Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Sedme sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 86 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 85 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sledeći narodni poslanici: Goran Svilanović i Milorad Belić. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA ZAKONA O PRAVIMA BORACA, VOJNIH INVALIDA I ČLANOVA NjIHOVIH PORODICA (pojedinosti) Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pitam – da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 89. Poslovnika? (Ne.) Zaključujem načelni pretres. Saglasno članu 136. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SPS, dr Žarko Obradović i ja podneli smo amandman na član 1. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica. Predlažemo da se član 1. zakona briše iz više razloga. Prvo, u osnovnom tekstu zakona čije se promene traže, član 1. glasi: "Ovim zakonom uređuju se uslovi za ostvarivanje prava boraca NOR-a, učesnika ranijih ratova za oslobođenje zemlje, članova njihovih porodica, vojnih invalida i korisnika porodične invalidnine". To je član 1. osnovnog zakona. Dakle, tim članom se kaže šta zakon uređuje, a uređuje uslove za ostvarivanje prava boraca NOR-a. Predlagač taj član dopunjava sledećim, dakle, u članu koji uređuje samo predmet zakon, sada daje uslove: "Status borca NOR-a imaju i pripadnici Jugoslovenske vojske u otadžbini i Ravnogorskog pokreta, počev od 17. aprila 1941. godine do 15. maja 1945. godine, pod istim uslovima propisanim u članu 2. Zakona o osnovnim pravima boraca, vojnih invalida" i da ne nabrajam dalje. Dakle, poziva se na Zakon o osnovnim pravima boraca, vojnih invalida i porodica donet na nivou savezne države 1998. godine. U njemu je tačno navedeno šta je borac. "Borac je jugoslovenski državljanin koji je učestvovao u odbrani suverenosti teritorije i nezavisnosti, ustavnog poretka Savezne Republike Jugoslavije, učestvovao u oslobodilačkim ratovima 1912. i 1918. godine, učestvovao u antifašističkoj borbi u Drugom svetskom ratu, kao pripadnik Kraljevine vojske Jugoslavije od 6. do 17. aprila, u sastavu savezničkih armija, učestvovao u NOR-u" i da ne nabrajam dalje. Izostavljeno je u ovom predlogu za izmene, a nalazi se u osnovnom zakonu ključno – a to je, borac je onaj koji je učestvovao u borbi protiv okupatora i njegovih saradnika. Dakle, iz ovog člana 2. osnovnog zakona o pravima boraca, u kome se inače utvrđuje status borca, jasno je da se radi o onima koji su učestvovali u borbi protiv okupatora. Treće, dolazimo do ključnog pitanja – ko je učestvovao u borbi protiv okupatora? Navedeno je u članu 2. osnovnog zakona. Mi smo naš stav jasno rekli – svako ko je učestvovao u borbi protiv okupatora, pod bilo kakvom kapom, zaslužuje svaku čast i pravo. Svako ko je stradao, poginuo u borbi protiv okupatora, zaslužuje sva prava i sve počasti. Svako ko je nevin stradao od bilo koga, zaslužuje poštovanje. Ali, predlog izmene i dopune ovog zakona to nije zahvatio. Što se nas socijalista tiče, istorijska istina je utvrđena i o tome postoji toliko podataka u Nemačkoj, Italiji, Engleskoj, Francuskoj, Rusiji, Americi, Ujedinjenim nacijama, toliko dovoljno da je to poznato u svetu kao istorijska istina. Obrazloženju koje ide uz ovaj predlog ne zatvara, kako se to u javnosti predstavlja, već otvara vrata novih mržnji i podela, a mi sa tim nikakve veze nemamo. Mi poštujemo Deklaraciju Skupštine Srbije iz 1998. godine, koja je rekla da deobe ostavlja istoriji, a okrećemo se jedinstvu i budućnosti svih građana Srbije. Tu stoji da je zakon utemeljen na istorijskoj istini, pa kaže: "Istorijska je istina da je od 1941. do 1944. godine protiv snaga generala Mihailovića pokretano osam velikih okupatorskih ofanziva". Nije navedeno koje su to ofanzive? Gde su te borbe vođene? Ko je to utvrdio? Koje su borbe vođene protiv Nemaca itd. Kako sam predlagač reče, istorija se ne može menjati. Tačno, ona je zasnovana na istini i ona se ne može menjati u Skupštini. To nije posao Skupštine, već jednostavno ako neko ozbiljno misli da dovede te istine u pitanje, postoje istorijski instituti, istorijska odeljenja, Akademija nauka i ozbiljna vlast bi dala u zadatak njima da istraže šta nije istina, šta je istina, da li je bilo nepravdi i one koje su bile, da se isprave. Dakle, ovo je zadnje kao socijalni zakon što treba da se promeni. Iz tih razloga predlažemo da se briše ovaj član.
Da li još neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Hvala, gospodine predsedavajući, kolege narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SPS predložio sam da se briše član 1. Predloga zakona, zato što je reč o predlogu koji po našem mišljenju ima za cilj da revidira istoriju Drugog svetskog rata. S obzirom da je reč o događajima koji su se desili skoro pre šest decenija, nemoguće je na bilo koji drugi način razgovarati o tom periodu do jezikom informacija, odnosno činjenica i dokumenata relevantnih za taj period. Govorim pre svega o dokumentima nemačke vrhovne komande, odnosno dokumentima kraljevske vojske u otadžbini, dokumentima koje su druge savezničke snage prikupile. Ovo govorim iz razloga ako bi se prihvatio ovaj predlog zakona i ono što predlagač želi, mi bi praktično uradili nešto što nije poznato u istoriji savremenog sveta, bar na prostorima Evrope, da se rehabilituje jedan pokret koji je bio aktivan saradnik i Nemaca i Italijana u Drugom svetskom ratu. Nije partizanski pokret i nije i Tito kao vođa tog partizanskog pokreta određivao ko pripada antifašističkom frontu. To je određeno tokom događaja i sadržajem događaja u Drugom svetskom ratu i to su odredili sami saveznici, i to sada posle šest decenija ne treba i ne može se revidirati. Neću da pominjem brojna dokumenta međunarodna koja govore o odnosu saveznika prema tim događajima i da ulazim sa tog aspekta u razmatranje ovog pitanja. Ovde je reč o zahtevu da se i borcima Ravnogorskog pokreta prizna status učesnika aktivnog u borbi protiv fašizma, što naravno nije tačno. Moram podsetiti, i kolega Petronijević je to pomenuo, a i zakon savezni koji je preuzela Republika Srbija govori vrlo jasno ko su borci i na koga se to odnosi. Svako onaj, bez obzira kojoj je političkoj, pa ako hoćete i vojnoj formaciji, od 1941. godine u Srbiji pripadao, svako onaj ko je želeo da se aktivno uključi u narodnooslobodilački pokret, u borbu protiv okupatora, u borbu protiv Italijana, u borbu protiv Nemaca, imao je mogućnosti za to, a naravno sam je o tome odlučivao. Svi oni koji su želeli da budu aktivni učesnici u borbi protiv Nemaca i Italijana su to pravo koristili, bilo pojedinačno, bilo kolektivno. Moram podsetiti da su i pripadnici Kraljevske vojske u otadžbini, koji su poslušali apel kralja Petra Karađorđevića, da se svi pridruže narodnooslobodilačkom pokretu, imali mogućnost da tako nešto učine. Oni su u pravima izjednačeni sa svim drugim borcima. Prema tome, prihvatanje ovog predloga bio bi jedan klasičan primer revizije istorije. Nije sporno i mislim da tu ne treba mnogo dokazivati da Narodna skupština, bez obzira kakav bude ishod ovog zakona, istoriju promeniti ne može. Nije sporno da je otpor fašističkim okupatorima organizovao NOP, koji je poveo oružanu borbu u Jugoslaviji 1941. godine. Nije sporno ni to, i to je nešto što i mi socijalisti kao levičari i kao neko ko poštuje istoriju i činjenice i konstatujemo, da je i 1941. godine do kraja oktobra, da su neki ravnogorski komandanti učestvovali zajedno sa partizanima ili samostalno u borbi protiv okupatora i kvislinga, i to je bio njihov izbor i sopstvena inicijativa. Ali, nije sporno ni to da je od 31. oktobra 1941. godine, i po rečima samog komandanta tog Ravnogorskog pokreta, Draže Mihailovića, da je on započeo borbu protiv partizana i dao obećanje da se neće boriti protiv Nemaca. Ako se pogleda izveštaj nemačke vrhovne komande u razgovoru u Divcima 1941. godine, vidi se da se čak i Draža Mihailović izvinjava Nemcima zbog nekih borbi koje su četnički komandanti ili neke vojne jedinice vodile protiv Nemaca, i to naziva izolovanim incidentom ili događajima o kojima on nije odlučivao, niti za koje je on dao komandu. U svakom slučaju, mislim da nije revizija istorije moguća, mislim da Predlog zakona ima taj cilj. Poslanička grupa SPS je baš iz tih razloga i predložila da se ovaj član briše, podneli smo amandman i u ime SPS-a imam obavezu da govorim o amandmanu i o tom događaju.
Da li još neko želi reč? (Da.) U ime predlagača, narodni poslanik Bogoljub Pejčić.
Želim da vas obavestim da poslaničku grupu SPO i NS ove provokacije ne zanimaju. Mi smo odlučili da ne uđemo u raspravu o ovim amandmanima, da bi što pre došli do glasanja. S druge strane, želim da vas obavestim da prihvatamo sve amandmane koje je podneo gospodin Miloš Aligrudić, ali isto tako ne prihvatamo nijedan amandman koji su podneli gospodin Žarko Obradović i gospodin Milisav Petronijević, iz razloga što svi njihovi amandmani suštinski i bitno menjaju ovaj predlog izmene i dopune zakona.
Narodni poslanik Žarko Obradović, replika.
Želeo bih i Skupštini, i kolegama poslanicima i gospodinu Pejčiću da kažem da poslanička grupa SPS svoje izlaganje ne smatra kao način da provocira bilo koga. Ono što mi danas budemo saopštili vama i javnosti Srbije jeste stav SPS-a o ovom pitanju i jeste pozivanje na relevantne istorijske činjenice i dokumenta. Ko želi da to ospori neka izvoli doći ovde ili još bolje, s obzirom da ta tema pripada dalekoj istoriji, organizuje neki naučni skup, pa neka ponudi bilo koju tvrdnju za te svoje iskaze. Mi ćemo danas govoriti o sadržaju zakona, o onome što zakon ima za cilj, ponudićemo obilje dokaza da predlagač nije u pravu i naravno javnosti Srbije prepustiti sud o tome ko je u pravu. Kada kažem javnosti Srbije, taj sud je već davno donesen, ali ako predlagač ima političku potrebu da o tome raspravlja, mi smo spremni da se u tu raspravu uključimo.
Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući, amandman koji su podneli kolege poslanici iz SPS-a je ključni i suštinski amandman koji treba prihvatiti iz jednog razloga, jer taj amandman pokušava da ubedi sve ovde prisutne u sali. Javnost o tome ne treba ubeđivati, a to je da se predstavnici Ravnogorskog pokreta, odnosno predstavnici Jugoslovenske vojske u otadžbini nisu borili protiv okupatora, stoga oni ne zaslužuju da imaju prava koja predlagač po ovom Predlogu zakona traži. Mislim da amandman koji su podneli kolege iz SPS-a treba prihvatiti i naprosto kao što predlagač reče više je razloga za donošenje ovog zakona. Rekao bih da je samo jedan razlog za njegovo nedonošenje, a taj jedan jedini razlog je istorijska istina. Taj jedan jedini razlog su rezultati Drugog svetskog rata, postojanje, u to vreme, antihitlerovske koalicije, na čijoj strani su bili predstavnici narodnooslobodilačke vojske i partizanskog pokreta. Taj jedan jedini razlog je na kraju krajeva i priznanje njihovog vrhovnog komandanta, Petra Drugog Karađorđevića iz Londona, i sve ovo mislim da nije dobra poruka ni međunarodnoj javnosti, još manje svim onim koji su pali kao žrtve u Drugom svetskom ratu, pogotovo kada se ima na umu da u maju 2005. godine proslavljamo 60 godina od pobede nad fašizmom. Ta najveća svetska proslava održaće se u Moskvi. Na njoj će učestvovati predstavnici Francuske vojske, Velike Britanije, SAD i predstavnici naše vojske SCG, odnosno predstavnici Saveza udruženja boraca Jugoslavije, što je i posle 60 godina potvrda i priznanje da su predstavnici narodnooslobodilačke vojske bili oni koji su se borili u redovima partizanskog pokreta. Ukoliko predlagači izmene i dopune zakona imaju informacije da će u Moskvi u maju 2005. godine biti pozvani neki od predstavnika Ravnogorskog pokreta, spreman sam da povučem ove moje reči. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Branče Stojanović.
Hvala, uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, poslanici SPS su u načelnoj raspravi, nadam se jasno i argumentovano pokušali da kažu i rekli zbog čega SPS smatra da ovakav zakon ne treba donositi u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Pokušaćemo i kroz amandmane da kažemo zašto je to tako. Izašao sam da kažem jedan slučaj, primer koji se skoro dogodio, sa kojim verujem da ste i vi narodni poslanici i šira javnost naše Republike upoznati preko sredstava javnog informisanja. Slučaj se desio u Smederevu, kada je poslanička većina DOS-a želela, prekrajajući istoriju, da jedan od trgova u Smederevu nazove trgom Dimitrija Ljotića. Pokrenula se i naša javnost i evropska antifašistička javnost, pisalo se mnogo oko toga i mislim da je zasluga da se u izvesnom smislu i bruka vezana za toskine i uopšte dao veliki doprinos gospodin Zoran Đinđić, koji je poprilično natrljao uši tadašnjem predsedniku opštine jer je imao informacije i jasan stav oko toga da takve ideje i takva prekrajanja istorije mogu da nanesu štetu našoj zemlji. To se nedvosmisleno pokazalo i kroz ovu našu diskusiju koja se vodila u prethodnih nekoliko dana. Da ovim zakonom ništa ne postižemo zaključili smo svi, mislim i šira javnost naše Republike, da se na ovakav način pomirenje ne postiže i ne dostiže, i mislim da ne treba da nam zamerate za našu želju i naše zalaganje da se ovakav zakon ne donese. Zbog toga predlažem dase amandman na član 1. ovog zakona prihvati i na taj način ne upadnemo u klopku eventualno novih i daljih podela, jer mislim da nam je toga bilo dosta i u prethodnom periodu i da treba na drugačiji način da se ispravljaju eventualne istorijske nepravde, ukoliko ih je bilo.
Reč ima narodni poslanik Zoran Anđelković. Izvolite.
Dame i gospodo, verujte, mi ne mislimo da je ovo provokacija od SPO što je predložio ovaj zakon. Mi to razumemo, oni su se formirali kao politička partija na izvorima Ravnogorskog pokreta, to je politički program jedne političke partije i to je razumljivo. Ali, ne razumem da nas neko optužuje zato što se borimo za nešto što je jasno da je naša politika, da štitimo one ljude koji su bili antifašisti, što se borimo da se ovaj zakon ne usvoji. To naravno da nije naša provokacija i molim da to tako razumemo. To je borba za istorijske činjenice, to je borba za one koji su se borili za slobodu ovog naroda, to je borba za one koji su ginuli, to je borba za one koji nisu prihvatili okupatora na našoj teritoriji. Na isti način ćemo se boriti i borimo se za one koji su se borili za slobodu i onih na Kosovu i Metohiji, pripadnike policije i vojske, jer ako je neko hteo pomirenje kroz ovu priču o pomirenju, zašto u ovom zakonu nije ugradio i pripadnike MUP-a i Vojske Jugoslavije 1998. i 1999. godine na KiM. I oni su se više borili. Da se slučajno ne čeka neka druga prilika, pa da se proglasi da su oni bili još neprijatelji. Iskustva poslednjih godina govore, juče sam primio jednog čoveka, oni koji su se borili na KiM protiv OVK, oni teže prolaze ili bolje rečeno protiv njih se vodi kampanja i hajka u mnogim institucijama, a pre svega u MUP-u, a vode oni koji na KiM nisu hteli da idu ili su napuštali tada MUP. Jednostavno, nisu hteli da učestvuju u odbrani srpskog naroda. Da li mi šaljemo poruku ovakvim zakonom da više nikada niko ne treba da stane na strani odbrane svog naroda, već da je bolje da sarađuje sa onima koji napadaju njegov narod, koji dođu da ga okupiraju. Možda je bilo bolje sarađivati sa OVK nego boriti se protiv OVK. Možda će ljudi da kažu da smo mladi, a pričamo o Drugom svetskom ratu, ali kada to preselimo na 1998. i 1999. godinu, to vam nekako ispadne iz vida. Doduše, mene to ne čudi za neke političke partije, političke grupacije, ako su pre tri godine oslobodili 1.800 pripadnika OVK svih optužbi i pustili ih. To može da se dogodi za nekoliko godina i da svi ovi pripadnici vojske i policije budu optuženi kao da su oni krivi što su branili srpski narod. Nije ovde samo reč o tome kakve su istorijske činjenice. Možemo da čitamo citate bilo koga, istorijskih instituta u inostranstvu, u Briselu i kod nas, i pisma Draže Mihailovića, i kralja Petra i sve ostalo, toliko je to poznato i toliko je jasno da je gotovo nepotrebno dokazivati, jer je to potpuno jasno. Ali ovaj amandman je suštinski. Moram da kažem i apelujem sa ove govornice ne da prihvate ovaj amandman predlagači iz SPO, nego da povuku zakon. To bi bilo najkorektnije, jer faktički se pokazuje i u javnosti koliko je bespredmetan pokušaj revidiranja istorije i da se ovaj zakon uglavi gde mu nije mesto. Znam da ovde postoji stvorena politička koalicija na dva nivoa. Jedna je politička koalicija koja je trebalo da stavi na dnevni red ovaj zakon, kao što je DS, a druga je politička koalicija koja treba da izglasa ovaj zakon, kao što je SRS. Razumem i njih što su napustili, jer oni su u teškom problemu. Ne možete ići po Srbiji i agitovati da eto partizani, patriote, treba da glasaju za vas, a sada glasate za zakon za četnike. Razumem ljude i zato su oni to napustili. Ali, neka kažu. Što nisu rekli da će da glasaju za zakon, jer ako ne glasa SRS ovog zakona nema, bolje ga povući, nego da dangubimo tri-četiri dana. Znači, oni će glasati. Razumem i SPO što se zalaže za taj zakon. Doduše, oni se manje zalažu nego vi koji ćete da glasate za zakon. Ali, to je vaš politički program i imate pravo. To potpuno razumem. Samo, nemojte da menjate istoriju. Ovi iz DS su glasali da se ovo stavi na dnevni red, jer su znali kakva će rasprava biti, da pokažu ko je gde. I njih razumem, iako je to politički projekat. Zato molim predlagače da povuku zakon.Lakše je da povuku zakon nego da prihvate naš amandman da se briše ovaj član i da mi zaustavimo ovu priču. Što se tiče SPS, mi smo i ovih nekoliko dana pokazali da smo spremni u svim ulogama da se borimo u ovom parlamentu. Mi znamo da budemo i vlast, i to vrlo uspešna vlast, znamo da pomognemo da se usvoji neki zakon, ali ako hoćete da budemo opozicija, kao što smo opozicija ovom zakonu, i to smo pokazali kako znamo. Možemo još nedelju dana o ovom zakonu, ako hoćete, još nedelju dana da dokazujemo istorijske činjenice koje će narod osuđivati. Znate da možemo. Znači, molim predlagača ne samo da prihvati ovaj amandman, nego da povuče zakon, kako bi ovu rašomonijadu prekinuli i kako bi prekinuli pokušaj prekrajanja istorije.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, da biste mogli svoje obaveze da planirate želim da kažem da ću da govorim o svim amandmanima po pet minuta danas. Planirajte vreme. To je moje pravo koje proističe iz Poslovnika. SPS, njeni narodni poslanici, dr Žarko Obradović i Miša Petronijević podneli su amandman na član 1. predloženog zakona, gde predviđaju da se ovaj član briše. On jeste suštinski član. Kada ovaj član ne bi postojao, onda ne bi postojao ni zakon. Moja namera nije da govorim ni o čemu što nema istorijsko pokriće. Dozvolite da u nekoliko rečenica dam argumentaciju koja ide u prilog našem amandmanu i molim vas za vašu podršku da prihvatite amandman, da za njega glasate. Kada bi sve što su predlagači rekli bilo tačno, recimo, da je sve tačno, postoji jedna stvar koja ne može da se prenebregne. Meni je žao što je tako, žao je svima onima koji su imali strašne posledice iz toga. Na nivou Ravnogorskog pokreta, u nivou odgovornosti komandanata korpusa, prvog, drugog i trećeg, najgori je bio Zvonko Vučković. Postojao je sistem fizičke eliminacije protivnika klanjem. Komandanti korpusa lično su određivali aktom rukovodioce crnih trojki i jedino su znali za njihova imena. Vođe crnih trojki birali su još dvojicu čija imena nije znao komandant korpusa. Na spisku zarobljenih ili onih koji treba da budu zarobljeni, a to su uvek bili pripadnici narodnooslobodilačkog pokreta ili komunisti, ili skojevci, ili pomagači ovog pokreta, komandant korpusa uvek je lično stavljao slovo "Z" ispred rednog broja. Ni jedan od ovih koji je dobio slovo "Z" nije drukčije umro osim što je zaklan. U čačanskom kraju 702 lica ubijeno je od strane pripadnika Ravnogorskog pokreta,216 je zaklano, od čega 97 žena, od čega Milka Toroman, trudna, u osmom mesecu trudnoće. Ni u jednoj depeši, ni u jednom aktu ravnogorskog pokreta, partizanski pokret nikad nije nazvan drugačije osim "komunisti", a sada čujem da se i iz klupe dobacuje – komunisti. Ni u jednoj depeši ne piše "partizani", "narodnooslobodilački pokret". Piše ili "crveni" ili "komunisti". Draga gospodo, svako ko je bio kadar da uvede u svoje ratovanje sistem obračunavanja sa političkim protivnicima, sa vojnim protivnicima, sa vojničkim protivnicima, ovakav način likvidacije ili eliminacije druge strane, mora da bude spreman da prihvati sud istorije. Ne govorim o pojedinačnim slučajevima , ne govorim o egzemplarima kojih je bilo na svim stranama, govorim o sistemu koji je postojao. Klali su samo Handžar divizija, balisti, Čerkezi i ovi koje sam spomenuo [[Dobacivanje iz sale: A ustaše?]] Što se ustaša tiče, ni ja neću da ih izjednačim sa četničkim pokretom i ne dobacujte, molim vas. To je zlo gore od svih zala. Zato je važno da onda znamo da ni jedan od ovih ljudi koji je ovo smislio ili učinio ne može da ostvari ni jedno od prava koje zakon predviđa. Nastaviću povodom sledećeg amandmana.
Da li se još neko javlja o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Miloš Aligrudić. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Miloš Aligrudić.
Amandman neću posebno obrazlagati, kao ni druge amandmane koje sam podneo, zato što je pisano obrazloženje dostavljeno uz predloženi tekst amandmana. Zahvaljujem se predlagaču koji je prihvatio ove amandmane i pozivam Narodnu skupštinu da u danu za glasanje za njih i glasa. Što se tiče stava DSS prema ostalim amandmanima, mi takođe nećemo učestvovati u raspravi u pojedinostima.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SPS, dr Žarko Obradović i ja podneli smo amandman na član 2. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica. Predlažemo da se član 2. briše iz sledećih razloga. Prvo, u osnovnom tekstu zakona, čije se promene traže, čiji se član briše, član 2. govori o pravima vojnih invalida, korisnicima porodične invalidnine u smislu ovog zakona o kome sam malopre govorio, a koji samo uređuje prava po osnovu statusa borca, ne uređuje status borca. Izmenama koje predlagač traži ovaj član se briše. "U članu 2. Predloga zakona predlaže se da se član 3. zakona menja tako da vojnim invalidima i korisnicima porodične invalidnine, pored lica kojima je to svojstvo priznato po važećem saveznom propisu kojim su uređena osnovna prava vojnih invalida i porodica palih boraca (dakle po tom propisu po kome treba da se uređuje), ovim zakonom se smatraju i invalidi i porodice palih pripadnika Jugoslovenske vojske u otadžbini i Ravnogorskog pokreta". Dolazimo do ključne stvari u celom ovom zakonu, do stava 2. u tom članu u kome govori o pravima vojnih invalida i članova njihovih porodica – ustanovljava se “Ravnogorska spomenica 1941”. Dakle, u tom članu zakona se ustanovljava “Ravnogorska spomenica 1941” i dalji tekst vama je poznat, pa čak kažem, njeni nosioci se u svemu izjednačavaju sa nosiocima Partizanske spomenice 1941. godine, iako se u tom članu ona nigdene pominje. Dakle, suština jednog i drugog zakona, i ovog srpskog koji govori o uslovima i onog koji je na saveznom nivou govorio o osnovnim pravima boraca, da se govori o borbi za oslobođenje, o borbi protiv okupatora. Tačno je precizirano u članu 2. osnovnog saveznog zakona ko su borci, i mi ne provociramo nikoga, niti govorim jezikom mržnje, jer nisam takvog sklopa niti partija kojoj pripadam. Jednostavno, što se socijalista tiče istina je istorijska poznata, a tražimo od predlagača da dokaže šta nije istina. Malopre sam pomenuo, navedeno je osam velikih okupatorskih ofanziva. Recite koje su te ofanzive, ko je to utvrdio itd. To su već neki dokazi, a rekli smo, svako ko se borio protiv okupatora bilo pod kojom kapom, čast i prava. Toga nema ovde. Suština jeste u stvari utome, preko jednog socijalnog zakona želi se revidirati istorija. Ako neko ozbiljno misli da dovede u pitanje istorijske činjenice, onda se to ne radi tako, onda izvolite, preinačite i poništite sve odluke sudova, rehabilitujte, pa tek onda donosite zakone o svim pravima koja su potrebna. Ne želim da pričam šta je sa onim osnovnim opredeljenjima ove skupštine da se zakonodavna ne meša u sudsku vlast. Suština je u tome. Navodili smo izvore juče i ovih dana, pominjali Čerčila, Ruzvelta, kralja Petra, samog Vuka Draškovića, mada nam reče predsednik Skupštine da ne citiramo iz "Ekspres Politike", već iz "Politikinog zabavnika", ali Vuk nije pisao u "Politikinom zabavniku", pisao je u "Ekspres Politici" 1974. godine, dokazujući da se taj pokret nije borio protiv okupatora. To je istorijska istina, ako želi neko da je dovede u pitanje zna se način kako treba. Inače, suština ovde jeste da se na silu izjednače ta prava. Neće se u Srbiji na ovaj način ljudi pomiriti. Pomiriće se onda kada se sazna, ako nije, šta je istorijska istina. Neće se deobe zaustaviti na ovakav način. Na ovakav način će se samo produbiti. Skupština može da izjednači, ali to će biti na silu. Iz tih razloga predlažemo da se briše ovaj član. Hvala lepo.
Zahvaljujem se gospodine Petronijeviću. Za reč se javio narodni poslanik Jovan Todorović.
Dame i gospodo, razume se da mislim da ovaj amandman SPS treba prihvatiti, ali želim one koji se zalažu za donošenje zakona da pitam, misli li neko zaista iskreno u ovoj sali da se na ovaj način mogu izjednačiti partizani i četnici i nosioci partizanske i buduće ravnogorske spomenice. Zna li neko uopšte u ovoj sali koliko bi ljudi pripadnika tog tzv. ravnogorskog pokreta bilo obuhvaćeno ovim zakonom. Zna li predlagač koliko je tih ljudi i koliko bi to koštalo državu Srbiju. Ne zna. Da li je moguće da su partizani jedino pogrešili u tome što su ratovali protiv Nemaca. Pokret koji je nastao inicijativom komunista, a što jeste istina, 12.000 komunista kažu da je bilo 1941. godine, ali je prerastao u narodnooslobodilački pokret, narodnooslobodilačku borbu i stvorio vojsku od preko dva miliona ljudi na kraju rata. Nije valjda da su svih dva miliona partizana i boraca protiv Nemaca bili komunisti. Nije valjda da je bilo racionalno obrazloženje četnika Draže Mihailovića da oni jesu u suštini antikomunistički pokret i da imaju zadatak da spreče to crveno zlo, a da su to činili upravo tako što su ratovali protiv dva miliona rodoljuba, onih koji su želeli slobodu svojoj državi. Ako se ovaj zakon usvoji u Narodnoj skupštini, uveren sam da će to biti rezultat najtrulijeg mogućeg kompromisa. Rezultat jedne bolesne ideje koja već traje 15 godina u Srbiji, da se izjednači ono što se izjednačiti ne može. Nijevaljda da ćemo u narednoj inicijativi nekog takvog bolesnog predlagača doći do toga da imamo zahteva da one koji su pripadali tzv. Ljotićevoj vojsci takođe izjednačimo sa partizanima i da za one koji su bili u nekim drugim fašističkim jedinicama ili onima koje u najmanju ruku možemo nazvati saradnicima okupatora takođe treba da razgovaramo o spomenicama, o prinadležnostima itd. Pričaju o pomirenju. Da li se mogu pomiriti te dve stvari nakon 60 godina i da li mi zapravo time što hoćemo da izjednačimo što se izjednačiti ne može produbljujemo sukobe u Republici Srbiji, produbljujemo te ideološke razlike, a pri čemu kao racionalan čovek imam na umu još dve stvari. Oni pripadnici četničkog pokreta, pa i tog ravnogorskog, oni časni oficiri i vojnici Jugoslovenske vojske koji su želeli da ratuju protiv Nemaca, to su i učinili, i to od oktobra 1941. pa nadalje. Oni koji su bili u zabludi, pa su 1942. i 1943. godinu proveli u četničkoj vojsci ratujući protiv komunista, kako oni kažu, a u suštini protiv srpskog naroda, kako jeste suština, takođe su imali priliku da se predomisle i da pređu u partizane, nakon priznanja i od strane kralja Petra, i od strane saveznika i od strane Čerčila. Koji to ipak nisu učinili, propustili su priliku da budu borci za oslobođenje svoje zemlje. Zašto bi mi njima sada, nakon 60 godina, davali priliku da postanu ono što nikada nisu bili. Zašto bi im davali tu priliku, pa makar i da je reč o mrtvim ljudima. Hoću da poštujem svakog čoveka koji se borio protiv Nemaca, ali tri dana rasprave nisam čuo ni za jednu ozbiljnu borbu koju su četnici vodili protiv Nemaca. Sve su borbe bile protiv partizana i to je ono što jeste istina, i to je ono što moj racio ne može da prihvati, i nikada za ovakav zakon ne bih mogao da glasam, a prosto se čudim onima koji će da glasaju za takav zakon. Hvala lepo.
