sa Carl I. Hagen på fjernsynet forrige uke. Og jeg må ærlig talt si at på dette punktet har de ikke sagt det samme. Her er det en politisk saltomortale. Det partiet som en gang gikk knallhardt mot statlig deltagelse, går nå uten noen form for utredning inn for en av de største statlige deltagelser i næringsvirksomhet som vi noensinne har hatt. Det har ikke partiet sagt i 15 år. Så har dessuten Carl I. Hagen forsøkt å skape et bilde til, nemlig at alle de tanker han har tenkt, har han til enhver tid tenkt først. Og jeg må nok si til Fremskrittspartiet at den tanken som her fremmes om den store statlige deltagelse, er en tanke sosialistene har tenkt først. At man nå tenker annerledes, det får så være, men da kan man ikke si at man har sagt det samme i 15 år. Det er derfor åpenbare kursskifter vi her står overfor. Og det vi da ser, er det Fremskrittspartiet vi har sett i mange år, som hopper og spretter litt rundt i det politiske terrenget.
Det blir replikkordskifte.
Det er mange som hevdar at Høgre er på sidelinja i norsk politikk, og i denne saka får vi til overmål dokumentert desse utsegnene. Høgre har ikkje i det heile synspunkt på korleis ein skal utvikle ei næring som vi alle veit er ei framtidsnæring. I tilfelle det i det heile skal vere noka utvikling på dette området, skal det eine og aleine skje på privat initiativ i ei tid der vi ser at stadig fleire nasjonar finn det nødvendig med tett partnarskap mellom privat og statleg kapital for å møte slike utfordringar. Og så i ein debatt der dette er svært viktig, set høgrerepresentanten Inge Lønning seg stort sett til å fronte saka. Eg meiner å seie at etter det som skjedde i formiddagsmøtet, dreg eg framleis ikkje i tvil representanten Inge Lønning sine teologiske kunnskapar, men eg begynner å lure litt på hans teoretiske kunnskapar, for det er ikkje nokon særleg tvil om at det nok skal meir til enn fromme, gode og kjappe kommentarar i ei sak som denne. Spørsmålet mitt til representanten Petersen er: Kvifor er Høgre imot eit IT- og kunnskapssenter på Fornebu som det no viser seg at eit stort fleirtal av dei verkeleg store norske verksemdene gjerne vil ha – og gjerne vil ha i samarbeid med staten, og kanskje nettopp difor? Då må det vere ein brest i Høgre si industripolitiske tenking.
Jeg synes det var særdeles oppløftende at Opseth nå velger å gå tilbake til og snakke om selve innholdet i saken, slik vi gjorde den 25. februar, og ikke gjøre et eneste forsøk på å redde dette pinlige Dokument nr. 8-forslaget som han selv har satt sin underskrift under. Og det er vel et uttrykk for at også Opseth har forstått at dette var et forslag uten grunnlag. Når det så gjelder de spørsmålene han fant å ville stille, vil jeg for det første si at vi nettopp i debatten 25. februar, som Opseth da åpenbart ikke husker, gjorde rede for hvordan vi ønsker å utvikle dette senteret. Her vil man se at vi har to hovedkomponenter med hensyn til etterutdanningen – det gjelder det de offentlige institusjonene skal inn med, og det gjelder det som private engasjementer skal inn med. Men det som er poenget med dette opplegget, er at det tar høyde for markedets reaksjoner på det som kommer ut. Det som ikke minst er problemet med Opseths forslag, er de store boligdelene, som de riktignok snakker mindre og mindre om, men som fortsatt ligger under der, og som ikke bør være der. Opseths problem er selvfølgelig – han kan rette alle mulige innvendinger mot Høyre – at IT-næringen selv kanskje er den aller fremste kritikeren av denne ideen hans. Det er jo hans første problem. Det er liksom den gammeldagse industrireisingen som Opseth har vokst opp i, som fortsatt preger hans virkelighet. Men ved inngangen til et nytt årtusen blir en gammeldags kraftsosialist litt avleggs.
Jeg tenkte jeg først skulle stille Høyre-lederen noen spørsmål om dette med det parlamentariske system og de synspunkter hr. Gabrielsen og delvis hans partikollega Inge Lønning kom med i formiddagsmøtet, og høre om Høyre-leder Jan Petersen er enig i dem. I så måte vil Stortinget, hvis det blir gjennomført, gå usedvanlig gode tider i møte, fordi ca. 80 pst. av saksmengden i dette hus da ikke ville eksistere lenger. Og vi vil i hvert fall ikke få oss forelagt en sak som det vi har fått fra næringsministeren om bruk av eierrettighetene i Norsk Hydro i forbindelse med en aksjeemisjon eller tilbud, for det er jo sånne småting som ligger under Regjeringens fullmakter og som Stortinget selvsagt ikke skal blandes borti. Er det virkelig slik at Høyre mener at Stortingets innflytelse skal begrenses så enormt at vi aldri skal ta stilling til de virkelig store sakene? En sånn stor sak er selvsagt utvelgelsen av det selskapet eller den selskapskonstruksjon som skal stå for byggingen, gjennomføringen, ledelsen og etableringen av et IT- og kunnskapssenter på Fornebu i henhold til Stortingets vedtak. Hr. Petersen later som om dette Dokument nr. 8-forslaget ikke har betydd noe. Det har fått på skinner, på normal måte, denne saken, og da er det selvsagt Stortinget som til slutt skal fatte vedtak om hvilket selskap eller hvilken selskapskonstruksjon som skal ha nettopp det oppdraget. Det er det det har vært noe tvil om. Det er det ikke lenger noen tvil om. Regjeringen skal utføre sitt helt ordinære saksarbeid og komme med sine anbefalinger i en proposisjon, og så er det Stortinget som treffer den endelige beslutning. Dette Dokument nr. 8-forslaget var nødvendig for å få det på plass. Kan ikke hr. Petersen i hvert fall se at vi har oppnådd det med Dokument nr. 8-forslaget? Og når det gjelder utskjellingen og kritikken av Fremskrittspartiet fra Høyres leders side, tar jeg det med knusende ro. Vi har alltid stått på at det er en offentlig oppgave å sørge for en skikkelig utdanning av det norske folk, og det har ganske enkelt ikke hr. Petersen oppfattet når det gjelder prosjektet på Fornebu.
Jeg må si at den siste kommentaren fra Hagen er helt åpenbart useriøs. For det det dreier seg om, er ikke om staten skal stå for utdannelse, det vet Høyre som utdannelsesparti meget godt, og vi har en politikk for det området. Men det som har vært spørsmålet, og som hr. Hagen aldri har greid å svare på enda så mange ganger vi har diskutert dette, er hvorfor man skal inn med denne store statlige industrireisingen. Og nettopp det at han nå ikke snakker om dette, tyder på at han er på vei ut av det. Men når hr. Hagen sier dette, er det muligens fordi han oppfatter alle innvendinger mot det han sier, som utskjelling av seg selv, og jeg synes at Fremskrittspartiet, som Stortingets nest største parti, på dette punktet burde vise noe mer modenhet. Så til selve hovedpoenget med Hagens innlegg. Det er jo flertallet selv som gjennom vedtaket i februar har bestemt hvordan saksbehandlingen skulle være. Så fant de ut, fordi de rettet knallhard kritikk mot statsråden, at de måtte legge om saksbehandlingen. I mellomtiden har de glemt den knallharde kritikken, men de har altså blitt stående igjen med selve konklusjonen fra denne knallharde kritikken, nemlig at de vil at Stortinget skal overta saksbehandlingen. Dette er en helt konkret vurdering av den saken vi står overfor. Og jeg er meget forbauset over at hr. Hagen spør meg om generelle parlamentariske prinsipper nettopp på bakgrunn av dette. Det det dreier seg om – jeg ville faktisk gitt flertallet det råd – er at de burde stått ved den behandlingsmåten som de vedtok den 25. februar. Det er noe underlig ved Hagens innlegg. Noen ganger lurer jeg faktisk på om han husker hva han vedtok den 25. februar.
