Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Dvanaestog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2005. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 99 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Zahvaljujem. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 87 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od 1/3 narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju narodni poslanici Nikola Novaković i Suzana Grubješić. Pošto je Narodna skupština završila načelni pretres o svim predlozima zakona iz dnevnog reda ove sednice, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, prelazimo na pretres predloga zakona u pojedinostima. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O IZMENAMA I DOPUNAMA ZAKONA O PENZIJSKOM I INVALIDSKOM OSIGURANjU (pojedinosti) Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici: Slobodan Adžić, Miloljub Albijanić, Vesna Obradović i Vladimir Homan, Meho Omerović i Ljiljana Nestorović, Zoran Krasić, Vjerica Radeta, Petar Jojić, Nemanja Šarović, Momir Marković, Milan Stevović, Branislav Rankić, Nataša Jovanović, Dragoljub Stamenković, Goran Cvetanović, Sreto Perić, Vojislav Milajić, Gordana Pop-Lazić, Mileta Poskurica, dr Paja Momčilov, Zoran Anđelković, Milorad Mirčić, Hranislav Perić, Milisav Petronijević, zajedno Toma Bušetić, Hranislav Perić i Milisav Petronijević, kao i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja. Primili ste izveštaj Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja i Zakonodavnog odbora. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 140. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Krasić. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Srpska radikalna stranka je podnela amandman na član 4. Predloga zakona. Da obavestim da se ovim članom praktično menja član 19. postojećeg zakona koji reguliše materiju uslova za sticanje prava na starosnu penziju. Taj član 19. sada glasi: "Osiguranik stiče pravo na starosnu penziju", odnosi se na osiguranike zaposlene, pa idu tri tačke: "1) kada navrši 63 (muškarac), odnosno 58 (žena) godina života i najmanje 20 godina penzijskog staža; 2) kada navrši 65 (muškarac), odnosno 60 (žena) godina života i najmanje 15 godina staža osiguranja; 3) kada navrši 40 (muškarac), odnosno 35 (žena) godina staža osiguranja i najmanje 53 godine života." Ova odredba ovako izgleda od 2003. godine kada je usvojen novi Zakon o penzijskom i invalidskom osiguranju. Ranije je ovo bilo drugačije određeno. Kada kažem - ranije, znači preko dvadeset i nešto godina je kod nas važio neki standard. Što se tiče tačke 1), kao uslov se ne traži 63 i 58 godina, nego 60 i 55 godina i 20 godina staža osiguranja. U odnosu na tačku 3) uslov nije bio 53 godine života, nego 50 godina. To je promenjeno 2003. godine. Sada, u ovom predlogu Vlada predlaže nešto što je još dalje, pa bi nova tačka 1) glasila– 65 godina muškarac, 60 godina žena i 15 godina staža osiguranja. Nova tačka 2) bi glasila – 40 godina muškarac, 35 godina staža osiguranja žena i najmanje 53 godine života. Nova tačka 3) bi glasila – 45 godina staža osiguranja, bez uslova koji bi se odnosio na godine starosti. Srpska radikalna stranka se zalaže za ono što je nekada bilo. Nalazimo se u materiji i obaveznog penzijsko-invalidskog osiguranja i moramo da kažemo šta je to osigurani slučaj. Kada je u pitanju starosna penzija, osigurani slučaj jesu godine života, odnosno starost osiguranika. Smatra se da je sa 65 godina života čovek izgubio radnu sposobnost. Znači, od njega se više ne može očekivati da radi i po osnovu rada stiče i obezbeđuje svoju egzistenciju. U našim propisima ranije, godine života su određene tako što je prilikom određivanja starosne penzije kao dodatni kriterijum kojim se dokazuje, kako to danas neki kažu, generacijska solidarnost korišćen još i uslov staž osiguranja. Ne bih želeo da ponavljam neke diskusije iz načelne rasprave, ali kod nas je, s pravom, dosta dugo ta godina sa kojom se stiče pravo na starosnu penziju bila 60 za muškarce, 55 za žene. Samo kao korektivni faktor išao je staž osiguranja, koji je bio određen sa 20 godina. Predlažemo da se to vrati u nešto izmenjenom obliku, imajući u vidu, pre svega, demografsku karakteristiku na teritoriji Republike Srbije i faktičko stanje koje postoji. Predlažemo da se godine starosti sa 63 godine pomere na 60, a kod žena 55, s tim da se ovaj korektivni faktor – staž osiguranja, kao dokaz te generacijske solidarnosti, sa 20 godina poveća na 25. Znači, i ovaj član tretira uslove za sticanje prava, ali ne tiče se obima prava koji se garantuje ovim zakonom. To su druge odredbe zakona o metodologiji i načinu utvrđivanja starosne penzije. Zašto ovo predlažemo? Zato što je veliki broj građana posle 50. godine praktično ostao bez radnog mesta, nije u radnom odnosu; država, firme, zašto ne bi rekli i sami pojedinci snalaze se na razne načine da taj čovek bude u nekom sistemu osiguranja, da obezbedi te uslove da bi nekada mogao da stekne pravo ne penziju. Smatramo da čovek sa 56, 57 ili 58 godina, koji nije u radnom odnosu, a ima preko 20 godina radnog staža, kada napuni 60 godina života treba da stekne pravo na starosnu penziju. Znači, ne ulazimo u to kolika će ta starosna penzija da bude, pošto to regulišu druge odredbe ovog zakona. Dalje tražimo da se zadrži onaj princip koji je godinama postojao, a to je: 65 godina života, odnosno 60 godina za ženu i 15 godina staža osiguranja, gde se promoviše taj trajni princip godina starosti i da se zadrži princip sa određenim brojem godina staža osiguranja - 40, 35, uz odgovarajuću varijaciju koja se, pre svega, tiče činjenice da je sada promenjena metodologija utvrđivanja poslova na kojima se staž osiguranja računa u uvećanom trajanju. Prihvatili smo, u krajnjem slučaju, ovo što je Vlada predložila - 45 godina staža osiguranja, kao jedini uslov, bez obzira na godine života, jer kada je u pitanju beneficirani radni staž, sasvim je izvesno da se sa 45 godina staža osiguranja, pa i tog uvećanog, prelazi 55 godina života. Nemamo odgovor na pitanje da li Vlada prihvata ovaj amandman ili ne. Verovatno ne prihvata, s obzirom da je ovaj amandman u suprotnosti sa intencijom koja preovladava u ovom predlogu zakona, a to je da se pooštre uslovi za sticanje prava na penziju i uopšte uslovi za korišćenje prava po osnovu penzijsko-invalidskog osiguranja, kako bi što duže u tom statusu zaposlenog, nezaposlenog, itd. bio osiguranik, kako bi se smanjio priliv onih koji treba da budu korisnici prava, znači, pre svega penzioneri, kako bi se uravnotežila strana prihoda i rashoda Fonda PIO. Moram priznati da ostaju i dalje nerešeni problemi ljudi koji nemaju obezbeđenu egzistenciju, nisu u radnom odnosu, možda se vode na nekoj evidenciji, nalaze se u godinama kada baš nisu atraktivni za zapošljavanje, jer u novoj privrednoj strukturi u Srbiji pretežno se i u oglasima potencira - do 35 godina života, i ti ljudi imaju neku prednost. Dakle, imamo jednu populaciju koja je u nekom bezvazdušnom prostoru, na granici je da ispuni ove uslove za sticanje prava na penziju koje predlaže SRS, daleko je od trenutka da iskoristi sve uslove za sticanje prava na penziju kako predlaže Vlada, te onda možemo statistički da se hvalimo da smo nešto uravnotežili, ali faktički, životno nismo rešili problem. Mi smo voljni da popričamo, ako treba, do detalja, zbog ove inovacije. Znači, mi ne vraćamo na ono što je nekada bilo, svesni smo da to ne može da se vrati u pogledu uslova. Videli ste i sami, mi našim amandmanom u tački 1) ne tražimo 20 godina staža osiguranja. Ne, nego kažemo - 25 godina staža osiguranja, kao što i u ovoj novoj trećoj tački, što se tiče godina života, to podižemo na 55 godina života, pravimo jednu kombinaciju, koja ne bi smela da ugrozi one kojima se staž osiguranja računa u uvećanom trajanju. Jer, oni su jedna posebna kategorija osiguranika, potencijalnih korisnika prava, gde se, po definiciji, priznaje, odnosno daje neka prednost. Smatramo da na ovaj način može da se uredi onaj deo koji je, da bi to bilo jasno svima, ostao bez posla, poput onih koji su nekada radili u bankama, u preduzećima koja su otišla u stečaj, na drugim radnim mestima gde je prestala potreba za njihovim poslom i za njihovim radom posle 20 i kusur godina neposrednog rada na tim poslovima. Reguliše se to bezvazdušno stanje i, ako mogu tako da kažem, ova naša politička inicijativa uklapa se u ovu tendenciju regulisanja dokupa penzijskog staža i priznavanja penzijskog staža uplatom od strane države. To je jedna od sledećih tačaka ovog zasedanja – da se, znači, poveže staž, da bi ljudi mogli da ostvare pravo, da nemaju te crne rupe u penzijskom stažu. Znači, ova naša ideja se uklapa u tu intenciju. Ne mogu da kažem šta bi usvajanje ovog amandmana neposredno značilo sa gledišta finansija Fonda PIO i budžeta. Zašto ne mogu da kažem? Pa, ne mogu da kažem iz prostog razloga što ni uz ovaj predlog zakona mi nismo dobili nijednu projekciju. Nismo dobili projekciju za vladin predlog, šta će to neposredno da znači i kakva su očekivanja. Ako Vlada nije mogla da da egzaktne podatke o tim svojim očekivanjima povodom ove promene, nemojte ni od mene da tražite egzaktne podatke. Ja takvih podataka nemam, ali znam da postoji jedna velika kategorija ljudi koja je u tom neregulisanom statusu, i kako koji dan ide budite uvereni, sve veći broj građana će doći u tu situaciju da ima staž osiguranja 20-25 godina, nema one godine koje su propisane, a sada se to povećava - ovde se kao minimum stavlja 63 godine, pa se u prelaznim i završnim odredbama daje neka hronologija i neka dinamika kako se ta starosna granica pomera sukcesivno za sledećih nekoliko godina. Na ovaj način mi dolazimo do jednog konačnog, izvesnog statusa velikog broja ljudi, a ne utičemo značajnije na obim prava. To je vrlo značajno. Neko stiče pravo, a da li će on to pravo da koristi (ja pre svega komentarišem novu tačku 1) zavisi od osiguranika. Koliki će obim prava biti, opet zavisi od drugih odredbi koje su na opšti način regulisale korelaciju između staža osiguranja i godina života. Zato kažem, neku precizniju projekciju ne mogu da dam u ovom trenutku, ali smatram da se uklapa u ovu tendenciju i da omogućava našim građanima da relativno pod povoljnijim uslovima u odnosu na ovo što stoji u zakonu, a na identičan način, kao što su to mogle generacije do pre dve-tri godine, ostvaruju pravo na penziju, a da li će neposredno koristiti penziju, da li će neposredno da podnesu zahtev, to je već neko potpuno drugo pitanje. Usvajanjem ovog amandmana mi nismo uskratili mogućnost ljudima, neka tu neke obaveznosti. Verovatno, ako je neko u radnom odnosu neprekidno i napunio je 60 godina i ima 25 godina staža, ima interesa i dalje da radi i treba, u svakom slučaju, i dalje da radi, u krajnjem slučaju. Znači, ne ugrožavaju se prava niti osiguranika, a stičem utisak da se bitnije ne utiče na budžet, jer se uklapa u ovu intenciju, vezano ne samo za onu prvu tačku dnevnog reda, nego i za treću, četvrtu, pa zašto ne reći i petu tačku dnevnog reda ovog zasedanja.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Hranislav Perić. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Hranislav Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 4. Predloga zakona, kojim se vrši izmena u članu 19. zakona, i posle tačke 3) dodaje se novi stav, koji glasi: "Pravo na starosnu penziju stiču i svi drugi građani kada navrše 70 (muškarci), odnosno 65 (žene) godina života, bez obzira da li imaju staž osiguranja ili nemaju, i to u visini najniže penzije koju imaju osiguranici." Razlog zbog kojeg sam podneo ovaj amandman, mogu da kažem da ovo postoji u nekim zemljama, i to je sigurno u zemljama gde postoji bolja organizacija, u zemljama koje imaju bolju ekonomiju itd. Reformom penzionog i invalidskog sistema trebalo bi zaštititi, odnosno obezbediti sve građane. Imajući u vidu da je mali broj građana koji nisu osiguranici ili nemaju staž osiguranja, a koji će biti obuhvaćeni ovim amandmanom, to neće biti veliki izdatak za državu da i ova kategorija građana bude materijalno obezbeđena. Na ovaj način obezbedili bismo i one građane koji su u svom radnom veku ipak dali kakav-takav doprinos za izgradnju naše države. Ovo tim pre što su ovo građani koji nemaju ni minimalni staž osiguranja, a ipak su dali određeni doprinos, bilo da su obrađivali poljoprivredno zemljište, bilo da su se bavili stočarstvom ili povrtarstvom, tako da su i oni zaslužili da u godinama kada nisu više za privređivanje i kada se obično sami snalaze budu pomognuti od države i da imaju neka minimalna sredstva za život. Čuo sam da ovaj amandman nije prošao na Odboru za rad i da je za njega glasala samo Socijalistička partija Srbije, ali i to je dobro da se vidi ko samo za ovom govornicom glumi da se sekira za građane, za poljoprivrednike i seljake, a kada je prilika da za to glasaju - glasaju uvek protiv. Ovakav način zaštite starih građana je da se izbegne siromaštvo i to postoji u mnogim zemljama. Na primer, na Kosovu svako ko ima 65 godina starosti, bez obzira na pol, prima mesečno 40 evra. Verovatno će ministar reći da nema para. Amandman je dobar i trebalo bi tako da bude. Ja kažem da ima para, samo da država uzme svoj deo para od Telekoma koji drži Karić, to je dovoljno da se isplati minimalna penzija onima koji nemaju staž osiguranja. Imam utisak da se za jedan dan ukrade od države toliko koliko bi ove penzije državu koštale za ceo mesec. Neću sada da nabrajam šta to znači da 50 godina provedeš u poljoprivredi, da obrađuješ 5 hektara zemlje, da radiš u fabrici koja nema krov, po kiši, po velikom suncu i da proizvodiš hranu, da hraniš radnike i sve one koji rade. Ako bi sve to izračunali, videli bi da ima mesta u privredi, sva ta administracija koja se vodi po firmama, pa bih ja uporedio kome je teže, koliki je kome radni dan, ko koliko provede vremena na radu. Kada biste sve to sagledali, videli biste da je moj amandman pravičan i da bi trebalo da se usvoji. Bez obzira na stranke, pozivam sve poslanike, verovatno imaju ovaj problem izražen u svojim sredinama, da u danu za glasanje glasaju za moj amandman, a mislim da bi se našlo para, kao što se nađe i za druge potrebe koje nisu toliko važne koliko je ova potreba da zaštitimo sve građane. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Srpska radikalna stranka zastupa ovaj stav, ali kada je u pitanju taj zakon o socijalnoj sigurnosti i materijalnom obezbeđenju porodice. Sa ove govornice verovatno 10 puta je javnost u Srbiji mogla da čuje taj deo socijalnog programa Srpske radikalne stranke, koji je prihvatljiv, kompatibilan sa nekim drugim državama koje svojim propisima uređuju da kada građanin dođe u određene godine starosti ima pravo na tzv. državnu penziju, mada taj naziv varira od države do države, ali to je materija socijalne zaštite. Kada je materija socijalne zaštite, ona se od strane države finansira iz budžeta, a u budžetu se sredstva obezbeđuju putem poreza. Mi se ovde nalazimo u materiji obaveznog socijalnog osiguranja, gde se finansiranje pre svega vrši doprinosima. Podsećam vas na ono iz načelne diskusije gde sam se zalagao da napokon Vlada izađe i da nam da svoj komentar pravne prirode doprinosa, obaveznog doprinosa za socijalno osiguranje, kao i penzijsko-invalidsko i zdravstveno, i za osiguranje za slučaj nezaposlenosti. Znači, amandman je koristan, prihvatljiv, ali nije za ovaj zakon. Moram da kažem da mi nešto slično imamo u ovom zakonu o socijalnoj sigurnosti i materijalnom obezbeđenju porodice. Mi smo tu podnosili neke amandmane. Da vas podsetim, podneli smo i predlog za izmenu i dopunu tog zakona, kažem mnogo više sa pozicija onih dešavanja na teritoriji Kosova i Metohije, pa smo čak vezivali i za porodice, da se poboljša njihov materijalni položaj. Što se tiče Srpske radikalne stranke, ideja je prihvatljiva, ideja je dobra, treba da se razradi, neka je Vlada razradi i da vidimo, tu mogu biti godine života, ali s obzirom na demografsku strukturu Republike Srbije verovatno mnogo veće beneficije treba da dobiju žene, prema broju rođene dece pogotovo, i još neke kategorije stanovnika. Sredstva za to se obezbeđuju u budžetu, a da li preko nekog posebnog državnog fonda, to je pitanje tehnike. U nekim državama građanin sa 65 ili 70 godina dobija državnu penziju, bez obzira da li je radio ili ne, pa posle dobija svoju penziju po osnovu prvog i drugog stuba penzijsko-invalidskog osiguranja itd, ali to sve zavisi od društva i ekonomskog stanja, materijalnih mogućnosti jednog društva kako će da vodi tu socijalnu politiku. Znači, ukoliko bi se jedan ovakav amandman našao kada se razmatra taj zakon o socijalnoj sigurnosti i materijalnom položaju porodice, Srpska radikalna stranka bi glasala za to zato što to odražava naš stav. Ali, moram da vam kažem zbog ove paradigme vezane za glumu – mnogo je ovde glumaca. Takvi naši amandmani pre nekoliko godina nisu mogli da prođu, jednoglasno su odbijani u ovoj skupštini. Naravno, mi nemamo neka autorska prava povodom ove inicijative, to je jedna politička inicijativa koja postoji. Koliko znam, još dve ili tri političke stranke u svojim političkim programima imaju ovakvo opredeljenje. Mislim da je na pogrešnu stranu usmeren amandman, a verovatno je on odraz dobročinstva i neke humanosti.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, javio sam se za reč da još jednom, iako sam to u načelnoj raspravi dosta govorio, skrenem pažnju na ozbiljan problem koji je napravljen brisanjem prve tačke u članu 19. postojećeg zakona, odnosno o izmenama i dopunama ovog zakona u članu 4. Iz izveštaja Zakonodavnog odbora vidim da je malo amandmana bilo na ovaj član. Očekivao sam ozbiljniju raspravu, jer se ovde radi o utvrđivanju određenih prava. Zašto to govorim? Ako ostane tekst kao što je u predlogu, gubi se pojam penzijskog staža osiguranja. To je važno za sve one kategorije koje su do sada imale. Ništa nije popravljeno stanje u odredbama člana 70. i 71. gde se govori za 2006, 2007. i 2008. godinu u određenim uslovima da se može ostvariti pravo na osnovu tog penzijskog staža. Takođe, u članu 71. za žene sa 58 godina života i muškarce sa 63 godine i najmanje 20 godina penzijskog staža osiguranja. Šta posle 2008. godine? Da li to znači da žene koje, u skladu sa sadašnjim postojećim zakonom i izmenama i dopunama Zakona, po osnovu člana 60. imaju pravo, po osnovu rođenja trećeg deteta, na dve godine penzijskog staža, odnosno posebnog staža osiguranja, to pravo neće moći da ostvare ni po kom osnovu? Ne vidim kako će se to moći dovesti u red ako se ne prihvati amandman koji je podneo Krasić ili ne interveniše u tom smislu da se taj penzijski staž u bilo kojoj varijanti, u bilo kojoj tački postojećeg člana 19. Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju ili izmena i dopuna u članu 4. to ne popravi.
Hvala. Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 5. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Dame i gospodo narodni poslanici, svaki put kada govorimo o nekom vladinom predlogu u pojedinostima imam potrebu da se kratko vratim na načelnu raspravu, zato što ste vi iz skupštinske većine doneli jedan potpuno besmislen Poslovnik, čijom primenom u ovom momentu, pretpostavljam, i jedan broj narodnih poslanika, a svakako i građani koji prate rad Narodne skupštine nisu u stanju da povežu o čemu mi to danas pričamo, s obzirom da smo načelnu raspravu o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o PIO imali ovde pre nekih desetak dana. Ja ću zato da podsetim, pre svega, na stav Srpske radikalne stranke: za nas je ovaj predlog potpuno neprihvatljiv i o tome smo dosta govorili u načelnoj raspravi. Svakako ćemo i danas da nastavimo u istom pravcu, zato što mislimo da je ovaj zakon poguban za najstariju generaciju građana Srbije, za generaciju penzionera koji, prema mišljenju Srpske radikalne stranke, ne zaslužuju da se Vlada poigrava sa njima, da prikuplja negde drugde poene, a da svoje građane ostavi na cedilu. Trebalo bi da Vlada ima svest o tome da penzioneri danas, sa ovakvim penzijama kakve su, a ja govorim o većini penzionera, ili jedva sastavljaju kraj sa krajem ili ne uspevaju da sastave kraj sa krajem. Možda vam se čini preterano, ali činjenica je da penzioneri u Srbiji lagano umiru, tiho umiru, zato što nemaju sredstava da normalno žive, da žive životom kako bi trebalo. Mi srpski radikali ne želimo da učestvujemo u tome i zato, naravno, nećemo glasati za ovaj zakon. Čudi me da nemamo mišljenje Vlade Republike Srbije, s obzirom da je ministar bio ovde ovih dana kada smo raspravljali o ovom zakonu; bio je prisutan, koliko imam informaciju, i na sednicama Odbora. Ali, slušala sam ministra u jednoj emisiji u ponedeljak uveče; na pitanje voditelja - kakav je odnos Vlade, odnosno ministra prema nekim od amandmana, rekli ste, ministre (znači, u ponedeljak uveče), da nemate stav jer se još uvek dogovarate. Bilo bi lepo (niste rekli u emisiji) da kažete ovde narodnim poslanicima sa kim se vi to dogovarate, da li sa onima koji su glumci, koji ovde pričaju da neće podržati ovaj zakon ako ne budu usvojeni neki njihovi amandmani, a suština je da će nakon nekog dogovora sa vama ipak ovde da glasaju za vaš predlog. Naravno, građani Srbije će prepoznati ko se dosledno bori za njihova prava, a ko samo ovde priča da ne prihvata neke vladine predloge, a posle neke dobre trgovine još kako glasa za te predloge. Ali, to nije problem Srpske radikalne stranke, to je problem Vlade Srbije i onih koji trguju sa Vladom Srbije. Loši ste trgovci, i jedni i drugi. Takođe želim da podsetim da su neki poslanici skupštinske većine ovde na neki način potvrđivali stavove Srpske radikalne stranke, kada je jedan poslanik rekla da je tačno da ovaj predlog zakona nije dobar za ljude koji su sada u penziji, ali da je dobar za neke buduće penzionere. Ja sam vam predlagala tada, i sada ću da ponovim, čini mi se da bi vam bilo najbolje onda da rasteretite budžet, da pobijete ove sadašnje penzionere, jer to je humanije nego da ih puštate da umiru od gladi, i da onda imate čistu situaciju, da pravite fondove za neke buduće penzionere, pa da onda idete i na drugu i na treću granu osiguranja itd. Nije dobar stav kolega koji će glasati za ovaj zakon. Podsetiću opet na još jednu interesantnu izjavu jedne koleginice koja je rekla da očekuje da će penzioneri u Srbiji podržati ovaj vladin predlog zato što je ovaj zakon dobar za njihovu decu, a pogotovu za njihove unuke. Ovo je zaista strašno: da očekujete da sadašnji penzioneri podrže zakon po kojem će njihovim unucima kada budu penzioneri biti dobro, a ne pitate se da li će ta deca i ti unuci uopšte imati gde da zarade te penzije, ne otvarate nova radna mesta, ne omogućavate ljudima da rade. To što skidate na ovaj način sa budžeta građana Srbije penzionere Srbije, to zaista treba da vam služi na čast i to što udovoljavate MMF-u, ali vi kažete da to nije tačno, a pre toga ste nas jedno desetak dana u štampi bombardovali tim uslovljavanjima; to nije dobro i to SRS nikada neće prihvatiti na ovaj način na koji vi to radite. Mi, dakle, mislimo da penzioneri u Srbiji zaslužuju da Vlada Srbije brine o njima, a na koji način, to već nije njihova briga. Kako će se obezbediti sredstva za penzije, to takođe nije njihova briga. Oni su radili dosta dugo. Svoj radni vek su proveli da bi živeli koliko-toliko pristojno u penzionerskim danima, a vi iz Vlade im to ne dozvoljavate. Ovde je bilo primedbi i na tzv. invalidske penzije. Pričalo se od strane kolega koji će glasati za zakon kako ima puno tih invalidskih penzionera koji su u stvari živi i zdravi, koji su kupili nekada te svoje penzije. Naravno, mi ne tvrdimo da toga nije bilo. Bilo je, ali zašto vi to niste sprečili ako znate za takve pojave iz nekih prošlih vremena, zašto to ne sprečavate sada? Dok mi pričamo o ovom zakonu, šest lekara, dva dana zaredom smo imali informacije u medijima, uhapšeno je zato što su prodavali rešenja o utvrđivanju invalidskih penzija. Da li je tu još neko odgovoran osim tih lekara? Ko omogućava, ko dozvoljava takve pojave u društvu? Gospodine ministre, ima mnogo tema za vas i vaše ministarstvo za razmišljanje i rešavanje i nije dobro ovo što radite sa ovim paketom zakona. Videćete, uostalom, i reakciju građana, ali nažalost, bojim se da penzioneri neće imati snage ni da reaguju na ove vaše zakone, s obzirom na ono što ih čeka u skoroj budućnosti. Amandman koji sam podnela u ime poslaničke grupe SRS odnosi se na član 5. Predložila sam da se član 5. briše, sa namerom da se zadrži postojeće rešenje iz zakona koje se odnosi na snižavanje starosne granice za ostvarivanje prava na penziju za one osiguranike kojima se staž osiguranja računa sa uvećanim trajanjem. Da podsetim, član 5. se odnosi na član 20. osnovnog zakona o čijim izmenama i dopunama raspravljamo. Taj član 20. kaže: "Osiguraniku kome se staž osiguranja računa sa uvećanim trajanjem, starosna granica za sticanje prava na starosnu penziju, utvrđena u članu 19. tač. 1) i 2)", tako je bilo, a sada tačka 1) novog zakona, "snižava se zavisno od stepena uvećanja staža za po jednu godinu, i to: 1) za svakih šest godina provedenih na radnom mestu", bilo je, a vi sada kažete svake tri godine provedene na radnom mestu, "odnosno na poslu na kome se efektivno provedenih 12 meseci računa u staž osiguranja kao 14 meseci; 2) za svakih pet godina", bilo je, a vi kažete svake dve godine i šest meseci, "provedenih na radnom mestu, odnosno poslu na kome se efektivno provedenih 12 meseci računa u staž osiguranja kao 15 meseci; 3) za svake četiri godine", u osnovnom zakonu, a kažete svake dve godine, "provedene na radnom mestu, odnosno poslu na kome se efektivno provedenih 12 meseci računa u staž osiguranja kao 16 meseci; 4) za svake tri godine provedene", a sada kažete svaku jednu godinu i šest meseci, "na radnom mestu, odnosno poslu na kome se efektivno provedenih 12 meseci računa u staž osiguranja kao 18 meseci." Vi ste nam tvrdili ovde da ovim zakonom ne ukidate nikakve postojeće privilegije, a ovaj član je eklatantan dokaz da upravo to radite, i ovim članom i još nekim članovima o kojima ćemo govoriti u toku ove rasprave. U stavu 2. člana 20. stoji: "Starosna granica iz stava 1. ovog člana može se snižavati najviše do 53 godine života". Vi sada predlažete: "Izuzetno od stava 2. ovog člana, starosna granica za osiguranike koji rade na poslovima iz stava 1. tačka 4) ovog člana može se snižavati najviše do 50 godina života". Niste nam objasnili zašto samo za ovu kategoriju snižavate tu starosnu granicu sa 53 na 50 godina života. To ne stoji ni u obrazloženju zakona. S jedne strane povećavate starosnu granicu, jer hoćete da smanjite broj penzionera, to je očigledno. Sa druge strane, ovu starosnu granicu smanjujete samo u određenoj kategoriji, znamo da se radi o vojsci i policiji. Očigledno da tu imate posebne namere, verovatno da očistite vojsku i policiju od nepodobnih, pa onda pokušavate kroz ovaj zakon, jer oni koji su u tim godinama životne dobi vama nisu podobni, s obzirom na vaše političke poglede; ne mislim na vas lično, vi sada i nemate politički pogled, pošto ne pripadate nijednoj stranci, ali mislim na Vladu Republike Srbije. Pričali ste da povećanjem starosne granice želite da smanjite broj penzionera, a na ovaj način u ovoj branši povećavate broj penzionera, jer smanjujete starosnu granicu. Dakle, nije tačno da ste ovo radili principijelno, nije tačno da ovaj zakon ima neko utemeljenje u nekim stavovima Vlade Republike Srbije. Jednostavno, radili ste onako kako vam se ćefne, od slučaja do slučaja. Suština je da ovim zakonom činite veoma loše za veliku populaciju građana Srbije, a to su penzioneri. Činjenica je da nemate valjano obrazloženje zašto to radite i kako će penzioneri da prevaziđu ovaj problem. To što vi pričate šta će biti za ne znam koliko godina, to ne pomaže ljudima koji danas imaju 75 - 80 godina i pokušavaju da prežive sa tako malim penzijama, koje im nećete povećavati, koje će, faktički, realno padati. Sva ova poskupljenja koja su aktuelna i koja nas svaki dan sa svih strana saleću nažalost negativno utiču na standard penzionera, jer penzije se ni sada ne povećavaju na način na koji bi trebalo i ne prate rast troškova života. Tek prema ovom vašem predlogu zaista je zabrinjavajuće, ministre. Ne znam da li ste vi i kolege koje nameravaju da glasaju za ovaj zakon uopšte svesni u kakvu situaciju dovodite penzionere u Srbiji. Razumem da vi ne možete to da shvatite, da i mi narodni poslanici živimo sa dobrim platama, ali imate valjda penzionere u porodici, u komšiluku, među prijateljima, valjda vidite da penzioneri, ako nemaju nekoga ko će da ih pomogne, ne mogu da žive od onoga što dobijaju i što se zove penzija, a ovo što im pripremate ovim zakonom, verujte, neće više biti mesta ni na kontejnerima, jer ljudi bukvalno neće imati šta da jedu. Nije demagoška priča, verujte, ministre. Komunicirajte sa građanima Srbije i čućete, iako ih ne pitate. Penzioneri su jako uplašeni, plaše se za svoje živote, jer dovodite ih u situaciju da će sve više, nažalost, biti samoubistava, jer poslednjih godina najviše samoubistava vrše penzioneri. To je činjenica, to čitamo po novinama. To ne može da služi na čast Vladi Republike Srbije, a ovo što predlažete, oni koji ne budu imali hrabrosti da se sami ubiju, nažalost, umiraće polako zato što neće imati šta da jedu.
Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima ministar za rad i socijalna pitanja gospodin Lalović.