Zahvaljujem se gospodine Todoroviću. Reč ima Meho Omerović, pa Žarko Obradović, pa Rajko, pa tako dalje i tako redom. Izvolite.
Naravno da iz svega navedenog treba prihvatiti ovaj amandman, ali ono što ne mogu nikako da prihvatim, a nadam se ni poslanici koji u ovom trenutku sede u sali Skupštine Srbije, to je da prisustvujemo nečemu što je zaista žalosno i tužno, o odgovornosti i parlamentarnoj kulturi neću da govorim. U sali nema predstavnika predlagača. Predstavnici DSS-a i G17 plus su taoci predlagača koji u ovom trenutku nisu u sali, a ukoliko nemaju argumente kojima bi se mogli suprotstaviti ovim notornim istorijskim činjenicama o borbi partizanskog pokreta i NOB protiv okupatora, najmanje što sam od njih očekivao je da bar budu prisutni u sali. Molim predsedavajućeg da uloži sav svoj autoritet da se predstavnici predlagača pozovu da budu ovde u sali, pa ako žele da slušaju šta imamo mi da kažemo neka slušaju, a ako ne žele neka nam se suprotstave nekim drugim argumentima. Očigledno je da nedostatak argumenata nadoknađuju nedostatkom parlamentarnog odnosa prema drugim kolegama u ovom trenutku koji sede u sali.
Gospodine Meho, uložio sam napore i gospodin Pejčić je upravo ušao.
Drago mi je. Mislim da hiljadu dokumenata postoji i u narednim javljanjima ću se lično potruditi da svima vama, koji imate strpljenja i odgovornosti da slušate činjenično stanje, predočim dokumenta koja govore o direktnoj saradnji predstavnika Ravnogorskog pokreta sa okupatorom - nemačkom vojskom, sa okupatorom - italijanskom vojskom, sa čak okupatorima koji su iz domena saradnika sa Nemcima, a mislim na ustaški pokret. U narednom periodu ćemo govoriti i čitati originalna dokumenta. Ko hoće da sluša neka sluša, ali notorna istina je da su predstavnici Ravnogorskog pokreta od 1. februara 1942. godine isključivo bili u službi okupatora i bili na neki način njegova produžena ruka na prostoru bivše Jugoslavije. Prema tome, Narodnooslobodilačka vojska Jugoslavije ima legitimitet. Taj legitimitet, podsetiću vas, dao im je kralj Petar 29. avgusta 1944. godine. Predlagači kažu da je kralj Petar bio prisiljen da uputi preko Radio Londona apel svim predstavnicima Ravnogorskog pokreta i Jugoslovenske vojske u otadžbini. Postavljam pitanje ko je prisilio Čerčila, ko je prisilio Amerikance, ko je prisilio Francuze, ko je prisilio Ruse i moćnu Crvenu armiju da prihvate Narodnooslobodilačku vojsku, maršala Tita i partizanski pokret kao jedini autentični pokret na prostoru bivše Jugoslavije koji se od početka do kraja Drugog svetskog rata borio protiv okupatora.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, predlagač amandmana.
Kolege narodni poslanici, predložio sam u ime Socijalističke partije Srbije da se briše član 2. Predloga ovog zakona, jer smatram da je on duboko suprotan onome što se zbilo na prostorima Srbije i Jugoslavije u godinama Drugog svetskog rata, a i formalno uvodi neravnopravnost. Naime, u stavu 2. ovog člana se ustanovljava Ravnogorska spomenica 1941 i izjednačava sa Partizanskom spomenicom 1941. godine, a za sticanje ovog prava prema predlagaču dovoljno je da je određeno lice stupilo u odrede Ravnogorskog pokreta, odnosno Jugoslovenske vojske u otadžbini od 17. aprila 1941. do 31. decembra 1941. godine. Međutim, za nosioce Partizanske spomenice traženo je da dokažu da su se čitavo vreme narodnooslobodilačkog rata nalazili u borbi protiv okupatora i to bez prekida. Time bi se ugled spomenice 1941. godine potpuno devalvirao, a nosioci ravnogorske spomenice 1941. godini bili apsolutno privilegovani. Sa formalno-pravne strane o tom članu toliko, ali suština jeste što bi se ustanovljavanjem ove spomenice i prihvatanjem ovog člana zakona prihvatilo i nešto što nije bilo istina u toku Drugog svetskog rata, istina da su se jedinice Kraljevske vojske u otadžbini ili Ravnogorski pokret borili protiv Nemaca, Italijana i drugih saradnika okupatora. Činjenice su surove i govore potpuno drugo čime se kraljevska vojska bavila i šta joj je bio glavni zadatak. U prilog ove teze citiraću reči šefa vojnog kabineta kraljevske vlade, majora Živana Kneževića, koji je Slobodanu Jovanoviću, predsedniku kraljevske vlade, podneo jedan vrlo detaljan izveštaj 1943. godine, gde mu saopštava šta Englezi kažu o događajima na prostoru Jugoslavije. "Đeneralu Mihailoviću ne može se slati naoružanje za borbu protiv partizana koji se sada jedini tuku protiv osovine. Isto tako, slanje hrane zavisi od ministarstva, blokade, stanja u našoj zemlji pod italijanskom okupacijom. U Srbiji je teško stanje. Đeneral Mihailović otvoreno sarađuje sa Italijanima i njegovi odredi potpuno naoružani prebacuju se italijanskim kamionima u Bosnu za borbu protiv partizana i to u zajednici sa italijanskim trupama. Baš danas se vodi bitka severno od Mostara između jednog Dražinog odreda od 2.400 ljudi iz Crne Gore u zajednici sa Italijanima protiv partizana. Draža Mihailović je kvisling kao i Nedić, jer Nedić sarađuje sa Nemcima, a Draža sa Italijanima. Odredi đenerala Mihailovića uopšte sada ne vode borbu, a nama i Englezima je potrebno da bar sada stupimo u borbu, a ne kroz dva ili četiri meseca. Kada se savezničke trupe iskrcaju na Balkan, onda nam je svejedno da li će nam prići Nedić, Antonesku ili đeneral Mihailović. Onda će sve biti dockan. Nama je sada potrebno da đeneral Mihailović stupi u akciju i razori železničke pruge. On to ne radi i sve njegove depeše o sabotaži na železnicama i rušenju pojedinih objekata nisu istinite. Oni, Englezi, imaju izveštaj od svojih ljudi u našoj zemlji i to je sigurno." Te su činjenice opredelile vladu Velike Britanije da promeni odnos prema onima koje su pomagali 1941. i 1942. godine. Ima sijaset sporazuma koje su komandanti četničkih jedinica zaključili sa Nemcima o saradnji i o cilju borbe protiv partizana. Ovde ću pomenuti samo jedan dokument koji je potpisan od strane pukovnika Jevrema Simića i nemačke komande o zajedničkoj saradnji, naravno u borbi protiv partizana. Cilj sporazuma je, kaže se u dokumentu, zajednička borba protiv partizana, u koju će se svrhu sve jedinice četnika Draže Mihailovića, koje su pod komandom pukovnika Simića, priključiti borbi nemačkih i bugarskih trupa, kao i trupa srpske vlade protiv komunista. Na području obuhvaćenom sporazumom četnici Draže Mihailovića posvetiće se isključivo borbi protiv partizana i time podupreti borbu protiv snaga reda i zakona itd. Za borbu protiv komunista četnici Draže Mihailovića staviće bezuslovno na raspolaganje snagama reda svoju izviđačku obaveštajnu službu i sve ostalo. Ovaj dokument crno na belo potvrđuje ono što mi članovi SPS tvrdimo ova dva dana, da je reč o pokretu, o jedinicama, o vojsci koja je zajedno sa Nemcima i Italijanima imala primaran i jedini suštinski cilj da se bori protiv partizana, odnosno kako su oni to govorili protiv komunista. Unutrašnji razlozi su njima bili primarni u odnosu na ono što je celom svetu tada bilo suštinsko, a to je borba protiv fašističke Nemačke, Italije i svih onih koji su bili u redu sila zla. To su neki od razloga, pomenućemo još, koji su nas rukovodili da predložimo brisanje ovog člana zakona.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji su u ime SPS-a podneli narodni poslanici dr Žarko Obradović i gospodin Milisav Petronijević treba podržati iz razloga koje navodimo. Nije moguće, a da se pri tom ne povrede istorijske činjenice, usvojiti zakon koji bi na ovaj način regulisao neka od prava koja se ovde predlažu. Kao argumentaciju nudim dva važna dokumenta. Jedan je onaj o zarobljavanju 87 partizanskih boraca u Slovcu kod Valjeva, u jesen 1941. godine. Od njih skoro 100, 27 ih je bilo iz Čačka. Zarobili su ih četnici i zamenili sa Nemcima za municiju. Svi ovi su streljani na Krušiku kod Valjeva, a među njima i Đurđe Pavlović iz Čačka, koga su četnici uhapsili, jer je pustio sa sprovođenja sedam Skojevaca na Banjici. To je bio njegov greh. Na spomen ploči u Valjevu stoji njegovo ime i imena svih ovih ljudi. Oni su zamenjeni za olovo, za prah, municiju i svojim životima platili što je kasnije donosilo smrt onima koji misle kao što su oni. Pročitaću deo naređenja koje je potpisao komandant Tadić Branko, inače, on je komandant prve brigade Ozrenskog četničkog korpusa, pod jedan – "da odmah narediš svojim borcima da zauzmu miran stav prema neprijatelju, izuzev partizana, ali pored toga da svi naoružani ljudi i dalje budu na okupu i u strogoj pripravnosti, tj. da budu na svojim položajima. Ukoliko bi se naši ljudi susreli sa Švabama, pa ako bi ih Švabe pitale zašto su u pripravnosti, neka odgovore da su u pripravnosti samo radi borbe sa partizanima". Ovaj isti odred, koji je kasnije prerastao u korpus, a govorim o Ozrenskom, 2. aprila 1942. godine sa nemačkom komandom razmenio je nekoliko dokumenata. Svi su u arhivi. Za svaki od njih mogu da kažem u kom su registru, na kojoj su polici, kojom bojom mastila su pisani i šta svedoče. Uvažene dame i gospodo, četnički pokret nije bio isti u svim delovima bivše Jugoslavije. U nekim delovima on se manje ili više sukobljavao i sa Nemcima. U nekim delovima, kao što je zapadna Srbija, do borbe za Kraljevo 1941. godine, on je imao časne ciljeve. Ali, uvažene dame i gospodo, u centralnoj i zapadnoj Srbiji pripadnici ovog pokreta učinili su strašna dela, strašna zlodela i to mora biti valjda svakom, ko je elementarno dobronameran, jasan argument zašto ovo što ste predložili ne može da bude usvojeno. Ovde je juče često govoreno da su i ovi drugi streljali posle rata pripadnike ovog pokreta. Samo vas molim da razlikujemo jedan pojam, iako je posledica, nažalost uvek ista za onoga ko je ispred puščane cevi. Nije isto streljan i nije isto pogubljen streljanjem. To su dve različite stvari. Kada je neko pogubljen streljanjem, on je pogubljen na osnovu pravosnažne sudske presude. Kakav je to bio sud, o tome možemo uvek da govorimo. Ali, molimo vas da razumete da ste ušli u jednu priču iz koje je teško izaći, a da pri tom ne revidirate istoriju, da pri tom ne dokazujete dokazano i da se pri tom, želeći da ispravite, po vašem mišljenju, jednu veliku nepravdu, ne činite druge nepravde. Mislili smo da je ovo sve dosta daleko iza nas. Iako su rane duboke, one suzamirene. Na ovaj način nas ste stavili u poziciju da o ovome moramo govoriti jasno i razgovetno. U našem političkom programu piše da podržavamo NOB i da cenimo njegove tekovine. Razumem one koji su predložili zakon, koji u svom programu imaju drugačiju platformu, ali od nas jedino možete očekivati ovo što ovde pred vama danas govorimo. Hvala.
Zahvaljujem se gospodinu Baraliću. Reč ima narodni poslanik Radoje Vukić. (Odustao od diskusije.) Zahvaljujem se gospodine Vukiću. Reč ima narodni poslanik Svetislav Krstić.
Gospodine potpredsedniče, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, želim da kažem da je svrha ovog amandmana, a i svih drugih amandmana koje je podnela SPS na ovaj zakon, da se dovede u vezu ovaj zakon sa istorijskim činjenicama. Čuli ste u prethodna dva dana veliki broj argumenata, fakata, činjenica, koje jasno govore da ovaj zakon vrši reviziju istorije. Vrlo je opasno za Narodnu skupštinu Republike Srbije ukoliko donese zakon koji je u koliziji sa opšteprihvaćenom istorijom. Ako neko ne veruje istoriji koja je pisana posle Drugog svetskog rata u Srbiji, onda treba da pogleda istorije Drugog svetskog rata koje su pisane u drugim zemljama. Treba da pogleda svetsku istoriju Drugog svetskog rata, gde će tačno videti kako je definisan Ravnogorski pokret i kakva je bila njegova uloga u toku Drugog svetskog rata. Ponavljam, opasno je da Narodna skupština donosi zakon koji je u koliziji sa opšteprihvaćenom svetskom istorijom. Kakav će biti naš kredibilitet kao Skupštine, vezano za zakone koje smo doneli i za zakone koje ćemo doneti, ako se sada nedvosmisleno i jasno vidi da će biti izglasan zakon koji je u koliziji sa istorijom. Mislim da nije pravo vreme da se uopšte ovakav zakon donosi. Podseća me sve ovo što se dešava na onu narodnu izreku "kuća gori a baba češlja kosu". Mi nismo doneli ni zakon o Vladi, ni zakon o Narodnoj skupštini, nismo doneli ni masu važnih zakona, a bavimo se jednim zakonom koji navodno, kako je bilo u obrazloženju, treba da pomogne nacionalnom pomirenju. Ne bih se začudio, obzirom kako smo krenuli, da uskoro predložimo zakon koji će promeniti neke od zakona, recimo Njutnov zakon gravitacije, ili Ajnštajnovu teoriju relativiteta itd. Molim vas, istorija je vrlo egzaktna. Poznate su istorijske činjenice. Kolege su vam u prethodna dva dana sve to dokumentovali. Na momente nam se čini da se nalazimo na nekom simpozijumu istoričara, iako među nama ima istoričara, ali nismo svi istoričari. Međutim, neke stvari su veoma jasne. Možda mogu da sumnjam u istoriju koju pišu pobednici, koju sam učio u školi, jer sam rođen posle rata i učio sam istoriju u kojoj su stvari predstavljene kako su predstavljene. Ali, ne mogu da sumnjam u ono što mi je pričala moja majka Koviljka, seljančica iz Bosanske krajine, koja je bila svedok događanja za vreme Drugog svetskog rata. Ne bih sada nabrajao pojedinačne primere o tome, iz kojih se jasno vidi ko je bio i kakva je bila čija uloga za vreme rata. Mislim da nije mesto za ovom govornicom, ali još jednom upozoravam da ovo o čemu mi socijalisti ovde govorimo je veoma važno, jer postoji opasnost da Skupština donese zakon koji je u koliziji sa opšteprihvaćenom svetskom istorijom. Molim vas, igramo se sa svojim kredibilitetom. U vreme kada se na naše oči ruše sve institucije ove zemlje, kada se razbijaju na najbrutalniji način, kada se razbija Vojska i druge institucije, mi ne smemo da dozvolimo da donošenjem ovakvih zakona mi sami potkopavamo kredibilitet Narodne skupštine Republike Srbije.
Zahvaljujem se gospodinu Krstiću. Reč ima narodni poslanik Hranislav Perić.
Poštovani predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, dovoljno o ovom članu su govorili moje kolege poslanici i mislim da su na najbolji način obrazložili Žarko Obradović, Miša Petronijević, Rajko Baralić da ovaj član treba da bude brisan. Ovi članom se upravo reguliše ko sve po ovom zakonu ostvaruje pravo. Onima koji su se borili protiv okupatora priznato je to pravo pre 50 godina, a danas to pravo treba da damo i onima koji su se borili protiv NOP-a. Tačno je da su se partizani borili protiv Nemaca i četnika. Tačno je i to da su se četnici borili samo protiv partizana i to nije sporno. To i vrapci na grani znaju. Možda je moglo da se obezbedi neko pravo, ali samo za one koji su učestvovali u ratu, bez obzira protiv koga su se borili, pa onda da kažemo i oni su Srbi. Priznavanje prava na privilegije i njihovim porodicama biće glavni razlog zbog čega će građani ući u rasprave i svađe. Nećemo mi ovim zakonom napraviti pomirenje, već ćemo posvađati građane Srbije. Ovakvim zakonom ćemo uvesti i novu praksu u Srbiji. Ako radiš protiv države bićeš nagrađen. Ako se desi da treba braniti zemlju, ko će to da radi. U ovom ratu bolje su profitirali oni koji su za vreme bombardovanja pobegli iz zemlje, oni koji su pozivali NATO zemlje da nas bombarduju i još govorili šta sve treba bombardovati. Na kraju, ne pada sneg da bi samo pokrio breg, već da bi svako pokazao svoj trag, a trag će pokazati i svi koji glasaju za ovaj zakon. Zbog svega ovoga SPS neće glasati za ovaj zakon i zbog toga je predloženo da se ovaj član briše. Na samom kraju, prema onome ko će glasati u ovoj Skupštini, moram reći da ima više vrsta koalicija u ovoj sali. Koalicija koja podržava zakone za budućnost i koalicija za prošlost i za prekrajanje srpske istorije.
Zahvaljujem se gospodinu Periću. Ovim je iscrpljena rasprava o amandmanu na član 2. Prelazimo na amandman član 2. koji je podneo narodni poslanik Miloš Aligrudić. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Gospodine predsedavajući, poštovane kolege narodni poslanici, predložio sam u ime SPS-a da se briše član 3. Predloga ovog zakona, jer on govori o Ravnogorskoj spomenici 1941. godine. Mislim da je ustanovljavanjem te spomenice naravno potpuno suprotno svemu onome što se zbivalo na prostorima Srbije u Drugom svetskom ratu i daje jednu iskrivljenu sliku o učešću pripadnika tih jedinica u toku Drugog svetskog rata. Ima sijaset dokumenata koji govore da pripadnici tih jedinica nisu želeli da se aktivno uključe u borbu protiv Nemaca i Italijana. Što više govorimo o ovoj temi, sve više javnosti Srbije prikazujemo i dokazujemo obilje slučajeva, gde je ta borba bila u drugom planu. Moram reći, bar kada je reč o 1941. godini, da ima sijaset dokaza koji govore šta je bio glavni cilj tog pokreta. Slanje delegacije iz Ravnogorskog pokreta na čelu sa majorom Mišićem Milanu Nediću početkom septembra 1941. godine sa ponudom za zajedničku borbu protiv partizana. Slanje pukovnika Pantića i kapetana Mitrovića 28. oktobra 1941. godine Nediću i nemačkom komandantu Madlu iz Abvera za zajedničku borbu protiv partizana, onaj već pominjani početak napada na partizane 31. oktobra, odnosno 1. novembra 1941. godine. Sastanak Draže Mihailovića sa Nemcima 11. novembra u Divcima na kojem su ponovljene ponude za zajedničku borbu, tražena municija i data je izjava da se neće boriti protiv Nemaca, čak i ako bude napadnut. Čak i komandant tog pokreta ili vojske, Draža Mihailović, tada se izvinjavao nemačkom oficiru za slučajeve borbe koje su vodili drugi pripadnici njegove vojske protiv Nemaca, govoreći da je reč o izolovanim incidentima, o slučajevima koji se neće ponoviti i slučajevima koji su rezultat nediscipline u njegovoj vojsci. Toliko šta je on mislio o svojoj vojsci i o borbi protiv Nemaca. Zatim, slučaj uključivanja prvih ravnogorskih jedinica, užički i požeški odred, početkom druge polovine novembra 1941. godine, u Nedićev Šumadijski korpus, koji je potčinjen nemačkom komandantu 113. pešadijske divizije, i učešće u napadu na Užičku republiku. Naređenje za takozvanu legalizaciju 30. novembra 1941. godine i uključivanje skoro dve trećine ravnogorskih jedinica u kvislinške jedinice, sastave Pećanca, Nedića i Ljotića, koje su dejstvovale pod nemačkom komandom. Nepružanje otpora Nemcima pri napadu na Ravnu goru. Pomenuo sam samo slučajeve za 1941. godinu. Uostalom najbolje o tom pokretu govore Britanci, a i sami četnici, odnosno pripadnici tih jedinica u informacijama koje su slate britanskoj komandi. Ja ću ovde pomenuti pismo generala Pedžeta, koji je bio vrhovni komandant srednjeg istoka savezničke vojske, jedinica Velike Britanije, koji piše Mihailoviću – znam da se vaše jedinice pod komandom Cvetića bore zajedno sa Nemcima. Ili, pomenuću ovde dokument komandanta Drugog Kosovskog korpusa o stanju četničke jedinice na Kosovu, a videćete zbog čega ovo pominjem. Taj četnički komandant javlja Draži Mihailoviću: “Pojedini korpusi učestvuju sa okupatorom i balistima u borbi protiv partizana.” Po onome gde je pretežnija opasnost, kao što je slučaj bio na Ibru, da su se našli u jednoj liniji jednovremeno Ljotićevci, Nedićevci, arnautska šuc policija, albanska policija, Bugari, Nemci i Javorski korpus, taj pominjani major Cvetić. “To ima psiholoških reperkusija na narod. Treba, po mom mišljenju, raditi da se Nemci, Ljotićevci i drugi nađu u prvim linijama, a ne naši redovi.” Ovaj izveštaj četničkog komandanta, poslat svom pretpostavljenom, jedan je od sijaset primera koje govori da je njihov cilj, prvi, jedini i osnovni, bio borba protiv partizana, odnosno kako su oni govorili protiv komunista. Borba, potreba oslobađanja zemlje, borba protiv okupatora bila je potpuno u zadnjem planu. Zbog svega toga mi smatramo da se ne može ustanoviti spomenica ravnogorska 1941. godine, niti za nju ima ni moralnog, a pogotovo istorijskog opravdanja. Iz tog razloga u ime SPS-a, zajedno sa kolegom Petronijević, predložio sam da se ovaj član briše.
Zahvaljujem se gospodinu Obradoviću. Dozvolite mi da u vaše i u svoje ime, da u ime narodnih poslanika pozdravim goste, studente Učiteljskog fakulteta, sa dekanom, koji su danas ovde sa nama. Naravno, meni bi, a verujem i vama, bilo veće zadovoljstvo da su prisutni kada se bavimo nekim zakonom koji se bavi budućnošću, a ne revidiranjem prošlosti, kako reče gospodin Perić, ali šta ćete, oni su budući pedagozi, pa je i ovo važno za njih. Reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin, izvolite.
Poštovani potpredsedniče, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani i dragi nam gosti, poslanici SPS, kako sve prilike govore, jedini su koji će biti protiv usvajanja jednog ovakvog zakona. To je i obrazloženje činjenice da su dr Žarko Obradović i Mišo Petronijević, u saglasnosti sa svima nama, predložili da se briše član 3. iz predloženog zakona. Moram, pre svega, da kažem da je svima jasno da je politički i programski stav socijalista, SPS, da će uvek biti na stranih onih koji će se boriti za slobodu svog naroda, bez obzira kada se ta borba desila, da li je to bila 1941. godina ili 1999. godina, i u svojoj zemlji i za sve one koji se bore za slobodu svog naroda, svuda u svetu. Poslanici SPS naravno da će uvek biti za pomirenje i toleranciju svake vrste i naravno da mi to u komunikaciji sa vama i u političkom životu svojim delima dokazujemo. Međutim, obrazloženje koje je predlagač dao, da praktično predlog i usvajanje ovakvog jednog zakona treba da dovede do opšteg pomirenja, na opšte zadovoljstvo, ne stoji. Zaista ne znam gde poslanici Narodne skupštine u ova tri dana borave, da li u svojim poslaničkim klubovima i da li im neprestano zvone telefoni, kao što se to dešava u poslaničkom klubu SPS gde građani zovu u svom očajanju. Moram da vam kažem da tu ima i vrlo ozbiljnih političkih razočaranja u smislu grupacija koje su dale poverenje onima za koje su mislili da će zaista braniti interese pravdoljubaca. Mi smo to činili i uvek ćemo činiti. Međutim, da se ne radi o pomirenju, nego o nekim novim podelama koje nam u ovom trenutku najmanje trebaju, reći ću vam da se i danas vodi jedna akcija po svim opštinama u celoj Srbiji. Kao dokument, jutros sam dobila faks iz Opštinskog odbora Kikinde, Saveza udruženja boraca, u potpisu je sekretar Slavica Kecmena. Dozvolite mi da pročitam kako bi se obavestili, jer vrlo pažljivo pratim tok u ova tri dana i zaista to još niko nije rekao: "Obaveštavamo vas da Opštinski odbor Saveza boraca NOR-a prikuplja potpise naših članova i građana protiv donošenja zakona kojim bi se izjednačila prava boraca za slobodu i saradnika okupatora. Prikupljanje potpisa traje i dalje na teritoriji cele Srbije. U slučaju da zakon bude izglasan, Savez boraca NOR-a Srbije će tražiti od predsednika Tadića da ga poništi, a u protivnom, prikupljenim potpisima će se tražiti vraćanje zakona na ponovnu skupštinsku raspravu." Poštovane kolege poslanici, ovo ne potpisuju samo borci, ovo ne potpisuju samo penzioneri, ovo potpisuju građani Srbije. Dajte da razmislimo još jednom da li nam je ovo potrebno. Da li je predlagač to predložio samo zato što je to jedna od programskih orijentacija stranke, što svako od nas ima za pravo i da li je to danas pravo vreme. Ako se već nismo bavili svim onim zakonskim predlozima koji stoje u skupštinskoj proceduri, da li nismo hteli da zamaskiramo temu koja je nažalost vrlo aktuelna i urgentna. Mi danas želimo nekim aktima da promenimo istoriju. Ona je nepromenljiva, ma kako i koliko se nekom sviđala. Ona je nehumana jer pobuđuje različite emocije u svima nama, nažalost, zbog svih onih kojih nema, bez obzira na kojoj strani su se nalazili. Da li smemo to da dozvolimo, da u svojim dušama ožiljke ponovo otvaramo? Koliko - toliko prihvaćeno, živi se i moramo dalje. Ostavimo prošlost i istoriju da bude takva kakva jeste. Nemojmo pokušavati da je menjamo ovakvim i sličnim predlozima zakona. Nažalost, poslanici SPS imaju tu satisfakciju da niti su tražili da se raspravlja o ovom predlogu zakona, niti će jedini ostati da glasaju protiv njegovog donošenja. Mi zaista u tome ne želimo da učestvujemo. Principijelni smo, a molim vas da svi još jednom dobro razmislite o svemu. Postoji jedno vrlo prihvatljivo rešenje, a to je da predlagač još uvek može da povuče iz procedure ovaj zakon i zaista da ovu mučnu raspravu privede kraju. Zahvaljujem.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Živodarki Dacin. Reč ima narodni poslanik Milorad Vučelić.
Ovim se zakonom krši jedno osnovno pravo ravnopravnosti znamenja, tj. Partizanska spomenica se stavlja u isti rang sa Ravnogorskom spomenicom. Mnogiljudi to ne znaju, Partizansku spomenicu nije dodeljivala država. Ona se dobijala u borbi protiv neprijatelja, u borbi protiv okupatora i kvislinga, i saradnika okupatora. O njoj je odlučivala boračka organizacija, gde su ljudi znali ko je u kojoj bici, kako i gde učestvovao, dodeljivana kao velika počast, a onda je iz te spomenice tako dobijene, na demokratski način, punim uvidom u bitke i borbe, dobijala se određena prava na osnovu te spomenice. Samo je narodne heroje, na osnovu iste ili složenije procedure, proglašavala skupština. Na ovaj način Ravnogorska spomenica postaja svojevrsna karikaturalna, oktroisana spomenica, koja nema svoje demokratsko utemeljenje i na taj način je neravnopravna Partizanskoj spomenici, a ne samo zbog opštepoznatih razloga. Znači, moraćete tražiti neko uporište, pošto nema tih borbi sa Nemcima, pošto nema tih napada, pošto nema tih sukoba, sem na samom početku, pojedinačnih, moraćete tražiti u nekoj dokumentaciji, pa ću predložiti nekoliko dokumenata, na osnovu kojih bi možda mogli oni koji su predložili ovakvo izjednačenje da povuku ovaj predlog zakona. Evo, savetovanje u Komandi jugoistoka o prihvatanju hitne ponude Draže Mihailovića o saradnji, nemački dokument. Ponuda za pregovore Draže Mihailovića predviđa sledeće bitne tačke: 1) bezuslovno obećanje da ni jedan nemački vojnik neće biti napadnut od četnika i davanja talaca uz to; 2) zajednička borba isključivo protiv komunista u cilju uspostavljanja mira i reda, Nemci i četnici ne moraju biti neprijatelji; 3) neprijatelj broj jedan su komunisti i svi oni koji ih podržavaju ili ne sadejstvuju u borbi protiv komunista; 4) Draža Mihailović moli da se privuče organizovanju Srpskog dobrovoljačkog korpusa i organizovanja dobrovoljačkog korpusa; 5) bilo kakva veza sa partizanima je nemoguća; 6) u slučaju invazije nema borbe protiv Nemaca, borba protiv komunista će se produžiti, četnici hoće da spreče vezu partizana sa invazionim trupama. Zadnje, Draža Mihailović nema veze sa Englezima. On i ne želi više da ima, odgovarajući engleskom držanju prema srpskom narodu. Moždaće se ovo utemeljenje morati tražiti u reviziji američkih stavova, koji su nabolje izraženi u izjavi majoraLin Feriša armiji SAD, koju je dao Ruzveltu u Teheranu, iz koje su proistekle ove posledice o kojima je ovde govoreno, gdese, između ostalog, kaže: "Partizani su se postojano borili protiv našeg zajedničkog neprijatelja od samog početka, dok se druge frakcije nisu borile". Ili će se, pak, morati tražiti utemeljenje za jedno ovakvo priznanje u jednoj objavi koju je dao pukovnik Arsenijević, koja glasi, a data je 12.4.1944. godine: "Za gospodina Milića Majstorivića, potporučnika komandanta Drugog bataljona Treće leteće Kosmajske brigade, koja mu se izdaje, s tim da može slobodno da se kreće sam ili sa svojom vojskom po terenu, koji je ugovoren sa našim saveznicima – Nemcima i Bugarima i da, u ime kralja Petra II Karađorđevića, oduzima svu rekviziju, kolje sve partizanske jatake i simpatizere, zbog čega će dobiti čin majora". Međutim, pored ovih aktivnosti, hteo bih da iskažem da možda predlagač traži utemeljenje u privrednim delatnostima i lukrativnim angažmanima četnika i četničkog pokreta. Recimo, 17.7.1944. godine u nemačkim dokumentima se kaže da je gospodin Mihailović u protekloj godini bio izdašni liferant žita, i kaže: "Preuzeću na sebe, zajedno sa generalnom Felberom, koji je primio kopiju ovog dopisa i vicešefom Betnerom, da se dopis iznese prilikom referisanja Betnera kod ministra Rajha Bekea. Betner je javio da se prilikom razgovora predsednika Vlade Nedića i šefa vojne uprave Rojhauzena, prvi složio sa predviđenom isporukom od 86.000 tona žita i dodao da će se na pogodan način kod Draže Mihailovića pobrinuti za isporuku ove količine. Kako je rekao, prošlih godina je, na osnovu sporazuma učinjenih krišom o tome da se sarađuje sa Dražim Mihailovićem i da se on toleriše, obezbeđeno sprovođenje isporuke. Slično rešenje ne bi se moglo izbeći i ove godine". Dakle, nije u redu, nije fer, nije pošteno i nije korektno da se zbog ovih privrednih aktivnosti, lukrativnih, tržišnih kombinacija isporuke žita Nemcima itd. sada nekome dodeljuje spomenica. Do sada je spomenica dodeljivana onima koji su se borili protiv okupatora i fašizma, a sada vidimo da će to biti i zbog privrednih aktivnosti koje su pomagale očuvanje snaga Vermahta i okupacionih trupa na ovom tlu. Bilo bi dobro da se ovaj naš amandman usvoji, a još bolje da oni koji su predložili ovaj zakon povuku.
