Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Četvrte sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2007. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje120 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 95 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni sednici da prisustvuju narodni poslanici koji se nalaze u Briselu. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O PREDSEDNIKU REPUBLIKE (pojedinosti) S obzirom na to da Vlada još uvek nije poslala mišljenje o amandmanima, pre početka rasprave po amandmanima, pitam narodne poslanike da li neko želi reč po članovima 225. i 226. Izvolite, reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta.
Hvala. Ne po članu 225. i 226, nego po obavezi Vlade Republike Srbije da nam dostavi mišljenje o amandmanima koji su podneti, s obzirom na to da se radi o vrlo važnim i značajnim zakonima. Pošto je podneto preko 100 amandmana na ova dva predloga zakona, mislim da nemamo uslove da nastavimo rad dok ne dobijemo mišljenje Vlade, bez obzira na prisustvo ministra ovde. Očekujem da ćemo, i bez obzira na mišljenje Vlade, s ministrom uspeti da uspostavimo određeni kontakt i da će prihvatiti neke amandmane koje možda Vlada ne prihvati. Predlažem, gospodine predsedniče, da shodno vašim ovlašćenjima iz Poslovnika, obezbedite mišljenje Vlade Republike Srbije, a do tada da napravite pauzu jer nemamo uslove za rad.
Zahvaljujem. To sam i hteo da uradim. U potpunosti se slažem s vama, gospođo Radeta. Dajem pauzu od 30 minuta, dok Vlada ne pošalje mišljenje o amandmanima na ove zakone. Hvala. [[Posle pauze – 11.00]] Dame i gospodo narodni poslanici, mišljenje Vlade je stiglo. Trebaće nam još malo vremena da se umnoži i podeli poslanicima. Izvinjavam se, počećemo za 15-20 minuta. Hvala. Samo da obavestim Narodnu skupštinu da su danas sa nama, na galeriji, učenici srednje škole iz Lapljeg Sela, sa Kosova i Metohije, koji su došli da vide kako Parlament funkcioniše. Molim vas da ih pozdravite. [[Aplauz]]
Dame i gospodo poslanici, najpre želim da pozdravim naše mlade goste sa Kosova i Metohije. Žao mi je što su čekali početak rada ovog parlamenta. Nismo mi, znate, uvek ovako neozbiljni, jedino kad zavisimo od Vlade Republike Srbije. Onda nam je ovako, a nažalost, ni vama s Vladom nije mnogo bolje. Danas je trebalo da počnemo rad u 10.00 časova, ali još uvek nismo. Moram da vas obavestim, gospodine predsedniče, da narodni poslanici još uvek nisu dobili mišljenje Vlade Republike Srbije. Vi ste meni dali svoj primerak, hvala. Ostali poslanici, bojim se, neće biti u stanju da prate rad. Ali, krenućemo. Dakle, amandman na član 1. podnela je narodni poslanik Jorgovanka Tabaković i predložila da se član 1. Predloga zakona o predsedniku Republike briše, a član 1. kaže: ''Predsednik Republike izražava državno jedinstvo Republike Srbije''. Ovo je, zapravo, član 111.UstavaRepublikeSrbije.Stav SRS-a je − zapravo to nije samo stav SRS-a, nego je to nešto što je opštepoznato − da je Ustav najviši pravni akt svake države i svi zakoni treba i moraju da budu u skladu sa Ustavom. Ali, zakoni služe da se ustavne odredbe razrade, da se konkretizuju, jer ne može u Ustavu da bude sadržano sve ono što treba da se reguliše kroz zakonske propise i da obuhvati sve oblasti društva i života. Ovo nije jedini član gde ste vi bukvalno prepisali Ustav Republike Srbije. Mi smo zato i podnosili amandmane, da bismo, pre svega, skrenuli pažnju na neozbiljnost Vlade Republike Srbije kod predlaganja ovih zakona. Podsećam vas da je Vlada Republike Srbije već odavno imala obavezu, prema Ustavu i Ustavnom zakonu o sprovođenju Ustava, da predloži ove zakone o kojima mi danas raspravljamo i one preostale, koji su predviđeni za narednu sednicu, a koje smo takođe dobili tek pre nekoliko dana. Očigledno je Vlada Republike Srbije vrlo neozbiljno pristupila izradi ovih predloga zakona. Da bismo imali veći broj članova i da bi im zakon, kao, izgledao ozbiljniji, samo su u velikom broju prepisivali članove Ustava. To je neprihvatljivo za poslaničku grupu SRS, a pogotovo kada Vlada kaže zašto ne prihvata amandman. Kaže: "Celovito uređenje institucije predsednika Republike nalaže da zakon o predsedniku Republike sadrži i kratke odredbe o načinu na koji se predsednik Republike bira, kao i o vrsti opšteg pravnog akta kojim se uređuju izbori za predsednika Republike (to je zakon)". Zaista ne razumem šta je Vlada ovde htela da nam objasni, šta je htela da kaže, jer u članu 1. piše da predsednik Republike izražava državno jedinstvo Republike Srbije. Kakve to ima veze sa ovim obrazloženjem o kojem vi govorite, o načinu izbora predsednika, o vrsti opšteg akta kojim se uređuju izbori za predsednika itd.? Dakle, Vlada nas nije udostojila, gospodine ministre, ozbiljnog odgovora. Vi ne slušate narodne poslanike, a ja sad baš ne bih da ponavljam šta sam rekla, pročitajte stenogram. Razmislite i, u ime Vlade, prihvatite ovaj amandman. Nemojte da nam zakon bude prepisani Ustav. Zakon je, gospodine ministre, nešto što treba da uokvirite u Ustav. Vi – kao predlog, a mi, narodni poslanici, konačno – kao zakon, i da razradite odredbe Ustava. Da gledate da vam zakon bude u skladu sa Ustavom jer još uvek nemamo Ustavni sud. Ovaj koji dobijemo, biće partijski pa neće vredeti obraćati se tom sudu. Dakle, gospodine ministre, pratite narodne poslanike. Predlažem da prihvatite amandman gospođe Jorgovanke Tabaković na član 1. Predloga zakona.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč po amandmanu? Prvo ćemo da završimo po članovima 225. i 226, pa ćemo potom da radimo po amandmanima. Po Poslovniku se javio narodni poslanik Zvonimir Stević, potom narodni poslanik Vladan Batić.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedavajući, gospodine ministre, želim da iskoristim priliku da pozdravim učenike prvog i drugog razreda ekonomske škole iz mog kraja, direktoricu Malinku Mitrović i saradnike. Škola je izmeštena iz Prištine i sada vrši funkciju u Lapljem Selu. Dobro je to što su ovi učenici, profesori, ostali učenici na Kosovu i Metohiji i njihovi roditelji dali doprinos da se održi obrazovanje u sastavu sistema Srbije i da očuvamo Kosovo i Metohiju u ovom periodu. Nije dobro to što se na prostoru Kosova i Metohije stvari komplikuju, unosi zabuna i konfuzija. Naime, jutros sam dobio informacije da se od 1. decembra na prostoru Kosova i Metohije uvodi nekakva radna obaveza i da će osnovne i srednje škole od 5. decembra da prekinu nastavu. O kakvoj se radnoj obavezi radi ako je stanje redovno? Gospodine predsedniče Skupštine, imate ustavnu obavezu i nadležnost da to tražite i pitam vas: kada će Skupština da raspravlja o izveštaju Pregovaračkog tima? O kakvim se akcionim planovima ministarstava radi? Čitao sam u novinama da će Ministarstvo zdravlja vršiti uplatu kao i do sada. Ministarstvo rada će vršiti isplatu socijale kao i do sada. Kakvi su to akcioni planovi? Šta država smera – Vlada, ministarstva i najviši organi ove države? Ako dođe do bilo kakvog unilateralnog priznanja statusa, onaj ko proglasi nezavisnost postaje suveren na delu teritorije i menja se sistem. Kako ćemo u tom sistemu mi da funkcionišemo i kako će preostali narod na prostoru Kosova i Metohije da živi, da radi i da opstane? Tražim informaciju od Ministarstva rada: o kakvoj se to meri, naredbi, uredbi radi – da se uvede privremeni obavezni rad? Tražim informacije i obaveštenje u toku dana od nadležnog ministarstva. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Steviću. Reč ima narodni poslanik Vladan Batić. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, takođe želim, u ime Demohrišćanske stranke Srbije i u ime poslaničke grupe LDP, da pozdravim đake sa Kosova. Da je sreće, danas bi, i u danima iza nas i narednih dana, na dnevnom redu bila rasprava o sudbini i budućnosti Kosova i Metohije. Ali, pošto ovde caruje neodgovornost, o tome se ovde ne raspravlja. Raspravlja se u parlamentima drugih zemalja. Sada mi dozvolite, gospodine predsedniče, da reklamiram povredu člana 27. Tiče se vaše uloge i vaše obaveze. Tiče se i načina rada ovog parlamenta i troškova koji se prave oko rada ove skupštine. U petak je, kada su bila poslanička pitanja, par sati trajala pauza jer jedno vreme nije bilo nikoga od članova Vlade da bi im se mogla postaviti pitanja. U subotu smo imali sednicu koja je trajala sat-dva, povodom glasanja i ništa više. Danas se sa početkom sednice kasni sat i po. Sve to plaćaju poreski obveznici Srbije. Gospodine Duliću, i vi ste na par sastanaka šefova poslaničkih klubova pominjali da treba da se smanje troškovi putovanja. Tražim od vas da obznanite narodnim poslanicima i građanima Srbije koliki su troškovi vaših putovanja i, pogotovu, nešto što smeta i iritira, zašto na ta putovanja vodite po dva ili tri savetnika i po dva telohranitelja. Šta će vam u inostranstvu telohranitelji, gospodine Duliću? Znam da vaši prijatelji vole da vide Njujork – nikada ga nisu videli – i to je lepo. Možete da ih vodite, ali o svom trošku. Vodili ste tri savetnika i dva telohranitelja. Slično je bilo u Ženevi, Briselu i na drugim mestima. Podsećam vas da Zoran Đinđić, premijer i predsednik Demokratske stranke, nikad u inostranstvo nije vodio telohranitelja. Nikad nijedan član Vlade. Pa, recimo, predsednica Parlamenta Nataša Mićić nigde nije vodila telohranitelje. To košta. Košta ovu zemlju, košta ove građane. Gospodine Duliću, reč niste rekli u Njujorku. Obznanili ste da ste se sreli sa Srđanom Kerimom. Pa, Srđan Kerim je svake nedelje u Beogradu, niste zbog toga morali da idete u Njujork. Znači, tražimo izveštaj: koga vodite i zašto to radite? Zašto – na to ne morate ni da odgovorite, ali – koliko to košta? Šta će vam telohranitelji u Ženevi, Briselu i Njujorku? Kamo sreće da se te pare troše u druge namene, na ovu decu sa Kosova i Metohije.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, po amandmanu, potom narodni poslanik Žarko Obradović, po amandmanu. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne samo decu, već sve Srbe sa Kosova i Metohije treba dovesti na jednu opštu javnu sednicu Narodne skupštine, na kojoj ćemo konačno raspravljati o tome šta ćemo dan posle proglašenja nezavisnosti Kosova i Metohije, što njih svakako očekuje i zbog čega su zabrinuti, što im je važnije nego znatiželja, da vide kako mi ovde obavljamo poslove narodnih poslanika. Zato vas molim, gospodine predsedniče, uzmite jednom konačno ozbiljno u razmatranje naš neprekidno isticani zahtev da nam taj pregovarački tim podnese ovde izveštaj, a da mi donesemo rezoluciju u kojoj ćemo obavezati nadležne državne organe šta da čine u slučaju nezavisnosti Kosova i Metohije. Tim pre što iz sredstava informisanja saznajemo da ministarstva pripremaju programe po kojima će nastupati posle proglašenja nezavisnosti. Mene zaista veoma interesuje šta to pripremaju Ministarstvo odbrane, Ministarstvo unutrašnjih poslova, Ministarstvo spoljnih poslova, a da Narodna skupština o tome nije obaveštena i nije dala smernice. Zaista treba učiniti nešto za naše ljude na Kosovu i Metohiji, a ne pozdravljati ih kada ih pozovete na neki izlet u Beograd. Svaki njihov dolazak u Beograd sigurno je skopčan s mnogim opasnostima. Ne treba im prikazivati kako su vama ovde baš oni najvažniji na svetu. Da su najvažniji, mi bismo onda samo o Kosovu i Metohiji raspravljali. U vezi s amandmanima da kažem da je Vlada nesposobna i da je onaj ko je pisao ovaj predlog zakona nesposoban. Najlakše je prepisati ustavnu odredbu. Predsednik Republike izražava jedinstvo građana Republike Srbije, ili već kako piše. To je najlakše prepisati. Ali, Narodna skupština i građani na referendumu, kad su usvajali Ustav, hteli su da, posle toga, zakonom, saznaju − kako se izražava jedinstvo. Zašto postoje ustavne odredbe? Da ih zakon razrađuje. Da Srbija živi po razrađenim ustavnim odredbama, a ne po ustavnim odredbama. Ustavne odredbe su osnov za pravni život, ali nisu život. Život su razrađene ustavne odredbe. Šta znači jedinstvo koje izražava predsednik Republike? Upozorili smo vas da, ako želite to jedinstvo, u ovom zakonu je trebalo da piše. Ako pripadnik BIA ne može da bude član političke stranke, kako može predsednik Srbije, koji treba da izražava jedinstvo svih građana Republike Srbije? Kako može, ako u javnim nastupima deli građane Srbije na one koji su za njega i one koji su protiv njega? Veoma je teško prihvatiti da izražavate jedinstvo svih građana, ali to ne sme da bude u deklarativnoj formi. To mora da se vidi u ponašanju. I to mora da se vidi u stavu Vlade Republike Srbije. Dakle, ova odredba je trebalo da bude razrađena barem u nekoliko članova Predloga zakona. Ne treba nam ta odredba danas. Ne treba o njoj uopšte da glasamo, glasali smo na referendumu o toj odredbi. Vi ponižavate i vređate građane Srbije. Odredba o kojoj su se oni izjasnili na referendumu ne sme da bude predmet glasanja u Narodnoj skupštini. Šta sad mi? Zamislite da ne usvojimo zakon u kome piše ''predsednik Republike izražava državno jedinstvo''. Pa, mi smo na to obavezani Ustavom. Nemojte na to da nas podsećate. Ako iz toga ne sledi ništa iz čega ćemo da vidimo kako on to izražava, nemojte tu odredbu ni da nam pišete. I uvek ćemo vam to predočiti kad prepisujete Ustav. Vi kažete: predsednik se bira na izborima. Ne, nego ga postavlja tata. Pišete nam besmislene odredbe, kao maloj deci. Šta će vam to? Razrađujte Ustav, a ne prepisujte ga. Jer, mi Ustav jako dobro znamo, za razliku od vas. Da predsednik Republike zna Ustav, on bi odavno razrešio predsednika Ustavnog suda. Dobio je obaveštenje da je Slobodan Vučetić ispunio uslove za penziju i Slobodan Vučetić je već dve godine predsednik Ustavnog suda, prima platu, ima sve beneficije i sve privilegije, a nije predsednik Ustavnog suda. Tu se ogleda posao predsednika Republike. Koji je njegov motiv bio da ne predloži razrešenje predsednika Ustavnog suda? Kakav je on motiv imao da ostane gluv na informaciju da je predsedniku Ustavnog suda prestao mandat? Šta se krije iza toga? Ko je od nas sakrio informaciju da mi i danas imamo predsednika Ustavnog suda? Ja sam mislio da ga nemamo. Sve do pre neki dan, dok nisam saznao da postoje tajni dokumenti koji obaveštavaju Skupštinu i predsednika Republike da je Slobodanu Vučetiću silom zakona prestao radni odnos. Prestao mu radni odnos, a ostao na funkciji predsednika Ustavnog suda. Znači, nama treba život. Nama ne treba prepisivanje Ustava, nama ne trebaju zakoni koje nećete da sprovodite. Nama trebaju zakoni iza kojih ćete da stanete i koje ćemo mi da osporavamo ako nisu dobri, koje ćemo da popravljamo ako nisu dobri, ali kad budu usvojeni, moraju da budu poštovani − i od vas koji ste glasali za njih i od nas koji za njih nismo glasali. I to je čitava nauka političkog života. Danas raspravljamo o zakonu o predsedniku Republike. Mi ćemo biti protiv tog zakona, ali ćemo ga u potpunosti poštovati ako ga donesete većinom. Za nas je svetinja skupštinska većina i odluke koje je ona donela. Ali je neprihvatljivo da nije svetinja za vas koji za to glasate, da nije svetinja za onoga ko je po tom zakonu izabran na funkciju predsednika Republike. Ja čak mislim da bi Zakonodavni odbor morao da se umeša kada dobije ovakve predloge zakona i da odbije članove zakona koji prepisuju Ustav Republike Srbije. Narodna skupština, u ovom sazivu, sa ovom većinom, ne izjašnjava se o ustavnim odredbama. Nema pravo. Kome je do toga da menja ustavne odredbe, on zna postupak. Neke se menjaju jednom većinom, neke drugom, i referendumom, ali nikako u predlozima zakona.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, a neka se pripremi narodni poslanik Srđan Šajn. Izvolite.
Hvala. Poštovane kolege narodni poslanici, gospodine ministre, poštovano predsedništvo, ovaj član zakona predstavlja prepisani član Ustava Republike Srbije. Naime, Ustav Republike Srbije sadrži 11 članova o položaju predsednika Republike. Zašto ovo govorim? Ovaj član je prepisan, ostali nisu. Postavlja se jedno logično pitanje: ako je ovaj član prepisan u zakon o predsedniku Republike, zašto nisu prepisani i ostali? Zašto Vlada daje sebi pravo da ostale članove tumači kako joj odgovara? Bilo bi pošteno da i ostale članove prepiše, pa bismo onda bar znali šta predsednik Republike Srbije ima od prava, koje su mu obaveze, kakvi su njegovi odnosi sa drugim institucijama Republike Srbije. Zašto? Jer ovaj član sam po sebi objektivno nema nikakvog smisla. Znači, ili je prepisano jedno ili je prepisano sve. Ako nije sve, onda ne vidim razloga ni za ovo jedno. Koleginica koja je podnela amandman, tu apsolutno ima pravo. Zašto ovo kažem? Logično bi bilo da odredbe Ustava, kao najvažnijeg pravnog akta zemlje, budu razrađene kroz sadržaj ovog zakona. One to nisu. Zašto? Formulacija ''predsednik Republike izražava državno jedinstvo'' duguje odgovor na jedno prosto pitanje: kako to izražava? Izražava - načinom izbora, nespojivošću funkcija, vršenjem posla predsednika, možda na neki treći način, ponašanjem predsednika Republike... Koji je to način na koji predsednik Republike izražava državno jedinstvo? Inače, sama po sebi ova odredba je potpuno besmislena, a nažalost, način na koji je do sada vršena ova funkcija od strane aktuelnog predsednika gospodina Tadića pokazuje da ovakva formulacija apsolutno nema logičnog smisla. Kaže: ''Predsednik Republike izražava državno jedinstvo''. Načinom izbora? Već sam govorio u raspravi, ali ponoviću još jednom, načinom na koji se bira predsednik Republike – to državno jedinstvo ne postoji. Činjenica da više ne postoji onaj uslov o 50% upisanih, kao uslov validnosti izbora, potpuno je u drugi plan stavilo pitanje državnog jedinstva. Onako ste makar mogli da kažete: pedeset plus jedan posto upisanih, to je većina punoletnih građana Republike Srbije upisanih u birački spisak koji imaju pravo da glasaju, pa bi se mogao na osnovu toga makar izvući zaključak da to jeste većina birača Republike Srbije, pa su, eto, izbori validni ko god da pobedi. Ovako, u drugom krugu, ko zna ko će izaći, pošto je pitanje da li može neko pobediti u prvom krugu, a praksa je pokazala da i nekoliko izbora nije dovoljno da tzv. demokratski kandidati budu izabrani. Ako neko bude izabran sa 15%, 20%, 25% upisanih birača Republike Srbije, kao izraz volje − da li je to stvarno državno jedinstvo Republike Srbije? Znači, to je jedan element tog državnog jedinstva koje predsednik Republike izražava. Drugo je ono što je većina mojih kolega narodnih poslanika koji inače imaju negativan stav o ovom zakonu pomenula, to je pitanje nespojivosti državne funkcije i partijske funkcije. Da li stvarno ima čoveka u ovoj sali, bez obzira što to neki smeju a neki ne smeju reći, koji može da pomisli da predsednik stranke, koji ne podnese ostavku na dužnost predsednika stranke i vrši posao predsednika Republike, izražava državno jedinstvo kao predsednik samo jedne stranke? Da li stvarno ima narodnih poslanika koji mogu da izvedu taj kolosalni zaključak da predsednik stranke koji ne podnese ostavku, a izabran je od građana, pošto građani neposredno biraju predsednika, može da izražava državno jedinstvo? Bilo bi logično da se, ako izražava državno jedinstvo, u odredbama zakona kaže: predsednik Republike, ukoliko je predsednik stranke, podnosi ostavku, zamrzava članstvo... ili nađe neki drugi način da nije više predsednik stranke. E sad, ako se on plaši da napusti dužnost predsednika stranke zato što neko drugi treba da preuzme stranku, to je onda već unutarpartijsko pitanje. Onda to ne bi trebalo da bude predmet brige ni zakona ni građana Republike Srbije. Kako predsednik Republike izražava državno jedinstvo? Imali smo jednu praksu proteklih nekoliko godina da predsednik Republike pre podne, dok traje radno vreme predsednika Republike, izražava državno jedinstvo, a po podne obavlja partijsku funkciju. Nebrojeno puta smo se sreli sa situacijom da predsednik Republike govori na organima stranke, u ime stranke, kao predsednik Republike. Pomenuo sam primere odlazaka predsednika Republike na partijsku slavu. I neka je, to je njegova privatna stvar, da nije izveštavanja medija da je tamo bio predsednik Republike. Pa, zašto onda nije otišao na partijske slave drugih registrovanih političkih stranaka u Srbiji ili na partijske slave onih stranaka koje su zastupljene u Parlamentu Republike Srbije, pa da i na taj način pokaže svoju širokogrudost i tu dimenziju da je spreman sa svima da komunicira, da sve uvaži i da sve tretira na ravnopravan način? Pomenuo sam u raspravi da je predsednik Republike, kao predsednik stranke, bio na sastanku stranke gde se govorilo o poljoprivredi. Ide prvi izveštaj, pa kaže: predsednik Republike vodio sednicu Glavnog odbora i zauzeli stavove o poljoprivredi. Dakle, nije problematična poljoprivreda kao oblast, ali je problematično da predsednik izražava državno jedinstvo na sednici Glavnog odbora gde se govori o poljoprivredi. Način rada aktuelnog predsednika je potpuno obesmislio