Dame i gospodo poslanici, Rezolucija o Kosovu i Metohiji, koju je ova skupština usvojila 26. marta, obavezala je Vladu Srbije da pripremi predlog političkog rešenja sadašnje situacije na Kosovu i Metohiji. Moram da kažem da, u odnosu na prethodne deklaracije i rezolucije o Kosovu i Metohiji koje je ova skupština usvajala, a usvojila je nekoliko takvih deklaracija i rezolucija 2001. i 2003. godine, ova usvojena 26. marta prva je koja traži posebne zaštitne mere i garancije za Srbe i nealbance na Kosovu i Metohiji. I pored opšteg mišljenja u našoj javnosti i stava političkih vlasti u Srbiji da treba svim raspoloživim sredstvima braniti o odbraniti Srbe i ostale nealbance na Kosovu i Metohiji od albanske strategije secesije i etničkog čišćenja, Srbija do sada, praktično, nije imala konkretan plan trajne zaštite ugroženog stanovništva, privatne i javne imovine i verskih i kulturnih dobara u Pokrajini. Poslednji masovni talas etničkog čišćenja, koji se dogodio 17. i 18. marta ove godine, predstavlja najozbiljnije upozorenje da se odlučno preduzmu aktivnosti u tom pravcu. Zato je Vlada, i po obavezi koju je dobila od Skupštine, prvo obrazovala jednu radnu grupu koja je pripremila prvu verziju plana, zatim je usvojila nacrt plana, ali o samom tekstu plana, to želim posebno da istaknem, vođena je rasprava i pre ove današnje u Skupštini Srbije. U toj raspravi su, pored predsednika Skupštine i Vlade, učestvovali i predsednici svih parlamentarnih stranaka, kao i eksperti koje su odredile stranke predstavljene u Skupštini Srbije. Tako smo i došli do teksta plana koji je pred vama. Sa suštinom plana su upoznati, takođe, predstavnici kosovskih Srba, poslanici Koalicije "Povratak" u Skupštini Kosova i Metohije. Sa suštinom samo, ne i tekstom plana, osnovnom zamisli plana, upoznati su i ambasadori i pojedini politički direktori ministarstava inostranih poslova članica Kontakt grupe, kao i specijalni predstavnik generalnog sekretara Ujedinjenih nacija na Kosovu i Metohiji. Naravno, neću ulaziti u pojedinosti ovoga plana, on je dovoljno obiman, dovoljno konkretan, a niša manje nije konkretno ni obrazloženje koje ide uz ovaj plan, već ću u najkraćim crtama izložiti šta stoji iza ovog plana, šta Vlada Srbije smatra, naravno uz podršku Narodne skupštine, da se ovim planom može postići na poboljšanju, i to suštinskom poboljšanju, prilika na Kosovu i Metohiji za one čiji su životi ugroženi, čija se prava svakodnevno vređaju, gaze, a to su Srbi i nealbanci na Kosovu i Metohiji. Razolucija i plan su, naravno, pre svega podstaknuti nasiljem od 17. marta, mada ono za nas nije predstavljalo iznenađenje. Stanje na Kosovu od juna 1999. godine, u prisustvu međunarodne zajednice, u njenom civilnom i vojnom obliku, karakteriše veliki broj, prvo, motivisanih zverskih zločina, zatim nepovratak raseljenih i nesloboda kretanja na Kosovu i Metohiji. Za one koji su skloni tome da ukažu, ili su bar jedno vreme u međunarodnoj zajednici ukazivali, da je stanje alarmantno posle 17. marta samo, treba reći da su posledice gaženja ljudskih prava na Kosovu i Metohiji mnogo teže pre 17. marta, jer je zapravo većina prognanih sa Kosova i Metohije prognana posle 10. juna 1999. godine. Mogli su se često čuti stavovi u međunarodnoj zajednici da stvari treba da se vrate, bar zbog toga, na stanje pre 17. marta, kako se govori, treba izvršiti restauraciju prethodnog stanja. Stvari, međutim, ne treba da se vrate na stanje ni pre 17. marta, ni posle 17. marta. Potrebno je nešto treće: potrebne su jače, određenije mere bezbednosti, širi mandat KFOR-a i policije UNMIK-a. Ali, to nije dovoljno, potrebno je i političko rešenje, jer sve mere bezbednosti, sa većim ili manjim brojem vojnika KFOR-a, do sada nisu dale rezultate. Potrebno je jasno određeno, čvrsto političko rešenje. Odmah da kažem da dva dokumenta sa kojima se pojavio UNMIK, koja su uzajamno povezana u poslednje vreme, a to su standardi za Kosovo, usvojeni decembra prošle godine, i krajem marta usvojeni plan primene kosovskih standarda, apsolutno, ma koliko bili obimni, nisu dovoljni. Paradoksalno je, oni su možda i suviše dobri, ali za neke druge, a ne za kosovske prilike. Oni su možda i suviše dobri, ali imaju samo jednu manu: potpuno su neostvarljivi na Kosovu i Metohiji. Standardi i kosovska stvarnost, ovi standardi za Kosovo koje je UNMIK izradio i kosovska stvarnost, to vam je kao nebo i zemlja. Navešću samo jedno mesto, nešto što je stavljeno kao moto, kao vodeća ideja u ovom dokumentu "Standardi za Kosovo" od 10. decembra 2003. godine, koje glasi ovako: "Za Kosovo gde su svi, bez obzira na etničko poreklo, rasu ili religiju, slobodni da žive, rade i putuju bez straha, neprijateljstava ili opasnosti i gde postoji tolerancija, pravda i mir za svakoga". Zatim, ostvarenje ovog multietničkog raja, jer ovde se ne može raditi ni o čemu drugom, nego o multietničkom raju, vremenski je oročeno na 2005. godinu. Dakle, sve ovo treba da se dostigne, postigne, ostvari ni manje ni više nego do 2005. godine. Smatralo se i smatra UNMIK da je to realno postići 2005. godine. Inače, postavlja se pitanje, zašto bi se baš ova godina pominjala. Standardi su za Kosovo pisani kao da na Kosovu imamo nekoliko nacionalnih zajednica, ne samo formalno, već i stvarno ravnopravnih u svemu, kao da na Kosovu nije problem u tome što se vrši nasilje, progon i pogrom od strane nadmoćne brojčane albanske većine nad srpskom i nealbanskom manjinom. Standardi su pisani kao da stvari treba samo malo na Kosovu popraviti, a ne menjati iz korena. Postavlja se pitanje, čime objasniti to nestrpljenje, 2005. godina, kada je reč o rešavanju kosovskog pitanja, u poređenju sa neograničenim strpljenjem kada je reč o nekim drugim etničkim napetostima i sukobima u svetu, recimo kada je reč o kiparskom pitanju. Politika međunarodne zajednice, koju na Kosovu i Metohiji predstavljaju i sprovode UNMIK i KFOR, pokazala se do sada krajnje neefikasnom u praktičnoj primeni mandata na osnovu Rezolucije Saveta bezbednosti 1244. Petogodišnje sprovođenje ove politike značilo je u praksi dve stvari: prvo, približavanje cilju kosmetskih Albanaca – otcepljenju Kosova, ali i drugo, isto ka njihovom cilju, potpunog etničkog čišćenja Kosova i Metohije. Kosovo i Metohija polako i sigurno postaje monoetničko područje, i to pred očima i uz masovno prisustvo predstavnika međunarodne civilne i vojne misije. Ovakav proces Srbija ne sme da dozvoli ni zbog sebe, ni zbog čitavog regiona, a najzad ni zbog Evrope, čiji je Srbija inače deo, suštinski, ako nije formalno, kao druge članice Evropske unije. Politika Srbije prema Kosovu i Metohiji morala bi od sada da se zasniva na ovom planu, kojim se garantuje status, opstanak i povratak Srba u Pokrajinu. Odmah da kažem, a to je veoma važno, ovaj plan je u potpunosti saglasan sa međunarodnim i unutrašnjim dokumentima o Kosovu i Metohiji, samo što im dodaje još nešto, jedan neophodan nedostajući element, a to je sistem pravnih i institucionalnih garancija za ugroženo srpsko stanovništvo u Pokrajini. Budući da je ovo pitanje do sada bilo nerešeno i da je takvo stanje stvari omogućavalo Albancima sprovođenje strategije etničkog čišćenja, primenom ovog plana rešava se najveći problem i najveći dosadašnji neuspeh međunarodne uprave u Pokrajini. Plan Vlade Srbije koji je pred vama, a to želim prvo da istaknem, ne prejudicira tzv. konačni status Kosova i Metohije. Tu je, inače, prigovor koji su isticali albanski secesionisti i koji su neoprezno ili namerno prihvatali neki predstavnici međunarodne zajednice i sadašnje uprave u Pokrajini. To, međutim, nije pitanje konačnog statusa, nije pitanje kojim mi treba da se bavimo i mi se njime ne bavimo, ni strateški ni u ovom dokumentu. Za nas je status Kosova regulisan Ustavom Srbije i stavovima u Rezoluciji 1244, kojima se utvrđuje suverenost i teritorijalni integritet SRJ, odnosno danas Srbije i Crne Gore i plan suštinske autonomije Pokrajine u njenom okviru. Drugo, ovaj plan ne dovodi u pitanje, a to je isto jedan od prigovora koji se može čuti u međunarodnoj javnosti, ideju i vrednost multietničkog društva, već predstavlja sredstvo i put da se do takvog društva dođe. Danas to nije moguće ni ove istorijske, prelomne 2005. godine, a očigledno je uopšte da u bliskoj budućnosti nije mogućno. Treće, ovaj plan se ne zalaže ni za etničku podelu Kosova, kao što se vrlo često prigovara, premda je, otvoreno govoreći, i etnička podela Kosova bolja od etničkog čišćenja Kosova, odnosno od etnički čistog Kosova.Plan se zalaže za decentralizaciju vlasti na Kosovu i Metohiji. Odmah da kažem da taj plan u tom pogledu zalaganja za decentralizaciju vlasti, za jedan oblik decentralizacije vlasti na Kosovu i Metohiji, podseća u nečemu na one modele koji su primenjivani u regionu, recimo na jedan model koji je dao rezultata posle rata i etničkih sukoba u Bosni i Hercegovini i Makedoniji. Dakle, taj model je predviđen Dejtonskim, u slučaju Bosne i Hercegovine, i Ohridskim sporazumom, u slučaju Makedonije, a čiji je garant međunarodna zajednica. Želim da dodam još nešto, na jugu Srbije primenjuje se dosta uspešno, po oceni međunarodne zajednice, multietnički eksperiment. Ako on u ovom času nije moguć, ako ta vrsta suživota Srba i Albanaca nije moguća na Kosovu, zašto makar autonomija kakva postoji na jugu Srbije, kao sredstvo zaštite Srba i nelabanaca ne bi bila sprovodiva. Želim da kažem, posebno, to se ne ističe, a na neki način se podrazumeva u mnogim kritikama ovog plana međunarodne zajednice, što je samo po sebi jasno, ali osećam potrebu da to istaknem: pošto je plan političkog rešenja, ovaj plan nije predlog nasilnog već političkog rešenja kosovskog pitanja. Ovaj plan nije poziv da se pale kuće, crkve, kulturni spomenici, nije poziv da se ljudi zverski ubijaju i progone iz svojih domova, već predlaže kako da se u svojim osnovnim pravima, a pre svega u pravu na život, zaštiti obespravljena manjina Srba. Ovaj plan Vlade Srbije strogo se drži mandata koji joj je poverila Skupština svojom Rezolucijom o Kosovu i Metohiji od 26. marta ove godine, a dozvolite da vas podsetim, izrada predloga političkog rešenja sadašnje situacije na Kosovu i Metohiji po Rezoluciji podrazumevala je, ili treba da se kreće kada je reč o planu Vlade Srbije, u okviru tri načelna stava. Prvo, da je Kosovo i Metohija neotuđivi deo Srbije i državne zajednice Srbije i Crne Gore. Drugo, da Srbija mora da osigura opstanak, bezbednost i povratak kosmetskih Srba. Treće, da Srbi na Kosovu i Metohiji moraju da imaju nove institucionalne garancije svog položaja i bolju zaštitu svojih prava. Polazeći od pomenute Rezolucije, plan Vlade Srbije ima u vidu sve relevantne međunarodne konvencije o zaštiti osnovnih prava i sloboda, ljudskih prava i prava nacionalnih zajednica, a posebno ima u vidu brojna evropska iskustva u zaštiti prava nacionalnih zajednica putem zasnivanja teritorijalne autonomije, dakle, zaštitu prava manjina, oslanjajući se na teritorijalnu autonomiju. Znači da u uporednom smislu ovaj dokument nije ništa izuzetno u evropskim relacijama zaštite prava pojedinih kategorija stanovništva. U odnosu na slična rešenja zaštite manjinskih prava teritorijalne autonomije u Evropi, razlika je samo u tome što su civilizovane evropske države tu vrstu problema rešavale odmah mirno i sporazumno po pravilu, onemogućavajući etničke sukobe i etničke pogrome, koji se na Kosovu i Metohiji dogodio 17. i 18. marta; kao što se stalni etnički pogrom Albanaca nad Srbima odvija od 10. juna 1999. godine. Ako je međunarodna zajednica, sve u svemu, podbacila u sprečavanju etničkog čišćenja Kosova i Metohije od početka svog mandata i ako se oglušila o stalne zahteve Beograda i kosmetskih Srba da se uspostavi bolja institucionalna zaštita srpske zajednice, sada se njoj, međunarodnoj zajednici, jednostavno ukazuje prilika da pokaže odlučnost u rešavanju ovog najtežeg pitanja. Usvajajući ovaj plan, moramo biti svesni toga da njegovo sprovođenje nije u našim rukama, već je, kao i celokupna politika na Kosovu i Metohiji, u velikoj meri u rukama međunarodne zajednice. Pre nešto više od mesec dana međunarodna zajednica se bogme opekla o tzv. albansko pitanje, ali uprkos tome ne treba očekivatinjena potpuno otvorena vrata kada je reč o našoj politici i Pokrajini. Tu želim posebno da istaknem te prve utiske koje imamo iz razgovora, iz pokušaja da se osnovne ideje ovog plana predoče predstavnicima međunarodne zajednice. Kako se vremenski odmičemo od 17. marta, sve više u redovima međunarodne zajednice dolazi do izražaja strah od rešenja, oportunizam, birokratska ravnodušnost, sklonost međunarodnog činioca da pilatovskim pranjem ruku, suprotno Rezoluciji 1244 i ustavnom okviru, ovlašćenja prenosi sa UNMIK-a na kosovske institucije, iz kojih deluju, inače, mnogi glavni protagonisti etničkih progona i etničkog čišćenja. Sve više u tom delovanju međunarodne zajednice, pre svega UNMIK-a na Kosovu, ispoljava se tendencija da se u