La meg først minne representanten Petersen om at dette er et replikkordskifte etter hans innlegg, og ikke mitt, i og med at han sier at jeg burde svart på hans spørsmål når jeg tok replikk for å stille ham spørsmål. Bare for å oppklare det. Og så husker jeg godt vedtakene fra 25. februar i seks punkter. De var helt greie, inntil noen begynte å tolke det at Regjeringen utpeker det selskapet som skal få i oppdrag å etablere kunnskapssenteret, dit hen at det ikke skulle legges frem for Stortinget til behandling og godkjennelse. Det var den uklarheten som bl.a. regjeringspartiene og hr. Petersen skapte, at når Regjeringen skulle gjøre den ordinære jobben, tolket man det dit hen at saken ikke skulle tilbake til Stortinget, som jo er en helt normal foreteelse, og som selvsagt lå i kortene. Da ble det nødvendig med et Dokument nr. 8-forslag for å sette dette på plass. Det var i litt skarpe formuleringer, slik at når det til slutt kom til enighet mellom regjeringspartiene, Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, så hadde alle et eller annet de kunne si de hadde vunnet frem med. Det var derfor det var litt skarpe formuleringer, slik at også Regjeringen skulle bli fornøyd, når de til slutt var med på det som var det viktigste å bli med på. Det hr. Petersen ikke har oppfattet når det gjelder IT-undervisning, er at det er intet som går så fort som utviklingen der. Og skal de som driver med IT-undervisning, være på topp og følge med i tiden, så må de samtidig som de underviser, også jobbe i IT-bedrifter. For hvis man har fått sin utdannelse for fire år siden, er man akterutseilt. Det er nettopp kombinasjonen av det private, dynamiske innslag og den offentlige delen som skal stå for undervisningen, koblingen her, som er en av de positive og fornuftige tingene. Der er det i hvert fall klart at hr. Petersen leder et konservativt parti, for de lever bare i gamle dager og er ikke i stand til å fornye seg inn i det neste årtusen – eller 1999, som vi nå er i.
Med utgangspunkt i det siste må jeg få minne Hagen om at det eneste jeg sa om Fremskrittspartiet, var at de nå var nødt til å bestemme seg – for enten har de foretatt en politisk kursendring, og det er i og for seg greit nok, eller så er dette det samme som de har sagt i 15 år. Jeg sier bare at det er ikke slik at Fremskrittspartiet her har vist noen klar linje, det er nettopp denne 180 graders snuingen, eller saltomortalen eller hva man vil, til fordel for stor statlig industrireising som er det nye. Og det er helt greit, men da kan man ikke samtidig si at man har sagt det i 15 år. Det må også Hagen akseptere. Ellers må jeg ærlig innrømme at Hagen nå improviserer ganske fritt, for det han påstår, er faktisk at de ansatte i bedriftene der ute, nærmest – ja, det er et krav til dem – også skal drive en del av undervisningen. Det gir meg en noe nærmere forklaring på punkt 6 i vedtaket av 25. februar, som foreløpig har vært ganske uklart. Men jeg er ikke sikker på om denne føringen, som er ganske konkret, i virkeligheten også deles av alle i flertallet. Ellers vil jeg gjerne si at hans poeng om at det ikke har vært klart hvordan saken skal behandles, synes jeg er mer enn underlig. Det står nemlig i punkt 1 i vedtaket fra 25. februar: «Snarest og før 1. juni 1999 utpekes hvilket selskap som skal få i oppdrag…» Utpekes kan bare bety én ting, nemlig at da får den som skal gjennomføre det, vite at han skal gjennomføre det, og at det har bindende virkning. Hvis flertallet hadde ment at saken skulle tilbake igjen til Stortinget, ville de selvsagt sagt det, men det gjorde de altså ikke. Så her er det flertallet som har ombestemt seg når det gjelder sak. Ellers er jeg enig med Hagen på ett punkt, nemlig at det ikke var han som holdt innlegg. Ja, det er faktisk en av manglene ved denne debatten at Carl I. Hagen er den eneste parlamentariske lederen som ikke fremstiller seg her for å holde et innlegg, og så få replikkordskifte etter seg. Det kan jeg imidlertid godt forstå at han har valgt ikke å gjøre.[[Munterhet i salen]]
Replikkordskiftet er dermed over.
Det er nå drøyt tre måneder siden Stortinget fattet flere vedtak om prosess for etablering av et IT- og kunnskapssenter på Fornebu og om organiseringen av dette. Ikke minst fordi Regjeringen i St.meld. nr. 13 hadde foreslått et noe annet opplegg enn det Stortinget til slutt vedtok den 25. februar, har det vært avgjørende for Regjeringen å følge opp Stortingets vedtak så presist og hurtig som mulig. På disse tre månedene er det utformet et detaljert konkurransegrunnlag innenfor rammen av Stortingets vedtak, og det er gjennomført en konkurranse om å legge fram den beste planen. Jeg er glad for at mange har tatt imot utfordringen om å delta i konkurransen, og at det ved fristens utløp, den 18. mai, ble levert inn flere seriøse og gode planer for utviklingen av Fornebu-senteret. I innstillingen som behandles her i dag, legges det opp til at Regjeringen innen den 1. juni skal ta stilling til hvilke aktører en vil forhandle videre med. Slik saken har utviklet seg, tror jeg det er en bedre løsning enn å skulle beslutte hvem som har den aller beste planen innen den 1. juni, som jo er i morgen. Blant tilbudene som interessentene har levert inn, er det flere planforslag som er så gode og så seriøse at det er mest forsvarlig å ta med flere av dem i videre forhandlinger. Jeg tror det vil skape det best mulige grunnlaget for til slutt å kunne velge en av dem. En grunn er at denne saken gjelder store verdier som er fellesskapets eiendom. Det er i seg selv en viktig grunn for videre forhandlinger, ettersom en her skal komme fram til samarbeidsformer som både gir det beste IT-senteret, og som også sikrer en forsvarlig forvaltning av eiendommer til mange hundre millioner kroner. Det er det økonomiske aspektet. Gjennom forhandlinger må staten også sikre seg at de mange andre forutsetninger Stortinget har lagt til grunn for senteret, vil bli realisert. Det gjelder ikke minst at senteret skal fungere i et samspill som styrker regionene og ikke svekker dem. Videre skal senteret ha de nødvendige kvaliteter for å hevde seg internasjonalt, og de etablerte offentlige utdanningsinstitusjonene skal ha kontroll med egen virksomhet på Fornebu. Det trengs forhandlinger for å være sikker på at tiltalende og kreative forslag i tilbydernes plandokumenter lar seg gjennomføre i praksis og blir gjennomført i praksis. Jeg synes likevel det er rett å presisere at Regjeringen var beredt til å følge opp ordlyden i Stortingets opprinnelige vedtak av 25. februar; at en allerede nå skulle utpeke hvilket selskap som skal få i oppdrag å utvikle og gjennomføre planene om et IT- og kunnskapssenter på Fornebu. Det ville imidlertid gjort de videre forhandlinger mer krevende og medført en større risiko for at disse forhandlingene ikke ville ført fram. Det har vært fokusert mye på EØS-reglene om konkurransevridende statsstøtte i debatten om Fornebu-senteret. Jeg synes det er viktig å få fram at disse reglene ikke er der som en ubegrunnet formell begrensning av statens handlefrihet, men at de er til for å sikre at en aktør i markedet ikke gis særbehandling av staten. Disse reglene er altså med og sikrer konkurransen i næringslivet. Arbeidet med å fastsette takst for statens eiendommer på Fornebu vil skje i samsvar med EØS-reglene og bli gjennomført så raskt som mulig. Takst vil bli gjennomført i sommer etter at kommunestyret i Bærum har behandlet kommunedelplan 2 for området. En vedtatt kommunedelplan som fastsetter hva eiendommene kan utnyttes til, er et nødvendig grunnlag for å kunne fastslå eiendommenes verdi. Regjeringen vil, i tråd med de framsatte forslag til vedtak, legge fram en stortingsmelding om status og opplegg for videre forhandlinger innen vårsesjonens slutt. Innstillingens forslag til vedtak om at saken legges fram i en stortingsproposisjon senest den 1. oktober er også i samsvar med det forbehold Nærings- og handelsdepartementet har tatt i sine krav og retningslinjer fra den 8. april. Her opplyses det om at «økonomiske disposisjoner Regjeringen ikke har fullmakt til å gjøre på egen hånd, vil måtte legges fram for Stortinget for beslutning». Proposisjonen vil også inneholde Regjeringens vedtak om samarbeidspartner og opplegg for IT- og kunnskapssenteret. Etter min vurdering er det ingen av forslagene til vedtak her i dag som endrer på den fremgangsmåte de ulike tilbyderne har blitt forespeilet og lagt til grunn for sin deltakelse i konkurransen om Fornebu-senteret. Det er viktig, fordi staten må oppfattes som en forutsigbar part i slike saker. Jeg har merket meg at flertallet i innstillingen sier at de «er noe usikre på nødvendigheten » av Spjøtvoll-utvalget, og at dette kostet tid. Etter min vurdering er arbeidet som er utført i departementene fra den 18. mai og fram til i dag, et resultat av de detaljerte retningslinjene Spjøtvoll-utvalget la grunnlaget for, innenfor rammene av Stortingets vedtak av den 25. februar. Uten et slikt konkret konkurransegrunnlag ville Regjeringen stått overfor et svært omfattende og vanskelig evalueringsarbeid. Spjøtvoll-utvalget gav også planene om Fornebu-senteret en sterkere faglig forankring i våre universitets- og høyskolemiljøer. Jeg vil tro at en slik faglig forankring sammen med den omfattende, åpne debatten og den reelle konkurransen som er gjennomført, gjør at vi vil få et IT- og kunnskapssenter på Fornebu som det vil være bred oppslutning om.