ustavnu formulaciju da ''predsednik Republike izražava državno jedinstvo''. Zar ne bi bilo logično da u zakonu o predsedniku Republike eksplicitno stoji da predsednik Republike ne može biti predsednik stranke pošto su, po pravilu, kandidati za predsednika vodeći ljudi stranaka i oni i bivaju izabrani za predsednika Republike Srbije? Time ne može obavljati najodgovorniju dužnost u stranci. Mislim da to nije ništa loše da tako stoji u zakonu i to bi onda bio jedan konkretan doprinos predlagača, Vlade Republike Srbije, njeno mišljenje o tome kako predsednik Republike izražava državno jedinstvo. Stvarno mislite da ove odredbe zakona koje govore o pravima bivših predsednika jesu nešto što pokazuje stav države o bivšem predsedniku kojim se izražava državno jedinstvo? Kad završi funkciju, nek ide na biro da se prijavi da dobije posao, a neće mu biti uplaćeno ni socijalno osiguranje. Ima li nekog ko može pomisliti da su to odredbe zakona kojim se uređuje položaj predsednika Republike? Moram iskreno reći, u ime SPS-a, da je predlagač potpuno neozbiljno shvatio ovaj posao, da je vrlo površno prišao uređenju ovog zakona, da je u sadržaju zakona, nažalost, izostavio odgovor na ključno pitanje: kako se izražava državno jedinstvo Republike Srbije? Kako? Kad predsednik govori u ime građana Republike Srbije, na koji način to čini? Zakon je površan, nepotpun, pravljen je, jednostavno, u funkciji predstojećih izbora. Očigledno je procena predlagača, bar onog dela koji ima kandidata za predsednika Republike: il' sad, il' nikad. A ostali iz vladajuće koalicije moraju, naravno, da podrže tog kandidata da se ne bi Vlada raspala. Rezultat te koalicije i tog trulog kompromisa jeste sadržaj ovog zakona. Ovaj zakon ne nudi odgovore na pitanja koja bi jedan normalan zakon o predsedniku Republike trebalo da da. Nema odgovora na prvo pitanje: kako predsednik Republike izražava državno jedinstvo? Ako nema odgovora na to prosto pitanje, onda je sve ostalo besmisleno. Da ne pominjem ostale primedbe na zakon. Mi, poslanici SPS-a, govorićemo danas o tome. Videćete na koji način je predlagač zakona obesmislio pojedine ustavne odredbe. Ako je Ustav osnovni akt, on je stariji i od Vlade, i od ove skupštine i, bogami, od pojedinaca. A imam utisak da je predlagač ovde podlegao nekim svojim unutarpartijskim porivima ili potrebi održavanja koalicije, pa je pravio formulacije ''kako se mi dogovorimo, a za ostale nije važno''. Očigledno se u ovoj skupštini formira manir da što većina misli da jeste, to svi ostali treba bespogovorno da prihvate. Mi u SPS se ne slažemo s tim, pogotovo ne s ovim sadržajem zakona. Mislimo da je ovo jako loš zakon i da objektivno ne doprinosi uspostavljanju značaja institucije koja se zove predsednik Republike Srbije. Bolje bi bilo da su napisali prvi stav zakona da je predsednik Republike deo izvršne vlasti u Republici Srbiji, pa onda da vidimo šta je to. Jer, ovakva formulacija sama po sebi nema smisla i vrlo je logično što je koleginica predložila da se ovaj član briše. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović, pa potom narodni poslanik Srđan Šajn. Gospodine Todoroviću, imate još šest minuta vremena za svoju poslaničku grupu. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, prethodni govornici su već izneli skoro sve razloge zašto ovaj član treba da se briše. Ali, kada pogledate razloge zbog kojih je odbijen amandman Jorgovanke Tabaković, uopšte ne čudi zbog čega je ovo prvi član. Uopšte ne čudi da je ovakav zakon napisan i da je prvi član ovaj koji je bukvalno prepisan iz člana 111. Ustava Republike Srbije: ''Predsednik Republike izražava državno jedinstvo Republike Srbije''. Pogledajte šta kaže Vlada, zbog čega se odbija amandman. Kaže: „Amandman se ne prihvata. Preuzimanje ustavne formulacije kojom se, na izvestan način, definiše osnovna uloga predsednika Republike u našem ustavnom i političkom sistemu, predstavlja uvod u materiju koju Predlog zakona uređuje i doprinosi celovitosti i boljoj preglednosti zakona“. Šta je Vlada napisala ovde, šta se doprinosi boljoj celovitosti zakona? Mogli su da napišu, recimo, (što to nije bio prvi član?) da će predsednik Republike poštovati Ustav i zakone Republike Srbije. Zbog čega oni ovo što tvrde ovde nisu ovim članom i objasnili? Na koji način će predsednik Republike izražavati državno jedinstvo Republike Srbije? Možda je trebalo da kažu da predsednik Republike Srbije ne sme da deli građane Republike Srbije. Nažalost, mi smo u praksi imali da aktuelni predsednik Republike Srbije deli građane Republike, prema svom viđenju, na one pogodne i one nepodobne koji mu ne odgovaraju. Možda je trebalo ovim prvim članom da kažu da predsednik Republike neće kršiti Ustav. Jer, nažalost, aktuelni predsednik krši Ustav. Čini mi se da ima 16 meseci od momenta kada je predsednik Boris Tadić obavešten od Ustavnog suda i od predsednika Ustavnog suda da je stekao uslove za penziju, da Ustavni sud nema dvojicu sudija i da je obavezan, po Ustavu, da predloži kandidate Narodnoj skupštini da bi se Ustavni sud popunio i da bi Ustavni sud mogao normalno da funkcioniše. Ja sam potpuno u pravu. Čitao sam vam pisma koja su stigla na adresu predsednika Republike Srbije. Ne znam šta još treba da se uradi, kakav argument, kakvu činjenicu da vam čovek da – da biste vi to prihvatili kao nešto što je potpuno nesporno. Ustavni sud je obavestio predsednika Republike, bivši predsednik Ustavnog suda je obavestio predsednika Republike, a predsednik Republike nije uradio ništa. I mi 16 meseci nemamo Ustavni sud. Nalazimo se u neustavnom stanju. To je predsednik Republike morao da uradi. I čim bude završen ovaj zakon, čim bude izašao u ''Službenom glasniku'', treba da očekujete da ćemo, u skladu sa zakonom, da pokrenemo postupak i da ćemo dokazati da je predsednik Republike Boris Tadić kršio Ustav i da će, pretpostavljam, ovaj novi Ustavni sud dati svoje mišljenje. Kada smo već kod Ustavnog suda, iako se ovde u prvom članu kaže da predsednik Srbije izražava državno jedinstvo, to je predsednik Boris Tadić mogao da pokaže i prilikom predlaganja kandidata za sudije Ustavnog suda. U ovoj državi sem Srba ima i drugih naroda, odnosno nacionalnih manjina, posebno imajući u vidu da su neki pripadnici nacionalnih manjina glasali za Borisa Tadića. To se vrlo lako vidi kad pogledate mapu Srbije i broj glasova. Trebalo je, recimo, u predlogu koji je dostavio Skupštini Republike Srbije da bude jedan određeni broj pripadnika nacionalih manjina. Prema tome, mnogo bi bolje bilo, ministre, umesto što ste prepisali ovaj član 111. Ustava Republike Srbije, da ste i poslanicima i građanima razradili, računajući prema Borisu Tadiću, koji očito ne radi u skladu sa članom 111. Ustava Republike Srbije, što je u praksi pokazao da ne izražava jedinstvo, da ne bi bilo zabune, trebalo je taksativno da mu navedete na koji način predsednik Republike treba da izražava državno jedinstvo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn. Izvolite.
Poštovani poslanici, predstavnici Vlade, takođe smatram da ovom članu nije mesto u ovom zakonu, i to iz nekoliko razloga. Nije ovo samo pravnoteorijsko pitanje, već je to pitanje i pravne prakse. Da li je uopšte moguće da Ustavni sud, kada donosi odluku o usklađenosti određenih članova zakona sa Ustavom, može da razmatra da li je ustavna norma u skladu s istom ustavnom normom koja je sadržana u drugom zakonu? Dakle, to je jedno vrlo važno pravnoteorijsko pitanje koje mi, danas, u našoj praksi, pretvaramo u nešto što, jednostavno, pravno nije u redu. Zašto to nije pravno u redu? Ne odnose se na instituciju predsednika Republike samo članovi od 111. do 121. Ako uzmemo neke druge članove Ustava, koji su, po mom mišljenju, recimo, vrlo bitni – u članu 21. u stavu 4. kaže se: ''Ne smatraju se diskriminacijom posebne mere koje Republika Srbija može uvesti radi postizanja pune ravnopravnosti lica ili grupe lica koja su suštinski u nejednakom položaju sa ostalim građanima'' – onda je bitno da i to bude u zakonu o predsedniku Republike. Predsednik Republike nije imenovao nijednog pripadnika romske nacionalne zajednice ni za ambasadora, ni u konzularna predstavništva, a da ne kažem koliko ima predstavnika iz ruralnih delova i drugih sredina Srbije u Kabinetu itd. Dakle, po meni je i to trebalo da bude, ako prihvatimo taj princip da bude deo ovog zakona, da budu iz člana 21. stav 4. određene stvari koje govore o obavezi Republike Srbije prema određenim kategorijama. Da ste u članu 1. jasno definisali kojim pravnim pitanjima se bavi ovaj zakon, koja se pravna materija njime reguliše, vrlo lako biste došli do zaključka da su amandmani koje sam podneo u ime Romske partije logični, da niste u pravu što ih niste prihvatili i da su oni morali da se nađu u ovom zakonu. Vrlo je logično da ovim zakonom definišemo jednu usku materiju jednog pitanja. Ovo nije pravni zakon koji uopšteno reguliše neke stvari i nema pravnu snagu Ustava. Ustav je donet po određenoj proceduri i ne može ova skupština da odlučuje o nečemu što je doneto drugom kvalifikovanom većinom, o čemu su se izjasnili ljudi na referendumu kada su izašli da glasaju o Ustavu, da sada mi tu stvar menjamo. Ukoliko mi to menjamo, onda moramo da menjamo po proceduri koja je predviđena za izmenu i dopunu Ustava, a ne po ovoj proceduri. To su sve vrlo ozbiljna pitanja, koje mislim da zakon ne daje. Nisam hteo da ulazim u ta formalna pitanja u predlogu amandmana, pokušavajući da vam suštinski pomognem da date odgovore na neka pitanja. Vi jasno pokazujete da, pošto niste u članu 1. regulisali predmet ovog zakona, onda dolazi do lutanja i ne možete da definišete da li je nešto tu ili nije. Time bih završio. Kada budu amandmani, onda ću još jednom da iznesem argumentaciju zašto je trebalo da se usvoje ovi amandmani. Da je član 1. regulisao čime se bavi ovaj zakon, onda bi logičan odgovor na to pitanje bio da zaista ti amandmani treba da se prihvate. Ovako, ulazimo u jedan prostor koji nije samo u ovom zakonu, nego i u nekim drugim zakonima. Umesto da u članu 1. kažemo da se ovim zakonom bliže razrađuje ili bliže određuje ili bliže definiše, mi, u stvari, u zakone u član 1. preuzimamo definicije koje ima Ustav i onda dobijam utisak kao da oni postavljaju temelje pravnog ili političkog sistema u Srbiji, za šta ćete se svi složiti da nije tačno. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik dr Ninoslav Dimitrijević, a neka se pripremi narodna poslanica Nada Kolundžija. Izvolite.