kosovske institucije ugrađuje elemenat po elemenat državnosti Kosova. Formiranje kancelarije za međunarodnu saradnju pri Vladi Kosova predstavlja jedan od oblika, zapravo, preuzima jedan važan deo državnosti svake državne zajednice, a to su spoljnji poslovi. Najzad, pošto se radi, nesumnjivo još jedanput, o ispoljenom bežanju od odgovornosti međunarodnih zvaničnika, mislim da personifikaciju, najbolju, tog bežanja od odgovornosti, koja je ravna neodgovornosti, predstavlja sadašnji šef UNMIK-a na Kosovu i Metohiji, Hari Holkeri. Pokazaću samo na jednom nedavnom primeru, na prekjučerašnjoj Holkerijevoj izjavi, kako to izgleda. Navodim njegove reči, zapravo četiri stava, koja zapravo pokazuju sada, u ovim promenjenim prilikama, pošto je, eto, prošlo više od mesec dana od 17. marta, da ne postoji opšta namera da se rešavanju kosovskog pitanja, odnosno zaštiti Srba i nealbanaca na Kosovu priđeozbiljnije, delotvornije. Holkeri kaže: "Nisam video plan Vlade Srbije o kantonizaciji Kosova, ali sam za njega čuo"; premda sam sa gospodinom Holkerijemo osnovnim idejama o ovom planu razgovorao u Beogradu. "Stanovništvo na Kosovu", veli Holkeri, "taj predlog vidi kao mogućnost da jedan deo Kosova bude izdvojen iz sastava ovog područja i to je predlog prema kome treba biti vrlo oprezan". Naravno, ne znam šta znači stanovništvo Kosova. Na taj isti način se jedna bezlična, amorfna slika Kosova daje u ovim standardima za Kosovo i planu za primenu kosovskih standarda. Zatim, Holkeri nastavlja "da je dobra osnova za početak rada na ovom pitanju predlog Saveta Evrope, koji radi na novom konceptu decentralizacije". Savet Evrope je počeo da radi na tom konceptu 2002. godine i taj koncept zapravo predstavlja jedan pokušaj neke minimalne decentralizacije vlasti, preuzimanje širih ovlašćenja od strane opština i podopština, uz istovremeno prebacivanje sve više i više nadležnosti sa UNMIK-a na kosovske institucije, tako da, ako bi se nešto kroz ovaj oblik lokalne samouprave i postiglo na Kosovu i Metohiji, to se apsolutno potire prebacivanjem jednog velikog dela nadležnosti sa UNMIK-a na kosovske institucije. Dalje, Holkeri kaže "da je Beograd naš partner u dijalogu i hitno ga moramo uključiti u razgovore o tehničkim i praktičnim pitanjima". To dodatno, indirektno znači, da uopšte ne postoji namera da se ovom suštinskom političkom pitanju, garanciji za Srbe na Kosovu, priđe ozbiljnije, već da se bavi pitanjima koja su pokrenuta u tzv. Bečkom dijalogu. Dakle, tehničkim, umesto političkim pitanjima, pitanjima zaštite ljudskih prava. Najzad, zaključuje šef UNMIK-a, "na Kosovu, činjenica je da upravo zbog nepoverenja, nemam odgovor na pitanje kada će početi masovniji povratak Srba na Kosovo". Tu bih podsetio na jednu činjenicu, da je mandat šefa UNMIK-a, a ovo je četvrti zaredom šef UNMIK-a, ne računajući ovaj prvi privremeni mandat, ovo je četvrti mandat šefa UNMIK-a na Kosovu i njegov mandat jeste da u skladu sa Rezolucijom 1244 uradi sve na povratku raseljenih, odnosno prognanih sa Kosova i Metohije danas. Sadašnji šef UNMIK-a tvrdi da zbog nepovrenja – opet simetrija, nepoverenje postoji i na jednoj i na drugoj strani, nema etničkog sukoba, nema nasilja, nema ničega, krivi su podjednako i jedni i drugi, Srbi i Albanci – on jednostavno nema odgovor na pitanje kada će početi masovniji povratak Srba na Kosovo. Znate, na ovo pitanje se može dati vrlo jednostavan i lak odgovor. Taj povratak će početi onog trenutka kada Srbi dobiju valjane institucionalne garancije, pored, naravno, odgovarajućih mera bezbednosti, a te garancije oni mogu dobiti samo kroz odgovarajuću autonomiju na Kosovu i Metohiji. Iako su nam, dakle, ta vrata u komunikaciji sa međunarodnom zajednicom sada odškrinuta, mi moramo veoma mudro da iskoristimo priliku da Srbima i ostalim nealbancima u Pokrajini obezbedimo miran život i bezbedan povratak. To ne možemo drugačije nego u saradnji sa međunarodnim činiocem. Zato je neophodno da, usvajajući ovaj plan, Skupština poveri Vladi mandat za razgovore oko puteva i načina njegove primene; pri tom se podrazumeva da Vlada ostaje u obavezi da redovno izveštava Skupštinu o rezultatima, ali i o očekivanim problemima koji će se pojaviti u primeni plana. Sigurno je, međutim, to da ova vlada ne može odustati od ovog koncepta, jer je jedino on u svojoj punoj primeni, garantuje opstanak, bezbednost i povratak Srba na Kosovo i Metohiju. Sa druge strane, jasno je isto, onako kao što se suštinski ne može odustati od ovog plana, da on predstavlja okvir za razgovore o teritorijalnoj autonomiji na Kosovu i Metohiji sa predstavnicima međunarodne zajednice, i na Kosovu i Metohiji, ali i izvan njega. Dakle, ovaj plan nije nešto tvrdo, zakovano i nepromenljivo, ali njegova stuština, njegova osnovna ideja mora ostati nepromenljiva. Podrazumeva se da se ovaj plan ne može ostvariti odmah i na mah, već postepeno. Neki njegovi delovi se mogu brže realizovati, a neki sporije. Imajući sve ovo u vidu, lako se na kraju može zaključiti koliko je važno da ovaj plan usvoji Narodna skupština, celokupna. Ako postoji neko pitanje koje je nadstranačko, državno u pravom smislu reči, onda je to pitanje Kosova i Metohije, i u njegovom okviru pitanje opstanka i povratka Srba u tu pokrajinu. Nema sumnje da svi predstavnici građana Srbije, okupljeni u ovom domu, upravo na ovaj način posmatraju i osećaju ovaj problem. Mi danas ovakav odnos prema problemu treba da pretočimo u istinski jedinstveni državni stav i politički program. Sa takvim mandatom i porukom ovoj vladi biće, uveren sam, mnogo lakše da se u postojećem okruženju bori i izbori za međunarodno prihvatanje ipostepeno ostvarenje ovog plana. Hvala vam. [[Aplauz.]]
Zahvaljujem gospodinu Koštunici. Molim predstavnika poslaničke grupe SRS da uzme reč. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, članovi Vlade Republike Srbije, predlog ovog plana predstavlja jedan hibridni akt, samo delimično pravni akt, i to u onom delu gde je reč o odluci o utvrđivanju plana za političko rešenje sadašnje situacije na Kosovu i Metohiji možemo govoriti samo o pravnom aktu. Sve ostalo je esejistički, naučni, istorijski ili neki drugi pristup. SRS je učestvovala u konsultacijama sa predstavnicima Vlade Republike Srbije, kao i sve ostale političke stranke i mi smo iznosili svoje primedbe na inicijalni tekst akta. Neke od tih primedbi koje je iznela SRS prihvaćene su. Mislim da su danas, možda neskromno zvuči, izuzetno značajan deo ovog teksta. U samoj preambuli odluke rečenica, "polazeći od toga da je Kosovo i Metohija netuđivi deo Srbije i državne zajednice Srbija i Crna Gora, a posebno ono, ranije je bilo na 4. strani što smo mi imali, a i danas je rečenica u kojoj se kaže – dokument ne ulazi u pitanje statusa Kosova i Metohije, koje je utvrđeno u Rezoluciji 1244 Saveta bezbednosti UN – jeste naš doprinos, mislimo veoma značajan. Reći ću vam i zašto. Naime, SRS je imala suštinsku primedbu na ovaj akt, a to je neregulisanje odnosa između suštinske autonomije i centralne vlasti u Beogradu. Dakle, razmišljali smo zašto se Vlada odlučila da nam govori isključivo o uređivanju teritorije, odnosno odnosa na teritoriji suštinske autonomije, odnosno Kosova i Metohije. Zašto nije ni na koji način pokušano da se predloži regulisanje odnosa između centralnih organa vlasti u Beogradu i organa teritorijalne autonomije. Delimično je to ovakvim izmenama učinjeno. Mi razumemo i stav da pojedini međunarodni činioci ne žele da razgovaraju o tome, ali moram danas da vam kažem na koju stvar mislim, na kojoj bi svi morali da insistiraju, posle usvajanja ovog dokumenta, svi politički činioci u Srbiji. Imali smo, nažalost, loše primere u prošlosti, posebno u bivšem režimu; dakle, svi moraju da insistiraju na jednoj stvari, a to je da je konačni status Kosova i Metohije rešen. To je suštinska stvar. Konačni status Kosova i Metohije je rešen, i žao mi je što je to nekima smešno, rešen je Rezolucijom 1244 Saveta bezbednosti UN. Casus belli za rat je nestao onog trenutka, ma šta mislio o kapitulaciji koju smo prihvatili, kada je aktom UN, akom Saveta bezbednosti UN, odlučeno da Kosovo i Metohija ostaju deo, tada SRJ, a dana njenog pravnog sukcesora Srbije i Crne Gore. Dakle,molio bih pre svega da svi obrate opažnju da na međunarodnom planu u svakom trenutku predstavniku bilo koje međunarodne organizacije, bilo koje zemlje, saopšte da hoćemo da razgovaramo o svim modalitetima i o svim oblicima odnosa centralnih organa vlasti Republike Srbije prema teritorijalnoj autonomiji. Konačni status ste vi rešili, kada ste ponudili prekid oružanih dejstava, završetak agresije, time što ste doneli Rezoluciju 1244. Time, vašim aktom je rešeno pitanje konačnog statusta Kosova i Metohije. To je ono na čemu svi moraju da insistiraju, a ne da obavljaju svoje prljave stranačke poslove, posebno pripadnici bivšeg režima, koji su se samo time bavili, a nikada im na kraj pameti nije bilo da vode računa o interesima Srbije ili da govore o Kosovu i Metohiji. Mi imamo nekoliko problema što se tiče primene samog plana, onda ću preći na tekst i rešenje koje sadrži plan. Prvi naš problem je u pogledu prihvatanja ovih rešenja od starne Albanaca na Kosovu i Metohiji. Drugi naš problem je prihvatanje onoga o čemu sam govorio od pojedinih međunarodnih činilaca. Albanci će imati malo argumenata da odbiju ovaj predlog, osim što će pokušati – a to vidimo po izjavi Valtera Švimera, koju smo mogli da pročitamo danas i u našoj štampi ili već sinoć u pojedinim elktronskim medijima da to vidimo – da kažu: da, mi hoćemo da vam damo pravo na decentralizaciju, da vi uređujete lokalnu samoupravu, ali na nivou tzv. mesnih zajednica, odnosno opština ili podopština, više od toga ne možete da dobijete. Sada vas podsećam na to da kada smo mi govorili da decentralizacija ne znači davanje prava na oblike teritorijalne autonomije nekim drugima, da smo bili napadani kao neko ko je tobož protiv decentralizacije. Pitanje je da li će oni i kako i na koji način će dozvoliti stvaranje regionalne skupštine, regionalnog izvršnog veća, regionalnog sudstva o kojem se ovde govori u ovom aktu. Što se tiče naše autonomije, odnosno samouprave sprovedene unutar suštinske autonomije, ona je po ovom aktu dosledno sprovedena kroz regionalnu skupštinu i regionalno izvršno veće. Nije dosledno i do kraja primenjena u regionalnom sudstvu, zato što drugostepeni organ, regionalni sud, ne donosi konačnu odluku. Imamo iznad njega Vrhovni sud Kosova i Metohije, odnosno Kosova, kako ga oni nazivaju. Mi smo predložili tu, i to nije moglo da bude prihvaćeno direktno, već je na indirektan način u aktu sprovedeno u delo, povodom pitanja o postavljanju ustavne žalbe, za koju je ranije bio nadležan Savezni Ustavni sud, da bude jasno navedeno da će o tome odlučivati sud Srbije i Crne Gore, za koji se nadam da ćemo ga formirati. To nije urađeno u aktu uz obrazloženje većine da bi to posebno smetalo i predstavnicima kosovsko-metohijskih Albanaca, ali verovatno i još nekome ko bi govorio o suštini ovog akta, uz priču da se ne sme govoriti ako ne pominjemo vezu regionalne skupštinei regionalnog izvršnog veća sa centralnim organima vlasti u Srbiji, da ne govorimo ni o regionalnom sudstvu. Dakle, naša primedba i rezerva u odnosu na ovaj akt ostaje pre svega u vezi srpske samouprave na Kosovu i Metohiji prema centralnim organima vlasti u Beogradu i zbog činjenice da nije detaljno i temeljno, ali prihvatli smo obrazloženje da će za to doći vreme da o tome razgovaramo, regulisan odnos suštinske autonomije, odnosno Kosova i Metohije prema centralnoj vlasti u Beogradu, prema organima centralne vlasti. Oni koji žele nezavisnost Kosova i Metohije i pri tome smatraju da je to pitanje konačnog statusa, moraju ovim aktom da budu jasno razuvereni, da im bude u neku ruku poslata poruka, a to je ono što je dobro u ovom planu, da i mislimo da je konačan status rešen i da ne mogu da nađu partnera u Srbiji koji će pristati ili prihvatiti secesiju Kosova i Metohije. To je suštinski razlog zbog čega je SRS na inače teškim konsultacijama prihvatila da glasa za ovaj predlog. Drugi razlog zbog čega smo to prihvatili je činjenica da želimo, bez obzira što smatramo da je pitanje teritorijalnog integriteta i državnog suvereniteta Srbije pitanje broj jedan, ali želimo da odgovorimo i na pitanje broj dva i broj tri od interesa za srpski narod na Kosovu i Metohiji. To su pitanja bezbednosti i ljudskih prava. Mi samo želimo da upozorimo i Vladu Republike Srbije i još jedanput i domaću i međunarodnu javnost da ne izvrću činjenice i da ne govore da je pitanje ljudskih prava jedino važno pitanje na Kosovu i Metohiji. Jeste važno, ali nije jedino, nije ni prvo. Ovim aktom, čudne, hibridne prirode, reguliše se uglavnom pitanje našeg odnosa i pokušaja poboljšanja bezbednosti na Kosovu i Metohiji i rekao bih na bolji način regulisanja stanja ljudskihprava u južnoj srpskoj pokrajini. Zašto sam ovo rekao? Zato što od 17. marta, kada