Narodni poslanik Meho Omerović.
Ovaj amandman treba prihvatiti. Priča koju ovde vodimo i rasprava o Drugom svetskom ratu je priča o svima nama ovde prisutnima u sali i priča o naši potomcima i, nažalost, najčešće priča o žrtvama svih koji su bili na ovaj ili onaj način učesnici tog Drugog svetskog rata. Moja priča je interesantna i slična priči mnogih. Moj deda je bio nosilac Partizanske spomenice 1941. godine. Ubili su ga četnici 13. februara 1942. godine, o čemu postoji i pisani trag Pavla Đurišića, o čemu vas je direktno juče upoznao kolega Vučelić, čitajući izveštaj Pavla Đurišića o tome šta je uradio i kako je postupio po naredbi vrhovne komande. Ako je predlagaču zaista i do istorijskog pomirenja, što ne sumnjam, što se mene lično tiče, istorijsko pomirenje je nastupilo u onom času kada sam, unuk nosioca Partizanske spomenice 1941. godine, u ovoj istoj sali, zajedno sa svima vama ovde prisutnima, glasao da potpredsednik Skupštine Republike Srbije bude unuk Draže Mihailovića, uvaženi i cenjeni kolega Vojislav Mihailović. Sporan je status ravnogorske spomenice, jer je analogijaspornog statusa ravnogorskih boraca. Naime, u člana 2. stav 2. Predloga zakona predlagač kaže: " Ustanovljava se “Ravnogorska spomenica 1941” na koju imaju pravo lica koja su od 17. aprila 1941. godine do 31. decembra 1941. godine stupila u odredbe Ravnogorskog pokreta, odnosno Jugoslovenske vojske u otadžbini. Njeni nosioci se u svemu izjednačavaju sa nosiocima Partizanske spomenice 1941. godine." Znate, ovaj izraz "stupili" me podseća na ono kada u nekim biografijama čitate kako je neko bio na pravnom fakultetu. Da li su se ovi koji su "stupili" u redove Ravnogorskog pokreta, odnosno Jugoslovenske vojske u otadžbini zaista borili protiv okupatora, da li su pravili zločine, to iz Predloga ovog zakona ovde ne vidimo. Da bih počeo ilustraciju saradnje sa okupatorom i stvarnih namera i ciljeva Ravnogorskog pokreta, dozvolite mi da pročitam instrukciju Draže Mihailovića, koju je uputio komandantima četničkih odreda Jugoslovenske vojske u Crnoj Gori i komandantu Limskih četničkih odreda Jugoslovenske vojske. "Komanda četničkog odreda Jugoslovenske vojske, strogo poverljivo 370, 20. decembar 1941. godine. Ciljevi naših ravnogorskih odreda jesu: 1. borba za slobodu celokupnog našeg naroda, pod skriptom njegovog veličanstva kralja Petra II; 2. stvoriti veliku Jugoslaviju i u njoj veliku Srbiju, etnički čistu, u granicama Srbije, Crne Gore, BiH, Srema, Banata i Bačke; 3. čišćenje državne teritorije od svih narodnih manjina i nenacionalnih elemenata; 4. stvoriti neposredne zajedničke granice između Srbije i Crne Gore,kao i Srbije i Slovenačke, čišćenjem Sandžaka od muslimanskog življa i Bosne od muslimanskog i hrvatskog življa; 5. u krajevima očišćenim od narodnih manjina i nenacionalnih elemenata izvršiti naseljavanje Crnogorcima (u obzir dolaze siromašne, nacionalne, ispravne i poštene porodice); 6. sa komunistima – partizanima ne može biti nikakve saradnje, jer se oni bore protiv dinastije i za ostvarenje socijalne revolucije, što nikada ne sme da bude naš cilj, jer smo mi jedno i isključivo samo vojnici i borci za kralja, otadžbinu i slobodan narod. Da živi Njegovo veličanstvokralj Petar II i da živi ceo naš narod. U potpisu, komandant, đeneralštabni đeneral Dragoljub M. Mihailović."
Reč ima narodni poslanik Miša Petronijević, pa potom narodni poslanik Rajko Baralić.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneli smo amandman na član 3. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica, sa predlogom da se taj član briše, iz više razloga. Prvo, predložena izmena i dopuna tog zakona u članu 3. izjednačava prava nosioca Partizanske spomenice 1941. i Ravnogorske spomenice 41. Dakle, u prethodnom članu se ustanovljava, u ovom članu se izjednačavaju ta prava. Želim da podsetim, Zakon o pravima boraca, vojnih invalida i članova porodice, srpski zakon, da tako kažem, jeste socijalni zakon i govori o uslovima pod kojima se mogu koristiti prava boraca. Zakon o osnovama pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica, koji je donet na saveznom nivou, a primenjuje se u Srbiji, govori o pravima boraca. Iz tog razloga i prava boraca spadaju u socijalna prava, iz prava boraca proističu uslovi, a i jedan i drugi zakon proističu iz prava borca koja proističu iz učešća u borbi protiv okupatora. Nosioci Partizanske spomenice 1941. godine su oni koji su se borili protiv okupatora, da bi neko imao ravnogorsku spomenicu mora prvo da se utvrdi istorijski da su se borili protiv okupatora. Treći put ponavljam, navedeno je u obrazloženju kao dokaz osam velikih okupatorskih ofanziva, tražim da se navede koje su to borbe bile, zato što, ponavljam, za nas dileme nema. Istorijska istina je utvrđena. Onaj ko je dovodi u pitanje može da vrši ispravku na način kako to dolikuje, istoričari to da rade, instituti za istoriju, istorijska odeljenja Akademije nauka, pa neka oni pogledaju da li to nije tačno. Ako nije tačno, šta je tačno, pa tek onda mogu da dođu na red socijalni zakoni. Ovo kažem iz razloga, jer se ovde vidi suština. Suština je da se izjednače dva pokreta, narodnooslobodilački pokret i ravnogorski pokret. Skupština to može da uradi na silu, brojem glasova, ali to neće biti istorijski potkovano, neće biti istorijska istina, a to znači da će i Skupština jednog dana doći pred sud istorije. Nikoga nismo provocirali i tražili smo samo dokaze i ništa više. Upozorili smo, neće ovaj zakon, ova izmena zakona, neće zatvoriti vrata mržnji i podeli u Srbiji. Naprotiv, otvoriće ih. Mi nemamo s tim nikakve veze. Mi ovo tražili nismo, ovu raspravu tražili nismo, ovaj zakon tražili nismo. Ovaj zakon će samo da otvori nove mržnje, nove podele koje Srbiji nisu potrebne, a Srbija je umorna od podela. Izdeliše nas na demokrate i antidemokrate, na evropski orijentisane i antievropski orijentisane, na to da li su vojnici na Topčideru ubijeni ili nisu ubijeni. Svaki dan toliko podela ima da ih treba zatvarati, a ne otvarati. Ovim se otvaraju te podele. Nema potrebe mene niko da miri ni sa kim, ni sa kim u svađi nisam, u sukobu nisam, a one od pre 60 godina pomiriti ne možemo. Ono što možemo, to je da donosimo zakone u interesu građana i da poštujemo istoriju. Ako je neko dovodi u pitanje, postoji način kako se istorijske činjenice mogu ponovo uzeti u obzir, pretresati i ispravljati. Ovako se samo revidira istorija, ovako se samo stvaraju nove mržnje, nove podele, a mi smo protiv toga, striktno poštujemo deklaraciju Skupštine Srbije iz 1998. godine, a koju smo jednoglasno usvojili u Skupštini Srbije, da sve podele ostavljamo istoriji, okrećemo se jedinstvu, okrećemo se budućnosti Srbije. Iz tih razloga smo tražili da se ovaj član briše. Hvala lepo.
Zahvaljujem se gospodinu Petronijeviću. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić. Inače, uveren sam da se istorijske činjenice ne mogu promeniti, a zakoni se menjaju. Kako se promeni skupštinska većina, tako se zakoni menjaju i odlikovanja će da stoje kući. Izvolite.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, poštovane dame i gospodo predlagači ovog zakona, narodni poslanici dr Žarko Obradović i Milisav Petronijević podneli su amandman da se član 3. briše i argumentaciju koja nam daje za pravo da verujemo da može dobiti i vašu podršku. Želeo bih da kažem, kao i malopre, nisu svi četnici bili isti i koristim priliku da ovom prilikom istaknem kapetana Dragića Markovića, komandanta Takovske čete jurišnog bataljona Prvog ravnogorskog korpusa. U zoni odgovornosti njegove jedinice nikada nije stradao nijedan srpski rodoljub. Toliko o istini. Dakle, sa punim imenom i prezimenom, nažalost, on je jedna od žrtava onoga što se zove suđenje po ubrzanom postupku. Nikada nećete čuti da govorim nešto što nema pokriće, zato što u takovsko-rudničkom kraju znaju kako se časno držao ovaj časni kraljev četnički oficir. O tome želim da kažem, zbog mnogih ljudi koji su zahvaljujući njemu sačekali Drugi svetski rat živi, ali kapetan Dragić Marković samo je jedan od časnih izuzetaka. Za ovu priliku želim da samo pomenem dva dokumenta. Jedan je pismo šefa vojne misije Jugoslovenske izbegličke vlade u Italiji, 4. novembra 1944. godine, britanskom pukovniku Triblogu o problemima i teškoćama i o stupanju vojnih lica u narodnooslobodilačku vojsku, a potpisao je đeneralštabni pukovnik Živan I. Knežević. Samo jedna kratka rečenica, a radi se o novembru 1944. godine, kada je rat bio sasvim pri kraju: "Uzimam slobodu, gospodine pukovniče, da izložim svoj lični pogled na budući rad đenerala Mihailovića. Mislim da Draža i vojska treba bezuslovno da ostanu po planinama, kao i do sada, da se ne biju u protiv Rusa i saveznika, ali da partizane uništavaju do poslednjeg". Nemam komentar. Nadam se da nemate ni vi. Godine 1942. pukovnik Draža Mihailović napisao je pismo obaveštajnom bugarskom majoru Flanen Andonovu: “Kao što je poznato, slavna bugarska vojska, čije okupacione trupe učestvuju u Drugom svetskom ratu i u Srbiji, i na čije držanje nemam primedbe…” neću da čitam dalje. Pitam sve narodne poslanike iz okoline Bojnika i iz nekih drugih mesta, postoji li stravičniji zločin od onog koji su bugarski fašisti napravili u Bojniku. Kako je moguće, poštovana gospodo, da postoje ovakva dokumenta, da postoje činjenice, i da postoje žrtve, i nalogodavci i saučesništvo, i da pri tom o tome ovde govorimo na sasvim drugačiji način. Iz tog i mnogih drugih razloga sam potpuno ubeđen da ovo što ste pokušali da učinite i što doživljavam kao akt i pravnog i istorijskog nasilja, iako legitimno, jer potiče na zakonom zasnovan način, kako ste predložili zakon, smatram da ne doprinosi ničem, da komplikuje situaciju i da prosto svako od nas tera da čini ono što mora u ovakvim okolnostima. Želim da kažem sasvim na kraju, nije istina, jer narodnooslobodilačka vojska je 1944. godine brojala 800.000 ljudi, nije istina da je nju činilo 800.000 komunista. Nju je činio narod i oko 49.000 komunista 1944. godine, a to je važno da se zna i da se razume, i da o tome govorimo onako kako dolikuje. Želim još nešto da kažem, nijedan veliki istorijski proces ni preokret nije moguć dok mladi ljudi, dok mladost jedne države i jedne nacije, ili zbog velike ideje i velike propagande, ne podrži jedan takav proces. Imali ste takvo iskustvo i nedavno, ali konotacija je sasvim drugačija. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 7. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 9. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 13. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovane kolege narodni poslanici, u ime Socijalističke partije Srbije podneo sam amandman na član 13. zakona koji govori o Ravnogorskoj spomenici 1941. godine i predložio sam da se ovaj član zakona briše iz razloga što nema pravnog, istorijskog i bilo kog drugog osnova, sem političkih potreba jedne poslaničke grupe, da se ustanovi nešto što je istorija već osudila. Ovo govorim ne slučajno. Proteklih dana smo bili bukvalno, od strane jako mnogo ljudi iz cele Srbije, obasuti obiljem dokumenata koji su govorili o svemu onome što se zbivalo u toku Drugog svetskog rata na prostorima bivše SFRJ, tadašnje Kraljevine Jugoslavije. U obilju tih dokumenata crno na belo se vidi da Ravnogorski pokret, Kraljevska vojska u otadžbini nije u toku Drugog svetskog vodila borbu protiv Nemaca i Italijana, nije se borila protiv okupatora naše zemlje. Njen jedini i glavni cilj je bio borba protiv partizana, borba protiv komunista, kako su ih oni zvali, uspostavljanje monarhije. Naravno da ovaj zakon nije ni pravno moguć, jer da bi bio pravno moguć potrebno je obnoviti sudski proces koji se završio 1946. godine, kada se sudilo generalu Draži Mihailoviću, i na osnovu obnovljenog sudskog procesa izvršiti druge pravne radnje, ali predlagača to ne interesuje. Mi smo ljubaznošću velikog broja ljudi dobili sijaset dokumenata koja govore o tome da Ravnogorski pokret nije bio antifašistički pokret i da se nije borio protiv fašista. Pomenuću i pismo koje smo dobili od Sekcije boraca 29. hercegovačke udarne divizije Narodnooslobodilačke vojske Jugoslavije. Kasnije ću pomenuti njihove podatke. Zatim, podatke smo dobili od Društva za istinu o antifašističkoj narodnooslobodilačkoj borbi u Jugoslaviji. Ali, kako je to izgledalo i kako je izgledala borba četnika pomenuću i primer užičkog kraja. Ljubaznošću gospodina Bosnić Milovana juče smo dobili jednu knjigu od Gojka Škare, publiciste, koja nosi naslov "Istina je u imenima", stradali u Užičkom okrugu u II svetskom ratu. Cela knjiga, sem predgovora, jeste suvi prikaz činjenica, svega onoga što se desilo u toku II svetskog rata na prostorima tog kraja, pa ću vam pročitati kako je izgledala ta nazoviantifašistička borba od strane četničkih jedinica. U toku 1941. godine Srpska žandarmerija i Nedićevci, pošto su i oni deo tog korpusa, streljali su ukupno 746 ljudi. Ovde je reč o licima koja su streljana od strane četnika, zarobljeni partizani koje su četnici predali Nemcima i lica koja su stradala od četničkih odmetničkih grupa posle oslobođenja užičkog kraja. U celom tom kraju u periodu od 1941. do 1950, jer su se neke otpadničke grupe zadržale i do tada, ubijeno je 1.974 lica. To je bio antifašistički doprinos tih jedinica borbi koja se vodila. Moram reći da je nažalost istorija surova i ovaj zakon tu ne može ništa promeniti, sem političkih poena, jeftinih političkih poena, jer sve što se radi na račun istorije je jeftino i kratkotrajno. Predlagač neće dobiti ništa. Šteta je što skupštinska govornica danas nije puna, jer očigledno druge političke stranke izbegavaju raspravu o ovoj važnoj temi. Izbegavaju, kako one stranke koje su pristalice ili pod ideologijom četništva dobijale glasove partizana, tako i one druge koje se deklarišu kao demokratske, a podržavaju raspravu i glasaće sigurno o zakonu kojim se veliča jedan kolaboracionistički pokret u toku Drugog svetskog rata. Ima obilje podataka koji govore da su četnici u toku Drugog svetskog rata izbegavali borbu, sarađivali sa Nemcima, sarađivali sa Italijanima i glavni cilj im je bila borba protiv partizana, odnosno komunista. Iz tog razloga mi smo predložili da se ovaj član zakona, koji govori o Ravnogorskoj spomenici 1941. godine, briše jer nema osnova za tako nešto. Da bi neko dobio spomenicu 1941. godine mogao je da je hteo da se uključi u borbu, a dobitnici Partizanske spomenice su oni ljudi koji su se borili od 1941. do 1945. godine, i to neprekidno. Čak ni apeli kralja Petra da se te jedinice Kraljevske vojske uključe u jedinice NOP-a nisu za neke ljude urodili plodom. Malo se zna, ali ću pomenuti jer to su istorijski podaci, oko 70% pripadnika tih jedinica su se na poziv kralja Petra uključili u jedinice NOP-a i svi su dobili prava kao i drugi borci NOP-a. Stoga smatram da nije bilo osnova za ovaj predlog zakona, za ovaj član zakona i u ime SPS-a, zajedno sa kolegom Petronijevićem, predložio sam da se ovaj član briše.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, u ime SPS amandman na predloženi tekst zakona podneli su narodni poslanici dr Žarko Obradović i gospodin Milisav Petronijević. Smatram da je argumentacija koju su ponudili dovoljna da amandman bude prihvaćen. Želim da kažem da sam začuđen strukturom koalicije koja podržava ovaj predloženi tekst zakona, koja je obezbedila kvorum. Ovde se praktično spojilo gotovo nespojivo. Neki su, da bi dali pristanak na to, dobili različite garancije, neki su dobili razna nameštenja, pa želim da pitam – kako i pod kojim okolnostima je gospodin Mojović, suprug Gorice Mojović, izabran pre neki dan za glavnog urednika "Službenog glasnika Republike Srbije"? To je republička ustanova i tamo većinska koalicija drži vlast. Imam razne odgovore na različita pitanja, trgujete, šurujete, nameštate. Morate da se opredelite, gospodo. Jednom uzmete kvorum od ovih, jednom uzmete od onih. Opredelite se sa kim radite ono što radite. Ako ste na naše usluge gadljivi, recite, ništa nije sporno. Samo recite jasno da vas razumeju građani Srbije i svako od nas ovde. Različito intoniranim saopštenjima juče ste napravili čitav niz grešaka. Slali ste neke ljude da se vrate u mesto rođenja. Podsećam vas da su ministar policije, šef BIA-e i glavni inspektor MUP-a Srbije takođe rođeni u Crnoj Gori, a i mnogi drugi – "ko se mača laća, od njega može da pogine". Mi želimo da znamo u čemu učestvujemo, šta podržavamo, šta je vaša koncepcija, šta je platforma, šta su vam mere ekonomske politike, koje zakone ćemo imati? Mi želimo da nam ne skidate sa dnevnog reda svaki dan po deset zakona. Po treći put ćete skinuti zakon o poštanskim uslugama i mnoge druge. Želimo da radimo jasno i konzistentno, da znamo šta je pred nama, da nam ne liči Skupština na sastanak mesne zajednice i da danas znamo u narednih tri meseca o kojim zakonima razgovaramo. Molimo vas da nam u tome pomognete zato što to očekuju od nas građani Srbije. Zato vas molimo da povučete ovaj zakon iz procedure dok još ima vremena. Dokazivaćemo na raznim nivoima neke druge vlasti da je on pravno nemoguć, niti će po ovom zakonu iko ostvariti ijedno pravo koje ste mu garantovali onim što ste napisali u predlogu teksta. Zato, ima vremena, predlagač treba da ustane i neka kaže – povlačim zakon iz procedure. To još može, to mu obezbeđuje Poslovnik Skupštine, jer zakon nije predložen zbog toga, zakon je trebalo da proveri nešto drugo, da pokuša da obezbedi nešto drugo. Vodite računa, mala je Srbija, ali je veliko i duboko istorijsko pamćenje.
Zahvaljujem se gospodine Baraliću. Gospodine Omeroviću, da li će gospodin Tadić potpisati ili ne videćemo. On ne bi potpisao zakon o Narodnoj skupštini, ovaj će sigurno da potpiše, ne sekirajte se, jer su njegovi poslanici glasali za ovaj zakon da se nađe na dnevnom redu. Reč ima narodni poslanik Svetislav Krstić.
Gospodine potpredsedniče, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, u Predlogu zakona ima puno stvari koje su u koliziji sa opšteprihvaćenom istorijom, kao što smo već i konstatovali. Naročito je simptomatično obrazloženje koje predlagač daje i koje ima puno diskutabilnih stvari, u najmanju ruku, odnosno stvari koje iskrivljuju zvaničnu istoriju. Ima čak i nekih stvari koje su smešne. Samo ću jedan deo da vam pročitam iz obrazloženja na strani pet: "Istorijska je istina da su zapadni saveznici, po naređenju Tita i njegove komande, a sa ciljem uništenja nacionalnih snaga i pripreme za trijumf u otadžbinskom ratu, tokom 1944. masovno bombardovali Beograd i sve veće gradove u Srbiji i Crnoj Gori". Ispada da su Tito i vrhovna komanda partizanske vojske imala takvu vlast da su mogli da komanduju američkim ratnim vazduhoplovstvom itd. U ovom kontekstu i naši zapadni saveznici u toku Drugog svetskog rata vrlo loše konotiraju. Mislim da nije dobro da na ovaj način komentarišemo činjenice koje su istorijski definisane. U ovom zakonu je rečeno da mu je cilj da se izvrši nacionalno pomirenje. Molim vas, ne vrši se nacionalno pomirenje tako što se donese zakon o penzijama i pravima, odnosno o pravima boraca, invalida itd. – nacionalno pomirenje se vrši na nekakav drugačiji način. Inače, moram da kažem da izgleda da je u ovoj zemlji nacionalno pomirenje potrebno samo političkim oligarhijama. Narod je davno međusobno nacionalno pomiren. Mislim da danas običan narod, a to znači 99,9% građana, ne vodi računa o tome čiji je deda bio partizan ili čiji deda je bio četnik. Imaju mnogo važnije probleme i teže životne probleme od bavljenja takvim stvarima. Zato je utoliko i nelogičnije da se pokušava na ovaj način neke od stranih podela ponovo aktuelizirati. Podele postoje i kod drugih naroda. Uzmimo npr. Francuze, svi znamo da je za vreme Drugog svetskog rata u Francuskoj bilo pripadnika odnosno Francuza koji su bili na strani maršala Petena, odnosno okupatora i onih koji su bili na strani pokreta otpora odnosno generala De Gola. Naravno da tu nije bilo nikakvih problema. Rat je završen i stvari su nastavile nekim svojim normalnim tokom. Mi stalno insistiramo na tim podelama. Umesto, kada se nalazimo kao zemlja i kao narod u vrlo teškim istorijskim trenucima, da zaboravimo te ranije podele i da se usmerimo zajedničkim snagama kako bismo spasili ono što se spasiti može, mi kao po nekom pravilu insistiramo još na tim podelama. U Srbiji su podele na karađorđevićevce, obrenovićevce, na partizane i četnike, sada se delimo na demokrate i nedemokrate, pa one koji su za Evropu, koji nisu za Evropu itd. Sve te podele idu na ruku onima koje možemo slobodno nazvati svojim neprijateljima. Na našem narodu se, nažalost, vrlo lako vidi dejstvo one latinske poslovice "divide et impera", što znači "podeli pa vladaj". Mislim da se ovakvim zakonima postiže kontraefekat. Ne doprinosi se nikakvim nacionalnim pomirenjima nego se samo osvežavaju stare podele. Ono što želimo da zaboravimo, da prevaziđemo, to se na ovaj način ponovo aktuelizuje i mislim da ovakvi zakoni i ovakve stvari upravo pogoduju onima koji žele da ovu zemlju još jače bace na kolena, kao da već dovoljno nismo u teškim materijalnim, ekonomskim, političkim i drugim prilikama nego je sada potrebno da ponovo neke stvari, koje je istorija već zaboravila, aktueliziramo. Hvala.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Svetislavu Krstiću. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Prelazimo na član 13. Amandman je podneo narodni poslanik Miloš Aligrudić. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč po ovom amandmanu? (Ne.) Na član 15. amandman su podneli zajedno narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SPS dr Žarko Obradović i ja smo podneli amandman na član 15. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica. Predlažem da se član 15. zakona briše iz sledećih razloga. Prvo, ako malo bolje pogledamo i ovaj član i suštinu svih promena, može se videti, i promena ovog člana potvrđuje, da je Predlog zakona po sadržaju i nameri u suštini revizija istorije, jer ide se dotle da se prava iz zakona odnose i na osuđene pravosnažnim presudama suda. Član 35. osnovnog zakona koji se menja glasi: "Prava predviđena ovim zakon nemaju borci NOR-a osuđeni pravosnažnom sudskom presudom zbog učestvovanja na strani okupatora i njegovih pomagača... (i da ne oduzimam vreme dalje). Učesnik ranijih ratova koji je za vreme narodnooslobodilačkog rata učestvovao u neprijateljskim formacijama ne može ostvariti pravo po ovom zakonu, kao ni članovi porodice ovih lica. Lice kome su na osnovu amnestije i pomilovanja ukinute pravne posledice osude, može ostvariti pravo po ovom zakonu najranije od prvog dana narednog meseca posle donošenja akata o amnestiji ili pomilovanju. Prava po ovom zakonu ne mogu ostvariti ni članovi porodica umrlih boraca NOR-a i učesnika ranijih ratova koja su sama učestvovala u neprijateljskim formacijama.” Sve se to briše, a umesto toga stoji: "Sva prava predviđena ovim zakonom (kako predlagač traži) odnose se na sve pripadnike NOR-a, bez obzira da li su osuđeni pravosnažnim sudskim presudama da su učestvovali u borbama protiv partizanskih odreda narodnooslobodilačke vojske i Jugoslovenske armije”, i doduše preskočeno borbama na strani okupatora. Zar je i ovo sporno? Zar da i oni koji su osuđeni pravosnažnim presudama koriste ova prava? Zar ovo nije, pored revizije istorije,i revizija svih sudskih odluka od 1944. godine do danas? Zar nije ispravnije da se pokrene postupak, da se ponište ili preinače, ako ima argumenata za to, sve presude Vrhovnog suda, vojnog vrhovnog suda, pa na osnovu toga da se izvrši rehabilitacija, pa tek onda ovi socijalni zakoni koji se predlažu. Zar nije providno da se preko socijalnog zakona te revizije vrše. Još jedno pitanje. Šta se događa sa članom 74. Zakona o osnovnim pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica, iz kog izviru prava boraca, a i smetnje za sticanje i korišćenje prava, koji se inače ne menja Predlogom ovog zakona, a gde stoji jasna odredba tačka 3 – lica osuđena pravosnažnom sudskom presudom zbog učestvovanja u ratu na strani okupatora ili njegovih pomagača, kao i lica osuđena pravosnažnom sudskom presudom za ratne zločine ne mogu ostvarivati ova prava. Koji će se zakon tu primenjivati? U stvari, upozoravam još jednom Skupštinu da postoje nepremostivi ustavni, zakonski i sudski problemi, koji se prethodno moraju razrešiti, da bi se morale poništiti sve presude svih sudova od 1944. godine do danas, pa tek tada došli na socijalni zakon. I ovo govori da nije bila suština da se ostvare socijalna prava svakom onom ko ima pravo po zakonu o osnovnim pravima boraca. Suština je da se izvrši revizijai istorije i svih sudskih odluka. Iz tih razloga mi smo predložili da se ovaj član zakona briše.
Zahvaljujem se gospodinu Petronijeviću. Reč ima narodni poslanik Zvonko Stević.