Hvala lepo. Poštovano predsedništvo, kolege poslanici, đaci više nisu prisutni, SPS pre svega želi da ukaže i podvuče stav po ovom članu Predloga zakona, a to je njegova fiktivnost. On postoji fiktivno, samo da bi postojao, a u praksi se, normalno, ne poštuje. Kao što se i sve drugo u ovoj državi ne poštuje u praksi, a fiktivno postoji. Pre svega, kada se govori o državnom jedinstvu koje treba da predstavlja predsednik Republike, već je bilo reči i postavlja se još jednom pitanje da li državno jedinstvo može da predstavlja čovek koji je postao predsednik Republike ali se nije odrekao svoje liderske funkcije u partiji, konkretno u Demokratskoj stranci. Ne bi on izgubio ništa niti na autoritetu, niti na dostojanstvenosti u svojoj partiji, to je normalno, ali bi mnogo dobio i na autoritetu i na dostojanstvenosti kod drugih građana Republike Srbije koji nisu članovi ili simpatizeri DS-a. Niko nema ništa protiv da je ostao član DS-a, to je i logično jer ga je ta stranka upravo i dovela u poziciju predsednika Republike, ali je onda trebalo da ima osećaj da se izdigne iznad situacije, da se izdigne iznad svih tih partijskih okvira i postane predsednik svih građana Republike Srbije, a ne da i dalje propagira političke ideje samo Demokratske stranke. Dalje, postavlja se još jedno veliko pitanje: da li predsednik DS-a, odnosno predsednik Srbije, predstavlja autoritet u odnosu na biračko telo? Šta mu to znači? Njemu ništa ne znači da ga bira jedan manji deo naroda. Zna se da, ako neko hoće da ima autoritet u narodu, on mora iza sebe da ima značajan deo biračkog tela, a verifikacija toga je da na predsedničke izbore izađe više od 50% biračkog tela. To bi bilo časno i pošteno. Ali, svejedno, građani će osetiti. Kada se bilo ko najmanje nada, oni će prepoznati da su prevareni. Samo jednom mogu da budu zavarani. Na ovaj način se destimuliše njihovo biračko pravo. Očigledno predsedniku ništa neće značiti da izađe manji deo biračkog tela. Njega i ne interesuje volja naroda i većinskog dela biračkog tela. Njega interesuje volja samo onog dela biračkog tela gde su članovi i simpatizeri DS-a, a za ostali deo biračkog tela ga ni najmanje nije briga. To znači da ga čak ne interesuje ni da stimuliše, da ulije poverenje narodu, pa da većina naroda izađe i izrazi svoje biračko pravo. Čak mu sve više odgovara ta apatija koja se stvara u Srbiji, upravo apatija prema izborima. A ta apatija se ne stvara samo u političkoj sferi života. Stvara se i u sferi školovanja jer su mladi ljudi destimulisani na školovanje. Stvara se i apatija prema radu, kao osnovu za preživljavanje. Stvara se apatija čak i prema stvaranju porodice, čak i prema rađanju i svemu drugom u ovoj državi. Zato smatramo da je ovaj član zakona samo fiktivan i da, u stvari, u praksi on i ne može živeti. Hvala lepo.
Hvala lepo. Reč ima narodni poslanik Nada Kolundžija, predsednica poslaničke grupe DS. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, amandman kojim se predlaže brisanje člana 1. zakona o predsedniku, koji glasi da ''predsednik izražava državno jedinstvo'', za DS je neprihvatljiv iz više razloga. Argumentacija za ukidanje ovog člana je jedan širok spektar razloga koji su vrlo često potkrepljivani argumentacijom koja, zapravo, jeste usmerena na osporavanje sadašnjeg predsednika Borisa Tadića. Dakle, ovaj zakon nije zakon o čoveku, već o instituciji. Mislim da argumentacija koja upotrebljava čoveka koji je trenutno predsednik, prosto, nije argumentacija, čak iako nam predstoje predsednički izbori, pa je to eventualno i deo predizborne kampanje. Za nas nije sporno da u ovom zakonu kao prvi član stoji onaj koji i u svim drugim zakonima iz Ustava crpi nadležnosti predsednika jer ovaj zakon po svojoj koncepciji nije zakon o nadležnostima predsednika, nego o položaju predsednika i on zbog toga ne razrađuje u drugim članovima njegove ustavne nadležnosti koje se razrađuju Ustavom ili i drugim zakonima. Čak ni razlog da se ovaj član ukine nije ozbiljnije argumentovan, osim da nema smisla zato što se ne razrađuje kasnije u zakonu. S druge strane, ovde se vrlo često mešaju dva pojma, po nama vrlo različita − jedno je političko jedinstvo, a drugo je državno jedinstvo. Dakle, ovde je stalno navođeno da ne može da predstavlja državnojedinstvo neko ko predstavlja neku političku opciju. U tom slučaju nikada ne bismo imali nikoga ko bi bio u stanju da izražava državno jedinstvo jer imamo kandidate političkih partija, i tako se biraju predsednici. Samim tim, onda nikada ne bismo mogli reći da će bilo ko, i u najvećem naporu, uspeti to da izražava. Dakle, radi se o državnom jedinstvu i ono je nešto drugo od političkog jedinstva. Još nešto. Članom 178. Poslovnika Narodne skupštine vrlo jasno je precizirana procedura kod utvrđivanja prestanka funkcije sudija Ustavnog suda.Ako je od Ustavnog suda i od sudije Vučetića stiglo obaveštenje da je ispunio uslov, on je stigao u Skupštinu pre dve godine, i nije nadležnost predsednika Republike da utvrđuje prestanak te funkcije, te tako ni tužba protiv predsednika Republike, mislim, nema osnova. Hvala vam.
Hvala gospođi Kolundžiji. Repliku ima narodni poslanik Dragan Todorović, po članu 101. Izvolite, gospodine Todoroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, prosto ne mogu da verujem kakvo je objašnjenje dala šef poslaničke grupe DS – da predsednik Republike nema nikakve veze s prestankom mandata predsedniku suda i sa Ustavnim sudom. To mu je jedno od ovlašćenja koje piše u Ustavu – da predlaže sudije Ustavnog suda. To je jedna od najvažnijih stvari koje predsednik države mora da radi – da postoji Ustavni sud. Ja prosto ne mogu da verujem da ste vi ovo mogli da kažete. Molim vas, evo, ja ću vam pročitati. Dana 10.7.2006. godine iz Ustavnog suda je stiglo (stiglo je i predsedniku Skupštine, ali stiglo je predsedniku Srbije Borisu Tadiću) predsedniku Republike Srbije gospodinu Borisu Tadiću, Beograd, Andrićev venac broj 1: ''Obaveštavam vas da je Ustavni sud Srbije na sednici od 5.7.2006. godine, u skladu sa članom 127. stav 2. Ustava utvrdio da predsednik Ustavnog suda Srbije Slobodan Vučetić 10.10.2006. godine ispunjava uslove za ostvarivanje prava na starosnu penziju, a time i za prestanak sudijske funkcije i funkcije predsednika Ustavnog suda''. Znači, to je tri meseca pre nego što mu prestaje dužnost. Dalje se kaže: ''Kako Ustavnom sudu već dve godine, odnosno godinu i po dana nedostaje dvoje sudija, molim vas da što pre obavite neophodne konsultacije i predložite Narodnoj skupštini kandidate za predsednika Ustavnog suda i dvoje sudija''. Borisu Tadiću je stiglo još jedno pismo 14.9, da vam ga ne čitam, odnosi se na istu stvar – da se približava vreme kada prestaje funkcija predsedniku Ustavnog suda. Kako vi ovde ne vidite ne slučajnost nego nameru Borisa Tadića da dovede državu u situaciju da bude u neustavnom stanju? To je bila njegova obaveza – da predloži dvoje sudija Ustavnog suda, da predloži predsednika Ustavnog suda. Jer, ovde se kaže da u Ustavnom sudu ne postoji zamenik predsednika Ustavnog suda. Čak i da Boris Tadić nije znao, ovde mu to sve piše – Ustavni sud Republike Srbije na sednici 5. jula 2006. godineitd. – objašnjavaju sve Borisu Tadiću. Šta iz ovoga proizilazi? Da je Boris Tadić svesno prekršio Ustav, da je bio svestan posledica toga, odnosno nekih činjenja koja će zahtevati mišljenje Ustavnog suda i da će jedino nepostojanje Ustavnog suda sprečiti Ustavni sud da donese odluku da li se radilo na neustavan način ili ne. Između ostalog, i ovo što se dešavalo u Beogradu i ovo što se dešava ili trebalo da se desi vezano za raspisivanje izbora pre nego što se donesu ovi zakoni itd. (Isteklo mi je vreme.) (Predsedavajući: Hvala vam, gospodine Todoroviću.) Postoji veliki broj stvari koje su urađene, o kojima je Ustavni sud trebalo da da svoje mišljenje. I, gospođo Kolundžija, trebalo je da pročitate u novinama da se preko hiljadu predmeta nalazi pred Ustavnim sudom – ne mogu da se rešavaju zato što Ustavni sud ne može da radi.
Reč ima narodni poslanik Nada Kolundžija, predsednica poslaničke grupe DS, po Poslovniku.
Zahvaljujem. Gospodine Todoroviću, da biste vi bili u pravu, morali bismo da idemo redom, pa da vidimo koja je procedura, i u kom trenutku iz te procedure nešto stiže do predsednika Republike. ''Predlog za izbor predsednika i sudija Ustavnog suda i obaveštenje Ustavnog suda o postojanju razloga za prestanak funkcije, odnosno za razrešenje sudije Ustavnog suda, predsednik Narodne skupštine dostavlja narodnim poslanicima. O ovim predlozima otvara se pretres na sednici Narodne skupštine. Narodna skupština odlučuje o izboru, odnosno o razrešenju ili prestanku funkcije svakog sudije Ustavnog suda...''. To je postupak koji je prethodno trebalo uraditi, da bi onda sledio sledeći, dakle – kako se izjašnjava, i nakon toga Skupština obaveštava predsednika Republike. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn, po Poslovniku.
Samo bih zamolio gospođu Nadu Kolundžiju da dozvoli nekome da prihvati amandman SRS-a, a da to ne učini zato što je protiv Borisa Tadića. Ili da ona precizira svoju diskusiju u kojoj je rekla da su sve argumentacije bile, odnosno (tako ste rekli) da su prethodni diskutanti... (uzećemo stenogram i pogledaćemo, pa ukoliko nije tako, ja vam se izvinjavam), ali, molim vas, dozvolite da neko prihvati određeno mišljenje, a da ne bude apriori protiv Borisa Tadića. Hvala.