Det blir replikkordskifte.
Det var lite i statsråd Sponheim sitt innlegg som krev vidare oppklåring, men det kan jo vere noko i det statsråden ikkje sa, som det kan vere grunn til å spørje om. Diskusjonen i dag har m.a. gått på kven som er best skikka til å tolke Stortinget sitt vedtak, om det er stortingsfleirtalet sjølv eller om det er statsråd Sponheim og departementet og kanskje òg representantar frå regjeringspartia. Det er viktig at vi no på tampen av debatten får avklårt om statsråden vil følgje opp krava og retningslinjene slik det går fram av brev av 26. mai, når det gjeld desse tre punkta i det vidare arbeidet, eller om dette er eit forsøk på å omgå dette gjennom tolking. Det er ikkje tvil om at fleirtalsinnstillinga i dag byggjer heilt og fullt på dei føresetnader som framgår av brev av 26. mai. Så litt til dette med verdifastsetjing. Eit av vedtaka i februar er framleis ikkje sett i verk, og eg spør statsråden: Er det ikkje slik at vi kunne risikert å få saka inn for ESA dersom vi hadde gått vidare med berre ein aktør?
Representanten Opseth bad meg svare på spørsmålet om hvem som er best skikket til å tolke et stortingsvedtak. Det vil det nok alltid være ulike meninger om, men det er i alle fall Regjeringens plikt å legge til grunn Stortingets vedtak og tolke og etterleve det etter beste evne. Det har også Regjeringen gjort i denne saken. Og skulle kritikken framsatt i Dokument nr. 8-forslaget også kommet fram i innstilling til Stortinget i dag, hadde vi nok stått overfor en mer problematisk stortingsbehandling enn det vi nå gjør. Da hadde nok flere enn bare jeg vært representant fra Regjeringen i den indre ring. Men legg merke til det som er sagt om dette forholdet av flertallet fra Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet i innstillingen i dag, og det kan jeg slutte meg til. Der sies det: «Flertallet viser til at Dokument nr. 8:58[[1998-99]] blant annet ble fremmet fordi det hadde oppstått forskjellig oppfatning mellom Stortingets flertall og Regjeringen om forståelsen av vedtaket av 25. februar.» Tiden etterpå har vist at det her har vært en ulik oppfatning, men Regjeringen har lagt til grunn Stortingets vedtak fra 25. februar og tolket det etter beste evne. Jeg er meget tilfreds med at interessentene som har konkurrert på grunnlag av krav og retningslinjer, også har holdt seg klart innenfor både dem og det som er Stortingets vedtak. Jeg kan bekrefte at de svarene jeg har gitt til komiteen, og som er trykt i dagens innstilling på siste side, selvsagt skal etterleves. Det er på alle punktene et helhetlig opplegg. Det gjelder spørsmålet der Regjeringen inviterte til å slutte seg til sine krav og retningslinjer, det gjelder forutsetningen om at bruken av Terminalbygget skal legges til grunn, og det gjelder også spørsmålet om at arealet må være gjenstand for forhandlinger. Når det gjelder spørsmålet om vi ville kunne få problemer med EØS om vi først valgte ut én interessent og så startet takseringsarbeid, er svaret ja, da ville vi komme til å få problemer. Det sa også næringsministeren i et svar til Stortinget i samband med behandlingen den 25. februar. Derfor vil vedtak som fattes i dag, også bringe oss inn i et riktig spor i forhold til EØS-behandlingen.
Jeg vil gjerne uttrykke noe som svært få av de som har holdt innlegg i dag, har snakket om. Vi bør alle være glade for at det nå står en rekke gründere, industrialister og investorer som vil investere i Fastlands-Norge og i milliardklassen – det antydes 2, 4, 5 og 6 milliarder – og det er ganske lenge siden sist. Dette storting har mest vært opptatt av å diskutere alle de milliardene fra norske investorer som går ut av landet, at det tallet er langt høyere enn det utlendinger investerer i Fastlands-Norge. Jeg er litt bekymret på bakgrunn av de signaler som kom fra Regjeringen da næringskomiteen i vinter behandlet eierskapsmeldingen og næringsmeldingen. Det var jo litt kosmetikk, det skal jeg innrømme, men noe som i realiteten ville bety noe for at vi skal få flere arbeidsplasser, bedrifter og verdiskaping i Fastlands-Norge, manglet, det var helt tydelig slik som jeg og Fremskrittspartiet ser det. Det var mest en administrering av en næringspolitikk for utflytting fra landet, og det ser vi jo en rekke praktiske eksempler på. Det var noe i Sponheims innlegg som det kunne være greit å få en oppklaring på. Han sa at innenfor den helhetlige planen, hvor det nå skal utvikles et IT- og kompetansesenter, var det viktig å styrke regionene, og at vi også skulle hevde oss internasjonalt. Det er riktig, det er ikke bare snakk om det fysiske Fornebu. Internasjonale bedrifter skal trekkes til Norge, og det skal etableres et nettverk med regionene. Vil statsråden i sine samtaler med de aktuelle interessentene be om at disse til høsten fremlegger konkrete resultater av sine regionale og internasjonale satsinger? Og videre: Hvor stor vekt legger Regjeringen på denne typen spørsmål sammenlignet med planene for det fysiske Fornebu[[presidenten klubber]] når det gjelder forhandlingene med de interessentene[[presidenten klubber igjen]] som skal være kapable til å utvikle dette IT- og kunnskapssenteret?
Presidenten må henstille til representanten å overholde den taletid han har fått tildelt.
Representanten Hedstrøm gir uttrykk for glede over at vi i dag står i en situasjon hvor det er flere gode interessenter som ønsker å investere og satse på dette spennende nærings-, kunnskaps- og utdanningsprosjektet knyttet til IT på Fornebu. Det standpunktet deler jeg. Det har vært sagt i dagens debatt at dette nå er inne på et normalt spor. Hva er det egentlig som gjør at vi er i en annen situasjon i dag enn det vi har vært på noe annet tidspunkt hvor dette har vært diskutert i Stortinget? Jo, det er det forhold at vi i dag er kjent med at det her er gode og likeverdige konkurrenter, og ingen ligger spesielt foran andre. Det gjør at dette stilles i et litt annet lys, og det er jeg helt enig med representanten Hedstrøm i at vi skal være glad for. Men det var ikke situasjonen for et år siden. Da var det én gruppe som definerte alt dette alene, og som hadde et kjempeforsprang – ingen tvil om det, og mange var opptatt av at det forspranget var det viktig å ta vare på. Jeg har ikke sagt at det gjelder her i salen, men i samfunnsdebatten for øvrig, president! I dag er vi i en situasjon hvor vi har tre interessenter som er meget gode, og Regjeringen har da i behandling rett før kveldsmøtet begynte i dag, for å holde fristen 1. juni, plukket ut tre interessenter å gå videre med. Hvis det har noen interesse, skal jeg kort nevne at det er Nettverk Fornebu AS, IT Fornebu AS og Fornebu Technoport. Dem vil det bli forhandlet videre med i den prosessen som nå starter. Dette vil også Stortinget bli orientert nærmere om – bakgrunnen for utvelgelsen av disse og hvilke kvaliteter som ligger bak disse interessentene – i en stortingsmelding som vil komme før Stortinget tar sommerferie. I de forhandlinger som starter, er det helt åpenbart at det vil bli lagt meget sterk vekt på ikke bare det fysiske anlegg av bygninger og konsepter på Fornebu, men på hva som her ligger av muligheter til å få ringvirkninger i distriktene, til å trekke arbeidskraft fra utlandet og til Norge og ikke bare suge inn fra resten av landet. Det er avgjørende, og der er det ingen av interessentene som skiller seg ut i å være best. Det er tre som konkurrerer meget likt på dette punktet.