se dogodio pogrom ili mnogo zločina nad Srbima na Kosovu i Metohiji, mi od tada imamo priču koju slušamo već nekoliko godina, ali od tog trenutka se ona intenzivira u vezi sa situacijom na Kosovu i Metohiji. To je da moraju Albanci da kleknu na kolena, moraju Albanci da se izvinjavaju Srbima, moraju da im poprave nekoliko kuća; uzgred, ni to nisu uradili; moraju da urade još nekoliko stvari, ali svejedno mi polako, ali sigurno, klizimo ka nezavisnosti. To je očigledno ono što je njihov plan. Mi najpre moramo to da sprečimo i da prekinemo sa pričom da nam je najstrašnija stvar to što su pogledali nekog popreko; najstrašnija stvar je ta što hoće da nam otmu državu, to što hoće da nam uzmu i unište državu. To je najstrašnija moguća stvar i to moramo jasno da nacrtamo, jasno da kažemo i jasno da izgovorimo svakome u svetu. Ne treba toga da se plašimo. To je bila jedna jedina rečenica danas koju je, u okviru ona tri minuta koliko je dozvoljeno u skladu sa pravilima u Skupštini Saveta Evrope, izgovorio Tomislav Nikolić. Na tome moramo da insistiramo i o tome mora da se govori. Zajedno sa mnogim drugim članovima Srpske radikalne stranke i ljudima koji se bave ovom problematikom, a čini mi se da smo, naravno, svi izuzetno zainteresovani za ovo, mi zbog neke vrste posebne, u tom smislu i stranačke obaveze, zbog poverenja koje uživamo kod srpskog stanovništva na Kosovu i Metohiji, ovo smo razmatrali. Kada smo razgovarali sa gospodinom Koštunicom u Vladi Republike Srbije iznosili smo nešto što bi moglo da znači mnoge strahove. Nimalo mi nije bilo svejedno i prilično sam se uplašio kada sam video da su neki drugi to, doduše koji nisu ni pročitali pažljivo taj plan, što smo lako ustanovili, oberučke prihvatili. Kada je Boris Tadić rekao da prihvata odmah sve prilično sam se uplašio i počeo da razmišljam o tome šta je to što sve u ovom planu ne valja. Kao što vidite, do mnogo toga sam uspeo da dođem. Mi moramo da zahtevamo od naše diplomatije da se ne ponaša voluntaristički, da se ne ponaša amaterski, nego da se ponaša profesionalno i u skladu sa aktima koje donosi Narodna skupština Republike Srbije, u skladu sa aktima koje donose naši državni organi. Nisu dobre izjave koje idu na ruku onima koji bi želeli da pomognu odvajanje Kosova i Metohije od Srbije. U svakom slučaju to mora u budućnosti da se izbegava. Voleo bih da svi oni koji predstavljaju ovu zemlju pročitaju one akte koje donosi Narodna skupština Republike Srbije. To je njihova obaveza. Da pročitaju te akte nikada ne bi davali neke izjave direktno suprotne tim aktima. To je naš problem. Nemojte da vodite politiku političkih stranaka kada govorite o državnom problemu kakav je Kosovo i Metohija, nego vodite politiku u skladu sa onim što Narodna skupština Republike Srbije, Vlada Republike Srbije ili ostali državni organi i institucije donesu i izglasaju. U ovom tekstu videćete da se država Srbija pominje samo na jednom mestu, jer to očigledno ne može da nam zameri niko. To je po pitanju naših nadležnosti vezanih za spomenike kulture, što nije, naravno, nikakva garancija državnosti, ali do sada nismo imali ni to. Ono što je od izuzetne važnosti, osim onoga što se podrazumevalo da bi trebalo da bude unutar suštinske autonomije, uspeli smo da unesemo u tekst da u nadležnost regiona potpadaju prirodna i rudna bogatstva, što mislimo da je od izuzetnog značaja za tekst akta. Jedino što nam ostaje kao veliki problem to je kako i na koji način, iako mapa nemamo. I kada smo razgovarali razgovarali smo na taj način da mape nemamo. Videli smo da se pojavljuju neke mape u javnosti. Naš je problem što to nisu koherentne celine, što nisu kompaktne, što nisu povezane. Naravno, to je naš problem kao naroda i za to nije kriv niko ni u vlasti, ni u opoziciji. Tih pet oblasti treba da tvore jedan region. Dakle, taj region je suština naše samouprave na Kosovu i Metohiji, ali mislim da će biti veoma teška borba da se ovolike stvari i ostvare, a da se pri svemu tome izađe neoštećen u borbe za očuvanje teritorijalnog integriteta i državnog suvereniteta Republike Srbije. Naime, naša međunarodna pozicija je izuzetno teška i ništa nije tako ružičasto kao što se u javnosti predstavlja. Mnogo je teže nego što to neki žele javnosti da predstave i voleo bih da neuporedivo ozbiljnije i, rekao bih, a da ne napravim jezičku grešku, jedinstvenije istupamo pred međunarodnim faktorima, što se tiče kosovsko-metohijskog problema. Oni imaju jedan veliki problem, a taj problem je u tome što je i očigledno da danas u Narodnoj skupštini Republike Srbije ne mogu da pronađem nikoga ko će da im pomogne u odvajanju teritorije Kosova i Metohije, bar formalno. Šta će neko drugi pokušati, možda suštinski, da učini, to ćemo da vidimo, ali izražavam uverenje da će se svi držati ovakvog opredeljenja Narodne skupštine Republike Srbije. Nije ovo vreme u kojem možemo, pozivajući se na Karađorđa i Njegoša, nešto da učinimo. Ovo je vreme u kojem moramo pametnom politikom, koju ćemo da vodimo i na unutrašnjem i na spoljnjem planu, da postignemo neuporedivo značajnije rezultate. Mi smatramo da ovaj plan nije idealan, da ima mnoge manjkavosti, ali iz razloga o kojima smo govorili poslanici Srpske radikalne stranke glasaće za ovaj plan. Jer, ne samo kao najveća opoziciona stranka, već i kao najveća politička stranka u Srbiji, želimo da pokažemo da su nam državni i nacionalni interesi ispred uskopartijskih. Mislim da su se u to predstavnici vladine većine mogli uveriti i u našim razgovorima koje smo vodili u Vladi Republike Srbije i u onome što su bili naši predlozi za izmenu samog akta. Još jednom vas podsećam i insistiram na tome da svako od danas, kada prihvatimo i kada usvojimo ovaj akt, insistira na tome da je konačni status Kosova i Metohije rešen i to upravo rešen na zahtev i insistiranje međunarodne zajednice, odnosno Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija Rezolucijom 1244. O svemu drugom smo spremni da razgovaramo, o svemu drugom hoćemo da razgovaramo, o svim mogućim modalitetima, o svim mogućim odnosima suštinske autonomije prema centralnoj vlasti, ali niko u Srbiji nije spreman da razgovara o promeni konačnog statusa koji je utvrđen jednim međunarodno-pravnim dokumentom i to je ključna poruka koju mi danas sa ove sednice moramo da pošaljemo, pre svega svetu, a onda i našoj javnosti. Mislim da još jednu stvar moramo da uradimo. Od priče – vratićemo Srbe na Kosovo i Metohiju, moramo da pređemo na dela, da vidimo koje su to konkretne mere koje vlast u Srbiji može i mora da preduzme, uz pomoć svih političkih činilaca, da vidimo kako i na koji način da se obezbedi novac i sve drugo što je potrebno da pomognemo našem narodu na Kosovu i Metohiji. Jer očigledno je da mora da se pronađe i dodatni motiv osim naše priče o junačkoj istoriji, ali da uradimo nešto što je ne samo taktički već i strateški interes države Srbije. Zato vas, pošto je dogovor postignut da svi glasamo za ovaj akt, pozivam na drugačije ponašanje u budućnosti, posebno pred međunarodnim činiocima, da umesto da kontakte sa međunarodnim faktorima neki koriste za napade na svoje političke protivnike, za laži i izmišljotine, da to koriste za istinu o Kosovu i Metohiji. Mnogo bi bilo bolje ovoj zemlji, mnogo bi bolje bilo ovom narodu. Možda bi njima bilo nešto malo lošije, ali bilo bi dobro da to urade zbog svoje države, zbog svog naroda. Što se nas iz SRS tiče, bez obzira na sve razlike, bez obzira na sve primedbe koje imamo i na rad Vlade i na ovaj dokument, nikada nećete imati neprijatelja, posebno po državnim pitanjima, već korektnog političkog protivnika, koji kada je država ili državna teritorija u opasnosti uvek će pokušati da pomogne, a nikako da odmogne. Hvala vam najlepše.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Ljubomir Kragović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, Kosovo i Metohija je srpska sudbina, kolevka, radost, boljitak, prosperitet i državnost srpskog naroda, ali je i mesto na kome se stradalo, patilo, mesto gde je uništavano sve ono što je srpsko i što definiše srpski narod; a to su Srbi, njihova imovina, njihovi verski i kulturni objekti, njihovo življenje na ovim prostorima više od deset vekova, njihova državnost. Proces uništavanja i proterivanja Srba sa Kosova i Metohije traje više desetina godina, a najizraženije je bilo onda kada su Šiptari imali apsolutnu vlast: 50 godina pod pokroviteljstvom Komunističke partije Jugoslavije i poslednjih pet godina pod pokroviteljstvom navodne Mirovne misije Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija. Zašto se vrši egzodus, genocid, etničko čišćenje srpskog naroda sa prostora Kosova i Metohije? Iz jednog prostor razloga: što Srbin ne želi da bude sluga, ne želi i ne prihvata politiku sluganstva, ponižavanja, dodvoravanja, politiku koja je karakterisala pedesetogodišnji period komunističke vladavine, koja je favorizovala i sve davala Šiptarima na Kosovu i Metohiji, politiku dosmanlijskog režima, koja je bila politika sluganstva, ponižavanja, dodvoravanja svetskim moćnicima i politika zatvorenih očiju nad sudbinom Srba i srpskog naroda na Kosovu i Metohiji. Sa ovakvom politikom i odnosom prema Kosovu i Metohiji mora se prestati odmah. Kosovo i Metohija mora postati prioritet prioriteta za sve u državi. Vlada Republike Srbije, Savet ministara Srbije i Crne Gore, naša diplomatija mora imati u svom izlaganju rečenicu - Kosovo i Metohija, mora celokupnu evropsku i svetsku diplomatiju upoznati sa problemom Srba na Kosovu i Metohiji, mora se insistirati na rešavanju problema Srba na Kosovu i Metohiji. Primer za to vam je, gospodo, izlaganje Tomislava Nikolića u Strazburu, kada je svoje izlaganje iskoristio da ukaže na golgotu srpskog naroda na Kosovu i Metohiji. Od juna meseca Rezolucijom 1244 imamo protektorat nad Kosovom i Metohijom. Mandat Ujedinjenih nacija, ta navodna mirovna misija imala je zadatak, obavezu da stvori uslove za sve na Kosovu i Metohiji. Ono što se dešavalo poslednjih pet godina, kao pripadnik srpskog naroda na Kosovu i Metohiji ne želim da se desi nijednom narodu na kugli zemaljskoj. To je bilo strahovito mučenje, jedna velika patnja, veliko stradanje srpskog naroda, a sve naočigled i u prisustvu jako velikog broja međunarodnih snaga. Poslednje etničko čišćenje koje se desilo od 17. do 19. marta je najzad otvorilo oči i svetskim moćnicima i mi tu priliku moramo da iskoristimo. Kad kažem "mi", mislim na Vladu Republike Srbije, na Savet ministara Srbije i Crne Gore i na našu diplomatiju, kako bi se bar malo popravio život Srba na Kosovu i Metohiji. Da se razumemo, ništa se preko noći ne može rešiti. Ovo će biti jako složeno i kompleksno pitanje kojim će se pozabaviti ne samo ova vlada, nego i buduće vlade, ali ono što danas treba utvrditi je obaveza svih koji vladaju državom Srbijom da se bavi pitanjem Kosova i Metohije i to na način da zaštiti Srbe na Kosovu i Metohiji. Kada se donosila Rezolucija o Kosovu i Metohiji, izneo sam tri stava, a prvo je da se mora raditi na zaštiti preostalih Srba, kojih ima oko 130.000 trenutno na Kosovu i Metohiji. Znači, prevashodno treba obezbediti njihovu zaštitu kroz međunarodne snage, a i snage vojske i policije Republike Srbije. Kada to kažem, mislim na model, da ako mogu pripadnici drugih organizacija, svetskih organizacija, da budu na Kosovu i Metohiji, i ako nama daju šansu da idemo u Irak i Avganistan, da pošaljemo naše vojne snage, možemo i na Kosovo i Metohiju. S druge strane, ako postoji KPS, koji je bio jedan od faktora etničkog čišćenja kod poslednjih događaja, mogu se formirati policijski organi na Kosovu i Metohiji i pri tom ne mislim da ijedan Srbin iz Srbije ide na Kosovo i Metohiju, dovoljno je 130.000 Srba i onih 220.000 Srba reorganizovati i oni će sami da naprave svoju policiju, a samo srpski vojnik i srpski policajac može zaštititi Srbina na Kosovu i Metohiji. Nikakav vojnik niti KFOR-a niti UNMIK-a, pogoto ne ovih šiptarskih institucija, niti može, niti želi da zaštiti Srbina na Kosovu i Metohiji. Nakon takvih uslova, pre svega zaštite Srba i stvaranja uslova da se može slobodno kretati, a slobodno će se kretati ponovo, napominjem, uz prisustvo naših snaga, treba da se razmišlja o sledećem problemu, a to je povratak raseljenih i stvaranje uslova za povratak svih onih koji su raseljeni sa Kosova i Metohije, koji žele da se vrate, koji su živeli tamo i žele da se vrate. Normalno, uz ovo treba insistirati i na tome da na Kosovu i Metohiji živi preko 300.000 Šiptara koji nisu sa Kosova i Metohije i to pitanje treba postavljati pred međunarodnu zajednicu, kako bi se i taj problem uporedno rešavao. SRS, kao što je izneo zamenik šefa poslaničkog kluba, gospodin Aleksandar Vučić, glasaće za ovaj plan i glasaće za sve buduće planove koji će i za jotu činiti da se poboljša život Srba na Kosovu i Metohiji. Hvala.
Hvala vama. Molim predstavnika poslaničke grupe DSS da uzme reč. Reč ima narodni poslanik Branislav Ristivojević. Izvolite.