Narodni poslanik Željko Vasiljević, po Poslovniku, zatim narodni poslanik Vjerica Radeta, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, po članu 225. i 226. moram da vas obavestim da je danas 28. novembar. U Preševu i Bujanovcu pripadnici albanske nacionalne manjine danas slave Dan nacionalne zastave Albanije. Jedino što bih mogao da kažem da je bolje u odnosu na prošlu godinu je to da će ovoga puta, obećali su, albansku zastavu na zgradi opštine istaći pored srpske. Nadam se da neće srpsku baciti u blato, kao što su to uradili prošle godine. Kaže se ovako: Taj skup će, kako saznaje Beta, organizovati preševsko Udruženje bivših ratnika Oslobodilačke vojske Preševa, Medveđe i Bujanovca. Ne znam da li je policija zabranila skup ovim licima, ali mogu da vam kažem da je danas, vojnicima koji su protestovali zbog svojih dnevnica i pripadnicima Garde cara Lazara koji su hteli da preseku kolač, daju zakletvu i pojave se na granici u Merdaru da mirnim protestom iskažu da ne priznaju granicu između Srbije i Kosova policija zabranila i ulazak u crkvu gde je trebalo da se pojave i, naravno,odlazak na granični prelaz u Merdare. Zamolio bih gospodina Milana Markovića, koji je danas ovde prisutan, da pozove svoje kolege, predstavnike MUP-a, da prema ovim licima ne preduzimaju rigorozne mere jer se bojim da bi ova akcija mogla da izazove malo veće posledice. Takođe molim da se bar izjednači status sa bivšim veteranima koji su se borili za Srbiju i srpske interese u prethodnim ratovima, bar sa albanskim veteranima koji su bili pripadnici terorističkih organizacija jer čini mi se da u Srbiji danas moramo da molimo čak da budemo ravnopravni sa teroristima i onima koji su se borili protiv interesa Srbije. Hvala.
Narodni poslanik Vjerica Radeta, po Poslovniku, zatim narodni poslanik Dragan Todorović, po Poslovniku. Izvol'te, gospođo Radeta.
Hvala lepo. Dame i gospodo poslanici, koleginica Nada Kolundžija je pokušala citiranjem člana 178. Poslovnika da ubedi narodne poslanike da nema odgovornosti Borisa Tadića zbog činjenice da više od godinu dana bivši ili sadašnji predsednik Ustavnog suda Slobodan Vučetić prima platu i nije penzionisan. Rekla sam ''bivši'' zato što je, kada je obavestio Borisa Tadića, ispunio uslove za penziju, a ''sadašnji'' zato što još uvek prima platu. Poglavlje XII, između ostalog, govori o postupku za izbor i razrešenje funkcionera koje bira Narodna skupština. Član 178. konkretno govori o predlogu za izbor predsednika i sudija Ustavnog suda, o proceduri pred ovim parlamentom, o predlozima gde se otvara pretres na Narodnoj skupštini, gde Narodna skupština odlučuje o izboru, odnosno razrešenju itd., da sad ne citiram ovaj član jer ga je malopre citirala gospođa Nada Kolundžija. Ali, to se ne odnosi na ove argumente koje je iznosio gospodin Dragan Todorović. Mi govorimo o činjenici da je Boris Tadić ne slučajno saznao, a čak i da je slučajno saznao, onda je, bar u onom momentu kada se ponaša kao predsednik stranke, mogao sa svojim članom Oliverom Dulićem da nezvanično porazgovara o tome. Ne, nego je Boris Tadić zvanično saznao, zvanično je obavešten od strane predsednika Ustavnog suda i od strane Ustavnog suda, a kolege mi dobacuju da je Skupština tu informaciju dobila 2006. godine. Hoćete da kažete – u vreme kada gospodin Oliver Dulić nije bio predsednik Parlamenta. To je tačno. Ali, dragi kolega, kada je došao i preuzeo funkciju predsednika Parlamenta, onda Oliver Dulić nije smeo da uradi ono što je uradio, a o tome smo govorili prethodnih dana, da je sve što je našao nezavršeno, sve nezavršene predmete iz prethodnog saziva, spustio u arhivu. Pa je naknadno, na našu intervenciju, pronađeno u arhivi da je Narodna skupština obaveštena 2006. godine o tome da je predsedniku Ustavnog suda istekao mandat. To gospodina Olivera Dulića ne opravdava. Drugi čovek na nekoj funkciji ne znači da ono što je do tada rađeno treba da se briše i da se sada pojavljuje neko novi sa novim ingerencijama. Dakle, postoji Narodna skupština, postoji predsednik Republike. Bez obzira na to ko je predsednik Narodne skupštine i koja je skupštinska većina, moralo je da se nastavi ono što se nije završilo u vreme prethodnog mandata, kao što je gospodin Boris Tadić bio u obavezi da reaguje onako kako mu Ustav nalaže.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović, po Poslovniku. Izvolite, gospodine Todoroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo što je pokušala gospođa Nada Kolundžija da objasni, odnosi se na potpuno drugu stvar, na momenat kada predsednik Republike, u skladu sa svojim ustavnim ovlašćenjima, predlaže sudije Ustavnog suda. Ovde se radi o potpuno drugoj situaciji. Radi se o tome da je Ustavni sud došao u situaciju da ne može da funkcioniše zato što već dvoje sudija Ustavnog suda nisu članovi Ustavnog suda. Jedan je, čini mi se, dao ostavku, drugi je takođe ispunio uslove za penziju. Tačno je da je to trebalo da bude konstatovano u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Tačno je i to, ali očito to gospođa Nada Kolundžija ne zna, da je predsedniku Skupštine Predragu Markoviću takođe stigao dopis o tome da nedostaje dvoje sudija i da predsednik Ustavnog suda stiče uslove za penziju, da ne postoji zamenik predsednika suda i da zbog toga predsednik Republike mora da predloži dvoje sudija i predsednika Ustavnog suda. Zašto to Boris Tadić nije uradio? Ovde se to pitanje postavlja. Zašto nije postupio u skladu sa članom 112? Ne samo da mu Ustav na to daje pravo, nego i obavezu. Kako je mogao, tada, da proglasi i jedan jedini zakon? Jer, on ''ukazom proglašava zakone, u skladu sa Ustavom''. Kako je mogao da proglasi bilo koji zakon kad je bio svestan činjenice da nemamo Ustavni sud i da Ustavni sud ne može da da svoje mišljenje o tom zakonu? Činjenica je da je i predsednik Skupštine znao za to. Pretpostavljam da je i predsednik Vlade znao. Postavio sam poslaničko pitanje, doduše nekada dolazimo u situaciju da predsednik Vlade nije obavešten, ali ćemo dobiti, nadam se, odgovor na poslaničko pitanje da li je bio obavešten i šta je on preduzeo u skladu sa tim saznanjima. Ovo govori o tome da je ne samo predsednik Republike, nego i predsednik Skupštine, videćemo da li je još neko bio uključen u ovo – da Republika Srbija nema Ustavni sud i da vi skoro godinu i po dana možete da vršljate i radite šta hoćete i kako hoćete zato što ste svesni činjenice da nema Ustavnog suda. Jer vam je to bio cilj, kako to ovi u Hagu kažu – udruženi zločinački poduhvat. Cilj vam je bio da nemamo Ustavni sud da bi se dešavalo sve ono što nam se dešavalo u državi.
Narodni poslanik Nenad Konstantinović, po Poslovniku. Izvolite, gospodine Konstantinoviću.
Hvala. Gospodine predsedavajući, poštovani narodni poslanici, moram da vam kažem da kolega Dragan Todorović apsolutno nije u pravu kada kaže da je predsednik države prekršio Ustav, i to iz dva razloga. Prvi razlog je taj da, kao što je pročitala koleginica Nada Kolundžija, konstataciju da je prestala funkcija sudije Ustavnog suda donosi Narodna skupština Republike Srbije na predlog predsednika Narodne skupštine Republike Srbije. U prošlom sazivu, kada je stiglo obaveštenje od Ustavnog suda u Narodnu skupštinu, predsednik Narodne skupštine je bio Predrag Marković, a ne Oliver Dulić. Prema tome, predlog je trebalo da da Predrag Marković, a da to izglasa bivši saziv ove skupštine. Vi ste rekli, gospodine Todoroviću, da je 16 meseci prošlo od vremena kada je Tadić trebalo da predloži kandidate i da je on obavešten još u oktobru 2006. godine. Podsetiću vas na jednu stvar. Ustav Republike Srbije, koji ste citirali ovde, donet je 8. novembra 2006. godine i vi se pozivate na član Ustava za vreme kada taj Ustav nije bio donet. Prema tom Ustavu, posle toga, donet je i Ustavni zakon o sprovođenju Ustava, koji je propisao određenu proceduru za izbor sudija Ustavnog suda. Sam Ustav propisuje proceduru za izbor sudija Ustavnog suda. U skladu s tom procedurom, predsednik Republike Boris Tadić je još letos 2007. godine podneo svoj predlog od deset kandidata za sudije Ustavnog suda. Dakle, Boris Tadić je, u skladu sa Ustavom, izvršio sve obaveze koje je imao. Skupština Srbije je donela zakon i mi smo sudije izabrali u jednom delu. Prema tome, apsolutno su ispoštovani i Ustav i Ustavni zakon o sprovođenju Ustava. A šta je trebalo da bude urađeno da bi došlo do razrešenja bivših sudija Ustavnog suda – za to je bila nadležna Skupština Republike Srbije, a ne predsednik države. I ne može predsednik države da dogovara sa bilo kojim predsednikom Skupštine šta on misli da treba, već svaka institucija u ovoj državi mora da se ponaša u sladu sa zakonom i Ustavom. Nemojte spočitavati predsedniku Republike nešto za šta on nije bio nadležan da uradi. Hvala.