Gospodo potpredsednici, poštovane kolege poslanici, povodom amandmana koji je podnela SPS, odnosno kolege poslanici dr Žarko Obradović i Milisav Petronijević na član 15. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica, zarad javnosti dozvolite mi da pročitam predloženi tekst člana 15. "Sva prava predviđena ovim zakonom odnose se na sve pripadnike NOR-a, bez obzira da li su osuđeni pravosnažnom sudskom presudom da su učestvovali u borbama protiv partizanskih odreda narodnooslobodilačke vojske Jugoslovenske armije". Zašto SPS i mi kolege poslanici predlažemo da se ovaj član briše? Neodrživo je i pravno je nemoguće da se u Predlog ovog zakona unosi odredba kojom se predviđa da određena lica uživaju sva prava predviđena ovim zakonom – bez obzira na to da li su osuđena pravosnažnom sudskom presudom zbog toga što su učestvovala u borbama protiv partizanskih odreda narodnooslobodilačke vojske i Jugoslovenske narodne armije – zbog toga što je osnovnim zakonom o pravima boraca predviđeno da određena prava uživaju pripadnici partizanskih odreda narodnooslobodilačke borbe koji su se u narodnooslobodilačkom ratu na ovim prostorima borili za slobodu srpskog naroda protiv fašističke okupacione koalicije. Ovo je sporno i sa pravnog aspekta, jer skoro i da nije moguće da se lica koja su osuđena pravosnažnim sudskim presudama sada na neki način na mala vrata amnestirate odgovornosti za počinjena dela. Takva mogućnost bi postojala samo ukoliko bi se pristupilo obnovi sudskih postupaka, u kojima bi ova lica bila oslobođenja odgovornosti. Međutim, nelogično je da bi ovakav postupak mogao biti autentično izveden, odnosno pravno valjan, s obzirom da je prošlo oko 60 godina i sada ima veoma malo živih svedoka koji bi učestvovali u obnovi sudskih postupaka. Isto tako, ovim zakonom nije predviđen ni dokazni postupak, kojim bi se predvideo način dokazivanja učešća ravnogorskih boraca u antifašističkoj i oslobodilačkoj borbi srpskog naroda. Neprihvatljivo je da se zakonom, bez obnove sudskog postupka, osuđena lica amnestiraju, jer bi se na taj način dezavuisala sudska vlast kao posebna i nezavisna grana vlasti i došlo bi do urušavanja čitavog pravnog sistema. S druge strane, predlagači ovog zakona zdušno se dodvoravaju međunarodnoj zajednici unazad nekoliko godina da su osvedočeni i dokazani borci za očuvanje integriteta države Srbije, koji borce protiv terorizma, albanskog terorizma, isporuče Haškom tribunalu. Zato je apsurdno zalagati se za pomirenje pripadnika partizanskih jedinica i četničkog pokreta, a istovremeno zagovarati najmonstruozniju satanizaciju ljudi samo zato što su pripadali Socijalističkoj partiji i časno se borili za odbranu Kosova i Metohije u sastavu Srbije protiv terora i zločinaca albanskog terorizma. Zato SPS i kolege poslanici predlažu da se pomenuti član 15. predloženog zakona briše.
Nadam se da gospodin Hrane Perić se slaže da damo prednost dami. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Moram da kažem da je za SDP ovaj izmenjeni član 35 sporan, koji se u novom zakonu pojavljuje kao član 15: “Sva prava predviđena ovim zakonom odnose se na sve pripadnike NOR-a, bez obzira da li su osuđeni pravosnažnim sudskom presudama da su učestvovali u borbama protiv partizanskih odreda NOV-a i JA.” Prethodno je u zakonu koji se menja stajalo da “prava predviđena ovim zakonom nemaju borci NOR-a osuđeni pravosnažnim sudskim presudama zbog učestvovanja na strani okupatora i njihovih pomagača protiv partizanskih odreda NOV i partizanskih odreda Jugoslavije, Jugoslovenske armije i saveznika Jugoslavije.” Zašto je sporan? Sporan je pre svega sa moralnog stanovišta, zbog toga što na neki način amnestira one koji su činili zločine, ali je pre svega sporan sa zakonskog stanovišta, jer vi ne možete pravosnažne odluke nekih sudova, pa zvali ih i komunistički, to su bili jedini sudovi u ovoj državi koji su tada postojali, da menjate na nepravni način. Dakle, da bi oni bili promenjeni, potrebno je u skladu sa važećim Krivičnim zakonom ponoviti postupke i eventualnim oslobađajućim presudama realizovati rehabilitaciju. Ne možete ni na taj način da relativizujete i potpuno poništavate one odluke koje su ti komunistički sudovi donosili zbog toga što su oni donosili i odluke koje su, ponovila sam to u svojim prethodnim govorima, bile poput one da je komandant avijacije, kada je bombardovan Beograd, general Ler, osuđen na smrtnu kaznu, kao i mnogi ustaški zločinci. Znači, ako ne priznajete ove odluke koje se tiču boraca Ravnogorskog pokreta, za koje se dokazivalo i dokazano je da su činili zločine, onda morate da diskvalifikujete sve druge odluke. Smatramo da je zbog toga bilo potpuno pogrešno u ovakvom obliku ovaj zakon predvideti, da se on tiče prava i penzija, jer mnogo je svrsishodnije bilo da donošenjem rezolucije izvršimo jednu vrstu pomirenja koja bi zaista imala smisla. Ovako se plašim da i dalje vodimo besmislenu raspravu koja nas može uvući i u problem sa važećim zakonima ove zemlje.
Zahvaljujem se. Reč ima narodni poslanik Hranislav Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, već ste čuli kada su obrazlagale moje kolege ovaj član, on ne bi mogao nikako da se prihvati, jer je mnogo sporan, ali ako sudove zamenimo sa skupštinom, onda dizanjem dva prsta možemo da donosimo bilo kakve presude. Sporno je da se sva prava predviđena osnovnim zakonom o pravima boraca proširuju i na krug lica osuđenih pravosudnim sudskim presudama zbog učestvovanja u borbi protiv partizanskih odreda NOV-a. U Predlogu zakona nije predviđeno ko ne može da ostvari status borca. Mnogi slučajevi su bili rešavani pred našim sudovima. Mnogi ljudi koji nisu imali učinjena dela su oslobođeni i to je manji problem. Da li ćete priznati prava ljudima koji su osuđivani i koji su izdržavali kaznu? Imam jedno pitanje, to se dešavalo i u praksi, posle 45 godina, one koji su imali mnogo zlodela protiv našeg naroda su izvodili pred sud i dobili smrtnu kaznu. Da li će i oni posmrtno biti odlikovani ravnogorskom spomenicom 41. godine, imajući u vidu da su imali veliki broj zlodela. Da li je trebalo i to precizirati, odvojiti žito od kukolja, ako je bilo žita, ili sve to staviti u jedan koš? U članu 15. stoji - sva prava predviđena ovim zakonom odnose se na sve pripadnike NOR, bez obzira da li su osuđivani pravosnažnim sudskom rešenjem da su učestvovali u borbi protiv odreda NOV i JA. To znači da pravo ostvaruju samo oni koji su se borili protiv NOV. Nigde u zakonu nije zapisano da pravo ostvaruju i imaju i oni četnici koji su se borili protiv okupatora. Kada se ovo ovako predložili, može se izvući zaključak protiv koga su se borili četnici. Još stoji u ovom članu da pravo imaju i oni koji su osuđivani, što znači da je ova skupština počela i da sudi i da preuzima funkcije sudova. Hvala.
Zahvaljujem se narodnom poslaniku Hranetu Periću. Reč ima narodni poslanik dr Žarko Obradović, pa potom narodni poslanik Bojan Kekić.
Hvala, gospodine predsedavajući. Poštovane kolege narodni poslanici, zajedno sa kolegom Petronijevićem u ime SPS predložio sam da se briše ovaj član zakona jer je reč o jednom vrlo važnom članu zakona koji na mala vrata pokušava da amnestira sve one zločine, samim tim i zločince, koji su počinjeni u toku Drugog svetskog rata od strane pripadnika NOP-a. Govorim o pripadnicima NOP-a u koji su bili uključeni i pripadnici Ravnogorskog pokreta koji su prihvatili apel Kralja Petra Karađorđevića septembra 1944. godine, koji su pristali da se bore u NOP protiv fašista, odnosno protiv Nemaca, Italijana. Zanimljivo je da se predlaže da prava koja proističu iz učešća u toku Drugog svetskog rata imaju svibez obzira na pravosnažne sudske odluke, odnosno sudske presude kojima je utvrđeno da su počinjeni zločini. Ovo govori o nameri predlagača da sve ono loše što su radili i pojedinci, da postane deo neke opšte, pozitivne priče. Zanimljivo je, i to treba reći, da se na poziv Kralja Petra Karađorđevića septembra 1944. godine veliki broj pripadnika Kraljevske vojske uključio u jedinice NOP Jugoslavije i učestvovao u daljim borbama za oslobođenje Jugoslavije. Ali, tačno je i da je tada, ili posle Drugog svetskog rata, otkriveno da su neki od njih činili i zločine. Ovaj član zakona želi te zločine da sakrije, a zločince da amnestira. Iz dokumenata koje smo dobili spremajući se za ovu tačku dnevnog reda vrlo se jasno može videti šta su pojedini pripadnici tih jedinica radili, odnosno šta su pojedini pokreti radili. Primera radi, u depeši 1943. godine komandant tih jedinica Draža Mihailović naređuje svojim jedinicama - ne ustručavati se od napada komunistima u leđa, čak kada oni napadaju okupatorske garnizone da bi ih sprečili da dođu do oružja. Ili u izveštaju od januara 1944. godine Cvetić, pominjani četnički komandant, obaveštava Dražu Mihailovića da su zarobili 16 partizana i zaklali ih bez prekog suda. Pomenuću ovde, kao primer onih zločina koji se žele amnestirati ovim članom i ovim zakonom, izveštaj Treće brigade, tzv. Gorske garde, o događajima koji su se desili u Šumadiji 1944. godine. Vrlo taksativno: "Utorak, 11. april 1944. godine, selo Dubona – streljano šest lica komunističkih jataka i zapaljene dve kuće komunističkih jataka; 12. april – danas su streljani komunistički jataci; 13. april, Dubona, Vlaška – streljana četiri komunistička jataka; 15. april,Dubona – likvidiran Tihomir Avramović, komunistički jatak, koji je ranije bio aktivan komunista; 2. maj – zapaljena kuća Vitomira Savića iz Dubone, zato što mu se sin Milisav nije hteo odazvati pozivu za vežbu, već je pobegao u komuniste; uhvaćen je partizan Milutin Marić, biće likvidiran; 22. jun 1944. godine, Mali Požarevac - streljano 12 lica koji su bili sumnjivi kao komunisti, streljanje je izvršila jurišna brigada; 26. jun 1944. godine – streljana trojica uhvaćenih komunista ili pokolj u partizanskom selu Drugovcu”, gde se kaže da su komunisti pobijeni, njih oko 150, a jedna manja grupa je pobegla u pravcu sela tog i tog. Naime, sami četnici su govorili o zločinima koje su činili. To je samo jedan mali deo počinjenih zločina. Predlagač ovim zakonom i ovim članom pokušava da to amnestira. Moram pomenuti i nešto što se desilo novembra 1941. godine, kada su četnici predali Nemcima u Valjevu 365 zarobljenih partizanskih boraca i ti borci su bili streljani. Samo po sebi to najbolje oslikava karakter tog pokreta. Ima sijaset dokaza, nažalost, o onome što se zbivalo na prostorima naše zemlje 1941. godine i zločinimakoje su činili četnici. Ovaj član zakona želi te zločine da amnestira i da izjednači u pravima sve one ljude, časne ljude, koji su se borili za slobodu svoje zemlje i koji su poginuli, pa prava, na osnovu toga, uzimaju članovi njihovih porodica, i one druge koje su činili zločine, a želeli bi da i članovi njihovih porodica ta prava uživaju, što je nemoralno. Iz tog razloga mi, poslanici SPS, predložili smo da se ovaj član briše.
Reč ima narodni poslanik Bojan Kekić, a potom narodni poslanik Rajko Baralić.
Poštovane kolege poslanici, nisam bio u prilici da prisustvujem juče popodne sednici i početku današnje sednice. Nemojte da misliti da neću pričati o amandmanu. Danas je bilo zasedanjeSO Požarevac, na kome je trebalo da se konstituišu organi. Već tri meseca SO Požarevac ne funkcioniše iz jednog prostog razloga – što poslanička grupa G17 plus nije dala potrebnu većinu, odnosno nije podržala predlog predsednika Skupštine iz DSS Slavoljuba Matića, tako da smo došli u situaciju da budu pata karta, odnosno 34:34 i da, iz tog razloga, danas poslanik Slavoljub Matić podnese ostavku. Ta celokupna politička slika koja se ogleda u Požarevcu, gde su socijalisti dobili ubedljivom većinom gradonačelnika i imaju naviše odbornika, došli smo u situaciju da lokalna vlast ne funkcioniše, baš zato što i politička scena Srbije, odnosno politički milje političkih stranaka nije dosledan u svojim principijelnim stavovima. Ovaj zakon ne bi ni bio na dnevnom redu, jer nemamo mišljenje Vlade Republike Srbije, nemamo ni mišljenje zvaničnih odbora, ali smo u situaciji da se već dva-tri dana raspravlja o ovom zakonu koji predstavlja, pre svega, jednu nasilnu politiku da se on nekako izglasa, pozivajući se, pre svega, na određene rokove. Ne znam ko nam je postavio rok da to bude do 1. januara 2005. godine, zato što se 2005. godine proslavlja 60 godina pobede nad fašizmom. Uspeli su predlagači raznim trgovinamada obezbede većinu da se izglasa dnevni red i verovatno će u nekoj budućoj trgovini uspeti da ovaj zakon izglasaju. SPS je isključivo protiv ovog zakona, iz jednog osnovnog razloga – što predstavlja prekrajanje, pre svega, istorije, što je zakon tako na brzinu, bez ikakvih razgovora, bez Vlade Republike Srbije, bez okruglih stolova, bez istoričara, pre svega SANU, došao na ovu raspravu i dozvolio da poslanici sa svojom argumentacijom izlaze i govore. Kršenje, pre svega, načela zakonitosti i svega ostalog, to je da u članu 15. Predloga zakona, koji se odnosi na član 35, žele da izjednače sve pripadnike NOR-a, bez obzira na pravosnažnu presudu. Ovaj zakon bi trebalo da ukine celokupni pravni poredak koji je nastao posle 1945-1946. godine. Znači, suština je da i ona lica koja su vršila ratne zločine, bez obzira na kojoj su strani, ako su bili na nekoj strani, da budu amnestirana, kao što je rekao kolega Obradović. Smatram da su se i poslanici – predlagači uverili da ovaj zakon ima niz manjkavosti, da nije dobro pripremljen. Povlačenje ovog zakona bi sigurno doprinelo ne da samo ova institucija bude stabilna, nego i sve ostale institucije u lokalnim sredinama. Svi ovi politički dogovori između pojedinih političkih partija preslikavaju se na naš politički nivo. Evo, SPS, koja se uvek zalagala za formiranje institucija, izgleda da će morati u Požarevcu da uđe u koaliciju sa SPO samo zarad određenih činjenica – što se većina u Narodnoj skupštini nije poštovala kao koalicija u lokalnoj sredini.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić. Gospodin Bojan Kekić ima brigu kako će sledeće godine na Ravnoj gori, umesto 13. maja, 9. maja biti uzvikivane antifašističke parole.
Glasaću za ovaj zakon ako Vuk Drašković 9. maja ode na Ravnu goru. Nije smeo ni ove godine, naređeno mu je da ne dođe. Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, amandman na član 15. su podneli, u ime SPS, dr Žarko Obradović i gospodin Milisav Petronijević. Sve što smo danas ovde govorili, jasni su argumenti i idu u prilog tome da zakon ili treba da bude povučen ili da ne može biti usvojen ako postoji elementarna logika. Pošto postoji neprincipijelna politička i koaliciona logika, onda to možda i hoće biti moguće. Da podsetimo građane Srbije kako je započela ova sednica. Tako što su kvorum za početak sednice dali narodni poslanici, kolege iz poslaničke grupe DS. Kako treba da bude izglasana? Tako što će za zakon glasati kolege poslanici iz SRS. Uz to, naravno, imamo licemerni stav Vlade Republike Srbije, koja ne zna o čemu se ovde radi i nije se eksplicite izjasnila o predloženom tekstu zakona. Kad se malo bolje pogleda o čemu se ovde radi, onda se vidi da je zakon u proceduri kao plod različitih spekulacija, političkih kalkulacija i ucena. Samo podsećam, da bi se o ovom zakonu glasalo, u sali mora da bude 126. Pokušajte pažljivo da ih prebrojite danas, pokušajte da ih pažljivo prebrojite, teško, veoma teško. Nova sednica ne može započeti dok se ne izglasa ovaj zakon. Dobro vodite računa šta radite, nemojte da plašite nikog rešetom, jer možete sebe uplašiti. Građani Srbije treba da znaju da ovaj zakon, predloženi zakonski tekst, nije proizvod nikakve političke potrebe ove koalicije, već je on proizvod političke potrebe jedne ili dve političke stranke, a ostali su se u ovo ugrađivali na način koji nije principijelan i ne priliči njihovoj političkoj koncepciji ni provenijenciji. Nismo se mi zalagali da se tekovina anglosaksonskog prava primenjuje na one koji su učestvovali u poslednjem ratu, za to su se zalagali neki drugi, pa po tekovinama tog zakona, svako ko je bio na bilo kojoj državnoj funkciji u ovoj zemlji predmet je interesovanja Karle del Ponte i tzv. Haškog tribunala. Vi ovim zakonom radite potpuno suprotnu stvar. Postoji li, dame i gospodo, komandna odgovornost za komandanta pokreta, za komandante korpusa, za komandante bataljona, za ravnogorski savet, za ravnogorski odbor, za Dragišu Vasića. Postoji li, dame i gospodo, komandna odgovornost za izbegličku vladu u inostranstvu i za Njegovo veličanstvo preminulog kralja Petra II Karađorđevića. Postoji li komandna odgovornost ili komandna odgovornost postaje aktuelna tek onda kada to odgovara da se obračunate sa vašim političkim protivnicima. Nemate konzistentnu politiku, ne znate šta radite. Naš je posao da objasnimo da ovo što radite ne radite na način koji treba da bude prisutan ovde. Kod svakog javljanja sam čitao jedan dokument koji je ravnogorski pokret povezivao sa jednom od najcrnjih vojnih organizacija, a koja se tokom Drugog svetskog rata borila u ovoj zemlji. Preda mnom je kratak dokument i potpisao ga je Draža Mihailović, a čini ovlašćenje kapetanu Bogdanoviću za održavanje veze sa komandom ustaške bojne u Gračanici. "Ovlašćenje za pešadijskog kapetana Bogdanović Dobrivoja, koji se upućuje za mog održača veze sa komandantom bojne u Gračanici poručnikom Abrahumom Kapetanovićem. Ova veza je jedina sa kojom će se do daljeg između potpisanog i poručnika Kapetanovića održavati kontakt i sve dok se ne izmeni na drugi način se neće koristiti ni sa jedne strane. Kapetan Bogdanović (uvažena gospodo) staraće se da naši dobri odnosi sa našom braćom u svakoj prilici budu još samo poboljšani". O čemu mi ovde govorimo?
Staraću se o vremenu, skoro šest minuta. Hvala.
Tako je, gospodine predsedniče. O čemu mi ovde govorimo, o ustaškim bojnama, o bugarskim fašistima, o otvorenoj i jasnoj kolaboraciji, o savezništvu sa svima koji su bili protiv 800.000 boraca za slobodu u ovoj zemlji.
Da li još neko o ovom amandmanu želi reč? Reč ima narodni poslanik Milorad Vučelić. Izvolite.
Poštovani predsedniče, poštovani poslanici, samo da se osvrnemo na komandnu odgovornost, a o čemu je govorio gospodin Baralić i da upoznam javnost sa jednim utemeljenjem današnje aktuelne politike, bar kada je ministar inostranih poslova u pitanju ili neki drugi naši državni organi vlasti, kako su oni pokazivali fleksibilnost i sklonost saradnji sa Antom Pavelićem, i to 15. aprila 1945. godine. Kao što vidite, pravilno uočeno vreme, tačno kada treba, samo 25 dana pre pada fašizma. Piše Draža Mihailović Anti Paveliću i kaže: “Poštovani gospodine Ranko Brašiću, zahvalan sam za obaveštenja koja ste mi učinili o rezultatu vaših razgovora sa ekselencijom (a to je Pavelić Ante) u cilju vođenja jedne zajedničke borbe protiv partizana. U posebnim aktima koji su vam zajedno sa ovim pismom uručeni sadržane su potrebne odluke u pogledu dovršenja ovih razgovora i zaključenja jednog željenog aranžmana. Meni je želja da se ovim pismom pozabavim isključivo pitanjem učinjenog predloga od strane ekselencije za moju ličnu posetu i direktno uređenje ovog posla, te vas lepo molim da budete ljubazni i da ekselenciju (tj. Ante Pavelića) upoznate sa sadržajem njegovim. U prvom redu vas molim da u moje ime zahvalite ekselenciji, tj. Anti Paveliću”. A to posle Jasenovca, i posle 600.000 mrtvih, i posle Gradišta, i posle jama, i posle Prebilovaca i posle toga da je Jovan Dučić to znao 1942. godine još u Americi, pišući svoju knjigu Sporna pitanja kraljevine Jugoslavije. Prema tome, on je u SAD znao, Jovan Dučić, koliko je Srba pobijeno i taj broj navodi, i ta knjiga je objavljena ovde u dva izdanja. Jedna je "Verujem u boga i srpstvo" a druga je "Sporna pitanja Kraljevine Jugoslavije" itd. “U to isto vreme (kaže se), saopštavajući sadržinu ovog pisma ekselenciji, molim vas da mu izjavite moje poštovanje i brinem se o njegovoj bezbednosti itd.” Međutim, tog istog datuma, dakle 15. aprila 1945. godine, još jedno interesantnije pismo upućeno je iz Vrhovne komande četničkog pokreta, pismo Alojziju Stepincu: "Preuzvišenosti, preplavivši Srbiju i druge srpske pokrajine komunistički val od nekog vremena zapljuskuje i one pokrajine koje nastanjuje hrvatski narod. On se sve više širi, a naročito poslednjih dana, preti da preplavi te krajeve onako isto kako je to bio slučaj u minuloj godini sa srpskim krajevima. Prilikom prve audijencije koji su donosioci ovog pisma učinili, imao sam čast i priliku da obavestim ovo vašu preuzvišenost. Bez obzira na sve one momente i okolnosti koje bi nas mogle deliti (a to je Jasenovac, Gradiška, jame, pokolj, genocid nad srpskim narodom, Kozara, to je to što ih je moglo deliti, ali ih ne deli), smatram za svoju dužnost (znači, njegova dužnost je da pređe preko tih 800 do 1.000.000 žrtava srpskih, i klanja i pogroma nezapamćenih u Evropi, ravnih inače Aušvicu i po strahotama užasniji) da zamolim i vašu preuzvišenost da sav svoj uticaj i sve svoje napore uložite u cilju aktiviziranja svih nacionalnih snaga hrvatskog naroda u borbi protiv boljševizma. Upućujući vam ovu molbu želim da verujem da će vaša preuzvišenost, idući stopama svojih velikih prethodnika, odgovoriti svim onim istorijskim dužnostima i zadacima koje se pred vašu preuzvišenost postavljaju u današnjim teškim vremenima, jer od pravilnog shvatanja tih dužnosti i zadataka sa strane vaše preuzvišenosti zavisiće i mesto što će ga istorija hrišćanstva, a napose hrvatskog naroda vašoj preuzvišenosti dodeliti". Kao što vidimo, Draža Mihailović je anticipirao ulogu koju je Alojzije Stepinac dobio. On je beatifikovan, a nakon toga proglašen svecem. Vidimo da je prihvatio savet u borbi protiv boljševizma, savet da od toga zavisi njegova uloga, on je nakon toga to nastavio, a bilo mu je i suđeno zbog toga, ali vidimo koja mu se briga dirljiva i koga treba onda upoređivati kao što piše u obrazloženju, sa ustašama i saradnju sa ustašama, da li nekoga drugoga ili četnički pokret. Hvala.
Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Očigledno je da ovaj amandman na neki način suštinski, kada je u pitanju promena istorije rezultata Drugog svetskog rata. Ono što je najvažnije za nas u ovom domu, koji smo najviša zakonodavna vlast, to je da ovakav deo člana 15. kojim se briše bivši član 35. ovog zakona je pravno nemoguć. Predlagač želi da se prava boraca prošire i na onaj krug lica koja su osuđena pravosnažnim sudskim presudama zbog učestvovanja u borbi protiv partizanskih odreda narodnooslobodilačke vojske i to ne samo protiv njih nego i protiv onih koji su se borili protiv saveznika te iste vojske u Drugom svetskom ratu. Naime, ukoliko bi se ovo prihvatilo onda bi se otvorila mogućnost da se recimo za nekoliko meseci neko doseti da se poništi možda apel kralja Petra Drugog Karađorđevića iz Londona, jer ni on nije po volji predlagača. Možda se neko doseti da ovaj isti dom poništi odluke AVNOJ-a od 1943. godine, jer ni on nije recimo po volji predlagača. Naime, nedopustivo je da se poništavaju pravosnažne presude koje su bile na snazi do određenog perioda. Znaju to pravnici bolje od mene. Nisam pravnik. Može se izvršiti revizija procesa, može se obnoviti proces, ali duboko verujem da ne postoji nikakav sud, uključujući i sud koji bi možda napravili neki od predlagača, koji bi na osnovu zakona i po zakonu mogao osloboditi neke od predstavnika Ravnogorskog pokreta za zlodela i zločine koje su učinili, čak u najvećem delu i prema sopstvenom narodu. O čemu se radi, kakav je taj pokret bio, svedoči i naredba koju su četnicima prosledili komandanti posle razgovora delegata četničkih odreda sa predstavnicima Nemaca. "Obavestite sve naše četnike i komandire četa koji se nalaze na domaku Rogatice da su danas, 15. januara 1942. godine, delegati srpskih četnika Bosne vodili pregovore sa nemačkom i italijanskom komandom u Višegradu. Rezultati su povoljni. Četnici i Nemci neće imati nikakvih sukoba, niti tih sukoba sme biti. Naši četnici imaju ostati na dosadašnjim mestima i dužnostima ili tamo gde se ukaže potreba. Nemojte dozvoliti da se u vašoj blizini nalaze komunisti, progonite ih i pokazujte Nemcima. Prema nemačkoj vojsci budite korektni. Nemojte dozvoliti da se desi bilo kakav incident sa nemačkom vojskom. Prolaz nemačkih trupa je slobodan i ne šteti interesima naše borbe." U potpisu poručnici Bolovan, Antonić i Jovanović. Drugi primer je početak – a o kraju vam je govorio prethodni govornik Vučelić u pismima koje je Mihailović uputio predstavnicima najviše hrvatske vlasti – 10. avgust 1942. godine. Kaže se – Zapovedniku Osme pešadijske pukovne, za nemačku komandu – "U vezi vašeg izveštaja izveštavamo vas da pristajemo na sve uslove koje ste postavili i da nas raduje što je nemačka vojna sila preuzela zapovedništvo nad hrvatskim domobranstvom, legijom, oružništvom, ustašama i građanskim vlastima, jer je to najbolji znak da će se poći jednim boljim i pravednijim putem. Što se tiče hrvatske vojske, ona je do danas prema nama bila korektna i mi četnici u nju imamo potpuno poverenje. U nemačku vojnu silu takođe imamo potpuno poverenje i spremni smo sa njom potpuno lojalno sarađivati, samo ako su naši životi i imovina obezbeđeni. Do danas nije zabeležen nijedan slučaj napada sa naše strane na nemačku vojsku, ne samo na Majevici nego i u celoj Bosni, a garantujemo da se to ni u buduće neće dešavati." U potpisu, komandant, vojvoda majevički Radivoje Kerović. Da li dragi prijatelji, kolege poslanici, mi ovim članom zakona i ovom mogućnošću koju predlagač predlaže i ovakvom čoveku želimo da ostvari sva prava kao i oni koji su se borili protiv okupatora, kao i oni koji su pali u borbi protiv tog okupatora? To ostaje na svima nama u danu ili godini za glasanje o ovom zakonu.
Zakon se svakako ne odnosi na stanovnike Bosne i Hercegovine. To je potpuno jasno. Molim vas da nastavimo rad posle 15,00 časova. Sledeći će imati reč Branče Stojanović o ovom amandmanu. [[Posle pauze – 15,20]] Poštovane dame i gospodo, nastavljamo popodnevni rad. Molim da na početku utvrdimo kvorum. Molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema, u sali prisutno 85 poslanika i da imamo kvorum za rad. Izvolite, povodom amandmana Žarka Obradovića i Milisava Petronijevića, javio se Branče Stojanović.
Gospodine predsedniče, uvažene dame i gospodo narodni poslanici, gospodin Žarko Obradović i Milisav Petronijević podneli su amandman na član 15. sa željom da se on povuče, kao što je želja svih nas iz SPS, uz argumentaciju koju sve vreme iznosimo pred poslanike Republičke skupštine i javnost Srbije, da ovaj zakon treba povući. Šlagvort za moje javljanje vezano za ovaj amandman dao mi je upravo gospodin Žarko Obradović, citirajući podatke koje ima, vezano je za izveštaje četničke komande. Pomenuto je selo Drugovac. Moram, zarad javnosti, da dopunim na neki način ovaj izveštaj, s obzirom da je Drugovac jedno malo selo u smederevskoj opštini, koje je stradalo 29. aprila 1944. godine u stravičnom četničkom pokolju. Ovo što je gospodin Žarko Obradović izneo kao podatak se u izvesnoj meri razlikuje. Rekoh da su to izveštaji četničke komande. U Drugovcu nisu zaklani, ubijeni i spaljeni partizani, niti komunisti, već običan narod, seljaci koji su skrivili samo to što su, između ostalog, čuvali od 1941. godine do kraja rata gospođu Bulinu Baruh. Da podsetim samo, to je majka narodnih heroja braće Baruh, jadna starica, predratni profesor iz Beograda, čija je ćerka sa 17 godina, između ostalog, streljana od strane Nemaca 1941. godine u Beogradu. Kao potvrda ovoga zašto se mi iz SPS sve vreme zalažemo i na čemu pokušavamo da insistiramo, da donošenjem ovog zakona neće doći ni do kakvog pomirenja, upravo želim da iznesem jednu činjenicu i da na neki način postavim pitanje i gospodi predlagačima, tj. SPO, pa i kolegama koji nisu sa nama ovde – SRS. Na poslednjim izborima u pomenutom selu su pobedile ove dve partije. Znači, SPO i SRS, zahvaljujući tome što su imali dobre kandidate, divne ljude, čestite ljude, pobedili su na ovim izborima.Postavljam pitanje, s obzirom da je ukupno u ovom pokolju stradalo: Drugovčana – 24 su zaklani i 41 streljan, četiri su izgorela, tri umrla od batina, 120 kuća je zapaljeno i preko 200 domova opljačkano. Da li je to dobro i za kolege iz SPO, pa i za kolege iz SRS, da objasne ljudima koji su očigledno zaboravili sve to – da li je ovo sada podsećanje da stranka kojoj su dali poverenja na poslednjim izborima pokreće proceduru rehabilitacije onih koji su njihove pretke pobili na jedan monstruozan i zverski način? To je jedan od razloga zbog čega se mi zalažemo da se amandman na član 15. povuče i naša molba da se celokupan ovaj zakon povuče iz procedure.