Poštovani narodni poslanici, javio sam se samo zato da bi se otklonio jedan nesporazum. Naime, ovaj amandman na član 5, koji je dat ispred poslaničke grupe SRS, vrlo je neobičan, a neobičan je zato što traži brisanje člana kojim se utvrđuju bitno povoljnija rešenje za one ljude u Srbiji koji rade pod otežanim uslovima rada. Znači, mi u zakonu predlažemo bitno povoljnija rešenja, da za kraći efektivni rad, stvarni rad dobiju da mogu ranije da odu u penziju. Zato me zbunjuje ovaj amandman na član 5, zato što je potpuno suprotan nekim drugim stvarima koje su ovde rečene kao kritike zakona. Dakle, ovo je jedan od članova koji unosi bitno povoljnija rešenja za zaposlene u Srbiji. Što je još zanimljivije, ovo je jedno od rešenja gde oni koji su ovde dosta pričali o njima kao ozloglašenima, MMF ima isti stav kao što je izražen ovde stav Srpske radikalne stranke. To je jedna od stvari gde se mi ne slažemo sa MMF-om, gde predlažemo ovo rešenje. Sada proizilazi da SRS, praktično, podržava stav MMF-a u vezi ovoga. Znači, hteo sam da kažem zbog građana Srbije, da ne bi bili u zabludi, da ovaj član 5. znači bitno poboljšanje kada su u pitanju ljudi koji rade pod otežanim uslovima. Tome služi i ovo snižavanje starosne granice za one koji rade pod najtežim uslovima; to su rudari i slične kategorije sa 50 godina života. Druga tema koja je bila ovde zanimljiva, to je mogućnost da se ode u penziju, nezavisno od staža osiguranja, sa određenom starosnom granicom - 65 godina, 70 godina i slično. Mi smatramo da tu postoji rezon da se takvo rešenje unese u sistem, s tim što mislimo da nije mesto penzioni zakon. Imaćete priliku ovde, kao narodni poslanici, da u narednom periodu svi zajedno razgovaramo o izmenama Zakona o socijalnoj zaštiti. To je pravo mesto, ukoliko se svi dogovorimo i složimo, da predvidimo takvu zaštitu za naše građane koji po drugim osnovama nemaju staž osiguranja i ne mogu da dođu do elementarne socijalne sigurnosti. Najavljujem, kada bude bio taj zakon, imaćemo zajedno mogućnost da nađemo jednonajhumanije i najbolje rešenje u vezi sa tim.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 6. amandman je podneo narodni poslanik Petar Jojić. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodin Petar Jojić je reagovao na izmenu postojećeg člana 25, koji se tiče osiguranika koji imaju gubitak radne sposobnosti i kako oni stiču pravo na invalidsku penziju. Smatramo da predlagač zakona, ministar Lalović i Vlada Republike Srbije, nije trebalo da skrati ovaj postojeći član 25, odnosno da tačku 3) u članu 25. osnovnog Zakona brišu, zato što je koliko-toliko to bilo neko rešenje za one koji imaju trajni gubitak radne sposobnosti. Želela sam da ovaj amandman (trenutno je odsutan gospodin Petar Jojić, koji je u ime SRS predložio taj amandman) usmerim na jednu drugu priču i drugu kategoriju ljudi koji niti su penzioneri, imaju određen stepen invaliditeta, a o njima država ne brine. To je jedan krupan problem koji je još prethodna propala DOS-ovska vlada obećala da će da rešava. Osvrnuću se na slučaj ljudi koji su doživeli povrede na radu i koji imaju određen stepen invalidnosti, a zaposleni su u Fabrici automobila "Zastava" ili "Zastava - namenski proizvodi". Špekuliše se sa podatkom koliko je to ljudi, ali računa se da ih, što onih koji trenutno ne rade, što onih koji su angažovani, ukupno ima oko 1.000 u Fabrici automobila, za koju vi tvrdite, mislim na celokupnu Vladu, da će da napravi pompezni pomak sa potpisivanjem ugovora sa "Fijatom". Ali, opet postoji ona izreka "ne lipši magarče do zelene trave", da vidimo kako će Vlada Republike Srbije zajedno sa Grupom "Zastava" da se oslobodi nagomilanih dugova, i uz opasku da je "Fijat" oduvek imao maćehinski odnos prema "Zastavi" iz perioda kada je ta saradnja utvrđivana sedamdesetih i osamdesetih godina. Ovo je zaista veliki problem za ljude i želela bih da u toku ove rasprave, zato što i ti ljudi treba da dođu u situaciju da steknu penziju i neki su u takvom životnom dobu da im je već nekoliko godina ili malo im nedostaje, a za njih nisu obezbeđene zaštitne radionice i ne funkcionišu, ne samo u preduzeću "Zastava - automobili","Zastava - namenski proizvodi". To su konstantni zahtevi štrajkačkih odbora koji predstavljaju te ljude, jer nemaju neki svoj posebni nego su u ovom sindikatu zaposlenih, kada je u pitanju Fabrika namenskih proizvoda ili Fabrika automobila, Samostalni sindikat Srbije; ali svejedno, niko do sada od predstavnika Vlade nije dao jasan odgovor zašto se do toga nije došlo i zašto njima nisu pruženi ti uslovi za rad. Vi, gospodine ministre, verovatno znate da su to veoma teški poslovi, naročito u jednoj takvoj grani privrede i industrije, a obično su to ljudi koji su invalidnost, nažalost, stekli u "Zastava - kovačnici" ili u komorama gde se vrši bojenje automobila i ostalih delova, gde nije bilo nikakvih uslova ranije. Neki od njih imali su takve povrede i takve zdravstvene probleme koji su se, nažalost, završavali i smrtnim ishodom. Krajnje je vreme – da ne bude da sam pristrasna i govorim samo o tom problemu u "Zastavi", ali to je veliki broj ljudi, preko 1.000 ljudi i toliko u nekom prosečnom gradu u Srbiji nema ni ukupno radno angažovanih – da se pobrinete za to. Što se tiče amandmana gospodina Jojića i usmerenja Srpske radikalne stranke, kasnije ćemo govoriti o visini invalidske penzije, on je amandman podneo zato što smatra da je ovo postojeće rešenje bolje i da treba zadržati tačku 3) u članu 25. zakona koji se menja.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Amandman koji smo podneli na član 6. Predloga zakona je u neposrednoj vezi sa amandmanom koji smo podneli na član 4, tako da je ta logika prisutna i kod predlagača – kada je menjao član 19. članom 4. Predloga zakona, morao je da promeni i član 25. Zakona, a to je sada član 6. Predloga zakona. Odnosi se na sticanje prava na invalidsku penziju usled trajnog gubitka radne sposobnosti. Uvažavamo ovo što je navedeno u tački 1) člana 25. kada je u pitanju invalidnost prouzrokovana povredom na radu ili profesionalnom bolešću, tu ne postoji neki uslov osim zdravstvenog stanja. Ali, kada je u pitanju invalidnost prouzrokovana povredom van rada ili bolešću, s obzirom da mi prethodnim amandmanom drugačije komponujemo član 19. zakona, da ima praktično četiri tačke, onda smo, pošto to čini jednu celinu, morali da intervenišemo u članu 6. da zadržimo ovu numeraciju, jer ovako kako je to Vlada propisala onda stvarno član 4. i član 6. Predloga zakona komuniciraju, čine jednu celinu. Pošto mi menjamo, naravno da smo morali i član 6. da promenimo, a svrha te promene pre svega se odnosi na godine starosti. Sada je rečeno 63 godine, odnosno 65, na šta se odnosi tačka 3), a mi tražimo da se to vrati, prema našem amandmanu na član 4, na 60, odnosno 55 godina života, uz zadržavanje uslova minimum pet godina staža osiguranja. Vi ste sada ovo povećali i moram da kažem da ste ovim povećanjem obuhvatili sada sve, bukvalno rečeno sve, jer čim ste pomerili granicu na 65, onda ste omogućili da ide sve naniže. U našoj varijanti ostaje tačka 2) koja se tiče 60 godina i tačka 3) koja se tiče 65 godina. Pošto član 4. i član 6. čine celinu, morao je da ide ovaj amandman i pričajući o članu 6. opet se vraćamo na član 4. Insistiramo na tome da uslov za sticanje prava na starosnu penziju bude 60 godina života, odnosno 55 godina za žene i 25 godina staža osiguranja. Drugi uslov je 65 godina života za muškarca, 60 godina za ženu i najmanje 15 godina staža osiguranja. Treći uslov je 40 godina staža osiguranja, odnosno 35 godina staža osiguranja za ženu i 53 godine i 45 godina staža osiguranja kao generalni uslov koji podrazumeva u sebi i godine starosti. Iz tog osnovnog principa izvlači se sve ovo što se tiče u ovom delu uslova za sticanje prava na invalidsku penziju.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nemanja Šarović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 7. kojim se traži brisanje rešenja iz Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju, iz razloga što se predloženim rešenjem traži pogoršanje uslova za sticanje prava na porodičnu penziju, odnosno povećanje sa 48 na 50 godina. Pročitaću kako je to ranije bilo. Kaže se da udova stiče pravo na porodičnu penziju ako je do smrti bračnog druga navršila 48 godina (staro rešenje koje je postojalo po starom zakonu), a po novom predlogu to je 50 godina života; ili ako je do smrti bračnog druga ili u roku od jedne godine od dana smrti bračnog druga postala potpuno nesposobna za rad; ili ako je posle smrti bračnog druga ostalo jedno dete ili više dece koja imaju pravo na porodičnu penziju po tom bračnom drugu, a udova obavlja roditeljsku dužnost prema toj deci. Udova koja u toku trajanja prava prema tom osnovu postane potpuno nesposobna za rad zadržava pravo na porodičnu penziju dok postoji ta nesposobnost. Onda stav 2, imamo isti slučaj – udova koja do smrti bračnog druga nije navršila, ranije je bilo 48 godina, a po predlogu Vlade Republike Srbije to se povećava na 50 godina života, ali je navršila, opet po ranijem zakonu, 43 godine, a po predlogu 45 godina, stiče pravo na porodičnu penziju kada navrši 50 godina po novom predlogu, odnosno kada navrši 48 godina, u skladu sa predlogom Srpske radikalne stranke. Kada se raspravlja o razlozima za ovakvo postupanje, ne znam da li je ovo jedan od zahteva MMF-a sa kojim se Vlada Republike Srbije nije složila. Zanimljivo je kako ta rešenja, kojima se ukidaju neka prava građanima Srbije, odmah stupaju na snagu, kako tu nema potrebe da se čeka. Ne znam zašto nije palo ministru Laloviću na pamet da i dejstvo ovih odredbi odloži, npr. do 20. februara 2010. godine, kao što je to slučaj sa nekim drugim odredbama, gde se poljoprivrednicima isplaćuje ovih 20,5 penzija. Tu je valjda bilo krajnje demokratski, u skladu sa tim proevropskim tokovima, evroatlantskim integracijama, da građani sačekaju da im se to vrati do 2010. godine. Ili, situacija koju smo imali oko vraćanja 1,5 penzije, što se vraća, po predlogu Vlade Republike Srbije, 2,5 godine, odnosno jedan dvadeseti deo penzije mesečno. Znači, tu se radi o vrhunskom cinizmu. Treba podsetiti građane Republike Srbije i na onaj dug iz 1994. i 1995. godine, koji je isto nastao kada Srpska radikalna stranka nije bila u vlasti, ali koji je vraćan za vreme dok je Srpska radikalna stranka učestvovala u vlasti. Tada ste žestoko napadali profesora dr Vojislava Šešelja i SRS zbog rešenja da se penzionerima taj dug, mali dug, mnogo manji od ovoga o kome sada govorimo, isplati kroz bonove za električnu energiju. Sada se vidi kolika je suštinska razlika između one vlasti i ove sada: ti bonovi za električnu energiju mogli su da se koriste istog trenutka. Dakle, niste morali čekati dve, tri, pet godina da oni dospeju, sa njima ste mogli odmah izvršavati određene obaveze, da li za vaše domaćinstvo, domaćinstvo vaše dece, ili na neki drugi način, ali osnovno je da su ti bonovi imali istu i efektivnu i nominalnu vrednost. Sada imamo situaciju da će se sa ovim javnim dugom ta nominalna vrednost drastično razlikovati od one koju će zaista te obveznice imati. Jer, ako vam obveznica dospeva za pet godina, ona će danas vredeti 20 ili 25% nominalnog iznosa. Vredeće onoliko koliko je nominalno naznačeno samo za one koji sa tim, znači, kada otkupe za 20 ili 25% vrednosti, budu plaćali porez na dobit korporacija, akcize, PDV i ostalo, što penzioneri ne plaćaju; onda je bilo potpuno suludo omogućavati penzionerima da plaćaju porez na dobit korporacija tim obveznicama. Jasno je na taj način odmah bilo da te pare - 23,5 milijardi dinara nisu ni namenjene penzionerima, nego da su upravo namenjene onima koji treba te obveznice da otkupe od penzionera i onda da plasiraju ta sredstva u privredu, da otkupljuju preduzeća, da plaćaju dažbine prema državi i da na taj način učine izbegavanje poreza. U samom obrazloženju Vlade rečeno je dosta toga. Zanimljive su ove statistike koje dajete za 1987. godinu, 2000. godinu i uopšte odnos plata i broja zaposlenih, odnosno pokrivenosti rashoda za penzijska davanja ostvarenim prihodima po osnovu uplaćenih doprinosa. Onda kažete da je u 2000. godini taj odnos bio 78,56%, da je u 2004. godini bio 58,55%, ali da taj odnos i dalje pada. Znači, sami kažete da ste problem pokušali prevazići povećanjem stopa doprinosa i merama prinude pri naplati doprinosa. Bez obzira na to, deficit u Fondu je ostao prisutan, sa tendencijom daljeg rasta. Kaže se: "Postojeći sistem penzijskog i invalidskog osiguranja, zbog visokog učešća u društvenom proizvodu zemlje i visokog opterećenja zarada, predstavlja važnu prepreku ekonomskom oporavku i napretku zemlje, čime se posredno dalje produbljuju problemi penzionog sistema. Drugim rečima, penzijski sistem i privredni napredak neposredno su povezani, tako da su u odnosu međuzavisnosti, odnosno promene u jednoj oblasti neposredno se odražavaju na stanje u drugoj oblasti. Visoka stopa doprinosa vodi, sa jedne strane, finansijskom iscrpljivanju privrede i, s druge strane, povećanom izbegavanju plaćanja doprinosa, što je kod nas uobičajena praksa." Vi ovde na jasan način kažete da su neposredno povezane isplate penzionerima i ekonomski oporavak zemlje. Dakle, ili ćemo imati penzionere i izdržavati penzionere i zemlja će i dalje propadati i ekonomski sistem, ili ćemo se, sa druge strane, ovakvim zakonima osloboditi penzionera i onda ćemo valjda procvetati. Ali, gospodo, to nije ono što ste vi govorili 2000. godine kada ste dolazili na vlast i to nije ono što ste govorili 2003. godine kada ste dolazili na vlast. Godine 2000. ste rekli – šest milijardi dolara čeka na granicama spremno da uđe, samo što nije ušlo; čim padne prethodna vlast sve će odmah procvetati, biće redovne plate, biće redovne penzije, svi ćemo živeti u blagostanju, teći će med i mleko. Godine 2003. rekli ste – ovi pre nas su bili lopovi, pa zbog toga to nije valjalo, ali sada kada njih oborimo, onda će doći to blagostanje o kome smo vam pričali. U međuvremenu, podržavali ste jedni druge krajnje neprincipijelno i protivno obećanjima datim građanima, kad god je to trebalo. Zbog svega toga mi se nalazimo u ovoj situaciji. Mislim da je vreme da jednom kažete tim nesrećnim penzionerima, jer svakako jesu nesrećni kada moraju da žive dok ovakva vlada vlada, da li ćete im isplaćivati penziju u budućnosti ili ne, koji su to problemi; da li bi bilo najbolje ukinuti penzionere, da li ćemo da ukidamo narod, jer je preko 70% građana Srbije, po svim istraživanjima, trenutno za vanredne parlamentarne izbore; na koji način ćete rešavati ove probleme. Ono što je jako zanimljivo jeste to što na jednom mestu nedostaje ovaj podatak kakvo je stanje bilo 2000. godine, a to je gde kažete: 1987. godine - 2.548.000 zaposlenih, fali 2000. godina, a 2004. godine - 1.580.000 zaposlenih. Jasno je da ovo nije slučajna greška. Jasno je da je Vlada Republike Srbije, dajući ovo obrazloženje, izbegla da da informaciju o tome, na jedan jasan način, koliko je bilo zaposlenih 2000. godine upravo zato što bi se onda na jasan i pregledan način videlo kakvi su destruktivni efekti vaše vlasti u prethodne četiri ili pet godina. Povodom vaših reformi, kažete – 2002. godine problemi su prevazilaženi izmenom saveznog Zakona o PIO, jednokratno ste povećali starosnu granicu za tri godine, za muškarce sa 60 na 63 godine, za žene sa 55 na 58 godina, pa ste promenili način usklađivanja penzija, jer vam ovo prvo nije bilo dovoljno. Napustili ste ovaj sistem utvrđivanja na osnovu zarada kao jedinog parametra, pa ste 2003. godine doneli novi republički zakon, koji je opet utvrdio novi obračun penzija. Sada, 2005. godine zaokružujete taj sistem tako što hoćete da povećate starosnu granicu sa 63 godine na 65 godina za muškarce i sa 58 godina na 60 godina za žene. Na ovaj način lako je izračunati da je nekome kome je pola godine pre dolaska DOS-a na vlast falilo nekoliko meseci do odlaska u penziju, pa ste mu 2002. godine opet povećali za tri godine, pa mu je opet falilo, sada opet povećavate. Znači, za pet godina vaše vlasti, pet godina ste povećali starosnu granicu za odlazak u penziju. Na ovaj način, praktično, građani su tih pet godina radili džabe. Gde su otišle te godine i šta bi bilo s penzionim fondovima da oni i tih pet godina nisu uplaćivali poreze i doprinose u budžet? Dokle bi to danas dovelo? Da li bi danas bilo moguće uopšte isplaćivati penzije? Na kraju, kažete i sami: "Za sprovođenje ovog zakona nije potrebno obezbediti dodatna sredstva za dotacije fondu, u odnosu na dosadašnje dotacije." Ne znam kako to objašnjavate, ukoliko kažete da su ovo rešenja koja su neuporedivo bolja za građane Republike Srbije, koja će konačno doneti blagostanje. Ali, treba biti samo strpljiv, pa onda pročitati sledeći pasus, koji ima naslov – Analiza efekata zakona. Dakle, da bi bilo jasno, ovo je ono što piše Vlada sama o svom zakonu: "Donošenjem ovog zakona nastaviće se reforma sistema penzijskog i invalidskog osiguranja započeta sredinom osamdesetih godina, poboljšati finansijske prilike fonda...". Kako se poboljšavaju finansijske prilike fonda? Tako što će građani morati duže da rade i da uplaćuju, a imaće, istovremeno, manje penzije i kraći vremenski period će te penzije koristiti. Možda bi dobro bilo da vi odmah povećate, sada, za još neku godinu tu starosnu granicu, pa da bude 70 godina za muškarce, 65 za žene, i na taj način biste još značajnije i u još većoj meri poboljšali finansijske prilike fonda. Ne biste morali da brinete. Mislim da bi to dodatno uticalo i da se broj onih koji uopšte dočekaju penziju značajno smanji. Onda bi, praktično, mislim po prvi put Mlađan Dinkić bio u prilici da ostvari suficit i u tom delu. Više ne bi imali penzionera, rešili bi se penzionera, a sa druge strane, ovi koji rade morali bi da uplaćuju, jer ste povećali i mere prinude, i mislim da biste onda konačno i taj suficit mogli da usmerite na neke druge aktivnosti. Dalje, kažete da se "posebno izdvajaju efekti koji se očekuju primenom novih rešenja u pogledu podizanja starosne granice za dve godine u odnosu na postojeće rešenje, na koji način će se produžiti period učešća osiguranika u sistemu penzijskog i invalidskog osiguranja, a smanjiti pritisak na budžet u pogledu potrebnih sredstava za isplatu penzija. Pored toga, usklađivanjem penzija dva puta godišnje, a ne kvartalno kao do sada, prevazilazi se problem nedostatka sredstava u fondu i obezbeđuje se redovna isplata penzija, što je opšti interes." Zaista mislim da je pravi ekspertski tim morao da se okupi da bi napisao ovako besmislenu rečenicu. Da li je moguće da neko kaže da nije bilo sredstava u Fondu zato što su se penzije utvrđivale i usklađivale sa primanjima zaposlenih kvartalno, a ne polugodišnje, kako je sada predviđeno? Ovakvom promenom, dakle usklađivanjem na pola godine, jedino će biti oštećeni penzioneri, zato što će imati taj period od pola godine u kome će čekati da im se penzije usklade sa rastom troškova života, sa inflacijom i sa povećanjem zarade zaposlenih. Znači, to je jednostavna činjenica i to nema nikakve veze sa uplatom sredstava u Fond. Dakle, poreske stope i sve ostalo ostaje isto. Jedino ćete potkradati penzionere na taj način što će po pola godine morati da čekaju da im uskladite penzije, umesto što je to do sada rađeno na tri meseca. Hvala.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Momir Marković. Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne znam, kad god je ovaj ministar podnosio neki zakon i kad god sam ja podnosio amandman ili izlazio da branim amandman, on je izlazio, tj. uvek zaglavi na vrata. Imam blagi osećaj da me ministar mrzi. Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 8, tj. član 30. osnovnog zakona, i vrlo je vezan sa članom 29, jer se članom 29. reguliše pitanje udovice, odnosno udove i sticanja prava na porodičnu penziju udove, a u članu 30. se radi o udovcu. Članom 30. kaže se: "Udovac stiče pravo na porodičnu penziju ako je do smrti bračnog druga navršio 53 godine života". Tako je glasilo do sada. Ministarstvo, odnosno ministar je predložio 55 godina. Dakle, podigao je tu granicu za još dve godine. "Ako je do smrti bračnog druga ili u roku od jedne godine od dana smrti bračnog druga postao potpuno nesposoban za rad; ili ako je posle smrti bračnog druga ostalo jedno dete ili više dece koja imaju pravo na porodičnu penziju po tom bračnom drugu, a udovac obavlja roditeljsku dužnost prema toj deci. Udovac koji u toku trajanja prava po tom osnovu postane potpuno nesposoban za rad, zadržava pravo na porodičnu penziju" itd, itd. "Udovac koji u toku trajanja prava na porodičnu penziju stečenog na način iz stava 1. tačke 2) i 3) ovog člana navrši 53 godine", tako je bilo u zakonu, 55 godina je po predlogu ministra, "trajno zadržava pravo na porodičnu penziju." O čemu se radi? Obzirom da je pitanje zaposlenja kod nas uvek bilo problematično i da je to jedno od najtežih pitanja koje čovek rešava - pitanje zasnivanja radnog odnosa, a mnoge porodice žive upravo od jedne plate ili od jedne penzije, u ovom slučaju može biti da je čovek i nesposoban za rad, da je invalid i da mu umesto 53 godine, što je nekakva i razumna mera, ministar svojim predlogom zakona povećava na 55 godina. Od Zakonodavnog odbora dobio sam izveštaj gde se kaže da je moj amandman pravno moguć. Od Vlade Srbije nisam dobio ništa, tako da ne znam zašto se amandman koji sam podneo ne usvaja. Uglavnom ministri koji bar malo rade u toj Vladi Srbije podnesu izveštaj, pa kažu – amandman se ne usvaja zbog, pa obrazloženje, to, to i to. Ovde toga nema. Dalje, da ironija bude najveća, član 79. Predloga zakona kaže: "Ovaj zakon stupa na snagu osmog dana od dana objavljivanja u "Službenom glasniku Republike Srbije", a primenjuje se od 1. januara 2006. godine. Tačka 3. kaže – odredbe člana 1, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29 (koji se odnosi na udovice) i 30 (koji se odnosi na udovce) primenjivaće se od 1. januara 2007. godine. Kada smo o ovom zakonu raspravljali, ja sam napravio nekakvu usporedbu; to je kao kada bi neki otpravnik vozova rekao – brzi voz iz... pa stiže u stanicu na prvi, drugi, treći, četvrti kolosek. Koga ministar obavezuje da 2007. godine primenjuje odredbe ovog zakona? Pa, ministar će do tog trenutka biti ružna politička prošlost Srbije, ovaj ministar, i otići će na političko bunjište. Dame i gospodo narodni poslanici, čulo se jutros da ovaj ministar nije principijelan. Ja se ne bih sa tim složio. Čovek ima princip. Princip je "ko da više". Uostalom, ovaj njegov poslednji transfer je jasno na to ukazivao, a to što nije prešao iz stranke u stranku, nego je sada nezavisan poslanik, a zadržao je obe funkcije - i funkciju poslanika i funkciju ministra, to je normalno i jedna vremenska odrednica mora da bude sadržana u tome. Pa, i kameleonu kada pređe sa drveta na drvo treba izvesno vreme da promeni boju. Dame i gospodo narodni poslanici, karakter ovog ministra je jasno ocrtan u ovom predlogu zakona, i ja predlažem da se amandmani, i moj i svih poslanika Srpske radikalne stranke, usvoje, ne bismo li bar malo ublažili udar na standard najsiromašnije kategorije stanovništva u Srbiji.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Ovaj amandman se odnosi na član 55. Predloga zakona, koji uređuje nešto što se zove beneficirani radni staž, ali on se neminovno oslanja na prethodni član koji definiše uslove, kriterijume i situacije kada se može propisati računanje uvećanog staža osiguranja na određenim poslovima. Ono što posebno ima svoju težinu jeste ovo što se članom 12. Predloga zakona menja. Da bi svi shvatili šta je ta promena – promena je što se ovim članom omogućava da ministar menja zakon, da zakon zavisi od ministra. Zakon ne zavisi od zakonodavnog organa, nego od ministra. Te promene u članu 55. su skromne. Recimo, nisu hteli u stavu 1. da promene ovo "stepen uvećanja staža osiguranja", jer to ništa ne znači, jer staž osiguranja i uvećanje nije stepenovano nego je rečeno 12, 14, pa 12, 16 ili 12, 18 itd; tu nisu uređena stepenovanja i to se ne dira, neka ostane ta nepreciznost. Međutim, za ona radna mesta i za one poslove gde je zakonom propisano uvećanje staža osiguranja kaže se "ovlašćenom službenom licu u smislu propisa o vršenju unutrašnjih poslova, pripadniku Bezbednosno-informativne agencije, zaposlenom u organu nadležnom za inostrane poslove koji radi u inostranstvu na određenim poslovima pod posebnim uslovima i zaposlenom u organu ili organizaciji koji radi na poslovima kontra-radio-izviđajne službe i poslovima kriptografije, na izvršenju krivičnih sankcija, ovlašćenom službenom licu Poreske policije", a to je ono što je uneto pre dve godine i samo je ta novina već dve godine, "u smislu propisa o poreskoj administraciji, svakih 12 meseci efektivno provedenih na tim poslovima računa se kao 16 meseci staža..." Iza reči "računa se" Vlada predlaže "najviše", što znači da može i manje. Šta su još dodali – "u zavisnosti od težine ovih poslova, pod uslovima iz člana 54. ovog zakona". I, u prvom stavu to propisuje ministar. Znači, to što je u zakonu napisano da se pripadnicima organa unutrašnjih poslova, ovlašćenim službenim licima, ljudima koji rade u zatvorima, na kriptozaštiti itd, pa su još dodati i ovi Dinkićevi što obilaze i naplaćuju, a to su oni što im je data mogućnost kada ih je veliki demokrata Đelić naoružao pištoljima, iako stoji uvećan staž 12-16, sada ministar može da kaže, recimo – Poreska će imati 12-13, ovi u zatvorima će imati 12-14, ovi u BIA će imati 12-15, ovi koji rade u UBPOK imaće 12-16. Ko je on da on to propisuje, tim pre što su u članu 54. propisani osnovi i kriterijumi, pa je data cela procedura da se na svakih 10 godina vrši revizija tih radnih mesta. Možemo da ovlastimo nekoga da vrši reviziju tih radnih mesta. Ali, kada smo uzeli kao kriterijum zašto je priznat uvećan staž, zbog loših zdravstvenih uslova rada na pojedinom mestu, u hemijskoj industriji, isparenja itd, pa se u međuvremenu možda za 10 godina nešto i promeni, poboljšaju se uslovi rada, pa je potrebno izvršiti reviziju, ali u smislu revizije da li treba dalje da postoji ili ne, a ne u smislu koliko treba da iznosi uvećanje. Ali, kakav smisao ima revizija radnih mesta koja rade ovlašćena službena lica MUP-a? On je jurio lopove i pre 10 godina, a juriće ih i sledećih 10 godina. Nekada ih je jurio sa "zastavom 101" a sada ih juri sa "puntom". Nekada je koristio "motorolu", a sada koristi mobilni ili neka druga sredstva. Postavlja se pitanje zašto mi donosimo neki zakon u kome propisujemo koliko će biti uvećanje, kada drugim zakonom dajemo pravo ministru da sve to poremeti? Zbog toga smo podneli amandman. Ovakva promena zakona nije moguća. Da vas podsetim, u članu 52.prvo su uzeti teški uslovi rada, opasnost po život, a to su ta dva vodeća kriterijuma; postoji treći kriterijum, ali da ne ulazim u detalje. Međutim, ne može ministar svojim aktom da menja zakon. Ne možemo mi ministra da ovlastimo da ne primenjuje odredbu Zakona o unutrašnjim poslovima ili da je on odredi kako će da je primeni, pa će da kaže neće biti 12-16, nego će biti 12-15, na primer. Ne može ministar to da radi, tim pre što ovde nije dat ni postupak, niti sve kako se to završava. U tome se ogleda naša primedba kada je u pitanju mogućnost ministra da utiče na ovu promenu. Ako je u zakonu rečeno: teški poslovi, poslovi koji narušavaju zdravlje, za ta radna mesta pripada uvećani staž osiguranja, ali u zakonu nije određen koliko iznosi, onda je moguće, ali ukoliko je nekim posebnim zakonom tačno propisano koliko iznosi to uvećanje: 12-14 ili 12-16 ili 12-18, onda ministar tu ne može ništa da radi, niti da utvrđuje koliko to uvećanje može da iznosi. To je svrha ovog amandmana – da se uvede jedan red i u poštovanju zakona i da suzbijemo i ograničimo neke ministre. Od ovoga nemamo nikakve sreće, jer se on samo služi lažima. Sve što kaže, u drugoj rečenici već je laž. On je prevazišao Vuka Draškovića. Vuk Drašković to radi na 15 minuta. Vuk Drašković počne sa jednom rečenicom i kroz 15 minuta on je sam sebe demantovao, mi to znamo. Ovaj ne, ovaj u sledećoj rečenici demantuje sebe, mislim na Lalovića. Ja sam u načelnoj raspravi više puta intervenisao kada su poslanici vladajućih stranaka rekli – ne, ovo je super zakon, ovde se ne kvari nijedna beneficija. Molim vas, prethodna Vlada, gde god su u pitanju udove, udovci, roditelji osiguranika koji ostvaruju neko pravo na porodičnu penziju, demokrate su starosnu granicu podigle za tri godine, a vi još za dve godine, znači pet godina, i kažete da ništa nije promenjeno, beneficije su ostale. Kako nije promenjeno? Ovamo pričamo neke stvari o demografskoj slici Srbije, o novim populacijama, o odnosu prema mladima, o odnosu prema porodici, imamo poseban Odbor za ravnopravnost polova, pa traže i za treće i četvrto dete neku naknadu itd. Ovo je sve raštimovano, ovde nema ideološkog pogleda na problem. Kažite nam koja je vaša ideologija? Koji je vaš pogled na socijalnu politiku u Republici Srbiji? Ako to vaše viđenje pobedi, zna se šta ide, a vi to nemate. Vi od televizije do televizije menjate socijalnu politiku. Ovde pričamo jedno, na ovoj drugoj televiziji drugo, po sistemu šta bi ko hteo i šta bi želeo da čuje. Jedina ideologija koja postoji u Vladi Republike Srbije jeste budžet. Doći ćemo do one 5. tačke dnevnog reda da vidite kako će da se puni budžet u budućnosti – kupovinom hartija od vrednosti države. Ko će da kupuje – dobrovoljni penzijski fondovi. Zašto? Njihove obaveze dospevaju za 10, 15 ili 20 godina. Sada će to da se aktivira, pa će svi da uplaćuju jer nema nikakve potrošnje, ali će društvo za upravljanje tim fondom da kupuje hartije od vrednosti države, pošto su one najbolje, najveća je garancija i tako će budžet da se puni i tako ćemo doći do suficita. Prekinite više, ne može budžet više da bude cilj i svrha života u Srbiji. Mlađan Dinkić je sve pobrkao, on je od sredstva napravio cilj. Zbog toga podnosim ovaj amandman.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 12. amandman je podneo narodni poslanik Milan Stevović. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Milan Stevović.
Dame i gospodo narodni poslanici, prethodna diskusija kolege Krasića samo govori o tome koliko su amandmani Srpske radikalne stranke na ovaj zakon pravno logični i jedan drugoga slede. Dakle, u podnetim amandmanima postoji jedna zakonodavna pravna vertikala, tako da i ovaj amandman na član 12. koji sam ja podneo ima osnovu, ono što je kolega Krasić u svom izlaganju govorio. Napomene radi, radi se o članu 55. koji reguliše beneficirani radni staž za pojedine kategorije i u pitanju je amandman na stav 2. ovog 55. člana. Dakle, jedna grupa poslova, prema stavu zakonodavca, zauzima posebno mesto, posebnu privilegiju, a to su poslovi koje obavljaju ovlašćena službena lica u organima unutrašnjih poslova, pripadnici BIA, zaposleni u nadležnim organima za inostrane poslove koji obavljaju specifične delatnosti, do pripadnika Poreske policije. Verujem da su to važni poslovi i da su u prethodnom zakonu takođe vrednovani i da postoji osnova za beneficiju tog radnog staža. Međutim, beneficija tog radnog staža bila je utvrđena tačno i fiksno na 16 meseci. Sada ovom izmenom, protiv koje se zalažemo mi iz Srpske radikalne stranke i zbog toga podnosim ovaj amandman, ne bi bilo pravno moguće i pravno dozvoljeno da se to menja pojedinačnim aktom ministra nadležnog za ovaj resor. Naime, ostavlja se jedna pravna praznina, a to je koliko će biti određen ovaj beneficirani radni staž. Možda će se odrediti čak i na pune dane, a ne mora ni da bude na pune mesece. Logično bi bilo, ako je već zakonodavac i predlagač hteo ovo ovako da uvrsti, da kaže – beneficija se određuje na pune mesece. Dakle, može da bude 13, odnosno 13, 14, 15 i 16, kao maksimalnih, meseci. Ovako kako je ovde ostavljeno može dati za pravo ministru da određuje i na neki drugi način. Međutim, šta želim da kažem? Dati ovlašćenja ministru u ovakvoj situaciji i ovakvoj pravnoj problematici u kakvoj se nalazi inače naša država i u ekonomskoj problematici, krajnje je necelishodno i neracionalno. Trebalo bi izbegavati svake pojedinačne akte, pa na kraju krajeva i ovaj postupak koji će sprovesti ministar preko nadležnih resora. Smatram da ovaj član ima za osnovu ono što je u prethodnom izlaganju rekao gospodin Krasić, a to je da ne treba nikako prejudicirati neke stvari, a to je da se iz nekog leks specijalisa izvuku odredbe i da se nešto da u nadležnost nadležnom ministru za rad, boračka i socijalna pitanja. Smatram da je jako bitno napomenuti činjenicu da je u posebnim zakonima koji regulišu pitanje organa unutrašnjih poslova, BIA, do onih poreskih zakona, predviđeno jasno i glasno koliki je beneficirani radni staž. Dovoditi sada u pitanje te odluke ili doneti ovaj zakon, a ne reći da prestaju da važe te odluke ili već ne uspostaviti jednu pravnu ekvivalenciju između leks specijalisa i leks generalisa, zaista je krajnje nerazumno. Iz tih razloga predlažem da se ovaj amandman Srpske radikalne stranke usvoji.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 14. amandman je podneo narodni poslanik Branislav Rankić. Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Branislav Rankić.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 14. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o PIO, koji se odnosi na član 63. Zakona o PIO. Naime, u članu 14. ovog predloga zakona predviđeno je da se u članu 63. briše nešto iz stava 5, pa se posle stava 5. dodaje novi stav 6. koji glasi: "Godišnji lični koeficijent može iznositi najviše pet." Moj amandman odnosi se na to da je besmisleno limitirati lični godišnji koeficijent. Kada pogledate član 63, na koji se odnosi ovaj amandman, gde je objašnjeno šta je tu godišnji lični koeficijent, videćete da je to odnos ukupne zarade osiguranika, odnosno osnovica koja je bila predmet za uplatu osiguranja i prosečne plate, odnosno zarade u Republici Srbiji, počevši od 1970. godine. Zašto je besmisleno uopšte limitirati lični godišnji koeficijent, zašto ovo ne može stajati u zakonu i zbog čega se traži brisanje? Iz jednostavnog razloga što dolazite u situaciju da nekome date zadatak da broj 35 podeli brojem pet i da mu kažete da rezultat ne sme biti veći od pet. Naravno da je to nemoguće. Vi imate ljude koji su u pojedinim periodima od 1970. godine do sada ostvarivali znatno veće zarade i po nekoliko puta, po šest ili sedam puta veće od proseka, i kada vi računate njihov lični koeficijent naravno da će on iznositi više od pet. Time godišnji koeficijent ne možete limitirati. Drugo, on ne utiče, onaj iznad pet, ni na praktično određivanje visine penzije, zbog toga što je visina penzije limitirana određenim odredbama ovog zakona koje se nalaze kasnije. Jasno je da ako nekome uskratite mogućnost, a on stvarno ima veći godišnji koeficijent od pet, limitirana visina iznosa penzije je određena godišnjim koeficijentom četiri. Jer, šta to znači ako nekome odobrite da ima godišnji koeficijent pet, šta će on moći s time da radi; da se hvali svom društvu da ima visok godišnji koeficijent, koji opet nije realan, jer je ovo potpuno besmisleno limitirati. Zato sam amandmanom tražio da se ovaj dodatni stav iza stava 5. u članu 63 – godišnji lični koeficijent može iznositi najviše pet, briše u potpunosti, jer je nepotreban praktično, s obzirom da su visine penzija limitirane na neke druge načine. Toliko i hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Moram da podsetim poslanike da smo na sam sistem obračuna penzija prilikom donošenja Zakona o PIO mi srpski radikali podneli veliki broj amandmana. Naravno, oni nisu usvojeni i tada smo ukazali na problem koji će da se javi u ovakvom načinu obračuna i utvrđivanja penzija. Vidite, posle nepune dve godine, ti problemi su izašli i sada se ukazala potreba da se taj problem reši. Problem je što kada se napravi ovaj obračun na bazi godišnjih ličnih koeficijenata, dođe se do ličnog koeficijenta i množi sa onim fiksnim iznosom koji važi za sve penzionere, izlaze vrlo smešni iznosi penzija. Zato mora da se primeni član 78, gde je limit lični koeficijent, ne godišnji, nego lični, stavljen na četiri prilikom određivanja najvišeg iznosa penzija. Ako već postoje odredbe o najnižem i najvišem iznosu penzija, onda je sve ovo ispred besmisleno. Zašto ograničavati čisto obračunski, matematički, godišnji lični koeficijent, kako se ne bi pojavilo u obračunu da čovek treba da ima oho-ho penziju, jer kada se to prikaže i pozove onaj ko donosi rešenje na član 78. pa ovaj vidi koliko mu se smanjuje u odnosu na obračun, onda to bode oči. Ono što je opasno, vladajuće stranke na ovaj član nisu podnele amandman, znači podržavaju ovaj limit godišnjeg ličnog koeficijenta na pet. Za sledeći član su podneli amandman koji se tiče ličnog koeficijenta, gde je rečeno da on iznosi najmanje 0,5. Poslanici vladajuće stranke su podneli amandman. Vidite tu glumu koja se javlja kod nas. Postoje tri sistema tržišne ekonomije: američki tzv. individualistički; japansko-azijski, koji se zove feudalni; ovaj naš evropski, koji se zove socijalno-tržišna ekonomija. Socijalno-tržišna ekonomija, bez obzira na socijalističko samoupravno društvo, u našoj zemlji je prisutna preko 25 godina, samo što je bio problem kod nas jer nismo smeli da kažemo da je državno i nismo želeli da je nešto državno, nego smo pričali da je društveno. Za to vreme države srednje Evrope su jasno pričale da je nešto državno. Ako država propisuje obavezno penzijsko i invalidsko osiguranje, diktira fondovima, onda su državni fondovi sa odgovarajućim pravima onih koji ulažu u te fondove. Ali, oni ulažu po zakonu, zato što moraju. Kod nas je i tu bilo sve društveno. Onda imamo situaciju da su naše plate bile obračunska kategorija za naplatu doprinosa, pa su sva sredstva postajala društvena sredstva, a prilikom raspodele se išlo sa nekim drugim kriterijumima, pa se onda dešavalo da nečiji lični dohodak u ono vreme bude poprilično dobra osnovica za naplatu doprinosa, pa se po osnovu doprinosa dosta uplaćivalo, ali se gubila veza između osiguranika i sredstava. Sredstva su postala društvena i onda je sve u zbiru trošeno na drugi način. Taj Kajzerov sistem je morao da pukne kad-tad. On je mogao da daje neke rezultate kada je broj osiguranika i onih koji, navodno, uplaćuju doprinos bio mnogo veći od onog broja ljudi koji koriste prava po osnovu penzijsko-invalidskog osiguranja. Taj problem naša vlada ne želi da reši. Oni pokušavaju glumom prvog stuba da nam zavaraju oči, da pomislimo da su nešto uradili. Dokle god se ne uspostavi ta veza između doprinosa, pojedinca čija plata predstavlja osnov za naplatu tog doprinosa, iznosa tog doprinosa i prava po osnovu tog doprinosa, mi ćemo imati besmislenu socijalnu zaštitu, koja se čak i ne zasniva na principu državne garancije. Kod nas država folira da nešto garantuje. Zašto? Zato što nije sprovedena celovita socijalno-ekonomska reforma u državi. Ne znam da li je 2003. godina bila baš ta godina kada je trebalo nešto uraditi po pitanju penzijsko-invalidskog osiguranja, a tada je promenjen i zakon koji se tiče prava po osnovu nezaposlenosti i, čini mi se, onaj zakon o zdravstvenom osiguranju. Nisam siguran da je 2003. godina bila za tu vrstu promena, 2005. verovatno jeste, jer se dotaklo to dno i mora da se krene na nekim novim osnovama, da ne dođemo u situaciju da čovek, kada treba da ostvari pravo, postavi pitanje – molim vas, ja sam 30 godina ulagao, gde su ta sredstva, valjda sam i ja dao neki doprinos. Stavite se vi u tu poziciju. Vrlo je slična situacija kada se priča o penzijama, o zdravstvu i o osiguranju za slučaj nezaposlenosti. Identična situacija. Sada ste mladi i zdravi, ne idete kod lekara, već 20 i nešto godina uplaćujete to, ili vam se uplaćuje, ili vam se uzima da bi se uplaćivalo zdravstveno osiguranje. Ako odete u penziju, a dok ste radili nikada niste bili kod doktora, vi ćete biti u situaciji da vam onaj kaže – znate šta, mora nešto da se plati. Onda se postavlja logičko pitanje gde su ta sredstva koja su ulagana. Neko je pojeo, neko je odneo, sada se tu čuju razne priče. Nema ih, zato što je sistem loše postavljen. Mi ne menjamo sistem, Vlada ne menja sistem, Vlada ne želi da menja sistem. Vlada ima fiks ideju - budžet, budžet, da bude stabilan budžet. Zašto? Navodno, MMF traži da budžet bude stabilan. Greška. Ubismo se od te stabilnosti, ali gledajte šta rade. Znači, ovakvom besmislenom odredbom, sada se vraćam na ovaj amandman, gde se godišnji lični koeficijent limitira sa pet, samo se prikriva stvarni obračun penzije onog osiguranika koji je podneo zahtev za starosnu penziju ili ako se utvrđuje invalidska penzija itd. Ako želite da uspostavite novi sistem - državna garancija, ako je država nešto propisala da je obavezno, onda država i garantuje ta prava. Kakva ta prava treba da budu, o tome može da se priča. Da li ćemo penzije da delimo na penzijske razrede, da li ćemo na druge načine, nije bitno u ovom trenutku, ali taj odnos između najniže i najviše kod vas, po vašoj logici je 1:8. Ako je lični koeficijent ovamo minimum 0,5, a maksimum četiri, sada vidite koliko se 0,5 sadrži u četiri i videćete 1:8. Može i to da bude prihvatljivo, ali vi nam ništa ne pričate, vi ne dajete osnovu zašto to tako treba da bude, vi ne dajete osnovu koji su razlozi za to, vi ne dajete argumentaciju zašto to u nekom dužem vremenskom periodu mora tako da bude. Ne, ovde je sistem "zakrpi gumu", pa možda na sledećoj krivini ta ista guma pukne baš na istom mestu gde je zakrpljena. Krenite sa celovitom reformom. Nije teško. Penzijsko-invalidsko, zdravstveno i osiguranje za slučaj nezaposlenosti, to je ista materija. Dodajte tome i socijalnu zaštitu koju vodi država, u smislu onoga što smo malopre pričali, što nije gluma – doživljene godine života su dokaz da treba da se obezbedi neka državna penzija, ako ne postoji na drugi način obezbeđena egzistencija. Dajte celovit program, dajte program sa demografskim kretanjima, dajte program sa projekcijama šta mogu da budu prihodi, kakvi će da budu rashodi, u kom periodu se kako i šta menja, kako raste itd. Ovako, džabe radimo posao. Od ovog posla nema nikakve vajde, zapamtite. Možete malo da zamažete oči penzionerima, i ne samo penzionerima, nego i osiguranicima. Ako neko misli da se ovde zakon donosi zbog ovih koji su sada u penziji, grdno se vara. Donosite zakon zbog vas. Na put prema bebi ne možete da se vratite, ali na putu prema penzioneru svakim danom sve ste bliže i bliže.
Da li još neko želi reč? (Ne.) Na član 15. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanici Slobodan Adžić i Miloljub Albijanić. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 19. amandman je podneonarodni poslanik Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, naš odnos prema predloženim zakonima iz oblasti penzijsko-invalidskog osiguranja smo iskazali javno na sednici Skupštine, kada je razgovarano o zakonima u načelu. Za one koji previše brinu o SPS-u ne brinemo. Za građane, čiji sud poštujemo na izborima, želim još jednom javno da kažem – nije nikakva tajna da SPS ima tri uslova za usvajanje tih zakona. To nije tajna, to smo javno rekli. Prvi, kada je u pitanju povezivanje staža, zahtev da se odnosi na sve radnike i da se primenjuje sve vreme, bez ikakvih uslova, jer radnici nisu krivi za to što im nije uplaćivan doprinos. Drugi, da se odloži primena zakona u delu koji govori o podizanju starosne granice, za dve godine. Treći, da se zaštiti nivo stečenih prava, odnosno penzija, time što smo predložili jedan amandman koji uvodi zaštitu da ne može da padne niže od 60% od proseka. Želim zbog građana Srbije to još jednom da ponovim, dakle nije tajna, oni će dalje suditi. U vezi sa amandmanom na član 19. Predloga zakona – predloženim zakonom o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju članom 19. predviđeno je podizanje iznosa najnižih penzija na 25% proseka zarada 1. januara 2006. godine, što je za apsolutnu podršku, ovaj potez Vlade. Zatim, da prate rast kao i sve ostale penzije i treće, da se vanredno povećavaju svakog 1. januara tekuće godine ako najniža penzija padne ispod 20% proseka iz prethodne godine. Znači da važi samo jednokratno. Predložili smo amandman kojim predlažemo da se vanredno usklađivanje najnižih penzija 1. januara tekuće godine vrši uvek kada padnu ispod 25%. Dakle, ona prva ideja Vlade da se nivo najnižih penzija podigne 1. januara 2006. godine na 25% smatramo da treba da ostane u kontinuitetu. Zato smo predložili amandman kojim tražimo da se ne čeka da padne na 20%, nego čim padne u januaru tekuće godine ispod 25% da se vanredno usklađuje. Prihvatanjem ovog amandmana štitimo, država štiti (a to je u skladu sa našom politikom i mi se ne stidimo naše politike, borićemo se za nju uvek) najugroženije kategorije građana, penzionere sa najnižim primanjima, koja su inače daleko ispod minimuma potreba. Nije ih malo, to je blizu 100.000, sa ovom promenom. Prihvatanjem ovog amandmana država pokazuje odgovornost prema svojim građanima, kao i prema međunarodnim obavezama kojima se obavezala da obezbeđuje minimum materijalne i socijalne sigurnosti koja ne sme ići ispod minimuma ljudskog dostojanstva. Prihvatanjem ovog amandmana ispravljamo nepravdu koja je učinjena 2002. godine, kada je najniža penzija utvrđena čak ispod nivoa do tada najniže penzije. Naime, prema odredbama tog zakona najniža penzija utvrđena je na nivou tada zatečene, ali zbog nezakonite retroaktivne primene za zadnji kvartal 2001. godine u januaru 2002. godine najniža penzija je iznosila 2.580 dinara, a po prethodnim propisima bila bi 2.960 dinara. Znači, već tada je utvrđena niža nego što je najniža. Dalje, ona je padala i, koliko smo čuli pre neki dan od ministra, došla je do nivoa od oko 17% u ovom vremenu. Iz tih razloga, a imajući u vidu da je 2002. godine već naneta ta nepravda... Da podsetim, do 2002. godine najniža penzija se utvrđivala po skali 20, 30, 40, 50%, zavisno od dužine godina staža i od sredstava uplaćenih u Fond osiguranja. Tada je primenjena odredba da se najniži iznos penzije utvrđuje prema tada zatečenom nivou, bez obzira na dužinu staža i bez obzira na vreme uplate osiguranja. Dakle, iz tih razloga i iz razloga obaveze države prema najugroženijim kategorijama stanovništva, a to je ta kategorija, predlažemo da se usvoji naš amandman kojim se vanredno usklađuju penzije i onda kada padnu ispod 25%, dakle da se ne čeka 20%. Za te penzionere i ti minimalni procenti mnogo znače.
Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, odredbe ovog zakona koje se odnose na ovaj član su svakako bolje nego što su bile u zakonu koji je doneo DOS 2003. godine februara meseca. Međutim, mi smo predložili amandman da najniža penzija ne može da padne ispod 25%. Znači, u ovom predlogu zakona ministar i Vlada Republike Srbije su predložili jedno dobro rešenje, bar u prvom delu ovog člana, gde se kaže da je najniža penzija 25% od prosečne zarade na teritoriji Republike Srbije, ali kasnije se kaže da ta najniža penzija može da padne i do nivoa ispod 25%, s tim što bi se onda usklađivanje vršilo do 20%. Naš je predlog da najniža penzija nikako ne sme da bude ispod 25% prosečne zarade. Naravno, mi smo svesni da jedna takva penzija od 25% prosečne zarade nije neka penzija, jer se radi o sredstvima koja su vrlo mala, vrlo niska, to je u ovim uslovima oko 6.000 dinara, možda i niže. Znamo veoma dobro šta se danas može kupiti za te pare, imajući u vidu pogotovo da su cene komunalnih usluga, kada je reč o struji, telefonu, otišle u nebo, i danas možemo da kažemo sasvim sigurno da ta najniža penzija ne može da pokrije te najelementarnije potrebe stanovništva, odnosno penzionera sa ovakvim penzijama. To je neko malo bolje rešenje nego što je utvrđeno zakonom od 2003. godine. Očigledno je da se, pogotovo posle 2000. godine, negde u periodu od 2001. godine pa do današnjeg dana, društvo sasvim raslojilo, da mi danas u Srbiji imamo nekoliko stotina milijardera, da imamo sigurno nekoliko hiljada milionera, da imamo deset ili 15% ljudi koji relativno solidno žive, a to su ljudi koji su u vlasti i pri vlasti, koji rade kod bogataša na nekim važnim i ključnim mestima, a sa druge strane imamo masu stanovništva, možda 80% ljudi koji jedva preživljavaju. Naravno, to se pre svega odnosi na radnike i penzionere čije su penzije i plate veoma male i nisu dovoljne da se podmire elementarni troškovi. Sa druge strane, imamo još nepovoljniju situaciju kod ljudi koji nemaju nikakav posao, njih je preko milion, koji nemaju nikakvu nadu da se zaposle, tako da je Srbija danas jedna totalno polarizovana zemlja kada je reč o ekonomskom stanju i pogotovo ekonomskom stanju ljudi koji žive u Srbiji. Ovo rešenje po našem amandmanu jeste ublažavanje odredbi koje su date u osnovnom zakonu i računam da će svi poslanici da se opredele za naš amandman, jer daje kakvu-takvu sigurnost; nije sigurnost, ali je ipak bolje nego što je dato u osnovnom zakonu. Kao i moj kolega Miša Petronijević i ja želim ovog puta jasno da kažem da SPS ima sasvim jasan stav kada je reč o Predlogu ovog zakona. Podneli smo nekoliko ključnih amandmana od kojih nećemo odustati, pre svega kada je reč o starosnoj granici. Ona se ne može pooštravati po našem amandmanu bar do 2011. godine, kada će moći da se ostvari ta odredba o 65 godina života kao granici za starosnu penziju. Naš stav je sasvim jasan kada govorimo o usklađivanju, znači o načinu i dinamici usklađivanja, ali mi to sada stavljamo na stranu. Najvažnija odredba u tom našem amandmanu jeste da prosečna penzija ne sme da bude ispod 60% prosečne plate. To je otprilike neko stanje kakvo je sada. Prema nekim našim računicama, prosečna penzija u odnosu na prosečnu platu je negde oko 60%. Kada govorimo o odredbama ovog zakona o povezivanju radnog staža, zalažemo se, i nećemo odustati od toga, da se radni staž svima poveže, a ne samo onim radnicima, službenicima koji su radili od 1991. do 2000. godine, nego i do 2003. godine. Ti naši stavovi su sasvim jasni i razlikuju se od stavova npr. Demokratske stranke. Bili smo svedoci svih ovih dana, nekoliko dana ranije, gde je šef poslaničke grupe Dušan Petrović ronio suze, borio se za penzionere, govorio da je to nečovečno, da to nije u redu, da nije moralno, a pri tome je zaboravio da je sve ovo što je doneto 2001, 2002. i 2003. godine bilo pod patronatom njegove stranke. Upravo je Demokratska stranka usvojila način usklađivanja po kome su penzioneri svedeni na ove penzije koje imaju sada; znači, tromesečno usklađivanje sa 50% rasta plata i troškova života. Upravo njegova stranka je glavni protagonista da se preko noći podigne starosna granica sa 60 na 63 godine za muškarce, odnosno sa 55 na 58 za žene. Upravo je njegova stranka usvojila zakon po kome su se stalno smanjivale stope doprinosa. On je pre nekoliko dana govorio o tome zašto ministar, zašto Vlada ne povećaju stope doprinosa. Te stope doprinosa su bile u naše vreme 26, 27, 28, 32%, da bi se danas došlo do 22%. Ko je sve to doneo? Demokratska stranka, Dušan Petrović, njegovi poslanici. Pozivam ga, a nema ga danas u Skupštini, neka dođe, neka kaže građanima Srbije ko je doveo do ovakve situacije kada je reč o penzionerima, kada je reč o svim ovim odredbama koje su donete do 2003. godine. To su ključne odredbe koje su dovele penzionere u ovakvu situaciju. Hvala.
Zoran kaže da je danas vašar u Šapcu. (Vjerica Radeta, sa mesta: Da li idete na vašar?) Ne, dovoljan je Dušan Petrović. Izvolite, gospodine Krasiću.
Ne znam ja to za vašar. (Predsedavajući: Čuo sam tamo od vas.) Čuli ste sa one strane, a ne znači da je to sa moje strane. Svašta dolazi sa one strane, nije valjda uvek od mene. Da se vratimo na član 19. i na amandman poslanika Milisava Petronijevića. To je odredba člana 76. koja se menja - najniži i najviši iznos penzija. Kako je to urađeno 2003. godine? Kaže se: "Najniži iznos penzije pripada osiguraniku koji ostvari pravo na starosnu, odnosno invalidsku penziju ako mu je ta penzija manja od iznosa penzije utvrđene po odredbama ovog člana". Znači, još smo u 2003. godini. Drugi stav kaže: "Najniža starosna, odnosno invalidska penzija određuje se u visini iznosa usklađene najniže penzije zatečenih korisnika u Republičkom fondu za PIO zaposlenih". Znači, 2003. godine rečeno je – najniža penzija će biti najniža penzija koju smo zatekli, ali ona se usklađuje kako se usklađuju svi iznosi koji definišu neko pravo iz PIO. Kako je to bilo nekada davno, ranije? Uvek je bilo u nekom procentu od nečega, a to nešto je bio neki prosek. Šta znači najniži iznos penzija ili najniža penzija, pre svega starosna i invalidska? Znači da je neko ostvario pravo, da li zbog penzijskog staža, da li zbog osnova osiguranja, njemu je, kao lična penzija, starosna ili invalidska, određen neki iznos koji je ispod nivoa koji garantuje elementarnu sigurnost građanima. To je taj odraz solidarnosti koji postoji u tom fondu da građevinskim radnicima, radnicima u tekstilnoj industriji koji su imali vrlo niska primanja, pa po tom osnovu nisku osnovicu za uplatu doprinosa, pošto je to u M-4 registrovano, kada se uzme još sa malim radnim stažom, pa kada se sve to stavi u obračun, dobija se neki iznos koji je ispod tog nekog graničnog. To što država garantuje preko ovog fonda jeste taj granični iznos koji se zove - najniži iznos penzija. Moguće je da, u zavisnosti od delatnosti i firme, sa priličnim godinama radnog staža, to je ranije bila dosta raširena praksa, čovek ima ličnu penziju koja je ispod tog najnižeg iznosa. Kao rezultat te solidarnosti to dolazi. Ovde je Vlada predložila jednu matematiku koja je vrlo čudna. Kaže se – biće 25%, ali opet pogrešno – 1. januara 2006. godine. Nemojte neku odredbu kojom treba da definišete jedno pravo na opšti način da vezujete za datum. Sve ste vezali za 1. januar 2006. godine. Slažem se da to ide u prelazne i završne odredbe, kao ideja da se nešto poveže i odredi prema nekom datumu, koji je određen na dan, mesec i godinu. Ali, kada govorite o pravu na najniži iznos penzije, zašto niste rekli da ima pravo u odnosu na prethodnu godinu itd, itd. Zašto niste sa jednom opštom formulacijom, koja je nekada bila prisutna u penzijsko-invalidskim propisima, tako je bila određivana najniža penzija. Nije se strogo vezivala za datum - taj dan, taj mesec, ta godina. Ti iznosi se usklađuju na isti način kako se usklađuju i ostale penzije. Ovde ne vidim razliku od onoga što je Demokratska stranka 2003. godine propisala. Ovo je potpuno isto. Metodološki je isto, način kako je pravno-tehnički urađen ovaj član. Suštinski postoji neka razlika. Pre svega, ona se zasniva na nekim kretanjima i statistici koja je zabeležila ta ekonomska kretanja i stanje u društvu. Sada, ovo usklađivanje je, po meni, i pogrešno i nepravično. Da li vi ovde garantujete penzioneru od 1. januara 2006. godine, od januarske penzije za 2006. godinu, 25% od proseka u Republici za 2005. godinu? Da ne ulazim u sitne detalje, hoću da pokažem suštinski promašaj. Vi kažete - ako je za zaposlenog prosečna plata, recimo, deset nekih jedinica bila u 2005. godini, najniža penzija će da bude 2,5. Znači, vi u startu kažete da su te potrebe penzionera četiri puta manje nego potrebe onog čoveka koji je 2005. godine radio. Pri tome, zaboravljate jednu stvar: da mi već sada imamo popriličnu inflaciju. Neki kažu da će to biti 20% na kraju godine. Kako ste vi odredili ovaj minimum, na kom nivou je taj minimum, da li se tim minimumom garantuje minimum socijalne sigurnosti? Kod najnižeg iznosa penzije više nije pitanje radnog staža, godina života, ulaganja itd. To je pitanje jedinice mere socijalne sigurnosti. Uzeo sam čisto teoretski deset nekih jedinica, znači, deset nekih jedinica je prosek, vi garantujete 2,5, to je četiri puta manje. Zaposleni sa deset teško krpi kraj sa krajem, a vi nas ubeđujete da penzioner sa 2,5 u sledećoj godini ima zavidnu socijalnu sigurnost. Pošto to ne može da prođe, onda ide druga priča – nema sredstava. Da li ste nešto pokušali u onom odnosu između ličnog koeficijenta koji je limitiran na četiri kao maksimalni? Da li ste tu tražili neki prostor za neku unutrašnju preraspodelu u smislu penzionerskih razreda itd? Niste pokušali, jer ste prešli na sistem, doduše, prihvatili ste taj sistem bodova, za koji smatrate da je opravdan. Ali, on nosi svu nepravdu iz radnog odnosa. Nepravda iz radnog odnosa je ta što je, recimo, diplomirani ekonomista u nekoj tekstilnoj industriji delio sudbinu tekstilne industrije, a diplomirani ekonomista u nekoj banci je delio drugu sudbinu. Da li je naša plata odraz rada i rezultata rada? To se preslikalo na penzijsko-invalidsko osiguranje. Kada država daje garanciju, onda ona mora tu garanciju da daje na jedan objektivan način – da ono što je najniži iznos, neka bude jedan, garantuje socijalnu sigurnost, i možda još dva-tri malo viša razreda, koja ukazuju da je neko bio akademik, da je neko radio neki drugi posao itd, itd. Nepravda je ta što su sve nepravde iz radnog odnosa preslikane u penzijskom osiguranju. Dokaz za nepravdu: evo, uzmite građevinskog radnika koji radi kod nekog privatnika ili u nekoj firmi. On prima desetak-petnaest hiljada mesečno, ali ako ga pogodite privatno, on za dva dana uzme te pare. E sad, kažite kakav je taj rad bio? Da li je on adekvatno nagrađen? Nije. Sve se preslikava ovde. Zato stalno plediram na jedan potpuno nov program, jedan potpuno nov način, nov stil razmišljanja o ovoj problematici, sa poprilično prelaznih rešenja. Neki pokušaj postoji u Makedoniji. Ja kažem "pokušaj"; oni su čitali program Srpske radikalne stranke, ali nisu shvatili. O tome smo mi pisali još 1994. godine u programu SRS. Sva tri stuba su zastupljena. Tada je Mlađa to kritikovao i rekao da to ništa ne valja, od toga niko ne može da živi i da to shvati, a sada zastupa to isto. Doduše, ovaj drugi stub je zaboravio, on ga ne interesuje. Njemu je važan treći, više nego ovaj prvi. U tom smislu, ne mogu da kažem da usvajanje ovog amandmana SPS-a rešava problem, ali ublažava problem. Mi ćemo glasati za taj amandman. Nismo podnosili amandman. Zašto? Zato što je nemoguće ispraviti ono što je 2003. godine pogrešeno, a vi u kontinuitetu grešite. Ne može u jednu objektivnu normu, koja pretenduje da bude pravilo, da se unosi ovako nešto. Pogledajte, vi u stavu 1. kažete – na dan 1. januara 2006. godine. Pa, ne donosi se zakon o penzijsko-invalidskom osiguranju, niti se on menja u ovim načelnim odredbama zbog 1. januara 2006. godine. Mora da postoji objektivna norma, pa da se kaže – garantuje se najmanji iznos, koji se određuje... Kako? U visini 25 posto od prosečne, u prethodnoj godini. E, sad, tu imate problem godine i obračuna kod bodovnog sistema. Ne mogu vas da prozivam. To smo mi 2003. godine objašnjavali kada smo podnosili amandmane protiv novog sistema obračuna utvrđivanja penzija. Vidite kako sve dolazi pod svoje. I tada je Matkovićka bila suočena sa problemom kako da odredi najniži iznos penzije, pa je rekla – zbog stečenih prava, zatečeno stanje plus usklađivanje. Vi ste to nastavili i pojavio se vakuum. Nema ga. Taj iznos ne garantuje sigurnost. Postavlja se pitanje da li uopšte treba isplaćivati te iznose. Da li neko može da kaže – to što je najniži iznos, to je ta jedinica, socijalna čestica koja garantuje minimum. Niko to ne može da kaže, pa čak ni ovi ljudi koji su podneli amandman. Svesni su toga da ništa nisu pomogli. U suštini, to nije nikakva pomoć. To je taj odraz socijalne politike u penzijsko-invalidskom fondu, gde se javlja, hajde da kažem, ta unutrašnja solidarnost između osiguranika, ali država garantuje. Ako bi išli po tom sistemu da država garantuje taj minimum, onda bi ona verovatno iz budžeta morala neku razliku da doplati zbog toga. Nemojte vi mnogo da se plašite MMF-a. Pustite vi njih. Neka oni vode svoju politiku. Neka oni diktiraju svojim državama tamo, koje su bogate. Mi imamo drugi problem. Mi imamo problem kako da nam preživi nacija. Ne može mene niko da kritikuje zbog toga što se zalažem da preživi nacija. Nikad neće srpski radikali da vas napadnu ukoliko vi idete ka tom cilju. Znamo mi da su teška vremena. Znamo mi za sve ove krivine što se dešavaju, ove glume – te smena, te ostavka, te ovo, te ono. Znamo da postoje snage koje treba da unište vojsku, koje treba da razore državno tkivo ove naše zemlje. Kad god krećete ka pomoći, uvažavanjem nekih stvari, i očuvanju nacije, imate podršku srpskih radikala, ali ovde ne vidimo tu podršku. U ovom amandmanu vidimo neki minimum da se nešto menja. Da smo mi podneli amandman, da smo to principijelno rešili, vi ga ne biste namerno usvojili. To je još kod vas tako isparcelisano u svesti. Ne biste usvojili. Zašto? Pa, evo, imali smo u načelnoj raspravi čoveka koji je rekao: "Za proteklih deset godina je sve pojedeno, upropašćen je fond"; pa izađe ministar, koji verovatno ima podatke, pa kaže – još od pre 25 godina taj problem postoji. I postoji 25 godina taj problem. Zašto? Zato što je sistem loše postavljen. U tom sistemu nema čoveka, nema osiguranika, kao pojedinca. Naravno, kada dođe do lomova u ekonomskoj sferi, kada se smanji broj osiguranika, kada se smanji mogućnost za uplatu doprinosa, naravno da na drugoj strani dolazi do problema kod korisnika penzija. Ako se još krene sa makroekonomskim novotarijama, gde se gubi na supstanci, onda je katastrofa, onda je sve jasno. Znači, mi imamo ovde sistemski problem. Ovo ne rešava taj sistemski problem. Ovo samo drži vodu, ništa više.
Zahvaljujem se gospodinu Krasiću. Reč ima Dušan Petrović, šef poslaničkog kluba DS - Boris Tadić. Izvolite.
Predsedniče, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ja čestitam svim građanima Šapca Malu Gospojinu. To je preslava koja se u Šapcu slavi i danas počinje šabački vašar. Želim da kažem ovo što je, naravno, važno u vezi sa amandmanom gospodina Bušetića. Demokratska stranka će podržati taj amandman. Podržaće ga zbog toga što će, ukoliko bude usvojen, koliko-toliko neutralisati loše posledice zakona koji će, ako bude usvojen u ovoj skupštini, 1,3 miliona penzionera staviti u znatno lošiji položaj od položaja u kome se danas nalaze. Da budem iskren, meni nije jasno zašto je gospodin Bušetić, obrazlažući jedan amandman koji popravlja zakon, takve razloge nalazio protiv Demokratske stranke. Razumem da gospodin Bušetić ne voli DS i nije mi uopšte teško da to razumem. Demokratska stranka i pokojni predsednik DS-a Zoran Đinđić su gospodina Bušetića i njegovu stranku uspeli da skinu sa vlasti u Srbiji i da prekinu agoniju u kojoj se ova zemlja nalazila, ali pošto mi ovde govorimo o zakonu o penzijama, onda je vrlo važno da imamo uzročno-posledični niz u razmišljanju i da potpuno konsekventno i konzistentno razgovaramo o svim činjenicama. Dakle, gospodine Bušetiću, ja vama postavljam pitanje, ako ovaj zakon, uključujući i amandman koji ste vi predložili, bude usvojen, da li će penzionerima u Srbiji biti bolje ili lošije nego sa zakonom koji je 2003. godine usvojila ova skupština, za vreme dok je predsednik vlade bio Zoran Živković i ministarka Gordana Matković? Vama se možda čini da sam ja ovde ronio suze. Ja sam branio 1,3 miliona penzionera zbog toga što smatram da je nepravično da najstarija populacija u Srbiji podnese najveći teret tranzicije, zbog toga što mislim da je zaista i neljudski i nepravično da ljudi koji imaju povećane troškove za zdravstvenu zaštitu, zato što penzioneri kupuju više lekova i više se leče nego ljudi koji imaju 30, 40 ili 50 godina, zbog toga što su gotovo potpuno lišeni mogućnosti da na drugi način popunjavaju svoj budžet - teško mi je da zamislim nekoga sa 70 ili 75 godina kako će da radi nekakav posao na crno ne bi li zaradio 500 ili hiljadu dinara, pa malo povećao ona primanja koja na osnovu penzije dobija. Dakle, biološki, ili kako god hoćete, penzioneri su najviše ugrožena kategorija i duboko sam ubeđen, i to misli Demokratska stranka, da je nefer, neljudski i nečovečno da se preko penzionera i njihove grbače prebija trošak tranzicije u Srbiji. Niko ne može da bude pošteđen patnje zbog toga što mi svoje društvo moramo da pretvorimo u moderno društvo, zbog toga što naša država mora da postane efikasna država – ni ljudi koji rade u administraciji, ni ljudi koji rade u prosveti, ni oni koji su u zdravstvu, ni penzioneri. Naravno, zbog toga je izvršena revizija, jedna velika promena u penzijskom sistemu 2003. godine. Pronađena je mera. Ovim zakonom ta mera je poremećena, jer će penzioneri biti u lošijem položaju nego što su sada. Kako uspevam da razaberem, vi ćete da glasate za taj zakon. (Toma Bušetić, sa mesta: Nećemo ukoliko se ne usvoje naši amandmani.) Ukoliko bude usvojen amandman da prosečna penzija ne može da bude niža od 60% prosečne zarade, mislim da će ministar Lalović, ministar Dinkić i predsednik Vlade Koštunica imati velike probleme sa MMF-om. Sa tom činjenicom nemam bilo kakav problem, zbog toga što je Vlada Republike Srbije pregovarala sa MMF-om. Vlada Republike Srbije je preuzela na loš način obaveze i te obaveze bi trebalo da se prelome preko leđa penzionera. Zaista je mnogo važnije da penzioneri budu zaštićeni nego da loše obaveze, koje je Vlada preuzela, postanu sastavni deo našeg života, ali videćemo kada dođe glasanje kako će stajati stvari. Ukoliko se zadrži bitan udeo povećanja zarada u ponderu usklađivanja penzija, ovaj zakon koji nam je na dnevnom redu najbitniji od ovih zakona, a to je zakon o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju, izgubiće suštinu namere, suštinu intencije Vlade da ga izmeni i, kako nam je to objašnjavao ministar Dinkić, ove transfere od 100 milijardi dinara da smanji, koji su u 2005. godini toliki. Da vidimo, ako vam ne usvoje taj amandman, gospodine Bušetiću, vi i ja ovde pred javnošću Srbije i pred svim ovim ljudima koji gledaju da kažemo – ako ne bude Vlada i parlamentarna većina usvojila amandman da prosečna penzija ne bude 60% prosečne zarade, SPS glasa protiv izmena Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju. Penzionere ne interesuje da li je amandman podneo gospodin Bušetić ili neko drugi, njima je bitna kolika će biti penzija i o tome mi ovde razgovaramo. Ovo je loš zakon. Posledica je neodgovornosti Vlade i nesposobnosti ljudi koji su pregovarali sa MMF-om da na ovaj način, ulazeći u umanjivanje prava najslabijeg dela stanovništva, obezbede sebi mogućnost da država smanji svoju potrošnju i na taj način održe ugovor sa MMF-om. Dakle, kao posledica lošeg pregovaranja danas je razgovor o ovom zakonu. Za građane Srbije je mnogo bolje da ovaj zakon ne bude usvojen, zbog toga što će ogroman broj naše populacije uspeti da se održi na određenom nivou standarda, a suština svega ovoga je, i šteta je što gospodin Dinkić nije prisutan i gospodin Lalović mora da se bavi ekonomskim pokazateljima, da ne postoje suštinske i ekonomski razlozi koji bi bili neoboriv dokaz da će se penzijski sistem urušiti ukoliko se ne naprave restrikcije u potrošnji koja se odnosi na penzionere. Hvala.
Zahvaljujem se, gospodine Petroviću. Inače, ljubav između SPS-a i DS-a je obostrana i tu ste potpuno u pravu. Mi smo prezadovoljni što smo vas skinuli 2003. godine, a vi ste zadovoljni što ste nas skinuli 2000. godine. Mi verujemo da je narodu bolje zato što smo vas skinuli 2003. godine sa vlasti, ali na narodu je da odluči. Reč ima Toma Bušetić, replika.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Petroviću, ako se usvajaju naši amandmani položaj penzionera biće isti. Ono što je ključno, to je naš sledeći amandman. Znači, prosečna penzija će biti 60% od prosečne plate. Danas je prosečna penzija oko 60% od prosečne plate. Ko je kriv što je prosečna penzija došla sa 90% od prosečne plate na 60% od prosečne plate? Kriv je DOS, kriva je Demokratska stranka. Upravo ste vi, gospodine Petroviću, i vaši poslanici dve godine ranije usvojili tzv. švajcarsku formulu. Preko noći je prosečna penzija sa 90% prosečne plate došla na 61 ili 62%. Znači, za dve godine prosečna penzija je sa 90% pala na 60%. Mi sada upravo ovim amandmanom sprečavamo da dođe do daljeg urušavanja penzija i položaja penzionera. Mislim da je to ključni amandman. Kada govorite o tome da je penzionerima potrebno da se više leče, to je tačno. Ali ne leče se više samo penzioneri. Svi se leče više. Imali smo bombardovanje od strane agresora i toliki broj ljudi je oboleo sada od karcinoma, oko 40% je više nego u nekom pređašnjem vremenu. Vi i vaša vlast nikada niste bili spremni da tražite odštetu od tih ratnih zločinaca, Klarka, Klintona i svih onih koji su nas bez razloga bombardovali, ali to je vaša politika, politika vaše stranke, politika DOS-a. To znači bez dostojanstva, bez reciprociteta, sve kako kažu gazde iz inostranstva. Zbog toga smo mi došli u ovu situaciju. Kada govorite o tome kako je Đinđić srušio Miloševića – kako ga je srušio? I kuso i repato se udružilo 2000. godine da se sa vlasti skine Slobodan Milošević, SPS i sve patriotske snage. Kako? Uz velike pare koje ste dobili iz inostranstva. Lideri DOS-a su dobili 100 miliona dolara. "Otporaši" su dobili 70 miliona dolara. Molim vas, pre mesec dana jedan poslanik, koji je ranije bio "otporaš" je pričao ovde, imam svedoke, kaže – u Banjaluci 2000. godine pozove nas major CIA da nam da instrukcije i govori nam o tome kako treba da rušimo Miloševića, te gotov je, te overi ga. Ali, na kraju te priče on i još jedan od vođa "otporaša" kaže – mi pođemo kući, a torba je u gepeku, kažem daj da stanemo da vidimo šta je, hajde; 200.000 dolara su ta dvojica dobila. Naravno, taj časni čovek koji je sada poslanik u Skupštini, neću da kažem kako se zove, kaže – ja ovo ne prihvatam, jer ako CIA nama daje 200.000 dolara, šta je dala liderima DOS-a? Na tom skupu su bili, takoreći, svi lideri DOS-a: Vuk Obradović, Batić, ko sve ne. Šta su oni dobili? Znači, dobili ste velike pare da srušite tu patriotsku vlast. Dali ste lažno obećanje građanima Srbije – stiže 6 milijardi, biće evropske plate, fabrike će proraditi, rešićemo Crnu Goru, rešićemo Kosovo i Metohiju. Kakva je situacija danas? Katastrofa. Nijedno pitanje niste rešili, ni Crnu Goru, ni Kosovo i Metohiju, sve fabrike ste pozatvarali, 500.000 ljudi ste isterali napolje. To je bila ta vaša politika i sada vi nama pričate – Đinđić je srušio Miloševića. Nemojte mnogo o Đinđiću, nije lepo pričati o njemu u ovom trenutku, ali je činjenica da je pozivao NATO pakt da nas što više bombarduju, jer će tako lako pasti vlast. To je istina. I on i Milo Đukanović su tih dana i nedelja bili u zapadnoj Evropi i govorili kako treba što više bombi baciti na Srbiju, jer će tako ta vlast pasti. (Predsedavajući: Moram da ga opomenem, i kada mi prija moram da ga opomenem.) To je istina o svemu tome. Samo još nekoliko reči o MMF-u. Svi ste vi zarobljenici, i vi i ovi sada u Vladi što su, u smrtnom ste strahu šta će reći MMF, ali sve te priče o MMF-u i o tome mi bismo mogli da vam opravdamo kada bi nešto bilo bolje Srbiji, a u Srbiji je sve gore i gore, to je problem.
Zahvaljujem se, gospodine Bušetiću. Za repliku ili po Poslovniku; morate po Poslovniku gospodine Petroviću, pošto ne možete, vi ste izazvali repliku. Možete samo po Poslovniku, nije bitno što ste šef poslaničkog kluba, nema privilegija po funkcijama, samo po Poslovniku možete.
Ne pravim pitanje, gospodine potpredsedniče, može i po Poslovniku. Dakle, dok ste vi, gospodine Bušetiću, bili deo vlasti zaista su prosečne penzije bile bliže prosečnim zaradama. Govorili ste o milijardama. Evo jednog velikog produkta vaše vlasti: dakle, 500 milijardi dinara, to istorija nigde nije zabeležila. To ste vi, gospodine Bušetiću... Dakle, prosečan penzioner je primao deo od 500 milijardi i verujte, malopre sam brojao nule, trebalo mi je nekoliko desetina sekundi da uspem da razaberem o kojoj se ovde sumi novca radi. Ovako je vođena država, ali to je jedna strana stvari. Druga strana stvari, ovde ste rekli nešto što vi i vaše partijske kolege često govorite i što nema nikakve veze sa istinom, ali ima veze sa istinom da vi podržavate Koštuničinu vladu, i grdite Koštuničinu vladu, i glasate za Koštuničinu vladu, i glasate za zakone Koštuničine vlade, i glasate za Miroljuba Labusa, glasate za Mlađana Dinkića. Meni nije jasna vaša politička pozicija, gospodine Bušetiću. Da li ste vi vlast ili ste opozicija? Vi želite da budete opozicija, a glasate za Vladu. To zbunjuju građane Republike Srbije, gospodine Bušetiću, ali ja ću probati da im objasnim o čemu se radi. Ne postoji, gospodine Bušetiću, ništa što vi ne biste uradili da biste ostali pomagač, potpora i stub Vlade Vojislava Koštunice. Kako ste vi došli u takvu poziciju to vi bolje znate nego ja i građani Srbije, vi koji ste bili stranka koja je ovom zemljom upravljala 10 ili 11 godina, vi koji ste uspeli da napravite i ovih 500 milijardi kao novčanicu, nemate političke teme, niti penzionera, niti NIS-a, niti bilo kog drugog političkog dijaloga ili debate o bilo kom pitanju da vi nećete glasati da se Koštuničina vlada održi, jer verovatno smatrate da ćete potpuno iščeznuti iz političkog života kada Koštunica više ne bude bio na čelu Vlade. Ova vlada će pre ili kasnije sići sa političke scene, a onda, gospodine Bušetiću, vi objasnite penzionerima zašto ste glasali da im bude lošije nego što je danas, vi objasnite radnicima NIS-a zbog čega ste glasali da ovde bude stavljen van snage Zakon o NIS-u, zbog čega ste se odrekli prava koja ova skupština ima da daje konačnu reč o privatizaciji NIS-a. To vreme će vrlo brzo doći i tu neće pomoći ni vaše netačne tvrdnje o bombardovanju, niti o tome kako se ko kada ponašao, niti ko protestuje ili ko ne protestuje. Odgovorite vi meni, gospodine Bušetiću, zašto Vlada koju vi podržavate i čiji ste sastavni deo – jer ste u upravnim odborima, na čelu upravnih odbora, donosite bitne odluke, utičete na bitne odluke, držite sve zatvore u Srbiji (ne znam samo za šta su vam trebali zatvori, upravnici svih zatvora u Srbiji su socijalisti, valjda imate iskustva sa tim) – nije tražila odštetu od onih zemalja NATO pakta koje su bombardovale Srbiju.
Replika, narodni poslanik Toma Bušetić.
Gospodine Petroviću, mnogo je priča povodom 1993. godine. Ja znam da tim parama niste samo vi mahali, mahali su svi DOS-ovci, ali morate jednu stvar da shvatite, ali očigledno da vi to ne razumete: ta 1993. godina je bila jedinstvena godina, znači, bila je mnogo teška godina, i ta inflacija je bila samo u toj godini. To vreme bilo je ratno vreme, kada smo morali da pomažemo svoju braću preko Drine, kada smo učinili sve da se obrazuje, da opstane Republika Srpska i ono što morate da znate jeste da je narod Srbije ili srpski narod, kako ja to volim da kažem, najbolje razumeo 1993. godinu i sve naše teškoće. Znate, gospodine Petroviću, da je Socijalistička partija Srbije decembra 1993. godine dobila najveći broj poslanika, 123 poslanika. Danas svaka partija može samo da mašta o tom broju poslanika. Znači, narod je većinski razumeo ovu našu borbu, narod je u ogromnoj većini podržao nas. Da vam kažem, naši problemi su bili veliki, jer je dobar deo ljudi u Srbiji pod vođstvom vašeg šefa, vaše stranke radio jedan izdajnički posao. Stalno ste se pitali tih godina – pa gde je ratni cilj, kakav je ratni cilj, nemojte ljudi da idete u rat, pa nemojte da pomažete Srbima preko Drine; stalno ste bili negativni prema osnovnom patriotskom pitanju o odbrani interesa našeg naroda preko Drine. To je bila naša politika 1993. godine i narod je to dobro razumeo. Nemojte više da mašete tim parama. Mi smo odmah na početku 1994. godine, kada je formirana vlada narodnog jedinstva, uveli stabilan kurs dinara i znamo kako je sve išlo. Iza toga su prosečne plate i prosečne penzije 1995, 1996. i 1997. godine bile na nivou 200 ili 300 maraka. Neko će reći – to su pare slične ovim, jer 200 maraka 1995. i 1996. godine, to je kao 200 evra u današnjoj situaciji, ali u to vreme i tih godina, 1995. i 1996. godine, za 200 maraka moglo je da se kupi svašta; komunalne usluge, struja, to je sve bilo oko 20 maraka i to je mnogo više vredelo nego što je 200 evra u današnje vreme. Kada govorimo o toj našoj borbi i o 1991, 1992. i 1993. godini, ono što je posebno neverovatno, a i danas se to ispoljava, u ispravnost naše politike ne da su verovali samo građani Srbije, kasnije su mnogi političari, od lorda Ovena, čak i onog nesrećnog Van den Bruka, svi su priznali da Srbi nisu krivi za ratove, da je nama sve nametnuto. Lord Oven je u svojoj knjizi rekao da je rat nametnula pre svega Nemačka, i Vatikan, da je bila velika greška prerano priznanje Hrvatske i Slovenije. Sve je to bila istina, ali vi nikada to niste priznali. Vi i danas, toliko godina posle, samo govorite o tome kako mi nismo znali da vodimo politiku, kako nismo znali da se postavimo dobro, kako nismo umeli dobro da pregovaramo sa međunarodnim faktorom. Kakva je situacija u Srbiji danas? Gde su ti pregovori koje vi vodite? (Predsedavajući: Vreme.) Vaš predsednik Tadić, kao mušica bez glave, više ne zna ni za šta se zalaže, ni šta hoće. Prema tome, najmanje razloga vi imate da pričate o tome kako ćemo mi danas glasati kada je reč o ovom zakonu. Po našim amandmanima i po našem predlogu penzionerima neće da bude lošije, a da bude bolje ne može, dok mi ponovo ne budemo na vlasti.
Narodni poslanik, Dušan Petrović, po Poslovniku.
Tačno je da je inflacija bila jedna tema, ali šta bi sa starom deviznom štednjom, gospodine Bušetiću? Šta je bilo sa Jezdom, sa Dafinom, šta je bilo sa zajmom za preporod Srbije? Vi ste ogolili i obosili građane Srbije. Kamen na kamenu nije ostao. Kada ste pali sa vlasti 2000. godine prosečna zarada je bila 50 maraka, to je sad 20-25 evra. Jeste, bila je prosečna penzija 95% prosečna zarade, koliko dođe 95% od 20 evra i isplaćivali ste kad ste mogli. Koliko ste mogli, toliko ste plaćali, a pošto je slabo država mogla, slabo ste i plaćali. Zato je ostao ovaj dug koji se sada reguliše, između ostalog, i zakonom o pretvaranju duga prema penzionerima u javni dug, taj zakon se nalazi na dnevnom redu. To je jedna stvar. Druga stvar, zaista sam zadivljen kako vi tumačite izborne rezultate 1993. godine, kako ste dobili 123 poslanika. Opšte je poznato, gospodine Bušetiću, kako su čisto albanska sela na Kosovu masovno glasala za Slobodana Miloševića i masovno su glasali za SPS. Ne znam šta se desilo da su uzeli puške u ruke posle godinu, dve, pa su svoju političku poziciju tako naglo promenili. Gospodine Bušetiću, kamionima ste dovozili glasove sa Kosova i tako ste uspevali da održite parlamentarnu većinu do 2000. godine, kada je moralo da izađe milion ljudi usred Beograda da bi vas motkama oterali sa vlasti.
Istine radi, da saopštimo informaciju. Srbija nije bila jedna izborna jedinica, nego je Kosovo i Metohija bila posebna izborna jedinica. Prema tome, čak i kada se odbije sa Kosova, SPS je tada dobio 103 poslanika. To što su nas Albanci voleli, vole nas i sada i tada, samo ne veliki broj. Izvolite, gospodine Bušetiću, replika.
Gospodine Petroviću, kada je reč o glasovima sa Kosova i Metohije, to su laži, kao, kamionima su dovoženi glasovi. Nije tačno. Neka bude da ste sve vi u pravu. Šiptara na Kosovu i Metohiji, kada je reč o biračkom telu, u to vreme nije bilo više od 500.000. Računajte da smo svih 500.000 dovezli i da su to naši glasovi. Znate, Slobodan Milošević je 90-ih godina dobijao 3.260.000 na prvim izborima, na drugim 2.560.000. Danas svi lideri u Srbiji mogu da sanjaju tu cifru. Danas u Srbiji nemamo glasačko telo koje izlazi na izbore u tom broju. Neuporediv je Milošević sa svim vašim liderima. Najznačajniji lider na Balkanu i u Evropi jeste Slobodan Milošević, sa ogromnom podrškom naroda, jer je imao ispravnu politiku. Prema tome, ta vaša priča da smo mi dovozili glasove, to nema blage veze. Kad je Milošević izgubio izbore, kada je dobio manje, nije izgubio, imao je dva miliona glasova; trebalo je da bude drugi krug, ali ste pučem došli na vlast, zapalili Skupštinu, televiziju, šta ste sve radili. Ne mogu da se porede Milošević i Tadić. Tadić je dobio 800.000, pa je on lider, on je predsednik, pa njega podržava Srbija, pa lep je. Vodite ga kući ako je lep. Što se tiče Jezde i Dafine, država nije garantovala ni Jezdu ni Dafinu. Ko je to štedeo? Mnogi ljudi koje ja znam nisu nikada štedeli kod Dafine i Jezde. Gde ima kamata 20% dnevno? Prevare su moguće svuda. Druga stvar, kada su nam uveli sankcije 1992. godine, društvo je kriminalizovano. Oni nisu uveli sankcije tek onako, da bismo mi živeli bolje, već da bi se kriminalizovalo društvo, da bi Srbija došla u situaciju u kakvu je došla. To je istina. Ali, nije najveća pljačka Jezda i Dafina. Najveća pljačka je privatizacija. To više ne može lako da se ispravi. Prodali ste cementare u onoj vrednosti kolika je vrednost jedne cementare. Montirali ste tendere, samo tri firme su mogle da konkurišu za cementare, i to ste namestili, 7,5 miliona mora da ima godišnju proizvodnju, pa da konkurišu "Holcim", "Lafarž" i ova treća grčka. Naravno, to je sve urađeno zbog velikih provizija. Pre nekoliko dana sam rekao i ovde su poslanici DOS-a govorili o tome da je Đelić, ovaj mali miš, uzeo 15 miliona dolara i pravosudni organi ništa ne rade. Ovde je Marijan Rističević rekao pre dve godine, i "Kurir", naslovna strana - dve bitange uzele 15 miliona dolara, maraka ili evra od cementare, znači od privatizacije. Sada je opravdana sumnja da ste u svim privatizacijama imali lepe provizije. Tako se kaže za jednog vašeg "vrhunskog" ministra, on je bio zadužen za "Lukoil", da tu uzme proviziju, onaj drugi za duvansku industriju, onaj treći za ono itd. Uostalom i vaši poslanici ovde, DOS-ovi lideri, rekli su da je vaš bivši predsednik bio dobar negde oko 300 miliona dolara. To je sva štampa prenela. Sad je na nama da verujemo ili da ne verujemo. Ja verujem da je to tako bilo. Ta pljačka je bila najveća pljačka i ta sredstva ne mogu sada lako da se povrate. Prodate su cementare, prodate su pivare, prodata je duvanska industrija. To je katastrofa. Prema tome, ako pravimo bilo kakvo poređenje između nas i vas, jasna je stvar. Ovo što ste me malopre pitali, to je ključno pitanje – zašto mi podržavamo ovu vladu? Ova vlada je mnogo loša, za nijansu je bolja od ove prethodne. Narod treba da vidi sve. Videli su nas od 90-te do 2000. godine. Bilo je teško, ali časno vreme. Videli su ove DOS-ovce do 2003. godine i oterali ih, jer je cela koalicija dobila 400.000 glasova. Svi glasovi su bili protiv DOS-a. Sada treba da vide i ovu vladu, ali moramo malo da sačekamo. Srbi moraju da vide sve. Ako srušimo u ovom trenutku, reći će – nije taj sporazum o pridruživanju i stabilizaciji došao, da je to potpisano, živeli bi bolje. Izdržaćemo i da se potpiše i taj sporazum. Znamo da neće biti bolje. Onda će narod moći pravilno da ceni doprinos svake vlasti. Ima još jedan problem: ako se mi povučemo u ovom trenutku, doći će "žuti", doći će Petrović. To je najveća katastrofa.
Po Poslovniku, narodni poslanik Dušan Petrović.