Hvala, gospodine Konstantinoviću. Replika, narodni poslanik Dragan Todorović, po članu 101. Poslovnika. Izvolite, gospodine Todoroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, očito je da smo mi na tragu, ne samo na tragu nego da su sve ove tvrdnje potpuno tačne, prema žestini s kojom predstavnici DS-a brane predsednika Borisa Tadića. Gospodine Konstantinoviću, ne znam koliko puta da vam čitam datum kada je primljeno pismo koje je Boris Tadić dobio od Ustavnog suda, od predsednika Ustavnog suda, a takođe i predsednik Skupštine Predrag Marković, i predsednik Boris Tadić je apsolutno bio svestan... Ili vi možda hoćete da kažete da predsednik Republike nije bio svestan činjenica koja se navode u pismu? Ovo je vrlo ozbiljno što ste vi sada tvrdili. Da li je moguće da vi tvrdite da predsednik Republike nije bio svestan onoga što piše ovde u dopisu Ustavnog suda i predsednika suda? Kako može Boris Tadić da pretpostavlja bilo šta? Boris Tadić je na, vazdušnom linijom, 10-20 metara od Skupštine Republike Srbije. Njegova je obaveza bila da, u skladu sa svojim ovlašćenjima, uostalom imao je poslaničku grupu u Parlamentu Republike Srbije koja je trebalo da postavi pitanje predsedniku Skupštine, da se ta stvar razreši. Šta proizilazi iz ovog što ste vi rekli? Molim vas, evo prihvatam, ako ne uzimamo da Boris Tadić nije bio svestan, da kažemo da je bio apsolutno svestan, onda dolazimo do činjenice da mu je to bila namera i da ste mu vi, kao poslanici, u tome pomogli. Ili vas nije obavestio, a da je u tome učestvovao i predsednik Skupštine i možda još neko, to ćemo videti. Ali, gospodine Konstantinoviću, vi ste sami rekli da predsednik Boris Tadić nije uradio ništa jer je, navodno, čekao. To nije smeo da radi. Morao je da uradi. Morao je da predloži sudije Ustavnog suda, da traži to od Skupštine Republike Srbije i da imamo Ustavni sud. Kome mi sada možemo da se žalimo – da li je predsednik Republike prekršio Ustav ili ne? – objasnite mi. Kome? Ustavnom sudu? Kom Ustavnom sudu kad taj Ustavni sud nije u stanju da funkcioniše? Kome da se žalimo? Kad neko ima potrebu da se žali, ako toga nema, šta mu znači to pravo? Iz svega ovoga proizilazi da je predsednik Republike Boris Tadić, svesno, sam, eventualno u dogovoru sa još nekima, prekršio Ustav i da će to pitanje morati da dođe na dnevni red Skupštine Republike Srbije, hteli vi to ili ne.
Reč ima narodni poslanik Nenad Konstantinović, po Poslovniku. Izvolite, gospodine Konstantinoviću.
Gospodine Todoroviću, razumem da je predsednička kampanja počela, ali nije u redu da dovodite građane Republike Srbije u zabludu. Sramota je da koristite ovu govornicu da dovodite građane u zabludu. Jednostavno, to što vi govorite nije tačno. Pošto ste se vi dva puta pozivali na određene odredbe, ja ću vam pročitati još jednom član 178. Poslovnika Skupštine Republike Srbije, u kome vrlo jasno piše: ''Narodna skupština odlučuje o izboru, odnosno razrešenju ili prestanku funkcije svakog sudije Ustavnog suda...''. Dakle, Narodna skupština je ta koja odlučuje o prestanku funkcije sudije Ustavnog suda, a nije predsednik Republike nadležan da odlučuje o tome. Nemojte doživljavati zakone proizvoljno i nemojte shvatati državu proizvoljno. Postoje organi koji su nadležni za određene stvari. Organ koji je bio nadležan za prestanak funkcije je Skupština Srbije i to je Skupština Srbije trebalo da uradi. Ne može predsednik Republike i nema prava, a kamoli ovlašćenja, da se meša u rad Narodne skupštine Republike Srbije.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, po Poslovniku, a zatim replika, narodni poslanik Dragan Todorović. Izvolite, gospođo Radeta.
Hvala. Gospodine Konstantinoviću, nemojte da se posipate pepelom. Govorite da je Narodna skupština bila u obavezi da na predlog Borisa Tadića za izbor pet sudija Ustavnog suda... Šta ste vi, kao skupštinska većina, uradili da se to zaista stavi na dnevni red? Da li ste reagovali? Niste, naravno. Kažete da gospodin Todorović dovodi građane u zabludu. Čime? Iznoseći istinu o kršenju Ustava od strane Borisa Tadića i Olivera Dulića? Još kažete da je počela izborna kampanja ali nema smisla da se to koristi u izbornoj kampanji. Očigledno je, gospodine Konstantinoviću, da vama smeta to što je već takoreći počela izborna kampanja, pa sada građani Srbije slušaju o tome kako je Boris Tadić kršio Ustav i kako ga i dan-danas krši. Žao nam je, ali moraćete to da slušate. Moraćete to da slušate i u jednoj ozbiljnoj raspravi u ovom parlamentu, kada se formira Ustavni sud koji će morati da utvrdi, ne samo u ovom slučaju, nego u mnogo slučajeva, koliko puta je Boris Tadić i na koji način prekršio Ustav Republike Srbije. Kažete: ne može Boris Tadić da se dogovara sa predsednicima Parlamenta. To ja nisam rekla bukvalno, nego sam rekla da ima predsednika Parlamenta iz svoje stranke i da je čak i u toj komunikaciji mogao da dođe do nekih informacija. A, ponavljam, nije opravdanje to što je obaveštenje u Skupštinu stiglo u vreme kada Oliver Dulić nije bio predsednik Parlamenta. Vi niste učestvovali u radu Skupštine, to je takođe opštepoznato, i to je onaj period od nekoliko meseci kada ste samo dolazili da primate plate a niste učestvovali u radu Skupštine – to ste me lepo podsetili. Ali, Boris Tadić, gospodine Konstantinoviću, nema mogućnost ni da bira ministre. Pa, sećate se kada je birana ova Vlada, kada je rekao da će on da vodi računa otome kako radi koji ministar iz DS-a, i koji ne bude, po njegovim uslovima, radio dobro, on će da ga menja. Niste tada reagovali i niste rekli: alo, gospodine Borise Tadiću, odakle vama pravo da menjate ministre? Dakle, Boris Tadić može da kaže šta god hoće, može da se ponaša kako god hoće. Zahvaljujući njegovoj skupštinskoj većini, nismo imali i još uvek nemamo Ustavni sud, nema nadležnog organa koji će da raspravlja i odlučuje o tome da li je predsednik Republike prekršio Ustav. Ali, gospodine Konstantinoviću, i dame i gospodo, imali mi ili nemali Ustavni sud, poslanička grupa SRS će i na ovom mestu, i na svakom mestu, upozoravati na kršenje Ustava i od strane Borisa Tadića i Olivera Dulića i Vojislava Koštunice. Podsetićemo vas da ste u ovom periodu imali i dva državna udara – jedan od strane Dulića, a drugi od strane Koštunice.
Nije bilo državnih udara, ni kršenja Ustava. Narodni poslanik Dragan Todorović, replika na izlaganje narodnog poslanika Nenada Konstantinovića, po članu 101. Poslovnika. Izvol'te.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovde postoji onaj klasičan primer – kada neko dođe u sukob sa činjenicama, tim gore po činjenice. Iznosim samo činjenice i ništa više, i tumačim na način na koji je jedino moguće tumačiti. Razumem vaš položaj i vašu situaciju, ali kažete da predsednik Republike ta ovlašćenja ima po novom Ustavu. Gospodine Konstantinoviću, vi ste pravnik, ipak je trebalo da pogledate, ili da se prisetite, da je i na osnovu onog prethodnog Ustava predsednik Republike imao ista ovlašćenja. Doduše, nije isti član, ali član 88. tačka 4. kaže: "predlaže Skupštini kandidata za predsednika Vlade, predsednika i sudije Ustavnog suda". Kud ćete jednostavniju, precizniju odredbu šta predsednik Republike treba da radi i na šta ima pravo? Prosto ne mogu da verujem da vi, posle ovakvih činjenica, možete da izađete i da pričate. Znam da su stvari nebranjive. To otprilike liči na to da branite penal iz gledališta. To razumem, ali ste sami sebe doveli u ovu situaciju. Predsednik države Boris Tadić je, tri meseca pre nego što je isticala funkcija predsedniku suda, obavešten. Lepo kažu: "Kako Ustavnom sudu već dve godine, odnosno godinu i po dana nedostaje dvoje sudija, molimo vas da što pre obavite neophodne konsultacije i predložite Narodnoj skupštini...". Upućuju predsednika države na koji način taj posao treba da uradi, a vi sad prebacujete na Predraga Markovića. Nesporno je da postoji i njegova odgovornost, ja to ne sporim, ali je ovde, pre svega, odgovornost na predsedniku Republike Borisu Tadiću što to nije uradio, što nije uradio u prethodnom slučaju, za ovo dvoje sudija koji već ne funkcionišu u Ustavnom sudu, za jednoga dve godine, a za drugog godinu i po dana. Mada je Ustavni sud mogao da radi jer je postojao predsednik i postojala je većina, ali prestankom funkcije predsedniku suda, znalo se da Ustavni sud dolazi u blokadu, da ne može da radi. To je nešto što je jasno svakom, ne pravniku, svakom obrazovanom čoveku – šta se dešava u ovakvoj situaciji, za koju Ustavni sud i dotadašnji predsednik Ustavnog suda objašnjava i daje informaciju predsedniku Republike. Ono što je trebalo da uradi predsednik Republike, piše u dopisu, gospodine Konstantinoviću. Kaže: "Molimo vas da što pre obavite neophodne konsultacije i predložite Narodnoj skupštini kandidata". Neka gospodin Boris Tadić dokaže Narodnoj skupštini i građanima Srbije da je pokušao da obavi neophodne konsultacije i da, od onih drugih koji su u ovom lancu, nije mogao da ostvari svoje pravo i da država dobije Ustavni sud.
Molim vas da završimo ovu polemiku. Narodni poslanik Srđan Milivojević, po Poslovniku. Izvol'te, gospodine Milivojeviću.
Poštovani gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Todoroviću, možda je moguće da se iz gledališta odbrani penal, ali je nemoguće da se kod kuće, ispred televizora, penal puca. Znači, to nije poznato. Vi sada hoćete da pucate penal tako što šutirate televizor. To možete da probate − razbićete televizor, a gol dati nećete. Dakle, šta imamo kao činjenicu? Građani Srbije su 2004. godine izabrali gospodina Borisa Tadića za predsednika Republike Srbije. Da je neki drugi kandidat pobedio, možda bi Srbija dobila imperatora koji bi mogao da tumači Ustav kako god hoće. Ali, u Srbiji je na snazi predsednički sistem i mi ovde imamo jasno definisana pravila igre. Imamo predsednika Srbije. Nemamo kralja, nemamo imperatora, nemamo ... (Predsedavajući: Podela vlasti, gospodine Milivojeviću, u Srbiji, postoji na - zakonodavnu, izvršnu i sudsku.) Da, postoji podela vlasti. Sve to lepo piše u Ustavu. Ali, šta hoću da vam kažem? U Srbiji imamo predsednika Republike koji je ispunio svoju ustavnu obavezu. U subotu smo imali ovde, koliko se sećam, to su građani Srbije videli, izbor sudija Ustavnog suda. S druge strane, vi nam, gospodine Todoroviću, spočitavate nešto što sami znate da nije tačno. To što ste rekli, sami to tvrdite, a znate, u suštini, da to nije tačno. Gospođa Nada Kolundžija vam je kazala [[Dobacivanje iz sale]] Hvala, gospodine Todoroviću, hvala, gospodine Nikoliću, vi ste vrlo načitani. Dakle, imamo sledeću situaciju: imamo zakon o predsedniku, zakon o izboru predsednika, SRS hoće građanima Srbije da objasni nešto što je nemoguće – da je Boris Tadić došao na mesto predsednika Srbije da bi kršio Ustav. Boris Tadić je predsednik Srbije koji poštuje zakon, poštuje Ustav i poštuje Republiku Srbiju. Kao takav, on je pobedio i dobio mandat da obavlja svoj posao do izbora novog predsednika Republike, a to će ponovo biti on. I tu je problem u ovakvoj diskusiji. Da je sada neko drugo vreme i da u Srbiji nije predsednička kampanja, ubeđen sam da bi naši politički protivnici drugačije diskutovali. Zamolio bih vas da prekinemo ovu raspravu jer vi nas ne možete ubediti u to što i sami znate da nije tačno. Niti možete ubediti građane Srbije, niti možete ikoga u ovoj zemlji ubediti u to da ste vi u pravu. DS nije učestvovala u radu Parlamenta. Vi ste imali poslaničku grupu koja je bila najveća poslanička grupa u prošlom sazivu. Da li ste uputili inicijativu tadašnjem predsedniku Skupštine Peđi Markoviću da se uradi jedan takav posao? Da li ste vi, kao poslanici koji sede u ovom parlamentu, uputili tu inicijativu? Meni bi bilo drago da vam ponovo pročitam član 178. Poslovnika, ali mislim da nema potrebe jer ste ga već nekoliko puta čitali. Ovde je činjenica vrlo jasna. Boris Tadić nije čovek koji je prekršio Ustav. Boris Tadić poštuje Ustav i Republiku Srbiju. Hvala.