I de forskjellige innlegg i dag er det mange som har begynt med å si at det er mye å glede seg over – og det «gledes», holdt jeg på å si, både på den ene og den andre siden av bordet. Da jeg hørte Steensnæs hadde ordet, var det et ord som rant meg i hu, å trå vannet. Det er også en måte å overleve på når en ligger der. Jeg må si at et interessant spørsmål, som er blitt mer interessant jo flere som har hatt ordet, er dette forhold: Regjeringspartiene sier at det ikke er slik at statsråden har endret oppfatning mellom det brevet av 14. april som ble sendt som svar til Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet, og det brevet som er av 26. mai. Et av mine spørsmål til statsråden er om han deler regjeringspartienes utsagn i dag om at det ikke står noe annet i brevet av 26. mai enn det som stod i det brevet som var sendt som det opprinnelige svarbrev. Jeg er klar over at det er to tolkninger, Fremskrittspartiets og Arbeiderpartiets på den side og regjeringspartienes på den andre, men har statsråden den oppfatning at det i realiteten er det samme som står i de to brevene? Så til et annet spørsmål, som jeg synes det skulle vært interessant å få et ja- eller nei-svar på. Det gjelder den tenkte situasjon at dette Dokument nr. 8-forslaget ikke hadde foreligget. Ville da statsråden i den proposisjon som skulle fremmes for Stortinget om de spørsmål som Regjeringen ikke har fullmakt til å forestå avgjørelse i, ha tatt med dette som gikk på hvilket selskap som skulle få utbyggingen – eller ikke? Altså underforstått: Var det statsrådens oppfatning 25. februar at også det skulle avgjøres av Stortinget?
Til det første spørsmålet, som jeg i og for seg har svart på i mitt første svar: Jeg legger til grunn det som i dag står i stortingsinnstillingen fra flertallet – Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet – hvor de peker på at grunnlaget for Dokument nr. 8-forslaget var at det hadde oppstått forskjell i oppfatning mellom Stortingets flertall og Regjeringen om hvordan dette vedtaket skulle tolkes. Det må jo alle som følger samfunnsdebatten, forstå, at her har det tydeligvis vært forskjellig oppfatning. Jeg opplever at vi, gjennom det som har skjedd, og gjennom de svar jeg har gitt, nå kan si at det ikke lenger er så store ulikheter i oppfatning av hva som ligger i krav og retningslinjer for dette senteret. Så kan man selvsagt reflektere over om det var nødvendig å gå den veien for å kunne komme til at oppfatningen ikke var så ulik som det den var på et punkt. Det får ettertiden ha en mening om. Det er slik at når debatter tilspisser seg, blir det fort avstander, og når to kraftgutter fra Vestlandet møtes, kan det bli harde tak av det. Jeg ser ikke bort fra at vi ved en annen måte, ved å ha kommunisert i en tidlig fase, kunne ha gjort klart at det her ikke var så veldig stor forskjell i oppfatning. Det har i alle fall denne behandlingen nå vist. Jeg er veldig klar på at alt det jeg har svart, er i samsvar med det jeg hele tiden har lagt til grunn i kravspesifikasjonene. Der synes det å være en noe annen oppfatning. Det har vi fått avklart gjennom dette, og det viktige med hensyn til denne behandlingen sett i ettertidens lys, tror jeg er at Stortinget og Regjeringen nå gir seg noe bedre tid til å gå videre med tre interessenter. De er så gode, har såpass ulike kvaliteter, at det ville ikke, tror jeg, gitt det beste resultatet om Regjeringen gjennom sitt vedtak i dag måtte ha bestemt seg for en av dem. Jeg tror denne prosessen vil sikre det beste resultatet, og det tror jeg vil være det viktige gjennom denne behandlingen.
For tida er det altså sju interessenter som har meldt seg til det aktuelle senteret på Fornebu. Næringslivet har etter kvart vist stor interesse for dette prosjektet, men interessa hjå statsråd Sponheim og hans regjering har dessverre sete langt inne. Men det er bra at dette kjem no, og ein kan gjenta at me i Arbeidarpartiet faktisk er svært positive til at det er så mange interessenter. Det stadfestar det me har sagt heile tida, at dette er viktig. Men prosessen har teke lang tid, og tid er veldig viktig generelt i eit samfunn i stadig raskare omvelting og spesielt på denne sektoren. Ser ikkje statsråden at me kan ha tapt verdifull tid i forhold til konkurrerande prosjekt i naboland eller andre land i Europa? Så må eg spørja om statsråden sitt innlegg inneber at han igjen seier at hans tolking er riktigare enn stortingsfleirtalet si tolking, at han opplever at han står fritt til å tolka Stortinget sitt vedtak. Eg opplevde iallfall at det vart hengande i lufta. Då er me i tilfelle tilbake til den 23. april, då statsråden svara fylgjande på eit brev frå Stortinget: «På denne bakgrunn anser jeg at det ikke er grunnlag for å gjøre endringer i krav- og retningslinjene.» Har me kome i ein situasjon der stortingsfleirtalet må gå inn og fortelja statsråden korleis ein tolkar og kva ein meiner med sine eigne vedtak, og kan risikera at statsråden opplever at han står friare enn det som ligg i premissane i denne saka?
Det er veldig bra for utviklingen av dette senteret at det har meldt seg så mange interessenter. Mye av det arbeidet som er lagt ned fra Regjeringens side, har vært viktig for å få fram mange interessenter. Jeg legger uten videre til grunn, og jeg har ikke noen grunn for å mene noe annet, at et samlet storting er glad for at vi har hatt en reell konkurranse, og at det har kommet fram gode interessenter som det nå skal arbeides videre med. Alle som har fulgt min argumentasjon gjennom det siste halvannet året i dette spørsmålet, vet at jeg har vært genuint opptatt av at når det gjelder så store spørsmål, så viktige oppgaver i samfunnet som å spille en rolle fra privat sektor i utviklingen av dette, er det viktig å ha en reell konkurranse. Samarbeid er bra, men det er også viktig i en konkurranse om å komme fram med gode ideer og gode konsepter, og å ta det beste ut av folk og interessenter. Jeg tror faktisk det vil vise seg når stortingsmeldingen kommer og en får anledning til å gå inn i de tilbudene som her er lagt fram, at denne konkurransen faktisk har skjerpet og bedret de konseptene som er der, betydelig. Det tror jeg det er grunnlag for å få fram. Da har vi det beste utgangspunktet. Det har faktisk ikke vært der før. Så til dette med tidsfaktoren. Det er klart at dette er komplisert og det har tatt tid. Men jeg skal igjen minne om at det helt avgjørende poenget her – og det har faktisk vært kjent veldig lenge, det har vært kjent ved hver stortingsbehandling – er at vi er avhengig av Bærum kommunes behandling av reguleringsplanen for å kunne finalisere, eller gjøre siste del av dette for å komme i gang. Vi er jo på sett og vis i den situasjonen at vi i dag også venter på å få vedtatt en reguleringsplan der ute for å få en takst, og på det viset få fastsatt verdien og laget den endelige organisasjonen rundt dette.