Pored mnogih pogrešnih stvari koje je rekao gospodin Bušetić je zaključio jednom istinom – doći će Demokratska stranka na vlast vrlo brzo. Vi verovatno nećete dobrovoljno otići u opoziciju ili se staviti u rizičnu situaciju da idete na izbore, da prođete ili ne prođete cenzus, ali vreme se približilo, tako da ćemo na izborima videti kako stoje stvari i da li je vaša odluka da pomognete Koštuničinu vladu bila dobra ili nije bila dobra. Mislim da je rezultat više nego evidentan. Nažalost, u ovoj polemici koju ovde vodimo ste zaista, po mom mišljenju, prešli granicu dobre mere i ukusa i optužili razne ljude da su uzimali novac; navodili ste pisanje dnevne štampe kao dokaz, što naravno ne samo da nije fer, već predstavlja jedan loš manir. Ono što kao odgovor mogu da vam kažem, neću govoriti šta piše štampa, niti žuta, niti bilo koja druga, a piše naravno o svima ponešto – stvar je u tome što se izriču već presude za mnoge stvari koje su se dešavale devedesetih godina i 2000. godine. Kao što znate, izrečena je prvostepena presuda okrivljenima i optuženima za ubistvo Ivana Stambolića i u obrazloženju za tu presudu pominje se Slobodan Milošević. To nije pisanje štampe, to je odluka suda. Vi ste, gospodine Bušetiću, otvorili tu temu i uzimate novine kao dokaz. Ja se pozivam na sudske presude. Ne govorim da li su dobre, da li nisu dobre, već samo iznosim činjenicu da je prvostepeni sud doneo odluku da je načelnik državne bezbednosti, Miloševićev, osuđen u prvom stepenu za to što je izdao nalog i organizovao ubistvo Ivana Stambolića. (Predsedavajući: Nije tačno. Nije formulacija tačna, nemojte da optužujete.) Potpredsednik ima stalno komentare, ali dobro, i to je sastavni deo parlamentarizma u kome živimo. Na samom kraju, gospodine Bušetiću, vi imate problem sa predsednikom Tadićem, ne znam zašto. Boris Tadić je izabran za predsednika države tako što je dobio 1.700.000 glasova u vremenima kada veliki broj ljudi ne izlazi na izbore, kada veliki broj ljudi zbog golgote koju je prošao devedesetih godina smatra da političari ne mogu da reše njihove probleme. Smanjila se i izlaznost u odnosu na 1990. godinu kada je zaista bilo mnogo sveta, zbog toga što je parlamentarizam i višestranačje bila nova kategorija i nov fenomen, zbog toga što je veliki broj ljudi smatrao da preko političkih odluka može da reši svoja životna pitanja i izlazio na izbore; i naravno da su stranke dobijale više nego u današnje vreme i naravno da su i kandidati za predsednika dobijali više nego u današnje vreme. Pod fer uslovima, za razliku od vremena kada ste vi bili na vlasti, kada ste manje-više samo vi mogli da se pojavljujete u državnim medijima, kada privatnih medija nije ni bilo, u fer utakmici i pod jednakim uslovima sa ostalim kandidatima predsednik države je dobio predsedničke izbore i sprovodi svoj predsednički program. On je ambasador srpske privrede i to radi sada u Americi, kao što je radio u Libiji, Kini i Rusiji. Pokušava da dođe do podataka šta to boli građane Srbije i zbog toga postoji Narodna kancelarija. Onoliko koliko je to u njegovoj moći, u okviru našeg ustavnog sistema, bori se za interese građana Srbije i naravno da će to činiti i ubuduće i to radi na vrlo dobar način.
Molim da kada citiramo novine onda citiramo tačno. Nije Rade Marković optužen, niti osuđen da je organizovao, već potpuno za nešto drugo. Druga stvar, kada je reč o medijima, činjenica je da od 2000. godine u Srbiji postoji 300 lokalnih televizija i 500 radio-stanica i po izjavi aktuelnog ministra sve su finansirane od nekih sa strane za pomoć opoziciji. Izvolite, gospodine Bušetiću.
Gospodine Petroviću, nisam mislio da će Demokratska stranka da dobije najveći broj glasova, ali je velika opasnost da se ponovo skupi to društvo DOS-ovsko i da ne obrazuje vladu koja bi bila katastrofa za ovu zemlju, jer je to bilo do 2003. godine. Ta katastrofa, najpogubnija vlast u Srbiji je bila vaša vlast, DOS-ovska vlast. Ovo oko Slobodana Miloševića, toliko ste laži izneli tokom svoje vlasti, i dan-danas toliko laži iznose mediji, B92, sve novine, svi časopisi, da je to sramota. Mi smo znali od početka da nema nikakvih dilema da Slobodan Milošević niti je umešan u ubistvo Ivana Stambolića, niti u pokušaj ubistva Vuka Draškovića. Ovih dana ovaj mucavi ministar Mihajlović piše poruku Slobodanu Miloševiću i kaže – znam ja, imam neoborive dokaze da vi niste umešani ni u ubistvo Stambolića, ni u pokušaj ubistva Vuka Draškovića. Znamo mi od početka. Znate ko je to uradio? Pročitajte "Gardijan", gde se kaže da iza svih političkih ubistava u Srbiji stoje strane obaveštajne službe, kriminalne strukture i srpski kvisling, a vi vidite ko je srpski kvisling. Daću vam tu novinu, pa ćete da pročitate. Prema tome, nemojte više o tome, jer ste dosadili bogu i narodu, a to je jedna ordinarna laž, kao što su mnoge laži izrečene tokom 2001, 2002. i 2003. godine. Kada govorimo o Borisu Tadiću, pa se hvalite da je dobio milion i po glasova, dobio je kada su se svi skupili; dobio je 850.000 i u odnosu na našeg lidera to je pet puta manje. Ko može da poredi Miloševića i Tadića? On ide, obilazi Libiju i Kinu. Šta će on u Libiji i Kini? Vi ste imali program do 2000. godine kako imamo samo veze sa Libijom, Kinom i Rusijom, a prvo ste posle otrčali, Boris Tadić, da pokušate neke aranžmane da napravite. Hvalite se slobodnom trgovinom sa Rusijom. To smo mi izdejstvovali. To je vreme vlade Mirka Marjanovića i vlasti Slobodana Miloševića i SPS-a. Prema tome, Tadić je obećao da će biti ambasador privrede. Gde je taj ugovor zaključen? On nosi odgovornost, on je predsednik države. Šta je bolje u Srbiji od kada je on predsednik države? Sve je gore i gore. Otvorio Narodnu kancelariju, tamo je ovaj Đilas, važno je da se dobro uhlebio oko reklama na RTS-u,i to je vaša politika. Prema tome, sasvim je jasno da je velika razlika između nas i vas. Mi se ne bojimo vas, ali mislim da je vaša vlast najpogubnija i najgore rešenje za Srbiju bi bilo ako biste vi bili ponovo na vlasti.
Da li još neko želi reč o ovom članu? (Ne.) Na član 21. amandman je podnela narodni poslanik Nataša Jovanović. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine Anđelkoviću, imam jednu primedbu, celu pometnju ste napravili vi kada ste konstatovali da je 2003. godine svrgnut sa vlasti režim DOS-a na način kako ste vi to opisali. Moram da vas podsetim da je to uradila Srpska radikalna stranka, 23 poslanika naše stranke, doduše uz učešće i vaših kolega. Ali, da se ne bavimo zamenom teza i da ne obmanjujemo javnost kada je u pitanju stanje na srpskoj političkoj sceni i uticaj koji stranke imaju trenutno na biračko telo i kakav im je rejting. Sasvim je očigledno da kada god da budu izbori, a mi ćemo učiniti sve da budu prevremeni parlamentarni izbori u Srbiji, najveći broj birača će svakako dobiti SRS. To je rezultat našeg marljivog, istrajnog rada i činjenice da mi biračima uSrbiji govorimo samo istinu. Danas kada govorimo o zakonu o penzijama ne obraćamo se samo penzionerima, kao ciljnoj grupi i budućem biračkom telu, iako i oni najviše veruju srpskim radikalima, govorimo i o onima koji tek treba da dođu do mogućnosti da idu u penziju, njihovoj deci, njihovim unučićima, zato što ovaj zakon, gledano na duge staze, kako ga promoviše ministar i Republička vlada, donosi sve veću neizvesnost za penzionere i za one koji treba da idu u penziju. Član 79. postojećeg zakona, koji se zapravo menja članom 21, po predlogu gospodina Lalovića i Vlade Republike Srbije, pretrpeo je izmene vezane za limitirani iznos, najviši iznos penzije. Govori se o članu 78. i o koeficijentu koji ne može biti veći od četiri. Međutim, kada ste vršili izmenu ovog člana 79, baš kao i mnogi u sali, pobrkali ste neke stvari i pogrešno ste predložili, sada govorim gospodi iz Ministarstva, jer ministra više ovde nema, Dinkića nema od prvog dana, jer je on još uvek, nažalost, taj koji se brine o javnim finansijama; govorite o članu 43, a zapravo u ovaj član je trebalo da bude inkorporisan, kao i do sada, član 42. osnovnog zakona. Član 42. Zakona govori, u vezi sa članom 79. odnosno 21, koje su to određene kategorije osiguranika. Kaže – osiguranici - zaposleni koji rade na poslovima na kojima se staž osiguranja računa sa uvećanim trajanjem i koji mogu pod posebnim uslovima ostvariti pravo na penziju su službe kao što su: Bezbednosno-informativna agencija, zaposleni u Ministarstvu inostranih poslova... Iz ovoga izuzmite Vuka Draškovića, on će svakako u invalidsku penziju morati jednoga dana, jer sa tom neuračunljivošću on ne može da računa na to da ide u starosnu, kako je ovde definisano. Zatim, zaposleni u organima i organizacijama koji rade na poslovima kontra-radio-izviđajne službe, ovlašćena službena lica za propise o izvršenju krivičnih sankcija", itd. Pokušali ste članom 21, odnosno postojećim članom 79. da definišete invalidsku penziju za ova lica za koja se kaže da je to posebna grupa lica koja imaju beneficirani radni staž. To je prosto nemoguće, jer kada dođu do određene starosne dobi i kada im se, na osnovu zakonom propisanih uslova, izračuna taj beneficirani radni staž, onda oni idu u starosnu penziju. Zato smo u amandmanu koji sam podnela u ime poslaničke grupe SRS jasno rekli da se ta greška ispravi, jer ste se pogrešno pozvali na član 43. On se samo odnosi na starosnu, a ne na invalidsku penziju. Istovremeno se zadržava ovaj iznos o najvišem stepenu limitirane penzije, kako to stoji u članu 78, odnosno sa najvišim koeficijentom četiri. Uporno se izbegava jedna priča koja posebno interesuje najugroženije slojeve među penzionerima i građanima Srbije. Ako znate, a ne verujem da to svi poslanici iz vladajuće strukture znaju, kolika je najniža penzija u Srbiji, 6.200 i nešto, gotovo 6.300 dinara, ko je taj ko će da nam kaže, u ime Vlade Republike Srbije, kolika je najviša penzija u Srbiji? Voleli bismo da znamo, ako govorite o najugroženijima, a vidi se da ne želite da brinete o njima, naročito zbog člana 22. i načina budućeg obračuna penzije, jer ovi koji imaju sada 6.300, kojima je penzija najniža, imaće ovakvim načinom obračuna, u tom nominalnom iznosu koji bude u dinarima važio, za nekoliko godina polovinu manje; ako uporedite, što ćemo da vršimo prilikom razgovora o članu 22, šta oni mogu da kupe od te potrošačke korpe. Sada nas živo interesuje da nam ministar Lalović kaže, on mora da ima taj podatak, morao bi da ga ima i Dinkić, ali on ima preča posla, bavi se obmanom građana u Kuli i svuda redom, da nam objasni koja je najviša penzija, ko su ti koji imaju najveću penziju u Srbiji. Na tom poređenju ćete jasno da vidite koje su to astronomske cifre u pitanju. Znamo da bi hipotetički Bogoljub Karić, jedan od najvećih prevaranata u ovoj državi, mogao da ima i milion evra penziju, ako mu je plata 328.000 evra, ili koliko će da prijavi za sledeći mesec. Recite nam, pošto ne želite da se bavite ni najnižim, odnosno najugroženijim kategorijama na način na koji to predlaže naša stranka, da se drugačije vrši usklađivanje penzija, ko su ovi korisnici najviših penzija, da ovo ispravite, jer je potpuno besmisleno da brišete član 42. iz člana 79. Zakona i da želite da, što se tiče posebne grupe osiguranika, kategoriju invalidskih penzija inkorporirate u član 79. To je nemoguće. Ovde se samo govori o njihovom beneficiranom stažu. To nema veze sa invalidskom kategorijom.
Hvala. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Reč ima gospodin Aleksandar Vučić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, bavili smo se mnogim pitanjima, rekao bih prilično nevažnim, imajući u vidu zakon koji je na dnevnom redu. Nekako, svi se zaklinju u svoje levičarske ideje, ne računajući jednu ili dve političke stranke u ovom parlamentu. Svi govore o pravima radnika, pravima penzionera, pravima onih koji su najviše zadužili ovu zemlju i ovaj narod. Na kraju, kada dođe do toga da se rešava o njihovim ključnim pitanjima, o njihovim ključnim problemima, onda je stranačka trgovina, onda su stranački dogovori, dogovori oko opstanka vlasti neuporedivo važniji od toga. To je nešto što moramo da promenimo u ovom visokom domu. Meni je žao ovih ljudi što sede ovde u prvom redu. Pitao bih - gde je jedan ministar, gde je drugi ministar? Koja to pametnija posla imaju? Nemojte da se javi neko iz G17 i da mi kaže nešto, jer ću vam odgovoriti nešto od čega će glava da vas zaboli. Čućete o kakvim je opakim prevarantima reč, čime su se bavili i za šta su imali vremena. Bolje je da ćutim dok ne dobijem zvaničan izveštaj nadležnih državnih organa. Čućete, zapanjićete se čime su se prevaranti bavili. Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je loš zakon, kriminalni zakon. Gde su vam ti ministri, gde su ta dvojica ministara, šta danas pametnije imaju da rade? Šta danas imaju važnije, nego da vode brigu o zakonu koji su stavili na dnevni red i hoće da ubede penzionere da će im od tog zakona biti bolje? Valjda je važnije da ubede penzionere da će im biti nešto bolje, nego da ubeđuju MMF ili bilo koga drugog. Dobio sam mnogo telegrama, izdvojiću vam jedan od jutros koji kaže: "Molimo vas, gospodine Aleksandre Vučiću, pošto i vi imate roditelje, a i ostali imaju roditelje, za donošenje zakona po ovom modelu, da se poveća penzija jednom godišnje, to je žalosno i sramotno, pa vas molimo sve vas poslanike da to ne uvažite, jer i mi smo živi da hleba jedemo. Unapred zahvalan, Mirko Milaković, u ime penzionera naselja Kumodraž". Nije smešno. Pročitao sam samo šta je jedan od ljudi koji se tako osećaju, a smeju se ovi nesrećnici iz G17 plus, poslao. Pročitao sam samo jedno od bezbroj pisama, telegrama, koji stižu u naš poslanički klub, uveren sam i u vaše poslaničke klubove. Ljudi traže zaštitu, traže da žive od onoga što su zaradili, od onoga što su sticali tokom desetina godina svoga rada. Danas u našem društvu imamo užasan odnos prema penzionerima. Nije samo u pitanju da li penzije stižu na vreme ili ne. Nekako, kao da se svi utrkuju da penzionerima kažu – niste nam važni, mi ćemo o nekim drugim da brinemo. Penzioneri su izgradili naše gradove. Penzioneri su zaslužni za vitalnost naših sela. Sve što imamo danas, to su nam naši roditelji, naši dedovi ostavili. Nismo to mi napravili. Od nas se tek očekuje da našoj deci nešto ostavimo. A, da li oni odlučuju o nečemu? Da li ih neko pita? Da li se smejete na svako pismo i na svaki telegram bilo kojeg penzionera? Jer, mnogo vam je važnije šta ćete da se dogovorite u Direkciji za imovinu ili u nekom drugom javnom preduzeću, ili kakvu ćete kombinaciju da napravite. Mislim da je to sramota. Građani Srbije, posebno penzioneri, očekuju drugačiji i neuporedivo bolji odnos, u skladu sa onim što ste im obećavali. Sada se povećava starosna granica. Jednom godišnje ćemo da usklađujemo sa troškovima života. Možemo da nameštamo to kako hoćemo. Ko će da ustanovi to kako i koliko će puta na godišnjem nivou penzioneri manje da dobiju, nego oni drugi koji rade? A, oni su već sve zaradili. Nije pitanje da li će oni da budu vredni i marljivi; oni su bili vredni i marljivi za vreme svog radnog veka. Sada im ostaje samo da žive, da mogu svojim unučićima nešto da kupe, da mogu o svojoj deci da brinu. Mi im donošenjem ovakvog zakona to onemogućavamo. Znam ja da je država otišla na službeni put, i to poduži. Shvatio sam to sinoć i u Novom Sadu. A ponajmanje imamo vremena i smelosti bi trebalo da imamo mi da kritikujemo one koji su mnogo uspešniji od nas. Otišla je mast u propast. Sve nam je otišlo. Nestaje polako pred nama. Polako nam pripremaju otcepljenje Kosova i Metohije. Mi ništa ne radimo. Umesto da šalju mejlove na sve svetske adrese, neki iz vlasti šalju mejlove sa adrese "[email protected]" protiv Tomislava Nikolića, da bi rekli kako je Vučić protiv njega. Barabe jedne! Čekam izveštaj, pa ću vas obavestiti. Ja već znam, iz policije sam dobio informaciju i sa čijeg kompjutera je slato. Samo čekam da oni to zvanično upute, da tužilac podigne optužnicu. Treba da vas je stid i sramota. Time se bavite. Umesto da se bavite time kako ćete državu da spasavate, kako ćete penzionere od gladi da sačuvate, vi se bavite lopovlukom i prevarama. Gonite tamo poručnike, kapetane, ne znam ni ja koga. Što ne gonite ministre? Što ne gonite Davinića, Dinkića, Marovića? Što lopove na najvišem nivou ne gonite? Riba s glave smrdi, a ne od repa. Ne, nego su zaštićeni ko beli medvedi. A, onda hajde da otmemo penzionerima, da bi mogli da budu još bolje namireni, da bi mogli još bolje da žive. A, kako će oni, penzioneri, da žive, to nije ni važno. I misle da to može tako doveka, i onda idu na izbore u Kulu. Znate kako idu na izbore u Kulu? Jedan ide, skupi u domu u Ruskom Krsturu seljake, domaćine, pa kaže – e, ako glasate za mene dobićete toliko i toliko kredita; pa dođe drugi prevarant iz pokrajinske vlade pa kaže – glasajte za mene, daću vam 20 miliona, ali ako možete glasajte i za nekog drugog, samo nemojte za radikale da glasate. Da li je to vaša politika? Vi se jedino time bavite, ničim drugim. Zato tražim i pozivam i ljude u Kuli i drugde u Srbiji da pokažu svoju želju za promenama, da pokažu da neće korumpiranu i kriminalnu vlast, da pokažu da u Srbiji ima dovoljno snage i energije da stvari počnemo da menjamo i da se suprotstavljamo tome, da državu vratimo u ovu zemlju, u najlepšu i jedinu zemlju koju imamo. A, otišla je izgleda na mnogo, mnogo dalek službeni put. Ni u jednoj sferi društvenog života ništa ne funkcioniše. Samo da vas pitam: koliko ljudi ovu zemlju oseća kao svoju? Koliko zastava naših imamo po našim kućama? Pitajte Amerikanca da li ima neki Amerikanac koji nema zastavu na svojoj kući? Od najjednostavnijih stvari do toga ko se, koliko i na koji način bori za svoju zemlju. A, koliko se borite za penzionere pokazali ste ovim zakonom. Sada mi neki pričaju praznu priču – ako mi usvojite ovo, ako mi ne usvojite ono, onda hoću ili neću da glasam. Pa, nego šta ćete nego da glasate. Ja se izvinjavam i ovom penzioneru koji mi je uputio telegram i svima drugima koji su to uputili. Izašao sam da kažem stav srpskih radikala po ovom pitanju, ali na neki način i da očistim savest svih nas, da kažemo – e, mi smo se suprotstavili, mi smo rekli nešto protiv. Možemo li nešto da vam uradimo? Ne možemo ništa. Zato što ćete da se skupite, i šta god treba da izglasate, izglasaćete, samo da bude još jedan dan na vlasti, da bude još jedan dan plata u upravnom odboru, još jedan dan plata u javnom preduzeću, i ništa drugo. A vi, građani Srbije, gledajte šta ćete i kako ćete. Nije nas naročito briga. Što se države Srbije tiče, e nju, bogami, sa službenog puta nema ko da vrati. Nadam se da ima, i to je razlog zbog čega se politikom bavimo, a verujem i u ove ljude i u mnoge druge časne srpske domaćine, srpske radikale, ali i sve one koji žele istinske promene i koji žele da Srbija bude svoja na svome. Hvala vam najlepše.
Hvala. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 22. amandman je podneo narodni poslanik Dragoljub Stamenković. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Izvolite. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, penzioneri, nezaposleni, građani Srbije, ovo je ključni amandman u zakonu koji je na dnevnom redu, jedan od ključnih, ali od ovoga zavisi da li će penzioneri u Srbiji kroz nekoliko meseci, sledeće godine, kroz tri godine, imati da kupe koru hleba. Govori se o osnovnoj životnoj namirnici, a sve drugo za njih će biti misaona imenica. Ako se usvoji zakon sa članom 22, koji nam predlažu ministar Slobodan Lalović i Koštuničina vlada, nastaće potpuna katastrofa za penzionere i za sve one koji moraju da idu u penziju. Samo neko ko je do najvišeg stepena morbidan i ko ne želi dobro ni svojoj naciji ni svojim građanima može ovako nešto da smisli i da se krije iza toga da je to uslov u pregovorima sa MMF-om i da je to osnovna stvar koja mora da se poštuje, zbog toga što su oni ne samo, kao što neko ovde reče, loši i nesposobni pregovarači, nego zbog činjenice da im je MMF važniji od 1,3 miliona penzionera u Srbiji, koliko ih sada ima i koliko će ih biti u budućnosti, od njihove dece. Jer, vi znate da su mnogi prinuđeni da hrane i izdržavaju svoju decu koja su ostala bez posla i da školuju svoje unučiće, sa tako jadnim i bednim penzijama. Potrošačka korpa u Srbiji i način na koji će penzije da se usklađuju, pazite, samo jednom godišnje, sa prosečnom zaradom u Srbiji, odnosno sa troškovima života u Srbiji, jeste nešto što je razumnom čoveku neshvatljivo ako ispred sebe ima ove podatke. Ovo su zvanični podaci Republičkog zavoda za statistiku i oni u gramima, odnosno u mililitrima, odnosno u kilovat-satima ili impulsima kažu koliko košta prosečna potrošačka korpa u Srbiji, rekla sam vam prekjuče, a sada opet ponavljam, sa lažnim podacima i lažnim cenama. Ove namirnice po ovim cenama ne mogu da se kupe ni u diskontnim radnjama. Ovo voće i ovo povrće, što je takođe misaona imenica za sve penzionere koji gladuju u Srbiji ili najveći broj njih, to nema nigde, ni na jednoj pijaci, ni u Beogradu, ni u unutrašnjosti, ni na najbolje snabdevenoj, ni na najlošije snabdevenoj pijaci. Koleginica Radeta je u međuvremenu, dok ste se vi svađali oko raznoraznih gluposti i vršili zamenu teza, lepo izračunala koliko kuvanih jela može da se skuva sa ovim namirnicama ovde. Znači, 23 jela, ali samo od povrća i samo ako skuvate dva jela od makarona, jer hoćete da ubedite penzionere i građane Srbije da jedna četvoročlana porodica može da koristi samo jedan kilogram makarona od belog brašna sa jajima. To da jedu penzioneri i to da pojede jedna porodica koja ima dvoje dece, da li je to normalno? Da li bi iko normalan napravio ovakav prikaz i na osnovu toga da usklađuje penzije? Mogu da se skuvaju tri jela od jednog kilograma pirinča, ali samo pirinač i nikakva druga kombinacija, samo kuvani pirinač, malo začinjen, malo zasoljen, i evo izvolite, penzioneri, jedite, unučići, deco. Ako hoćete da skuvate nešto od slatkog kupusa, boranije ili graška u mahunama, kao što to stoji ovde u ovim količinama, na osnovu kojih se usklađuje penzija, to su dva ili tri jela. Ukupno 23 jela, bez mesa, ulja, bez ikakvih dodataka, samo kuvano na vodi. Poseban skandal je prikaz stanja kada je u pitanju potrošnja kilovat-sati električne energije ili broja utrošenih impulsa. Da pitam vas dične poslanike iz vladajuće strukture koliki su vam računi za fiksne i mobilne telefone? Kako vas nije sramota da glasate za to da penzija bude izračunata na osnovu ovih troškova života, gde je račun za fiksnu telefoniju 210 dinara? Šta treba, da im stoji fiksni telefon za ukras, da eventualno, ne daj bože, zovu hitnu pomoć ili da zovu policiju ako ih neko uznemirava ili ako je neki kriminal oko njihove zgrade ili mesta gde žive? Kako da kontaktiraju sa svojim najmilijim? Šta da rade penzioneri ili izdržavani članovi njihovih porodica, a mnogo ih je, nažalost, u Srbiji takvih, kada pogledaju sve ono što je za njih luksuz, a za one koji su danas na vlasti sitnica, jer pojedini od njih svoje bogatstvo, poput ministra finansija i srpskih tajkuna sa kojima je on u vezi, a koji nam predlažu ovako nešto, mere na stotine miliona evra. Ovo je sramota zbog toga što građani Srbije znaju da im ovo pošteni i normalni ljudi nikada ne bi poželeli. Nikada ne bismo mogli da se na ovakav način poigravamo sa sudbinama ljudi koji su stari i nemoćni i sa članovima njihovih porodica, kojima je takođe pomoć neophodna, koji nemaju da se prehrane. Zašto niste stavili ovde koliko košta jedan lek koji je najtraženiji za penzionere, koji su ili srčani bolesnici, ili pate od kostobolje ili imaju neke druge stomačne ili ne znam koje druge zdravstvene probleme. Ima među vama poslanicima lekara i vrlo dobro znate da je iznos koji je potreban za lekove za penzionere u Srbijimnogo veći od onih bednih 210 dinara, koliko ste im predvideli da im bude račun za fiksnu telefoniju. Ovo nije samo za jednu osobu. Sve to delite sa četiri. Kada govorim, govorim u gramima, kao što je to koleginica i izračunala za ova 23 bedna kuvana jela, od samo po jedne namirnice. Kada govorimo o mlečnim proizvodima, pogledajte na primeru mleka ili na primeru jogurta da je to dve čaše dnevno za celu porodicu. Ako je ta tako famozno izračunata potrošačka korpa, odnosno to su ti troškovi života u Srbiji sa ovim ovako lažno prikazanim cenama 23.000 dinara, ovo je prosta matematika, ne morate da budete toliko pametni za matematiku kao ovaj nesrećni Albijanić, nego lepo izračunajte i vidite – 6.000 najniža penzija, 23.000 je ova potrošačka korpa, pogledajte da li je moguće, ovo su lažno prikazane cene i količine potrebne za jednu osobu, bez uračunatih ostalih najskupljih troškova. Znači, penzioner ne treba da jede ništa, neka ide i bos i go, neka se ne obuče, ne mora da ide kod lekara, ne mora da koristi lekove. Na šta ovo liči? Ko će to da prihvati? Ako ste spremni, zarad trgovine i opstanka na vlasti, mesta u upravnim odborima, astronomskih naknada za to ili samo zbog toga što mislite da će za dva ili tri meseca neko od vas nešto da ušićari, da na ovakav način kaznite našu najstariju populaciju i njihove članove porodica i sve one koji prate i gledaju šta će sa Srbijom danas, kao što reče gospodin Vučić, celo državno rukovodstvo, pa i državu poneše sa sobom, otišlo na jedan duži službeni put, nemojte misliti da će srpski radikali da se zaustave samo na ovome, jer naša borba protiv ovakvog načina vladanja i naša istrajnost da se izborimo za ono što je građanima najpotrebnije biće iz dana u dan sve veća. Videćete u nedelju, na izborima u samo jednoj opštini, u opštini Kula, nekada mnogo privredno razvijenoj, gde su ljudi mnogo bolje živeli. Pogledajte kolika je tamo cena za jedan kvadrat stambene površine - ispod svake vrednosti; ili, pogledajte kako je za kratko vreme opljačkana i opelješena jedna opština zbog korupcionaške koalicije koja je tamo bila na vlasti. Nemojte da se igrate, ne sa osećanjima nego sa životima ljudi koji su to najmanje zaslužili; naravno, to nije nijedan građanin Srbije zaslužio na ovakav način. Lopova, bandita, kriminalaca na sve strane, a poštenim ljudima, jadnim ljudima koji su stari i nemoćni ne date mogućnost da žive, ako ostane ovakav Predlog zakona i ovaj član 22, na koji je amandman uložio kolega Stamenković u ime poslaničke grupe SRS.
Hvala vam. Za reč se javio narodni poslanik Zoran Krasić.
Da nam je Vlada rekla šta je penzija onda bi verovatno svi poslanici imali stav povodom ovog člana zakona, a član se tiče usklađivanja penzija. Ako je penzija socijalno davanje, ako je penziju obezbedio penzioner, a moram da vas podsetim da je nekada ista ta penzija bila unapred zato što je socijalno davanje, a sada je unazad, to ide odavno ali i sa zakašnjenjem, onda niko nije mogao da predloži da se usklađivanje penzija vrši jedanput godišnje. Nekada je to bilo mesečno usklađivanje, u zavisnosti od ekonomskih kretanja. Radi javnosti moram da kažem, nekada se kao kriterijum koristio statistički podatak o kretanju troškova života, nekada podatak o kretanju zarada. Zašto su ta dva osnova uzimana? Da bi se našlo nešto na osnovu čega bi došlo do izravnavanja penzija kao socijalnog davanja sa socijalnim potrebama i prilagođeno ekonomskom stanju u državi. Sama ideja da se ide na usklađivanje jedanput u toku godine je pogrešna. Tu ideju ne može da popravi ni vanredno usklađivanje penzija, kako je dato u Predlogu zakona. Mi u Zakonu od 2003. godine sada imamo kvartalno usklađivanje penzija sa praktično aritmetičkim zbirom uprosečenog rasta troškova života i zarada. Da biste ovu materiju bolje shvatili, Vlada treba da se zakune da ni zaposlenima neće da raste zarada u toku godine, već samo jedanput godišnje. Ako se Vlada zakune i svojom politikom to obezbedi, onda ovako kako ste vi predložili može da prođe. Ali, nema vlade koja bi mogla da se zakune. Ne zbog toga što ne raspolaže mehanizmima, nego što je to suprotno ekonomskoj logici. Kako da se ograniči rast plata i zarada? Ako je čovek postigao veću produktivnost i veći broj časova radi, mora dobiti i veću platu. Ovo je indikativno, pošto se nalazimo na terenu nečega o čemu smo pre nekoliko meseci raspravljali kada smo pričali o Zakonu o radu, o kolektivnom dogovaranju, sporazumevanju, pa ste to sve bacili na nevladine organizacije, po sistemu - ekonomski savet, socijalni savet, nešto za mirenje itd.; pobegli ste od odgovornosti i evo, došlo je. Znači, ako je penzija socijalno davanje, ako se penzijom obezbeđuje socijalna sigurnost penzionera, onda iznos penzije mora na neki način da prati socijalne parametre koji se dešavaju u životu. Da bi se pratili ti socijalni parametri, penzija mora i da raste, odnosno u nekom slučaju i da pada, ukoliko su negativni trendovi. Uvek se pozivamo na ova dva kriterijuma i uvek se interesna grupa poziva na onaj kriterijum koji ima veći rast. Ako je veći rast troškova života, onda kažu – nećemo zarade, nego troškove života, to od čega živimo. Ako je veći rast zarada, onda se svi pozivaju na zarade, zato što je veći procenat. To je stalni sukob u penzionom fondu i uvek su svi pametovali oko toga. Mi smo podneli amandman kojim tražimo da se izbriše u Predlogu zakona ova vaša ideja o jednom usklađivanju penzija u toku godine. Moram da vam kažem, to ne znači da podržavamo i ono što postoji u zakonu, da se to radi četiri puta godišnje. To što sada u zakonu postoji da se radi četiri puta godišnje je neko faktičko stanje, koje daje neke rezultate; nisu dobri zato što ne prate troškove života. Moram da vam kažem, kod nas nisu ispunjeni elementarni uslovi da menjamo... Ne sporim, ima sistema u kojima se jedanput usklađuje rast penzija u toku godine, ali to su oni sistemi gde je inflacija između jedan, dva do tri posto na godišnjem nivou. Supstanca nije izgubljena u penziji. Tamo gde je inflacija veća od 3% primenjuju se različiti sistemi. U našem neposrednom okruženju imamo jednu državu gde se dva puta godišnje to usklađuje, uz mogućnost nekog vanrednog usklađivanja, ali kod nas nisu ispunjeni uslovi za tako nešto. Vi tehnički možete da navedete jedanput u tri godine usklađivanja, ali da li će neko da preživi, jer iznos penzije koja se danas prima mora na neki način da prati ono što je socijalna potreba domaćinstva. Dakle, kao objektivna kategorija u društvu, ne kao posebna kategorija samo za penzionere, nego objektivna kategorija. Ako uspete da ne dozvolite rast troškova života, da ne dozvolite rast zarada, onda možete da idete sa ovakvom odredbom, ali te dve stvari vi ne možete nikako da zaustavite. Dakle, tu je rast troškova života i rast zarada. Ako ne možete da ih usporite, onda nemojte da sečete penzionere, nemate mogućnosti, vi nemate pravo, to je jedno socijalno davanje koje je čovek zaradio, to nije poklon, to je davanje gde država preuzima obavezu, ona garantuje to. Dugo će još država da daje penzionom fondu. Ovi što pričaju – mi ćemo to da isključimo, lažu vas. Dugo će država morati da dotira penzioni fond. Da postavimo sada potpuno novi sistem, da postoji 150% saglasnosti oko tog novog sistema, opet će država morati da pomaže penzioni fond. Da bi se shvatila bezobrazna igra reči i bezobrazna igra brojki, moram da vam kažem: nekada je učešće penzionog fonda u javnoj potrošnji u bruto društvenom proizvodu bilo daleko veće, ali 2001. godine ovi ekonomisti, mangupi poput Pitića, Đelića, Milosavljevića, Matkovićke, promenili su metodologiju, jer ni potrošačka korpa nije ono što je nekada bila. Ni izračunavanje bruto društvenog proizvoda više nije onako kako je nekada bilo, da bi upoređivanjem pokazali uspešnost svoje ekspertske vlasti. Nastala je svojevrsna zabuna između nominalnog i realnog iznosa, ne samo bruto društvenog proizvoda, nego svih ekonomskih pokazatelja, pa čak i statističkih pokazatelja o nekim kretanjima. Predlažem da usvojite ovaj amandman Srpske radikalne stranke. Ja ću se javiti i povodom još dva amandmana koja postoje povodom ovog člana. Cenim ta dva amandmana kao pokušaj da se ispravi nešto što je Vlada zabrljala svojim predlogom, ali vidite i sami u kom se ćorsokaku nalazimo posle ekskurzije koja je urađena 2003. godine prilikom donošenja novog Zakona o PIO.
Reč ima narodni poslanik Živorad Smiljanić.
Ja sam govorio prošli put i izneo podatke kolika će biti penzija u narednih 15 godina, svakih pet godina, s obzirom da prosečne plate treba da rastu otprilike sledeće godine da budu 300, za pet godina da budu 300, pa 2015. godine 400, a 2020. godine 500 evra. U razgovoru sa predstavnicima penzionera, pre svega iz Vojvodine, Krkobabić je rekao da mi moramo, jer to MMF od nas traži, i Zoran Anđelković nam je na izvršnom odboru rekao, u razgovoru sa njim, da mi to moramo da prihvatimo. Međutim, ja sam zamolio penzionere da nam predlože amandman koji bi njima odgovarao i penzioneri su nam napravili amandman i ja ću vam pročitati, a odnosi se na član 22, ali ga ja nisam podneo zato što smo mi socijalisti dali bolji amandman, koji će dovesti penzionere u bolju poziciju. Međutim, penzioneri su nas, u panici da će biti gore, molili bar da zaustavimo i da ostane na ovom nivou da ne ide nagore. Ja ću vam pročitati taj amandman, a on kaže – izlaz iz nastale situacije jeste da se putem amandmana u Skupštini Srbije predloži brisanje čl. 22. i 75. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o PIO. Amandman bi glasio: u Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o PIO brišu se čl. 22. i 75. Brisanjem navedenih članova ostao bi na snazi član 80. Zakona o PIO koji reguliše usklađivanje penzija po tzv. švajcarskoj formuli - 50% sa kretanjem zarada i 50% sa kretanjem troškova života. Zavisno od kretanja zarada i troškova života u narednim godinama verovatno će se ukazati potreba da se dopuni član 80. zakona kako bi se sprečilo konstantno opadanje učešća prosečne penzije u prosečnoj zaradi ispod određenog društvenog nivoa. Ako bismo ovo prihvatili ostala bi ova klauzula po sadašnjem zakonu kako se usklađuju penzije, dakle, 50% troškovi života, a i taj način sadašnji bi doveo do toga da bi prosek 2010. godine iznosio 54%, znači, sa 65%, odnosno bilo bi 54,17% od prosečne plate, a 2000. godine je bilo 42,65%. Ja nisam podneo taj amandman, jer smo mi socijalisti u stvari predložili da penzije ne mogu da padaju. Pročitaću vam ovaj amandman na član 22. koji smo podneli. Znači – u članu 22. Predloga zakona kojim se menja postojeći član 80. posle stava 3. dodaje se novi stav 4. koji glasi: "Penzije će se vanredno usklađivati od 1. januara tekuće godine i u slučaju kada iznos prosečne penzije isplaćene u osiguranju zaposlenih za prethodnu godinu iznosi manje od 60% prosečne zarade zaposlenih na teritoriji Republike u prethodnoj godini prema objavljenim podacima organa nadležnog za poslove statistike." Znači, mi predlažemo da ne budu manje od 60%. Šta je suština? Jeste lako Evropi da usklađuje sa troškovima života, gde su plate od 2.000 do 3.000 evra, i ako su penzije oko 1.800 evra, a u zapadnoj Evropi već godinama plate ne rastu, niti rastu troškovi života, i ako malo porastu sve se to usklađuje. Mi ne možemo sada da primenimo u Srbiji ono što primenjuju Nemci, kada je nama prosečna zarada svega 200 evra, za pet godina će biti 300 evra, za 10 godina 400 evra, a 2020. godine će biti 500 evra. Prema tome, u Srbiji se ne može primeniti to što se primenjuje na zapadu. Mislim da te priče kako MMF sve diktira nisu tačne. Praktično, oni mogu da preporučuju. Slovenci nisu njih slušali, ušli su EU i sačuvali se. Prema tome, mi smo rekli da ćemo insistirati da zaštitimo kategoriju penzionera i da to ne sme da padne ispod 60% od prosečne plate, bez obzira šta MMF priča. Hvala.