Uvaženi gospodine predsedniče Vlade, uvažena gospodo ministri, uvažene kolege narodni poslanici, vrlo je malo pitanja koja dođu pred ovu Narodnu skupštinu koja su u stanju da nas ovako ujedine i okupe. Čuli smo za ovom govornicom da ovaj akt nije idealan. To je tačno. Međutim, koji je čovek savršen, koja je stvar idealna? Ako ga merimo apsolutnim vrednostima, verovatno ćemo naći dosta zamerki. Probajmo da ga izmerimo relativnim vrednostima. Koji je akt prošao ovu skupštinu a da za njega glasamo svi, svih 250 kao jedan? Takvog akta nema. Do sada, jedino Rezolucija o Kosovu i sada ovaj plan. Verovatno da i ubuduće neće biti nijednog drugog pitanja koje će nas ujediniti, harmonizovati, usaglasiti, oko kojeg ćemo postići konsenzus, kao što je ta naša bolna rana, naša tragedija – Kosovo. U tom pogledu je ovo idealan akt, nema boljeg. Ovo je jedini koji je u stanju da nas okupi sve kao jedan. U tom smislu nije ni dobro da mu tražimo sada zamerke, sitničarimo i ulazimo u detalje. Jeste, ovo nije pravni akt. On je u svojoj suštini više politički akt, ali to nije ni čudo. Rezolucijom 1244, Kumanovskim sporazumom i kasnije praktičnom politikom, naš suverenitet, možda ne suštinski, ali faktički, jeste suspendova dole na Kosovu. Mi ne možemo nikakvu strogu formalno-pravnu vezu ni da stvorimo nekim aktom. Zbog toga ovaj akt i ne može da bude pravni akt. On ne može da bude donet u formi zakona. Mi nismo u stanju faktički da ga sprovedemo. On i mora da bude donet u ovakvoj, uslovno rečeno, hibridnoj formi, znači da bude u određenoj meri pravni, ali više politički akt. S tog stanovišta ne treba tražiti prigovore. On drugačiji da bude ne može. Treba reći i da oko Kosova lakih rešenja nema. I ovaj plan će u svom spovođenju biti jedno teško rešenje i biće ga teško sprovesti. Međutim, da li treba da nas uplaši težina puta koji se nalazi pred nama? Ne treba. Ono što treba da nas ohrabri, to je put koji smo do sada prešli da učinimo nešto za naše sunarodnike na Kosovu i Metohiji i da očuvamo suverenitet naše države. To treba da nam da snagu. Ne treba da se bojimo nijednog teškog rešenja, niti jednog teškog postupka koji pred nama stoji. Treba da se suočimo sa tim hrabro, da tome pogledamo u oči i da se borimo za njega. Ovim aktom mi, konačno, preuzimamo inicijativu. Do sada iz ove države uglavno inicijative nije bilo, uglavnom su događaji stizali ili prestizali ovu državu i njenu politiku u vezi sa Kosovom i Metohijom. Ovim aktom mi preuzimamo inicijativu. Mi dovodimo druge u situaciju da reaguju na naše poteze, a ne, kao do sada, da mi reagujemo na tuđe. Mi druge isterujemo na čistac, mi druge dovodimo u situaciju da moraju da revidiraju i koriguju svoje stavove i da razmišljaju o njima. Uvodimo sebe kao aktivnijeg i aktivnog partnera u rešavanje tog problema, nego što je to bilo do sada. U tom smislu pozivam uvažene kolege narodne poslanike da podrže ovaj akt apsolutno, da ovim aktom daju oružje Vladi Republike Srbije da pri njegovom sprovođenju pomogne našim sunarodnicima dole, da pomogne očuvanju našeg suvereniteta, a istovremeno i tražim od naših kolega, uvaženih narodnih poslanika, da obavežu Vladu da to radi. Ovim aktom mi nećemo samo Vladi dati mandat, mi ćemo je obavezati da ovaj posao radi. Zašto? Zato što do sada nije dovoljno učinjeno na tom planu. Mi ovim aktom i tražimo od Vlade i očekujemo da učini sve, i ne samo od Vlade, nego i od svih drugih državnih organa, kako i stoji u ovom aktu. Nadam se i uveren sam da će on, u krajnjoj liniji, dati određeni rezultat. Ono što treba da postignemo, to su određena suštinska, faktička, stvarna prava na terenu, konkretna za naše sunarodnike, da im damo mogućnost, određenu vrstu pravnog oružja u ruke, da se zaštite, da se zaokruže. Ne tražimo ništa više od onog što, praktično, privremene institucije imaju u odnosu na našu državu. Praktično, isto to i mi tražimo za naše sunarodnike dole u odnosu na privremene institucije. Čuli smo već, nije ovo ništa izuzetno, nije ovo ništa posebno, nije ništa naročito, to i postoji u Evropi. Poznaje ovo pravna praksa i drugih evropskih država, nije to ništa posebno. Ne tražimo za nas ništa izuzetno, tražimo ono što drugi imaju. Da završim, pozivam vas još jednom – glasajte za ovaj akt, pokažite još jednom da je ovo najidealniji akt koji može ova skupština da donese, da svih 250 glasamo kao jedan, da podržimo ovaj plan i da damo oružje i ovoj državi, i našoj vladi i našim sunarodnicima, da mogu da se bore sa tragedijom koja nas je zadesila.
Reč ima narodi poslanik Dušan Proroković.
Uvaženi narodni poslanici, poštovani članovi Vlade, prvo bih postavio jedno pitanje. Ako se jedan akt proglasi državnom tajnom, pa ta državna tajna bude na sredstvima javnog informisanja transparentno predstavljena, da li će neko odgovarati zbog toga? Mislim da mora. Kada sam počeo u nekom ozbiljnijem obimu da se bavim problemom Kosova i Metohije, odnosno kada sam počeo intenzivnije da putujem na Kosovo i Metohiju, upoznao sam mnoge strance. Jedan od njih me je zvao sredinom 2001. da svojim uticajem pomognem da Srbi pristanu na jedan multietnički projekat. Inače, on je po nacionalnosti bio iz jedne od bivših nesvrstanih država, koja se može okarakterisati na svakojake načine, ali ne može se okarakterisati demokratskom. Sada je čovek došao da rešava probleme na Kosovu i Metohiji i smislio je da otvori multietničku česmu između srpskog i albanskog sela. Srpski seljaci su napravili problem, nisu UNMIK-u hteli da prodaju tu parcelu i onda ih je trebalo nagovoriti. Međutim, šta je u suštini bio problem? Bio je problem što mu je to bio kraj njegovog jednogodišnjeg mandata. U svoj izveštaj koji je pisao generalnom sekretaru Ujedinjenih nacija, odnosno njegovom predstavniku na Kosovu i Metohiji, morao je da napiše da je neki multietnički projekat realizovao, odnosno da je svojom inicijativom potpomogao zbližavanje Srba i Albanaca. Trebalo je da se napravi česma između dva sela, da multietnička voda poteče i da to bude dokaz multietničkog raja na Kosovu i Metohiji. Nije znao šta u izveštaj da stavi, nije mu se vraćalo u svoju domovinu, radije je hteo još jedan mandat u istočnom Timoru, u Nagornom Karabahu ili negde drugde, pa je molio za pomoć. Primer drugi, kada je Skupština Srbije 2003. godine raspravljala o situaciji na Kosovu i Metohiji, pa se ovde i te kako puno čulo o eskalaciji organizovanog kriminala i terorizma na podrčju Kosova i Metohije, reagovao je portparol UNMIK-a gospodin Derek Čepel. U njegovom saopštenju za javnost se upoređje broj ubistava, broj silovanja, broj oružanih pljački na Kosovu i Metohiji i u okrugu Stokholm, pošto su, otprilike, po veličini isti i po broju stanovnika približno isti. Kada pročitate to saopštenje za javnost, onda shvatite da je bezbednost mnogo više ugrožena u okrugu Stokholm nego na samom Kosovu i Metohiji. Zašto ovo pričam? Pričam zato što niti od strane albanskih političara, na moju veliku žalost, niti od strane predstavnika međunarodne zajednice, na moju veliku žalost, nije postojala volja da se suštinski rešavaju problemi na Kosovu i Metohiji. Inicijativa o multietničkoj česmi, multietničkoj vodi ili upoređivanje stepena bezbednosti u Stokholmu i u Prištini nije ništa drugo nego šminkanje mrtvaca. Kosovo, nažalost, danas jeste mrtvac, mrtvac ljudskih prava, ljudskih sloboda i mrtvac ostvarivanja osnovnih demokratskih principa iu političkom smislu, i u smislu kolektivnih prava i u smislu prava svakog pojedinca. Nama su potrebne posebne zaštitne mere za nealbansko stanovništvo na Kosovu i Metohiji. Te posebne zaštitne mere, opet na moju veliku žalost, ne predstavljaju standardi koji su proklamovani. Standardi za nas jesu prihvatljivi, ali nisu dovoljni, ne predstavljaju ni deseti deo onoga što je potrebno kako bi se Srbi zaštitili. Ovu inicijativu shvatam kao želju da se te posebne zaštitne mere utvrde i da se sa njihovim sprovođenjem otpočne. Normalno, ne postoji nijedna garancija da će ovo rešenje biti prihvaćeno od međunarodnih faktora u celini i odmah. Ne postoji, zato što međunarodni faktori, taman toliko ne znaju šta hoće, a znaju šta neće. Neće suštinski da raspravljaju o ovom problemu, jer ako raspravljate o suštini, morate pokrenuti pitanje odgovornosti, a ako se pokrene pitanje odgovornosti, onda će se doći do nekih imena koja su visoki dužnosnici u UNMIK strukturama i međunarodnim institucijama koje na Kosovu danas rade. Trebaće nam mnogo strpljenja, jer sprovođenje ovog plana nije u našim rukama. Mislim da Srbija treba da pokaže sve svoje demokratske kapacitete kako bi ovaj problem, uz saglasnost oko odluke koju ćemo danas doneti, rešavala postepeno i dugotrajno. Neću da govorim o tome da li će ovo rešenje biti prihvatljivo za albanske političare. Na moju veliku žalost, na svako pitanje, ovo rešenje, neko drugo rešenje, trivijalno pitanje, od strane albanskih kolega koji sede u Skupštini Kosova mi dobijamo odgovor da je jedini način da se sve na Kosovu reši da Kosovo postane nezavisno. Hajde da postavim jedno inverzno pitanje vezano za ono o čemu je gospodin Vučić pričao, a to je, da li, čak i da u Srbiji postoji većina da se Kosovu da nezavisnost, ono može postati nezavisno, ili bar može u kratkom roku; ne može. Zato što ta odluka i te kako zavisi i od stavova članica Saveta bezbednosti, a znam sigurno, bar kod tri od stalnih članica Saveta bezbednosti ne postoji saglasnost da se da nezavisnost onom entitetu koji će tu nezavisnost steći etničkim čišćenjem i nepoštovanjem Rezolucije koju je isti taj Savet bezbednosti usvojio. Na kraju, želim da kažem da za ovu inicijativu, a za koju ću glasati i koju će DSS svesrdno podržati, shvatam kao izraz straha. Izraz straha prema tome da Srba na Kosovu i Metihiji, ako se jedna energična politička akcija iz Beograda ne pokrene, više neće biti. Juče su dve kuće u Kosovskoj Vitini prodate, prošle nedelje su kuće u Lipljanu prodate. Mnogo je ljudi koji najavljuju da će već na leto, čim se završi školska godina, ako ne i oni, ono svoju decu sigurno prebaciti u Srbiju, jer na Kosovu ne postoje elementarne osnove bezbednosti za svakog čoveka pojedinačno, a pogotovo ne za one ljude koji nisu Albanci. Zato, i ako ćemo postepeno i u nekom dugoročnom vremenskom periodu ovaj plan i ovu inicijativu Vlade realizovati, mislim da sa jasno definisanom i jakom ofanzivom diplomatskog karaktera moramo već sutra da krenemo. Hvala.
Hvala vama. Molim predstavnika poslaničke grupe Demokratska stranka - Boris Tadić da uzme reč; reč ima narodni poslanik Bojan Pajtić.