I min første replikk stilte jeg statsråden to spørsmål. Han svarte på det ene, men unnlot å svare på det andre. Det spørsmålet var som følger: Sett at dette Dokument nr. 8-forslaget ikke hadde vært fremmet? Det ville for det første betydd at vi hadde unngått denne debatten, men premissen som da måtte ha vært til stede, var at det var en felles oppfatning hos flertallet og Regjeringen av hva som lå i Innst. S. nr. 99, som vi behandlet i denne salen 25. februar. Mitt spørsmål er: Var det statsråd Lars Sponheims og Regjeringens oppfatning den 25. februar 1999 at Regjeringen eller Stortinget skulle velge ut det samarbeidsselskapet som skulle inn på Fornebu – en tolking på bakgrunn av innstillingens og forslagets ordlyd og den debatten som fulgte den 25. februar? Spørsmålet er altså: Var det statsrådens oppfatning at det var Stortinget som skulle fatte beslutningen om samarbeidspartner, eller at det var Regjeringen? Jeg håper det var klart.
Det var i alle fall Regjeringens og statsrådens klare oppfatning den 25. februar at her var det ikke mye å gå på når det gjaldt tidsfristen 1. juni. Det betød at vi ganske omgående kastet oss rundt og la et løp for å kunne oppfylle dette vedtaket innen 1. juni. Det har i denne saken, både ved direkte ordbruk og ganske nær ordbruk, vært raslet med ordet mistillit, men aldri inne i denne sal. Det har vært gjort ute, og det har også vært knyttet til fristen 1. juni. Da sier det seg selv at Regjeringen la seg betydelig i selen for å kunne gjøre ferdig jobben innen 1. juni. Som jeg har sagt, var vi også beredt til det. Men når vi nå har valgt dette løpet som gjør det mulig å gå videre med tre interessenter, er det klart det beste for utviklingen av selve senteret. Det må være det viktigste tross alt, og ikke selve prosedyren og saksbehandlingen. Så til det konkrete spørsmålet om hvordan jeg og Regjeringen tenkte rundt utvelgelsen. Det var faktisk slik at få uker etter dette vedtaket utformet vi de endelige kravspesifikasjonene. Der tok vi klart forbehold om at vi måtte komme tilbake til Stortinget for å få gjort vedtak som Regjeringen ikke hadde fullmakt til å gjøre. Det er interessentene orientert om gjennom det konkurransegrunnlaget vi stod overfor. Her er det mange sammensatte spørsmål, og det er store beløp involvert. Det er derfor åpenbart at Regjeringen må legge fram for Stortinget en bred sak hvor alt dette kommer fram. Det vil nå bli gjort gjennom en proposisjon, hvor alle de økonomiske størrelsene og resultatet av de forhandlingene som skal foregå gjennom sommeren og tidlig høst, legges fram for Stortinget. Da vil Stortinget på vanlig måte få seg forelagt de vedtak som Regjeringen ønsker at Stortinget skal fatte.
President! Kan jeg få ordet til en åpenbar misforståelse? – Det må være den mest åpenbare misforståelsen i debatten.
En åpenbar misforståelse?
Det er en åpenbar misforståelse fra statsråd Lars Sponheim.
Den må være åpenbar!
Misforståelsen er helt åpenbar. Jeg spurte ikke om hva statsråden oppfattet flere uker etter den 25. februar, ei heller hva som står i kravspesifikasjonene om hva som måtte til Stortinget. Det er jo helt åpenbart at det som Regjeringen ikkehadde fullmakt til, måtte man til Stortinget med. Det må man i enhver sammenheng. Det jeg spør om, er: Hva var statsrådens oppfatning den 25. februar 1999 hva angår om det var Regjeringen eller Stortinget som skulle fatte beslutningen om hvilken samarbeidspartner staten skulle ha for utviklingen av IT-senteret på Fornebu?
Jeg har vanskelig for å se at det var en åpenbar misforståelse, for jeg mener jeg svarte på det. Regjeringen la til grunn at dette måtte tilbake til Stortinget, og når Stortinget får dette sakskomplekset tilbake til endelig vedtak, er det selvsagt opp til Stortinget å overprøve Regjeringen på de punkter det måtte gjøre. Regjeringen kommer til å fatte sine vedtak på dette punkt, også på utvelgelse, og så vil alt sammen legges inn i en proposisjon som vil gå til Stortinget innen de tidsfrister som i dag blir fastsatt.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Det er sagt tidligere her i dag at dette kan være to debatter. Det kan være debatten om forholdet mellom Stortinget og Regjeringen, og det kan være debatten om innholdet i et IT- og kunnskapssenter på Fornebu. Den første debatten kan det ikke herske noen tvil om konklusjonen av, uansett syn på Fornebu. Det må være slik at Stortingets uttrykte vedtak skal følges av næringsministeren. Man kan være skeptisk til sider ved senteret på Fornebu, men samtidig varme tilhengere av parlamentarismen. Og settes de to hensynene opp mot hverandre, vil valget være enkelt: En statsråd må følge stortingsvedtak. Og det har vært uklart om statsråden i dette tilfellet ville gjøre det. Nå avklarer statsråd Sponheim i sitt brev til næringskomiteen de spørsmålene, og dermed skulle den siden av saken være på sporet. Så til den andre siden av dette: innholdet i et IT- og kunnskapssenter og de sidene ved det som har skapt den uklarheten vi har hatt de siste ukene. Mange rundt omkring i landet har hatt kritiske innvendinger mot en slik storsatsing på et IT- og kunnskapssenter på det som er kalt den beste tomta i landet, i kjernen av det sterkeste pressområdet i Norge. Det er ikke slik at samspill mellom næringsliv, forskning og utdanning innenfor IT-området er oppfunnet gjennom planene om et IT-senter på Fornebu. Bekymringen har dreid seg om flere forhold. Vil et slikt senter tappe andre deler av landet for folk med viktig kompetanse? Vil et slikt senter medføre en subsidiering av IT-satsing på Fornebu framfor andre steder i landet? Og vil et slikt senter gå på bekostning av midler til forskning og utdanning ved allerede etablerte institusjoner og etablerte næringsparker på IT? Jeg forstår den bekymringen som er kommet til uttrykk. Derfor er det viktig at vi har hatt og har en skikkelig debatt. Men at det skulle bli et næringssenter innenfor IT på Fornebu, er for lengst avklart. Og ikke bare det. Det fikk også oppslutning fra både Høyre og sentrumspartiene sammen med Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet, selv om det ikke alltid høres slik ut. Prosessen dreier seg nå om innholdet i dette senteret, om hvordan det skal utformes. Mye av det ligger klart i Stortingets vedtak, men mye skal også utformes i drøftingene mellom staten og de private aktørene. Etter mitt syn er vi nå i ferd med å få et resultat som imøtekommer mye av den bekymringen som er uttrykt fra distriktene utenfor Oslo. Det er mulig å få til et senter som arbeider med og ikke mot IT-miljøene rundt omkring i Norge. Det er mulig å få til et IT-senter som skaper ringvirkninger i resten av landet, istedenfor å suge aktivitetene inn. Det er mulig å få til et senter hvor man utløser mye privat kapital til en større IT-satsing enn man ellers ville ha fått, uten at denne IT-satsingen får subsidiefordeler framfor IT-industrier andre steder. Det er også mulig å få til et senter hvor utdanningen dreier seg om etter- og videreutdanning og topputdanning, hvor de eksisterende offentlige utdanningsinstitusjonene har styringen, slik Stortinget etter initiativ fra Arbeiderpartiet klart har sagt. Den videre prosessen vil avklare om disse ideelle målsettingene blir oppfylt. Nå er det viktig at alle gode krefter forener seg for å utnytte de fordelene et slikt senter kan gi, og motvirke de farene for sentralisering som senteret også kan innebære. Det er avhengig av de drøftingene som en skal inn i med de partene som statsråden nå har valgt ut. Det innebærer også at vi fortsatt må satse på IT-utdanning og IT-forskning andre steder i landet, og her har den nåværende regjering ikke gått i bresjen. Tvert imot har det vært Stortinget som her har gått foran, også etter initiativ fra Arbeiderpartiet. Det er de satsingene som til sjuende og sist kommer til å avgjøre om IT-forskningen og IT-utdanningen andre steder i landet vil få muligheter til å utvikle seg videre. Statsråd Sponheim har nå ballen. Det er sagt mye om prosessen og spillet rundt dette. Vi får bruke samme filosofien som fotballandslaget. Det er ikke stilen og estetikken som er det vesentlige, det er resultatet som teller. Statsråden kjenner spillereglene. Han vet hvor målet står. Spiller han nå fornuftig, kan det bli et meget godt resultat uten at flere gule kort blir nødvendig. Han har allerede fått ett, og hans regjeringssjef kjenner veldig godt til konsekvensene av to gule kort i samme kamp.