Ako više nema nijednog govornika po ovom amandmanu, pauza, pošto je 13,50 časova. Posle pauze ćemo preći na član 22, gde su amandman zajedno podneli narodni poslanici Meho Omerović i Ljiljana Nestorović. Danas ćemo raditi samo do završetka pretresa u pojedinostima ovog predloga zakona, dakle, 1. tačke dnevnog reda - Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju. Pauza do 14,50 časova. [[Posle pauze – 14.55]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo popodnevni rad sednice. Na član 22. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Meho Omerović i Ljiljana Nestorović. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč?(Ne.) Na član 22. amandmane u istovetnom tekstu podneli su narodni poslanici Slobodan Adžić i Miloljub Albijanić. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 22. amandman, sa ispravkom, podneo je narodni poslanik Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici ja sam danas kada sam govorio o amandmanu na član 19. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju izneo stav SPS-a, da ne bi bilo manipulacije u javnosti, jasan, javan, nikakvih tajni nema, i tri su uslova da se prihvati set penzijskih zakona. Jedan je povezivanje penzijskog staža (kada bude vreme obrazložićemo detaljno), drugi je odlaganje primene zakona za podizanje starosne granice za penziju (takođe kada dođe na red) i treći ili prvi, sasvim svejedno, to je način usklađivanja penzija, odnosno naš zahtev za očuvanje stečenih vrednosti penzija. Predlogom zakona predloženo je u članu 22. da se način usklađivanja penzija promeni tako da se penzije usklađuju jednom godišnje, 1. aprila, sa troškovima života, i to iz prošle godine, za razliku od dosadašnjeg koji je bio na snazi. Zatim, da se penzije vanredno mogu usklađivati onda kada troškovi života, odnosno kada rast cena na malo pređe 5%. Šta se može primetiti u tom članu? Prvo, da se usklađivanje vrši samo sa kretanjem troškova života; drugo, da se to čini jednom godišnje; treće, da se to čini na način da se uzimaju u obzir troškovi iz prethodne godine i četvrto, da se donekle prati rast cena tako što se uvek kada dostigne 5% penzije vanredno usklađuju. Imajući u vidu naša zalaganja o kojima sam govorio na početku, imajući u vidu našu poziciju, imajući u vidu da smo odgovorna partija i da znamo da treba finansijska konsolidacija sistema, ali isto tako da i država mora da bude garant stečenih prava, nismo rekli da nećemo da menjamo ništa, pa dokle traje. Naprotiv, ponudili smo amandman kojim se u ovakvim situacijama štite prava penzionera. Tako smo rekli da ukoliko prosečni iznos penzije korisnika osiguranja zaposlenih isplaćen za prethodnu godinu iznosi manje od 60% od iznosa prosečne zarade bez poreza i doprinosa zaposlenih na teritoriji Republike u prethodnoj godini, penzije će se vanredno uskladiti od 1. januara tekuće godine za procenat kojim se obezbeđuje da se iznos prosečne penzije za prethodnu godinu korisnika u osiguranju zaposlenih dovede na nivo od 60% prosečne zarade bez poreza i doprinosa isplaćene u prethodnoj godini. To je taj naš uslov i predlog. Mislimo da bi se na ovaj način sačuvao nivo stečenih penzija penzionera. Moram da podsetim na ono što sam rekao i u načelnoj raspravi – princip usklađivanja penzija samo sa troškovima života je za stabilne zemlje sa razvijenom ekonomijom, za zemlje bez inflacije, dakle razvijene zemlje. Tamo može samo sa troškovima života. Takođe sam napomenuo da je nešto sa čime se ne slažemo ovde uzeto kao osnovni razlog – finansijska konsolidacija sistema. Mi to ne sporimo, ali sporimo pristup predlagača da je penzija javna potrošnja i da javnu potrošnju treba smanjivati. Mi ponovo insistiramo na tome da je penzija stečeno pravo, da je penzija osiguranje, da radnik dok radi uplaćuje doprinos za penzijsko osiguranje ne samo da bi se isplaćivala tekuća penzija, nego i da bi sebe osigurao za period kada ne bude radio da ima pravo da prima penziju. Ako se to ima u vidu, mi u tom slučaju mislimo da penzija mora da zadrži onaj nivo stečenog prava u vreme kada je stečena. Ovako predloženi zakon, odnosno ovaj član za usklađivanje penzija potvrđuje da su penzije male i tako male da će sporije rasti u odnosu na zarade i sve više će se praviti razlika između zarade i penzija, a da predlagač nije predvideo nikakvu zaštitu. Šta to može da znači? To može da znači da će jednog dana penzije toliko pasti u odnosu na prosek zarada da će se čak primicati najnižim penzijama i da u jednom trenutku mogu postati socijalna kategorija, socijalna penzija i da će sistem penzijskog i invalidskog osiguranja izgubiti svoj smisao. Iz tih razloga, a imajući u vidu da kada reforma bude celovita, kada sva tri stuba penzijskog sistema zažive – obavezni, obavezni kapitalizovani i dobrovoljni penzijski fond, tada može da se nađe takva odredba, jer postoje druge mogućnosti koje će doprineti da penzioner ima pristojnu penziju. Dotle, dok postoji obavezan penzijski fond, ovakav kakav je danas, mi smo u poziciji da pravimo, kako to kaže predlagač - reformu, za neko vreme, narednih desetak godina za koje će dati rezultate, a da za to vreme ničim nismo zaštitili postojeće penzionere. Oni su već jednom platili visoku cenu reformi penzijskog osiguranja. Da vas podsetim, 2002. na saveznom i 2003. godine na republičkom nivou, donošenjem, prvo, osnova sistema penzijskog osiguranja, zatim republičkog Zakona o PIO bitno je pogoršan položaj penzionera. Napomenuću četiri stvari: prvo, nije više uzimano u obzir deset najboljih godina, nego sve godine; drugo, munjevito je, takoreći za jedan dan, starosna granica podignuta za tri godine za žene i za muškarce; treće, danas sam pričao, najniža penzija utvrđena u momentu kada je isplaćivana, niža nego postojeća; četvrto, za usklađivanje penzije uveden je novi sistem tzv. švajcarska formula, kada su penzije usklađivane tromesečno na osnovu kretanja troškova života i zarada sa po 50%. Posledica te, kako su tada vlasti zvale, danas kao da zaboravljaju na to, reforme penzijskog sistema, jeste da je penzionerima uzeto šest penzija na legalan, tako da kažem, način. Posledica toga je isto tako da su trošak te reforme platili samo penzioneri. Reći ću još jedan podatak: prosek penzija stalno pada u odnosu na prosek zarada, od 90, 85, 77, 72, 67, a sada je nešto preko 60%. Nije bitno da li ćemo to da zovemo prosekom zarada, kako god hoće neka daju naziv koji odgovara bilo kome, ali mora da bude u tom nivou, ne moraju ni te reči da se upotrebljavaju. Dakle, da ne bismo došli u tu situaciju, da bismo zaštitili postojeće penzionere, a omogućili da se izvrši ova konsolidacija, zatražili smo da se u članu 22. doda nov stav koji kaže da se penzija mora vanredno usklađivati uvek kada 1. januara tekuće godine padne ispod 60% proseka zarada. Time, dakle, usvajanjem ovog amandmana, država, Vlada, pored odgovornosti za finansijsku konsolidaciju penzijsko-invalidskog osiguranja, odnosno fonda, da ga učini održivim, javno ispunjava svoju nespornu obavezu i odgovornost, kao garanta stečenih prava penzionera iz osiguranja. Isto tako, teret neće pasti samo na penzionere, a vlast će imati dodatnu obavezu da traži i druga rešenja za konsolidaciju sistema, a ne samo ona koja idu na teret penzionera. Na kraju, još jednom podsećam, jeste naš uslov, mi to ne krijemo, to smo otvoreno pričali, nema nikakvih tajni, ovakva zaštita penzionera je nužna i omogućuje da se ide dalje. U tom smislu, pozivam poslanike da glasaju za ovakav amandman. Hvala lepo.
Hvala vama, gospodine Petronijeviću. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Još tri minuta za istu poslaničku grupu, reč ima Toma Bušetić, a potom, po istom amandmanu, narodni poslanik Aleksandar Vučić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je svakako jedan od najvažnijih članova u ovom zakonu. Sigurno je da bi način i dinamika usklađivanja penzija upravo po ovom članu bilo loše rešenje za penzionere, za sve sadašnje i buduće penzionere. Svakako, ovo rešenje znači sporiji rast penzija u odnosu na plate. No, treba da znamo da i prethodna rešenja - tzv. švajcarska formula takođe dovodi do veoma teških rešenja za penzionere, jer jednostavno švajcarskom formulom mi smo prosečnu penziju sveli već danas na 62% od prosečne plate. Znači, danas je prosečna penzija 62% u odnosu na prosečnu platu. Zato kažem, ovo obezbeđenje koje je predložila Socijalistička partija Srbije, da prosečna penzija ne može da bude manja od 60% od prosečne plate, jeste garancija, jeste jedno dobro osiguranje da penzije ne idu ispod tog procenta i da se penzije dalje ne urušavaju. Znamo da su naša rešenja do 2001. godine bila najbolja rešenja. Znamo da su se tada penzije usklađivale sa kretanjem zarada, sa platama. Znamo da je u to vreme prosečna penzija u odnosu na prosečnu platu bila 90%. Ta rešenja su bila najbolja. Ova nova rešenja, koja predlaže sadašnja vlada, svakako bi dovela do toga da za jedno kratko vreme prosečna penzija bude ispod 60%. Sa ovom našom garancijom i sa našim osiguranjem, mi ćemo imati zaustavljanje tog procesa. Ako govorimo o nekim drugim zemljama u našem okruženju, u Hrvatskoj je prosečna penzija 55%, u Sloveniji 54%, u Poljskoj 49%, u Makedoniji 43%, u Španiji 42%, u Rumuniji 39% i u Grčkoj 33%. Mi znamo da ovo rešenje nije najbolje, ali ovo je jedna minimalna garancija. Mi ćemo istrajati u ovom svom amandmanu. Nadam se da će svi poslanici prihvatiti ovaj naš amandman. On je vrlo važan. Znamo da je za MMF to trenutno neprihvatljivo, ali smo pričali više puta da i ova vlada ne treba slepo da sluša MMF. Ministar je u načelnoj raspravi govorio da moramo da vodimo računa o tome da nema dovoljno budžetskih sredstava. Ali, vi znate kakva je naša politika bila, i danas govorim o tome – da nema stabilnosti Fonda bez izvornih sredstava. U naše vreme izvorna sredstva su bila u visini od 86% ukupnih potreba za penzije. Danas je odnos između izvornih sredstava i budžeta 60:40%. (Predsednik: Vreme.) Mi smo u svim ovim nastojanjima da se dogovorimo sa sindikatima i penzionerima našli neko kompromisno rešenje, rešenje koje jeste garancija za neko vreme, ali ta garancija je samo do sledećih izbora. Mi tu možemo da garantujemo da će ovo ovako biti dok budemo mi u vlasti. Kada se to promeni, sve može da se promeni. Uostalom, znamo kada je DOS došao na vlast, 2001. godine su, takoreći, svi zakoni promenjeni. To isto može da se desi i 2006. ili 2007. godine kada budu izbori. Ali, ovo je naš minimalan uslov i mislim da ćemo naći pravo rešenje i da će svi poslanici glasati za ovaj naš amandman.
Hvala vam, gospodine Bušetiću. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Vučić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovaj amandman bi bio u redu da je predložen od opozicione poslaničke grupe, i možemo i sada da kažemo da je ovakvo rešenje bolje nego ono što je u predlogu koji je Vlada dostavila Narodnoj skupštini Republike Srbije, ali postavlja se pitanje zašto je ovakav predlog dostavljen, na čiju podršku oni koji su ga dostavili računaju, od koga očekuju glasove. A, onda, tobože, mi ćemo to da ispravljamo sa jednim ili sa dva amandmana, iako će loš zakonski tekst, u suštini, da ostane. Drugo, gde su ministri? Šta je to, gospodine predsedniče Narodne skupštine, što danas imaju pametnije Lalović i Dinkić da rade? Znam ja da su oni mnogo pametni, da imaju bitna, važna državna posla, da razgovaraju u duelu, izmišljenom, sa Lazanskim po tri sata, koji niko živ neće da gleda. Nemam ništa protiv toga, ali moram da vas pitam: gde su pred narodnim poslanicima Narodne skupštine Republike Srbije, gde su pred građanima Srbije da objasne? Kako ih nije stid i sramota da penzionerima smanjuju prava, da im de fakto umanjuju penzije, povećavaju starosnu granicu i urušavaju položaj naših najstarijih građana? Ko je njima dao za pravo da se tako odnose prema našim građanima? Da li ima nešto važnije od ovog visokog doma? Da li ima nešto važnije od Narodne skupštine? Šta im je to važnije? Da li to da opet hapse nekog poručnika i kapetana, oni koji su uzimali milionske provizije, oni nedirnuti? Nijedan od ministara, šef države, oni su čisti; krivi su kapetani i poručnici. Nije nego! Doneo sam vam još telegrama. Dobili smo telegrame iz Novog Sada, Beograda, Leskovca, Vršca, Kule, Subotice, u kojima ljudi mole, i ja vam to prenosim, a znam da to vama ne znači ništa ili malo, a penzioneri su, da ovakav zakon ne donosite, da se ovakav zakon ne izglasava. Nemaju oni ništa od toga što će vama neka Karla del Ponte ili neko da kaže da ste vi lideri na kugli zemaljskoj u ne znam ni ja čemu, ako oni nemaju da kupe čokoladu, ni torbu za školu svom unučetu, ako oni ne mogu da prehrane one koji žive sa njima, koji ne mogu sami da se izdržavaju, nego moraju od svoje dece da očekuju da im donesu nešto, a to je mnogo, mnogo važnije nego bilo šta drugo. Da li je dovoljno da 60 posto od prosečne zarade bude najniža penzija? Da li danas imamo taj odnos? Nemamo. Može li penzioner da živi, onaj koji ima 4, 5, 6 hiljada penziju, može li onaj koji ima prosečno 10-11 hiljada dinara? Pa, ne može. Kad već tako tobože brinemo, što ne kažemo, pa, mi narodni poslanici smo juče dobili platu 100 hiljada, svi. Dobili ste celu platu svi. Vi što dolazite iz unutrašnjosti dobijate više. Dobili ste 80 hiljada, pa plus paušali. Ovaj poslanik iz G17 plus, što je opet pijan i svaki put je pijan, svaki put u 15 sati i 10 minuta ovde se oseća alkohol... Ja vas molim da ne dobacujete i nemojte da sedite na klupi, jer to su pravili građani Srbije, nego lepo sedite u svoju stolicu, onako kako sede svi ostali. Znam ja da vi sada vidite bele miševe ovde, ali lepo sedite u stolicu i pristojno se ponašajte u ovoj sali. Hoćete li da objasnite ovom čoveku da sedne kako treba da sedne? Ne zameram ja njemu što ovi dole u restoranu, a i ovde u bifeu služe i rakiju, i viski i sve drugo. To je vaša privatna stvar. Nemam ja ništa protiv toga što već 10 godina, ako je bio u nekom sazivu parlamenta, ili u republičkom ili saveznom, neko u alkoholisanom stanju, ali ne treba da zamara ostale narodne poslanike Narodne skupštine. Mi danas imamo državu u kojoj ćete da gonite nekoga samo zato što drugačije misli. Čujem da je okružno tužilaštvo, verovali ili ne, podiglo optužnicu protiv novinara ili jednog od urednika - Brkića. Zašto? Zato što je vređao lik i delo Majkla Polta, ili tako nešto slično. Moram da pitam: kako je to moguće i kako to tužilaštvo ne podiže optužnicu za to što se narušava ugled Republike Srbije na svakom mestu, i njena himna i zastava i sve ono što predstavlja Republiku Srbiju? Kako nam tako nisu ažurni državni organi kada su u pitanju naši interesi i kada je u pitanju naša zemlja? Građani Srbije samo hoće da žive normalno; tako i penzioneri, oni hoće da imaju svoje penzije. Oni ne mogu da gledaju da u ovoj Narodnoj skupštini narodni poslanici dobiju 100 hiljada dinara i da dođu u alkoholisanom stanju na sednicu Narodne skupštine Republike Srbije. Eno ga, pobegao je napolje. I vi znate da je mrtav pijan. Neka pije kada mu se završi sednica Skupštine, ali nemojmo da pije za vreme sednice Narodne skupštine. To je njegova privatna stvar, neka radi šta hoće. Onda ćemo da dignemo ruku i svi ćete da dignete ruku – hajde da mi ovo izglasamo, jer Vlada će da nastavi da radi, a MMF će da nas hvali, a penzioneri će da gladuju, pa nije strašno. Evo, ja vam čitam ovde telegrame. Pogledajte koliko ih je. Iz svih delova Srbije penzioneri traže da se ovaj zakon ne usvoji. Da li bi usvajanjem ovog amandmana bilo nešto bolje? Da, bilo bi im nešto lakše, ali bi im u svakom slučaju bilo veoma loše i veoma teško. I, nemojte da usvajate ovaj zakon. Ne morate da vladate četiri godine. Ne morate da vladate doveka. Niste se rodili u fotelji. Siđite s vlasti! Podsetiću vas, 5. oktobra zvao je Đinđić na razgovore i Koštunica u Predsedništvu oko prelazne vlade, mi smo rekli – nećemo ni sa jednom strankom iz DOS-a ni u kakvu prelaznu vladu, ne treba nam tri meseca da skupljamo papire i ne znam ni ja šta, i sklonili smo se odatle. Niko se u fotelji nije rodio. Sklonite se malo. Pustite neka narod odluči na izborima koga hoće i kako hoće i šta hoće ljudi da menjaju u ovoj zemlji, a ne da se ponašate na taj način – e, mi, narode, mnogo brinemo o vama, evo vam jedan amandman; da znate, ne bi to bez nas bilo, ne bi to bez nas prošlo, a sad znate, kada dođe glasanje, pa mi moramo to da izglasamo, moramo, šta drugo da radimo, moramo da glasamo za to da ne bi neko drugi došao na vlast. Neki pričaju kako će "žuti" da dođu na vlast. Pa, neće. Znate vi dobro da neće. Znate vi dobro koja je politička stranka danas u Srbiji najjača. I ne zato što neko od nas mnogo čezne da dođe na vlast, jer, kao što ste videli, nismo ljudi koji će na silu to da rade, niti na bilo koji drugi nedemokratski način; čekaćemo izbore i čekaćemo narodnu volju. Ali, nemojte penzionerima da govorite – baš vam je lepo ovo, zato što nikome nije lepo i zato što se ljudi osećaju očajno, nemojte da vam glavna briga danas u Skupštini, umesto penzionera, bude kako biste vi bolje vodili reprezentaciju SCG u košarci. Pa, ne biste. Ona je samo slika i prilika stanja u društvu i toga kako se niko od nas ne bori za svoju zemlju. A mi političari najmanje prava imamo da prebacujemo bilo kojem igraču, bilo kojem košarkašu ili bilo kome da solimo pamet, mnogo su više ovoj zemlji doneli nego većina od nas. Zato vas pozivam još jedanput da razmislite o Predlogu zakona u celini, da ne morate da tražite alibi i izgovore za svoje birače – aha, mi smo tražili to i to. Glasajte protiv ovog zakona, pa da vidimo kakva je to vlada koja će dalje da nastavi da radi na takav način, kakva je to vlada koja, kada je najvažniji zakon na dnevnom redu, nema svog predstavnika ovde. Jer, oni imaju pametnija posla. Šta rade danas? Koga danas hapse? Poručnika, kapetana, koga? A, njihovi džepovi sve deblji i dublji, iz dana u dan, iz nedelje u nedelju. Videćete kako ljudi reaguju već u nedelju na izborima u Kuli. Možda bi neko rekao da je ta izborna jedinica povoljnija za neke druge. Evo, ja vam unapred kažem - videćete, zato što je ljudima dosta nesposobne vlasti, dosta im je neodgovorne vlasti. Dosta im je traženja razloga da se negde nešto opravda. Ne zaboravite, niko u ovom parlamentu nije večan, ničija fotelja nije večna. To ste mogli da naučite iz prethodnih 15 godina, iz kog god hoćete istorijskog perioda. Ničija do zore nije gorela. Bolje je časno i na vreme to napustiti, nego se mučiti do kraja i onda pokazati da ništa preče od vlasti i vladanja građanima, upravljanja narodom nemate. Građani Srbije hoće promene. Građani Srbije hoće da se ovaj zakon ne izglasa. Hoće penzioneri da im ostane makar ovakva starosna granica, da je ne povećavate. Hoće penzioneri da se bar dva ili tri puta godišnje taj odnos usklađuje sa rastom plata, a ne sa troškovima života. Hoće penzioneri mnogo toga. Naša je obaveza da im pružimo bar ono što zaslužuju, elementarno poštovanje i da mogu da žive životom dostojnim čoveka. Većina od nas ima roditelje ili bar znamo, i oni koji nemaju, koliko su se mučili, koliko su teško živeli za njihovog života. O tome povedite računa i nemojte da razmišljate iz svog ugla i o tome koliko ćemo mi para da podignemo ovde na blagajni. Mi srpski radikali ćemo narodu nešto i da vratimo, koliko god možemo. Vratićemo kroz izgradnju kuća i u Bobištu kod Leskovca, i u Jaši Tomiću, u Međi, i u kompjuterima za naše škole i decu na Kosovu i Metohiji itd., a vi ostali pogledajte kome vraćate, a narod je sve gladniji i sve tužniji. Hvala lepo.
Hvala. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Hvala. Na član 45. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Meho Omerović i Ljiljana Nestorović. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 48. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Meho Omerović i Ljiljana Nestorović. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 51. amandman je podneo narodni poslanik Goran Cvetanović. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Goran Cvetanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, u ime Srpske radikalne stranke podneo sam amandman na član 51. Predloga zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju. U članu 51. stoji: u članu 171. dodaje se stav 2. koji glasi: "Sredstva fonda mogu se, u skladu sa aktom fonda, koristiti za društveni standard korisnika", misli se na penzionere, "najviše do 0,10% ukupnih prihoda fonda po osnovu doprinosa". S obzirom da se to odnosi na član 171, on u izvornom tekstu odnosno važećem zakonu glasi: "Sredstva za penzijsko i invalidsko osiguranje koriste se samo za namene određene zakonom, i to za: 1) isplatu penzija i novčanih naknada iz penzijskog i invalidskog osiguranja; 2) troškove za rad organa fonda i za obavljanje upravnih, analitičkih, finansijskih, administrativnih, tehničkih i drugih poslova za sprovođenje penzijskog i invalidskog osiguranja; 3) druge obaveze utvrđene zakonom." Amandmanom Srpske radikalne stranke treba da se član 51. potpuno briše. Namera Vlade je bila da se uvodi mogućnost da se sredstva fonda mogu koristiti za društveni standard korisnika penzija, i to najviše do 0,10% ukupnog prihoda fonda na osnovu doprinosa, jer na taj način Vlada Republike Srbije navodno poboljšava ukupni standard korisnika penzija. Ako znamo da je u Vladi Republike Srbije najgori ministar upravo ministar rada, zapošljavanja i socijalne politike gospodin Slobodan Lalović, upravo zbog toga smo i stavili amandman, jer smo sigurni da se kao SRS borimo da sprečimo nenamensko trošenje sredstava fonda, pre svega za namene koje nisu obuhvaćene obaveznim penzijskim i invalidskim osiguranjem. Ako znamo da preko 1.300.000 penzionera živi od tih penzija, a znamo da su izgradili ovu zemlju, da su zadužili ovu zemlju, da su mnoge fabrike izgradili, a da je upravo ova vlada posle 5. oktobra sve te fabrike prodala u bescenje, veliki broj radnika je ostao bez posla, zahtev Srpske radikalne stranke je da moramo tim penzionerima da omogućimo život koji će biti dostojan ljudi. Kako možemo da verujemo ministru za rad, zapošljavanje i socijalnu politiku gospodinu Slobodanu Laloviću, ako i sam u analizi efekta ovog zakona kaže da će se podizanjem granice za dve godine u odnosu na postojeće rešenje produžiti period učešća osiguranika u sistemu penzijskog i invalidskog osiguranja i smanjiti pritisak na budžet u pogledu potrebnih sredstava za isplatu penzija. Od 5. oktobra 2000. godine prvo je bivša vlast za tri godine povećala starosnu granicu, a ova sadašnja vlast sada pokušava, uz podršku SPS-a, da poveća za još dve godine ovu starosnu granicu. Osnova svega ovoga je smanjiti pritisak na budžet. Očigledno je budžet najinteresantniji i najbitniji za Vladu Republike Srbije. Ako uz sve to imate analizu koju Vlada predlaže, da je efekat ovog zakona sledeći – dva puta godišnje, a ne kvartalno kao do sada, i da se na taj način prevazilazi problem nedostatka sredstava u fondu i obezbeđuje se redovna isplata penzije, što je opšti interes, znači, dva su osnovna efekta: smanjiti pritisak na budžet i opšti interes. Prvo, Srpska radikalna stranka nije sigurna da će biti redovna isplata penzija pod ovakvom vlašću. Drugo, ono što smo već sada sigurni, to je da ta penzija neće biti adekvatna. Ako znamo da je inflacija onakva kakva jeste, da ministar finansija prikriva na neadekvatan način tu inflaciju, da lažno prikazuje koliko iznosi potrošačka korpa svakog građanina, onda smo sigurni da efekti ovog zakona, ne računajući ono što žele kada je u pitanju budžet, sigurno neće biti realizovani. Pošto sam siguran da Slobodan Lalović, kao čovek koji je najneuspešniji ministar u ovoj vladi, neće podržati ovaj amandman, siguran sam da kao uvaženi poslanik republičkog parlamenta on će glasati za amandman Srpske radikalne stranke kada bude dan za glasanje, pošto se on kao poslanik jedino i pojavljuje kada treba da glasa i da podrži sam sebe. Hvala.
Izvolite, gospođice Jovanović, po Poslovniku ste tražili reč.
Nije vam prvi put, gospodine predsedniče, da se izbečite na mene kada tražim povredu Poslovnika, kao da vam nije jasno zbog čega bi to mogao da bude slučaj. Da poštujete Poslovnik, pošto vi ovde treba da budete prvi među jednakima, vi biste zatražili ili prekinuli zasedanje dok nadležni ministri ne dođu u skupštinsku salu. Moram da vas upozorim na to da ste vi navodnom predusretljivošću i načinom da se tako obraćate poslanicima juče poslanicima rekli šta ih očekuje u toku radnog dana. Ministar Lalović i Mlađan Dinkić, koji očigledno imaju preča posla, takođe su od vas usmeno ili u javnosti rada mogli da se obaveste ili da ih neko obavesti šta ih danas čeka u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Takođe vam je poznata činjenica da je, po Poslovniku, pravo predlagača i takva je mogućnost da zakon može da se povuče usred pretresa, pa čak i sada kada razgovaramo o amandmanima, dakle o zakonu u pojedinostima, zbog činjenice da je predlagač u međuvremenu shvatio da je zakon štetan po građane, po grupu na koju se odnosi. U ovom slučaju to nisu samo penzioneri, to više puta potenciramo, nego članovi njihovih porodica koji se izdržavaju od tih jadnih i bednih penzija. Mi danas imamo situaciju (dovoljan je i ovaj amandman o kome će nastaviti da govori gospodin Krasić, mislim na amandman kolege doktora Gorana Cvetanovića) da nam ministar Lalović – inače čovek koji je sve režime prošao, od onog Brozovog komunističkog vremena, preko dolaska DOS-a u ovom međuperiodu šta je sve radio, na čelu raznih sindikata, a sada nema ni stranku, nema veze, slobodan strelac, slobodan predlagač – vraća nešto što se zove društveni standard kao kategoriju pod formom nekog fonda, odnosno mogućnosti za krađe i zloupotrebe. Zaista ne razumem kako je uopšte moguće da bilo ko od poslanika, pa i vas koji kritikujete, a podržavate Vladu, sedi u sali, a ovde nema ministra. Besmislena je ova rasprava. Neka dođe Lalović i neka nam objasni šta je ovaj amandman, šta je ovaj član. Jer, znate, mi ne doživljavamo najviše zakonodavno telo po vašem nakaradnom poslovniku, kako ste vi to zamislili; mi srpski radikali od prvog dana, kada je naš predsednik dr Šešelj bio jedini poslanik ovde, pa nadalje, uvek nas je bilo sve više i više, danas nas ima najviše, smatramo da živa reč i rasprava za skupštinskom govornicom može da doprinese da se iznađe neko rešenje ili da se, ako ne dođe do tog rešenja, građanima objasni ko je kriv zbog toga. To što vi nas pozivate da idemo na sednice odbora i da tamo sa ministrom razgovaramo, izvinite, ali 81 poslanik Srpske radikalne stranke nije član nadležnog odbora za ove zakone i nije u obavezi, već hoće za govornicom da kaže i da objasni zbog čega je zakon poguban. Zašto nema ministra ovde, a ne - po nekim kuloarima ispred izađe i objašnjava se sa poslanicima. Pa to nema smisla. Prošlog puta, kada je bio Zakon o radu, koji ste vi uz njegovu pomoć, a hteli ste za to da okrivite nadležne skupštinske službe, falsifikovali, non-stop je komunicirao ministar, uz kaficu, sa poslanicima u hodniku. Ali, na šta to liči? Pozovite ga neka se vrati ovde i neka nam objasni stav Vlade Republike Srbije. Nije nas udostojio, ni ove ljude koji šalju mnogobrojne telegrame, a iz minuta u minut kuriri dolaze sa sve većim telegramima podrške nama srpskim radikalima što branimo interese penzionera. Nije došao, niti nam je Vlada poslala svoj izveštaj o tome, u pisanoj formi, kakav je stav po amandmanu dr Gorana Cvetanovića, jer očigledno je da se uvodi jedna forma za pljačku, na šta mi upozoravamo i smatramo da je krajnje neprimereno da u ovakvim uslovima nastavimo dalje da radimo.
Hvala vam, gospođice Jovanović, mada nije tražena povreda, nego je samo bilo javljanje po Poslovniku, svakako sam dužan pojašnjenje. Dakle, svi poslanici su dobili mišljenje predlagača o amandmanima; dužan je i ministar da da završnu reč, tokom prepodnevne rasprave je bio, sada su prisutni predstavnici Ministarstva i oni ne mogu da odgovaraju pojedinačno, sami biraju. Ministar je u Skupštini, kao što ste vi posvedočili, i svakako će svakog trenutka sići. Izvolite, gospodine Krasiću. Intervenisaću, oprostite, samo je predstavnik predlagača na sednici odbora, izvinite, poveo sam se za ovim što sam pročitao. Naravno, kažem da li prihvata ili ne, a svi poslanici imaju pravo da prisustvuju sednicama odbora. Izvolite.
Imaju pravo da prisustvuju, međutim mi nemamo stav Vlade povodom ovih amandmana. Ako je odštampano, pa sada se deli, to je druga stvar. Za sada nismo dobili, ali mi otprilike znamo stav Vlade. Na član 51. zakona o izmenama i dopunama Zakona o PIO Srpska radikalna stranka je podnela amandman, traži da se briše taj član. Zašto? Zato što se neprincipijelno uvodi nešto što je izbačeno. Sada moram da vas podsetim da je 2003. godine možda jedna od tih stvari koja je morala da se na ovaj način reguliše bila upravo ovo, a to je društveni standard na način kako je to bilo ranije u praksi. To je izbačeno, jer je 2003. godine rečeno da novi koncept zakona o PIO sadrži samo ona osnovna prava, ne postoji obaveza za neka dodatna prava, poput rehabilitacije, pomoći, jer to izvorno pripada nekim drugim oblastima, ali je to pravdano i nedostatkom sredstava u penzionom fondu da ne mogu da se ispune te obaveze. Posle dve godine vraća se u nekom procentu. Zašto? Dakle, da bi onaj koji vodi fond i koji vodi Vladu mogao da sedne i da se dogovori sa penzionerskim organizacijama, da njih zadovolji, da opet neki predsednik tamo mesnog odbora penzionerske organizacije pravi neke spiskove ko će u koju banju od penzionera da ide. Zašto? Zar je to moguće u ovim uslovima kada se vodi jedna priča kako nedostaju sredstva, a sada se u zakon ubacuje nešto drugo, doduše, jeste kao neka alternativa ukoliko se pojavi i to je samo dokaz da nema koncepta, nema vizije šta treba da se radi u PIO. Ono što je mnogo opasnije, što je prošlo u ovoj raspravi, to je član 22, prošao je amandman Miloljuba Albijanića. Vlada ga je oberučke prihvatila i na sva usta objavila – dva puta će penzije da se usklađuju. A kako će da se usklađuju? Opet je to nedovoljno. Kaže ovako, član 22: "Penzija se od 1. aprila i 1. oktobra tekuće godine usklađuje, na osnovu statističkih podatka, sa kretanjem troškova života na teritoriji Republike u prethodnih šest meseci." Vidite, Vlada je sada prihvatila dva puta, zahvaljujući DSS-u koji je isti amandman podneo, pa je povukao, i G17 plus; Vlada je velikodušna, neće biti jednom, nego će biti dva puta. Mi hoćemo četiri puta da bude, kako je u postojećem zakonu. Uz sve uvažavanje ovog vašeg amandmana, preko koga ste vi iz SPS-a rekli – ili pada Vlada, ili mi ovo, ili ono, vi uzimate ovde još kao donju granicu usklađivanja prosečnu penziju, prosečnu platu, dakle, kao neku stepenicu minimuma. A znate li šta ste uradili? Vi ste rekli ovako: Koštunica jede meso svaki dan, a svi ostali članovi Vlade jedu pasulj; oni u proseku jedu pasulj sa mesom. Ali, to nije tačno. To nije tačno. U vašem amandmanu je potreban još jedan deo, kako se dolazi do indeksa, je li tako? Jeste, i tu je problem. Vi ste ga vezali na 60%, Ljiljana Nestorović na 65% i ovi vas prevarili, njihov amandman je postao sastavni deo Predloga zakona. Neće biti jedanput, nego će biti dva puta i sada će na svim televizijama da kažu – ne, taman posla, pa to što je SPS uradio, mi smo još više uradili. To je ta igra koja se dešava kod nas, nema ništa više. Ne možete vi penziju jednog penzionera da vežete da ona raste u budućnosti u zavisnosti od toga da li će prosečna penzija, a 1.200 hiljada je penzionera, da bude u nekom odnosu sa prosečnom platom 1.200 hiljada zaposlenih, jer prosek na prosek daje nešto što treba kod mene lično da se odrazi. Greška, ali ja cenim vašu nameru. Ukoliko ovaj zakon kojim slučajem prođe u načelu, podržaćemo taj amandman jer je daleko bolji nego ovo što se predlaže, ali opet je daleko od onoga što je pravično. To što Vlada ima problema sa budžetom, šta briga penzionere, neka Vlada vodi ekonomsku politiku da inflacija bude 3%, nikakav problem neće biti da se četiri puta usklađuje penzija, jedanput za 2%, drugi put za 5% itd, ali ovde je sistemski problem. Videćete kod onog drugog zakona koji dolazi, o dobrovoljnim fondovima. Tu je matematika kako da se skupe slobodna sredstva za koja neće godinama da postoji nikakva obaveza, da se ta sredstava plasiraju u hartije od vrednosti koje izdaje država i da država obezbeđuje sredstva u budžetu, da servisira rupe u svom mentalnom razmišljanju o politici u ovoj zemlji. Vidite kako se medijski biraju teme koje će kada da se pojave. U vreme kad treba da se prelama vlast oko ovog seta zakona, vrlo značajnih, izmišljene neke afere, neke priče: teraj ovamo, teraj onamo, mi tražimo razrešenje, on podnosi ostavku, a evo ga i dalje vlada. Uvek kad je Mlađan Dinkić krenuo nešto, on napravi lepu medijsku pripremu pet-šest dana, dok ne dođe to na dnevni red. Čim dođe to na dnevni red, njega nema, odmah je aktuelna neka treća tema. Sada se javnost zabavlja sa generalima, sa pukovnicima, sa potpukovnicima, da li su Svetu Marovića naljutili ili nisu, a na Odboru za finansije on nama priča o izveštaju budžetske inspekcije, a nema izveštaja, postoje samo papiri, fotokopiran ugovor. Nema izveštaja, nije bila završila budžetska inspekcija. Kad smo mu objasnili da to nije budžetski izveštaj, on ne zna šta je. Molim vas, vodite računa šta se radi. Rečeno je 2003. godine da je ovaj zakon o penzijsko-invalidskom osiguranju minimum, ispod njega ne može ni teoretski da se ide, ići ćemo u nadgradnju, drugi stub, treći stub, da se poboljša status penzionera. Sada, 60% prihoda - doprinosi, 40% mora iz budžeta. Nekada je bio potpuno drugačiji procenat. U vreme "nenarodne", "crveno-crne" koalicije, bombardovanja, svega i svačega. Sada se gura društveni standard. Zašto? Da se nekim penzionerskim funkcionerima začepe usta, da ne naprave pobunu među penzionerima. Kuka se kako nema sredstava, a ovamo se stvara prostor za, navodno, društveni standard. Jadni penzioneri misle da će oni svi da budu obuhvaćeni tim. Neće, nikad nisu ni bili obuhvaćeni. Biće obuhvaćena penzionerska elita koja treba da začepi usta, da ne galami, da ne diže. Taj manir nam je poznat. Komisija za sprečavanje sukoba interesa – ubacili akademike. Uvreda je za akademika da bude u jednoj takvoj komisiji. Neke druge komisije, opet neke stručnjake, po sistemu "začepi im usta, daj im neku mrvicu i biće mirni". Nemojte da vas iznenadi, u sledećoj etapi treba da se začepe usta, po sistemu mrvice, Nataši Kandić, Sonji Biserko itd. Znači, u proseku, stvarno se jede pasulj sa mesom, ali kada se pogleda tanjir, velika razlika postoji.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Da.) Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić.
Jedna kratka replika gospodinu Krasiću. On je odličan govornik, odlično se razume u ovu materiju, ali verujte da je švajcarska formula gore rešenje nego naš amandman. Naš amandman je bolje rešenje od švajcarske formule. Zašto? Ako bi se zadržala švajcarska formula, bez ovog našeg amandmana koji je danas u igri, prosečna penzija bi se smanjila i ispod 60%. Švajcarska formula je uvedena 2002. godine, kada je prosečna penzija u odnosu na prosečnu platu bila 90%, već 2003. godine prosečna penzija je bila 82%, 2004. godine 73%, 2005. godine 63%, 2006. bi to bilo možda 56-57%. Ovaj naš amandman, gde se kaže da prosečna penzija ne može da bude manja od 60% od prosečne plate, mnogo je bolje rešenje i od same švajcarske formule. Naravno da je ubedljivo najbolje rešenje bilo usklađivanje penzija sa zaradama, sa platama, ali je to bilo samo u naše vreme. Očigledno da se sistem promenio, da je i u Skupštini i u Srbiji većinsko raspoloženje da se ide tim sistemom, ali je sasvim jasno da je taj sistem poguban, jer on dovodi do velike polarizacije društva, gde će masa penzionera, masa radnika biti sa minimalnim platama, masa nezaposlenih bez ikakvih plata, a sa druge strane, 10% stanovništva sa ogromnim zaradama, sa ogromnim privilegijama. Ovaj naš amandman se u najvećoj meri odnosi na najveći broj penzionera, na 700.000-800.000 ljudi. Ukoliko vi radikali podržite ovo, biće to dobro. Da li će to prihvatiti ove međunarodne finansijske organizacije? Naravno, možda i neće, ali je to drugo pitanje.
Ovo je bila neka vrsta replike, ali mislim da izlaganje Tome Bušetića nije bila replika na vaše izlaganje, tako da vam dajem pravo na repliku.
U potpunosti razumem da teško može da se shvati ovo o čemu pričam, ali svodi se na sledeće: ja se zalažem za mesečno usklađivanje penzija. Ako to ne može, a ne može, da sam ja podneo takav amandman, to bi bila revolucija ovde, ne bi ni hteli da pričaju. Ako neko predlaže jedanput godišnje da se vrši usklađivanje, podneću amandman kojim tražim da se to briše. Ali, ako mi neko iz podvale, kao što su ovi sad napravili, dok mi razmatramo ove stvari, oni podnesu amandman i kažu - 1. april, 1. oktobar, dva puta, Vlada oberučke to prihvati, onda je dezavuisan i vaš amandman, i Ljiljane Nestorović i naš amandman, jer će oni sada vas da gaze da podržite to, jer su išli vama u susret. Ono što vi mene niste shvatili, vaš amandman traži još nešto. Vi ste rekli - prosečna penzija, prosečna plata, usklađivanje se vrši ukoliko, pa ste rekli tamo 60% itd. Za moju ličnu penziju, koja je ispod prosečne, ta uprosečena stopa rasta meni garantuje isti ili niži odnos u odnosu na prosečnu penziju i kad ona bude usklađena. Vi vaš amandman niste vezali za to da nema stav 1. stav 2, nego ste ga dodali, a stavovi 1. i 2. govore o penziji, pojedinačnoj kategoriji. O tome se radi. U krajnjem slučaju, budite sigurni da ćemo glasati za taj amandman zato što je ideja da se zaustavi sunovrat penzija. Nemate vi razloga da se sekirate. Tu se samo javlja još jedan deo - ko će da izvrši ponderisanje te stope? Dva proseka se upoređuju. Moja penzija je ispod proseka bila i kad ja dobijem neki procenat, svi oni koji su iznad proseka, dobro će im biti, a mi koji smo ispod proseka, nama ništa ne znači taj procenat, mi i dalje konstantno stagniramo. To je matematički problem. Vi ste to ubacili kao strano telo posle dva stava koja govore o penziji za usklađivanje kao o pojedinačnoj penziji. Ali, nije problem, podržaćemo vas zato što znamo da je ideja dobra - da se zaustavi sunovrat ovih penzija. Skrećem vam pažnju, ovde su progurali nešto - dva puta u toku godine, postao je sastavni deo Predloga zakona. Znate i sami, to se završava sa glasanjem u načelu i glasanjem u celosti, na kraju. To je ta podvala koju su vama vaši koalicioni partneri uradili. O tome se radi. Što se tiče priče o sistemima usklađivanja, ovaj sistem da pola procenta tog usklađivanja zavisi od troškova života, a pola od zarada jeste sistem koji se gura kod nas intenzivno od strane Evropske investicione banke, još od jula 2001. godine. Međutim, sve štetne posledice tog sistema mogu da se otklone merama tekuće ekonomske politike kojima se garantuje relativno uspešna kontrola rasta troškova života i rasta zarada u nekim okvirima koji su podnošljivi. Ali, oni su napravili politički sistem gde lokalna samouprava utiče na troškove života, a Vlada ne želi da utiče. Pa, imate zakon o cenama. Da li ste videli kakav smo zakon o cenama doneli? Svaka šuša može da diže cene, Vlada se ni za šta ne pita. Pogledajte i druge instrumente. Ovde je sistem kako da se uništi osmišljen, napravljen, u režiji MMF-a, Evropske investicione banke i svih ovih eksperata sa večernjim kursom. Po svakoj tački može da se napravi analiza i da vidite da je sistemska greška radi uništavanja.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 51. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Meho Omerović i Ljiljana Nestorović. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 64. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Anđelković. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 65. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Anđelković. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja prihvatili su amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na član 70. amandman je podneo narodni poslanik Sreto Perić. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Sreto Perić.