Narodni poslanik Dragan Todorović, replika, po članu 101. Izvol'te, gospodine Todoroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, postoje neki kojima čovek i može da objasni. I neki kojima apsolutno ne može – njima ne treba ni pokušavati. Kada su ovde već neki pominjali mogućnost da dobijemo imperatora, a time i dvor itd., mi smo već ispunili jedan uslov: postoji dvorska luda. Još da dobijemo imperatora i završićemo.
Gospodine Todoroviću, molim vas da vodite računa o terminima. Da li se još neko od narodnih poslanika javlja po amandmanu? Po Poslovniku, narodni poslanik Vjerica Radeta. Da završimo polemiku, gospođo Radeta, molim vas. Nemojte izazvati dodatnu. Ako je moguće, da nastavimo rad.
Svaki put, gospodine Albijaniću, kad kažete ''da li možemo da nastavimo dalje sa radom'', ja se zabrinem za vaše stanje. O kom radu vi govorite? Da li nas zovete da idemo u neku akciju, da kopamo?
Po amandmanima, dakle po dnevnom redu. Ovo je do sada bila polemika, i sada da završimo, pa da idemo dalje po amandmanima.
Ovo je rasprava po amandmanu, odnosno rasprava po Poslovniku, trenutno izazvana našom raspravom o amandmanu na član 1. Predloga zakona o predsedniku Republike. Ja zaista moram, pre svega, da pomognem kolegi Milivojeviću, da više ne lupeta sa ovog mesta jer ovo ipak slušaju građani Srbije. Srbija je parlamentarna demokratija, gospodine Konstantinoviću, i moram da ga naučim, on reče da je u Srbiji na snazi predsednički sistem. Vi znate da nije, pa kažite mu, naučite ga da, kada izađe za govornicu, treba da barata osnovnim činjenicama. Moram da pomenem onu narodnu – čega se pametan stidi, time se neko drugi ponosi – a odnosi se na vašu izjavu, kolega Milivojeviću. Onako ponosno ste izjavili da smo mi u subotu ovde izglasali kandidate za sudije Ustavnog suda. Jeste li nekad čuli za Ustav? Jeste li nekad čuli za Zakon o sprovođenju Ustava? Jeste li nekad pročitali član 9. toga zakona? Kada je ova skupština bila u obavezi da uradi ono što je uradila tek u subotu, gospodine Milivojeviću? Čime se ponosite? Kršite ovaj Ustav od kada je donet. Kršite ovaj Ustavni zakon. Nijedan član ovog Ustavnog zakona još uvek nije ispunjen, a imali smo obavezu da ga ispunimo. Srbija je, zahvaljujući skupštinskoj većini, u neustavnom stanju i dan-danas. Zahvaljujući DS-u, DSS-u, Borisu Tadiću i Vojislavu Koštunici. Dopalo se to vama ili ne, to su činjenice. Razgovarajte sa svojim kolegama pravnicima koji znaju ovo što ja pričam pa, negde gde vas niko ne čuje, pitajte: da li je ona Vjericau pravu kada nam je sve ono rekla? Priznaće vam: da, u pravu je. Kao što je u pravu i za potvrdu ovoga što je gospodin Todorović ovde pokušao da vam objasni, vama naravno vrlo teško, ali građani Srbije su, sigurna sam, razumeli da je Boris Tadić prekršio Ustav i da je, zahvaljujući kršenju Ustava od strane Borisa Tadića, gospodin Slobodan Vučetić godinu i po dana primao platu, a trebalo je da bude penzioner. Ovaj novi Ustavni sud, makar bio i partijski, moraće da raspravlja o tome, a mi ćemo podneti inicijativu.
Da li se još neko od narodnih poslanika javlja za reč povodom amandmana narodnog poslanika Jorgovanke Tabaković? (Ne.) Hvala. Na član 2. amandman je podneo narodni poslanik Aleksandar Martinović. Vlada nije prihvatila amandman. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite, gospodine Martinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, na početku moram da izrazim sumnju – da li uopšte ima smisla obrazlagati amandman pred ministrom Milanom Markovićem – zato što je očigledno da on niti je pisao zakon o predsedniku Republike niti je dovoljno upućen u to šta u tom predlogu zakona piše. Da je to tako, mogli ste da vidite kada je ministar obrazlagao Predlog zakona ne dižući glavu. Pročitao je, za nekih pola sata, ono što je neko drugi napisao. No, pošto sam podneo amandman na član 2. Predloga zakona o predsedniku Republike, onda hoću da kažem nekoliko reči. U nedostatku sposobnosti da u Predlog zakona o predsedniku Republike unesu suvisle odredbe koje bi na kvalitetan način uređivale ovu materiju, predlagači zakona su jednostavno prepisali stav 1. člana 114. Ustava Republike Srbije, koji glasi: ''Predsednik Republike bira se na neposrednim izborima, tajnim glasanjem, u skladu sa zakonom''. U članu 2. stava 1. Predloga zakona ponavlja se to isto: ''Predsednik Republike bira se na neposrednim izborima, tajnim glasanjem'', a stav 2. člana 2. Predloga zakona kaže: ''Izbori za predsednika Republike uređuju se zakonom''. Zaista je smešno da se u Predlog zakona o predsedniku Republike unose odredbe o načinu na koji se bira predsednik Republike kada je to materija jednog sasvim drugog zakona, Predloga zakona o izborima za predsednika Republike. Ono što je takođe pravni nonsens, to je da zakon kaže da se izbori za predsednika Republike uređuju zakonom. To je ustavna formulacija. Ustav kaže da se izbori za predsednika Republike uređuju zakonom. Zaista je smešno da neko predloži zakon u kome se kaže: izbori za predsednika Republike uređuju se zakonom. Dakle, zakon propisuje da se izbori za predsednika Republike uređuju zakonom. Ovo je neka praksa koja do sada nije bila prisutna prilikom izrade predloga zakona. Ono što je takođe smešno, jeste obrazloženje Vlade zašto ne prihvata amandman: ''Amandman se ne prihvata. Celovito uređenje institucije predsednika Republike nalaže da Zakon o predsedniku Republike sadrži i kratke odredbe o načinu na koji se predsednik Republike bira, kao i o vrsti opšteg pravnog akta kojim se uređuju izbori za predsednika Republike'', i ondau zagradi piše – ''to je zakon''. Ja ne znam, gospodine ministre, da li vi smatrate da u Narodnoj skupštini sede đaci osnovne škole ili ljudi koji apsolutno nisu upućeni u pravnički posao. Prvo, gospodine ministre, ne uređujete celovito instituciju predsednika Republike, a da je to tako potvrdili ste vi sami kada ste u Narodnu skupštinu Republike Srbije stavili u proceduru dva predloga zakona – jedan je Predlog zakona o predsedniku Republike, a drugi je Predlog zakona o izborima za predsednika Republike – i onda, u obrazloženju zašto ne prihvatate moj amandman, kažete: zato što celovito uređujete instituciju predsednika Republike. Pa, ne uređujete celovito, jer ste u skupštinsku proceduru stavili dva predloga zakona, a ne jedan predlog zakona. Zaista je smešno da se zakon o predsedniku Republike bavi načinom na koji se predsednik Republike bira kada je to materija jednog posebnog zakona. Zaista mi nije jasno i očigledno je da je predlagač zakona selektivno birao koje odredbe Ustava će da prepiše, a koje ne. Predlagač zakona se poziva na to da je prepisao samo neke odredbe Ustava. U stvari, kada uporedite tekst Predloga zakona i tekst Ustava, videćete da je Ustav pogrešno prepisan. Dakle, da nije na pravi način rečeno ono što piše u Ustavu, nego je to sve izvrnuto. Kada sam rekao da se Ustav selektivno prepisuje, to je sasvim jasno. Vidite, predlagač zakona je prepisao stav 1. člana 114. Ustava Republike Srbije koji kaže: ''Predsednik Republike bira se na neposrednim izborima, tajnim glasanjem, u skladu sa zakonom''. Ali, u tom članu 14. Ustava Republike Srbije propisuje se i tekst zakletve koju će da položi predsednik Republike, stav 4: ''Zaklinjem se da ću sve svoje snage posvetiti očuvanju suverenosti i celine teritorije Republike Srbije, uključujući i Kosovo i Metohiju kao njen sastavni deo...''. Sada nas, narodne poslanike SRS-a, zanima po kom to kriterijumu Vlada bira koje članove Ustava će da prepiše, a koje će da ispusti. Ako ste već počeli da prepisujete član 114, bilo bi logično da ste ga onda prepisali celog, makar biste bili dosledni tom vašem prepisivačkom metodu pisanja predloga zakona, a ovako, počnete da prepisujete jedan član i završite na prvom stavu, a stav 4, koji kaže da je predsednik Republike dužan, odnosno da se zaklinje da će čuvati suverenitet i teritorijalni integritet Srbije, uključujući Kosovo i Metohiju – to ste ispustili. I sad, šta mi treba da mislimo? Da će Boris Tadić, ako nekim nesrećnim slučajem ponovo pobedi na predsedničkim izborima, reći: zašto bih se ja borio za Kosovo i Metohiju kada to ne piše u zakonu, mene obavezuje zakon, znate, zakon razrađuje Ustav, a zakon nije razradio tekst zakletve koju ja treba da polažem, prema tome, mene teritorijalni integritet zemlje, kada je reč o Kosovu i Metohiji, ne zanima – jer to, jednostavno, ne piše u zakonu. Zaista mi nije jasno. Budite dosledni – ili prepišite ceo Ustav kada je reč o predsedniku Republike, sve ustavne norme koje se odnose na predsednika Republike, ili nemojte ništa da prepisujete. Ovako, počeli ste nešto da prepisujete, a ono što je suštinsko za predsednika Republike, da će da čuva teritorijalni integritet zemlje, uključujući i Kosovo i Metohiju, to ste ispustili. I građani Srbije mogu zaista realno da očekuju da, opet kažem, ukoliko nekim nesrećnim slučajem Boris Tadić bude bio taj koji će da čuva teritorijalni integritet zemlje, on to jednostavno neće hteti da radi jer će uvek moći da kaže: građani Srbije, žao mi je, ali u zakonu o predsedniku Republike ta ustavna norma koja mene obavezuje da čuvam teritorijalni integritet zemlje, jednostavno, nije razrađena. Na sreću Srbije, to se neće desiti jer Boris Tadić očigledno neće pobediti na izborima za predsednika Republike. Umesto toga, pobediće kandidat SRS-a, gospodin Tomislav Nikolić.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, predsednik poslaničke grupe SRS. Izvol'te, gospodine Nikoliću.