Det har vorte to hovudtema omkring etableringa av eit IT- og kunnskapssenter på Fornebu: Det eine er sjølve senteret, om vi vil ha eit IT- og kunnskapssenter, i tilfelle kvifor, og korleis det skal organiserast. Det andre er næringsministeren og Regjeringa sin vilje til å følgje opp og gjennomføre stortingsfleirtalets merknader og vedtak. Dokument nr. 8:58 og innstillinga som vi nå debatterer, handlar om det siste. Men debatten om sjølve senteret går òg sin gang både her og i media. Det er derfor òg grunn til å seie litt om dette. På Fornebu vil det bli ny vekst og utvikling i landets mest sentrale område, med den sentraliseringa som eventuelt måtte ligge i det, heilt uavhengig av oppretting av eit IT- og kunnskapssenter. Spørsmålet er om staten bør ha ei hand på rattet når det gjeld noko av det som her skal skje, med å delta med sine areal og bygg for å få til noko som landet verkeleg treng. Ei slik deltaking vil òg vere god økonomisk forvalting av staten sine eigedomar. Vi treng ei verdiskaping og ny næringsutvikling i Fastlands-Noreg. I alt dette blir kunnskap, kompetanse og bruk av ny teknologi nøkkelfaktorar. På Fornebu har vi moglegheita til å utvikle eit nærings-, utdannings- og forskingsmiljø som er av internasjonal verdi, og her er det private interessentar som vil delta med kapital og kompetanse. Det visste vi frå før, og det vart forsterka etter anbodsrunden, som nå viser mange interessentar. Men mange var det, særleg frå Høgre og SV, som i debatten 25. februar harselerte med heile idéen. Dette senteret skal ikkje konkurrere med eksisterande miljø og regional utvikling, tvert imot. Det skal bidra til å styrke desse miljøa. Konkurransen er ikkje mellom Fornebu og resten av landet, konkurransen er mellom Noreg og andre land. Når saka har endt opp med det forslaget som vi nå behandlar, så er det slik eg ser det, eit resultat av ei lang tautrekking mellom stortingsfleirtalet og Regjeringa om dette senteret. Allereie i budsjettbehandlinga i 1997 vart det etablert eit fleirtal for å få til eit internasjonalt attraktivt IT- og kunnskapssenter på Fornebu der staten skulle delta aktivt. I St.meld. nr. 38 for 1997-98, om IT-kompetanse i eit regionalt perspektiv, la Regjeringa m.a. opp til at tomtene burde bydast ut på den opne marknaden utan særskilde føringar. Dette godtok ikkje stortingsfleirtalet. Vi la inn ei rekkje føresetnader som sentrumspartia òg var med på. Behandlinga av St.meld. nr. 13 for 1998-99, om gjenståande spørsmål i forbindelse med etablering av IT-senter på Fornebu, vart likevel ein ny omkamp, som resulterte i at stortingsfleirtalet nå i vedtaks form presiserte både prosessen og tidsplanen for vidare gjennomføring, ein detaljeringsgrad som skulle ha vore unødig om næringsministeren og Regjeringa hadde vist vilje til å følgje opp det som Stortinget tidlegare hadde sagt. Stortingsfleirtalet følgde her berre opp det som tidlegare hadde vore sagt, men nå hoppa sentrumspartia av. I debatten om innstillinga viste statsråd Sponheim på ny uvilje mot fleirtalet sitt opplegg. Han sa rett ut at han var ueinig i fleirtalet si løysing. Når så Næringsdepartementet sende ut krav og retningslinjer for eit senter som av stortingsfleirtalet vart oppfatta som å gå på tvers av stortingsfleirtalet sine føresetnader, måtte fleirtalet handle som det gjorde. Gjennom behandlinga av dette Dokument nr. 8-forslaget i komiteen, og ved høyring og brev frå næringsministeren har det vorte klarlagt at Stortinget sine føresetnader nå vil bli følgde opp. I så måte har det synt seg å vere eit svært nyttig forslag. Når vi ber om at saka kjem attende til endeleg behandling i Stortinget seinast 1. oktober, er heller ikkje det i motstrid til at Regjeringa sjølv har varsla at den ville legge fram for Stortinget ei sak om økonomiske disposisjonar som Regjeringa ikkje har fullmakt til å gjere. Og Sponheim stadfesta her i eit svar til representanten Gabrielsen at han òg den 25. februar hadde planlagt å legge dette fram for Stortinget. Eg trur nok kanskje at dette var litt overraskande for Høgre å høyre – nærast ei sjokkoppleving – og det undergrev mykje av den argumentasjonen som saksordføraren har hatt mot dette vedtaket, som også er lagt opp i komiteen, nemleg at ein skal få ein proposisjon seinast 1. oktober. Og sidan vi fort kjem på etterskot i forhold til andre land, og slik situasjonen nå er, er det rettast at ein går vidare med tre eller fleire interessentar etter 1. juni for å unngå meldeplikt til ESA og for å gi betre rom for saksbehandlinga. Nå håpar eg at alle legg godviljen til for å kome i mål med dette senteret så raskt som mogleg.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på 3 minutter.
Aller først skal jeg ta opp forslagene nr. 2 og nr. 3, som er gjengitt i innstillingen. Denne saken og denne debatten vi har i dag, kan man vel si drukner i det man kan kalle formaliteter rundt selve saken. Realitetene i saken ble for så vidt avgjort 25. februar hva gjelder på hvilken måte dette skulle gjøres. De seks punktene angir ganske konkret det som Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet da mente. Nå har det i ettertid vært en viss ulik tolking, hvis en skal formulere seg forsiktig, mellom statsråden og stortingsflertallet av hva dette innebærer. Men partene skal visstnok ha gitt hverandre tilstrekkelig konsesjon gjennom denne debatten, slik at det råder en slags borgfred sommeren over, til vi får denne proposisjonen i oktober. Det har vært spørsmål om hva det er Høyre vil, og man har spurt hverandre om hva det er man vil. Denne debatten, denne innstillingen og hele oppspillet til debatten har først og fremst gått på selve saksbehandlingen. Men for å gjenta hva det er Høyre vil på Fornebu: Vi vil det samme nå som vi mente 25. februar, der vi i Innst. S. nr. 99 stod sammen med regjeringspartiene om hva som der burde gjøres. Det var at det skulle etableres 8 000 m2 for undervisning i Terminalbygget, som staten skulle stå som eier av og i samarbeid med utdanningsinstitusjonene stå for. I tillegg skulle det etableres en inkubatorvirksomhet for nyskaping. For øvrig mente vi 25. februar – og Høyre mener det samme i dag – at private aktører er mer enn kapable til og interessert i å forestå den utbyggingen som stortingsflertallet nå har pålagt Regjeringen å jobbe for skal bli en 50-50-affære på Fornebu. Jeg ser ikke det nødvendige i dette for å realisere idéen om et IT Fornebu, gjerne med internasjonal betydning, slik flertallet pleier å formulere seg. Jeg må imidlertid også føye til nå på slutten av debatten at jeg synes kanskje regjeringspartiene i innstillingen og for så vidt delvis i denne debatten har sørget for at Sponheim har fått en dårligere dag enn han strengt tatt fortjente på bakgrunn av den innsatsen som han har gjort gjennom våren hva angår denne saken. Opseth uttrykte at han var glad for tilbaketoget som følge av det stortingsflertallet i dag går inn for. Det har jeg registrert. Jeg registrerte også den uenigheten som i hvert fall er under overflaten, og som jeg har en viss innsikt i hva egentlig dreier seg om. Det skal bli meget interessant å se utviklingen her, det som skrives inn i den proposisjonen som skal behandles her til høsten – hvor mye som skal kullkastes, og hvor mye som ikke skal kullkastes.