Reč ima narodni poslanik Živojin Stefanović.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo poslanici, mislio sam da danas ne govorim na ovu temu, ali dva dana nisam ovde prisustvovao i sinoć odem u moje selo, otac mi ima 84 godine, sticajem okolnosti 1943. godine sa nepunih 15 godina pristupio je partizanima i kaže, šta to tamo radite, ima 60 godina i zaboravili smo te podele koje su bile. Podnosilac predloga ponovo hoće da pravi potrese i da ponovo osećamo te godine. Kada bi to predložili oni za koje nas držite i da smo nelegalisti i da ne poštujemo pravnu državu, ali vi i legalisti ovim članom upravo pokušavate da opovrgnete pravni i ustavni poredak ove države. Ističete da oni koji imaju pravosnažnu presudu, presuđenu od zvanično priznatih tada državnih sudova, mogu primati prava i privilegije i biti izjednačeni u ovim procesima, a istovremeno ste tu državu napali, prihvatate presudu iz 1953. godine kada su poništili presudu za organizaciju Crne ruke, ti ljudi su rehabilitovani. Ovaj član 15. pravno je nemoguć i morate prvo da pokrenete postupak i da se pred prvostepenim sudom ponište odluke i da se proglase nevinim, pa tek tada odlukom, odnosno zakonom proglasiti rehabilitaciju, i prava i obaveze. Nemoguće je da se priznaju ta prava onima koji su veličali ili odobravali prisustvo bugarskih okupacionih snaga na području Srbije, a potičem iz Leskovca. Mi smo imali manje problema, bar po istorijskim aktima i očevidaca i savremenika tog perioda od Nemaca, a najviše od Bugara i onih koji su sa njima kolaborirali, a to su upravo četnici. Malopre je pomenut Bojnik, a to je najveće stratište juga Srbije, ni partizani, ni borci, ni ljudi sa puškama, ni sa motikama, već su Bugari bukvalno izveli sve što je živo, sve što je moglo da hoda. Ne samo da su ih palili, nabijali su ih na kolac, jednu trudnicu u osmom mesecu trudnoće nabili su na kolac. Dođite 15. februara u Bojnik i da vidite i dan-danas taj čemer i tu tugu tih ljudi. A da ne govorimo o Gornjem i Donjem Kajtanu,koji su bukvalno spaljeni kao kada sada mlađe generacije gledaju filmove borbe američkog naroda sa Indijancima. Bukvalno nije ostala ni jedna porodica. Ovde se pokušava rehabilitacija onoga što se ne može rehabilitovati. Pominjan je juče ovde i Leskovac. Upravo podnosioci Predloga ovog zakona pokušavaju da povlačenjem tužbe protiv NATO agresora, onih koji su bombardovali zemlju, rehabilituju 1944. godinu. Godine 1944. upravo ti koje danas podržavate i rehabilitujete, 6. septembra, pod dejstvom isključivo savezničke avijacije, a pre svega Engleske, Leskovac je sravnjen sa zemljom. Po zvaničnim podacima 1.600 mrtvih, a po nezvaničnim više od 3.200. Čitave porodice su ubijene, nema ih na spisku živih u Leskovcu. Godine 1999. smo pokušali da vratimo sećanje na taj dan i da obeležimo jednom malom crkvom, a nismo mogli da nađemo imena i da to uklešemo, pa zato smo napravili česmu koja simbolizuje budući život. Danas vi rehabilitujete te koji su na taj način u 1999. godini bombardovali ovu zemlju. Upravo zbog toga, ukoliko ste legalisti, ukoliko poštuje pravnu državu, molim vas da ceo zakon predlagač povuče. U suprotnom, ovaj član ne može opstati. Hvala.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Niko.) Na član 16. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima poslanik Hranislav Perić.
Poštovani predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, da bi znali ovde o čemu se radi, samo ću pročitati ovaj član 16. “U članu 43. stav 3. menja se i glasi: O pravu na izuzetno mesečno novčano primanje odlučuje komisija koju obrazuje Vlada Republike Srbije. Stav 4. menja se i glasi: Komisija se sastoji od sedam članova, od kojih tri delegira Republički odbor Saveza udruženja boraca NOR-a Srbije, a četiri člana bira Narodna skupština Republike Srbije.” Član 16. reguliše imenovanje komisije od sedam članova koja će odlučivati o pravima na novčana primanja. U toj komisiji će biti tri člana Udruženja saveza boraca NOR-a, a četiri člana će predlagati Vlada i birati Narodna skupština. Moram da kažem i to da kada izglasate ovaj zakon, moraćete potpise za priznavanje prava da tražite od partizana, jer će biti problem ko će da potvrdi to učešće. Iz tih grupa koje su se formirale po selima, ostalo je po nekoliko živih i sada je problem ko će kome potpisivati, a najčešće će biti ja tebi, a ti meni, jer među živima je malo komandanata koji će moći da potpisuju prava svojim saborcima. Ako je već tako, onda ovaj dom treba da bira i komisiju za priznavanje prava, četiri člana, a da bi to bilo kako treba, predlažem da dva člana budu iz redova poslanika. Imam predlog za to, jedan da bude Miloljub Albijanić, a drugi gospodin Aligrudić. Albijanića bih odmah kandidovao za predsednika te komisije. Ako bude potrebno, mogu da dam i obrazloženje za ovakav predlog. Biće problema ko će potpisivati Ravnogorske spomenice. A to bi mogao da bude neko od komandanata četničkog pokreta, a da je živ, sigurno bi to bio i radio Draža Mihailović. Pošto u ovom pokretu nema takvih, možda će to raditi neko ko je proglašen za četničkog vojvodu. Hvala.
Da li još neko želi o ovom amandmanu? (Ne.) Radi korektnog obaveštenja, uopšte nije takav amandman, nego traži da se član 16. briše. Izlaganje je sadržalo puno dobrih namera i ideja. Hvala. Na član 17. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Izvolite, reč ima Žarko Obradović.
Kolega Perić je pominjao mogućnost usvajanja zakona i na jednom primeru, ne dovodeći u pitanje kredibilitet ljudi koje je pomenuo, kako taj predlog može biti praktično iskorišćen da se jedna politička volja pretače u nešto što se zove zakonska obaveza ili revidiranje istorije. Zajedno sa kolegom Milisavom Petronijevićem, u ime SPS, predložio sam amandman da se briše član 17. Predloga zakona, jer se u njemu takođe govori o nosiocima ravnogorske spomenice 1941. godine. Nema zakona koji može promeniti istoriju i mi se ova dva dana nalazimo pred vrlo prostim izborom i, verujte, nama poslanicima SPS olakšan je posao u ovoj priči, jer bilo koja politička većina ne može promeniti tok Drugog svetskog rata, ne može promeniti proste činjenice da se na prostorima bivše SFRJ narodnooslobodilački pokret borio za slobodu zemlje, oslobađanje zemlje od okupatora, fašista, Nemaca, Italijana i saradnika, a da se ogroman broj jedinica Kraljevske vojske u otadžbini bavio drugim stvarima, a pre svega borbom protiv komunista, kako su to oni voleli da kažu. Ne mogu se u pravima izjednačiti oni koji su se borili za oslobađanje zemlje i oni koji su svoju borbu usmerili na ideološkog protivnika, a Nemce, Italijane i druge okupatore stavili potpuno u drugi plan. Ne mogu se prenebregnuti te činjenice i za ova tri dana nismo čuli nijedan, ali baš nijedan primer, one svetle smo i mi socijalisti pominjali, ali nismo čuli od predlagača nijedan primer u prilog tvrdnji da je Ravnogorski pokret odigrao pozitivnu ulogu unutar antifašističkog fronta. Taj antifašistički front nije određivao niko odnosno savez nije određivao niko sa prostora bivše Jugoslavije. Odredili su ga saveznici, a ako hoćete i situacija tokom Drugog svetskog rata i tu su stvari kristalno jasne. Nekoliko naših kolega je pitalo predlagača da nam pomene bar neku od osam ofanziva koje su navodno preduzimane protiv Ravnogorskog pokreta. Jedino što smo čuli pominjanje nekog, kažem nekog, jer ima apsolutno političku dimenziju priznanja iz 1948. godine, iz vremena hladnog rata, kada je svet bio podeljen na dva bloka i naravno kada su neki drugi interesi došli u prvi plan. Nama je posao olakšan jer branimo ideju levice, branimo istoriju, branimo činjenice i utoliko nam je lakše, a oni koji budu podržali ovaj zakon i budu glasali za to moraće sutra da objašnjavaju ljudima koji su motivi bili primarni kada su se opredelili da podrže ovaj zakon. Da li je to stvarno namera da se revidira istorija ili jedan sitan politički ustupak ili nešto treće, o tom potom. U svakom slučaju, istorija se ne može promeniti, niti činjenica da je Ravnogorski pokret od jeseni 1941. godine krenuo u otvorenu saradnju sa nemačkim okupatorom i kvislinškom vladom Milana Nedića. Istorija se ne može promeniti, kao ni izveštaji nemačkih okupacionih snaga koji govore da u toku rata nije bilo nikakvih oružanih akcija Ravnogoraca protiv Nemaca i njihovih objekata na teritoriji. Istorija se ne može promeniti, kao ni činjenica da su od početka 1942. godine, sledeći uputstva i naređenja Draže Mihailovića, sve ravnogorske strukture u italijanskoj okupacionoj zoni bivše Jugoslavije stupile u najtešnju saradnju sa Italijanima, kako u Crnoj Gori, Hercegovini, tako i u severnoj Dalmaciji, Kninskoj krajini, Lici i angažovali se u brojnim borbama protiv partizana. Istorija se ne može promeniti, kao ni činjenica da su u Bosni svi četnički komandanti tokom 1942. i početkom 1943. godine potpisali pismene sporazume sa vlastima NDH, priznali Vrhovništvo poglavnika te države i do kraja rata ostali u borbi protiv partizana zajedno sa nemačkim jedinicama NDH. Istorija se ne može promeniti, kao ni činjenice da su nakon kapitulacije Italije i straha od prodora partizanskih snaga u Srbiju mnogi ravnogorski komandanti, sa znanjem i odobrenjem Draže Mihailovića, stupili u direktnu saradnju sa Nemcima. Neću kršiti odredbe Poslovnika, biće još prilike da kažem nešto o ovom zakonu, ali istorija se ne može promeniti niti se izjednačavati u pravima oni koji su se borili za svoju zemlju, a protiv okupatora i oni koji su se borili za sebe i za uspostavljanje neke države, i u tom cilju su bili spremni da priznaju sve loše što je okupator radio, a i sami su činili mnogo loših stvari, mnogo zločina o kojima smo danas govorili.
Reč ima narodni poslanik Svetislav Krstić.
Gospodine predsedniče, cenjene koleginice i kolege narodni poslanici, želim da kažem da je suština ovog zakona, kao što moje kolege socijalisti već treći dan ukazuju, jeste da se stave u istu ravan pripadnici Narodnooslobodilačkog partizanskog pokreta i Ravnogorskog četničkog pokreta. Konstatovali smo da je to revizija istorije i to zvanične istorije koja je priznata u celom svetu. Kakav problem mi danas imamo sa međunarodnom zajednicom? Naš problem vezan za Kosovo jeste taj da ljudi koji su radili svoj posao službeno, vojska, policija, branili našu zemlju, naš narod od terorista, albanskih terorista, da se oni optužuju i odvode u Hag, a istovremeno klasični teroristi UČK se prikazuju kao borci za slobodu i to je jedan od osnovnih problema naše današnje situacije. Šta mi sada kao skupština radimo? Mi sada radimo to isto ili nešto vrlo slično za period od pre 60 godina, za period Drugog svetskog rata. To je vrlo opasno. Ova skupština će, ako izglasa ovaj zakon, otvoriti Pandorinu kutiju, jer po istom principu će vrlo brzo i drugi učesnici Drugog svetskog rata na ovim prostorima takođe tražiti da poput četnika i njima bude priznat neki borački staž i da se za njih uvede neka spomenica. Dolazim iz Vojvodine i želim da vas podsetim da je pre sedam meseci bila prva posleratna smotra honveda u Novom Sadu, u centru Novog Sada. Honvedi su mađarski fašisti, pripadnici Hortijeve mađarske fašističke vojske. Nedavno je takav skup bio u Malom Iđošu, mestu na severu Bačke. Iza kulisa u Skupštini Vojvodine već nekoliko godina gospodin Čanak, koji je došao na vlast zahvaljujući DOS-u, formirao je komisiju čiji je zadatak da utvrdi činjenično stanje o Drugom svetskom ratu. Ta komisija, uz pomoć kvazieksperata, politički obojenih eksperata, pokušava da uradi nešto slično što danas ovde pokušava da uradi Narodna skupština, a to je da izjednači i žrtve i one koji su bili počinioci zločina. Donošenjem ovakvog zakona otvorićemo mogućnost da se sve takve aktivnosti na štetu Srba i srpskog naroda u Vojvodini i u celoj našoj zemlji aktiviraju i imaćemo, da bismo zadovoljili pojedince, u ovom slučaju mislim da se radi o pojedincima, velikih problema i to ne samo Skupština. Juče i danas je veliki broj reakcija, zovu nas ljudi, ljudi koji su članovi SPS-a i oni koji to nisu, vrlo su ogorčeni na ovo što mi radimo ovde u Skupštini. Ovo može da izazove krizu Skupštine i Vlade. Prema tome, molio bih vladajuću koaliciju da ima na umu kada bude glasala oko ovog zakona da će sigurno biti problema i da problemi koje stvori ovaj zakon neće biti završeni njegovim izglasavanjem, nego će u stvari biti početak vrlo ozbiljnih problema u našoj zemlji.
Replika, narodni poslanik Išpanović Ištvan.
Dame i gospodo poslanici, malopre je izrečena jedna neistina, verovatno iz neznanja. Kada se govorilo o honvedima kao fašistima. Očigledno ne znate šta znači reč honved. Honved je obični vojnik, kao što su recimo u nemačkoj vojsci članovi Vermahta. To su vojnici koji su bili obavezni da služe vojni rok, dok su SS-ovci bili fašisti. Tako je i u mađarskoj vojsci bilo i honved je bio vojnik koji je normalno služio vojni rok, tako da ih nemojte nazivati fašistima.
Po članu 100. Poslovnika, pogrešno protumačen, reč ima narodni poslanik Svetislav Krstić.
Uvaženi kolega, znam šta znači honved. Znam da znači vojnik, ali znam da su to vojnici koji su pripadali Hortijevoj armiji, koja je zvaničnom istorijom definisana kao fašistička armija. Toliko dobro znam istoriju, verujte, iako sam po obrazovanju prirodnjak, ali sam u gimnaziji imao peticu iz istorije.
Što ne garantuje da je pisac istorije bio u pravu. Reč ima narodni poslanik Živodarka Dacin.
Poštovani predsedniče, uvažene kolege narodni poslanici, zaista moram da vam kažem da mi je iskreno teško što je uopšte dozvoljeno da ovakav predlog zakona dođe na dnevni red ovog skupštinskog zasedanja. Ono što mi još teže pada, to je – zašto vi svi koji ćete glasati za ovaj zakon ne pružate kontraargumente nama koji se borimo protiv usvajanja ovakvog zakona? Zašto ćutite? Ili ćutite zato što znate da su poslanici SPS u pravu kada raspravljaju i o zakonu u načelu i o svim ovim amandmanima? Drugo što mi je teško, što sam svesna činjenice da smo uzburkali mnoge duhove i emocije mnogih porodica i građana u Srbiji. Zaista bi trebalo da svako od vas ima to na umu kada bude bio dan za glasanje, da razmislite dobro koje ćete dugme pritisnuti. Poslanička grupa SPS-a, naravno, predlaže da se član 17. iz predloženog zakona briše. Zašto? Očigledno, zbog toga što se u tom zakonu govori da će se Partizanska spomenica izravnati sa ravnogorskom spomenicom. Mogu da razumem predlagače zašto oni to brane i žele da bude tako. Ali, zaista više ni jednu poslaničku grupu ne razumem koja ćuti o svemu ovome, niti od vas koji sedite ovde, a naročito od kolega poslanika koji tobož ne žele da učestvuju u raspravu o ovom zakonu. Želela bih ovo da potkrepim još jednom činjenicom. Istorija jeste takva, nemojmo je menjati. Od 1996. godine pokušali smo i kroz školske udžbenike istorije da prekrajamo istoriju naše zemlje. Mi na to nemamo pravo. Moramo da prihvatimo istinu i činjenice onakve kakve jesu. Samo ću vam pročitati jedan fragment depeše koju je zapravo pripadnik četničkog pokreta pisao svom komandantu Draži Mihailoviću, gde kaže: "Narod kada čuje da četnici dolaze u selo više se plaši nego kada dolaze Nemci, Bugari, Arnauti i svaka druga vera, jer oni svi kada dolaze, ako treba neko da se tera ili ubije, oni oteraju ili ubiju. Ali, ovi prebiju, da posle tri dana mora dotična osoba da umre. Navešću vam samo jedan slučaj, a takvih slučajeva ima dosta. Kalabić lično prebio je u selu Ljubičevac tri čoveka i jednu devojku, koji su posle četiri dana pomrli. Nisu bili krivi ništa. Znam da će vam podneti izveštaj da su u stvari krivi. Dakle, to istorija čovečanstva nije zapamtila. Vode borbu sa partizanima, oni im se uvek izvuku, oni posle zađu po selima i pokolju onaj nevini narod". Pitanje je da je danas u mogućnosti, pripadnik četničkog pokreta koji je pisao ovo pismo svom komandantu Dražu Mihailoviću, da li bi on bio za to da se ravnogorske spomenice izravnaju sa partizanskim? Zahvaljujem.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, u ime SPS-a amandman na član 17. predloženog teksta zakona podneli su narodni poslanici dr Žarko Obradović i gospodin Milisav Petronijević. Socijalistička partija Srbije, kao što je poznato, ne može glasati za ovaj zakon iz više razloga. Naime, da bi ovaj predlog zakona uopšte mogao da se nađe u skupštinskoj proceduri ili da proizvodi pravna dejstva, potrebno je, shodno odredbama članova 404. i 414. Zakona o krivičnom postupku, izvršiti ponavljanje krivičnog postupka po važećim procesnim pravilima tog postupka pred prvostepenim sudom, doneti druge eventualno oslobađajuće presude, sa restitucijom svih materijalnih i nematerijalnih prava ranije osuđenih lica. Da li je to moguće? Da li narodni poslanici, uvažena gospoda, priznaju princip podele vlasti u ovoj zemlji? Da li sudska, izvršna i zakonodavna vlast jeste samo deo političkog programa svake od političkih stranaka ili kada se uđe u parlament, kada se formiraju poslanički klubovi i kada se ostvaruju neki ciljevi koji su uglavnom politički ili neki drugi – taj princip može da prestane da važi. Dakle, u ovoj skupštinskoj dvorani sedi pedesetak diplomiranih pravnika, mnogi su advokati, mnogi su ranije bili sudije, mnogi su profesori na Pravnom fakultetu, neka se izjasne na ovu okolnost. Tvrdili smo i danas pre podne, ako vaj zakon bude prihvaćen i izglasan ne može proizvoditi nikakvo pravno dejstvo, neprimenljiv je. Vi to dobro znate, ali niste ga ni podneli zbog toga da proizvodi pravne posledice, već političke. Vi želite rehabilitaciju, koja je nemoguća, u skladu sa onim što smo čuli danas ovde kao argumente. Amandman se sasvim konkretno odnosi na predloženi član. Mi predlažemo da se briše iz više razloga. U maniru kojim sam danas ovde već od prepodneva pred vas predočio, pročitaću i jedan akt. Sve što čitam su depeše iz Vrhovne komande pokreta Draže Mihailovića. Ađutant ove komande, dakle četničke komande, piše sledeći proglas predsednicima opština u zoni odgovornosti jedinice kojom komanduje, i kaže: "Da bi se lakše i brže likvidirali ovi crveni mračnjaci, svakom onom ko bude obavestio pripadnike četničkog pokreta gde se nalaze komunisti i vlasti sa vojskom budu uspeli da komuniste pohvataju i likvidiraju, za svakog ubijenog i uhvaćenog komunistu od strane naše vojske nagradiće potkazivača sa 20.000 dinara. Zajemčavam da će potkazivač ostati za javnost potpuno u tajnosti, a njegovo ime kao potkazivača nikada u javnosti dopreti neće". Gospodo, vi ste ovde praktično smislili insajdere. Insajderi postoje još od ovog doba. Ovo su zaštićeni svedoci. Za 20.000 dinara bilo je moguće "jedan bez duše, dvojica bez glave", to je bio taj princip. Dalje, u pismu se kaže: "Naročito insistiram da se ugledate na iskustvo požeške brigade, koja je samo u poslednjim operacijama na ovaj način likvidirala 11 komunista"; i nabrajaju imena tri borca, a ostalo su neborci. Dame i gospodo narodni poslanici, nemoguće je preko svih ovih stvari prelaziti i dati glas jednom ovakvom zakonu. Postoji more dokumenata, postoji veliko iskustvo, postoji nažalost iskustvo koje se ogleda u srpskoj tradiciji od kad postojimo, sve dokle seže naše sećanje unazad vidimo jednu strašnu i tešku sliku. To je slika mrtvog branioca i hranioca porodice koji ginu u onim ili ovim ratovima. Najteža je bila kada je ginuo od strane svog komšije ili ideološki različitog vojnog ili vojničkog pokreta. Zato nije moguće da ovaj zakon bude usvojen, a da očekujete da ne naiđe na reakcije na koje je naišao.
Veroljub Stevanović, pa Meho Omerović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, mi smo mislili da se ne javljamo po amandmanima, ali ste preterali. Kome se vi obraćate, vi socijalisti? Većini? Obraćate se većini kada kažete – vi ćete da glasate. Pa, hoćemo. Dakle, većina ovog naroda je shvatila kakva je bila istorija i saznala je kakva je bila istorija, ali to nema veze što vi pričate sa istorijom. Ima veze sa ideologijom. Malopre su me pitali novinari da li je bilo govora mržnje; rekao sam – nije. Stvarno vidim da nije. Sve vas dobro znam, tu smo, nema govora mržnje, ima ideologije, ima politikantstva. Kome se obraćate? Zar zbog glasačkog tela da ne kažemo istinu. Koji ađutanti, da li za njih navijate ovo što čitate ovde? Hoćemo li da drugačije gledamo na istoriju, na neke druge činjenice, ne na prazne priče? Da li je Amerika bila, uz Ruse, ta prva sila koja je pobedila Nemce u tom ratu? Kako je Amerika gledala na tu istoriju? Šta je Amerika rekla oko te istorije? Da vam samo nešto kažem. Vi mislite da istorija počinje od 1945. godine. To ste pokazali kada smo glasali za grb i himnu. Za vas nije bilo kralja. Mi smo se svi rodili 1945. godine, ali tada kada smo se rodili, samo su se ovi levi rodili, rodili su se i ovi desni. Rađali su se i ovi desni i ostavite više te prazne priče.
Prvo replika gospodina Dačića, pa replika gospodin Baralić, ali niste vi lično pomenuti. Samo jedna ispravka, Skupština je jednoglasno usvojila grb, himnu i zastavu i nema razloga, ako se sada raspravlja o onome pre pedeset, šezdeset godina, da se ne sećamo onoga što se desilo pre nekoliko meseci. Izvolite, gospodine Dačiću.
Kao prvo, mi nismo inicirali raspravu o ovoj temi. Upozorili smo predlagače da će rasprava o ovoj temi otvoriti mnoga pitanja i podele iz prošlosti. Ovde nema ideologije. Ovde ima propitivanja ko se u stvari borio za slobodu, a ko sarađivao sa Nemcima i Italijanima. Vraćam još jednom pitanje na početak. Svaki četnik koji se borio protiv Nemaca i Italijana ima pravo da ima status borca narodnooslobodilačkog rata. Samo treba dokazati da li su se borili. Neko je ovde o tome govorio. Ne mogu svi automatski koji su pripadali Ravnogorskom pokretu imati ova prava, jer onda su tu i Đurišić, koji je nosio istovremeno i odlikovanje kralja Petra i Hitlera, onda su to i nedićevci, ljotićevci. Tačno je da istorija ne počinje od 1945. godine, ali ne počinje ni od 5. oktobra 2000. godine. Posle 2000. godine vaša odbornička većina u Skupštini opštine Smederevo, uz izuzetak Šormaza, glasala je da se centralnom trgu u Smederevu da ime Ljotića. Apsolutno reč je o tome da li se neko borio protiv fašista ili sarađivao sa njima. Nemojte se na nas ljutiti što smo ovde navodili argumentaciju. Navedite i vi drugačiju argumentaciju. Navedite i vi reči Staljina, Čerčila, Ruzvelta, navedite i vi ofanzive četnika protiv Nemaca, imena gradova koje su četnici oslobodili 1944. godine i 1945. godine itd. Nema nikakvih problema. Nemojte od nas tražiti da ćutimo. Mi o ovom pitanju ne možemo da ćutimo, da biste vi što pre doneli odluku. Gospodin Stevanović je malopre rekao, u raspravi koju je imao, istorijsko pomirenje je to što će u Kragujevcu Obren Ćetković biti direktor jednog preduzeća, zato što smo tamo napravili parlamentarnu većinu. Ja sam o tome govorio još na početku. Što se tiče SPS-a, istorijsko pomirenje je odavno započelo. Nemojte me terati da poredim kome je bilo lakše, a kome teže. Da li vama kada birate Obrena Ćetkovića ili nama kada smo 1999. godine birali Vuka Draškovića za potpredsednika Savezne vlade.
Nema osnova za repliku, to smo konstatovali, a i gospodin Omerović je dugo bio tolerantan, čeka kao zapeta puška. Izvolite.
Gospodine predsedniče, zamolio bih vas da ne spominjete puške, jer asociraju na ono o čemu upravo razgovaramo već dva dana.
Ne daj bože, izvinite, metaforično.
Nisam zapeta puška, niti se ponašam kao zapeta puška, jednostavno pokušavam da budem poslanik koji radi svoj posao. Zahvaljujem. Čuli smo, predstavnici Ravnogorskog pokreta bi trebalo da budu izjednačeni sa predstavnicima narodnooslobodilačke vojske i partizanskog pokreta. Nije im se žurilo, od 1941. godine su navodno čekali da se stvori pravi trenutak kako bi napali Nemce i okupatora. Nažalost, nekome se sada mnogo žuri da što pre završimo sa iznošenjem istorijskih činjenica, kako bi onda po sili većine usvojili izmene i dopune ovog zakona i nepravedno dodeli sva prava predstavnicima boraca, invalida i njihovih porodica u skladu sa onim istim pravima koja pripadaju borcima protiv okupatora. Mislim da dobar deo tih prava najveći deo onih koji su bili u Ravnogorskom pokretu ničim ne zaslužuju. Ovde je bilo dosta priloga i dokumenata koji govore o tome šta se nalazi u arhivama nemačkih, američkih, italijanskih i drugih snaga, a koje govore u prilog tezi da su predstavnici Ravnogorskog pokreta sarađivali sa okupatorom. Prilikom ovog javljanja i da bih ukazao na nelogičnost i istorijsko nepravdu da se predstavnici Ravnogorskog pokreta izjednače sa predstavnicima partizanskog pokreta, odlučno odbijam mogućnost da se uvede ravnogorska spomenica kao pandan partizanskoj spomenici, jer ako to uradimo napravili smo presedan. Možda će sutra, prekosutra neka druga skupštinska većina uvesti petooktobarsku spomenicu. Plašim se da na takav način ne možemo ispravljati rezultate istorije. Evo dva primera iz izvora koji je najbliži Ravnogorskom pokretu. Jedan izvor je vrhovni komandant, kralj Petar Drugi, a drugi je oficir u štabu Kalabića. Vrhovni komandant Ravnogorskog pokreta, Njegovo veličanstvo kralj Petar Drugi, podsetiću ponovo po ko zna koji put, 29.8.1944. godine ukazom je oduzeo komandu Draži Mihailoviću nad Jugoslovenskom vojskom u otadžbini. Nije slučajna, poštovane kolege i koleginice poslanici, ni rečenica koju je tom prilikom kralj Petar Drugi upotrebi u tom pozivu, koju zaista vredi citirati upravo radi istorijske istine. "Svi oni koji se oslanjaju na neprijatelja protiv interesa vlastitog naroda i njegove budućnosti i koji se ne bi odazvali ovom mom pozivu, neće uspeti da se oslobode izdajničkog žiga ni pred narodom, ni pred istorijom." Kolege i koleginice poslanici, nije slučajno da je veliki broj onih koji su stupili u ravnogorski pokret sa željom da se bore protiv okupatora, po uviđanju sve očiglednije saradnje sa okupatorom, prelazio u redove NOV. Podsetio bih vas ovom prilikom, to su radili i sin i kćer Draže Mihailovića. Nisu otišli na stranu ravnogorskog pokreta, nego su se pridružili partizanskom pokretu. Drugi izvor je pismo koje je upućeno direktno Draži Mihailoviću, a upućuje mu ga oficir iz štaba Kalabića. Citiram: "Dragi i mnogo poštovani čika Dražo, pre svega izvinite me što vam moram ovako pisati, ali kao Srbin i nacionalni borac od prvih dana sa vama, za spas srpskog naroda moram i smatram za dužnost da vam ovo napišem. Reč je o Gorskoj gardi i gospodinu Kalabiću. Naime, gotovo svaki oficir Gorske garde doveo je po jednu švalerku na svoj rejon i kaže da mu je verenica. Sada sve ovo možete da pojmite šta kaže srpski narod. Vode borbu sa partizanima, oni im se uvek izvuku, posle zađu po selima i pokolju ovaj nevini srpski narod, a podnose vama izveštaj kako su u borbi naneli gubitke partizanima. Mogu vam samo reći da srpski narod psuje majku Kralju, vama Dražo i svima redom kažu - kada je ovakva garda, kakva li je tek druga vojska. I podvlačim vam da je narod jako ogorčen i nema izraza kako da se izrazim koliko narod vapi za pomoć. Kažem vam da je ovo cela istina i da nije laž ni intrigiranje. Ja sam oficir u Kalabića štabu. Meni je veoma dobro, ali ne mogu da gledam više da se pati grešni srpski narod. Uostalom, pitajte sve Kalabićeve susedne komandante korpusa. To će vam isto reći. Ja vas dragi čika Dražo razumem, gde se i u kakvoj situaciji nalazite, ali ipak preduzmite kakve bilo mere, jer ovakav rad Kalabića veća je propaganda za partizane, nego što i oni sami imaju... (Predsednik: Vreme.) ... treba da me razumete; 3. novembra 1943. godine, do groba vam odan oficir." Da li i predstavnici ovakvog načina ratovanja ravnogorskog pokreta zaslužuju prava koja im vi kao predlagači tražite. Mislim da ne. Hvala.