Dame i gospodo narodni poslanici u ime poslaničke grupe SRS podneo sam amandman na član 70. zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju. Meni je, kao i većini građana Srbije, a posebno kategoriji penzionera, poznato zbog čega su pored ovog zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju na ovom zasedanju narodnim poslanicima ponuđeni na usvajanje još i sledeći predlozi zakona: zakon o uplati doprinosa za penzijsko i invalidsko osiguranje za pojedine kategorije osiguranika i Predlog zakona o javnom dugu Republike Srbije po osnovu preuzimanja obaveza Republičkog fonda prema zaposlenima i još jednoj kategoriji penzionera. To je sve učinjeno da bi se penzioneri zbunili i da ne bi obratili pažnju na ono što zapravo ova vlada želi da uradi tj. da dodatno oteža ionako težak položaj penzionera. U ovim izmenama i dopunama zakona na tri načina se to pokušalo uraditi, odnosno penzioneri Srbije dovesti u još teži položaj nego što je sada situacija. Čuli ste da se malopre vodila debata koliko je puta bilo, koliko puta se predlaže i koliko je puta predloženo ovim predlogom zakona. Predloženo je da usklađivanje bude samo jednom, i to gle čuda baš 1. aprila, pa onda Miloljub Albijanić predlaže da to bude 1. oktobra, pa se to prihvati. Ali, samo da kažem danas Mićku da je 129. dan od usvajanja, odnosno od pozitivne ocene Studije izvodljivosti i verujte da građani Srbije ni na jednom segmentu svog života i življenja nisu osetili da je išta bolje. Neko je kada je obrazlagao zbog čega će podržati ovaj zakon, uz usvajanje dva ili tri amandmana koja su, tobož, veoma važna i bitna, rekao – da probamo još da krenu razgovori, pa neće li biti šta bolje. Bila je pozitivna ocena Studije izvodljivosti 12. maja ove godine, ali ništa se nije promenilo. Neće se promeniti ni sada kada date podršku, kada oni vama prihvate ova dva ili tri amandmana, što je cena vašeg glasanja. Ništa se neće promeniti, ali će penzioneri Srbije biti dovedeni u jako tešku situaciju. Zatim, starosna granica – bila je 60 godina, pa je DOS-ova vlada povećala na 63 godine, a sada se predlaže 65 godina za muškarce, odnosno 60 godina za žene. Jednim amandmanom se predlaže da se to odloži do 2009. ili 2012. godine, kao da će se nešto posebno tim postići. Ništa se neće tim postići. Na kraju, smanjenje penzije kao treća kategorija koja posebno otežava situaciju penzionera jeste nedovođenje u vezu porasta penzija sa prosečnim platama zaposlenih, odnosno zaradama zaposlenih u Srbiji. Neko je ovde govorio da penzioneri jednostavno u nekom kasnijem periodu neće ništa osetiti ako bude boljih dana u Srbiji. Mi se nadamo da će biti bolje, ali naravno posle održanih vanrednih parlamentarnih izbora, kada srpski radikali budu došli na vlast, biće bolje i onda će se osetiti neki boljitak, ali kroz ovakav zakon penzioneri neće imati od toga ništa, jer povećanje penzija nije vezano za prosečne zarade. Ovamo je rečeno da prihod iz kojeg bi trebalo da se pokrivaju penzije od 1987. godine, ranije čak, pa sve do 2004. godine gde je prihod bio 50% u odnosu na rashod vezan za penzije, odnosno iz doprinosa je bilo 50%. Sećate se dobro da su izvesni političari predviđali da ćemo 2004. i 2005. godine uvoziti radnu snagu. Kada bismo zaposlili naše građane u onoj meri u kojoj je trebalo ova vlada da obezbedi ambijent za zapošljavanje, onda bi se sigurno obezbedila znatno veća sredstva u ovaj već postojeći fond i onda bi penzije mogle da budu veće nego što su sada. Ova vlada, šprajc vlada, koju podržavaju i zbog toga se tako i zove, udarila je na najosetljiviju kategoriju stanovništva u Srbiji, udarila je na one u Srbiji koji svoje obaveze, kada su u pitanju telefonske usluge, komunalne usluge za vodu i struju, najredovnije plaćaju. Udarila je prema onoj kategoriji stanovnika u Srbiji koji, ako hoćete, redovno izlaze na izbore. Ne ulazimo sada u to koja je njihova opcija prilikom glasanja, ali to je kategorija stanovništva koja, pored naše omladine i dece, zaslužuje posebnu pažnju od nas koji se bavimo politikom. Znate da smo nedavno usvojili Zakon o visokom obrazovanju i videli ste kakav odnos imamo prema našim studentima i kakav kvalitet, na kraju krajeva, ćemo dobijati kada studenti završe studije. Sada su nam ostali još samo penzioneri i tu da završimo posao, da dokrajčimo i onda smo dobro uradili. Neko se u svojoj predizbornoj predsedničkoj kampanji zalagao da će biti ambasador srpske privrede. Pre bih rekao da je grobar srpske privrede, jer i taj čovek je obećavao da će se povećati broj zaposlenih, a od toga nema ništa. To je jedan veliki izletnik koji putuje iz zemlje u zemlju, a od obezbeđenja uslova za bolji život nema ništa.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
U sledećih nekoliko članova predlagač zakona praktično priznaje da je pogrešio i mogu da kažem da demantuje sam sebe, jer kako drugačije protumačiti ove članove koji idu, a to su članovi 70, 71, 72, 73. i 74. U formi prelaznih i završnih odredbi on konstatuje feler koji postoji u članu 19. Predloga zakona, posle ove izmene koju radi članom 4. Predloga zakona, gde povećava broj godina za sticanje prava na starosnu penziju. Onda, naravno, pokušava da to razvuče na neki način, jer ne može da preseče preko noći, pa da kaže da od sutra svi moraju da idu tek kada napune 65 godina, jer javlja se neki period. Onda, konkretno kada su u pitanju starosni penzioneri, daje neku dinamiku šta će biti u 2006, 2007. i 2008. godini, pa da ne bih sada čitao, nego da ljudski, narodski prepričam, po sistemu povećavanja godina staža i za toliko se smanjuje kao zahtev staž osiguranja i računa da će krajem 2008. godine izravnati i doći na princip 65 - 15. To treba neko da preživi, jer javiće se jedna kategorija kojoj za dlaku nije priznato pravo na penziju, mora da čeka i kako čeka godinu tako se smanjuje potreban penzijski staž, pa naravno sledeće godine ostvaruje. Odlaže se. Odlaže se na jedan vrlo neprincipijelan način. Ali, moram da vam kažem da ovaj princip koji želite da uspostavite, 65 godina starosti i 60 godina starosti, tek ćete da vidite koliko će biti bolan za ovu našu državu. Nemojte Srbiju da upoređujete sa Nemačkom. Ako pravite to poređenje, onda ste u startu napravili grešku. Nemojte da se slepo držite podataka i statistike o broju osiguranika, broju penzionera, prosečnim zaradama, prosečnim penzijama, javnim finansijama itd. Nisu alfa i omega života u Srbiji budžet i javne finansije, nisu. Dokaz da je on patološki čovek, želi da dokaže neki suficit, a znamo da ga nema nigde, pokazuje nam suficit, a još nisu plaćeni troškovi od februara meseca prošle godine. Svako može biti uspešan ako ne isplati deset penzija. Šta ćemo dalje? Narod treba da živi u međuvremenu. Neko je izračunao da je šest penzija penzionerima u međuvremenu uskraćeno raznim bravurama usklađivanja, kašnjenja, odsustva naknade štete u vidu kamate itd. Mogu da kažem da više nema mogućnosti da se tako nešto radi. Nema mogućnosti da se tako nešto radi kada je u pitanju ova populacija. Zapamtite, iz našeg budžeta najmanje 10 godina će morati da se uplaćuje u ovaj penzijsko-invalidski fond, pa čak i da napravimo najbolju transformaciju. Ovo što vi predlažete u kompletu penzijskih propisa nije reforma, jer tu nema nijednog analitičkog programa da vidimo šta je penzija, šta je doprinos, šta je to kada doprinos uplaćuje poslodavac, šta je to kada se doprinos uplaćuje na osnovicu što je zarada zaposlenog. Koji je obavezni deo koji bi morao da ide u Fond osiguranja? Šta je dobrovoljno penzijsko-invalidsko osiguranje? Koja su prava, obaveze itd? Mi nemamo taj sistem, nemamo papir, nemamo program, nemamo analitiku, nemamo projekciju. Šta će na demografskom planu da se dešava? Šta će da se dešava na privrednom planu? Kada će da padnu kamate? Kada će da se otvore radna mesta? Da vas podsetim, mi smo u godini kada uvozimo radnu snagu, tako ispada po medijima, pre nekoliko godina tako je najavljeno. Nema ništa od uvoza, mi smo sada država gde se izbacuju ljudi s posla. Bela šengen viza, sećate se – ne mogu da gledam omladinu kako čeka ispred ambasada, mi ćemo sve da uradimo da uđemo u tu Evropsku uniju, da što pre naša deca odu, a oni sada čekaju još više. Puj pike ne važi se, zaboravio onaj koji je obećao. Kod penzijsko-invalidskog osiguranja, ako ste tumačili da je to što kaže SRS neki revanš, nešto isprazno itd. ili uporno politički, onda se grdno varate. Svi smo mi ovde potencijalni penzioneri. Zakon donosite za sebe, ne donosite ovaj zakon za vaše roditelje. Ovaj zakon će se ticati i vas. Razmislite kako će biti vama kao penzionerima kada budete videli ovu odredbu, pa kažete – ko je ona budala što je napisao - 65 godina, a sin treba da vas podseti – tata, ti si za to digao ruku. Vodite računa. Ovde smo upozoravali Gordanu Matković, mislim da je pet dana trajala rasprava povodom tog Zakona o PIO, zašto ne valja, zašto ne sme ovakav zakon da se donese, zašto ne može da se pretrpi, zašto ne može sve u isti koš. Žena nije htela da čuje, nego je htela što pre da se izglasa. Upozoravali smo Ljiljanu Čolić. Upozoravali smo Mlađana Dinkića, a on gazi, kao u staklorezačkoj radnji. Razmislite, postoje krupne sistemske stvari gde nema političkog prelamanja na ovakvom nivou. Ako neko želi da se sveti toj populaciji zbog ne znam čega, a znam da je bilo i takvih izjava 2001. godine, onda moram da kažem da je taj koji je to rekao, i oni koji su to ponavljali, napravio veliku grešku, jer je pričao više o sebi nego o drugima. Dajte da napravimo jedan kvalitetan penzijsko-invalidski sistem, na gotovo sličnim principima sistem zdravstvenog osiguranja i sistem osiguranja za slučaj nezaposlenosti, gde će doprinos koji se naplaćuje da ide i u deo opšte solidarnosti, na šta me tera država normom, i u deo kojim ću ja da gospodarim i imati pravo da na još jednom ili drugom nivou izdvajam višak sredstava radi socijalne sigurnosti po sistemu imovinskih prava nad tim sredstvima. Ako vam je sporno, nije nikakva šteta, uzmite program Srpske radikalne stranke, sve je napisano, još 1994. godine objavljeno. Prva analiza napravljena je 1991. godine. Razrađena su do tančina sva tri stuba. Nije nikakva sramota. Svi su kasnije uzeli taj sistem. Pre tri godine Amerikanci su krenuli na taj mešovit sistem, jer su videli da pucaju njihovi privatni fondovi. Sećate šta je bilo sa onom velikom agencijom koja je bila dobrovoljni fond, koja je držala sredstva svojih zaposlenih – otišla je firma u stečaj, i šta je bilo sa članovima dobrovoljnog fonda, zaposlenima, sa njihovim sredstvima. U Americi se digla velika afera, u Americi su najbogatiji fondovi penzioni fondovi. Kod nas će penzioni fond da bude vrlo bogat, ali će imati samo tu prednost što za 15 godina nikome neće ništa da isplati, jer niko neće da ostvari to pravo, pošto fond kreće od početka. Javiće se velika količina sredstava. Ima da se jave i mafijaške pare, sa Kipra, sa egzotičnih ostrva, na različitim imenima. Zato u tišini treba da prođe ovaj zakon pod rednim brojem 2. Zato neće da dođe Dinkić, ni ovaj, a da ne pričam o Koštunici, on ne sme na ovo ni da pomisli. Tema je ozbiljna. Videćete ove prelazne i završne odredbe, kako će biti u praksi. Unapred vas upozoravamo šta može da se desi.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 70. amandman su podneli narodni poslanici Toma Bušetić, Hranislav Perić i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, danas sam, govoreći o amandmanima na Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju, nekoliko puta jasno isticao stav Socijalističke partije Srbije. Ponavljam, on je javan, to nije tajna. Prema tome, nema nikakvih špekulacija, nikakve trgovine, a za one koji brinu o SPS-u ja ne brinem. Bili smo jasni i u načelnoj raspravi. Dve naše ključne primedbe na izmene Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju odnose se na: prvo, uslove za sticanje prava na penziju; drugo, očuvanje vrednosti stečenih prava. O očuvanju vrednosti stečenih prava govorio sam malopre, obrazlažući amandman kojim tražimo da se prilikom usklađivanja penzija uvede zaštitni mehanizam po kome država garantuje penzionerima da im prosek penzija neće pasti ispod 60% proseka zarada. Naravno, korigovalo bi se za procenat pojedinačno (da tu ne bude nikakve dileme, jer se želi napraviti konfuzija) za svakog penzionera kolika je razlika između proseka zarade i proseka penzije. Jedan od naših ključnih uslova jeste i taj da tražimo da se podizanje starosne granice pomeri, odnosno da se odloži primena za dve godine. Član 70. je, inače, u direktnoj vezi sa članom 4. predloženog zakona, koji kaže da se u članu 19. tačke 1) do 3) menjaju i glase: pod jedan, da se u penziju odlazi kada se navrši 65 godina života za muškarce i 60 godina za žene i najmanje 15 godina staža osiguranja; kada navrši 40 godina (muškarac), odnosno 35 godina (žena) i najmanje 53 godine života. Istine radi, treba jasno reći, taj uslov od 35 godina za žene i 40 za muškarce je bio i ostaje, i to je osnovni uslov. Znači, povećano je samo za muškarce sa 63 na 65 i za žene sa 58 na 60. Uveden je još jedan uslov, kada se navrši 45 godina staža osiguranja, bez obzira na godine života. Član 70. predviđa da se ove odredbe člana 4. zakona, kojima se reguliše pravo na starosnu penziju, primenjuje odnosno povećava za period od četiri godine. Dakle, podizanje starosne granice za dve godine predviđa se ovim članom da se poveća za naredne četiri godine, tako što bi se sledeće godine povećalo pola godine, bilo bi 58,5, a naredne godine - godinu, 2008. - godinu i po i 2009. godine bi bila puna primena ovog člana 4. zakona. Mi smo predložili da se odloži primena ove odredbe do 2008. godine. Dakle, da 2006. i 2007. godine važe dosadašnji uslovi, a da se od 2008. u naredne četiri godine, od tada primeni ovaj zakon po pola godine, što znači do 2011. godine. To je suština našeg predloga amandmana. Zašto smo to uradili? Prvo, da ne bi bilo nekih sporenja ili nekih nejasnoća, svako od nas ima za cilj da radi, da ima uslove rada, uslove života, da može da radi što duže. To je jedan humani cilj kome svako treba da teži i on nije sporan. Ovde je nešto drugo sporno: uslovi u kojima se nalazi Srbija u vreme kada se vrši promena starosne granice. Ovi uslovi, gde se u penziju ide sa 65, odnosno 60 godina života, mogu da se primene u razvijenim zemljama, sa stabilnom ekonomijom, sa velikom uposlenošću, sa malim brojem nezaposlenih. To nije sporno, ali u ovoj zemlji u kojoj ima milion nezaposlenih, koji ne mogu da dobiju posao, u ovoj zemlji gde je jedna od najugroženijih kategorija ono stanovništvo koje je u drugoj polovini radnog veka, koja čak najveći broj otkaza ima za tu kategoriju stanovništva koja je u drugoj polovini radnog veka, koja ne da više ne može da dobije posao, već se nalaze u situaciji da moraju da jure godine života, kada će otići u penziju... Ponoviću, ne znam po koji put: 2002. godine, kada je podignuta starosna granica odjednom za tri godine, čitave generacije ljudi nisu mogle da odu u penziju, jer im je pobegla granica za tri godine. Ta ista generacija, koja dostiže postojeću granicu od 58 godina za žene i 63 za muškarce, ponovo će morati da juri dve godine, bez posla. Meni nije u prirodi da polemišem i da brinem šta drugi misle i za šta se drugi bore; ja pričam šta ja predlažem i za šta se ja borim. Dakle, iz tih razloga, kada imamo veliki broj nezaposlenih u drugoj polovini života, kada imamo veliki broj inače nezaposlenih, a treba stvoriti neki prostor za zapošljavanje, nije primereno podizanje starosne granice u ovim uslovima sa 58 na 60 i sa 63 na 65 godina. Sada očigledno nema potrebe, ali nije ni smetnja ponoviti – uveren sam da predlagač nije tražio druga rešenja, a mogao je da ih nađe. Ja sam pominjao, bilo je ovde u igri jednom - da se napravi stepenovanje, da se može ići u penziju sa 65 godina i 15 godina staža, ali može i sa 60 godina i 25 godina radnog staža. Ima i drugih mogućnosti. Pominjao sam primer Nemačke, gde se u penziju može ići i sa 60 godina, govorim o muškarcima, ali je 18 posto manja penzija. Dakle, postoji mnogo veći broj mogućnosti i daje se mogućnost i pravo čoveku koji odlazi u penziju da bira da li će i koju će od tih opcija prihvatiti. U vezi sa članom 71... Ja sam racionalan čovek i ne mislim da ćemo bilo šta učiniti više ako više pričamo. Ovo je obrazloženje za član 71, pošto imam amandman na taj član. On je predviđao da samo određene kategorije radnika mogu u naredne dve godine da idu po starom zakonu. S obzirom da mi predlažemo za sve zaposlene da se pomeri primena ovog člana zakona do 2008. godine, a od 2008. godine da se postepeno primeni, mislimo da je član 71. suvišan.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, u osnovnom tekstu zakona predlagač u ovom članu predlaže podizanje starosne granice, odnosno pooštravanje uslova za sticanje prava na starosnu penziju sa 63 na 65 godina, kada je reč o muškarcima i sa 58 na 60, kada je reč o ženama. U ovim prelaznim odredbama predlaže se postupnost u podizanju ovih pooštrenih uslova, tako da sve ove mere idu od 2006. godine, za svaku godinu po šest meseci se produžava starosna granica, do 2008. godine. Naš amandman, kako je i kolega Petronijević rekao malopre, ide u pravcu da se ova postupnost odloži, ne od 2006. nego od 2008. godine do 2011, tako da bi ovaj uslov od 65 godina za muškarce i 60 godina za žene bio tek negde 2011. godine. Mislimo da je naš amandman korektan. Kada neko kaže da se ovim našim amandmanima neće mnogo postići, mislim da nije u pravu. Jednostavno, dosta se postiže ovim našim amandmanima. Vrlo je važan amandman koji govori o načinu i dinamici usklađivanja penzija, jer jednostavno, kako sam i malopre govorio, švajcarska formula bi, koliko za dve godine, dovela do toga da prosečne penzije budu ispod 60 procenata od prosečne plate. S druge strane, nama je sasvim jasno da je najvažnije za stabilnost fonda rast izvornih sredstava i rast doprinosa, ali veoma je teško računati na rast doprinosa u situaciji kada imamo stalno smanjenje broja zaposlenih ljudi. Ne radi se sada o nekom novom zapošljavanju, jer sasvim je jasno da novih zapošljavanja u Srbiji skoro da nema. Misli se na broj zaposlenih u odnosu na prošlu godinu. Mislim da se smanjio čak za jedan ili dva procenta. Znači, bez tog novog zapošljavanja nema rasta izvornih sredstava. S druge strane, jedna moguća solucija jeste i povećanje stope doprinosa. Ako želimo da imamo stabilne fondove, ako želimo da penzijski fond bude stabilan, zašto ne bi i doprinosi porasli, zašto ne bi stope doprinosa bile veće? Jednostavno, u mnogim zemljama, razvijenijim od nas, gde se stalno govori o tome da treba da se rasterete zarade, imamo situaciju, na primer u Čehoslovačkoj da je stopa doprinosa 27 procenata. U naše vreme je stopa doprinosa bila i 30, i 28, i 26 procenata, a sada smo došli do stope od 22 procenta. U tim uslovima dolazimo do toga da sve zavisi od budžeta. Velika su sredstva vezana za budžet, negde oko 86 milijardi ove godine ide za penzionere. Ako bismo povećali stope doprinosa, sigurno je da bi ta sredstva bila manja. S druge strane, znamo da se, kada je reč o penzijskom fondu, dobar deo sredstava, čini mi se negde oko 30-tak milijardi, uplaćuje Fondu za zdravstveno osiguranje. Zašto bi sada penzioneri išli i sa tim da penzijski fond uplaćuje zdravstvenom fondu? Jer, zdravstveni fond ima veoma male budžetske dotacije. Sve je stvar države. Ali, sasvim je jasno da je to politika ove vlade. Mi u SPS-u ne možemo da snosimo odgovornost kao da smo većinski partneri. Mi smo tu kao korektivni faktor i da ublažimo sve moguće negativne posledice. Mi dobro znamo kakva je bila naša politika i oko privatizacije i oko donošenja zakona. Kada govorimo konkretno o ovom amandmanu, o podizanju uslova za starosnu penziju, znate da je u naše vreme bila starosna penzija 60 godina za muškarce, 55 godina za žene. U naše vreme imali smo i prevremene penzije - 55 godina za muškarce, imali smo prevremene penzije za žene, a to je bilo 50 godina, naravno sa određenim umanjenjem. Ali, sva ta rešenja su bila i te kako dobra rešenja. Imali smo slučaj da u toku ove rasprave pojedini poslanici DOS-a ili DS-a kažu – ljudi moji, naši radnici su u teškom položaju i oni koji rade, rade teške i složene poslove, jedva čekaju da odu u penziju. Mi se slažemo sa tim, ali oni su upravo 2002. godine na prečac povećali starosnu granicu sa 60 na 63 godine, kada je reč o muškarcima i sa 55 na 58 godina, kada je reč o ženama. To je sasvim jasno. Kada govorimo o starosnoj granici, sve će ovo biti pomereno do 2011. godine, odnosno od 2008. do 2011. godine, i to je dobro rešenje. Šta će biti 2008. godine? Znamo da su izbori 2006. ili 2007. godine najkasnije, odgovornost će nositi nova vlada, možda neka nova skupštinska većina, a mi znamo da i nova vlada i nova skupštinska većina mogu u svakom trenutku da promene sve moguće zakone, tako da je iluzorno da pričamo o nekim garancijama i da kažemo – hajde da garantujemo to za 2020. ili 2030. godinu. Sasvim su dovoljne garancije i kada bismo rekli – mi ovo garantujemo samo do kraja 2007. godine, jer 2008. godine sa novom vladom, sa novom skupštinskom većinom sve može da se promeni. Mislim da je ovaj amandman dobar i da će poslanici podržati ovaj naš predlog da se starosna granica pomeri od 2008. na 2011. godinu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Narodni poslanici Vesna Obradović i Vladimir Homan zajedno su podneli amandman kojim predlažu da se posle člana 70. doda novi član 70a. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 71. amandmane, u istovetnom tekstu, podneli su narodni poslanik Vojislav Milajić i zajedno narodni poslanici Toma Bušetić, Hranislav Perić i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, pre svega jedno razjašnjenje: amandman na član 71. podneo je narodni poslanik Vojislav Milajić. Da li su i drugi poslanici podneli amandman u sličnom ili istom tekstu, to je apsolutno nebitno i ne treba spajati, kada predsedavajući kaže: amandman je podneo narodni poslanik Vojislav Milajić, pa tek onda amandman su podneli zajedno, ili obrnuto sasvim svejedno. Inače, energično protestujem zbog elementarnog nepoštovanja Narodne skupštine kao zakonodavnog doma od strane ovog samostalnog ministra, jer evo, drugi dan je kako raspravljamo; prvi put kada smo raspravljali u načelu i sada kada raspravljamo o amandmanima ministar dođe, ispriča svoju priču, pokupi se i ode. Ovaj zakon, dame i gospodo narodni poslanici, dovodi one koji su polugladni, pre svega mislim na penzionere koji su ispod proseka, na penzionere koji primaju četiri, pet ili šest hiljada penziju, u situaciju da bukvalno gladuju. Mislim da je ministar bio obavezan da sedi ovde i da odgovara na poslanička pitanja. Narodni poslanik Vojislav Milajić traži da se član 71. briše. Ja ću pročitati odredbe tog člana: "Izuzetno od odredaba čl. 4. i 70. ovog zakona, lice za čijim radom je prestala potreba, kao i lice kome je prestalo zaposlenje zbog stečaja, likvidacije, odnosno u svim slučajevima prestanka rada poslodavca, najkasnije do 31. decembra 2007. godine, pravo na starosnu penziju stiče kada navrši 63 (muškarac), odnosno 58 (žena) godina života i najmanje 20 godina penzijskog staža, najkasnije do 31. decembra 2007. godine." U neka druga vremena nekim socijalnim davanjima je omogućavano ljudima da kada im prestane radni odnos, ali ne njihovom krivicom, do trenutka dok ne steknu pravo na penziju mogu da prežive. Danas kada izgubite posao imate otpremninu ili nemate otpremninu, socijalno ste obezbeđeni godinu ili godinu i po dana i posle toga ste bukvalno na ulici i bukvalno gladni. Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da ovaj amandman treba usvojiti i da treba član 71. ovog predloga zakona brisati.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, evo i u članu 70. i članu 71, na koje su pisali amandmane naši poslanici, pojavljuje se jedna pravna praznina koju sam pokušao da objasnim govoreći i o amandmanu na član 4. zakona. Pre nego što objasnim o čemu se radi, moram da podsetim narodne poslanike, jer vidim da ne čitaju tekst Predloga zakona, a i sam predlagač je propustio da obrati pažnju da pojmovi koji već postoje u zakonu, koji su objašnjeni, poglavlje 7, penzijski staž, član 44. kaže –penzijski staž na osnovu koga se stiču i ostvaruju prava iz penzijsko invalidskog osiguranja obuhvata vreme koje se računa u staž osiguranja i poseban staž prema odredbama ovog zakona. Akcenat je –poseban staž prema odredbama ovog zakona. Pod tačkom 2) se kaže – vreme koje je kao staž osiguranja i poseban staž uračunato u penzijski staž prema propisima koji su bili na snazi do stupanja na snagu ovog zakona. U odredbi člana 60, poseban staž, kaže se – osiguraniku - ženi koja je rodila treće dete po tom osnovu uračunava se poseban staž u trajanju od dve godine. Pogledajte odredbu člana 4, odnosno izmenjenog člana 19. postojećeg Zakona o penzijskom i invalidskom osiguranju. Ne postoji više pojam penzijski staž koji podrazumeva odnosno sadrži u sebi poseban staž. Tu se dolazi do problema da žene koje rode treće dete imaju taj poseban staž osiguranja, ne mogu da ga koriste jer u odredbi člana 4. odnosno člana 19. postojećeg zakona, kada se bude radio prečišćeni tekst, kao uslov za sticanje prava iz penzijsko-invalidskog osiguranja ne postoji nigde pojam penzijski staž. Ako usvojite ovakve odredbe člana 70. i 71, ako ih usvojite u originalnom tekstu ili u izmenjenom tekstu, kako to predlažu narodni poslanici u amandmanu, posle 2009. godine taj poseban staž neće imati nikakvog značaja, iako je priznat, u skladu sa odredbama zakona koje kasnije slede. Molim vas, to je pravna praznina na koju treba intervenisati. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić.
Gospodin Todorović je pokušao da objasni, ali šta vredi, ministra nema. Gospodo, ako preko televizije pratite ovaj prenos, shvatićete da ste u članu 4. Predloga zakona kada ste menjali uslove za sticanje prava na starosnu penziju zaboravili penzijski staž, ubacili ste staž o osiguranju, pa je tako otpao poseban staž i mogućnost da se ženama priznaju dve godine za treće rođeno dete. To je samo elementarno nepoznavanje. Postavlja se pitanje zašto je onda u odredbi člana 60. priznato pravo na poseban staž ženi koja je rodila treće dete, ali to neka ide na dušu ovima. Ovim amandmanom na član 71. Predloga zakona... Vidite, Vlada se dosetila pa kaže ovako – onaj kome prestane radni odnos do 31.12.2007. godine, zato što mu se u tom periodu ugasi firma zbog stečaja ili likvidacije, može pravo na penziju da stekne pod povoljnijim uslovima, a to su ovi koji su u danas u važećem zakonu, 63 godine života, 58 godina za žene i najmanje 20 godina penzijskog staža. Znači, penzijski staž, u okviru njega i poseban staž, priznaje se ženi ukoliko njena firma ode u stečaj do 31.12.2007. godine. Evo još jednog dokaza da je predlagač totalno izgubio orijentaciju kada je menjao član 4. odnosno član 19, član 25. i one druge koji se naslanjaju na penzijski staž, godine starosti i penzijski staž. Kako je to moguće? Da li je to opravdani razlog da po povoljnijim uslovima u odnosu na opšte neko ostvari pravo na penziju zato što mu je firma otišla u likvidaciju ili stečaj? Ovo je poziv poslodavcima: dakle, idite u dobrovoljnu likvidaciju, završićete posao, a ovi koji imaju 63 i 58 godina života i 20 godina penzijskog staža, to znači da se samo tim ženama priznaju dve godine posebnog staža, a drugima ne. Apsolutno neprimenljiv zakon kada se bude usvojio. Vi se ljutite kada ja prozivam ove kursiste, eksperte, ovo ni kod Karića na univerzitetu ne bi mogli da nauče, ni kod Karića, zapamtite, kod onog akademika ne bi mogli ove gluposti da naučite što se u našem zakonu nalazi. Ako ste imali nameru da izbacite penzijski staž i da sve stavite kao staž osiguranja, zašto onda niste promenili član 60. pa da kažemo – žena koja je rodila treće dete nema pravo na priznat staž od dve godine, to što je država časti. Napišite to jasno i glasno. A da vi nešto imate protiv žena, evo, već su sledeći članovi. Udovi ste sa 45 godina, ove demokrate na 48, a vi sada idete na 50 godina, na toliko dižete starosnu granicu. Kod udovaca isto, kod roditelja koje je izdržavao osiguranik takođe dižete starosnu granicu. Onda dajte, napišite koliko treba da se pobije da biste uravnotežili budžet. To je mnogo humanije. Kažite – treba 300 hiljada penzionera da se pobije, onda ima mesta u budžetu; napišite jasno, bolje to ljudima da bude jasno, nego ovako da trpe, jer jednostavno i vremenom, kako koja godina ide, vi smanjujete pravo, nemojte to da radite. Vi socijalisti zbog ove gluposti zvane penzijski staž i definicija ne biste smeli da glasate za ovaj predlog zakona ni u načelu, jer su oni izbacili poseban staž, ne u odredbi zakona, nego faktički u članu 19. Sada član 19. stav 1. u njihovoj režiji ima staž osiguranja, nema penzijski staž. Znači, ove žene koje su rađale treće dete, njima se staž ne priznaje kada treba da idu u penziju. Razmilite malo, vi socijalisti, o tome.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 72. amandman je podnela narodni poslanik Gordana Pop-Lazić. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.)
Dame i gospodo narodni poslanici, konačno se ministar pojavio posle popodnevnog odmora ovde, pa može da sasluša amandmane. Ovde se radi o amandmanu koji je podnela gospođa Gordana Pop-Lazić i glasi da se briše član 72. To je samo nastavak onoga što smo pokušavali celo popodne da objasnimo, ali smo objašnjavali praznim stolicama. Ja bih vam spomenuo samo nekoliko stvari koje vi činite ovde našim građanima, penzionerima. Od dolaska DOS-a i promene direktora, koji je i dalje u PIO, zaposleno je 400 ljudi više po partijskoj liniji. To je podatak koji je vrlo lako proveriti, znači, ako se uporedi sistematizacija od ranije i sada. Takođe se govorilo i o raznim kreditima, stambenim. Takođe, ukazali su mi na jedan podatak penzioneri iz Vršca da je u proteklih desetak dana oko 300 ljudi iz fonda PIO bilo par nedelja u Čanju. Zašto to govorim? Pitamo se svi koliko to sve košta, arčite pare na sve moguće stvari, na zapošljavanje stranačkih kadrova, a skida se penzionerima. Zašto prvo ne pođete od sebe, pa da dalje možemo da raspravljamo. Takođe jedna informacija: da je jedan od pomoćnika ministra i zamenik predsednika upravnog odbora PIO; ja sam to morao da kažem. Šta ste uradili ovim zakonom? Znači, pooštravate ionako oštre uslove koji postoje. Umesto sa 62, ide se u penziju sa 65 godina, za tri godine produžavate staž. A sada je situacija u državi sledeća: podaci da 36.000 penzionera godišnje umire, takvi su, ali nažalost, kakvo je sada stanje i kako ova vlada radi, povećava se smrtnost, jer je sve veća kriza, pa je manja mogućnost kupiti lekove, nema novca za hranu, a nema više ni dostojanstva. Praktično to znači da će za tri godine biti preko 100.000 penzionera manje. Da li je to vaše rešenje? Da li ste to želeli da postignete i da li to čekate? Ja mislim da treba da vas bude sramota zbog takvog načina razmišljanja. Pošto su penzioneri najugroženiji deo stanovništva kod nas, već godinama, protekle četiri godine se uništavaju, odnosno ponižavaju, pitao sam se, nekim logičnim razmišljanjem, šta vi u stvari još želite od njih; vas i vaše koalicione partnere pokreće, kao što smo do sada otkrili, samo novac i uglavnom je to motiv. Znači, nagradno pitanje bi bilo – šta to naši penzioneri imaju, a vama treba? Jedan logičan odgovor koji se može naći su stanovi. Pošto ste vi vlada kontinuiteta sa bivšim DOS-om, setite se bivše ministarke Kori Udovički koja je najavila još pre dve ili tri godine da će penzioneri morati da prodaju stanove, jer šta će im tako veliki stanovi, da bi mogli da plaćaju struju. Već tada se najavilo šta se sprema i nama i našim penzionerima. Sada izgleda da ste vi došli do izvršenja tog cilja, da napravite da penzioneri bukvalno nemaju ništa, da nemaju šta da jedu, da prodaju stanove, a da vi i vaši tajkuni to kupujete po bagatelnim cenama. Otprilike, to može da se prenese i na situaciju sa ovim javnim dugom koji pokušavate da otkupite po vrlo povoljnim cenama. Poistovećuju vas i penzioneri sa nekim vrlo mrskim ljudima u prošlosti, jer kao što su neki drugi mrzeli druge ljude i nacije, vi tako ne volite sirotinju i penzionere. Smetaju vam na putu ka vašoj Evropi, kvare vam sliku kada upalite TV "Dnevnik", a vi, gospodine ministre, verovatno kada upalite "Dnevnik" tamo sve cveta, lepo je u zemlji, ljudi dobro žive, ali je slika sumorna u realnosti i pokazuje dokle ste nas doveli i šta ste nam u stvari uradili i pitam se dokle da ćutimo. Apelujem na poslanike, neko je ovde rekao, mislim gospodin Vučić, da su i vaši i naši roditelji penzioneri, ali da se obaziremo na njih. Pretpostavljam da vašim roditeljima pomažete svojim platama, pa onda to još ima smisla, mogu da preživljavaju, ali oni imaju svoje prijatelje, komšije, imaju i obraz, ako neko od poslanika nema. Zamolio bih da svoje roditelje ne sramotite, ako vi đon imate umesto obraza. Molim vas i da glasate po savesti, po istini, a ne po partijskoj poslušnosti, iako to u proteklom periodu stalno radite. Pozivam vas da glasate uopšteno protiv ovog zakona, da se ne biste obrukali, da se ne biste za pet godina lupali o glavu zašto ste to radili i da ne biste ostali crnim slovima upisani.
Da li se još neko javlja za reč o ovom amandmanu? (Ne.) Na član 72. amandmane su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić, Hranislav Perić i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li se neko javlja za reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević.
Dame i gospodo narodni poslanici, u današnjem radu sednice Skupštine učinili smo sve da vrlo jasno kažemo koji su naši uslovi da bismo podržali ovaj zakon. Ponoviću to još jednom: prvo, uslovi za sticanje prava na penziju, kojim tražimo da se odloži primena do 2008. godine, a od 2008. do 2012. godine, da se u tom periodu izvrši ta promena. Obrazložili smo i obrazlažem ponovo: uslovi u kojima se Srbija sada nalazi, broj nezaposlenih, veliki problem ljudi u drugoj polovini radnog veka, nisu uslovi u kojima se može primeniti ta odredba. Direktna posledica tog amandmana, a to je amandman na član 70. ovog zakona, jesu i amandmani na čl. 72, 73. i 74. Takođe se odnose na pomeranje primene te odredbe: član 72. kod porodičnih penzija, kod udova, član 73. kod udovaca i član 74. kod roditelja. Dakle, radi se o porodičnim penzijama. Isti taj korpus, tražimo da se pomeri primena podizanja starosne granice za odlazak u penziju sa 58 na 60, odnosno sa 60 na 65, isto tako i da se pomeri za dve godine primena i za porodične penzije, sa 48 na 50, sa 53 na 55 itd. Dakle, to je naša suštinska primedba, to je naš suštinski zahtev kada je u pitanju sticanje uslova za odlazak u penziju. Drugi naš zahtev koji smo pokušali da obrazložimo danas, to je da se očuva vrednost stečenog prava penzije, odnosno da se to zaštiti, da ne može da padne niže od 60% prosečna penzija u odnosu na prosečne zarade. Obrazlagali smo šta to znači i zbog čega to činimo. Činimo zato da zaštitimo postojeće penzionere do momenta dok se ne stvore uslovi da ceo sistem zaživi sa sva tri stuba osiguranja. Kada to bude bilo, očigledno će biti povoljniji uslovi da se može to primeniti. Dotle mora da postoji taj zaštitni mehanizam za sadašnju generaciju penzionera. To su dve naše ključne primedbe, naša dva zahteva, naši amandmani za koje tražimo da se usvoje, u kom slučaju bismo podržali zakon. Dakle, članovi 72, 73. i 74, koji govore o porodičnim penzijama.
Da li se još neko javlja za reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović.