Det er klart, etter hvert som denne debatten skrider fram, at debatten dreier seg om hvem det er som skal være kongen på haugen. Jeg er ikke så helt sikker på om jeg klarer å være dommer i det, men jeg har filosofert litt omkring hva som ville ha skjedd hvis statsråd Sponheim hadde kommet til Stortinget med forslag om å bruke lengre tid, slik som vi nå kommer til å gå inn for, om å forhandle med flere interessenter enn én, og gå videre med det, slik vi nå kommer til å gå inn for, og om det kanskje hadde vært riktig at noen av disse interessentene også skulle samarbeide hvis de ønsket det. Hvis statsråden hadde kommet til Stortinget med et slikt forslag, hadde Arbeiderpartiet og Fremskrittspartiet vært opptatt av å lytte til de gode argumentene for dette, og gått med på det, eller hadde de da også vært mest opptatt av å være kongen på haugen? Jeg tror de hadde vært det. Men nå later Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet som om det var disse tingene, som vi nå kommer til å vedta, som dette Dokument nr. 8-forslaget de har lagt fram, handler om, og det gjør det vitterlig ikke. Dokument nr. 8-forslaget handler om den gamle pakka som ble vedtatt i februar, og som har vist seg å ha svakheter. Den har større svakheter enn de punktene som blir rettet opp i dag, men det er svakheter, og det har saken hatt hele tiden. SVs håp er at saken kanskje blir bedre etter hvert. Men det er litt forstemmende å oppleve at flertallet nå nidkjært forfølger detaljer i en upresis visjon som skulle ha vært langt bedre gjennomtenkt og faglig forankret i en plan for utvikling av dette viktige området enn det den har vært. En detaljregulering som burde vært unødvendig, har bl.a. Rudihagen sagt i innlegget før meg. Jeg er helt enig i det. Man burde altså ha utredet dette grundigere og hatt litt mer faglig edruelighet før man gikk inn i dette. SV har vært imot dette hele tida, men vi har faktisk følt oss trygge på at Regjeringa bedre ville klare den vanskelige øvelsen det er å få noe fornuftig ut av dette enn det stortingsflertallet, med sitt ville kjør i denne saken, ville klare. Og det trur vi faktisk fremdeles.
Dette har vært en ganske eiendommelig debatt, og den har også hatt innslag av at representantene etter hvert – tror jeg – har vært offer for visse erindringsforskyvninger. Når jeg hørte Hagen, og nå senere Rudihagen, fikk man nærmest inntrykk av at Regjeringen ville komme til å fremme en sak for Stortinget. Statsråden var – jeg holdt på å si – forbilledlig uklar på det punktet av hensyn til flertallet, men det er helt åpenbart at den ikke har tenkt det. Når jeg sier det, er det fordi en viktig forutsetning fra flertallets side var at aktiviteten skulle komme i gang til høstsemestret, dvs. at denne saken måtte ha vært fremmet i løpet av denne vårsesjonen, men selv den listen som er publisert 28. mai, har ingen anmeldelse fra Regjeringens side om at en slik sak skal bli fremmet. Det er én sak fra Nærings- og handelsdepartementet som står igjen, og det er elektronisk handel. Så nå tror jeg at vi rett og slett skal slutte å finne på ting i ettertid.
Jeg ønsker på bakgrunn av debatten om IT Fornebu å ta opp et par litt mer prinsipielle spørsmål som jeg synes det kan være riktig å komme med noen merknader til. Det er for det første spørsmålet om tolking av stortingsvedtak. Det har vært satt fram som et utsagn hevet over diskusjon at et flertall selv er best kvalifisert til å skulle tolke et vedtak – nærmest at en forslagsstiller selv er best kvalifisert til å skulle fortolke det forslaget som er satt fram. I ett perspektiv kan det selvfølgelig være noe i det. Men situasjonen er den at et vedtak fattet av Stortinget, skal gjennomføres av andre enn Stortinget selv. Regelmessig vil det være Regjeringen, statsråden og ansatte i forvaltningen som skal gjennomføre et vedtak, og da er man ganske klart avhengig av å gjennomføre det vedtaket basert på vedtaket selv og på de premisser som det er mulig relativt entydig å tolke inn fra komiteinnstillingen og det som sies i Stortinget. Jeg tror det er litt viktig å framheve dette. For hvis Stortinget aksepterer en forståelse av at forslagsstillere – og for den slags skyld flertallet i Stortinget – har en slags førsterang til å skulle kunne fortolke og forstå et stortingsvedtak, så vil det lett kunne føre en på gale veier. Man vil av og til måtte bli veldig på vakt for finformuleringer i komiteinnstillinger, for den saks skyld, hvis man legger avgjørende vekt på merknader i en innstilling. Ved siden av forslagets tekst og for så vidt de premisser man åpent kan finne i innstilling og i debatt, vil faktisk et ganske viktig element være statsrådens innlegg i stortingsdebatten. For å ta to elementer som er viktige i forhold til vår sak, nevnte statsråd Sponheim i debatten 25. februar at han bl.a. ville nedsette Spjøtvoll-utvalget, hvilke arbeidsoppgaver han hadde tiltenkt Spjøtvoll-utvalget, og han nevnte også eksplisitt at det var problemstillinger knyttet til EØS-regelverket som måtte håndteres videre. Det er klart at dette er viktige premisser i forhold til forståelsen av et stortingsvedtak. Det har vært uenighet om en del av forståelsen, og det er positivt at man har fått en avklaring av dette mellom stortingsflertallet og statsråden. Men det er en avklaring som har skjedd, hvor ikke noen a priori stod i forkant. Helt til slutt: Brevet fra representantene Opseth og Hedstrøm var et brev fra to stortingsrepresentanter, det var ikke et brev fra Stortinget.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 3.[[Votering, sjå side 3510]]
Etter ønske frå sosialkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir avgrensa til 55 minutt, og at taletida blir fordelt slik at Arbeidarpartiet får 20 minutt og dei øvrige gruppene 5 minutt kvar. Vidare vil presidenten foreslå at det ikkje blir gitt høve til replikkordskifte etter dei enkelte innlegga, og at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det blir sett som vedteke.
Som bakgrunn for forslaget viser forslagsstilleren til at en rekke vannverk rundt om i Norge har vannrør av eternitt, og at dette stoffet er klassifisert som meget kreftfremkallende. Forslagsstilleren ønsker at en får en kartlegging av ledningsnettet, og at det også blir foretatt en undersøkelse som kan påvise sammenhengen mellom eternitt i vannrør og kreft. Denne saken har i ulike former vært oppe et utall ganger, bl.a. som spørretimespørsmål. En kan vise til helseministerens brev til sosialkomiteen av 22. mars 1999, der det bl.a. påpekes at Statens institutt for folkehelse allerede i 1981 ble pålagt av daværende sosialminister å vie spørsmål om eventuell sykdomsforekomst i relasjon til asbest og drikkevann spesiell oppmerksomhet, og at instituttet har fulgt dette nøye opp. Komiteen er samlet i synet på at det er ønskelig å ta vannrør av eternitt eller asbestsementrør, som det gjerne heter, ut av bruk i vannforsyningssammenheng over sikt. En slik sanering skjer da også i stor grad, bl.a. på grunn av faren for korrosjon og dermed svekking av styrken på ledningene. Siden 1976 har det i Norge ikke vært tillatt å benytte innvendig ubeskyttet asbestsementrør ved nyanlegg av ledningsnett. Komiteen viser også til at det ved håndtering og sanering av slikt ledningsnett er klare bestemmelser for å ivareta miljø og helse. Faglige og helsemessige vurderinger vedrørende forholdet mellom asbest og drikkevann har bl.a. helseministeren vist til ved spørretimespørsmål, og han har der kommet inn på at det er ulike vurderinger som er gjort, både fra Statens institutt for folkehelse og Kreftregisteret, og at man har sett på årsaken til ulike kreftforekomster, bl.a. asbest. Det er helt klart at asbestfibre ved inhalasjon fra luft kan være kreftfremkallende og utvikle asbestose, lungekreft og asbestkreft i bukhinnen. Det er sannsynliggjort at yrkeseksponering for asbestfibre via luft kan medføre kreft i andre organer, bl.a. fordøyelsesorganene. Men det er også, bl.a. gjennom en stor undersøkelse, som gjerne blir kalt fyrvokterstudien, fra 1993, påvist at asbest i vann ikke skal være farlig og kreftfremkallende. Det ble der vist til at disse fyrvokterne brukte vann som hadde et asbestinnhold som var 10 000 ganger høyere når det gjaldt antall fibre, enn noe annet drikkevann, og at man ikke kunne finne forhøyet kreftrisiko hos dem. Komiteen er kjent med at det de senere år har vært en nedgang i antall kilometer asbestsementrørledning – mellom 4 000 og 6 000 km hadde vi tidligere her i landet. Nå er det igjen drøyt 3 000 km asbestsementrørledning, hvilket utgjør om lag 10 pst. av den samlede ledningslengden. Folkehelsa registrerer nå vannverkene og har fra 1998 en årlig oppdatering. Komiteen er glad for at dette følges opp kontinuerlig, og med den vurdering som gjøres nå, bl.a. av Folkehelsa og også gjennom den undersøkelse og forskning som har vært gjort av Kreftregisteret og andre, mener vi at dette spørsmålet som forslagsstilleren her tar opp, er godt ivaretatt, og at vi har en god og forsvarlig overvåking. Dermed foreslår en samlet komite at saken vedlegges protokollen.