Hvala vama. Narodni poslanik Živorad Smiljanić se javio povodom amandmana. Izvinjavam se zbog metaforičnog izlaganja, ali odnosi se na svakog od nas. Recimo, čekao sam ko zapeta puška da završite, ne mislim time ništa loše, nego moram da vodim računa o vremenu.
Poštovani poslanici, rođen sam 1942. godine, prema tome, ne sećam se rata. Ali želim da ispričam jednu istinitu anegdotu, jer dolazim iz Apatina, gde su posle rata došli kolonisti, svi nosioci Partizanske spomenice. Moj otac je radio 25 godina u Fabrici čarapa i u toj fabrici je radio Milan Majstorović zvani Prićko, i jednog momenta je rekao, a bila je priča o priznavanju boračkih penzija, i kaže on jednom portiru, Švabi, Franji, kaže – hajde, Franjo, podnesi molbu da ti priznamo borački staž; pošto su svi Nemci bili folksdojčeri, on kaže - Milane, gde ću ja. Kaže - evo, ja ću ti svedočiti da si me za vreme rata ganjao po Lici, pa da dobiješ boračku penziju. Hoću da kažem da me ovo podseća na tu priču o izjednačavanju nosilaca Partizanske spomenice 1941. i neke ravnogorske. Ne radi se tu o pomirenju. Mi sada kopamo po ranama i još više izazivamo netrpeljivost i mržnju. Reakcija građana koju sam juče slušao veoma je ružna. Mislim da ovo što mi radimo danas u Skupštini podseća na ono da mlatimo praznu slamu i što bi rekao Njegoš - ako me žena bude pitala gde sam bio, reći ću joj da sam so sijao, teško njojzi ako ne veruje.
Hvala vam, Smiljaniću. Još neko o ovom amandmanu? Izvolite, Hranislav Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada se predlažu neki članovi u zakonu, onda treba voditi računa kako će to izgledati u praksi. Prvo ljudi na koje se ovo odnosi imaju najmanje 80 godina života. Najlakše je da u zakonu gde postoji Partizanska spomenica dodati reči - ravnogorska spomenica 1941. godine. Ako se želelo da se uvede ovo priznanje, onda su morala da se urade i pravila igre po kojima će se dodeljivati ova spomenica. Ne mogu ista pravila da važe za partizane i za četnike, jer nisu imali iste ciljeve, a nisu se borili protiv istog neprijatelja. Na partizanskoj spomenici u rešenju, u obrazloženju stoji da su se borili protiv okupatora, a u ravnogorskoj treba da stoji - borili su se protiv partizana zajedno sa okupatorom. Ako je bila želja da se pomogne tim ljudima, onda je trebalo uraditi novi zakon sa jasnim pravilima igre, kako će se dodeljivati ta priznanja, kako će se zvati, ko će da pruža dokaze da bi neko došao do priznanja, ili ćete raspisati oglas, pa ko se javi. Treba mu dodeliti ravnogorsku spomenicu i zbog toga iz predloga treba brisati sve članove gde se dodaje ravnogorska spomenica. Zato imate predlog da se reč ravnogorska spomenica briše. Zamislite ljude od 80 i 90 godina da okupite i da im postavite pitanje - ko je zaslužio spomenicu. Ljudi u ovim godinama ne mogu da pamte šta su večerali, a kamoli gde su i sa kim bili pre 63 godine. Pošto će problem biti ko će potpisivati ravnogorske spomenice, Šešelj je najstariji vojvoda, pošto nije u zemlji, najstariji vojvoda u zemlji je Tomislav Nikolić, koji će potpisivati ravnogorske spomenice. Možda je i to razlog zbog koga ćete imati većinu za izglasavanje ovog zakona. Hvala.
Hvala vama, gospodine Periću. Po istom amandmanu potpredsednik Anđelković.
Poštovani poslanici, na ovoj liniji o kojoj je Hranislav Perić i o izjednačavanju ljudi koji su pripadali partizanskom pokretu i ravnogorskom, ispada da ne treba tu ni Šešelj ni Toma Nikolić, najbolje da otvorimo kioske po svim opštinama, pošto su jedni pripadali ravnogorskom, a drugi partizanskom, pa ispada da su se svi borili za slobodu, i oni koji su sarađivali sa okupatorom, i da onaj ko hoće on se prijavi, uzmemo te spomenice i završimo posao. Ovako ispada da niko nije bio na suprotnoj strani, niko nije sarađivao sa neprijateljem. Druga stvar za koju mislim da se stalno meša je i ovo obrazloženje koje je napisano. Ono nije išlo ka liniji rešavanja problema, nego umnožavanja. To je što se stalno meša partizanska spomenica i učešće u partizanskom pokretu sa pripadnošću političkoj partiji. Išli su u šume i jedni i drugi, samo su na različitim pozicijama bili. U prilog zahtevu da se povuče ovaj zakon ili da se prihvati ovaj amandman, mada ništa ne znači da se prihvati ovaj amandman, ako se ne prihvati amandman na 1. član, ipak moram danas da vam pročitam deklaraciju koju je Vuk Drašković sa mnom radio 24. marta, zato što ovde, neću prva tri stava koja sam vam pročitao, nego četvrti, kaže u zajedničkoj potpisanoj deklaraciji koju je jednoglasno usvojila ova skupština - univerzalni principi slobode, pravde i demokratije su temelji stabilne, jake države i najčvršći su bedem pred deobama. Izgleda da mi ne možemo da razlučimo šta je borba za slobodu. To je ono što je najveći problem, jer problem je šta ćemo sutra posle 10, 20, 30 godina raspravljati o onim policajcima koji su čuvali neke kote 740 od OVK, kako ćemo njih i kako će ih neka skupštinska većina tretirati ovde. "Obeležavanje praznika naše države biće i oni simboli i datumi koji su ukorenjeni u državnu i narodnu tradiciju i koji nas sjedinjuju u patriotizmu i odanosti državi i narodu". Da li će to možda biti 13. maj? "Istorija našeg naroda satkana je od borbe za slobodu i nezavisnost. Mi smo na to s pravom ponosni, zato ćemo uvek braniti slobodu i obezbediti nezavisnost države.” Mi treba da pošaljemo poruku da će svaki građanin naše zemlje u svakom trenutku da se bori za slobodu i da će to da vrednuje neka budućnost, a ne da vrednuje saradnju sa bilo kim ko tu slobodu ugrožava. Prema tome, ako se na te stvari, koje je Vuk Drašković 24. marta, pre šest-sedam godina potpisao, osvrnemo, onda je jasno da je ovaj zakon i pokušaj izjednačavanja ljudi koji su bili u ravnogorskom pokretu sa učesnicima partizanskog pokreta, izjednačavanje partizanske spomenice i formiranje neke ravnogorske spomenice, nešto što će naneti štetu, ubeđen sam, državi Srbiji vrlo brzo. Nemojte se iznenaditi kad sutra neki kosovski parlament donese odluku da balistima prizna pravo da su bili antifašisti, iako je 4.500 vojnika Vojske Jugoslavije u Drenici poginulo 1944. godine. Nemojte se iznenaditi kada se tako nešto dogodi, kad ovakvu grešku otvaramo u parlamentu Republike Srbije.
Još neko o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 18. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Ne, hvala. Na član 19. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Ne, hvala. Na član 20. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Ne, hvala. Na član 21. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Ne, hvala. Na član 22. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Ne, hvala. Na član 23. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Narodni poslanik Hranislav Perić.
Poštovani predsedniče, poštovani narodni poslanici, pošto je budžet za 2005. godinu usvojen i to sa deficitom, nije u redu da novim članom 64a stoji da se sredstva za materijalnu primenu ovog zakona obezbeđuju iz budžeta Republike Srbije, a u članu 25. se predviđa da zakon stupa na snagu osam dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku". Pošto ove stavke nema u budžetu, da li nije bilo realno, ako se usvoji zakon, da stoji i da će se on primenjivati od 2006. godine, pa kad se usvaja budžet za 2006. godinu predvideti i sredstva za ove namene. Kad slični zahtevi dođu kod ministra finansija Dinkića, za veće probleme u državi, za nezaposlene, za siromašne, on kaže da nema para u budžetu, nema te stavke u budžetu, ne može pomoć nerazvijenim opštinama. Kod ovog zakona ministar za finansije se ne izjašnjava, a možda ni on nije obavešten, kao i Koštunica. Izgleda da po pitanju ovog zakona imaju isti stav. Morao je ministar po ovom pitanju da se izjasni, jer neće biti to mala sredstva koja će biti potrebna za ove namene. Još jedan problem će se tu pojaviti. Iako neko kaže da se u Skupštini ne svađamo, da treba da se pomirimo, ovakvim predlogom zakona ćemo zavaditi građane Srbije. Do juče najbolje komšije, kumovi i rođaci, jer oni najbolje znaju šta se događalo u svojim sredinama, biće mnogo više svađe među građanima nego što mi možemo pretpostaviti ovde u sali. Biće tu i malverzacija sa potpisima. Šta ćemo sa građanima koji nisu učestvovali u ni jednom pokretu? Da li su i oni preživeli strahote rata, bombardovanja, borbe po njihovim selima, gladovanje, jer su im te naoružane grupe koje se nisu borile protiv okupatora, a uvek bili u blizini sela, noću dolazili u selo i otimali hranu. Zašto sada njihovi unuci nemaju pravo bilo šta da ostvare, dok unuci četnika će to moći. Vi iz DSS-a uvek možete da dobacujete, ali to je vaša poslanička kultura. Zašto sada njihovi unuci nemaju pravo da bilo šta ostvare, dok će unucima četnika biti to omogućeno. Zašto to nije sagledano bolje, pa u zavisnosti ko je koliko dao doprinos, toliko i ostvari prava? Zbog toga smo mi predložili brisanje ovog člana i nećemo glasati za ovaj zakon.
Još neko o ovom amandmanu? Narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Gospodine predsedavajući, znam da se vama žuri, ali potrebno je da čujete i ovo u prilog argumentaciji protiv ovakvog člana predloženog zakona od strane 13 poslanika SPO. Naime, vi znate da smo mi budžet usvojili nedavno u ovoj skupštini i nemoguće je proširivati broj korisnika koji uživaju pravo na penzije. Nepostojeće mišljenje Vlade u vezi sa ovim zakonom, apostojeće mišljenje resornog ministra za rad i zapošljavanje i socijalna pitanja, gospodina Lalovića, dalo je obrazloženje zbog čega smatra da je čitav ovaj zakon, u suštini, sa zakonskog stanovišta neprihvatljiv. Nema tu ideoloških razloga, ima pravno-formalnih i razloga finansijske prirode. Između ostalog, kaže se da bi eventualno usvajanje ovog zakona dovelo oblast koju pokriva Ministarstvo za rad i zapošljavanje u još težu situaciju u pogledu primene, pogotovo stoga što bi primena zakona zahtevala i odgovarajuće izmene drugih sistemskih propisa, npr. Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju. Takođe, kaže se da nisu navedeni finansijski efekti, odnosno nije dat pregled potrebnih sredstava za njihovu realizaciju. Raspoloživa sredstva u budžetu Republike Srbije nisu dovoljna za ostvarivanje svih prava po sada važećim propisima iz oblasti boračko-invalidske zaštite, te bi zbog nedostatka potrebnih finansijskih sredstava realizacija Predloga zakona bila nemoguća. Dakle, čitam vam ono što je stručno mišljenje nadležnog ministarstva i ne želim ovom prilikom apsolutno da ulazim u ideološke i bilo koje razloge, zbog toga što je apsolutno dovoljno ovo što stoji, a tiče se strogo pravno-formalnih razloga.
Još neko o ovom amandmanu? Izvolite, narodni poslanik Meho Omerović.
Poštovane kolege i koleginice poslanici, na kraju ove dvodnevne rasprave, faktički, dolazimo na početak onoga što smo koleginica Nestorović i ja u načelu govorili kada je reč o ovom predlogu izmena i dopuna ovog zakona. Dakle, ovaj zakon je pravno nemoguć. On je politički moguć i to će se pokazati na glasanju, ali o tome ne želim u ovom trenutku da govorim. Ono što je sporno i u ovom predloženom amandmanu kojim se ta spornost pokušava otkloniti, to upravo jesu sredstva u usvojenom budžetu. Vi se svi vrlo dobro sećate koliko smo vremena potrošili za raspravu o budžetu za 2005. godinu. Da je tom prilikom neko od predstavnika predlagača ovih izmena i dopuna zakona za ovom govornicom makar nam toliko vremena oduzeo da nas ubedi kako su neophodna sredstva u budžetu za 2005. godinu za ovu namenu, onda bih tu doslednost i principijelnost mogao i da cenim i da poštujem. Ovako, plašim se da je ovo, a podsetiću ponovo na ono što smo govorili na prethodnoj raspravi, deo političkog marketinga, političkog akta jedne poslaničke grupe, koja pokušava izjednačiti predstavnike partizanskog pokreta Narodnooslobodilačke vojske sa predstavnicima ravnogorskog pokreta Jugoslovenske vojske u otadžbini, kako se zvala pod komandom kralja Petra Karađorđevića. Utakmica je završena 1945. godine, pobedili su predstavnici partizanskog pokreta Narodnooslobodilačke vojske. Tu pobedu su verifikovali i sudije i delegati te utakmice, predstavnici svih velikih sila. Sada, 60 godina posle završetka tog događaja neko pokušava da se ubaci u pobednički tim. Mislim da je to istorijski nemoguće. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Živojin Stefanović.
Dame i gospodo poslanici, prvi put kada sam se javio rekao sam da je zakon pravno nemoguć, sada je inicirano da je to stvarno nemoguće, a mi zaboravljamo jednu drugu činjenicu. Malopre je jedan poslanik govorio o tome da je ovo ideološka rasprava i da su svi koji su bili u narodnooslobodilačkom pokretu bili ideološki opredeljeni i bili komunisti. Varate se, gospodo, to mora ići na sijaset primera iz mog rodnog sela. Posle usvajanja ovog člana i zakona u celini, danas i večeras, 500 ljudi će podneti zahtev za prava, jer vi utvrđujete i status i pojedinačna prava. Po ranijem zakonu, tamo su komisije izbrisane, a status borca su utvrđivale organizacije narodnooslobodilačkog rata. Status spomenice su oni utvrđivali, a nakon toga su sticali neke beneficije. Ne može nijedna državna komisija to da utvrđuje bez onoga ko je bio organizator toga. Ti pravi rodoljubi i borci za slobodu su išli u rat da brane otadžbinu i da proteraju Bugare i baliste. Vi ćete ovde utvrditi pravo balistima, koji su 13. brigadu bukvalno, 90% ljude ubili 1944. godine na području Kosova i Metohije, a to sve dobro znam. Ako bude otprilike do 1.000 ljudi, predlagačima zakona moram reći da će se javiti nekoliko hiljada učesnika narodnooslobodilačkog rata koji su po osnovu Zakona o invalidskom i penzionom osiguranju zemljoradnika stekli pravo 15 godina i ove dodatke koji će imati po ovom zakonu, budžet će morati mnogo više da izdvoji nego ono što ste se vi nadali. Zato ovaj zakon treba odbiti i ne usvojiti.
Hvala, gospodine Stefanoviću. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 24. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SPS dr Žarko Obradović i ja podneli smo amandman na član 24. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica. Predlažemo da se član 24. briše iz sledećih razloga. Prvo, članom 24. predloženog zakona menja se član 65. osnovnog Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica. Inače to je jedan član koji govori o prelaznim i završnim odredbama. Govori da danom početka primene ovog zakona prestaju da važe zakoni, pa se nabrajaju koji. Predlogom za promenu zakona briše se taj član, a dodaje se novi stav, rokovi za ostvarivanje prava pripadnika Ravnogorskog pokreta, odnosno Jugoslovenske vojske u otadžbini i članova njihovih porodica počinju teći od dana primene ovog zakona. Na stranu to da li brisanjem ovih odredbi može da znači da onda oni prethodni članovi važe ili ne. Suština je u sledećem. Mi smo protiv i ovog člana, kao što smo i protiv ovog zakona. Ako smo protiv ostvarivanja prava za pripadnike ravnogorskog pokreta na ovaj način utvrđenog, onda smo i protiv rokova za ostvarivanje tog prava. Mi smo to ponavljali i danas, i opet ponavljamo, u ovom zakonu koji je socijalni i koji govori o uslovima za ostvarivanje prava boraca, status borca je regulisan drugim zakonom, a i za jedno i za drugo važi odredba Zakona o osnovnim pravima boraca i da su se borili protiv okupatora. Sve vreme smo na tome insistirali i da nam se to pokaže. Očigledno da Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o pravima boraca u stvarii po sadržini i po namerama predstavlja reviziju istorije, jer je u direktnoj suprotnosti sa istorijskom istinom koja je utvrđena. Ovih dana smo vam iznosili argumente, činjenice, podatke iz izvora ne ideoloških bukvara, kako to stoji u obrazloženju, već iz stranih izvora, engleskih, američkih, a nabrojali smo sve to, i Čerčila, Ruzvelta, kralja itd. Od domaćih izvora samo smo koristili onaj koji je Vuk Drašković 1974. godine u feljtonu "Poslednja četnička zavera" govorio. Sve to sa ciljem da pokažemo da je istorijska istina utvrđena. Ako neko sumnja u istorijsku istinu, onda država to radi na drugi način, odredi komisiju koja će zajedno sa istorijskim institutima i istorijskim odeljenjem akademije nauka, sa istoričarima pregledati sve arhive i utvrditi da li nešto zaista nije istina, i ako nije, šta je istina, da li je nekome naneta nepravda, a ako jeste, šta je i kakva je nepravda naneta. Tek onda stupa na scenu Skupština sa svojim nadležnostima. Dotle, u Srbiji toliko ima problema, teškoća i neizvesnosti da Skupština ima mnogo toga šta da radi. U drugom delumi smo vam iznosili argumente da sudske odluke ostavimo sudstvu. Svakako, sumnja u sudske odluke, pravnosnažne, daje mogućnost da se preispitaju, ponište i preinače, i da se na osnovu toga izvrši rehabilitacija, pa onda daju sva prava, socijalna i sva druga prava za koje postoje potrebe. To je pravi put. Ovako, još jednom vas upozoravamo i na ustavne, i zakonske i sudske smetnje za donošenje ovog zakona. Sasvim na kraju, Skupština može da usvoji ovaj zakon, može da izjednači prava pripadnika oslobodilačkog i ravnogorskog pokreta na silu, ali istoriju promeniti ne može. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Hranislav Perić. Izvolite.
Uvek je Koštunica kriv, on je predsednik Vlade, nisam ja. Dame i gospodo narodni poslanici, amandman koji su podneli poslanici SPS, gospodin Žarko Obradović i Miša Petronijević, traži da se ovaj član briše. Za brisanje ovog člana ima mnogo razloga, a prvi i najveći je to što je predlagačev predsednik partije Vuk Drašković. Uvažavam poslanike SPO u srpskom parlamentu i možda bih i glasao za njihov predlog kada bi smenili Vuka sa mesta predsednika njihove stranke. Ovako, kako sada stoji, da Dana Drašković ima veći uticaj na Vuka od poslaničkog kluba, ne dozvoljava mi da o glasanju uopšte i razmišljam. Kada bi bio usvojen ovaj zakon, ovako kako je dato u predlogu, sledeća izjava u novinama Vuka bi bila, partizane i borce narodnooslobodilačkog pokreta poslati u Hag. Imao bi podršku i od nekih partija ovde u parlamentu, koje bi se zalagale da se manjem broju sudi u zemlji pred našim sudovima, jer tako sam shvatio izlaganje šefa poslaničkog kluba DSS gospodina Aligrudića, koji se zalaže za dvosmernu saradnju. Verovatno je gospodin Aligrudić izgubio iz vida da njegova vlada nije dala mišljenje o ovom zakonu, iako je nadležno ministarstvo za boračka i socijalna pitanja dalo negativno mišljenje o ovom zakonu. Na kraju, moram da kažem da su i četnici pomagali partizane. Slali su im municiju preko puščanih cevi. Ovo mi liči kao da su fudbalsku utakmicu pre 40 godina igrali "Partizan" i "Crvena zvezda" i rezultat je bio tri prema nula za "Partizan". Posle 40 godina sednu poslanici u Skupštinu Srbije i koalicionom većinom izglasaju da je rezultat bio tri prema tri. Da li je i to moguće?
Replika, narodni poslanik Veroljub Stevanović.
Gospodine Periću, moram da iskoristim rečnik gospodina Bakija Anđelkovića i da vam kažem – gospodine Periću, upali ste u grešci. I jedni i drugi, što reče Baki, išli su u šumi. Dakle, priznajem, imovinu srpsku, domaćina srpskih, pedesetih godina oduzimali su četnici i, priznajem, tih godina društvenu svojinu su izmislili četnici. Evo, priznajem, te 1945. godine četnici su krivi što je onoliko Srba, nevinih domaćina, i 1946. godine stradalo. Da li je to istorija, gospodo? Dakle, to nema veze sa istorijom. Dajte da se oko toga ne sporimo, jer ste rekli još jednu stvar, ali pazite šta ste rekli. Rekli ste da su Amerikanci sarađivali sa Nemcima i Italijanima. To ste direktno ili indirektno rekli, svejedno. Rekli ste da su četnici sarađivali sa okupatorom, a ti isti Amerikanci su o četničkom pokretu, o Ravnoj gori rekli, dokazali da su bili njihovi saveznici. Dakle, gospodo partizani, evo mi nećemo više ništa da kažemo. Moram da kažem nešto, opet da se čuje. Tačno je da su grb i himna izglasani jednoglasno, ali je tačno, gospodo partizani, da niste bili u sali.
Reč ima poslanik Zoran Anđelković.
Neću da repliciram gospodinu Verku, nego da govorim o amandmanu, ali evo i ja priznajem da nisam partizan, samo navijam za "Partizan". Nisam ni mogao, rođen sam 1958. godine. Nije mogao ni otac da mi bude u partizanima, rođen je 1940. godine. Dedu su Nemci kao vojnika kraljeve vojske natovarili u kamion, oni su pobegli, nisu završili srećno, nastradali su, i prema tome, nisam mogao da budem partizan, gospodine Verko Stevanoviću, i nije reč ovde o tome da su jedni partizani, a drugi četnici. Nadam se da se ne delimo ovde u parlamentu po tome ko je partizan, a ko je četnik. Ovde je rasprava o tome šta je antifašistička borba, ko se borio za slobodu, ko se borio za slobodu Srbije, srpskog naroda, države Srbije i tadašnje Kraljevine Jugoslavije. O tome je ovde reč i da li to hoćemo da izjednačimo, one koji su se borili za tu slobodu i one koji nisu. Molim da se na taj način razgovara. Inače, priznajem naravno da su komunisti izmislili društvenu svojinu i ponosim se time. To sada u ovim uslovima nije moguće da bude dobro, ali se za to vreme pokazalo dobrim i priznajem da su komunisti pomoću društvene svojine napravili sve fabrike, sve kuće, sve stanove, sve puteve i bili smo država koja se najbrže razvijala u Evropi, to su činjenice i to priznajem kao nekadašnji komunista. Sledeća stvar zbog čega sam se povodom ovog amandmana javio i mislim da treba da se prihvati da se briše, podsećam vas da sam samo pre dve-tri nedelje ovde u republičkom parlamentu predložio da se obezbede dodatna sredstva od tri milijarde, da se smanji raspon u kašnjenju penzija za seljake. Sada seljacima 24 penzije kasne. Predložio sam, dobro, ne možemo kao država da izdržimo 24 penzije, pa da se nadoknade isplate i da obezbedimo tri milijarde i da umesto 24 bude 31. decembra 2005. kašnjenje od 18 penzija. Vlada je rekla – nemamo para, nemamo ni te tri milijarde, ne možemo seljacima koji sada treba da žive i koji ne mogu, jer imaju 60 i nešto godina, više u poljoprivredi da rade, da obezbedimo tri milijarde jer jednostavno nema tih para, nemamo gde da uberemo jer ćemo upropastiti privredu. Kako nemamo za seljake a imamo za Ravnogorce od pre 60 godina? Nemamo para za trudnice, nemamo para za seljake, nemamo para za socijalna davanja, a onda zakon o tome koji će više desetina milijardi da obezbedi za Ravnogorce od pre 60 godina. Čak da ostavimo po strani raspravu o tome ko je bio antifašista i fašista. Znači, za to imamo para. To nije politika, to nije odgovorna vlast, to nije odgovorna parlamentarna većina, koja se na taj način ponaša. Suština je ovo što sam govorio, ali u tome je važna činjenica, važna suština na koji način se vodi odgovorna politika. Tako se odgovorna politika ne vodi. Kao što ne mogu da prihvatim nikada, niti ću ikada prihvatiti kao čovek, da oni koji dnevno po pet puta daju izjave da borci za slobodu Srbije, borci koji su branili sve one koji su na Kosovu trebalo da budu proterani i etnički očišćeni, treba da idu u zatvor, da treba da budu pohapšeni, da treba da budu kidnapovani, poslati u Hag. A isti taj Vuk Drašković traži da ovi, od kojih bar najveći deo, nije bio antifašista, dobije sada pare, pare, pare, spomenice i sve ostalo. Zato mislim da je najbolje da se povuče zakon. Ako se ne povuče zakon, bar onda ovaj član. Pokažite da nije reč o parama nego o statusu, pa bar prihvatite ovaj član gde se ne obezbeđuju pare i primanja.
Reč ima narodni poslanik Bogoljub Pejčić u ime predlagača.
Iako sam rekao da se neću javljati za reč, ali zaista posle izlaganja Bakija, sa ovoliko ostrašćenosti i ovoliko neistina, samo ću reći par rečenica. Reći ću, pre svega gospodinu Bakiju, da je laž da treba izdvojiti toliko milijardi iz budžeta, jer preživelih Ravnogoraca ima samo tu i tamo, oni koji nisu izginuli na Kočevskom rogu, koji nisu postreljani kod Zidanog mosta, koji su se dokopali slobode od Australije do Kanade. Dakle, ovde ih ima veoma malo. Drugo, gospodine Baki, Ravnogorci se nisu borili ni za penzije, ni za privilegije, ni za činove, ni za stanove. Borili su se i u borbu polazili sa verom u boga, za kralja i otadžbinu, i to ih je koštalo života.
Replika, narodni poslanik Zoran Anđelković.
Uvek govorim energično, ali nije ostrašćeno. Čak sam rekao vrlo dobro i vrlo precizno, apsolutno, ličnog emotivnog odnosa prema ovome nemam, sem istorijskog. Jednostavno nemam ni u jednom ni u drugom pravcu. Prema tome, ne možete mi to pripisati. Ali, gospodo, ako kažete da nisu pare velike – kolike su? Nemam emotivni, lični, ali imam politički stav o tome ko su bili fašisti, ko antifašisti, ko je sarađivao sa okupatorom, ko nije, ali to je političko pitanje, to nije pitanje ostrašćenosti. Ni jednu rečenicu nisam rekao u tom smislu da bi bila ostrašćena, protiv sam ostrašćenih rečenica. Gospodo, recite koliko košta ovaj zakon? Recite koliko je to ljudi? Ja kažem, mnogo para. Za mene je mnogo para i 100 miliona, i milijarda, i pet milijardi, jer tri milijarde su šest seljačkih penzija. Recite koliko? Svaki zakon podrazumeva da se napiše, ovo će koštati toliko i toliko, i to će se obezbediti iz budžeta, na taj i taj način, tom i tom stavkom. Recite koliko je to ljudi, koliko će državu Srbiju ovo koštati, tačnije rečeno, koliko će građane Srbije ovo koštati? Recite da to građani znaju, mi nemamo ništa protiv, usvojićete, samo da znamo – to nije ostrašćenost, to je politički stav. Ako ne znate koliko je potrebno, izračunajte prvo pa onda izađite pred građane i recite – dragi građani poreski obveznici, ovo će vas da košta toliko i toliko i mi vam nudimo to da usvojimo, i mi nemamo ništa protiv.
Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić.
Dame i gospodo, pošto je gospodin Stevanović govorio o državnim znamenjima Srbije, želim ovde da kažem da nisam predstavnik partizana u ovom parlamentu. Predstavnik sam građana Srbije koji su glasali za SPS, koja nasleđuje sve pozitivne tekovine socijalističkog i radničkog pokreta kroz istoriju i, naravno, tekovine partizanskog pokreta. Mi nismo glasali za ovakva državna znamenja Srbije zato što smatramo da je kruna monarhističko obeležje. Ali to što mi nismo glasali za ta državna znamenja Srbije ne znači da ćemo ikada zviždati, cepati ili paliti ta državna znamenja Srbije, kao što su neki radili. Ne znači da se pod tim znamenjima nećemo boriti za slobodu ovog naroda i ove države. To je odnos prema državi, dame i gospodo. Dimitrije Tucović je bio protiv rata, protiv ratnih kredita. Kada je izbio Prvi svetski rat, odazvao se pozivu, učestvovao u ratu i poginuo, a sada demokratska, navodna vlast u Beogradu želi da mu sruši spomenik na Slaviji. To je odnos prema državnim znamenjima. Tačno je da nismo glasali. Ne moraju svi u ovoj državi valjda da misle isto, jer tamo gde svi misle isto, ne misli se mnogo. Ali, nikada ni jedan socijalista neće zviždati himni, neće cepati zastavu ili ponižavati državna znamenja ove države i ovoga naroda. Mi smo jedna odgovorna narodna partija koja želi dobro svom narodu i svojoj državi. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vladan Vučićević. Narodni poslanik Vučićević odustaje od diskusije. Reč ima narodni poslanik, gospodin Žarko Obradović.