Poštovani predsedniče, poštovani gospodine predsedniče Vlade, poštovana gospodo ministri, poštovane kolege narodni poslanici, sigurno je da tema Kosova i Metohije mora da bude mesto ili možda jedino mesto oko koga je neophodno u ovoj skupštini postići opšti konsenzus. Ne samo konsenzus u Skupštini, nego i nacionalni konsenzus svih političkih snaga. Nisam siguran da izjave da je ovo prvi plan koji predviđa konkretne mere za rešavanje problema Kosova i Metohija, pored rezolucija i deklaracija koje je ova skupština donosila, pored plana Savezne vlade iz 2001. godine koji je predviđao rešavanje tog problema u fazama, doprinosi toj vrsti konsenzusa. Nažalost, mehanizmi za rešavanje ovog problema nisu u našim rukama. Nažalost, Republika Srbija ima formalni, ali nema faktički suverenitet nad Kosovom i Metohijom. Postavlja se pitanje i formalnog suvereniteta, s obzirom da Rezolucija 1244 predviđa da su Kosovo i Metohija sastavni deo Srbije, ali i zajednice država Srbije i Crne Gore, a što je prilično neobična formulacija. Dakle, moramo svakako, u meri u kojoj možemo, da utičemo na raspoloženje međunarodne zajednice i na odluke Saveta bezbednosti, da preduzmemo diplomatsku ofanzivu, da svi zajedno pokušamo i da insistiramo na tome da se donese nova i aneks postojeće rezolucije, i da se problem Kosova i Metohija i zaštite srpskog naroda na Kosovu i Metohiji reši na najbolji mogući način. Demokratska stranka i njeni predstavnici učestvovali su u razgovorima sa predstavnicima Vlade prilikom definisanja predloga plana. Imali smo primedbe na rešavanje problema raseljenih lica, kako je predviđeno u inicijalnom dokumentu, tako i na zaštitu kulturne baštine. Uglavnom, većina naših primedaba bila je pozitivno usvojena i naročito je važno naglasiti da Republika Srbija ima obavezu ne samo prema svom stanovništvu, ne samo prema zaštiti srpskog nacionalnog identiteta prilikom zaštite spomenika kulture i kulturne baštine na Kosovu i Metohiji, nego i prema samom Unesku. Visoki Dečani su kandidat za listu svetske kulturne baštine, Studenica se već nalazi na toj listi, ali i Visoki Dečani koji se nalaze na Kosovu jesu kandidat i Republika Srbija je obavezna prema Unesku da zaštiti tako kulturnu baštinu svetskog značaja kakvi su Visoki Dečani. Nedovoljno su konkretne mere za povratak raseljenih lica. Ovaj dokument je dovoljno obiman da je mogao da predvidi koji su tu koraci koje će Vlada preduzeti da bi se raseljena lica vratila, a vidimo po dokumentu da ih ima preko 200.000. Dakle, šta tu konkretno, u okviru budžetskih mogućnosti, u okviru tehničkih, u okviru finansijskih mogućnosti može Republika Srbija da učini i da omogući Srbima sa Kosova i Metohije, a koji se nalaze trenutno na teritoriji Srbije bez Kosova i Metohije, da se vrate na svoja ognjišta ili da se vrate u okvire ove srpske autonomne zajednice, ukoliko bude postojala mogućnost da takvu zajednicu konstituišemo. Odluke Glavnog odbora Demokratske stranke obavezuju nas da glasamo za ovakav dokument. Mi smo, posle događaja 17. marta, vrlo jasno i decidno rekli da ustanovljavanje političke autonomije, dakle i teritorijalne autonomije, odnosno administrativne celine u kojoj bi se našli Srbi sa Kosova i Metohije, jeste preduslov za zaštitu fizičkog integriteta srpskog naroda na Kosovu i Metohiji i jeste pravni i institucionalni okvir za zaštitu našeg stanovništva na Kosovu i Metohiji. Mi ćemo zbog toga što se ovakva autonomna zajednica predviđa podržati ovaj akt. Naročito je važno da se kroz ovaj akt predvidi da i represivni mehanizmi, a i videli smo da su nabrojani represivni mehanizmi, bezbednost, pravosuđe, unutrašnji poslovi, koncentrišu upravo na nivou te autonomne zajednice. To je ključni momenat. Dakle, nema razgovora o standardima, političkim pravima, međunarodnim konvencijama, ako je neposredna egzistencija ljudi dole ugrožena. Zato je neobično važno da bezbednost i pravosuđe budu koncentrisani upravo u rukama onih koji će moći da zaštite fizički integritet srpskog naroda na Kosovu i Metohiji, odnosno onom delu koji se nalazi u autonomnoj zajednici. Neobično je važno da i svojinski odnosi budu regulisani na tom nivou i videli smo da je privatizacija na teritoriji Kosova i Metohije prethodnih godina vršena na takav način da je potpuno ignorisana činjenica da su u Kosovo i Metohiju posebno građani Srbije prethodnih decenija ulagali svoja sredstva, ulagali sredstva Republike Srbije i drugih republika, ali dominantno Republike Srbije, zbog toga što je Kosovo uživalo status područja koje nije bilo dovoljno razvijeno, odnosno nedovoljno razvijenog područja. Ta činjenica je potpuno ignorisana i brutalna privatizacija koja se vršila na teritoriji Kosova i Metohije u potpunosti je tu činjenicu ignorisala, kao što je ignorisala i svojinska prava Srba na Kosovu i Metohiji, koji su bili dominantni vlasnici nepokretnosti u drugoj deceniji 20. veka na Kosovu i Metohiji. Multietničnost, odnosno mogućnost da i goranska, romska, bošnjačka zajednica uživaju neku vrstu teritorijalne autonomije takođe je obaveza Republike Srbije; dakle, Republika Srbija treba da zaštiti i druge zajednice koje se nalaze na Kosovu i Metohiji i koje su nealbanskog nacionalnog porekla, zbog toga što su svi oni građani Republike Srbije i zbog te garancije će se insistirati na ostvarenju i takve vrste autonomije. Zapravo, ovo predstavlja vrlo jasno opredeljenje ovog parlamenta da su Kosova i Metohija sastavni deo Republike Srbije i da su svi građani Kosova i Metohije u isto vreme i građani Republike Srbije. Smatramo da je bilo potrebno spomenuti u ovom dokumentu i naše opredeljenje za ulazak u "Partnerstvo za mir", odnosno ovakvim dokumentom opredeliti se da je potrebno ući u tu međunarodnu asocijaciju. Neobično je važan i mnogo bi poboljšao našu vojnu i bezbednosnu poziciju u svetu ulazak u takvu asocijaciju. Videli smo da, nažalost, nemamo mogućnost da intervenišemo kada je naš narod najugroženiji na Kosovu i Metohiji i da moramo da se oslonimo na međunarodne vojne snage još uvek. Ovakvo opredeljenje bi sigurno doprinelo boljem statusu i položaju Republike Srbije u odnosu na zaštitu Srba na Kosovu i Metohiji. Tri načelna stava je ovaj plan ispoštovao, dakle činjenicu da su Kosovo i Metohija sastavni i neotuđivi deo Srbije i zajednice država Srbija i Crna Gora, da je opredeljenje za opstanak, bezbednost i povratak Srba imperativnog karaktera i da se moraju pružiti institucionalne garancije za položaj i zaštitu Srba, a to nas je dovelo do jednoglasnog zaključka u poslaničkom klubu da treba da podržimo ovaj dokument. Hvala.
Hvala vama. Reč ima narodni poslanik Dušan Petrović. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo poslanici, gospodine predsedniče Vlade, poštovana gospodo ministri, želeo bih da nekoliko bitnih stvari po mom mišljenju istaknem. Ključna politička činjenica jeste da danas u Srbiji postoji političko saglasje oko toga šta država Srbija predlaže kao politiku za unapređenje rešavanje kosovskog pitanja. Ovo političko saglasje mislim da predstavlja elementarnu političku pretpostavku da svoju nacionalnu i političku energiju uspemo da fukusiramo na ostvarenje svojih državnih i nacionalnih ciljeva. U ovom trenutku to je stabilizovanje prilika u kojima se nalaze naši građani n Kosovu i Metohiji i stvaranje preduslova za što brži povratak raseljenih lica koja su sa Kosova otišla posle događaja koji su se zbili 1999. godine. Podsetio bih ovaj parlament na to da je predsednik Demokratske stranke Boris Tadić bio ministar odbrane u vreme kada su se desilo poslednje pogoršanje prilika na Kosovu i Metohiji i eskalacija koju su organizovali albanski teroristi. Dobro organizovana i sprovedena vojno-diplomatska ofanziva uspela je da otkloni najveći deo mogućih štetnih posledica koje su iz tih događaja mogle da proizađu po Srbe koji sada žive na Kosovu i Metohiji i da stabilizuje prilike u kojima se država Srbija, kada je ovo pitanje na dnevnom redu, nalazi. I danas u Vašingtonu i Njujorku, iako opozicioni prvak, Boris Tadić izlaže ono što predstavlja temelj naših državnih i nacionalnih stavova, pokušavajući da bitne činioce međunarodne politike ubedi u opravdanost ovakvih stavova i to će činiti i narednih dana kada se bude našao u Briselu. Druga bitna činjenica jeste da ovaj plan uspostavlja realističan odnos prema instrumentima koji našoj državi stoje na raspolaganju da bi, koliko je to moguće, uspešno vodila politiku prema kosovsko-metohijskom pitanju. Po mom mišljenju, suština je da plan sadrži proceduru za ostvarivanje ciljeva koji su njime predviđeni, kao što je donošenje nove rezolucije Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija. Mislim da će ovaj dokument, kada danas bude usvojen u ovom parlamentu, predstavljati i formalni, ali i stvarni kraj za bilo koga u Srbiji, za bilo koju ozbiljnu političku formaciju, vođenja demagoške politike, koja je zbog izgleda da pridobije po nešto glasova na izborima u Srbiji, bila spremna da širi iluzije o tome da je bilo šta na Kosovu i Metohiji moguće učiniti politikom sile. (Poslanici SRS napuštaju salu, 14,09 časova.) Sa druge strane, namera države Srbije da kroz rezoluciju Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija ostvari svoje nacionalne i državne ciljeve označava nužnost prihvatanja svih onih elemenata koji podrazumevaju ostvarivanje i preuzimanje obaveza koje proizilaze iz Povelje Ujedinjenih nacija. Da bismo tako našim opravdanim, državnim i nacionalnim ciljevimadali snagu argumenata i povećali izglede na uspeh naše nacionalne i državne politike. Treća važna stvar jeste sadržina dokumenta koja bi trebalo da dovede do implementacije politike koja je u ovom planu predložena, pre svega, zaštita života, zaštita slobode kretanja, ali i zaštita prava, koja podrazumeva sprovođenje i stvaranje uslova za ostvarenje održivog privrednog sistema za Srbe na Kosovu i Metohiji, ali isto tako i ostvarenje svih drugih elemenata koji čine normalan, civilizovan život jedne zajednice u 21. veku, što podrazumeva ostvarenje ingerencija u oblasti zdravlja ili zdravstva, kulture, prosvete i svega drugog. Na samom kraju, mislim da usredsređenje celokupne, kao što rekoh na početku, političke i nacionalne energije, na povećanju izgleda da svoje državne i nacionalne ciljeve, za koje mislim da je njihova suština data u predlogu ovog plana, otvoriće mogućnost državi Srbiji da svojim građanima, Srbima na Kosovu i Metohiji, u kratkom vremenu otvori mogućnost za normalan život, a da raseljenim licima sa Kosova otvori priliku da se svojim kućama što pre vrate i da uspostave i ostvare onakav život kakav civilizovan i napredan svet u Evropi u 21. veku mora da ima. Hvala vam najlepše.
Molim predstavnika poslaničke grupe G17 plus da uzme reč. Ima reč narodni poslanik Goran Paunović.
Poštovane dame i gospodo, dobar plan je ostvariv plan. Mi danas imamo priliku da vidimo jedan plan Vlade koji je dosta ambiciozan, ali i ostvariv, ukoliko zaista budemo želeli da ga ostvarimo. Problem Kosova i Metohije nas muči decenijama. Pokušavali smo da ga razrešimo na razne načine. Politika, i način na koji je ona vođena, kreće se od loše dokatastrofalne. Devedesetih godina smo imali kulminaciju te katastrofalne politike i 1999. godine smo izgubili instrumente kako da sprovodimo politiku na Kosovu i Metohiji. Mi danas pokušavamo da zaštitimo interese države Srbije i naših građana na Kosovu i Metohiji. Mislim da smo posle pet godina, od te 1999. godine, konačno prihvatili realnost. Mi konačno pred naše građane, pred međunarodnu zajednicu izlazimo sa konkretnim planom koji ćemo pokušati da sprovedemo i uspećemo u tome samo ukoliko sve državne institucije, sve političke stranke u ovoj zemlji shvate da je to jedini mogući način, kako bi se, sprovođenjem ovog plana, zaštitili interesi građana na Kosovu i Metohiji. (Poslanici SRS se vraćaju u salu.) Nije vreme za takmičenje političkih partija o tome šta će ko bolje reći o Kosovu i Metohiji, konačno je došlo vreme da jedni drugima kažemo ša možemo da uradimo za Kosovo i Metohiju. Mi imamo jako malo instrumenata u ovom trenutku u rukama. Naš glavni instrument je upravo međunarodna zajednica. Jedino što možemo i moramo uraditi, to je da pokušamo da što bolje profilišemo naše interese pred međunarodnom zajednicom, da uverimo međunarodnu zajednicu da su interesi Srba na Kosovu i Metohiji, interesi međunarodne zajednice. Mi konačno imamo prestanak unisonog gledanja na stvarnost na Kosovu i Metohiji. Tu priliku moramo iskoristiti. Znači, ukoliko se suočimo sa realnošću, ukoliko budemo smogli snage da nešto zaista i uradimo za Kosovo, a ne da o njemu samo lepo govorimo, nije nam interes da pridobijemo ono malo glasača što je ostalo na Kosovu i Metohiji, već da zaista tim ljudima pomognemo i to je jedini istinski cilj ove države. Diplomatija ove zemlje, sve državne institucije, svi političari u ovoj zemlji moraju sa ovim planom ići pred predstavnike međunarodne zajednice, uveravati ih strpljivo korak po korak da je to plan koji nudi najbolje rešenje za sve. To je jedina formula koja garantuje uspeh. Još važnije od ovoga, Srbija mora imati stabilne političke odnose, Srbija mora biti ekonomski stabilna i napredna zemlja. Srbija mora postati deo evropskih i evroatlanskih integracija. Jedino takva Srbija ima snagu, ima kredibilitet pred međunarodnom zajednicom i pred sopstvenim građanima da zaštiti sve svoje interese, pa i interese na Kosovu i Metohiji.
Reč ima narodni poslanik Ksenija Milivojević.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predstavnici Vlade, imamo danas u Skupštini Srbije, posle dugo vremena i posle više uzaludnih pokušaja da nešto učinimo kada je reč o Kosovu i Metohiji, jedan konkretan plan, uz sve ograde i sve moguće primedbe. Jer, naravno, nijedan plan ne može biti savršen i mi sami nećemo moći da ga sprovedemo, odnosno biće nam neophodna pomoć međunarodne zajednice. Ono što mene kao poslanika u ovoj skupštini i kao građanina raduje je to što prvi put Srbija je ta koja izalazi sa određenom, vrlo konkretnom i inicijativom koja se suočava sa realnošću. Imala sam utisak da prosto dugo vremena nismo bili spremni da prihvatimo realnost, posebno kada je reč o Kosovu i Metohiji i pročitavši ovaj plan, ono što je meni ulilo jednu vrstu optimizma je upravo činjenica da konačno stajemo i sami, pred sobom i pred međunarodnom zajednicom, sa planom koji je realno ostvariv. Naravno da ne možemo očekivati da će on biti odmah prihvaćen i to je nešto sa čim treba da se suočimo, odnosno na šta treba da budemo spremni, ali sa druge strane moramo nastaviti da insistiramo na tome da imamo legitimno pravo da donesemo plan koji se odnosi na deo naše teritorije. S jedne strane to će u velikoj meri da utiče u pozitivnom smislu, naravno i na naš položaj u međunarodnoj zajednici, kako god ta međunarodna zajednica u prvom momentu bude reagovala na ovaj plan, a sa druge strane to je jedini način da zaštitimo naše sugrađane na Kosovu i Metohiji i da obezbedimo njihov opstanak. Dva su osnovna instrumenta kojima to možemo da obezbedimo, a upravo su sadržana u ovom planu. Jedan je političko-teritorijalna autonomija, gde je upravo teritorijalna autonomija ono suštinski važno za opstanak i Srba na Kosovu i Metohiji, drugog nealbanskog stanovništva i za opstanak same Srbije na Kosovu i Metohiji. Dakle, mi se time pre svega suštinski ne odričemo Kosova kao dela svoje teritorije. Neću naravno da kažem da smo to činili i do sada, ali prosto činilo se da nismo potupno spremni da u tom smislu nešto konkretno i preduzmemo, integrišemo sa druge strane Srbe na Kosovu u institucije, pre svega institucije autonomije, ali i kroz saradnju sa međunarodnom zajednicom i u ostale institucije, ali i prema onim načelima koja obezbeđuju poštovanje ljudskih prava i svih međunarodno priznatih standarda. Ono što mi se čini najbitnijim, a upravo je vezano za ovaj deo plana je to da mi time zaista pokazujemo da nam je stalo da zaštitimo naše sugrađane na Kosovu i Metohiji. Nedavno sam bila u prilici da prisustvujem jednoj međunarodnoj konferenciji u Tirani, u kojoj smo se suočili sa nečim što nas nije previše iznenadilo,a to je da sve one delegacije iz regiona u kojima su se nalazili i predstavnici Albanaca, bilo da je to bila makedonska delegacija sa predstavnicima Albanaca, bilo da je bila albanska delegacija, suštinski, i to javno kažu, podržavaju nezavisnost Kosova. Onda je prosto neobično, u najmanju ruku, da se nama prigovara što podržavamo svoje, odnosno mi smo se zapitali zašto je toliko neprirodno da Srbija podržava Srbe sa Kosova. Postavili smo jedno logično pitanje: zašto je neprirodno da Srbija podržava Srbe sa Kosova i da želi potpuno legitimno da obezbedi opstanak, odnosno da ih u poptunosti zaštiti i da ih zadrži na Kosovu i Metohiji. Dakle, ovaj plan daje upravo odgovor na to pitanje i zbog toga smatram da je zaista neophodno usvojiti ga. Drugi bitan aspekt plana je pitanje rešenja statusa, odnosno rešenja pozicije Srba u tzv. enklavama, odnosno u onim delovima u kojima ne postoje uslovi za funkcionisanje teritorijalne autonomije. Ono je rešeno kroz formulisanje, odnosno formiranje personalne i kulturne autonomije, kako bi oni mogli nesmetano i normalno u tim područjima da žive i funkcionišu. Činjenica je da nije hrabrost otići na Kosovu i Metohiji, nije hrabrost otići u enklavu, hrabrost je živeti tamo i da bi mi mogli da se toj hrabrosti samo divimo i da je poštujemo, što inače činimo, da bi mogli da obezbedimo i njeno trajanje, odnosno da bi taj život mogli da obezbedimo, ovakva autonomija je apsolutno neophodna. Dakle, suština samog plana je da se postojanje Srba na Kosovu i Metohiji ne sme dovesti u pitanje i da se mora pokazati da je ono istorijska činjenica, odnosno da je u tom smislu Kosovo neotuđivi deo srpske teritorije i da to nikada ne sme da prestane da bude, ma gde mi živeli, ma gde mi bili. Takođe, neophodan je naravno i konsenzus svih političkih stranaka po ovom pitanju, jer ponavljam još jednom, ovo nije i ne sme da bude stranačko pitanje, kao što ni mnoga druga pitanja ne smeju biti takva i ne smemo dozvoliti da građani Srbije u bilo kom trenutku osete da su stranački interesi jednostavno prevazišli one državne, koji zapravo i jesu suštinski.