Det er flere årsaker til kreft. Flere undersøkelser viser klart at det er en sammenheng mellom inhalasjon av asbestfibre fra luft og utvikling av asbestose, lungekreft og asbestkreft i lunge og bukhinne. Dette ble vi oppmerksom på for mange år siden, og det er tatt strenge forholdsregler. Man skulle derfor tro at også drikkevann som renner i asbestholdige rør, kunne medføre slike helsefarer. Derfor har det vært foretatt omfattende undersøkelser når det gjelder virkningen av asbest som er inntatt gjennom fordøyelseskanalen. Store befolkningsgrupper som har mottatt betydelige mengder asbestfibre gjennom drikkevann, viser ingen tegn til overhyppighet av noen form for kreftsjukdom i forhold til kontrollgrupper. Om lag en femtedel av det samlede ledningsnettet for drikkevann går gjennom slike rør. Det er en fullstendig oversikt over dette i Folkehelsas register, og den blir årlig oppdatert, slik at vi kan få oversikt over de utskiftningene som blir gjort. Det er nettopp ved arbeid med asbestholdige materialer at noen kan utsettes for fare. Derfor er det strenge regler for bedrifter og arbeidsfolk som skal utføre jobben. Bedriften skal være godkjent, og arbeidstakerne skal ha gjennomgått kurs om håndtering og sikkerhet. Dette er fastslått i forskriftene til arbeidsmiljøloven når det gjelder asbest. Jeg har vært i kontakt med Fellesforbundets eksperter på området, som ivaretar rørleggernes interesser, og med overlegen på yrkesmedisinsk avdeling på RiT i Trondheim, som av flere ble oppgitt å inneha kompetanse om asbestholdige materialer. Han sa akkurat det samme som Folkehelsa, noe som er omtalt av departementet, og som framgår av innstillingen fra komiteen. På sikt vil alle disse rørene skiftes ut, men det er ingen grunn til engstelse med hensyn til faren ved å ha slike rør. Det er ikke mange saker som er undersøkt og kartlagt så grundig og fulgt så nøye som denne. Derfor var komiteens medlemmer veldig enige om behandlingen av denne saken, at det ville være riktig å vedlegge den protokollen.
Jeg takker komiteen for en grundig og samvittighetsfull utredning av dette spørsmålet. Dette er et spørsmål som opptar en stor del av Norges befolkning. Som komiteen slår fast, har betydelige deler av ledningsnettet i Norge bestått av asbestrør. Jeg tok opp dette spørsmålet nettopp fordi jeg har fått henvendelser fra en rekke folk, spesielt ute i distriktene, som rett og slett var redd for at kreft som oppstår, kunne ha sitt utgangspunkt i slike asbestrør. Komiteen har nå gått nøye gjennom dette, og konstaterer at det bare er 3 400 km med asbestrør igjen. Men det gjelder jo vannverk med over 100 abonnenter, vannverk med under 100 abonnenter er ikke registrert. Det er sannsynligvis tusenvis av kilometere som ligger der også. Derfor har jeg i forslaget mitt med at det burde foretas en kartlegging av samtlige ledningsnett i landet. Jeg var ikke klar over den store fyrvokterstudien som er foretatt. Samtlige fyr i dette landet har jo eternittak, og det er ikke sementeternittak, men vanlige eternittak. De aller fleste fyrene har samlet regnvann i sisterner. Jeg føler meg nokså beroliget når en undersøkelse av samtlige av disse fyrvokterne viser at de ikke har utviklet kreft på grunn av dette, for tross alt er jo de vannrørene sementbelagt innvendig. Men lovverket som nå er vedtatt om arbeid med asbest, må være galt når man må kle seg som en månemann for å plukke bordkledning av huset sitt og ta vekk takplater, når de i realiteten bare kan skylles med vann, og så er problemet løst. Jeg tror det må ses på lovverket generelt. Hvis asbest er så ufarlig at man faktisk kan drikke asbest, da er det noe som ikke stemmer i forhold til det som er praksis i dag. Jeg har et lite apropos til slutt. På båter var det vanlig å bruke sliteringer med litt asbestinnhold for å holde hylsa tett, altså i stemrøret der propellakslingen går ut, men det ble forbudt på grunn av kreftfare! Slike idiotiske utslag kan det bli når regelverket blir laget altfor strengt. Jeg har aldri i min tid hørt om en båt som har fått kreft i hylsa! Jeg takker komiteen for det arbeidet som er utført.
Presidenten vil peike på at ordet «idiotisk» ikkje er eit parlamentarisk uttrykk. Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 4.[[Votering, sjå side 3511]]
Stortinget går då til votering over sakene på dagens kart.
I sak nr. 2 ligg det ikkje føre noko voteringstema.
Under debatten er det sett fram tre forslag. Det er forslag nr. 1, frå Anita Apelthun Sæle på vegner av Kristeleg Folkeparti, Høgre, Senterpartiet og Venstre forslaga nr. 2 og 3, frå Ansgar Gabrielsen på vegner av Høgre Det blir først votert over forslaga frå Høgre, vidare alternativt mellom tilrådingas I og forslaget frå Kristeleg Folkeparti, Høgre, Senterpartiet og Venstre, deretter blir det votert over resten av tilrådingas framlegg til vedtak. Det blir opna for røysteforklaringar.
Jeg vil anbefale Høyres gruppe, og for så vidt alle andre, å stemme for forslagene nr. 1, 2 og 3 og for II, og stemme imot I, III og IV.
Jeg vil tilrå SVs gruppe å stemme for forslagene nr. 1 og 2, for II og imot resten.
Eg vil tilrå Kristeleg Folkeparti sine representantar og for så vidt heile sentrum å røysta for forslag nr. 1, der vi sjølve er forslagsstillarar, dessutan for II, III og IV og imot resten.
Forslag nr. 2, frå Høgre, er teke opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen utpeke hvilket eller hvilke selskap som skal få i oppdrag å utvikle og gjennomføre planene om et IT- og kunnskapssenter på Fornebu, basert på den anbudsinnhenting og den kravspesifikasjon som Regjeringen selv har utført.»
Forslag nr. 3, frå Høgre, er teke opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen snarest mulig legge frem en proposisjon for Stortinget om de økonomiske disposisjoner vedrørende etablering av et IT- og kunnskapssenter på Fornebu, som Regjeringen mener den ikke har fullmakt til å gjøre på egen hånd.»
Her har Kristeleg Folkeparti, Høgre, Senterpartiet og Venstre sett fram følgjande forslag: «Dokument nr. 8:58[[1998-99]] Det blir votert alternativt mellom tilrådinga til I og forslaget frå Kristeleg Folkeparti, Høgre, Senterpartiet og Venstre.
Her har Høgre og Sosialistisk Venstreparti varsla at dei vil røyste imot.