Dame i gospodo narodni poslanici, drago mi je da se određene poslaničke grupe bore da se ne diže starosna granica, odnosno da se ne pogoršavaju uslovi za odlazak u starosnu penziju i porodičnu penziju, ali su me zaprepastili ljudi iz struke, stručna javnost, odnosno poslanici koji dobro poznaju ovu problematiku. Oni nisu reagovali kada je u pitanju izmenjen član 117. postojećeg zakona, gde se posle stava 1. dodaje novi stav, gde se kaže: "Korisniku porodične penzije koji stekne svojstvo osiguranika obustavlja se isplata porodične penzije." U načelnoj raspravi sam se pitao zašto diskriminacija ako svaki penzioner, sem penzionera koji su dobili penziju po osnovu gubitka radne sposobnosti, znači apsolutna nesposobnost za rad, što je prirodno, ne može da radi, ima pravo da radi, zašto korisnik porodične penzije ne može da radi. Mislim da je u ranijim odredbama i to bio problem, pa je Ustavni sud osporio to kao neustavnu odredbu, a sada se uvodi odredba koja je za mene neustavna. Ako korisnik porodične penzije ne može da živi od te male penzije i prinuđen je da nešto radi, zaradi, da prehrani porodicu, zašto mu se to pravo uskraćuje? Ne vidim nikakav razlog za to, jer nema opravdanja. Posebno se radi o diskriminaciji. Zato je bilo bolje intervenisati u ovom delu da se ta prava ne pogoršavaju. Mislim da je povoljnije rešenje u sadašnjem zakonu, a nov predlog je krajnje neprihvatljiv.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je, u stvari, suština političkog života u Srbiji. Mi sada vrlo jasno čujemo od poslaničke grupe bez koje ovaj zakon ne može da bude izglasan da ukoliko nekoliko vezanih amandmana ne bude prihvaćeno oni neće glasati za zakon i zakon će pasti. Vlada nema svoje mišljenje. Vlada se uzda da će moći da preokrene stav poslaničke grupe SPS, o kojoj je ovde reč. Podsećam vas, bez obzira što nas ima malo u sali, reči koje je poslanik pre mene izgovorio su reči izgovorene u javnost. To bi trebalo da zna i ministar i celokupna Vlada, koja nije imala vremena da sedne i da razmisli o tome koje amandmane prihvata, koje amandmane ne prihvata. Radi se o jednom od najozbiljnijih problema koje trenutno Vlada ima pred sobom; uz restrukturiranje NIS-a i možda još nekoliko bitnih problema, ovo je jedan od najvažnijih. Vi se ponašate kao da je zakon o akvarijumima, o zlatnim ribicama. Ovo je jasno izgovoreno sa ove govornice - ako ne prihvatite ovaj amandman, neće biti zakona. Što mi dalje raspravljamo o tome? Da li je prihvaćen amandman ili nije? Da li mislite da možete da preobratite ovako javno izgovorenu reč? Biće sramota ako zakon prođe bez prihvaćenog amandmana. Onda zaista postoje ljudi u Skupštini sa kojima ne treba razmenjivati ni kurtoazne reči, u smislu "dobar dan" i "do viđenja". Ministre, gde je odgovornost ako potrošimo ovoliko vreme uzalud i na kraju zakon padne? Hoće li to ići u one vaše stare priče – dragi moji penzioneri, imate loš zakon, ali vaši će unuci posle imati koristi od ovog zakona. Zato vas molim da ovaj predlog zakona ozbiljno dovedemo do kraja. Na kraju krajeva, ako ga vi sad usvojite, moraćemo i mi da ga primenjujemo, bar u obliku u kome ne bude moguće da se menja. Nešto ćemo morati da menjamo. Očigledno da od vašeg stava, gospodine ministre... Da sam ministar, pa makar i da nemam stranku iza sebe, ne bih izdržao da mi poslanik u oči kaže da čitava poslanička grupa neće glasati za zakon ako ne prihvatite amandman. Vi ćutite i dalje. Da li prihvatate ovaj amandman ili ne? Ima li smisla da raspravljamo o ovome ili ne, i šta se to čeka? Kakvo ubeđivanje može da bude kada je ovo izgovoreno javno, iskreno, ovo nije bila izjava za novinare. Očigledno je da više nema previše prostora za manevar. Ovo nije rekao Ivica Dačić. Ovo je rekao jedan od poslanika. Razumem da Ivica Dačić ima nekih drugih obzira i kada on kaže da to može da bude promenjeno. Postavljam pitanje da li nas zaista smatrate neozbiljnim ljudima, da li srpsku javnost smatrate neozbiljnom. Čitava zemlja razmišlja o penzijama, stotine hiljada ljudi prevrće radne knjižice. Ko zna koliko penzionera razmišlja o tome kako će ići isplata idućeg ili onog tamo meseca, a vi ovde nemate stav o tome hoće li zakon biti usvojen ili neće. Vi uopšte nemate stav da li vam je bitno da zakon bude usvojen ili ne. Kako vas baš ništa ne potera da izađete za govornicu i da kažete – gospodine poslaniče, sačekajte da vam objasnim, vašoj poslaničkoj grupi, niste u pravu, niste dobro sagledali, ili da kažete - gospodine poslaniče, zašto nas tako ucenjujete, ili da kažete - prekidamo rad na ovom zakonu, očigledno je da zakon i ne može da prođe. Tvrdim vam, tog dana kada se bude glasalo svi poslanici Srpske radikalne stranke biće u sali, glasaće protiv. Ako i Demokratska stranka ispuni dogovor da svi njeni poslanici budu u sali i glasaju protiv ostaje da se uzdate u Boga da neko može da preokrene stav SPS-a izrečen za govornicom u godini pred izbore. Zato vas molim, ministre, nemojte da me gledate, ne zaslužujem vaš potcenjivački pogled, bar zbog onoga čime se bavim i iza sebe imam neke rezultate, i zato vas molim da se izjasnite o sudbini ovog zakona, da li vam je bitan ili nije i šta ste sve spremni da uradite da bi zakon prošao, da li vam je rasprava u Skupštini bitna ili nije, da li ste ovde došli samo da vam prođe vreme; ako hoćete da vam prođe vreme bolje sedite kući i pevajte, nego da dolazite u Skupštinu.
Reč ima ministar Lalović.
Pošto je jedan poslanik pokazao veliku zabrinutost za sudbinu zakona, očigledno i Vlade, cenim tu brigu apsolutno i daću par informacija za koje mislim da su bitne. Prvo bih hteo da informišem poslanike, ne znam da li ste dobili izveštaj sa Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja, da je Odbor usvojio jedan od bitnih amandmana koji se tiče ove materije, a to je da penzije idu na usklađivanje dva puta godišnje. Taj amandman koji je Odbor prvo usvojio ja sam prihvatio u ime Vlade, tako da je sada sastavni deo zakona. To je prva stvar koja verovatno zanima poslanike. Što se tiče ovoga što je ovde pomenuto, često se pominjalo povodom amandmana poslanika SPS-a, oko odnosa 60% prosečne penzije i plate, jutros je takođe na Odboru za rad usvojen jedan amandman kojim se definiše tih 60%, s tim da bi to važilo tri godine od dana usvajanja zakona, takva jedna odredba. Videćemo, naravno, kako će to biti u danu za glasanje, ali naše je uverenje da ćemo taj zakon usvojiti, da će njegova rešenja i ciljevi zbog kojih se donosi postići željene efekte. Očekujemo, takođe, da po usvajanju tog zakona budu potpuno jasne dve stvari. Prva stvar je da Srbija nastavlja snažno da sprovodi reformske procese i drugo, što je ovde bilo pominjano, nažalost bio sam odsutan zbog obaveza, a ja ću još jednom pomenuti, iako znam da je u delu javnosti to nepopularno, to je da očekujem takođe da ćemo aranžman sa MMF-om, odnosno program koji je zaključila još pre tri godine ona vlada uspeti da uspešno okončamo ove godine, što će doneti velike koristi ovoj zemlji, građanima i penzionerima, o kojima dugo ovde razgovaramo. Vrlo je interesantna jedna stvar u vezi sa svim tim: kritikuju se pojedina rešenja iz penzionog zakona, govori se o tome kako će penzioneri biti ugroženi; jedino što je izostalo sve vreme, naravno vrlo svesno, jeste ponuda alternative takvim rešenjima. Znači, bez obzira na reakcije i dobacivanja, suština čitave priče je da ako nešto kritikujete, ako imate primedbe, onda morate imati predlog određenog rešenja, inače je to potpuno besplodno, kao što je to obično u Srbiji. Više puta sam o tome govorio, ono što mi sada radimo - uočavamo neke elementarne činjenice i u skladu sa ponašanjem jedne odgovorne vlasti, a u skladu sa tim kako se ponašaju odgovorne vlasti u Evropi, za razliku od toga kako se ovde dugo ponašala vlast, više puta sam o tome govorio da je penzioni fond osamdesetih godina upao u krizu. Sada je 2005. godina. Da li treba da se čeka još 30 godina da bi se reagovalo? Ovo sada što se radi radi se u dvanaest i pet, a ne u pet do dvanaest. Rekao sam takođe da je mogla ova vlada da za svog mandata isplaćuje penzije ovako kako se isplaćuju, ali to bi bilo isto ponašanje kao kada noj zabije glavu u pesak, da prebacimo odgovornost na neku buduću vladu, pa neka ona trlja nos sa realnošću Srbije. To je nešto, bez obzira na izraze lica, što ne dolazi u obzir kada je u pitanju ova vlada i kada je u pitanju posao koji ja radim. Znam da to nije popularno, kada je mnogo popularnije prosipati suze i brigu, ali mislim da su stvari mnogo ozbiljnije od toga. Ovde se ne radi o tome da se steknu nekakvi politički poeni, ovde se radi o tome da se nešto uradi za ovu državu i društvo. Reforma penzionog zakona, a ovde je pomenuto restrukturiranje NIS-a, javnih preduzeća, srpske društvene privrede koja inače, pretpostavljam da znate ako živite u realnosti, ovde je često pominjano da li se živi u realnosti... Mislim da upravo oni koji hoće da sprovedu nužne reforme žive u toj realnosti, a realnost Srbije se svodi na sledeće, pored ostalog, pošto često ovde ima interesa da se realnost sagleda. Ispred ove vlade i ovog ministarstva stoji u redu ogroman broj društvenih preduzeća u Srbiji koja traže pomoć za socijalne programe, traže tu pomoć zato da bi preživeli, da bi se spasili, da bi uspeli da se uspešno privatizuju. Alternativa tome je da ništa ne radimo i da pustimo da sve umre. Znači, nema šanse da ova vlada pusti da sve umre, koliko god to bilo popularno i nepopularno, nego obrnuto, da ostane živo sve što može biti živo. Da pomenem takođe da se govori o tome da ljudi u procesu tranzicije i restrukturiranja gube radna mesta. Zaboga, gube u procesu restrukturiranja, neko otkriva Ameriku. Realna situacija je sledeća, razgovarajte sa ljudima iz preduzeća - nas ima toliko i toliko, ako nam ponudite socijalni program ima šanse, niko ne garantuje, da će ovo naše preduzeće preživeti sa tim i tim brojem ljudi, da će se naći neko ko hoće da kupi preduzeće, da investira i da ono počne da živi. To je realnost Srbije. Otidite u bilo koje preduzeće i čućete tu istu priču. Kao što je to realnost Srbije, tako je realnost Srbije nužda da se izvrši reforma penzionog sistema. Zašto se ona vrši? Rekao sam ovde na početku, ali izgleda da se ne čujemo jer postoje neke druge potrebe. Znači, imamo situaciju da jedan uplaćuje doprinose, jedan prima penziju. To je sada situacija u Srbiji. Imamo situaciju da Srbija spada u deset najstarijih društava u svetu. Imamo demografsku situaciju da 15% našeg stanovništva ima do 30 godina. Voleo bih da vidim, to sam rekao na početku, taj ko to uspe da reši, odmah da dobije Nobelovu nagradu. Kako u toj situaciji da se isplaćuju penzije, a da se sistem ne reformiše? Ko to može da dobij?. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Vas dvojica tražite Nobelovu nagradu.) Ja ne tražim, nego predlažem za nekoga od vas ko nađe rešenje. Znači, mi smo rešenje našli. Znam da ovo ne prija, ali našli smo rešenje. Rešenje se sastoji u tome što ćemo izvršiti ove izmene zakona i, bez obzira na brigu, usvojiti te izmene zakona u ovoj skupštini, što ćemo, takođe, usvojiti zakon o dobrovoljnim penzionim fondovima. To će biti treći stub sistema. Izvršićemo nužnu reformu penzionog sistema i postići da u perspektivi ljudi u Srbiji ne brinu o tome da li će dobiti penziju. Alternativa je da završimo, kao što ima u nekim zemljama okolo, da stavimo u zakon sledeće, možda se to više sviđa mnogima –skupljaćemo doprinose, penzioneri imaju pravo da dobiju penziju itd., a onda stoji zapeta, u skladu sa onim koliko se prikupi sredstava. Onda nijednog meseca ne znate kolika će biti penzija, zavisi onda od jedne neizvesne okolnosti. Znači, ovim što radimo postići će se nekoliko ciljeva: stabilnost fonda, redovnost isplata penzija, to je na nivou penzionog fonda; drugi krupan cilj, o kome sam govorio, a penzioneri su toga naravno svesni, da ćemo na ovaj način, ovim politikom rešavati ključni problem, a to je problem nezaposlenosti u Srbiji, da ćemo preraspodelom društvenog proizvoda u korist investiranja ovde izvršiti rast zaposlenosti. Svaki penzioner zna da ni srednjoročno, ni dugoročno bez povećanja zaposlenosti nema ništa od ovog fonda. Samo ako budemo povećali obim doprinosa koji prikupljamo, a to je veći broj zaposlenih, ovde može doći dugoročno do stabilizacije penzionog fonda, osnovnog državnog fonda. Još bih pomenuo, jer je karakteristično, čuo sam priču oko ovog penzijskog staža, člana 4. zakona itd. Naravno, kritika je kritika, to je sasvim u redu. Ali, ono što bih hteo da naglasim jeste: posebno se govori o pravu za treće dete i penzijskom staža povodom toga. Pomenuo bih sledeće: u dosadašnjem zakonskom rešenju radi se o tome da bi imala pravo na penziju sa 20 godina staža osiguranja, 18 godina i npr. penzijskog - dve godine. Mi kažemo da je dovoljno 15 godina staža osiguranja. Znači, smanjujemo tu granicu dole. Time želim da kažem, kada se nešto komentariše, treba u celini da se prokomentariše. Na kraju, nezavisno od brige koja je iskazana, zakon će biti usvojen sa rešenjima koja su prihvatljiva, koja su dobra i za ovu državu i za penzionere i za ciljeve koje ostvarujemo. U vezi sa tim, pozivam vas da sačekate četvrtak ili petak, zavisno od toga kada će biti glasanje. Toliko. Hvala.
Replika, reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić. Izvolite.
Pažljivo sam posmatrao ministra dok je govorio. Gledao sam nekoliko emisija u kojima je učestvovao u poslednje vreme obrazlažući reformske predloge. Ministre, da sam još uvek tehnički direktor groblja u Kragujevcu, vi biste mi bili najbolji ceremonijal majstor za sahrane. Mislim da biste uspeli da nasmejete sahranu. Još jednu stvar da vam kažem, ministar koji ovde kaže da poslanici liju suze, ministar koji nema toliko morala kada mu stranka izađe iz Vlade da izađe sa strankom, može da bude takav ceremonijal majstor. Ministar koji penzionerima kaže - prihvatite ova rešenja, kroz 15 godina biće dobro, koji ne misli da nema tog penzionera koji je primao u proseku duže od pet godina penziju, zaista i treba ovde da nas davi pred ovom skupštinom. Uz sve to, takva samouverenost da ćete u četvrtak izglasati zakon. Čovek izađe pre vas i kaže - nećemo glasati ako ne prihvatite amandmane. Vi niste prihvatili amandmane, a onda kažete - izglasaćemo taj zakon u obliku koji je prihvatljiv. Mi bar ovaj posao duže radimo od vas, ministre. Ne zavrćite nas, ministre, nego nam recite kako to mislite da prihvatimo taj zakon. Ako nas ubedite da su rešenja dobra za penzionere, bolja od postojećih, i mi ćemo da glasamo za taj zakon. Ako nas ubedite da ćete penzijskim zakonom povećati zaposlenost duplo, ja ću da glasam za taj zakon. Ali, još nisam čuo za društvo u tranziciji koje je rešenjima u penzijskom zakonu podstaklo zapošljavanje. Još nisam čuo za firmu u Srbiji, sa izuzetkom dve-tri, koje se bave uglavnom alkoholom i nekim džidža midžama, koja je privatizacijom došla do bolje proizvodnje, veće uposlenosti. Uglavnom je privatizacija služila za to da ljudi dobiju poslovni prostor, brend, proizvod koji im je potreban i da uglavnom otpuste sve radnike. Uglavnom nisam čuo za socijalni program koji je pomogao Srbiji. Kada neko padne na socijalni program, njemu pomoći nema. Ako mislite, recimo, na rešenje iz Fabrike automobila u Kragujevcu, taj Zavod za zapošljavanje, obrazovanje, kako ste ga zvali ZZO, istekoše dve godine, radnike je prevarila Vlada pre vas, ali imate vi veoma sličan nadzor u pogledu toga. Sada su na ulici. To je taj socijalni program. Ako mislite na isplate 100, 200, 500 evra za godinu dana staža, da li je to socijalni program? Kupi se za to televizor u prvoj radnji, polovni automobil, vi date da se uveze polovni automobil sa velikim brojem godina, posle tri meseca ti ljudi su ponovo na ulici, čekaju našu vladu da se žale da nemaju posla. Još jednu stvar da mi objasnite, da li je moguće da ste vi u srpskoj vladi toliki mazohisti da svesno radite na zakonima koji vam srozavaju popularnost? Hoćete li nas da ubedite da se žrtvujete za ovu državu i za sledeće vlade, u kojima vi neće biti, ja vam to sada obećavam, da one ne bi imale problem sa penzijama? Kako ste dobar čovek, gospodine ministre, kako ste vi jedan božiji, fini, kao božja ovčica. Da nije ovo uslov MMF-a za ono drugo, jer je vaša politika vaga, vi gledate kako se vaš ugled ruinira u Srbiji, a gledate šta bi moglo da vrati taj tas. Nije taj aranžman sa MMF-om, u stvari, uslovljen ovim zakonom, pa ste seli i rekli - istrpećemo dva-tri meseca kritike zbog ovog zakona, predstavićemo ga reformskim, a onda nam stiže ovaj razgovor sa MMF-om koji će nama da donese korist, a onda ćemo da privatizujemo NIS, stići će pare pa će nam narod zaboraviti penzioni zakon. Nema te vlade koja donosi zakon koji je po nju loš. U svetu nema te vlade, izuzev ako se nešto ne krije iza toga. Jer, što biste vi, ministre, ispustili priliku da uđete u salu kada god vi hoćete? Zašto? Da bi nekoj drugoj vladi posle toga bio lakši posao? Ne, ministre. Što su vas stavili na mesto ministra za zakon koji je veoma opasan za svaku političku stranku? Zato što vi ne predstavljate nijednu političku stranku. Seća li se uopšte Srbija ko je pre vas bio ministar za rad, zapošljavanje i socijalnu politiku? Ovde je haračio za ovom govornicom, držao nam političke govore, šta nam nije radio. Sada ga više nema u javnosti. Ima kapital koji je stekao kao ministar, nešto u Rakovici, nešto u Zemunu, veliku kuću, on više nije ministar, a vlada se izvukla. Nijedan iz Demokratske stranke nije snosio odgovornost za ono što je vlada najlošije uradila radnicima. Tako to radi i Vojislav Koštunica. Poturio ministra Lalovića da ugrozi penzionere. Pazite, nisam siguran, koliko ja poznajem Koštunicu, da kroz dva meseca neće reći da ste sve vi krivi, da on nije znao, otprilike, kako su vaši razgovori sa MMF-om tekli. Zato vas molim, obrazložili ste nam zakon, ko vam je prihvatio - prihvatio, ko nije - nije, napisali ste jedan amandman iz ove patriotske firme što mažnjava lovu po Srbiji - taj amandman ste prihvatili. Mene samo interesuje šta će biti sa amandmanima SPS-a. Da je moglo da bude isplaćeno, oni ne bi izašli u javnost sa pričom da neće da glasaju za zakon. Desi li se u četvrtak da ne izglasamo zakon, ministre, ja očekujem prvi moralni čin u vašem životu.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? Izvolite, narodni poslanik Zoran Krasić, po amandmanu.
Ja ću da napravim jedan kratak osvrt samo u onom delu onoga što je gospodin Lalović, ministar i poslanik, govorio, da ukažem javnosti. Vidite, dva poslanika su ovde izašla da kažu da postoji jedan veliki problem u zakonu, koji se tiče izbacivanja pojma "penzijski staž". E, vidite, umesto kada je ministar izašao ovde za govornicu, pa da napravi vezu između člana 19, člana 60. i onog tamo drugog člana itd, postoji član koji kaže "penzijski staž", on obuhvata staž osiguranja, poseban staž, pa poseban član kaže – poseban staž podrazumeva dve godine za treće dete, ženi koja je rodila treće dete još dve godine staža. Poseban staž i staž osiguranja čini pojam penzijskog staža. Sada taj pojam penzijskog staža ne postoji u članu 19. To je izbačeno. Sada ministar umesto da prizna grešku pa da kaže - daj, napravićemo amandman, nešto ćemo da sredimo tu, jer se u suštini ne priznaje dve godine staža, on kaže - mi smo sada dali bolje uslove, a uopšte je zaboravio da priča o izvornom pravu žene za treće rođeno dete. Vidite kako je on majstor manipulacija. On kaže da je to sada povoljnije. Ne govori da je to sada 65 godina života i 15 godina staža, nego kaže - bilo je 20, a mi smo skinuli na 15. Majstor manipulacija. Mene uopšte ne čudi što vas ne tretiraju u Međunarodnoj organizaciji rada, što ste njih prevarili, što ste nas sve prevarili oko Zakona o radu. I ovaj zakon ćete morati da falsifikujete, zapamtite vi na vlasti. Prošli put je podlegao onaj Marković. On je preuzeo na sebe sve. Ko će sada da preuzme na sebe tu obavezu da falsifikuje? Ja Laloviću ništa ne verujem. Sve što kaže, to je uvrtanje, okretanje itd. Sa 63 dižu na 65 i kažu - to je povoljnije, i odmah kreće priča o socijalnim programima, o zapošljavanju. Ko vam brani da zaposlite ljude? Ko vas sputava da zaposlite ljude? Ko vas sputava da napravite privatizaciju, ali normalnu privatizaciju? Tadić vam ne daje. Dobro, to vi socijalisti idite sa transparentima, pa demonstrirajte. Vidite, ta moć manipulacija, Nikola Todorović je ukazao na propust, gde se izgubio staž. Postoji odredba o posebnom stažu za žene, ali faktički se ne priznaju u uslovima za sticanje prava na penziju. Ne, mi smo očekivali da ministar vrlo pošteno kaže - jao, greška, umesto staža osiguranja, trebalo je da napišemo "penzijski staž". Ne, on istrajno i dalje ide svojim putem. Mora da bude suprotno od onoga što radikali predlažu, jer to ne valja po svaku cenu. Ja mogu da shvatim da nešto ne može ideološki da se prihvati, ali vi čak nećete ni tehničku grešku da ispravite, ni tehničku grešku. Dakle, pojmovnu grešku ne želite da ispravite. Gurate uporno i istrajno. E, to je taj problem. Gospodine Laloviću, vi ste se proslavili kao sekretar Komisije za ekstraprofit. Baš ste se proslavili! Baš ste se proslavili u sindikatu, baš ste se proslavili u jednoj stranci, u drugoj stranci, trećoj, četvrtoj, petoj stranci. Baš ste se proslavili i kao desna ruka Mlađana Dinkića, ali moram da vam kažem jednu stvar. U vojsci bi finansije bile u apsolutnom redu kada bi kojim slučajem takođe vaš pajtaš Aleksandar Radović vršio kontrolu finansija, ali pošto Aleksandar Radović, onaj koji je pobegao u vreme izbora 2002. godine, sećate se, pošto on nije mogao da dođe da kontroliše Davinića i ono tamo, e, odmah je afera. Vi ste u tom trijumviratu. Vi ne pripadate nijednoj političkoj stranci. Kada biste vi pripadali nekoj političkoj stranci, vi biste delili sudbinu bilo koje političke stranke sa kojom ste u bilo kakvim odnosima. Vidite kako: ta stranka sa tri poslanika je ušla na račun G17 plus. Posle mesec dana izdvojili ste se u poseban poslanički klub. Desilo se šta se desilo. Ova dva su otišla, a ovaj brine o državi, velike brige. Svake nedelje na "Košavi" slušamo jednu istu priču - on i njegov portparol iz Ministarstva sede i razgovaraju. U tom ministarstvu zaposleni su bili svi iz Socijaldemokratije, pa i Orlićeva žena itd, itd. Za šurnjaju ne znam, ali znam da bi svako normalan isterao onu Ljiljanu, što je ovde muvala prilikom glasanja, koja naplaćuje sve usluge, te navodno piše knjige, daje neka tumačenja, raspise itd. Udruženje poslodavaca ste pokušali da registrujete preko onog julovca iz Zemuna. Napokon je i to udruženje palo. Ovo sa sindikatima što ste zamuvali, i ovi podmetnuti razgovori sa Smiljanićem, pa, to je sve prepoznato. Pa, sve se zna u ovoj zemlji, ljudi. Sve se zna! Povlačite ovaj predlog zakona. Nemojte da se namerno svetite penzionerima. Mi ćemo još da pričamo o ovoj temi.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Nikola Todorović. Izvolite. To je replika na izlaganje ministra.
Ne ljutim se ja što niste uvažili moje mišljenje po ovom pitanju. Razumem da neko drugi piše tekstove zakona, a Vlada potpisuje, kao predlagač. Onda se ne stigne da se pročita svaki detalj. To je kompleksna materija, složena materija, mnogo detalja, pa je zato trebalo pažljivo pročitati ceo zakon, posle ove intervencije nad određenim odredbama, da bi se sve to usaglasilo. Ali, ako ste hteli da odgovorite tako kao što ste meni odgovorili, ima nešto što se zove matična evidencija. Postoji propis koji se zove Zakon o evidenciji iz oblasti rada, pa je tamo sve definisano šta treba i po kom osnovu beležiti, piše se i vodi određena evidencija. Evo, član 129. stav 2. tačka 14), tu se kaže da se vodi evidencija. "U matičnu evidenciju unose se sledeći podaci o osiguranicima", pa se nabraja sve i kaže u tački 14) "o penzijskom stažu - po vrstama." Zašto da vodimo evidenciju o nečemu što kasnije nigde ne stoji i ne koristi? Razumeo bih vas da ste takvu filozofiju imali, da ste to odlučili, da ste brisali član 60, ili da ste imali intervenciju na članu 44, koji govori, tj. celo poglavlje, o penzijskom stažu. Znate zašto, ministre? Zbog tačke 2), koja kaže – vreme koje je kao staž osiguranja i poseban staž računato u penzijski staž, prema propisima koji su bili na snazi do dana stupanja na snagu ovog zakona. Znate o čemu govori? Govori se o vojnicima, o borcima koji su u ratu ginuli, odnosno bili invalidi, gubili radnu sposobnost itd, pa se njihov staž računa u dvostrukom trajanju. Ako sada to izbrišete kao poseban uslov, imaćete mnogo problema sa omladincima koji su braneći ovu državu imali povrede na ratištu i izgubili radnu sposobnost, ili imaju umanjenu radnu sposobnost. Vidim ovde, ono što je običaj, da pisci tekstova vode računa kada nabrajaju određene pojmove, oni ih lepo definišu. Postojeći zakon je izbacio neke odredbe, odnosno neke pojmove, pa je napravio neki nered. Vi ste nastavili tom logikom, a mogli ste nešto da promenite bar u onom delu koji se odnosi na invalide rada, odnosno pojam invalidnosti, umanjene radne sposobnosti i dr. Ako ste ispustili iz vida ovu tačku 2) člana 44. imaćemo puno problema. Znači, treba otkloniti pravne praznine i da dođemo koliko-toliko do rešenja. Ove odredbe ne zadiru u problem reforme sistema. One govore o uslovima i sticanju prava. Obim prava je nešto drugo. Ja to razumem, sve teškoće i probleme. Za mene malo ima u tekstu ovog zakona onoga što vi govorite i što je prava reforma sistema penzijsko-invalidskog osiguranja. Sve je više sem onog dela dizanja starosne granice i dela načina obračuna penzija, odnosno usklađivanja penzija. Mnogo toga je van teksta ovog predloga, a širok je pojam reforma. U tom smislu, možda branite saradnike, ne znam ko je pisao ovaj tekst, nije obratio pažnju ali nekorektno je reći, a imamo to u bivšoj tački 2) odnosno tački 1), ta odredba je bila 65 godina života i 15 godina staža, i ranije i sada je ostalo, samo je tačka pomerena. Time niste rešili problem. Dakle, ili ćete izbrisati ovo što se odnosi na poseban staž ili nemojte dovoditi u zabludu majke koje rode treće dete da imaju neki staž, to im ništa ne znači, sigurno smo se razumeli.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 73. amandman je podneo narodni poslanik Mileta Poskurica. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? Reč ima narodni poslanik Mileta Poskurica.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ovaj amandman zaista jeste krajnje tehničke prirode, to je jasno, jer mi predlažemo da se briše član 73, u kome su regulisane etape produžavanja, po ovoj projekciji zakona, godina staža kada može biti naslednik porodične penzije odnosno može steći pravo na tu penziju. Predlažem, a u skladu je sa našim amandmanom na član 8, da, iako ne tako dobro, ostane rešenje iz postojećeg zakona, gde će se ta starosna granica pomeriti za dve godine naniže. I ovo je jedan od dokaza da smo u jednom antireformskom zakonu, ali nije ni čudo, jer smo čuli od velikog broja govornika da je reč o čoveku, mislim na ministra, koji nema kome da polaže račune u javnosti, može da polaže premijeru, koji je opet sposoban, a ponekad i vrlo pragmatičan da donese neku odluku. Evo, vaša bivša partija je bila zgodan opit za njega. Kakvu ćete vi sudbinu za to doživeti ne znamo, ali znamo i slutimo da će sudbina građana Srbije, penzionera, sadašnjih i budućih, biti veoma neizvesna. Penzije će sigurno biti niže, a naravno, pošto je penzija postala očito socijalna kategorija, ova posebna grupa onih koji će uživati porodične penzije na određeni način biće dodatno pogođena. Vidite, onaj drugi generator ovakvog zakona stoji iza svega toga, on je ekspert za pravljenje i pronalaženje različitih finansijskih mahinacija, koji sluša savet MMF-a i dobro, tu vidi nekakvu svoju odskočnu dasku, možda i budućnost. Uostalom, ta grupacija se glatko učlanjava u različite evropske institucije, kobajagi kroz formu različitih priznanja, reprezentuju zemlju; tu ćete naći mnoge eksperte iz te grupe, a gde će građani, gde ćete vi, bar u političkom smislu, to ćemo videti na sledećim izborima. To što sam hteo da kažem je da je socijalni deo težine ovog predloga na ove dve grupe onih koji treba da budu nosioci penzija, dakle reč je o muškarcima - porodične penzije, treba da dočekaju starost do 55 godina da to postanu. Ako to sada pogledate kroz dve osnovne kategorije, one koje su poljoprivredne ili one koji su bili iz porodica zaposlenih - po pravilu tamo gde jedno radi, socijalne prilike su jako loše i to je jasno, jer da je bilo sreće, dvoje bi radilo i nešto bi se steklo, bilo bi kakve zaostavštine. Ako neko ko je živeo u braku, recimo, u konkretnom slučaju ovog amandmana, supruga je preminula, a on recimo čeka da navrši 55 godina da dobije porodičnu penziju, pitanje je da li ima morala, elemenata i razloga za toliko dugo odlaganje da se sačeka još dve godine. Tu se očito živelo loše, tu su očito bili loši uslovi života, jer je reč o jednoj zaposlenoj osobi, a druga je ona koja treba da prima prinadležnosti.Malo je onih koji su u poziciji generala, ranijih visokih penzija, pa generalice i njihove žene ili obrnuto radile, pa mogu malo da sačekaju i da prikoče do te penzije, da sačekaju koju godinu više, to je bilo u prethodnom članu. To je ranije bio znatno niži nivo, pa se 2002. godine i 2003. godine podigao i sada još ide u nebo. Zamislite poljoprivrednu varijantu, gde inače poljoprivrednici sada šalju i uplaćuju penziju svojim ženama, upravo okuraženi postojećim zakonskim rešenjem koji je do sada važio, da će one pre doći do penzije, a budući da su i jedno i drugo izraubovani radom, kod njih je pitanje kada će ko okončati život u teškom i napornom radu i ako im se šansa za ostvarivanje penzije po osnovu jednoga koji je uplaćivao porodične penzije, za koju znamo da je izrazito bedna, izrazito niska za poljoprivrednike, tu dileme nema jer to je mimo svakog komentara. Formalno se samo tako zove. Oni su u okolnostima da plaćaju lečenje, da servisiraju državne potrebe, potrošenu struju, moraju u prodavnicu za sve, kao i oni koji su zaposleni, inokosna domaćinstva, siromašna, slaba, čekajući određeni procenat porodične penzije, ne znam kako je to moguće da čekaju još dve godine? Često je reč, na prvi pogled, o relativno mladim ljudima. Poljoprivredno stanovništvo se karakteriše činjenicom da radi do groba. Seljak radi dokle god može, on radi do kraja i de fakto hoće, ali u inokosnim uslovima onaj na koga se penzija odnosi sam ne može mnogo da privredi, a mnogo toga se od njega očekuje. Ne vidimo razloga da se u jednoj tako tragičnoj situaciji, u ovoj subpopulaciji koja će biti odlukom zakona pogođena, odlaže i pomera za još dodatne dve godine. I, smisao je intervencije, upravo kada smo govorili o članu 8, da ne menjamo granice ako možemo na taj način da poboljšamo zakon, koji je u principu loš. To je zakon MMF-a, kreiran za druge prilike, druge okolnosti, a ne za našu državu, ne za našu nesreću. Ali, to je što je, ako ga prihvatite, a verujemo i da nećete. Možda bismo nešto učinili i na ovoj drugoj subpopulaciji onih koji imaju veoma gorak i mučan život i koji čekaju takvu nesrećnu okolnost, i ako muž čeka određeni broj godina da posle smrti žene dobije penziju, to je veliki raskorak i nepotrebna praznina u hodu do ostvarivanja tog prava. Zato mislimo da treba pažljivo da razmotrite ovaj amandman, a i mnoge druge amandmane stranke. Naravno, ovo je više posledično, više se odnosi na razmatranje naše amandmanske intervencije na član 8. koji to suštinski reguliše, a ako o tome ne budete mislili, mi u principu nećemo ovaj zakon podržati. Mislim da će biti dovoljno onih koji će podržati našu odluku da ovaj zakon ne podržimo i da će zakon biti osuđen na propast.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović.
Gospodine Markoviću, nemojte da nudite ministru reč, on više nema šta da kaže. Ono što je rekao nije bilo dobro. Čulo se posle iz replike gospodina Nikolića da taj prvi moralni čin očekujemo u četvrtak ili petak, kad god bude glasanje, s obzirom da ćemo videti kako će određena gospoda poslanici da glasaju. Ovo je zaista skandalozna izmena u Predlogu zakona, o čemu je govorio prof. dr Mileta Poskurica, koji je u ime poslaničke grupe podneo amandman na član 73, a vezan je za član 8. Predloga zakona. Ne samo za onaj angažman da je gospodin Nikolić i dalje direktor na kragujevačkom groblju, važi vaš stav po ovom pitanju, nego zaista mislim da biste bili u stanju da svojom rukom lepo kažete ljudima – izvolite, put vam je otvoren, izvršite samoubistvo, uradite nešto sa sobom, jer ja sam ministar, meni je rekao MMF da tako treba da uradim, ja ću to da sprovedem zbog budućnosti generacija itd. Vi na najgori mogući način želite da poručite ljudima, a ovde se radi o udovcima koji su izgubili svog životnog druga, prijatelja, suprugu, nekoga sa kim su proveli određene godine života, da će morati da čekaju još dve godine da bi ostvarili pravo na penziju. Gde će vam duša, gospodine ministre. Da li vi uopšte računate na to da ti ljudi kojima se to desilo, ili ne daj bože da se nekome to desi danas, u situaciji kada mnogo ljudi u tom starosnom dobu oboleva, i to od najgorih i najtežih bolesti, ovo gledaju, prate i razmišljaju šta će da bude sa njima. Kako možete uopšte da razmišljate na takav način, da vas obavezuju brojke nekog MMF-a, a da znate kakva je stopa (nažalost, veoma visoka) mortaliteta u Srbiji i da znate da ljudi zbog toga što nemaju mogućnosti da se leče, ali najčešće zbog posledica nezapamćenog, bilo gde u svetu, bombardovanja i agresije na našu zemlju od 78 dana (verovatno ste to zaboravili, gospodine ministre, da se to u Srbiji desilo), a naročito Srbi sa Kosova i Metohije i uglavnom je u pitanju ženska populacija (a tu je i doktor Momčilov koji takođe mnogo više zna o tome, kao i drugi lekari koji se svakoga dana suočavaju sa time), obolevaju i veoma rano završe svoj životni vek. Vi sada njihovim supružnicima poručujete da moraju da čekaju još dve godine, od 53. do 55. godine. Možete, ministre, da se protežete do mile volje i da vam se spava i da zevate i da pričate nepovezano i da pijete kafe, ali vi uništavate građane Srbije. Ja sada sa skupštinske govornice ponovo, po ko zna koji put, kažem i radnicima i penzionerima da ste vi jedan od ključnih krivaca i uz ovog Dinkića ste jedan od najomraženijih likova u Srbiji. Gde god da krenem, evo pre neki dan sam bila u Kuli, bila sam u Sivcu, sinoć su me zvali neki građani telefonom koje sam srela na toj tribini koju je organizovala naša stranka, jer u nedelju su izbori u toj opštini, i oni ne mogu da shvate da vi uopšte govorite sa takvim cinizmom, kao što ste to pre neko veče na jednoj od televizija sa nacionalnom frekvencijom govorili o činjenici da vi morate to da uradite, da su vama to rekli. Zaista, kada se sete radnici kako ste razgovarali sa ovim Mikom, vašim prijateljem (a on vama - Lale), u onoj emisiji na državnoj TV pre usvajanja Zakona o radu i koji je to stepen cinizma, i falsifikovali zakon; preglasali vas poslanici i vi ste imali drskosti posle tri meseca da dođete sa izmenama na amandmane koje smo mi usvojili, odnosno stvorila se većina da poboljšamo taj zakon, pa se pitam kako vi mirno spavate, kako vi idete odavde, kako vi uopšte razmišljate o životu, meni to uopšte nije jasno. Da znate, poručujete ljudima, a zaista je to moguće da se desilo, ili ne daj bože da se desi, da ti ljudi sada imaju 53 godine i da ostanu bez svog bračnog druga i da vi kažete – morate da čekate još dve godine da ostvarite pravo. To je zaista nezapamćeno, takav jedan odnos. I, što je najgore od svega, vi niste poput ovih naučenih pojedinih poslanika iz skupštinske većine koji sa teatralnim nastupima i govorima zagovaraju neki predlog vladajuće koalicije ili vlade, a možda intimno i nisu ubeđeni u to. Što je najgore od svega, Slobodane Laloviću, vi kao poslanik i kao ministar u sve to verujete i vi zaista, na način koji je samo vama primeren, zastupate te metode obračuna sa građanima po modelu MMF-a. Mi upozoravamo celokupnu javnost i građane, naročito penzionere i sve one koji na ovakav način i po ovom zakonu koji vi predlažete treba da steknu pravo na penziju, da je ovo jedan od najgorih mogućih poteza koji jedna vlada može da smisli, jedan ministar i građanin ove zemlje, u odnosu prema svojim sugrađanima ili stanovnicima u državi u kojoj živi.
Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Miljko Četrović.
Poštovani narodni poslanici, iskoristiću ova tri minuta prvo da postavim ponovo poslaničko pitanje ministru rada koje sam postavio prilikom razmatranja Zakona o radu - koliko je novozaposlenih radnika dobilo posao u privatizovanim preduzećima, a koliko je ostalo bez posla? Da li to što nema odgovora znači da je to izuzetno dobar odnos u odnosu na novozaposlene ili je obrnuto? Drugo, vezano za predloženi tekst zakona o PIO imam pitanje za ministra. Govori se da nema sredstava u Fondu za isplatu penzija, a kako ima sredstava da se u Kraljevu rekonstruiše 500 kvadrata zgrade filijale PIO, da se gradi novih 300 kvadrata, da je predračunska vrednost oko dva miliona evra, da je investitor Republički fond PIO i da će otprilike to koštati oko dva i po miliona evra kada se završi ta investicija. Izvođač radova je iz Novog Sada, a tih koji se bave gradnjom u Kraljevu i okolnim gradovima ima koliko hoćete. Ja sam više puta govorio o tim investitorima i o onima koji izvode te radove, a to je tzv. urbanistička mafija. Kada uporedim ovu investiciju iz fonda koji nema sredstava da isplati penzije ni dug penzionerima, nego će davati obveznice koje mnogi neće doživeti da naplate, ili će ova mafija koja se bavi privatizacijom oteti u bescenje da "kupi" ono što još može da se kupi i za šta su oni zainteresovani kroz privatizaciju, upoređujući ovih 500 kvadrata rekonstrukcije i 300 kvadrata nadziđivanja, moram da kažem da su te prostorije do sada decenijama zadovoljavale Fond zdravstvenog osiguranja, Fond PIO za opštinu Kraljevo. Koji je bio interes i razlog, opravdan razlog da se u ovoj situaciji sada to rekonstruiše i nadziđuje? Uporedo sa tim, nema ovde ministra Dinkića, koji treba da bude prisutan, u postupku stečaja banaka u Srbiji i prodaje sada je na kraju ostalo samo da se prodaju ogromni poslovni prostori u najužim centrima gradova Srbije. Zgrada "Invest banke" u najužem centru Kraljeva, od 1.200 kvadrata, bila je na licitaciji i nije prodata za dva miliona evra. Najverovatnije će se prodati u drugoj ili trećoj licitaciji, ili najverovatnije možda daleko ispod dva miliona, a možda i za milion evra. Uporedite sada 500 kvadrata rekonstruisanog prostora i 300 kvadrata što se tek gradi za dva i po miliona evra, i 1.200 kvadrata zgrade "Invest banke" za otprilike milion evra. Ko otima i pljačka i dalje ovde u Srbiji? Da li to radi Vlada, fondovi, ministarstvo, urbanističke mafije, finansijske mafije i ostali koji pljačkaju građane, pa zato penzioneri ne mogu da imaju penzije da ne mogu da prežive? Većina ne može da preživi sa penzijama koje dobijaju. Na kraju, kako je moguće da penzioneri po tri dana čekaju pred poštama širom Srbije, a to sam mnogo puta video u Kraljevu, jer nema gotovine da im se isplati, dakle, ona crkavica koju dobijaju dva puta mesečno. Ko ta sredstva zadržava, a izgovor je da nema gotovine, jer fond prenosi Poštanskoj štedionici na račun i zašto se taj novac njima ne isplati onog momenta kada je prenet?