Molim predstavnika poslaničke grupe SPO-NS da uzme reč. Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević.
Poštovani gospodine predsedniče, poštovani gospodine predsedniče Vlade, ministri i poštovani kolege poslanici, govoriću vrlo kratko. Govoriću i kao član Odbora za Kosovo i Metohiju i u prošlom i u ovom sazivu. Najpre hoću da kažem da u potpunosti podržavam izlaganje gospodina Dušana Prorokovića i mislim da je on bio preblag u onome što je hteo da kaže. U prošlom sazivu bio sam u delegaciji od šest narodnih poslanika koji su obišli za tri dana Kosovo i Metohiju. Ono što sam video tamo me dodatno oneraspoložilo. Neću da govorim o planu za političko rešavanje na Kosovu i Metohiji, jer je jasno svima i iz rasprave tokom jučerašnjeg i današnjeg dana da će svi prisutni poslanici i svi pripadnici svih poslaničkih grupa u Skupštini Srbije glasati za ovaj plan. Hoću da kažem ono što se po mom mišljenju tiče i običnog čoveka, običnog Srbina na Kosovu i Metohiji. Vidim na 15. strani ovog plana da je preduslov da se usvoji nova rezolucija Saveta bezbednost da bi se ovaj plan ili makar neki delovi ovog plana pripremili. Šta je nama uraditi, šta je Vladi, šta je Odboru za Kosovo i Metohiju uraditi dotle? Šta možemo da uradimo danas? Danas možemo da pomognemo manastiru "Sveti Arhangeli". Ministar vera i mnogi poslanici su upoznati sa tim. Dovoljan je jedan potpis, jedan potez ruke, a tvrdim da za toliko novca ima. Možemo da predložimo Vladi, predsedniku Vlade, potpredsedniku Vlade zaduženom za ekonomski deo, da nam u roku od sedam dana dostave predlog zakona kojim će se dodatno oporezovati svaka paklica cigareta popušena dnevno u Srbiji sa jednim dinarom, samo jednim dinarom, i svaki Srbin na Kosovu dobiće mesečno 100 evra. Da li je to nadnica za strah tih ljudi koji još uvek žive dole na Kosovu i Metohiji, ili je to naš žal i tuga za Kosovom i Metohijom ili je to samo naša želja da pokušamo bilo kako da im pomognemo, da im se zahvalimo što nam još uvek čuvaju ponos, dostojanstvo i obraz koji smo izgubili u ovih pet godina. Molim Vladu da obrati pažnju na rad skupštinskog Odbora za Kosovo i Metohiju. Tamo su dostavljeni neki izveštaji nekih državnih institucija i nisu na tom Odboru za Kosovo i Metohiju usvojeni. Mislim da to nije nimalo naivno i da će biti preblago da kažem da sam očekivao da će Vlada Republike Srbije reagovati na to što nadležni skupštinski odbor nije usvojio izveštaj o radu Koordinacionog centra za Kosovo i Metohiju, a to je državni organ, državna institucija koja je u ovih pet godina bila najvažnija ili je makar trebalo da bude najvažnija da se pomogne Srbima na Kosovu i Metohiji. Dakle, zaista me hrabri jedinstven stav svih političkih stranaka koje su zastupljene u ovom sazivu Parlamenta, ali znam da će iz raznoraznih razloga svi u sličnim dokumentima uvek ovako glasati. A šta će naš narod dole na Kosovu. Kažem vam da ima mnogo malih stvari koje mogu još danas da se učine. Obišao sam sredine gde ljudi, ako izuzmemo bezbedonosne prilike koje će se teško popraviti, možda i ne žive tako loše, ali postoje sredine na Kosovu i Metohiji gde ljudi bukvalno gladuju. To možemo i bez ovog plana za političko rešavanje. To su velike teme i velike politike koje mogu da razumeju ministri, predsednici vlada, šefovi političkih stranaka, ali naš običan čovek na Kosovu i Metohiji može da razume pomoć koja će mu stići danas ili sutra. Tvrdim da novca za to ima. Još jednom podržavam plan za političko rešavanje situacije na Kosovu i Metohiji i molio bih premijera da se izjasni o predlogu koji sam dao da nam se u roku od sedam dana podnese predlog kojim bi se oporezovala svaka popušena paklica cigareta još od 30. aprila i da to bude jedan fond iz koga će svaki Srbin na Kosovu i Metohiji, koji živi dole, koji još uvek opstaje na Kosovu i Metohiji, dobijati jednu nadnicu za strah.
Reč ima narodni poslanik Veroljub Stevanović, a mislim da je svima jasno da ovu sednicu vodimo bez mogućnosti izjašnjavanja o onome što nije tema sednice.
Gospodine predsedniče, gospodine predsedniče Vlade, potpredsedniče, ministri, dame i gospodo poslanici, usuđujem se da kažem da je pred nama neko bolje vreme, ne samo zato što je atmosfera u Skupštini drugačija od one u prethodnoj, zaista jeste, i ne samo po ovako važnim pitanjima nego i po drugim pitanjima, nego zbog toga što pred ovu skupštinu dolaze zaista kvalitetni dokumenti. Jedan od tih je i ovaj. Mi smo imali ranije zaključke, planove i izveštaje. Recimo, prošle godine 17. marta jedan koji u šest tačaka predviđa poboljšanje stanja na Kosovu, ali ne donosi to poboljšanje jer nije celovit i nije usvajan na ovaj način. Mi smo nedavno usvojili Rezoluciju o Kosovu, time obavezali Vladu Republike Srbije i dobili smo dokument. Mi danas treba da donesemo ili usvojimo odluku o utvrđivanju plana za političko rešenje sadašnje situacije na Kosovu i Metohiji. Ovom odlukom utvrđuje se plan za političko rešenje sadašnje situacije na Kosovu i Metohiji. Ovom odlukom se obavezuje Vlada Republike Srbije da u vođenju politike Republike Srbije i vršenju drugih Ustavom i zakonom utvrđenih nadležnosti u odnosu na Kosovo i Metohiju polazi od ovog plana za političko rešenje sadašnje situacije na Kosovu i Metohiji. Ovom odlukom se obavezuju i drugi državni organi da, kada je u pitanju Kosovo i Metohija, postupaju po ovom planu. Ova odluka ili ovaj plan za političko rešenje sadašnje situacije na Kosovu i Metohiji predstavlja okvir za eventualne razgovore o teritorijalnoj autonomiji na Kosovu i Metohiji sa predstavnicima međunarodne zajednice na Kosovu i Metohiji i izvan nje. Konačno, dame i gospodo, ovaj dokument ili ovaj plan bukvalno obavezuje sve nas. Suština je da plan za političko rešenje sadašnje situacije na Kosovu i Metohiji, koji se izlaže u ovom dokumentu, polazi od postojećeg stanja da je Kosovo i Metohija deo Republike Srbije pod civilnom i vojnom upravom Ujedinjenih nacija. Dokument ne ulazi u pitanje statusa Kosova i Metohije, koji je utvrđen u Rezoluciji 1244 Saveta bezbednosti. Ovim planom se utvrđuje teritorijalna autonomija, dakle sasvim novo rešenje, jer je dosadašnja teritorijalna organizacija pokrajine pokazala neuspeh političke i administrativne organizacije jednog multietničkog, ali i duboko podeljenog društva. U planu se, i to želim posebno da pročitam, pored ostalog, kaže da Narodna skupština Republike Srbije smatra jedino realnim, razumnim, ali i pravednim stvarno i delotvorno razvijanje preduslova za multietičnost na Kosovu i Metohiji. Uslov za to je otklanjanje svih mogućnosti za ponavljanje progona i nasilja prema Srbima, kao i podjednako važno suštinsko omogućavanje interno raseljenim licima da se u Pokrajinu vrate. Neprihvatljivo je odlaganje povratka prognanih usled nedostatka bezbednosti i slobode kretanja. Bezbednost ljudi, zaštita njihovih života i imovine uslovljena je životom i opstankom u svojoj etničkoj zajednici danas na Kosovu i Metohiji. To zahteva primarnu teritorijalnu organizaciju Pokrajine, koja omogućava teritorijalnu autonomiju srpske, ali i drugih zajednica koje za to izraze želju. Područja buduće autonomije činile bi opštine, delovi opština i naselja u kojima su Srbi pre izgona 1999. godine bili većina stanovništva. Te teritorije bi obuhvatale poljoprivredno zemljište i ostale površine koje su bile u vlasništvu Srba pre rata 1999. godine. Teritorijalnu autonomiju Srba na Kosovu i Metohiji činilo bi pet teritorijalnih celina ili oblasti, i to centralno-kosovska, severno-kosovska, kosovsko-pomoravska, šarplaninska i metohijska oblast. Najznačajniji verski objekti i spomenici, kao i kulturni i istorijski spomenici srpskog naroda, koji bi prostorno mogli da se nađu ili povežu sa predloženim oblastima, predstavljali bi njihov deo. Oni koji to ne bi mogli, zahtevali bi odgovarajuće garancije države Srbije, međunarodne garancije i efektivnu fizičku zaštitu. Pomenute oblasti bi sačinjavale region koji bi bio politički i pravni nosilac teritorijalne autonomije u okviru Kosova i Metohije. Ovaj plan predviđa dvostruku zaštitu srpske zajednice na Kosovu i Metohiji putem teritorijalne autonomije i putem kulturne i personalne autonomije. Ovo je suština svega. Na područjima na kojima Srbi čine kompaktnu populaciju obrazuje se teritorijalna autonomija u obliku regiona sa jedinstvenim pravnim nadležnostima i institucijama. U oblastima prava i nadležnosti građani bi raspolagali zakonodavnom, izvršnom i sudskom vlašću i ovo je suština predloga. Organi teritorijalne autonomije su skupština regiona, izvršno veće regiona, organi uprave i sudovi. Skupština regiona je najviši predstavnički zakonodavni organ teritorijalne autonomije. Izvršno veće regiona je nosilac izvršne vlasti. Sudstvo - region ima pored zakonodavne i izvršne vlasti i sudsku vlast, koja deluje u oblastima koje čine jedan region. Odnos privremenih institucija samouprave i regiona biće normativno uređen, tako da se regionu obezbedi visoki stepen autonomije u odnosu na privremene institucije. To se ostvaruje utvrđivanjem širokog kruga izvornih i prenetih nadležnosti u kojima region samostalno i autonomno postupa. Promena statusa, što je bitno, teritorijalne autonomije regiona nije moguća bez saglasnosti najmanje dve trećine od ukupnog broja poslanika u regionu. U slučaju sukoba nadležnosti između organa regiona i privremenih institucija samouprave, odlučuje posebno veće Vrhovnog suda Kosova i Metohije, a njega čine troje sudija, jedan Srbin, jedan Albanac, jedan međunarodni sudija koga imenuje specijalni predstavnik generalnog sekretara. Želim posebno na kraju da podvučem ono što je dotaknuto ili rečeno, a to je postupak ustanovljavanja. To je nova rezolucija Ujedinjenih nacija, koja po svojim ciljevima i sadržini nije nova rezolucija Saveta bezbednosti Ujedinjenih nacija i ne bi zamenila Rezoluciju 1244, već bi je samo dopunila. Usvojeni tekst Statuta Srpske autonomne zajednice na Kosovu i Metohiji, posle odgovarajućih konsultacija legitimnih predstavnika svih zainteresovanih strana, proglasio bi odgovarajućom uredbom specijalni predstavnik generalnog sekretara Ujedinjenih nacija. Dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je izuzetno važan dokument, vrlo celovit, čija primena jedino možeda dovede do rešenja problema koji muče i nas, i one oko nas i one daleko od nas, a naravno, najviše nas. Ovaj plan je polaz, osnov i obaveza za sve. Svi ga se moraju pridržavati i on se samo može, eventualno, dograđivati, kako to vreme i prilike budu zahtevale. Nadam se, dame i gospodo poslanici, kako na početku rekoh, da ulazimo u novo vreme, u bolje vreme u kome ćemo konačno rešiti pitanje Kosova i povratiti Srbe u domove iz kojih su zverski proterani. Hvala.
Hvala vama. Molim predstavnika poslaničke grupe SPS da uzme reč. Reč ima narodni poslanik Ivica Dačić, izvolite.