Poštovane kolege narodni poslanici, nakon završetka rada, predložićemo da nastavimo u utorak rad, ali da vidimo da li ima dovoljno raspoloženih poslanika u ovoj sali da nastave ovu raspravu, pošto vidim da neki od vas ovo doživljavate kao priliku za zabavu ili neka lična nadmetanja, mada vidimo da treniramo i političku volju, i političku korektnost i korektnost među nama pojedinačno. Izašao sam da u ime SPS-a obrazložim zašto smatramo da treba ovaj član zakona brisati, zašto zakon ne valja, i to bez političkih ocena, nego samo kroz suve činjenice, potkrepljene dokumentima. Voleo bih da je predlagač u ova tri dana ponudio išta sem verbalnih iskaza o vrednosti ovog zakona i o onome šta će on Srbiji doneti bolje. Neće bolje ništa, samo će dalje podele nastati. Neće ovaj zakon Srbiju koštati materijalno mnogo, jer se postavlja logično pitanje zbog vremenske distance, koliko će uopšte ljudi biti u situaciji, ako se zakon usvoji, po ovom zakonu da uživa neka prava. Ali, kao država dobićemo šamar, i to debeo šamar, zato što ćemo biti jedina država u Evropi koja je posle 60 godina našla za shodno i potrebno, a vidim da se neki trude da to objasne, politički i državno opravdano, da priznamo da neko ko je sarađivao sa Nemcima, Italijanima, fašistima sada može da bude oslobođen te odgovornosti i da je uvršten u pripadnike antifašističkog fronta. Eto, posle 60 godina od Drugog svetskog rata, mi ćemo biti prvi. Izgleda da volimo da budemo po mnogim stvarima prvi. To Francuzi nisu uradili kada je u pitanju Peten, iako je bio mnogo veći junak od bilo koga, koji se pominju u ovih tri dana u raspravi, ili Norvežani sa Kvislingom. Dobićemo šamar pa će nas to brideti, pa ćemo se češati i gde se ne češe. To ćemo dobiti kao država jer ćemo pokazati da stalno kopamo po nečemu što ne treba. Pogledajte nemačka dokumenta, pogledajte šta je pisao đeneral Draža ili pukovnik, kako se potpisivao, koje su ideje ostvarivane tokom 1941, 1942, 1943. i šta je radio taj četnički pokret. Ako Karla del Ponte dočepa ta dokumenta i on će biti osuđen za genocid i za stvaranje velike Srbije. Pogledajte ideje koje je zastupao, pogledajte nemačka dokumenta i šta su činili njegovi vojnici u toku Drugog svetskog rata. Nisam mislio da pominjem, ali očigledno da predlagaču treba pomenuti dokumenta četničkog pokreta, koja govore šta su radili. Predlagaču to očigledno treba, jer misli da smo kratke pameti i da nemamo volje da o tome govorimo. Imamo volje. Što reče naš generalni sekretar, imamo volje, jer ovo doživljavamo kao jednu političku borbu sa ljudima koji žele da promene istoriju, a istorija se ne može promeniti. Čitam ponovo, jer nekima očigledno to treba čitati, četnički izveštaj, šta je radila Treća brigada u Šumadiji 1944. godine: "11. april 1944. godine, Dubona – zapaljene dve kuće, streljano šest lica komunističkih jataka; 12. april, u Senaji – streljani komunistički jataci; Dubona, 13. april – streljana četiri komunistička jataka; Vlaška – streljan Tihomir Avramović; 2. maj 1944. godine, Dubona – zapaljena kuća Vitomira Savića iz Dubone zato što mu sin Miroslav nije hteo se odazvati pozivu za vežbu nego je pobegao u komuniste; 22. jun 1944. godine, Mali Požarevac – streljano 12 lica koji su bili sumnjivi kao komunisti". Ili ono što je pomenuo kolega Branče, pokolj u selu Drugovcu, kaže se "komunisti su pobijeni, njih oko 150", a čuli smo objašnjenje da nisu bili komunisti. Juče sam pomenuo selo Vranić, kod Beograda, u Barajevu. U oslobodilačkim ratovima od 1912. do 1918. godine to selo je izgubilo 328 vojnika, a 15. oktobra 1941. godine Nemci su streljali 38 stanovnika ovog sela, 44 su poginula u partizanima. U noći između 20. i 21. decembra 1943. godine četnici su zaklali 72 meštana. To su podaci, to su činjenice. To je nešto o čemu svi treba da razmišljamo zašto se desilo i koja ideja je vodila te ljude da rade ove zločine, da se ne bi ponovilo, a ne političke potrebe jedne stranke i suva želja da se politički profitira i da se osvoji neki procenat zarad, eventualno, nekog izbornog cenzusa u sledećim izborima. Neće moći. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić.
Zahvaljujem, gospodine potpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, vama se gospodine potpredsedniče izvinjavam, vama nije bilo prijatno da učestvujete nekoliko dana u raspravi koja je vođena, mi to nismo bili u stanju da promenimo i nadam se da će naši odnosi, ljudski i kolegijalni, ostati na nivou korektnosti kao i do sada. Amandman koji su gospodin Milisav Petronijević i dr Žarko Obradović podneli na član 24. je takođe jedan od onih amandmana koji zakon dovodi do besmisla, odnosno koji govori da je zakon besmislen i koji pokušava da na najbolji mogući način ukaže, pre svega vama koji o tome donosite odluku, a i javnosti Srbije da je zakon, još jednom kažem, nesprovodiv, da ne može proizvesti nikakvo pravno dejstvo, a da može proizvesti, kao što je već i učinio, izvesne političke i druge tenzije. Ali, svako radi ono što misli da najbolje ume. S tim u vezi, mi rizikujemo da nam kažete da ovo što radimo ne radimo onako kako vi mislite da je dobro. Ali, mi naravno znamo u ime čega, u ime koga i sa kojim ciljem imamo ovakav nastup pred vama i pred građanima Srbije danas, i s tim u vezi vas molimo da nam ne zamerate. Bilo je direktnih prozivki da li su neki ovi ili oni itd. To nije bila naša namera. Želim da kažem da čini mi čast da sam rođen u kraju gde je rođen dr Dragiša Mišović, Kosta Novaković, Filip Filipović, da sam rođen u onom gradu gde su stasala dva snažna pokreta. Partizanski odred dr Dragiša Mišović bio je najveća vojna formacija tokom 1941. godine i Ravnogorski pokret je takođe bio jedna velika vojna, i vojnička i politička organizacija tokom te i drugih godina. Zato je nama iz tog kraja jako teško, oba pokreta su delovala na uskom prostoru. Posledice tog delovanja mere se brojnim žrtvama. O tome sam govorio juče, nije mi to ovde večeras namera, ali želim da kažem takođe da pripadamonom pokretu koji se teško probijao čitav jedan vek. Podsećam vas ko je smislio šestojanuarsku diktaturu, ko je tvorac Obznane, ko je proveravao izdržljivost sekretara SKOJ-a i komunista sa gladnim pacovima, ko je ubio dr Dragišu Mišovića 1939. godine. Čačak je tada imao 5.000 stanovnika, na njegovoj sahrani učestvovalo je 15.000 ljudi, govorio je 41 govornik. Dr Dragišu Mišovića ubila je policija Beograda, Njegovog kraljevskog veličanstva, uz odgovornost namesnika Pavla Karađorđevića. Nikada nije lako bilo promovisati ideju levičarstva i nije je, kao što vidimo i danas, lako braniti. Naš interes je da objasnimo građanima Srbije da socijalizam nije nikakvo čudo sa petokrakom, već korpus prava koja se odnose na školovanje, na zdravstvenu zaštitu, na nivo socijalne stabilnosti i na mnogo toga drugog. Ovo što je danas ovde tema u izvesnoj meri polemiše sa svim ovim o čemu ovde govorim. Još jednom, nekoliko puta je pomenuto, pokazaću, ovo je uvodnik “Lovćena”, Cetinje, 11. oktobra 1944. godine, molim vas da obratite pažnju na jezik kojim je pisano. "Visoko odlikovanje potpukovnika Pavla Đurišića. Četnički komandant gospodin Pavle Đurišić, koga je general Nedić nedavno promaknuo u čin potpukovnika i poverio mu dužnost pomoćnika komandanta Dobrovoljačkog korpusa, dobio je od strane Vrhovne komande njemačkih oružanih snaga naročito priznanje za svoje vojničke vrline, te je odlikovan od Firera ordenom željeznog krsta". Poštovana gospodo, da li je moguće objasniti da je Pavle Đurišić – podsetiću vas, pevalo se "Đurišiću, mlad majore, komandante Crne Gore, Crne Gore i Sandžaka, gde je pala petokraka" – da li je moguće da je ovaj čovek zaslužio da se o njemu pevaju pesme u Srbiji. Samo 57 lica koji nisu imali nemačko državljanstvo odlikovano je željeznim krstom, ne brojeći Austrijance i sudetske Nemce. Kako je moguće da neko u ime ovog čoveka traži pravo i Ravnogorsku spomenicu? Nikada ne mogu na to pristati, bez obzira šta vi mislite o partiji kojoj pripadam, o pokretu kome pripadam, za koji ću se boriti dok u meni ima poslednjeg atoma snage. Što se tiče partizana, rođen sam 1957. godine, ali da sam rođen ranije mogao bih i sam da otpevam "Partizan sam, tim se dičim".
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 24. amandman je podneo narodni poslanik Miloš Aligrudić. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 25. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Narodni poslanik Žarko Obradović, a potom narodni poslanik Meho Omerović.
Gospodine predsedavajući, poštovane kolege narodni poslanici, poslanička grupa SPS je predložila da se ovaj član briše i samim tim da se zakon ne primenjuje, s obzirom da je reč o članu koji govori o primeni zakona. Ovo smo uradili iz razloga što smo u protekla tri dana uz obilje činjenica, dokumenata, koje su skupili ljudi koji doživljavaju našu istoriju, Drugi svetski rat i sve ono što se zbivalo kao nešto lično, uspeli da dostave nama, dokumenta koja su skupljena čak i u američkom kongresu, naravno nemačka dokumenta i sve ostalo, i dokumenta Kraljevske vlade u Londonu, dokumenta Jugoslovenske vojske u otadžbini. Nismo za ova tri dana citirali nijednu knjigu ili dokument ili bilo koji podatak nekog od istoričara iz Jugoslavije od 1945. pa naovamo da nam se ne bi prigovorilo da nismo bili objektivni u prikazu činjenica vezano za zahtev da se Ravnogorski pokret proglasi delom antifašističke koalicije i da mu na tom osnovu pripadnu prava koja uživaju pripadnici narodnooslobodilačkog pokreta Jugoslavije. I sada iz obilja svih tih dokumenata proizilaze neke nesporne činjenice, koje ću pokušati kratko da predočim: 1) Da Draža Mihailović nije imao nameru da se bori protiv okupatora i nikada nije naredio svojim jedinicama da kao celina krenu u tu borbu. 2) Još od leta 1941. godine nudio je svoju saradnju za zajedničku borbu sa okupatorom i kvislinzima protiv partizanskog NOP-a i njegovih oružanih snaga. 3) Sa njegovim znanjem i odobrenjem sve komande i jedinice Jugoslovenske vojske u otadžbini van Srbije ušle su u tesnu kolaboraciju sa italijanskim okupatorom i Pavelićevom NDH-a. 4) U Srbiji su Nemci zadržali svoje rezerve prema Draži Mihailoviću, i to pominjemo, jer to stoji kao činjenica, posebno zbog njegovih veza sa Britancima i emigrantskomvladom, i prisustva britanskih vojnih misija u njegovim štabovima, i povremeno preduzimali represivne mere protiv organizacija i pojedinih ravnogoraca. To je tačno, to je činjenica i to stoji. 5) Promena situacije na Balkanu posle kapitulacije Italije i jačanje NOP-a i njegovih oružanih snaga primorala je i nemačkog okupatora i Dražu Mihailovića da stupe u najtešnju saradnju, posebno u zajedničkim borbama protiv ojačanog protivnika. Jedinici Jugoslovenske vojske u otadžbini uključivale su se u zajednički borbeni poredak sa nemačkim, bugarskim i kvislinškim jedinicama sve do napuštanja Srbije u jesen 1944. godine. 6) Saradnja jedinica Jugoslovenske vojske u otadžbini sa nemačkim okupatorom regulisana je potpisivanjem brojnih pismenih ugovora čije odredbe su obuhvatale i kvislinške organe i jedinice. 7) Pored učešća u borbama sa partizanskim jedinicama, Dražin ravnogorski pokret posebno se još 1941. godine i sve do kraja rata angažovao u otkrivanju organizacija pristalica NOP-a i počinio brojne zločine kroz njihovu likvidaciju, klanja, hapšenja, pljačke i progone, uz tesnu saradnju sa kvislinškom policijom. 8) Tokom celog rata nesumnjivi pokret otpora okupatoru, partizanski NOP, bio je jedini protivnik za ravnogorski pokret koji je usmeravan samo na borbu protiv tog pokreta, a nikada protiv okupatorai kvislinga. 9) Ne postoji ni jedan dokaz koji bi ravnogorskom pokretu Draže Mihailovića mogao da potvrdi karakter pokreta otpora fašističkim okupatorima. Nijedan dokaz nismo čuli od predlagača ova tri dana ni o čuvenim ofanzivama, ni o nečemu što su kao pokret, kao vojska, kao borbena formacija činili, kao celina. Jednostavno, taj pokret, te jedinice, ti ljudi su imali drugu ideju na umu. Očigledno su ideološku borbu shvatili kao primarnu u odnosu na potrebu odbrane zemlje i borbe protiv Nemaca i Italijana. To su činjenice. Sviđalo se to predlagaču ili ne i drugima koji podržavaju ovaj zakon, to je istorija i tu se ništa neće promeniti, a mi ćemo kao zemlja zbog prihvatanja ovog zakona, zbog glasanja za ovaj zakon, tj .oni koji budu glasali, imati žig sramote, jer smo saradnike okupatora izjednačili sa onima koji su svoje živote dali za odbranu zemlje. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Meho Omerović.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Poštovane kolege i koleginice poslanici, dozvolite mi da poslednji amandman u ovoj raspravi iskoristim i kao priliku i dam nekoliko rečenica koje će biti i poslednje rečenice u mom javljanju i javljanju poslanika SDP povodom ovog Predloga zakona. Četnički pokret Draže Mihailovića je jedinstven vojno-politički subjekt koji je delovao na prostoru bivše raskomadane Kraljevine Jugoslavije. Ako se ovim predlogom zakona zaista želi, a to smo čuli prethodna dva - tri dana, rehabilitovati četništvo, onda moramo imati u vidu činjenice, istorijske fakte, da su četnici u svim delovima nekadašnje Jugoslavije označeni kao fašistički kolaboracionisti, a u nekim sferama delatnosti kao i njihovi kvislinzi. Pošto su svi četnici bili pod komandom Draže Mihailovića, to bi ovakvom vrstom rehabilitacije četničkog pokreta njime bili obuhvaćeni i četnici koji su delovali na prostoru bivše NDH, Crne Gore, Slovenije; podsetiću vas, tamo je delovala Plava garda, na teritoriji Makedonije, i tamo su sarađivali sa fašistima i profašistima i oni bi bili amnestirali od takve delatnosti. To su države koje su stvorene raspadom bivše SFRJ. U njima se četnici i predstavnici ravnogorskog pokreta Draže Mihailovića, kojeg vi ovakvim predlogom zakona pokušavate rehabilitovati, svrstavaju u red fašističkih kolaboracionista, pa bi bilo neumesno da se politički uplićemo već i u unutrašnje stvari drugih zemalja. Osim toga, sva stručna i naučna literatura, posebno enciklopedije stranih država koje su moje kolege poslanici iz SPS i moja koleginica Ljiljana Nestorović u prethodnim danima citirali, sva ta literatura, bilo pripadnika osovine ili antihitlerovske koalicije, četnike Dragoljuba Draže Mihailovića tretiraju kao kolaboracioniste fašističkih okupatora i njihovih marioneta. Istorija je nauka koja je sazdana na proverenim činjenicama. Zabeleženo je ono što se jednom dogodilo. Na delu je, međutim, pokušaj prekrajanja istorije, a to je neozbiljno, nemoralno i pred domaćom i pred stranom javnošću, čudno, ponekad i smešno, s obzirom da nemamo nikakvo obrazloženje. NOV je priznata u svetu kao jedini snažan i požrtvovan saveznik antifašističkog bloka. Njenih 305.000 boraca je palo u borbi protiv okupatora i njihovih pomagača; 90.000 četnika, naoružanih od okupatora, na tlu bivše Jugoslavije služilo je interesima okupatora. Donošenje, na kraju i usvajanje ovog zakona, poštovane kolege i koleginice poslanici, čini mi se po mišljenju nas u SDP, proizvelo bi veoma teške posledice po ugled Srbije u svetu, posebno u zemljama na bivšem prostoru SFRJ. Da li će se dogoditi, ponavljam više puta izrečenu misao za ovom govornicom, da Srbija bude prva zemlja članica antihitlerovske koalicije koja će posle 60 godina od sloma fašizma doneti zakon kojim se izjednačavaju prava četnika, saradnika okupatora i antifašističkih boraca. Hoću da verujem da se to neće dogoditi. Na samom kraju bih želeo da se zahvalim svim poslanicima koji su, poštujući parlamentarnu praksu, poštujući Poslovnik ovog visokog doma, prethodnih dana učestvovali u ovoj raspravi i pažljivo slušali sve što smo mi poslanici SDP iznosili. Niste se slagali sa nama, to je vaše pravo. Žao mi je što niste predočili ni jedan dokument, ni jedan dokaz koji bi bio suprotan onim od mnogih koje smo navodili za ovom govornicom, čitajući samo ono što je napisano u arhivama i dokumentima međunarodnih organizacija i nekih drugih država. Nadam se da je ovom raspravom, barem za nas poslanike u Skupštini Srbije, Drugi svetski rat završen. Vratimo se u 2004. godinu. Molim vas, u ime interesa građana koji su nas birali, da počnemo da rešavamo probleme građana. Ukoliko bih počeo sada, ovom prilikom da ih nabrajam, mislim da bih prekoračio Poslovnik. Problema građana Srbije ima i te kako mnogo. Oni od nas očekuju da pomognemo i da rešavamo te probleme. Zahvaljujem vam se i srećni vam svi predstojeći praznici.
Narodni poslanik Blagica Kostić, izvolite.
Nismo vam pružili dokaze, kažete vi. U okolini Užica i Čačka 1941. godine partizani su ubili nekoliko hiljada viđenijih ljudi, tzv. nacionalnu inteligenciju, koju su nazivali sutrašnjim neprijateljima. Postoje živi svedoci mnogih partizanskih zločina. Zločin je zločin, kakav god bio. Danas me je pozvao gospodin Sveta Filipović, koji je bio pripadnik pokreta Draže Mihailovića, da mi kaže za neke od njih. Neću ih pojedinačno nabrajati. Reći ću vam samo ono što su fakta. Mihailović je bio legitimni komandant jedinica Jugoslovenske vojske koje se nisu predale i on nije bio četnički komandant, već načelnik Štaba Vrhovne komande Jugoslovenske vojske u otadžbini, po odobrenju Kralja Petra Drugog Karađorđevića od 17. juna 1942. godine. Istovremeno je 11. januara 1942. godine bio ministar vojni u Jugoslovenskoj emigrantskoj vladi, pod predsedništvom Slobodana Jovanovića. Ta vlada je bila zvanični član antihitlerovske koalicije. Dok je pukovnik Mihailović stvarao pokret otpora, jugoslovenski komunisti poštovali su sovjetsko-nemački ugovor o nenapadanju iz 1939. godine. Tek po nemačkom napadu na Sovjetski Savez 22. juna 1941. godine oni su krenuli u akciju. Skoro pola veka, zvanični dan ustanka srpskog naroda je bio 7. jul, dan kada je Žikica Jovanović Španac u Beloj Crkvi ubio dva srpska žandarma. Stvarni dan srpskog ustanka trebalo bi da je 31. avgust 1941. godine, kada je Jadranski četnički pokret oslobodio Loznicu. Tada se predao nemački garnizon, ukupno 93 vojnika. To je bio prvi oslobođeni grad u Evropi i prva predaja jednog nemačkog garnizona, što je prihvaćeno i na Zapadu. Četničke jedinice, pod komandom generala Mihailovića, oslobodile su i mnoge druge gradove. Učestvovale su i u borbama oko Krupnja 1. septembra i Banje Koviljače 4. septembra. Da je Mihailović imao iskrene namere i prema partizanima, svedoči i to što je 4. septembra 1941. godine odbio predlog generala Nedića da sa njim sklopi vojni savez. Umesto toga, 19. septembra 1941. godine u Struganiku sklopio je sporazum sa generalnim sekretarom KPJ Titom o zajedničkoj borbi protiv okupatora. To je zvaničan dokument. Četnici su 24. septembra samostalno oslobodili Požegu. Pod komandom Zvonka Vučkovića, komandanta Prve takovske četničke brigade, oslobođen je 28. septembra1941. godine Gornji Milanovac. Tada se predao, takođe, nemački garnizon od 60 ljudi. Četnici, pod komandom kapetana Jovana Bojovića, zajedno su sa partizanima oslobodili Čačak 1. oktobra 1941. godine. Velike borbe četnici su imali pod komandom majora Dragoslava Račića, vodili su ih oko Šapca krajem septembra i početkom oktobra 1941. godine. Najveće stradanje srpski rojalisti imali su u borbama oko Kraljeva. Najveća bitka vođena je noći između 13. i 14. oktobra, kada je, prema nemačkim podacima, poginulo 80 četnika. Tada je poginuo četnički komandant Simo Uzelac. Treba reći da je tom prikom izostala podrška partizanske artiljerije sa desne obale Ibra, koja je prethodno bila dogovorena. U sklopu ovih borbi, 7. oktobra izvršen je artiljerijski napad na Kraljevo od strane četnika, što se posle rata slavilo kao dan artiljerije JNA. Takođe, u noći između 31. oktobra i 1. novembra izvršen je tenkovski napad na grad, takođe od strane Jugoslovenske vojske u otadžbini. I ovaj dan se posle rata slavio kao dan tenkovskih jedinica. U sklopu slamanja ustanka u Srbiji 1941. godine, nemačke jedinice su posle čišćenja partizanske teritorije, 3. decembra napale i četničke položaje na Ravnoj gori. Tokom decembra je izvršen napad na kuću vojvode Živojina Mišića. Gospodin Belić je pričao o rezultatima tog napada. Zarobljeni su Aleksandar Mišić, sin vojvode Mišića i Ivan Fregl. Oni su streljani zajedno 17. decembra 1941. godine u Valjevu. (Predsedavajući: Vreme.) Najveća optužba koju smo ovde čuli ticala se ocene da je Mihailović bio saradnik okupatora. To apsolutno nije tačno. Ne postoji ni jedan jedini dokument nemačkog porekla koji bi Mihailovića i njegove borce tretirao kao takve. Oni su od početka do kraja Drugog svetskog rata bili nemački neprijatelj broj jedan. O karakteru Mihailovićevog pokreta najbolje svedoče nemačke akcije protiv njega. Bilo ih je nekoliko. Uglavnom je uspevao da izađe kao pobednik. Još nešto, o značaju koji je Mihailović imao za saveznike svedoče priznanja koja su mu odali najveći komandanti zapadne alijanse. Avgusta 1942. britanski komandant srednjeg istoka poručio je Mihailoviću da sa divljenjem prati njegove akcije. Odlikovan je i od strane generala Šarla de Gola, ratnim krstom sa palmovom grančicom. Takođe, odlikovao ga je i Truman. Nadam se da je ovo dovoljna argumentacija da zaključimo ovu priču. Zločin je zločin, svejedno ko ga počinio. Dosta ih je bilo, vreme je da se pomirimo. Niti smo mi četnici, glasaju ljudi i za SPS i za SPO, i oni koji su za tu ideju i koji nisu. Mi živimo u 2005. godini, pa je zaista vreme da se okrenemo nekoj budućnosti.
Po Poslovniku, narodni poslanik Žarko Obradović.
Poštovane kolege poslanici, izašao sam da reklamiram povredu Poslovnika. Reč je o, očigledno, pogrešnom tumačenju. Drago mi je što sam bio u situaciji, verovatno kao i većina vas, da čujemo ovu argumentaciju od koleginice iz SPO, koja je formalno jedan od predlagača ovog dokumenta. Očigledno da SPO ima jedan ideološki problem – opsednutost partizanima, kao što je Draža Mihailović imao problem opsednutosti komunistima. To je primarno. Stalno se pominje zločin, zločin i zločin. Izvolite, predložite Narodnoj skupštini temu dnevnog reda, ako vam je stalo do toga da se raspravlja šta se dešavalo, pa ponudite relevantnu dokumentaciju i obavestite javnost Srbije kako stoje stvari. Ta opsednutost partizanima je kod vas dominantna, kao što je i general bio opsednut komunistima i nije želeo da se aktivno, kao pokret, uključi u borbu protiv okupatora. To sam pomenuo više puta i za to dao relevantne dokumente, i pomenuo i te dokumente,da su se pojedini četnički ili oficiri Jugoslovenske vojske u otadžbini borili protiv Nemaca. To niko ne spori. Ovde je reč o celom pokretu, o karakteru tog pokreta, o delovanju jedinica ne 1941. u avgustu i septembru i početkom oktobra, nego i 1942, 1943, 1944. i 1945. godine. Kad je bio tako dobar oficir i ministar, što ga se kralj odrekao 1944. godine? Što su ga se Britanci odrekli kad je bio tako uspešan? Znate, šteta što koleginica to nije pomenula, da se sam Mihailović odricao borbenih uspeha svojih oficira, koje je ona napomenula. Na sastanku sa Nemcima u Divcima 1941. godine on za napad na Krupanj kaže: "Napad na Krupanj nije moje delo, već je to delo otpadnika poručnika Martinovića.” On se odriče svojih ljudi. Nemački dokument. Ili, kaže: "Morao sam krenuti na Loznicu zato da je komunisti ne zauzmu". To da li su Nemci tu ili nisu, to nema blage veze. On se sam odricao uspeha svojih oficira, da mu Nemci ne bi prigovorili da se bori protiv njih. Ili, kaže: "Zahtevam da mi se omogući da nastavim borbu protiv komunizma koja je počela 31. oktobra" itd. (Predsedavajući: Vreme.) U svakom slučaju, obilje dokumenata smo ponudili i ta stvar je apsolutno čista za nas. Ovu trodnevnu raspravu mi smo obavili snagom volje koju posedujemo, jer govorimo istinu. Znamo da se istorija ne može promeniti, a ni ova skupština neće tu učiniti ništa donošenjem ovog zakona. Skupštinska većina će se, verujte, već posle dve ili tri nedelje stideti ovoga zakona i onoga što su učinili ovim zakonom, namerom da pokušaju da revidiraju istoriju, a to neće moći.
Reč ima narodni poslanik Radovan Teodorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, srećan sam što će ovaj zakon biti usvojen, posle toliko godina da bude ispravljena jedna velika nepravda. Srećan sam što smo usvojili i ovaj grb pre nekoliko meseci, srećan sam što smo doneli novu zastavu, što slušamo novu himnu, što unuk Draže Mihailovića sedi ovde gde sedi. Ponosan sam na to. Ostvaruje se program SPO. Mojim kolegama socijalistima, neka se ne uvrede, pošto nisu dali odgovor samo na jedno pitanje, mnogo netačnosti ste izneli o četnicima. Možda je bilo svega. Rođen sam 1962. godine i ne bih sigurno znao, slušao sam priče. Postavio bih vam jedno pitanje, da li su četnici nosili peruške u džepovima i čistili ambare domaćinima, da li su šišali do glave oni, da li su čupali brkove, da li su konfiskovali imovinu. To je posle rata bilo. Da li je oduzimano pravo glasa čestitim domaćinima. Da li su to četnici radili ili neko drugi? Ne želim da prozovem nikog. Da li je Žikica Jovanović bio narodni heroj da tolike škole nose ime njegovo, a on je upucao Srbina Bogdana Lončara i opalio prvi hitac u Crkvi 7. jula. A njegovoj supruzi je bilo zabranjeno, posle 50 godina je prvi put zapalila sveću njemu u Šapcu. Da li su to četnici uradili? Nisu. Dajte odgovor na ta pitanja. Ne želim da povredim nikog. Bilo je svega u tom ratu. Slušao sam priče od starijih, zato želim radi šire srpske javnosti da uputim jednu poruku koja je ujedno oličena i u programu SPO: Ravna Gora pobediti mora.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović. Po Poslovniku, izvolite.
Gospodine predsedavajući, poštovane kolege narodni poslanici, očigledno je da poslanici SPO u ovu raspravu unose mnogo emocija, verovatno iz tih ličnih razloga i ne mogu da prevladaju neke činjenice, i mešaju vremenski period i sadržaj ovog zakona. Da vode računa o sadržaju pričali bi o onome što piše u zakonu. Rekao sam, ako neko želi druge teme, šta se zbivalo posle Drugog svetskog rata, neka izvoli podneti predlog i odgovarajuća dokumenta u skladu sa Poslovnikom, pa će Narodna skupština Republike Srbije o tome raspravljati. Već više puta se pominje jedna teza na koju sam pre neki dan dao odgovor. Očigledno treba ga ponovo ponoviti. A to je teza 7. jula 1941. godine ustanak u Srbiji označio trenutak, događaj kada je, kao, Srbin upucao Srbina. Nije tako, gospodo, nije, nije tako. Prva hapšenja su izvršena u noći izmeću 23. i 4. juna i to su uhapšeni komunisti, a prva streljana 5. jula 1941. godine. O tome se kaže, gospodo poslanici, u desetodnevnom izveštaju nemačke feld komande 599, Beograd, 13 streljanih komunista, nisu streljanje izvršili izabrani policajci, već su za to upotrebljeni policajci koji su bili pri ruci. Ti komunisti su bili začas mrtvi. To su uradili žandarmi, oni koji su pristali da zajedno sa Nemcima organizuju vlast nakon dolaska Nemaca na prostore Srbije. To je bilo prvo ubijanje Srba u Srbiji, koje su izvršili Srbi u službi okupatora, dva dana pre nego što su ubijeni srpski žandarmi u službi okupatora u Beloj Crkvi, dva dana pre toga. Srpski žandarmi nastavili su sa streljanjem Srba za račun okupatora. Dana 17. jula je streljano 16 komunističkih funkcionera, 20. jula u Čačku je streljano 11 ljudi i jedna žena, 28. jula 81 lice iz Ražane, Kosjerića i okoline Valjeva. To su podaci i to je istorija. To je nešto što se ne može prenebregnuti, a kamoli zaboraviti, a pogotovo ne nepomenuti. Hvala.