Reč ima ministar Lalović.
Samo bih dao dve informacije. Prva stvar, ovde je izražena sumnja da jedna Vlada ima nameru i da je spremna da predloži zakon koji je, kako kažu, na njenu štetu. Prvog dana kad smo radili po ovom zakonu rekao sam da je upravo to suština i da Koštuničina vlada jeste vlada koja uvodi nove standarde u politički život Srbije. Znači, ono što može biti štetno za Vladu, može biti vrlo korisno za građane i za državu. Za razliku od većine vlada, mi imamo sasvim drugačiji pristup. Potpuno razumem da mnogi izražavaju nevericu da je moguće da se to u Srbiji događa. Želim građanima Srbije da kažem još jednom - da, to se događa. Nezavisno od bilo kakvih budućih izbora, glasova i bilo čega, ovde je u pitanju država i ovde je u pitanju osam miliona ljudi, kakvu će imati budućnost. Još nešto da kažem, u naredne dve godine, do kraja mandata ove vlade, iako i to iznenađuje neke prisutne, mi ćemo učiniti oko 90% onoga što se zove tranzicija, onoga nepopularnog, onoga teškog. Zaista, posle toga, kada bude došla neka druga vlada, imaće neuporedivo lakšu situaciju, ali ova vlada to ne posmatra tako. Ona smatra da mi to treba da uradimo u najboljem interesu građana i države. Podsetio bih, takođe je izražena neverica kako je to moguće da neka vlada radi nešto protiv sebe. Nije to protiv sebe, to je za sebe, ako smo odgovorni za ovu državu. Uvek kada radite nešto za državu i građane, to je i za vladu. Valjda je to normalno. Podsetio bih da je nedavno u bogatoj Nemačkoj Šreder doneo propise, njegova vlada je donela propise u oblasti zapošljavanja, vrlo nepopularne, gde, pored ostalog, za javne radove treba da plaćaju evro na čas itd, što je za Nemačku nešto ispod svakog nivoa. Znači, gospodin Šreder i nemačka vlada su uradili nešto što je nepopularno za vladu, ali nešto što je bilo nužno za Nemačku, da bi Nemačka bila normalna država, sa normalnim građanima. To je standard koji uvodi Koštuničina vlada i to je ona najznačajnija ostavština koju će ona da ostavi. Ne verujem da će posle nje ijedna vlada imati smelosti da siđe ispod tog standarda, da donose propise štetne za građane, ali dobre za mene, da budem popularan. Sada ćemo da uvedemo upoređivanje penzija, da se usklađuju sa zaradama i da uništimo fond za pola godine. Da li je to normalno? Nije, naravno. Samo jedna informacija. Više puta je ovde govoreno od strane narodnih poslanika, govoreno je o tome sa pravom - gde je imovina iz tog penzionog fonda? U javnosti postoji uverenje da je puno sredstava iz penzionog fonda trošeno na razne stvari. Mislim da je to jedan racionalan i dobar pristup. Mi pripremamo zakon o imovini penzionog fonda, kojim želimo da obuhvatimo, na osnovu svega do čega možemo doći, papirologije i tragova, imovinu fonda, da li je to "Sava centar", ko je, šta je i iz te imovine fonda onda će fond moći da ojača svoju finansijsku poziciju, bilo da rentira to, da proda ako mu nešto ne treba itd. Takođe želim da kažem poslanicima da će relativno brzo imati pred sobom i zakon o imovini Fonda PIO, što mislim da je jako značajna stvar i većina poslanika je o tome govorila.
Da li se po ovom amandmanu još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 73. amandman, sa ispravkom, zajedno su podnelinarodni poslanici Toma Bušetić, Hranislav Perić i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, zakon je loš, zakon je restriktivan, ako se samo gledaju dve odredbe, odredbe u članovima koji se odnose na način i dinamiku usklađivanja penzija i na podizanje starosne granice. Upravo iz tih razloga smo i podneli ove amandmane. Mi ćemo insistirati na tim amandmanima i očekujemo podršku svih poslanika ovde, a predsednik poslaničke grupe SRS Toma Nikolić nam je obećao malopre, kaže – glasaću ja za vaše amandmane, ipak su oni solidni. Kada je reč o članovima 73, 74, pa i 72, govori se o porodičnim penzijama, i ovi članovi su restriktivni. Želeo bih da podsetim kako je to bilo u naše vreme, uvek želim da ukažem, da znaju penzioneri, da znaju korisnici raznih penzija, pa i porodičnih, kako je to bilo u vreme SPS-a, u tom teškom vremenu, ali časnom. Udove su sticale pravo sa 45 godina, udovci sa 50 i roditelji sa 60. Kada je došao DOS ili, bolje rečeno DS, ti uslovi su se značajno pooštrili. Kada je reč o udovama - 48, udovcima - 53 i 63 za roditelje. Sada nam ministar još restriktivnije predlaže: 50, 55 i 65 godina. Naravno, Vlada ovde, kao i u nekoliko drugih članova, predlaže postupnost pooštravanja starosne granice od 2006. do 2008. godine. Mi smo, kao i kada je reč o starosnoj granici za penzionere, napravili jedan novi amandman koji podrazumeva postupnost do 2011. godine. Smatramo da je ovaj predlog dobar, ali ponovo želim da ukažem na činjenicu da ćemo insistirati na svojim amandmanima, znači, da prosečna penzija bude najmanje 60% od prosečne plate. Očekujem podršku svih poslaničkih grupa i da se odloži primena pooštravanja uslova za sticanje starosne penzije. Ministar izađe, a želeo sam još nekoliko stvari da kažem. Kada je reč o stabilnosti fonda, stalno govorimo o tome da nema dovoljno para. Jedan od najvažnijih uslova za stabilnost fonda jesu doprinosi, jesu izvorna sredstva. Postoji više mogućnosti da se osigura stabilnost fonda. Jedna od tih mogućnosti jeste podizanje stope doprinosa. Naša stopa doprinosa sada je 22%. Sve se to obrazlaže činjenicom da će na taj način investitori doći, jer će u Srbiji biti dobri uslovi za pokretanje proizvodnje. Međutim, od tih investicija nema ništa. U ovom trenutku je najvažnije spasavati stabilnost fondova i mogućnost da se penzije isplate. S druge strane, imamo situaciju da se smanjuje broj zaposlenih. Samo u protekle četiri godine je 500.000 ljudi ostalo bez posla. Kada 500.000 ljudi ostane bez posla, nema plata, nema uplata za penzije, nema uplata za zdravstveno osiguranje, nema poreza na plate. Znači, to je ogroman deficit za svaku državnu kasu. Na primer, kada govorimo o Pomoravlju, o mom kraju i o paraćinskoj cementari, tamo je bilo 3.000 radnika, koji su plaćali doprinose i za penzijsko osiguranje, za zdravstveno osiguranje i porez na zarade. Sad ih je tamo 700, proizvodnja manja nego 2000. godine. Sada je proizvodnja negde oko 750.000 tona, u naše vreme je bila milion tona. To je još jedno veliko pitanje. S druge strane, kada govorimo o nekoj racionalizaciji, ministar izađe, a hteo sam da mu postavim pitanje, da li je istina, ne znam, direktor Republičkog zavoda za penzijsko osiguranje je samo u protekle dve ili tri godine primio 500 radnika. To je strašna stvar. Ili, kada su govorili predstavnici Demokratske stranke, odnosno šef Dušan Petrović, on je govorio o tome da je nužno i neophodno da se smanji administracija. U državnim organima do 2000. godine radilo je 9.000 službenika. Danas je u tim istim organima 27.000. To je hipokrizija i licemerstvo - dajmo da smanjimo, a upravo su oni primili 20.000 ljudi. To je strašno. Ili, ministar govori o socijalnom programu i kaže da su dobri svi socijalni programi. Verujte, u Srbiji nijedan socijalni program nije dobar, čak ni socijalni program duvanske industrije, gde su ljudi dobili 30.000 - 40.000 evra. Najvažnija stvar kod svakog čoveka je posao i ti koji su dobili 40.000 evra, to se potroši za nekoliko godina, i oni su bez ikakve mogućnosti da nađu neki drugi posao. Zato je politika SPS-a uvek bila, i danas, da država mora da brine o svemu. Sve relevantne političke partije u parlamentu će ovde reći – privatna svojina je zakon, privatna svojina je bolja i efikasnija. Slažemo se samo u toj meri da je privatna svojina na neki način nužnost savremenog doba, ali država, ako već nema socijalizma, mora da brine o svemu, o svakoj firmi, o svakom preduzeću, o svakoj instituciji, jer ovo iskustvo je nama u Srbiji pokazalo šta mi imamo od tih silnih prodaja u Srbiji. Stranci koji su došli, kada govorimo čak o dobrim prodajama, svi su otpustili radnike, svuda je smanjen broj zaposlenih, svuda i na svakom mestu su smanjene plate, proizvodnja nije nigde povećana značajno. Šta je epilog svega? Ekstraprofit nose ti stranci. Nema ni naročitih investicija. Ako ih ima, to nisu investicije sa strane, iz njihovih zemalja, to su investicije koje su dobijene i te pare su iz interne proizvodnje, tamo gde su radili, izvučene iz naše zemlje. Prema tome, postoji niz mogućnosti kada govorimo o ovom fondu da dođe do stabilizacije. Stabilizacija jeste novo zapošljavanje, stabilizacija može da znači i malo veće doprinose. To jeste činjenica. Na kraju, pošto više neću da se javljam po ovom zakonu i po amandmanima, želim još jednom da podvučem da mi i dalje insistiramo da se usvoje svi naši amandmani, naročito očekujemo podršku kada je reč o načinu usklađivanja penzija, da penzije moraju da budu 60% najmanje od prosečne plate. To je dobar amandman i to je po mom mišljenju i dalje bolje rešenje nego švajcarska formula, jer švajcarska formula je za dve i po godine dovela do toga da prosečna penzija sa 90% dođe na 63%. Bilo bi još gore. Insistiramo da se starosna granica pomeri do 2008. godine i do 2011. godine, a šta će biti 2008, šta će biti 2011. godine, o tome će svakako odlučivati neka nova vlada, neka nova skupština, ali je vrlo važno da u ovom trenutku ove naše amandmane prihvate svi poslanici u Skupštini. Mi to očekujemo.
Da li se još neko javlja za reč? (Ne.) Na član 74. amandman je podneo narodni poslanik Paja Momčilov. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Paja Momčilov.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo bih na početku podsetio predsedavajućeg gospodina Anđelkovića da se prekjuče dogodio mali incident prilikom mog izlaganja o zakonu u načelu. U vremenskom periodu od jednog minuta stalno je bilo uključeno zvono. Predsedavajući je rekao da je to nesvesno učinio, da nije namerno. Ja sam to prihvatio. Kada sam malo više razmislio, ako nije svesno onda je refleksno. Pošto sam lekar onda sam išao malo dalje, dozvolio sam sebi – koji je refleks, uslovni u svakom slučaju ili politički?
Gospodine Momčilov, kada već pitate moram da vam odgovorim. Da bi bilo refleksno ili slučajno morao bih rukom, svesno ili nesvesno. Pošto je očito pravljena za manje ljude, a ja sam viši, onda sam nogom pritisnuo, tačnije rečeno kolenom.
Ako je to već politički refleks razmišljao sam da nije ni čudno, šta bi bio podsticaj primarni da se ima na takvom mestu takav refleks. Bio bi sigurno podsticaj ako neko počne da kritikuje nesuvislo Vladu, odmah noga krene dole i to je jedan automatizam kasnije. Uslovni refleks zahteva dodatni. Šta je taj dodatni? To je radikal. Ako ne kritikuješ, noga ide dole. Meni se dogodilo i pošto je minut vremena trajalo pritiskanje, morao sam da napustim govornicu misleći da sam istrošio svoje vreme, a nije red da kršim Poslovnik. Međutim, imao sam još deset minuta da govorim. Molim vas, gospodine Anđelkoviću, da se ne dogodi ista situacija, uplašio sam se da taj refleks ne proradi i večeras, pa da mogu na miru da izložim ono što hoću.
Vratiću vam vreme, dva minuta ste dobili nagradu, a i ovih osam ću da vam nadoknadim prvom prilikom kada hoćete, da ne bi ispalo da ste oštećeni zbog mog refleksa. Nemam nameru da vas oštetim nijednu sekundu.
Ja to nisam ni rekao. Pokušao samo da dam jedno racionalno objašnjenje kada zvono zvoni minut. U ime Srpske radikalne stranke podneo sam amandman na član 74. i, u skladu sa ovim dosadašnjim što je izlagano više puta, smatramo da treba brisati ovaj član zbog toga što on kaže da izuzetno od odredbe člana 9. ovog zakona, pravo na porodičnu penziju roditelj stiče kada navrši, pa onda ide ono kaskadno povećanje cenzusa godina, koje je već prisutno i u ostalim kategorijama koje su tretirane od člana 71. pa nadalje. Pošto je gospodin ministar ovde bio, opet nas je napustio, bio sam vrlo iznenađen kada je rekao - vi kritikujete, a ne dajete rešenja. Mi smo davali, ali njega nije bilo. Zašto nije saslušao? Gospodin Krasić je u više navrata rekao šta mi srpski radikali smatramo da je dobro rešenje. Prvo, ono što želim da zamerim ministru, a vi ćete mu preneti, zašto se on kiti tuđim perjem. To je čovek koji taj zakon nije pisao. On i vi ne opovrgavate to. Ponovo vam citiram Predraga Kovačevića na okruglom stolu - Reforma penzijskog sistema u Srbiji "Do penzije tri stubića", u novembru prošle godine. Kaže gospodin Kovačević iz Ministarstva finansija - zakon je radio tim stručnjaka iz Ministarstva finansija, Narodne banke, "Bering pointa", kolege iz Hrvatske. Nema Ministarstva rada. U načelnoj raspravi sam vam rekao: oktobra meseca u Cavtatu u Hrvatskoj referat - Penziona reforma u Srbiji, a konferencija se zove - Druga internacionalna konferencija, penzijski fond, tržište kapitala i finansijsko okruženje. Ko je referent? Nijedan Srbin nije učesnik, nijedan iz Srbije. Referiše gospođa Roza Čijape. Imam čitavo izlaganje, mogu vam dati u slajdovima, gde su data rešenja koja ovaj zakon obuhvata. Prema tome, ta priča da neki stranci, recimo MMF je brižniji od nas samih, pametniji i zna bolje, dođe u našu kuću, šta je naš interes da prihvatimo, kao da smo maloletni, neću da kažem maloumni, jer to nismo, i mi treba u to da poverujemo da je nečiji stranački interes važniji od našeg domaćeg interesa, mislim da to apsolutno ne stoji i to je ono što je problem. Nije istina da je motiv da nama bude bolje. Ne, to je omča i zavrtanje ruke od strane MMF-a da se mora do kraja ove godine ovo ispuniti u okviru restrukturiranja javnog sektora i obećanja koja su ranije data, kao što je nasilno usvajanje zakona o prestanku važenja zakona o NIS-u ista priča i to je istina. Nemojte da lažete ovde nas narodne poslanike i javnost. Vi to morate da biste dobili nastavak aranžmana, da bi to dobro dočekali 2006. godine, kada stiže milijardu i šeststo miliona za otplatu. To je to dobro koje nas čeka. Kažite to ljudima. Gospodin ministar je čitav niz lažnih podataka, neistinitih i poluistinitih izneo ovde. Pričao nam je kako je to u svetu, kako je ovako i onako. Kaže u jednom intervjuu, i to je na sajtu Vlade, Vlada je to okačila kao vrlo bitno, stoji njegova izjava - u većini zemalja sveta odavno se radi duže, pa je vreme da se i kod nas ta granica pomeri. Onda kaže dalje – u Srbiji na penzije odlazi 14% društvenog proizvoda, dok je u proseku u zemljama OECD-a 8,1. Znači radi se duže, pa je vreme da se kod nas pomeri. Pitam ga, zašto ne kaže koliko se radi u Italiji? Da li tamo muškarci sa 58 godina, žene sa 56 idu u penziju? Da li je zemlja Italija neka leva zemlja u koju ne treba gledati? Pitam ga kako je to u Danskoj? Da li se tamo ide sa 60 i 62 godine u penziju? Neću da ga pitam za neke druge zemlje. Isto je bila priča koji je odnos između penzije i plate. Pitam vas da li je u Francuskoj od 60 do 100% od bruto ličnog dohotka penzija? Da li je možda u Nemačkoj 72% od bruto ličnog dohotka penzija, ili to nije tačno? Da li je u Sloveniji 75% od bruto ličnog dohotka ta penzija? Naravno, ne govorim napamet. Ovde su podaci. Ima raznih podataka. Ovo je jedna dinamična oblast, uvode se reforme, menja se situacija iz dana u dan. Ali, ovo je suština. Nemačka neće čak da menja svoj sistem iz temelja, neće da ide u reformu, ona samo pokušava da popravi svoj sistem. Rečeno je – mi mnogo izdvajamo za ovaj penzioni fond od plata, 22% od našeg dohotka ide za taj penzioni fond. Gledajte u Mađarskoj: 22 plus 6. Oni imaju tri stuba. Znači, ne prvi i treći, kao što mi uvodimo dobrovoljni, oni imaju i obavezni. Kada uzmete 20 - 26, koliko vam je to procenata? Da vam ne čitam u Poljskoj te brojke, još su veće. To je već blizu onome što je Toma Bušetić govorio, kada su socijalisti imali. Slovenija izdvaja 24,35% od ličnog dohotka za svoje penzione fondove. Što to ne kažete? Ima i onih koji izdvajaju daleko manje, to je istina. Ali, dajte celinu, holistički gledajte na stvar. Nemojte otrgnuti nešto što vam govori. Znači, situacija je šarena. To je realnost Evrope. Evropa ne nalaže nikome kakvu zakonsku regulativu će usvojiti. Ona samo ima direktive koje moraju biti ispoštovane. Evropu interesuje slobodan protok ljudi, robe i novca. To su direktive koje Evropa nalaže, sve ostalo vi pričajte nekome drugom da to od nas Evropa traži. Da budem potpuno jasan, da odgovorite vašem gospodinu ministru i prenesete, SRS u svom programu, koji je pisan davnih godina, ima sva tri stuba. Mi smatramo da se dobar penzioni sistem mora oslanjati na sva tri stuba: i na ovaj primarni, koji je do sada bio kod nas, da treba postupno uvoditi i ovaj sekundarni, što će reći - obavezni, ali koji će biti privatizovan, koji će ići na tržište gde će se kapitalisati sa sredstvima čoveka kome se zna ime i prezime, uz sve rizike koje tržište nosi. Smatramo da i onome ima mesta, ali sve treba postupno i polako uvoditi. Danas nema opravdanja da se ide na treći stub. Zašto? Kakva je realnost u zemlji Srbiji, to smo pričali. Imamo 1.500.000 penzionera. Koliko imamo nezaposlenih - brojka je od 800 do milion. Koliko je u sivoj ekonomiji građana? Prosečni lični dohodak je, vi kažete, 200 evra, neko kaže 180; zvanična Evropa kaže da je kod nas 180 evra prosečni lični dohodak. Možda greše, niste im tačno rekli. A prosečna penzija 138 evra. Najbitniji je ovaj momenat - da 90% naših penzionera danas imaju penziju manju od 180 evra. Vi sada hoćete većinu njih da stavite u izuzetno težak položaj ovom reformom, kako ste vi zamislili. Rekao sam da sada počinjem da pričam šta SRS predlaže. Apsolutno ne da se teret tranzicije prevali na najvulnerabilniju kategoriju našeg stanovništva, a to su naši penzioneri. Postoje još dve kategorije koje su isto vulnerabilne, a možda i vulnerabilnije, to su deca i invalidi. Samo što decu niste još napali sa ovakvim propisima nakaradnim, penzioneri, invalidi i te kako trpe posledice jedne nehumane vladavine. Ona vaša ideja da se smanji 14,3 izdvajanje iz budžeta, pa će onda da bruto društveni proizvod poraste, da onda te pare idu u investicije. Vi kažete da je to uslov. Mi kažemo - ne. Zaposlite ovih milion nezaposlenih, izvucite ove iz sive ekonomije da počnu da rade, pa ćete onda imati poboljšan odnos, neće biti 1:1 kao što kažete, mada je on malo nešto veći 1,2, pa ćete moći taj fond, taj prvi stub da ojačate, taj stub solidarnosti koji je i do sada bio. Ali, vi kažete - nema para. A gde je onih četiri do šest milijardi koje ste 2000. godine ovde zagovarali i pričaste - tek što nisu prispele, ili su došle, pa su otišle. U šta idu ovi krediti, čija otplata stiže dogodine i iznosiće 1,6 milijardi dolara ili evra, ne znam tačno. U šta je to otišlo? Pitam vas, zašto, kada govorite o svemu tome, ne kažete pravu istinu ljudima zbog čega nema investicija u ovoj zemlji? U svim dokumentima OEBS-a, kao i drugih organizacija, a priznajem, ne znam te internacionalne organizacije, to vi daleko bolje znate, te skraćenice i te silne međunarodne organizacije, svuda se kaže da je centralni problem našeg društva korupcija. Drugi problem je nepoštovanje zakonitosti, što proističe da je ovde nesigurno investirati. Kako ste vi pare mogli dobiti? Naravno, privatizacijom. Šta radite sa privatizacijom - prošla vlada, sadašnja, iz afere u aferu? "Danone", da ne nabrajam, gomila afera. Gledajte ovo sa rasprodajom vojske, pukla tikva oko plena, treba rasprodavati zgrade, treba rasprodavati imovinu vojske. Ne može bez skandala. Lopovluk do lopovluka. Gde god zagrebeš, svuda vidiš korupciju i ono što ne valja. Zbog toga nema investicija. To kažite. Nemate snage ili nemate volje, želje da one nosioce te korupcije, na koje ukazuje i štampa, vi je često zovete "žuta" zbog toga... Vi ste skloni da i štampu izvedete na sud, realni sud, zbog izražavanja slobodnog mišljenja, a nećete da se uhvatite u pravi problem, koji bi bio neko razrešenje, a to je borba protiv korupcije. To će moći da uradi samo neko drugi. Gospodin ministar je rekao kako mi ovde lijemo suze. Pa šta? Hajde i da lijemo, i to je za ljude. Za mene je veći problem da li iskreno ili neiskreno? Da li smo fariseji, kao vi, nosite papire koje su vam drugi pisali i ovde čitate. U novinama je mnogo bolje obrazloženje ovih zakona, nego što smo čuli od resornih ministara. Potcenjujete i nas narodne poslanike i građane naše zemlje. Tačno vam je sve izračunato šta će ovaj zakon doneti. Kolega Smiljanić je čitao studiju gospodina Nenadića, koja je u dnevniku od 29. avgusta, u jednom članku detaljno analizirana i predstavljena. Rekao je: "Ako ostanu sadašnji uslovi, švajcarski sistem, ako bude istina da bude 2011. godine prosečni lični dohodak 500 evra, maksimalna penzija biće 200 evra, a ako ne ostane neće". Meni nije jedno jasno: gospoda socijalisti kažu, naši bivši koalicioni partneri, da će oni popraviti jednim amandmanom ovaj zakon, da će tražiti da bude prosečno 60% od ličnog dohotka. Ja ne razumem mehanizam. Ako vi uspostavite mehanizam da penzija ostane 60% od bruto ličnog dohotka, onda pada zakon. Nemoguće je da zakon, sa ovim mehanizmima koje je predvideo, obezbedi ovaj nivo penzija. To je nemoguće. Šta će biti? Podvala, već je osećam u vazduhu, vuk sit i ovce na broju. Tako može jedino ovaj parlament da izglasa ovaj zakon. Podvala je smišljena. Podvala se valja i zato vi imate ovakve odgovore - zakukuljene, zamumuljene, od strane ministra, da niko ništa ne razume, i to će se najverovatnije i dogoditi. Hoću da kažem na kraju samo ovo. Ova vlada je pokazala svoje pravo lice. Ovaj parlament će pokazati svoje moralno lice. Mi sa dobrim platama, koje su 100 hiljada i više, nemamo moralno pravo da oduzimamo sirotinji i ono malo što ima. Možemo mi to uraditi, ali velika ljaga će ostati i velika sramota na nama, jer udaramo na penzionere. A ko su penzioneri? Naše komšije, naši rođaci. To su ljudi koji su čitav svoj radni vek pošteno izdvajali i ne možemo njima uzimati. Oni su odradili svoje. Oni su svoju obavezu ispunili. Ne možeš uzimati od onoga ko je već uradio sve što je mogao za dobrobit neke ondašnje penzionerske generacije. Ako to uradiš, to je drsko i to je lopovluk. To je krađa, u najmanju ruku. Ti ljudi su izdržali deset godina sankcija, bombardovanje, žive skoro deset godina kraće nego njihovo okruženje, i to su ljudi koji su daleko bolesniji nego u okruženju; ne može ovde maksimum godina za penziju biti kao u razvijenim zemljama koje žive u blagostanju i gde nema rata. To su, na kraju krajeva, kažite vi da ja demagoški govorim, oni naši roditelji, bake i deke koji od te crkavice i za nas izdvajaju i za naše unuke, pored svoje penzije. E, na te ste udarili. Sram vas bilo ako izglasate ovakav zakon. Srpska radikalna stranka to nikada neće uraditi.
Zahvaljujem se gospodinu Momčilovu. Dva minuta sam vam dao na početku, dva minuta posle 15, tako da vam dugujem još šest minuta. Nadoknadiću vam to, nemojte da se sekirate za zvono koje je bilo iz tehničkih razloga. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Nastavljamo dalje. Na član 74. amandman su zajedno podneli narodni poslanici Toma Bušetić, Hranislav Perić i Milisav Petronijević. Predstavnik predlagača i Odbor za boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 75. amandman je podneo narodni poslanik Miloljub Albijanić. Predstavnik predlagača i Odbor za boračka i socijalna pitanja prihvatili su ovaj amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Narodni poslanik Slobodan Adžić na sednici Odbora za rad, boračka i socijalna pitanja povukao je amandman na član 75. Na član 75. amandman su, u istovetnom tekstu, podneli narodni poslanik Milorad Mirčić i narodni poslanici Meho Omerović i Ljiljana Nestorović. Predstavnik predlagača i Odbor za boračka i socijalna pitanja nisu prihvatili ovaj amandman, Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Momir Marković. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman na član 75. je podneo narodni poslanik Milorad Mirčić. To što su u istom tekstu još neki poslanici podneli amandmane, to je njihov problem, a ne narodnog poslanika Milorada Mirčića. Pretpostavljam da nisu prepisivali njegov amandman. Narodni poslanik Milorad Mirčić traži svojim amandmanom, koji je podneo u ime SRS, da se član 75. briše. Da bi i građanima Srbije bilo jasno, mada je građanima Srbije koji su pratili ovaj prenos, a i narodnim poslanicima sve jasno što je vezano za ovaj zakon, ali da bi bilo do kraja jasno pročitaću i ovaj član 75. "Izuzetno od odredbe člana 22. ovog zakona", a član 22, dame i gospodo narodni poslanici, odnosi se na usklađivanje rasta penzija jednom godišnje, odnosno pošto je usvojen amandman poslanika Albijanića, onda će to biti dva puta godišnje, kako reče ministar. Kako će se usklađivanje još vršiti, odnosno kako se izbegava usklađivanje penzija sa rastom troškova i sa rastom zarada? Kaže ovako: "1) od 1. aprila 2006. godine, sa kretanjem troškova života i prosečne zarade zaposlenih na teritoriji Republike u prethodnih šest meseci, u procentu koji predstavlja zbir 62,5% procenta rasta, odnosno pada troškova života i 37,5% procenta rasta, odnosno pada zarada". Dakle, pored ova dva usklađivanja, mi smo tražili da sva četiri usklađivanja tokom godine ostanu. Ovde će se usklađivati penzije ukoliko, recimo, rast troškova života pređe 62,5 posto, i ukoliko eventualno zarade pređu 37,5 posto; za rast troškova života, kakvu ekonomsku politiku vodite, sigurno će preći, ali za rast plata nisam baš najsigurniji. Od 1. aprila 2007. godine procenat 75, odnosno 75:25; od 1. aprila 2008. godine 87,5:12,5 itd, itd. Dame i gospodo narodni poslanici, član 75. treba brisati iz zakona. Treba usvojiti amandman narodnog poslanika Milorada Mirčića i član 75. brisati i usvojiti sve amandmane Srpske radikalne stranke i tako ostaviti i ona četiri usklađivanja tokom godine. To što vi, gospodo, eventualno kukate da ne možete da obezbedite sredstva, pa vrlo je jednostavan izlaz iz toga – podnesite ostavku, raspišite izbore, pa neka građani izaberu one koji su sposobni da obezbede i proizvodnju, i penzije, i plate, i standard i sve ostalo.
Zahvaljujem se gospodinu Markoviću. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? Narodni poslanik Zoran Krasić.
Sa gledišta ove odredbe kako glasi član 75, na koji smo mi podneli amandman, to je jedna stvar, i onda ovaj naš amandman kojim tražimo brisanje tog člana 75, zbog razloga koje navodimo već danima, gubi svaki smisao ako se ima u vidu da je opet na delu jedna sitna podvala, da je Vlada prihvatila amandman na član 75, koji je podneo narodni poslanik Miloljub Albijanić. To je amandman koji prati takođe amandman na član 22, koji je Vlada usvojila, gde je odlučeno da se usklađivanje penzija vrši dva puta godišnje. To je prolećno i jesenje usklađivanje, 1. aprila i 1. oktobra. E, sad, u ovim prelaznim i završnim odredbama, genijalci su se dosetili kako će da se uradi u 2006, 2007. i 2008. godini. Zašto? Zato što se u te tri godine vrši i ono drugo usaglašavanje zakona sa onim delom gde su promenjeni uslovi za sticanje prava na penziju u pogledu godina starosti. Svi ovi problemi koje Vlada pokušava u prelaznim i završnim odredbama da nam nametne rešeni su ukoliko se usvoje amandmani Srpske radikalne stranke na članove 4, 6, 7, 8. i 22. Znači, svi problemi su rešeni i zbog toga, naravno, treba usvojiti ove amandmane koje smo podneli na članove 70, 71, 72, 73, 74. i 75. Predloga zakona. Jer, gubi se i potreba za prelaznim i završnim odredbama i za ovim masakriranjem i razvlačenjem na tri godine ovih prilagođavanja prava, nažalost, prilagođavanja prava sa uslovima koje postavlja zakon. Ono što se verovatno koristi prilikom promovisanja jednog ovakvog stvarno nebuloznog Predloga zakona ključna su dva argumenta. Prvi je navodno neki zahtev MMF-a, odnosno ultimatum, ne sme ništa da se promeni, ni za zarez. Drugi argument koji se koristi je što nema dovoljno sredstava u Fondu PIO. Ovi argumenti padaju u vodu. Zašto? Imate pozitivnu studiju, pa sada 5. oktobra na godišnjicu krećete sa ovim drugim pregovaranjima, pa tu je i nekoliko tranši koje su odobrene od strane MMF-a i čitavog sistema Svetske banke i pogotovo evropskih investicionih banaka i fondova. Kada se sve sabere, to je poprilično veliki iznos. Dalje, da vas podsetim, zaboravili ste na obećanje vašeg ministra Parivodića da od 1. septembra kreću strahovite investicije u Srbiji. Zaboravili ste da je 2005. godina zapošljavanja i uvoza radne snage. Zaboravljate 6,5 milijardi koje vas odavno čekaju na granici. Zaboravljate da je otpisan dug Londonskom i Pariskom klubu, čini mi se 66%, možda malo više. Zaboravljate da se 4,5 milijardi nalazi na Kipru. Zaboravljate da je izvršena uspešna privatizacija i da je nekoliko milijardi evra svake godine došlo. Sve to zaboravljate, ali ne zaboravljate da postoji manjak prihoda u Fondu PIO. Svako ko je penzioner, ko očekuje da dobije tu penziju može slobodno da vam postavi pitanje - gde su te pare, jer ste vi promovisali taj ugovor između birača i političkih stranaka, kako reče Mićunović, mada u teoriji to ne postoji, odnosno nekada je postojala i odavno je napuštena ta teorija društvenog ugovora, ali nema veze, njemu je dozvoljeno da greši, njemu je sve dozvoljeno. Kada se tu raščeprka, kada se postavljaju pitanja, vidite i sami da nema odgovora i s pravom penzioneri kažu – naša sredstva postoje, samo neka to Vlada iznese u javnost, na svetlost dana da se to vidi. Borka Vučić je rekla da nije tačno da je bilo kriminala, nije tačno da postoje sredstva. Sredstva postoje, vratite te pare. Velimir Ilić je išao, Batić je išao, našli su pare. Mlađan Dinkić je išao i prvi put je našao pare, drugi put je išao i ništa nije rekao. Znači, matematika je vrlo prosta. Evo, na bazi ovoga što je poznato svim građanima Srbije ja sam usaglasio prihodnu i rashodnu stranu budžeta. Čak je Dinkić išao i dalje i rekao – imamo suficit, ne znamo šta ćemo sa parama. Da vas podsetim, kada smo usvajali budžet i rebalans budžeta da je gospodin Dinkić rekao da se od privatizacije nešto preko dve milijarde odvaja za isplatu penzija. Sećate se toga, a ako se ne sećate uzmite stenogram pa pročitajte šta je sve obećano. Tako je to rečeno. Naravno, to nije ušlo u priču o javnom dugu, i prerastanju duga u javni dug. Javni dug je sada sasvim nešto novo što je izmišljeno. Znači, prihodi postoje, evidentirani su. Verovatno su u Narodnoj banci Srbije i ona drži te pare, ko zna gde drži te depozite. Odgovor na to pitanje čekamo već godinu i po dana, ne možemo da ga dobijemo, od Jelašića ne može da se dobije odgovor gde se drže devizne rezerve, kakva je struktura deviznih rezervi. Nema odgovora na to pitanje. Dalje, očigledno tendencija ekonomskog razvoja, pošto smo, skoro ste nam to čitali, lideri na Balkanu, a to se uklapa sa onom vašom parolom - Srbija na prvom mestu, Srbija lider na Balkanu itd... Kako to lider na Balkanu, a ovamo nema ni za ove minimalne penzije? Morate negde da kažete – ovde govorimo istinu, a ovde se malo reklamiramo, pa malo i preterujemo. Znači, prihodna i rashodna strana koja se odnosi na javnu potrošnju u ovom delu penzijsko-invalidskog osiguranja je usaglašena. Zašto onda mrzite penzionere? Zato što nisu glasali za vas? To nije razlog da nekoga mrzite. Zašto donosite ovakav zakon koji će prvo verovatno jednu trećinu od ovde prisutnih narodnih poslanika da pogodi, ako ne za godinu dana, onda za dve, tri ili četiri godine. Ja postavljam nekim poslanicima pitanje – isteći će vam mandat, znate i sami koji su problemi da se poslanik zaposli u nekoj firmi, da ima tu poslanika koji imaju skoro 60 godina i gde će kada izgube radni odnos, imaju neki staž ali ne mogu da ispune uslove za starosnu penziju, da li ste razmišljali o sebi kada ste podržavali ovakav koncept zakona? Naravno da niste razmišljali o sebi jer smatrate da ste tu od Boga dati, razmislite malo i o tome. Dalje, kako da se poveća prihod naših obaveznih fondova? Vrlo jednostavno, da se poveća broj zaposlenih. Šta je Vlada uradila da se poveća broj zaposlenih? Dala je socijalne programe kao alternativu ili kao neku vrstu eutanazije - damo socijalni program, vi iz Telekoma ko hoće da ide, zavisno od godina staža, možete i po 20 ili 30.000 evra da uzmete. Imamo situaciju i sa državnom administracijom sličnu, sećate se Šutanovca; rasturila se Savezna vlada, Šutanovac "maznuo" 24 plate, zaposlio se. Dinkićeva žena, isto i ona radi opet u nekom ministarstvu, iako je uzela otpremninu. Da li su ovi penzioneri u sličnoj mogućnosti? Da li je neko u mogućnosti, ko ima 48 ili 58 i toliko godina staža, da se snađe kao i ovi ljudi? Nije u mogućnosti. Kako usaglasiti potrošnju iz penzionog fonda? Vrlo jednostavno. Vi ste prihvatili sistem obračunskih bodova; da ste prešli na sistem nekih razreda, pa da podelite pri korišćenju prava pet ili šest graničnih iznosa, neka bude koeficijent 1, 2, 3 ili 4, pa 1 neka bude 10.000, 2 neka bude 15.000, 3 neka bude 20.000 i uravnotežili ste socijalni položaj penzionera. Ovako ste zadržali preslikavanje nepravde iz radnog odnosa, a u međuvremenu se promenio pravni pojam radnog odnosa. O tome niste razmišljali, ne želite. Kažete – nas je stegao MMF. Zašto vas nije MMF stegao za devizne rezerve? Nije, jer se tamo čuvaju tuđe pare, pare kojima se obezbeđuje neka sigurnost, veštačka sigurnost, čuva kurs, obezvređuje sve ovde kod nas, gubi se stimulacija da se radi. Zašto bi neko ko ima neke pare ulagao u privredu, kada sa tim parama može na finansijskom tržištu da ostvari, po osnovu kamata, veći prihod nego da je organizovao proizvodnju i da radi i da preuzima rizik zaposlenih i da ga neko pritiska, juri, reketira u vidu bilo koje od ovih inspekcijskih službi. Da li je neko izgubio motiv da radi, a ovde je sve uništeno za taj ekonomski motiv - afera "Erikson", afera šećer, afera Janjušević-Kolesar, da ne ređam, znate i sami koliko ima tih afera. Pitanje je čije su ove cementare. Za ovu u Popovcu kažu da nije strana, nego naša. Znate i sami, ovi koji se javljaju na tenderima, tamo u Amsterdamu na nekom skladištu, registrovan, a ko zna ko je i vi pričate o nekim mukama. Imali smo "Sablju", 13.000 uhapšenih, nešto će da se raščisti - nema ništa. Vidite da se sada jure i sudije i opet se ne rešava. Zašto se ne rešava? Zato što nema strateškog pogleda niti na pojedine separate u smislu oblasti društvenog života, niti generalno ne postoji politički konsenzus. Nama se dešava da sada ovaj zakon kritikuju oni koji su pre dve godine zdušno glasali za ovaj zakon i hvalili kao nešto od boga dato, što je neminovno i što je od boga dato za naše penzionere. To se sve kod nas dešava. Nema sistema i onaj ko misli da sa ove govornice može da profitira kod penzionera sa nekom pričom koja je draga penzionerima grdno greši. Na pitanju penzionera niko ne profitira, a sve stranke gube.
Hvala, gospodine Krasiću. Da li još neko želi reč o ovom amandmanu? (Ne.) Narodni poslanici Slobodan Adžić i Miloljub Albijanić podneli su, u istovetnom tekstu, amandman kojim predlažu da se posle člana 75. doda novi član 75a. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Na osnovu člana 140. stav 5. Poslovnika, Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja podneo je amandman kojim predlaže da se posle člana 75. i člana 75a doda novi član 75b. Predstavnik predlagača nije prihvatio amandman. Da li neko želi reč? (Ne.) Na član 79. amandman je podneo narodni poslanik Zoran Anđelković. Predstavnik predlagača i Odbor za rad, boračka i socijalna pitanja su prihvatili amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je ovaj amandman pravno moguć, pa konstatujem da je ovaj amandman postao sastavni deo Predloga zakona. Pošto smo završili pretres Predloga zakona u pojedinostima, da li predstavnik predlagača Slobodan Lalović želi reč? (Ne.) Zaključujem pretres Predloga zakona u pojedinostima. Pošto smo obavili pretres Predloga zakona u načelu i u pojedinostima, Narodna skupština će u danu za glasanje odlučivati o Predlogu zakona u načelu, pojedinostima i u celini. Zahvaljujem vam se. Vidimo se sutra u 10,00 časova.