Dame i gospodo poslanici, tema Kosova i Metohije je, nažalost, naša zajednička tragedija i mislim da smo predugo vremena potrošili pričajući o ovoj temi, opterećeni raznim partijskim i ideološkim neslaganjima, optužujući jedni druge za ono što se, nažalost, može nazvati konstantom albanske politike na Kosovu i Metohiji, i to ne samo u protekloj deceniji, nego i u proteklih nekoliko decenija, pa čak, kako kažu naši istoričari, u proteklih nekoliko vekova. Ta konstanta jeste jedna stalna, jedinstvana i uporna želja Albanaca da stvore nezavisno Kosovo i Metohiju, odnosno nezavisno Kosovo, kako oni kažu, i to putem terorizma. Naravno da ovi nemili događaji, kao i oni koji su se dešavali uprotekloj i u nekoliko proteklih decenija – jer mogli ste da vidite pre nekoliko dana TV emisije iz 80-tih godina, ako bi ih neko gledao, ako ne bi znao o kojoj godini se radi, mogao bi da zaključi da je isti problem i ista tema vezana i za dešavanja od 17. i 18. marta ove godine –jesu nastavak politike etničkog čišćenja Srba i drugih nealbanaca na Kosovu i Metohiji. Cilj te politike jeste nezavisno Kosovo i Metohija. Cilj te politike koja se ostvaruje putem terorizma, putem etničkog čišćenja, jeste da na Kosmetu više nema Srba. Da su to ostvarili, da na Kosovu nema Srba, danas mi ne bismo imali o čemu ovde da raspravljamo. Zato mislim da mi svi zajedno ovde, kao poslanici Narodne skupštine Republike Srbije, najvišeg zakonodavnog tela u Republici Srbiji, mi koje je izabrao narod, treba da odamo priznanje i zahvalnost svim Srbima i drugim nealbancima koji su i pored ovog terorizma i etničkog čišćenja ostali da žive na Kosovu i Metohiji, svesni da to može biti opasno i po njihov život. Takođe, mislim da treba svi da odamo priznanje i poštovanje onima koji su dali svoje živote za odbranu svog naroda i svoje države, ne samo u proteklih nekoliko nedelja i meseci, nego i u svim borbama za slobodu srpskog naroda i za opstanak Srba na Kosovu i Metohiji. Moram da iskoristim ovu priliku i da podsetim da je posle jednog određenog perioda ćutanja o tome, potrebno da se i danas kaže i oda zahvalnost onima koji su branili Kosovo i Metohiju i onda kada smo bili izloženi bombardovanju. Nažalost, protekli događaji su bili otrežnjenje za mnoge; ne za sve, ali za mnoge jesu. Ako je takav proces uopšte moguć, jasno je da je došlo do određenog otrežnjenja i onih koji su godinama govorili, opterećeni naslagama odnosa prema prethodnoj ili pretprošloj vlasti, da je problem na Kosovu i Metohiji problem u nedostatku ljudskih prava Albanaca. Nažalost, ima i nekih u novoj vlasti koji nastavljaju kontinuitet jedne takve politike i onoga što je govoreno u prethodnom režimu, koji su i sada izjavili ono što Karla del Ponte pokušava da dokaže Srbima na Kosovu i Metohiji, a to je da su vršili genocid nad Albancima. Apsolutno je netačno da je srpska država i srpski narod kolektivno, organizovano i sistematski vršio genocid nad Albancima na Kosovu i Metohiji. Vlada Srbije je rekla drugačije. Napisali ste u ovom planu, napisali ste u Rezoluciji koju smo ovde jednoglasno usvojili, da je ovo nastavak politike etničkog čišćenja prema Srbima, koja je vođena i u prethodnom periodu. Takođe, podsetio bih, kao što znate da je i u vreme bivše SFRJ, a i u vreme SRJ uloženo više od 20 milijardi dolara u Kosovo i Metohiju, da je naša Republika, Republika Srbija, predložila i u samom Rambujeu najviši stepen autonomije koji igde na svetu postoji, da je prihvaćeno i međunarodno prsisustvo, ako bi se potpisao taj politički sporazum o Kosovu i Metohiji. Jedino šta je bilo sporno, to je bio referendum, odnosno pravo da "Kosovari", kako su ih oni zvali, izvrše referendum posle tri godine. Da je to prihvaćeno u Rambujeu, dame i gospodo, mi koji sedimo ovde treba da budemo svesni da bi se to desilo 2002. godine. Danas na Kosovu ne bi bilo Srba, danas bi Kosovo bila nezavisna država, jer bi taj ishod referenduma, svima je jasno, bio takav da bi Kosmet bio nezavisna država. Posle dužeg niza perioda prećutkivanja, ponovo smo počeli da govorimo o fenomenu Kosova i Metohije kao problemu terorizma. Podsetio bih da u prvim deklaracijama posle 5. oktobra smo se nekako ustručavali da kažemo da je to terorizam. Čak je bilo sporno da kažemo i nekako smo došli do te formulacije da je to ekstremizam, kako ne bismo uvredili predstavnike međunarodne zajednice. Danas je jasno da je na Kosovu i Metohiji i terorizam i etničko čišćenje. Jasna je i sama gospođa Ranta, koja je bila patolog u slučaju "Račak". Ona je sama priznala da je slučaj "Račak" isfabrikovan. Podsetio bih da su "Markale" bile isfabrikovane da bi se bombardovali Srbi u Republici Srpskoj, a "Račak" je bio isfabrikovan da bi bombardovanje Kosova i Metohije usledilo, odnosno Republike Srbije. Takođe, moram da kažem da mislim da je bio pogrešan potez i amnestija albanskih terorista i separatista iz srpskih zatvora, od kojih su mnogi koji su pušteni iz zatvora kasnije učestvovali u terorističkim akcijama na Kosovu i Metohiji. Dalje, greška je bila i prenos nadležnosti na privremene institucije samouprave, odnosno Kosmeta. Loše je što smo se i mi ponekad u ovoj skupštini pozitivno izjašnjavali i ocenjivali to kao pozitivan akt. Zatim, mi smatramo da je priča o multietničkom Kosmetu doživela krah. Ovih dana, da ironija bude veća, u svetu se promovišu principi standardi pre statusa. Koji su to standardi koji su na Kosovu trenutno važeći? Nema na Kosmetu multietničkog Kosmeta zato što Albanci ne žele da žive u miru sa Srbima. Za rešenje kosovskog problema za Albance je potrebno da na Kosovu više nema Srba. Ovo što se dešava na Kosmetu je direktna posledica nesprovođenja Rezolucije 1244. Ta Rezolucija, podsetiću, ima obavezujući karakter. Ona je doneta na osnovu glave sedam Povelje Ujedinjenih nacija. Ona nije bila ni pobeda, ni kapitulacija. Da je bila pobeda, ne bi se dešavalo ovo što se sada dešava na Kosmetu. Ali, da je bila kapitulacija, ne biste je danas svi ovde spominjali kao jedinu slamku spasa za Srbe na Kosovu i Metohiji. Ona nije bila ni pobeda, ni kapitulacija, ona je bila rezultat i posledica bombardovanja naše države i našeg naroda. Oni koji su insistirali da se Rezolucija donese – međunarodna zajednica, oni danas ne poštuju tu rezoluciju. Podsetio bih da u toj rezoluciji piše: mir i bezbednost za sve građane, razoružanje terorista, povratak izbeglica i raseljenih lica, povratak jugoslovenskog osoblja vojske i policije po određenim namenama i, naravno, suštinska autonomija za Kosovo i Metohiju. Od 280.000 raseljenih lica sa Kosova i Metohije, svega se 2% vratilo u Pokrajinu. Na Kosovu je ostalo da živi još oko 215.000 nealbanaca, od toga 150.000 Srba. Od dolaska KFOR-a i UNMIK-a bilo je 7.000 terorističkih napada na Kosovu, ubijeno je više od 1.200 Srba, povređeno i ranjeno više od 1.400 ljudi, oteto 1.200 Srba, uništeno ili oštećeno više od 150 crkava i manastira. Na Kosovu vladaju terorističke bande, "Al Kaida" i "Mudžahedini", ali ne treba ići tako daleko. Pripadnici OVK i Albanskenacionalne armije su i pripadnici zvaničnih kosovskih struktura, Kosovskog zaštitnog korpusa, Kosovske policijske službe, Vlade i Skupštine Kosova i Metohije i, naravno, političkih partija. Takođe, nijedan Albanac još nije procesuiran što se tiče Haškog tribunala. U Hagu se nalaze Srbi koji su branili Kosovo i Metohiju. Oni koji su sprovodili politiku etničkog čišćenja, ne samo da se i dalje nalaze na slobodi, nego se i puštaju kada se uhapse bilo gde u Evropi na osnovu poternice Interpola. U tome je i prethodna srpska vlada učestvovala, šaljući poruke da su to poternice iz bivšeg režima koje ne važe sada u novoj eri, u vreme novog režima. To su bile poternice za terorizam, a ne za različito političko mišljenje. To su bile poternice protiv onih ljudi koji su ubijali ne samo Srbe, nego i Albance koji su bili lojalni građani države Srbije. Takođe, ako govorimo o Hagu, saradnja sa Haškim tribunalom, da budem precizan, izručenja Haškom tribunalu i po liniji komandne odgovornosti su ostavila i ostaviće velike posledice i po spremnost onih koji nekada, ne daj bože, ali uvek se za to treba pripremati, treba da učestvuju u odbrani zemlje. Ko će danas preuzeti rizik da brani svoju zemlju ako sutra može biti izručen nekom novom Hagu? Vama je dobro poznato da se oni koji su učestvovali u odbrani zemlje nalaze pod tzv. istražnim postupcima i veliko je pitanje i za našu vladu i za celu državu, i za narod i naciju – gde je kraj linije komandne odgovornosti? Danas u odnosu Srbije i Kosmeta, iako je Kosmet i dalje formalno deo Srbije, čak i po Rezoluciji Saveta bezbednosti, postoji carina, a ne postoji između Kosmeta i Albanije. Danas su građani Srbije koji žive na Kosovu, kada pređu u Srbiju, ponekad, takođe građani drugog reda zbog nekih naših propisa. Takođe, to sam pričao i ranije, nema jedinstvenog informativnog prostora. Da li je moguće, još jednom pitam, da Radio-televizija Srbije pre ima snimke iz Bagdada, Avganistana i svih ostalih zemalja gde su američke trupe, i da tamo šalje svoje dopisnike, a da nema prva snimak terora i zločina nad Srbima na Kosovu i Metohiji? Oni koji su pratili medije znaju da jedini snimak koji se tog 17. i 18. marta vrteo iz Srbije je bio snimak zapaljene džamije. Slika srpskog stradanja nije bila. Ne opravdavam time paljenje džamije, ali da li je moguće da i naši mediji ne smatraju Kosmet jedinstvenim informativnim prostorom Srbije i Srba? Ako je opasno za naše medije da budu na Kosmetu, kako onda imamo trunke morala da tražimo od Srba da ostanu na Kosovu i Metohiji? Takođe, ekonomska pomoć; tamo gde žive Srbi, ekonomska pomoć im je mnogo potrebnija možda nego i politička podrška. Ako im mi ekonomski ne pomognemo i ne razvijamo te delove, ljudi neće ostati tamo da žive. Pozivam Vladu Srbije i ostale nadležne državne organe da redovno isplaćuju plate našim ljudima koji rade na Kosovu i Metohiji. Znate da to nije bio slučaj u prethodnom periodu. Umesto što govorimo o nekim novim projektima, dajmo, isplatimo im ono što im država duguje, ono što je ostalo od prošle vlade. Na kraju, naravno, želim da kažem jasno i Vladi Republike Srbije, na Kosovu i Metohiji su i dalje na vlasti one političke stranke koje su bile i pre izbora. Da li su političke strukture Srba na Kosovu i Metohiji obaveštene da su završeni izbori u Srbiji? Hoće li Vlada Srbije nešto da uradi na tom planu ili će na Kosovu i Metohiji lideri Srba i dalje biti predstavnici DHSS, DS ili DA? Ili vršite vlast ili je drugom dajte. Nema druge. Mislimo da je potpuno jasno. Posledica nevršenja vlasti je i to što je na čelu Koordinacionog centra i dalje Nebojša Čović, koji nije ni učestvovao u pripremi ovog dokumenta, niti je danas tu. Ili će Čović raditi svoj posao, ili ga smenjujte. Nema između, jer onaj ko stoji između biće pregažen. Morate da vodite jasnu politiku što se tiče Kosova i Metohije. Na kraju moram da kažem, što se tiče SPS-a, svakako ćemo glasati za plan, i to smo rekli na prvom sastanku koji je bio kod predsednika Vlade Republike Srbije. Smatramo da su za Kosovo i Metohiju veoma važna tri stava. Prvo, da je Kosovo i Metohija neotuđivi deo Srbije. Drugo, da se mora dosledno sprovoditi Rezolucija 1244, i treće, da se moraju naći dobri i delotvorni mehanizmi zaštite Srba i pre rešenja konačnog statusa. Osnovna manjkavost ovog plana, kao što vi svi znate, jeste u tome što se može desiti da međunarodna zajednica neće da ga prihvati i sprovodi. Zato mislim da Vlada Republike Srbije treba odmah da pripremi mehanizme i načine kako ćemo izvršiti zaštitu Srba i njihovu samoupravu na Kosovu i Metohiji, iako međunarodna zajednica to neće. Još jednu stvar, mislim da svi mi ovde zajedno treba da jasno znamo i raščistimo sami sa sobom, hoćemo li braniti Srbe ako se ponovo vrši etničko čišćenje. Tu nema filozofiranja. To je teška odluka i me ne pozivamo na rat, ali u politici i međunarodnim odnosima postoji tzv. ravnoteža straha. Ova skupština mora javno da saopšti da ukoliko Srbi budu ponovo napadnuti i ponovo budu izloženi etničkom čišćenju, Srbija neće sedeti skrštenih ruku, ako smo svi oko toga saglasni, a nadam se da jesmo.