Izvolite, reč ima narodni poslanik Teodorović, imate repliku.
Dame i gospodo poslanici, ponovo je izbegnuta odgovornost. Da li je srpski ustanak dignut 7. jula? Zašto se izbegava to. Kao đak iz istorije sam učio da je dignut 7. jula. Vi tri dana pričate o streljanjima, a kojih je sigurno bilo i sa jedne i sa druge strane. Nisam mislio da vam kažem ličnu svoju stvar, ali reći ću vam, mog dedu su ubili komunisti devet dana pred kraj rata. To nisam hteo da pomenem. Vi ste stalno čitali, te streljani u Vraniću, te vamo, te tamo. U redu, možda je bilo svega, rat je bio građanski. Taj građanski rat je izazvao srpski komunista Žikica Jovanović Španac, ispalio prvi metak i ubio Srbina. Ljudi, to sam učio u školi, učili ste me, vaša ideologija, vi ste pisali istoriju. Pozivam se na vašu istoriju. To je sramota. Zato mi je žao što su otišli ovi studenti sa Učiteljskog fakulteta, da im kažem da ne uče decu iskrivljenoj istoriji, da ih nauče kada je dignut Prvi srpski ustanak. Ako smo se borili protiv fašista, da li je prvi metak ispaljen na fašiste. Tada je dignut ustanak u Srbiji, a ne 7. jula. Živim blizu Bele Crkve, relativno blizu, Žikica Jovanović Španac je ubio Bogdana Lončara i pobegao kao najobičnija kukavica niz reku. Mi smo to 50 godina učili u istoriji. To je sramota. Ne želim da omalovažim, ali izađite i kažite da li je to srpski ustanak, 7. jula, ako je ustanak što je ubijen jedan čovek, alal vam vera, tako smo i prošli.
Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić.
Dame i gospodo poslanici, Drugi svetski rat je započeo valjda onda kada je Hitlerova Nemačka napala i porobila tadašnju Kraljevinu Jugoslaviju. Nažalost, posle Drugog svetskog rata i pobednici i poraženi su imali možda i preterivanja u svojoj verziji istorije. Ishod Drugog svetskog rata niko ne može promeniti, građanski rat nije vođen na teritoriji Srbije bez okupacije. Srbija je okupirana, ne samo od strane Nemaca. Ovde je takođe rečeno da su u tome učestvovali i neki pripadnici legalne vojske iz Mađarske, koji su služili svoj vojni rok. Nažalost, služili su svoj vojni rok u Srbiji. Oni su okupatori, bez obzira kako se zvali. Nisam se javio da polemišem, javio sam se da kažem da SPS, kao što znate, jeste za istorijsko pomirenje. Vojislav Mihailović ne sedi ovde od pre nekoliko meseci. On sedi ovde od sredine devedesetih godina i to upravo glasovima poslanika SPS, a podsetiću još jednom, pravo istorijsko pomirenje jeste da je unuk Draže Mihailovića izabran za gradonačelnika Beograda glasovima socijalista, odlučujućom podrškom glasova socijalista. Takođe, istorijsko pomirenje jeste i to što je Vuk Drašković bio potpredsednik Savezne vlade u vreme kada je na vlasti bio Slobodan Milošević. Mi jesmo za istorijsko pomirenje, ali moramo voditi računa da u tom istorijskom pomirenju ne dođe do krivotvorenja istorije. Ovo nije danas ideološko pitanje. Zameram svima koji ovome prilaze na ideološki način. Ovo nije pitanje ko je nosio petokraku, a ko je nosio kokardu. Ovo nije pitanje ko je bio partizan, ko se zvao komunistom ili je bio za kralja. Ovo je pitanje ko se borio protiv fašista, protiv Nemaca i Italijana. Još jednom kažem, socijalisti su za to da se svakom četniku ravnogorcu prizna status borca ako se borio protiv okupatora. Zato, protiv toga smo da se blanko celom pokretu daje ovakvo pravo, a vi ste ovde govorili o 1941. godini kada je, između ostalog, bila zajednička saradnja partizana i četnika. Sa druge strane, nihilizam u istoriji je počeo odavno. Vi znate od početka devedesetih godina da je prvo bilo rušenje bista onih koji su pali za ovu državu, za ovaj narod, da je bilo skrnavljenja spomenika, da je bilo promena naziva ulica. Čemu je smetalo ime neke ulice koja nosi ime po narodnom heroju koji je poginuo u Drugom svetskom ratu? Čemu je smetao Tolbuhin, pa se sada ulica zove Makenzijeva? To je nihilizam koji je postojao u nekim partijama koje su bile na vlasti u lokalnim samoupravama. Zato smo se i trudili da u ovoj raspravi govorimo argumentima koji nisu ideološke prirode nego isključivo citatima dokumenata i govorima koje su držali Čerčil, Ruzvelt, Musolini, zapisnicima sa sednica izbegličke vlade, kraljeve vlade od 1941. do 1945. godine, takođe citirajući i samog kralja. Vojska kojom je komandovao Draža Mihailović je bila kraljeva vojska, a vrhovni komandant te vojske se odrekao onoga koji je komandovao tom njegovom vojskom sredinom 1944. godine i to je istorijska istina. Odrekao se pod pritiskom Čerčila i zapadnih saveznika i to je apsolutno istorijska istina. Takođe, želim da kažem da mi apsolutno poštujemo i ovde želim da odam priznanje svima onima koji se zaista zalažu za ono što misle. Važno je imati za protivnika nekoga koji je ubeđen u ono što misli. Ja sam samo protiv lažnih, onih koji su godinama bili komunisti, skojevci, koji su deca partizanskih generala i narodnih heroja, onih koji su uživali sve blagodeti komunizma, a koji danas govore o četnicima. Jedan od njih je i Vuk Drašković, nažalost. Ja sam citirao njegova dela i, naravno već sam rekao, ako zamerate komunistima morate zameriti i predsedniku svoje stranke koji je pisao sve ovo i koji je bio član Komunističke partije sve ove godine. Takođe, Demokratska stranka je dala kvorum i glasaće za ovaj zakon. Prema tome, to je stranka koja je lažno levičarska, iako je član Socijalističke internacionale. Mi smo nezadovoljni što je ovaj zakon na dnevnom redu, ali smo i veoma zadovoljni zato što će se videti jasna podela u Srbiji na levicu i desnicu. U izborima se svi udvaraju borcima, iako u Srbiji nije takav odnos u biračkom telu, u ovom parlamentu većinu čini desnica koja proizilazi iz te četničke tradicije. Zato je za mene potpuno jasno da će ovaj zakon biti usvojen, jer će za njega glasati i SRS, zato što je Tomislav Nikolić naravno četnički vojvoda koji se slika pod slikama Draže Mihailovića, a koji u izborima poziva borce Drugog svetskog rata da glasaju za njega. Takođe, glasaće i druge političke stranke. Ne zameram DSS-u pošto on proizilazi verovatno iz tih tradicija, to je njihovo mišljenje. Glasaće i deo G17. Ne zameram SPO-u i Novoj Srbiji koji pripadaju toj ideološkoj provenijenciji, ali krivim borce, neka dobro razmisle za koga će glasati na izborima, a ne kada dođu izbori da organizacija boraca kaže – mi smo nestranačko udruženje, pa ćemo onda glasati malo za ove, malo za one. Pokazalo se u Srbiji ko je na čijoj strani u izborima. Dok postoji SPS naravno mi ćemo čuvati uspomenu i tradiciju partizanskog narodnooslobodilačkog pokreta. Još jednom ponavljam da nije najvažnije ko je pobeđen, a ko je poražen. Još jednom ponavljam da za sve nas, za našu istoriju i za našu sadašnjicu, za našu budućnost, nije najvažnije ideološko pitanje, ni to ko je pobednik, a ko je poražen, već ko se borio za slobodu, a ko sarađivao sa onima koji su okupirali zemlju. To je bitno zato što ćemo se možda nekada ponovo naći u situaciji da branimo svoju zemlju. Istorijsko pomirenje za nas ne znači izazivanje ponovnih podela i sukoba. Istorijsko pomirenje znači da i deca i unuci partizana i četnika, da i levica i desnica, republikanci i monarhisti, verujući i ateisti, da se Srbi sa ove i one strane Drine, Dunava i Save, ujedine i ostvare bratstvo i jedinstvo unutar našeg naroda u odbrani interesa srpskog naroda i srpske države. To je istinsko istorijsko pomirenje. Na samom kraju dozvolite da se izvinim svima koje je ova rasprava povredila, jer je ova rasprava, kao što sam rekao, izazvala ponovne podele i verovatno povredila uspomenu mnogima, pošto svi potičemo iz raznih ideoloških pravaca, potičemo iz porodica koje su pripadale i jednom i drugom pokretu i zato mislim da je ova rasprava bila takva da se možda neko u njoj našao povređenim. Na kraju dozvolite da izrazim zahvalnost svima koji su dali svoje živote za svoj narod i državu u Drugom svetskom ratu. Za juriš se u miru javljaju najgori, a u ratu se uvek javljaju najbolji, kako je rekao pesnik. Zato, bez obzira na ratnu zastavu, bez obzira na uniformu, bez obzira na simbol, neka je večna slava svima onima koji su dali život za ovu zemlju i za ovaj narod.
Gospodine Dačiću, pošto ste me više puta pomenuli red je da vam odgovorim. Tačno je da ste vi u Gradskoj skupštini glasali, ali kao manjina, za predsednika Skupštine, i to početkom 1999. godine. Kao i sada vi niste glasali samo zbog mene, nego i zbog grada i zato što niste mogli drugačije da se ponašate. Ja sam uvek bio u Srpskom pokretu obnove, potpredsednik sam Srpskog pokreta obnove, i ako vi danas glasate možda za ovu vladu ne radite to samo zato što volite svoju vladu nego što volite i sebe. Izvolite, gospodine Dačiću.
Nisam rekao da smo glasali za Vojislava Mihailovića zato što je bio član neke druge stranke. On je član SPO-a, mislim da je i potpredsednik stranke i to sam naveo kao primer istorijskog pomirenja. U parlamentarnoj većini koja se pravi, a parlamentarnu većinu, kao što znate, čine svi koji se u njoj nalaze, uvek se radi u interesu te parlamentarne većine. Prema tome, nije umesna ova primedba koju ste izrekli. Ako hoćete da budem iskren, glasali smo za vas 1998. godine ni zbog sebe, ni zbog vas, nego zato da ode Zoran Đinđić.
Gospodine Dačiću, nije to bila 1998. nego 1999. godina i podsetiću vas da ste gradsku vlast jedva prepustili posle izgubljenih izbora i to sa zakašnjenjem od tri meseca. Reč ima narodni poslanik Milan Marković.
Dakle, nakon što ste silom pokušali da zadržite vlast 1996. godine… tema je sve ovo o čemu se ovde priča, gospodin Dačić je o svemu pričao ova tri dana, pa je pomenuo više puta pokojnog Zorana Đinđića. Dakle, nakon što ste silom pokušali da zadržite vlast 1996. godine i nakon protesta naroda morali ste da tu vlast ustupite. Zatim je bila vlast koalicije koja se nažalost raspala i vi ste glasali za podršku Srpskom pokretu obnove, isključivo iz razloga da bi povratili svoje pozicije u upravnim odborima, direktorskim mestima i svemu onome što vam je donosilo privilegije zbog kojih ste i danas podrška manjinskoj Vladi Republike Srbije. Nije to ništa ni strašno, ni novo, ali prosto recite istinu. Svi znamo da je to tako i nemojte obmanjivati javnost. Meni se čini da ste vi vrlo ozbiljno opterećeni Demokratskom strankom, posebno nakon predsedničkih izbora, gde ste tako slavno prošli, a gde je predsednik Demokratske stranke pobedio. Vi tri dana ovde kažete da vodite raspravu. Vi ne vodite raspravu. U ovom parlamentu većina poslanika sedi mirno i sluša vaše tirade koje su ispod svakog civilizacijskog nivoa. Pri tom konstantno provocirate sve one poslanike, pre svega koji sede sa ove strane, uključujući pre svega poslanike Demokratske stranke, i više puta ste prozivali Demokratsku stranku u želji da zapodenete neku veću kavgu i da se čuju mnogo teže reči na račun srpskog naroda iz vremena Drugog svetskog rata. Da je kojim slučajem odgovoreno vama na način na koji ste vi ovde govorili o četničkom pokretu, neki slušalac sa strane bi pomislio da je srpski narod zločinački narod i da ništa drugo u Drugom svetskom ratu nije radio nego sarađivao sa neprijateljem, klao i ubijao. Kao što ste vi ovde doneli knjige i istorijske izvore koji govore o borbi partizana, verujte i druga strana je mogla doneti bar jedan broj istorijskih izvora koji bi govorili o junaštvu pokreta Draže Mihailovića i o kukavičluku i izdajništvu partizanskog pokreta. Naravno, istina apsolutna ne postoji, istina je negde u sredini. I jedan i drugi pokret su bili časni pokreti, borili se protiv okupatora, ali nažalost, to je bio i građanski rat, gde je došlo i do međusobnih sukoba i ubijanja pripadnika i jednog i drugog pokreta od strane dojučerašnjih komšija, pa čak i rođaka. Mi iz Demokratske stranke smo podržali ovaj zakon. I da se stavi na dnevni red, glasaćemo za ovaj zakon. Naš razlog je vrlo jednostavan – brojne su podele koje razaraju etničko tkivo srpskog naroda, potrebno je bar jednu od tih podela na neki način da zatvorimo. Mislimo da je ovaj način odgovarajući. Mislim da cilj vaše diskusije nije bio ovde istorijsko pomirenje. Mislim da, kada govorite o istorijskom pomirenju, vi to koristite na jedan vrlo zlonameran način. Cilj vaše diskusije je bio da se ponovo, po ko zna koji put, oblati jedan deo srpskog naroda koji je učestvovao u pokretu Draže Mihailović tokom Drugog svetskog rata. Dakle, mi nismo želeli da učestvujemo u ovoj diskusiji, i nadam se da neću imati potrebe više da se javljam, a vas bih najlepše zamolio da se kontrolišete toliko, da ne morate svaki dan više puta da pominjete Demokratsku stranku i predsednika Demokratske stranke Borisa Tadića. Hvala.
Reč ima gospodin Dačić.
Dame i gospodo, ne sećam se da sam u svom izlaganju spomenuo Borisa Tadića, ako se varam, ispravite me. Možda se gospodinu Markoviću stalno čini da neko kada ustane ujutru i uveče, dan počinje i završava sa željom i zakletvom predsedniku Borisu Tadiću. Koliko je meni ovde takođe poznato, gospodin Marković je ovde jedini predstavnik Demokratske stranke skoro celi dan. Ne znam kako su to poslanici Demokratske stranke izloženi "torturi" da slušaju drugačije mišljenje? Zato ste se valjda, dame i gospodo, borili. Niste se vi valjda borili svojim demokratskim potencijalom da slušate ista mišljenja nego da slušate različita mišljenja. O tome su govorili i Volter i Ruso, da će dati život samo da svako ima pravo da kaže svoje drugačije mišljenje. Šta vi očekujete, da vi ovde iznesete svoje predloge i da mi aplaudiramo? Što se tiče tih 90-tih godina, mnogi učesnici u tim izbornim "krađama" se nalaze sada na različitim stranama, u različitim strankama, ove ili one provenijencije, u nekadašnjem DOS-u, sadašnjem DOS-u, sadašnjoj Demokratskoj stranci, nekim drugim strankama itd. O čemu vi pričate? Vi ovde govorite o četničkoj tradiciji. Kako će reagovati neki vaši članovi iz Demokratske stranke koji su završili komunističke političke škole u Kumrovcu? Meni je žao, nisam stigao na red da budem u Kumrovcu. Šta ćemo sa vašim članovima? Mislite da njih to pogađa sada kada govorim o tome? To ih je toliko pogodilo da su pobegli, sramota ih je da ovde budu, jer kad god to pomenem, oni gledaju ovde u zemlju. Mi nemamo čega da se stidimo, mi smo socijalisti koji baštine socijalističku i socijaldemokratsku tradiciju, od Svetozara Markovića, Dimitrija Tucovića i partizana iz Drugog svetskog rata. Prema tome, mi se ponosimo svojom tradicijom. Što se tiče upravnih odbora, mi u tom periodu o kojima vi govorite nismo bili u izvršnoj vlasti u Beogradu. To zna gospodin Mihailović. Interes broj jedan je bio da se sruši Demokratska stranka iz gradske vlasti, hvala bogu, to se i desilo. S druge strane, kada već govorite o upravnim odborima, pitajte ove iz DSS-a koliko još vaših ljudi ima po upravnim odborima, koje Vlada Srbije još nije razrešila. To je već problem za stranku koja vrši vlast. Čitao sam danas u novinama da je i Neda Arnerić predložena za člana Upravnog odbora "Sava centra", ona koja je glasala iz Bodruma da se smeni Dinkić i izabere Kori Udovički, i vi govorite o upravnim odborima? Vi ćete govoriti nekome, kao što kaže Nataša Mićić, da je ova skupština izgubila legitimitet – vi, koji ste glasali iz Bodruma, Soluna, vi koji ste otimali mandate poslanicima? Prema tome, verovatno Demokratskoj stranci kao i Srpskoj radikalnoj stranci potrebno je neko objašnjenje zašto bi glasali za ovo. Ovim drugim strankama objašnjenje nije potrebno. Oni su četnici, četničkog porekla i šta će im objašnjenje. Oni to smatraju i poštujemo njihovo mišljenje, a vi morate da ubedite vaše birače da ovo što radite je fatamorgana. Borci glasaju za radikale, a oni navodno sada izlaze, da se ne bi svađali sa drugima. Demokratska stranka izlazi, neće da učestvuje. Još jednom ponavljam, Demokratska stranka je dala podršku svemu ovome samo zato da bi se izazvao što veći raskol i sukob u okviru parlamentarne većine. Zar vi mislite da smo mi naivni? Zar mislite da smo naivni da ćemo nasesti na takve priče? Prema tome, nisam spomenuo Borisa Tadića. Ako je potrebno da ga spominjem, mogu da ga spominjem od danas pa do utorka u 10,00 sati. Mi smo protiv DS-a, mi smo protiv Borisa Tadića i mi se time ponosimo. Svako onaj ko želi da radi u interesu Srbije danas treba da osudi političko nejedinstvo koje Tadić unosi u Srbiju, svojim izjavama i deljenjem Srba na Kosovu, pozivajući ih da izlaze na izbore itd.
Gospodin Marković traži repliku. Pošto je svega još par minuta do 18,00 časova, molim poslanike, ako možemo sasvim kratko da privedemo ovu diskusiju kraju. Ovo je poslednji amandman i budite toliko racionalni da to uradimo.
Meni se zaista čini da ste vi ozbiljno i žalosno opterećeni Demokratskom strankom. Način na koji vi nas tretirate je čista patologija. Mi možemo biti politički protivnici, ali ne možemo imati takvu dozu mržnje i netrpeljivosti kakvu vi pokazujete prema nama. Što se tiče različitih mišljenja, mi treba da imamo različita mišljenja. Svi su izneli svoja mišljenja još prvog dana diskusije. Tri dana mi ovde slušamo samo vaše tirade. Što se tiče krađe glasova, pred sudom je postupak vezan za to famozno glasanje i aferu Bodrum. Ali vi, gospodine Dačiću, sa TV ekrana ste objašnjavali građanima Beograda da je izbore u Beogradu dobila Socijalistička partija Srbije. Vi ste, gospodinu Dačiću, branili krađu od stotine hiljada glasova, a ne jedno glasanje u Narodnoj skupštini. Gospodine Dačiću, uopšte ne mislim da je metod diskusije u parlamentu čitati novine i pozivati se na novine. I to ste radili ovih dana. I danas ste pomenuli novine, videli ste nešto u "Kuriru". Nema potrebe da zabranimo novine, i ja čitam novine. Evo, prvi put ovde pokazujem ovaj naslov "krali tašnu para na dan", to su puna usta patriotizma i pune tašne i džepovi para. Naravno, pominjete se vi, vama je poznato o čemu je reč. Dalje, "raskalašno", funkcioner SPS-a Milorad Vučelić, žao mi je što nije ovde, cela Srbija zna, srednja škola u Srbiji je slaba pa i srednju školu moramo da plaćamo, odnosno on plaća u Švajcarskoj 320.000 švajcarskih franaka. To je patriotizam, u vreme najtežih trenutaka srpskog naroda u novijoj istoriji, odnosno u istoriji druge polovine 20. veka. Ponoviću, nikakav razdor nama nije potreban, razdor u vašoj vladajućoj koaliciji postoji ili ne postoji. To će vladajuća koalicija rešavati sama, jer svaka koalicija, pa i naša dok je bila na vlasti, imala je svoje probleme, ima i ova, i to nije nešto tajno i posebno. Nikome mi ne želimo da unosimo razdor. Ponavljam, za ovaj zakon ćemo glasati, jer smatramo da treba da se stavi tačka na tu bolnu podelu unutar srpskog nacionalnog bića, a to je podela na partizane i četnike. Previše je podela u našem društvu, među našim građanima i među samim Srbima, hajde da pokušamo da zatvorimo bar jednu. Jedini ste vi koji u ovom parlamentu na nekorektan način pokušavate da pobegnete od toga i da izvrgnete ruglu ovaj pokušaj, i poslanika vladajuće većine i poslanike opozicije, da se to učini. Jedina grupa koja se protivi tome i tom pomirenju ste upravo vi. Iz toga sledi zaključak da jedino vi na neslozi i na nejedinstvu uspevate da napredujete.
Gospodin Dačić.
Sa zadovoljstvom sam spreman da se sa demokratama uvek merim po svemu. Kao što je poznato u Koaliciji "Zajedno", 1996. godine čestitao sam pobedu na lokalnim izborima. Oni koji su poništavali te rezultate posle toga su prešli u DOS. Deo njih. Takođe, oni koji su možda u tome i učestvovali u SPS-u više nisu u rukovodstvu ove partije. Ne znam da li su u članstvu. Posle 5. oktobra, 6. oktobra su već bili u kancelariji Zorana Đinđića. Mi smo spremni, uvek sam govorio, što se nas tiče, mi smo četiri godine ovde bili izloženi najvećem teroru, mogli ste da nas ispitujete, da radite šta hoćete kao u Gestapou, da hapsite u vreme akcije "Sablja", što niste pronašli nešto. Spreman sam da se merim sa svima i po svom imovnom stanju i po svemu ostalome, ali naravno i sa gospodinom koji je o tome govorio. Nisam hteo da dokumentaciju o njemu, koju su poslali građani kada je bio njegov izbor, iznosim ovde. Naravno, ukoliko je potrebno da se o tome raspravlja, neka se raspravlja, ali sve u svemu, što se toga tiče zaista ovde želim u ime SPS-a da kažem – istorijsko pomirenje ne znači slaganje u svemu između političkih partija. Istorijsko pomirenje znači da svi zajedno oko najvažnijih nacionalnih i državnih tema imamo zajednički stav, oko odbrane naše državne nezavisnosti, oko odbrane Kosova i Metohije, oko odbrane Republike Srpske, oko Ustava Srbije, oko saradnje sa Haškim tribunalom, ali uz zaštitu nacionalnih i državnih interesa. Koja je stranka ta koja narušava to nacionalno jedinstvo? DS. I to je istina, dame i gospodo. Time želim da završim ovu temu. Mi se uopšte ne bavimo DS-om. Ona ima svoju viziju i misiju, ona misli da ona ima neku istorijsku misiju. U tome što ona ima ovoliki broj glasova i predsednika Republike, nažalost pomogli ste im i vi neki koji sedite ovde. DS je stranka koja sa SPS-om nema ništa zajedničko i mi ćemo uvek biti protiv onih ljudi koje ta stranka predlaže. To je sve. Istorijsko pomirenje – da, oko najvažnijih državnih i nacionalnih pitanja, i što se toga tiče SPS ostaje tu gde jeste. Ovaj kratak izlet u istoriju je bio jedino zbog toga da bismo izbegli ono da je narod koji je zaboravio svoju istoriju osuđen da je ponovo proživi, da ne bismo ponovo imali situaciju da oni koji danas sarađuju sa Haradinajem sutra budu nacionalni heroji na Kosovu i Metohiji. I oni koji su izašli na izbore, kao što je zagovarao predsednik Tadić. DS je na dobrom putu da ode u političku istoriju, ali ne u smislu značaja, nego da silazi sa vlasti. To pokazuju i lokalni izbori u Srbiji. Navedite opštine u kojima ste na vlasti, pa ćete videti da je DSS u duplo više opština na vlasti, iako ima skoro duplo manje glasova. Videćete da je SPS u više opština na vlasti nego DS. A zašto? Zato što, dame i gospodo, drugarice i drugovi demokrate, niko neće sa vama.
Ako se niko više ne javlja za reč, pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača, narodni poslanik Bogoljub Pejčić, želi završnu reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, saglasno članu 81. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, određujem utorak, 21. decembar 2004. godine, u 10,00 časova, kao dan za glasanje o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Istovremeno, po članu 80. stav 3, Osmu sednicu ćemo otpočeti po završetku tog glasanja u utorak, 21. decembra 2004. godine. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, dobar dan. Odmah da obavestim, pre početka sednice, članove Zakonodavnog odbora, odmah po završetku glasanja je sednica Zakonodavnog odbora u maloj sali ovde u prizemlju. Nastavljamo rad Sedme sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 149 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 127 narodnih poslanika i da, prema tome, postoji kvorum za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da će odsustvovati sledeći narodni poslanici: Goran Svilanović i Nataša Mićić. Pošto je Narodna skupština završila raspravu o jedinoj tački dnevnog reda ove sednice, prelazimo na odlučivanje. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: ─ PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O PRAVIMA BORACA, VOJNIH INVALIDA I ČLANOVA NjIHOVIH PORODICA Pošto je Narodna skupština obavila pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, prelazimo na odlučivanje. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica, u načelu. Za 113, protiv 24, uzdržanih šest, nije glasalo devet, od 152 narodna poslanika. Narodna skupština je prihvatila Predlog zakona u načelu. Pošto je Narodna skupština prihvatila Predlog zakona u načelu, prelazimo na odlučivanje o amandmanima. Na član 1. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 23, protiv 115, uzdržan jedan, nije glasalo 14, od 153 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 1. amandman je podneo narodni poslanik Miloš Aligrudić. Predstavnik predlagača je prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 113, protiv četiri, uzdržana dva, nije glasalo 18, od 137 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj amandman. Na član 2. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 111, uzdržan jedan, nije glasalo 20, od 132 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Miloš Aligrudić. Predstavnik predlagača je prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 112, protiv dva, uzdržana tri, nije glasalo 15, od 132 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj amandman. Na član 3. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 113, uzdržan jedan, nije glasalo 17, od 131 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 4. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Protiv 110, uzdržan jedan, nisu glasala 22, od 133 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 5. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za jedan, protiv 113, uzdržan jedan, nije glasao 21, od 136 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 6. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za tri, protiv 112, uzdržana dva, nije glasalo 17, od 134 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 7. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za šest, protiv 113, uzdržan jedan, nije glasalo 17, od 137 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 8. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za sedam, protiv 111, uzdržan jedan, nije glasalo 20, od 139 narodnih poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 9. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 8, protiv 110, uzdržana dva, nije glasalo 20, od 140 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 10. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 10, protiv 110, uzdržana tri, nije glasalo 18 od 141 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 11. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 10, protiv 110, uzdržana dva, nije glasalo 19 od 141 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 12. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 14, protiv 111, uzdržan jedan, nije glasalo 20, od 146 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 13. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 14, protiv 113, uzdržan jedan, nije glasalo 18, od 146 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 13. amandman je podneo poslanik Miloš Aligrudić. Predstavnik predlagača je prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 107, protiv 18, uzdržana četiri, nije glasalo 15, od 144 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj amandman. Na član 14. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 17, protiv 116, uzdržan jedan, nije glasalo 14, od 148 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 15. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 17, protiv 112, uzdržana tri, nije glasalo 16, od 148 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 16. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 16, protiv 112, uzdržana tri, nije glasalo 18, od 149 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 17. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za jedan, protiv 113, uzdržan jedan, nije glasalo 16, od 131 narodnog poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 18. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 18, protiv 114, uzdržan jedan, nije glasalo 15 od 148 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 19. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 17, protiv 110, uzdržana dva, nije glasalo 20, od 149 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 20. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 19, protiv 107, uzdržan jedan, nisu glasala 23, od 150 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 21. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 22, protiv 112, uzdržan jedan, nije glasalo 17 od 152 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 22. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da ja amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 21, protiv 112, uzdržan jedan, nije glasalo 18 od 152 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 23. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 22, protiv 113, uzdržan jedan, nije glasalo 17, 153 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 24. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 21, protiv 109, uzdržan jedan, nije glasalo 22, od 153 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Na član 24. amandman je podneo poslanik Miloš Aligrudić. Predstavnik predlagača je prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 108, protiv 24, uzdržana dva, nije glasalo 19, od 153 poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj amandman. Na član 25. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Žarko Obradović i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača nije prihvatio ovaj amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Stavljam na glasanje ovaj amandman. Za 22, protiv 110, uzdržan jedan, nije glasalo 19, od 152 poslanika. Konstatujem da Narodna skupština nije prihvatila ovaj amandman. Pošto smo završili odlučivanje o amandmanima, pristupamo glasanju o Predlogu zakona, u celini. Stavljam na glasanje Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica, u celini. Za 174, protiv 24, uzdržana četiri, nije glasalo devet, od 211 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o pravima boraca, vojnih invalida i članova njihovih porodica. Pošto je Narodna skupština obavila razmatranje jedine tačke dnevnog reda ove sednice i odlučivanje o njoj, saglasno članu 95. Poslovnika, zaključujem Sedmu sednicu Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini. Prema članu 80. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije, početak Osme sednice zakazujem za 12,50 časova. (Sednica je završena u 12,10 časova.)