Reč ima narodni poslanik Zvonimir Stević. Koristim priliku da još jednom obavestim, dakle, na ovu sednicu su pozvani isključivo predsednik Vlade, potpredsednik Vlade i članovi Vlade. Prošlog puta su bili pozivani i drugi gosti, ali budući da su vređani, a da nisu imali prilike da odgovore, mislio sam da u ovom slučaju nema potrebe. Izvolite, gospodine Steviću.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče Vlade, gospodo ministri, pretpostavljam da sam poslednji govornik, a s obzirom da dolazim sa kosmetskih prostora, želim da kažem sledeće: raduje me političko jedinstvo i politički konsenzus relevantnih političkih stranaka. Međutim, želim da vam kažem da nema mesta nekom velikom optimizmu. Nije ovo prvi i jedini program. Biće mesta optimizmu i zadovoljstva kada vidimo i krenemo u njegovu realizaciju. U rešavanju kosovske drame i tragičnog položaja Srba ni posle skoro pet godina od dolaska međunarodnih snaga i protektorata UN u ovoj pokrajini nema nikakvog napretka. Stanje se stalno pogoršava. Položaj srpskog življa sve je teži. Živi se u uslovima nedostatka elementarne bezbednosti, pod stalnom pretnjom albanskih terorista, uz otimanje imovine, paljenje kuća, crkava i manastira, zgarišta, zatiranja tragova svega što je srpsko. Poslednji udar i etničko čišćenje od 17. i 18. marta ove godine ostavili su stravične posledice na preostali deo srpskog stanovništva na Kosovu i Metohiji. Grubo i krajnje drsko proterano je nekoliko hiljada Srba iz mesta stanovanja sa svojih ognjišta, od kojih su ostala samo zgarišta. I dalje se sve čini kako bi se nastavili procesi koji vode državnom, ekonomskom, kulturnom i ukupnom izdvajanju Kosova iz Srbije. To najsnažnije svedoče i nove inicijative koje u tom pravcu preduzima Hari Holkeri, šef UNMIK-ove misije na Kosovu. Ustanovljavanje Kancelarije za spoljne poslove u Prištini samo je novi korak ka uspostavljanju ministarstva za spoljne poslove, a što je sam novi čin ka nezavisnosti Kosmeta. Ima li veće drskosti i licemerja od takvog ponašanja međunarodnih predstavnika, koji umesto da saniraju katastrofalne posledice etničkog čišćenja Srba, preduzimaju i nove korake koji atakuju na suverenitet i teritorijalni integritet Srbije u Pokrajini. Ovo je potpuno odsustvo akcije na eliminisanju posledica poslednjeg čina etničkog čišćenja Srba u Pokrajini. Srbi u Pokrajini izuzetno teško to prihvataju. Umesto da se ofanzivno sprovodi povratak više od 250.000 prognanih i nedužnih Srba, uvode se novi potezi kojima se na Kosovu pravi etnički čista teritorija. Zalaganje Vlade i njenih organa u prvoj fazi realizacije plana mora da budu usmerena na povratak u veće srpske sredine u cilju njihovog jačanja, a kasnije i na povratak u druga mesta. Do realizacije plana neophodno je preduzeti mere i obezbediti minimalne uslove za život raseljenih lica koja su smeštena u kolektivnim centrima i žive u sasvim nepodnošljivim uslovima. Paralelno sa tim, potrebno je obezbediti egzistenciju i za ostala raseljena lica, a čiji je socijalni položaj veoma težak. Neophodno je učiniti sve da se konačno rasvetli sudbina otetih i kidnapovanih lica. Srpsko stanovništvo je stravično pogođeno poslednjim događajima, jer oko 300 kuća na Kosmetu je zapaljeno, malo ima od obećanog obnavljanja izgradnje tih objekata, a do sada je jedino urađeno 10 kuća u Novom Badovcu, i one su u završnoj fazi i biće i mučno, i teško i đavolje teško izvršiti raspodelu tih kuća, jer je u pitanju 300 porodica, odnosno ponuda je manja od zahteva i problema koje taj narod ima. Sve drugo je samo u planovima i špartanju nekakvih emisara, koji navodno vrše procenu štete i daju silna obećanja. Porodice čije su kuće zapaljene van su svojih domova. Žive u krajnje nepodnošljivim uslovima, a proteklih dana sam se lično uverio da preko 150 lica u osnovnoj školi "Kralj Milutin" u Gračanici, u kontejnerima na prostoru dela vlasništva "Voćara" i u prostorima Koordinacionog centra živi u nemogućim nehigijenskim uslovima. Do juče ugledni seoski domaćini dovedeni su u stanje krajnjeg poniženja, sa porcijama na zajedničkom kazanu, bez ikakvih garancija, a izgleda da će stanje biti uskoro izmenjeno. Nije definisano i nije regulisano pitanje finansiranja i ishrane tih porodica, čitav teret je pao na Dečije obdanište u Gračanici i ovih dana ima problema, nedostaju sredstva, a nedostaje i hrana. Svi ovi događaji utiču na pojačano iseljavanje, a to će biti još izraženije nakon završetka školske godine, kada se planira iseljavanje dece i njihov smeštaj na područja centralnog dela Srbije. Pojačana je kupovina stanova i placeva za izgradnju kuća po Srbiji, a imam informacije, zbog stanja agonije, neizvesnosti, apatije, svakodnevnog zastrašivanja, da će se ponovo desiti 17. i 18. i da se u pojedinim selima i srpskim sredinama ozbiljno razmišlja da se istaknu table - selo na prodaju. Ništa ili malo, odnosno nimalo nije urađeno na obnovi i zaštiti kulturno-istorijskih spomenika, crkava i manastira. Jedini pozitivan pomak u svemu je što je ovih dana, nakon opravdanih i osnovanih protesta i štrajkova glađu, započela isplata i naknada radnika u privredi, a nadam se da će uskoro biti ispravljena nepravda i prema radnicima u upravi, jer im plate kasne i po nekoliko meseci, iako zaposleni u njima pružaju usluge za ostvarivanje osnovnih prava građana. Ovi drugi potezi Vlade Srbije ne smeju da kasne, jer svako čekanje višestruko je štetno, u sklopu tih mera nužne su i hitne personalne i kadrovske promene u institucijama, a što bi u značajnoj meri doprinelo bržoj realizaciji i zaživljavanju plana za političko rešenje situacije na Kosovu i Metohiji. Odluka Vlade Srbije o planu za političko rešenje stanja na Kosovu i Metohiji primljena je među srpskim življem sa odobravanjem. Srbi, u stvari, jedinu slamku spasa vide u sigurnom i iskrenom zalaganju države da, uz angažovanje svih potencijala, institucija i uz ofanzivnu akciju, a pre svega uz pravu koordinaciju i punu nadležnost svih organa, institucija i koordiniranja spoljnopolitičke aktivnosti, utvrdi precizne obaveze kako bi se uspostavili stvarni okviri za teritorijalnu autonomiju i obezbeđivanje uslova za opstanak Srba i njihov povratak u zavičaj. Izražavam rezervu, međutim, da će uopšte doći do realizacije plana za političko rešenje situacije na Kosovu i Metohiji, jer je on uslovljen donošenjem nove rezolucije Saveta bezbednosti, a neizvesno je da li za to postoje određene garancije, uz bojazan da će ta nova rezolucija biti nepovoljnija od postojeće Rezolucije 1244. Zato je opravdano dodatno pitanje, šta će biti rezervna varijanta u slučaju da se ne usvoji nova rezolucija u Savetu bezbednosti Ujedinjenih nacija, ukoliko su opravdani prethodno izneti zahtevi da se ojača postojeća organizacija i kadrovska infrastruktura na Kosovu i Metohiji, kako bi se narodu obezbedili minimalni uslovi za život. I to do realizacije, do oživljavanja predloženog plana za političko rešenje situacije na Kosovu i Metohiji. Takođe, smatram da će plan i njegova realizacija na terenu i praksi naići na ozbiljne poteškoće i probleme. Primera radi, u oblasti pravosuđa doći će do sukoba nadležnosti. Recimo, u slučaju saobraćajnog prekršaja između dve stranke različite nacionalnosti postavlja se pitanje koji će sud biti nadležan i da li će biti prihvaćena nadležnost mesnog suda. Poteškoće će se javiti u teritorijalnom razgraničenju, u primeni prava i obaveza regiona, jer u pojedinim regionima su mešovite sredine i sredine su potpuno fizički odvojene. Eklatantan primer je predlog centralnog dela ili kosovsko-centralna oblast kako se predlaže ovde; sa južnog dela Prištine imamo Gračanicu i još nekoliko srpskih sela, na severnom delu Prištine imamo četiri sela, Donju i Gornju Brnjicu, Devet Jugovića i Lebane, kako će se primenjivati plan i realizacija ovog plana u tom delu, a između Prištine i Gračanice nalaze se dva albanska naselja koja će teritorijalno i fizički pripadati centralnoj oblasti. Na ove probleme skrećem pažnju u nameri da se u predstojećem radu na njih obrati pažnja, pri izradi podataka da se ova pitanja razrade, odnosno da se nađu prava rešenja. Na kraju, velika su očekivanja među srpskom stanovništvom od plana za političko rešenje situacije na Kosovu i Metohiji, a to se doživljava kao poslednja šansa za obezbeđivanje uslova za bezbedan, normalan život i opstanak na kosovskim prostorima, kao i povratak prognanih Srba na svoja ognjišta. SPS je na svojim organima nedavno donela memorandum za rešenje problema na Kosovu i Metohiji i želim ovom prilikom da kažem da između memoranduma i ovog plana ima dosta zajedničkog i sličnog. Hvala.
Molim predstavnika narodnih poslanika koji ne pripadaju ni jednoj poslaničkoj grupi da uzmu reč. Reč ima narodni poslanik Ljiljana Nestorović.
Ja sam Ljiljana Nestorović, predstavnik Socijaldemokratske partije. Uvaženi predsedniče Vlade, gospodo ministri, uvažene kolege poslanici, neću kao neki moji prethodnici da počnem svoje izlaganje analizom vekovne i decenijske politike koja je uspešno ili neuspešno, zavisno od toga kako ko govori, vođenja prema Kosovu i od strane raznih vlasti u Srbiji i u skladu sa raznim, odnosno očigledno jedinstvenim vekovnim interesom Albanije, i od strane međunarodne zajednice ili onih koji su je predstavljali. Želim da dam svoj skromni doprinos ovoj diskusiji i da prosto podvučem svoj utisak, a to je da ovaj predlog Vlade, u vidu plana za političko rešenje situacije na Kosovu, predstavlja zaista dokument oko koga se mi ovde možemo složiti i mislim da će, ukoliko to uradimo, to u suštini biti najznačajniji kvalitet ovog razgovora danas i onoga što će u tom slučaju biti početak sprovođenja zajedničke političke strategije u vezi sa kosovsko-metohijskim problemom. Ono što je takođe jedan vrlo važan kvalitet ovog ponuđenog političkog rešenja jeste činjenica da se njime nekako uvažava sveukupna konstelacija, i to kako u međunarodnoj zajednici, mislim na političku konstelaciju, tako i ovde kod nas u Srbiji, a i na Kosovu i Metohiji. Smatram da je ta konstelacija veoma komplikovana, da bez uvažavanja tih komplikovanih odnosa ovaj dokument i ovaj plan nemaju šansu na uspeh. Ono što je vrlo važno reći jeste da ne možemo očekivati da će međunarodna zajednica, pre svega Evropska unija, povlačiti neke radikalne i ishitrene poteze u smislu menjanja svoje dosadašnje politike prema Kosovu i Metohiji. Smatram da, iako postoje jasni pokazatelji da je ta politika, petogodišnja politika koju Evropa sprovodi na Kosovu i Metohiji, doživela krah, pre svega događajima od marta, da je bezbednosni sistem potpuno krahirao, Evropa nema snage, niti mi možemo očekivati da će ona taj poraz eksplicitno priznati, da definiše svoju potpuno novu politiku prema Kosovu i Metohiji, odnosno prema kosovsko-metohijskom pitanju. To je nešto što traži vreme i to je nešto što nama ovde sugeriše da mi u definisanju ovakvih stvari, kao što to danas radimo, moramo osim svojih interesa uzimati duboko u obzir i ono što je interes Evrope, odnosno ono što su njene mogućnosti danas. Smatram da i sa dovoljno zvaničnih i visokih mesta evropskih, sve češće i sve ubedljivije stižu, kako sa diplomatskih, tako i sa ekspertskih nivoa, prosto spoznaje da se radi o pogrešnoj politici ili bar pogrešnoj politici u velikom njenom delu, onako kako je ona tokom prethodnih pet godina, od 1999. godine do danas, sprovođena na Kosovu i Metohiji. Jasno se pokazalo da prelazne institucije nisu dobar okvir koje Srbima kao manjini danas na Kosovu i Metohiji garantuju elementarnu bezbednost. Ono što mi moramo Evropu da pitamo u prvim sledećim komunikacijama, dakle, sa onima koji je predstavljaju, jeste kako je uopšte moguće da iko u toj Evropi, ko poštuje i makar deklarativno se zalaže za određene standarde koje preporučuje za Kosovo, kako može da zamisli sitauciju u kojoj će u oktobru biti na Kosovu, kako je planirano, sprovedeni opšti izbori. Kako će recimo neko ko predstavlja neku srpsku partiju ili srpsku manjinu voditi politiku i elementarne demokratske radnje koje se tiču izbora, ako nema uslova za elementarni život da zaštiti svoju imovinu, da sačuva živu glavu na ramenima. Verujem da smo posle martovskih događaja, cena jeste ogromna, plaćena je, ali ne sme biti uzaludna, dobili priliku da tu međunarodnu vizuru, to što se dešava, promenimo. Dobili smo jake argumente i mislim da je sva šansa da to iskoristimo. Ono od čega će to zavisiti jeste koliko smo mi ovde spremni da oko toga postignemo konsenzus i koliko smo iskreno spremni da svoje unutarstranačke i međustranačke polemike zamrznemo, u cilju zaista unisonog predstavljanja pred svim mogućim međunarodnim forumima, gde nam bude moguće da svoje interese iskazujemo. Zbog toga smatram da ovakav pristup donosi kvalitet, smatram da predstavlja, još jednom ponavljam, dobru osnovu za formulisanje jasne strategije i za dostizanje nekih interesa koji jesu naši na Kosovu i Metohiji. Smatram da o konačnom statusu Kosova ne može biti reči u skorijoj budućnosti, smatram da Srbija treba da insistira da o konačnom statusu Kosova govorimo u okviru nekih integrativnih procesa kojima težimo, dakle, u smislu integrisanja u Evropu, kako Srbije, tako i Kosova i čitavog ovog regiona. Smatram da ćemo tada imati mnogo bolju poziciju, dobiti na vremenu, ojačati državu na druge načine. Dakle, to je sve nešto što ovaj dokument pruža i, u ime poslanika Socijaldemokratske partije, malog, ali verujem, odabranog broja, želim da dam podršku za ovakav jedan dokument. Hvala vam.
Zaključujem jedinstveni pretres. Pošto je Narodna skupština obavila raspravu o jedinoj tački dnevnog reda ove sednice - Predlogu odluke o utvrđivanju plana za političko rešenje sadašnje situacije na Kosovu i metohiji, saglasno članu 81. stav 3. Poslovnika, određujem 29. aparil 2004. godine kao dan za glasanje. Glasanje ćemo obaviti odmah. Stavljam na glasanje Predlog odluke o utvrđivanju plana za političko rešenje sadašnje situacije na Kosovu i Metohiji, u celini. Za 208, nije glasalo sedam, od 215 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Predlog odluke o utvrđivanju plana za političko rešenje sadašnje situacije na Kosovu i Metohiji. Saglasno članu 95. Poslovnika, zaključujem Desetu sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2004. godini.