Ovo je dobar amandman poslanika SRS-a zato što ste u dva zakona, o kojima ste spojili raspravu pošto su, kažete, rešenja međusobno povezana, predvideli dve različite odredbe u vezi sa izborom predsednika Republike. U ovom zakonu ste zaista prepisali ustavnu odredbu da se ''predsednik Republike bira na neposrednim izborima, tajnim glasanjem''. Tu istu odredbu (a mislim da ste ove članove Ustava prepisivali da bi zakon nakupio tih 47 članova, koliko ima) u Predlogu zakona o izborima za predsednika Republike razrađujete na jedan drugi način, pa kažete da se on bira ''na slobodnim i neposrednim izborima, tajnim i ličnim glasanjem''. Sada me zaista interesuje kako će da postupa Republička izborna komisija kad bude odlučivala ko ima pravo glasa i čiji se glas važi – da li po zakonu o predsedniku Republike, gde je dovoljno da se glasa tajno, ili po zakonu o izborima za predsednika Republike, po kome se traži lično glasanje. Zbog toga, eliminišući ovu odredbu, ostaće vam valjda odredba iz zakona o izborima za predsednika Republike, koji je u stvari osnovni zakon kojim se regulišu izbori. Šta će u zakonu o predsedniku Republike odredba o izborima za predsednika Republike kad istovremeno donosimo i zakon o izborima za predsednika Republike? Samo da bi zakon bio veći? Nema potrebe. Uopšte nije bilo razloga da se ovo ubacuje u ovaj zakon. Tim pre što je Boris Tadić punih godinu dana do sada izbegao da položi zakletvu koju predsednik Republike mora po novom Ustavu da položi, jer Ustav nije rekao: predsednik koji nije izabran posle donošenja ovog Ustava, ne mora da položi zakletvu prema ovom Ustavu. Dakle, Ustav kaže da predsednik Republike polaže zakletvu. Ako je Ustav stupio na snagu posle izbora predsednika Republike, valjda je osnovno da predsednik Republike dođe u Skupštinu i kaže: poštujem volju građana, na referendumu su doneli novi Ustav, evo, spreman sam da položim zakletvu, tekst zakletve po novom Ustavu. Ta zakletva, znači, nije ušla u zakon. Ušla je samo jedna kratka odredba koja obavezuje narodne poslanike: ako Skupština nije u redovnom zasedanju, da se sastanu da bi predsednik pred njima položio zakletvu. Jedno teoretsko pitanje: a, šta ako poslanici ne dođu, ima li kaznenih odredbi za narodnog poslanika koji ne dođe na sednicu koja je sazvana da bi predsednik Republike položio zakletvu? Smatram da predsednik Republike koji ne položi zakletvu, nije predsednik Republike. I to isto mislim za Borisa Tadića svih ovih godinu dana, koliko je već na vlasti, a da nije položio zakletvu. To je bila svrha zakona. Ne da nam prepisujete Ustav, ne da nam prepisujete stari Zakon o predsedniku Republike, ne da nam samo date Predlog zakona, nego da potpuno razradite funkciju, ulogu i izbore za predsednika Republike. Zaista je smešno da se ovaj zakon bavi samo bivšim predsednikom Republike. U više odredaba se razrađuje šta su bivši predsednik i njegova supruga, nego šta radi sadašnji, aktuelni predsednik. Naravno, u Ustavu piše i da postoji Ustavni sud. Šta će nam onda zakon o Ustavnom sudu? Treba nam da razradi Ustav. U Ustavu piše da imamo predsednika Republike, to je dovoljno, a predsednik Republike radi šta god hoće jer nikada neće biti dovoljne većine da pokrene pitanje njegove odgovornosti, većine u Ustavnom sudu ili većine u Parlamentu. Tim pre što Parlamentu niste dali pravo ni da smeni predsednika ako Ustavni sud proceni da on nije pogazio Ustav, što smatram da je jako loše. Šta se gubi ako izbrišete ovu odredbu? Ništa, jer je ta odredba regulisana zakonom o izborima za predsednika. Šta se dobija ako je izbrišete? Sprečava se kolizija u dva zakona, sprečava se sukob dva zakona, sprečava se da izborna komisija mora da ima pred sobom više zakona kada rešava izbore za predsednika Republike. To onda nije pravno uređena država. Pravno uređena država je ona kod koje je sve jasno, gde se zakonima reguliše život: predsednik Republike – zakonom o predsedniku Republike, izbori za predsednika Republike – zakonom o izborima za predsednika Republike i Zakonom o izboru narodnih poslanika (zato što na mnoge opšte norme iz tog zakona upućuje i ovaj zakon). Zaista, gospodine ministre, znam da ste se sa ovim zakonom upoznali na brzinu. Neprirodno je da ministar koji nije pisao Predlog zakona, koji nije učestvovao u izradi Predloga zakona, brani zakon pred Narodnom skupštinom. Ako ste tamo formacijski odredili da Sekretarijat za zakonodavstvo piše određene predloge zakona, ako smo Poslovnikom predvideli da je sekretar za zakonodavstvo ovlašćen da ovde bude predstavnik Vlade pri donošenju zakona, ja vas molim da eliminišete svoj autostrah, svoju autocenzuru od toga kako će se ponašati poslanička grupa LDP ako se ovde pojavi sekretar za zakonodavstvo, a ako ne smete, promenite sekretara za zakonodavstvo na inicijativu LDP-a, nešto uradite da se ovde pojavi čovek koji je pisao ovaj predlog zakona. Ovako, ministre, vas baš briga. Ne branite srcem ništa, ne branite ni sa kakvim žarom ovaj zakon jer – niste ga pisali i baš vas briga. Što je još gore, nije ga pisao čovek iz vaše političke stranke, a to je veoma važno u odnosima u ovoj Narodnoj skupštini, i to se vidi po ponašanju narodnih poslanika. Dakle, neka vas ne bude sramota. A trebalo bi da vas bude sramota od ovih obrazloženja koja je pisao Sekretarijat za zakonodavstvo. Jer, to je ponižavanje narodnih poslanika kada vam on odgovori zašto odbija amandman, a uopšte vas ne uputi da na bilo koji način pokaže da je postojao ikakav razlog da odbije amandman. Zbog toga, gospodine ministre, prihvatite vi ovaj amandman, neće vam se niko naljutiti. Vi ste dobar pravnik, bili ste dobar poslanik i nemojte sada da budete loš ministar, jer vaša karijera treba da bude u usponu, a ne u padu.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite, gospodine Petronijeviću.
Hvala lepo. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, evo prilike da se, na amandmanu koji je podneo gospodin Aleksandar Martinović, oko jedne stvari usaglasimo svi – i opozicione partije, koje smatraju da ovaj amandman treba prihvatiti, a i predlagač, u ime Vlade, da može da pokaže da je iznad sujete koja postoji u Vladi i jednog arogantnog odnosa da ne može da se prihvati amandman zato što ne može. Kratko ću reći: amandman koji je podnet je dobar amandman. Nikakav razlog ne postoji da se ne prihvati jer ništa ne reguliše. Da vas podsetim, u odnosu na ono što ste predložili, vi ste u obrazloženju Predloga zakona o predsedniku Republike rekli da je donošenje zakona kojim se uređuje položaj predsednika Republike jedan od uslova za raspisivanje predsedničkih izbora. Koristim priliku još jednom da vas upozorim: to jeste jedan od uslova, ali donošenje zakona o predsedniku Republike i zakona o izborima za predsednika Republike je samo jedan od uslova. Uslov je i da se donesu zakoni o spoljnoj politici, odbrani, vojsci i bezbednosti. Još jednom da vas upozorim, gospodine ministre, isti uslovi su potrebni i za raspisivanje izbora za lokalnu samoupravu, koje očigledno svi preskaču. A istim Ustavnim zakonom je dat isti ustavni rok, do 31. decembra ove godine, da moraju da se raspišu lokalni izbori, ali da je uslov za raspisivanje lokalnih izbora donošenje zakona o teritorijalnoj organizaciji, zakona o lokalnoj samoupravi, zakona o lokalnim izborima i zakona o glavnom gradu. Ja vas samo podsećam i upozoravam da je na vama odgovornost da do 31. decembra to uputite u proceduru i da oni budu doneti. Upozoravam vas, takođe, da se lokalni izbori ne mogu raspisati bez toga, pošto vidim da ima i takvih najava u štampi, jer je Ustav, jednostavno, promenio način izbora kada je u pitanju lokalna samouprava. Dakle, u obrazloženju ovog zakona vi kažete da je ovo zakon koji uređuje položaj predsednika Republike. Mi smatramo da se ovaj zakon nije dovoljno pozabavio tim pitanjem i, kako bude dalje proticala rasprava o pojedinim članovima, to ćemo i dokazivati. Vraćam se na suštinu amandmana na član 2. zakona. Dakle, govori se o zakonu koji govori o uređenju položaja predsednika Republike. Drugi zakon je zakon o izboru predsednika Republike. Šta vi sada kažete? U zakonu o predsedniku, koji uređuje položaj predsednika Republike,vi kažete ''izbori za predsednika Republike''. Kako ovo reguliše položaj predsednika Republike? Član 2. zakona: ''Predsednik Republike bira se na neposrednim izborima, tajnim glasanjem. Izbori za predsednika Republike uređuju se zakonom''. Podsećam vas na ustavnu formulaciju, član 114: ''Predsednik Republike bira se na neposrednim izborima, tajnim glasanjem, u skladu sa zakonom''. Jedna rečenica kaže više nego ceo ovaj član. Mislim da su u pravu oni koji su predložili da je ovaj član potpuno suvišan. Šta on reguliše? Šta rešava u ovom zakonu? Ništa. Član 114. Ustava je jasniji. To može da bude dalje razrađeno u zakonu o izborima za predsednika Republike, koji je takođe na dnevnom redu. Sada vas pitam, gospodine ministre, imate li dovoljno razloga da se izdignete iznad onoga što nameće Vlada kao odnos prema opoziciji u ovoj skupštini i da kažete: stvarno, ovaj član mi ne znači ništa u ovom zakonu, ništa ne reguliše, ništa ne rešava, imam poseban zakon o izboru predsednika Republike. Verovatno biste mnogo više dobili i u očima poslanika i u javnosti da izađete i kažete: prihvata se ovaj amandman iz razloga što je – pod jedan, Ustavom sve to precizno definisano a nema potrebe da prepisujemo, zakon treba da razrađuje, i pod dva, ima poseban zakon koji to reguliše. Mislim da je ovo primer gde možete komotno, ja to i očekujem od vas, ministre, da izađete i kažete da ovaj amandman može da se prihvati. Što se nas tiče, mi ćemo podržati ovaj amandman. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Dragan Todorović, po Poslovniku, a zatim narodni poslanik Žarko Obradović, po amandmanu. Izvolite, gospodine Todoroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, stvarno nisam do sada imao priliku da čitam ovakva obrazloženja Vlade zbog čega se ne prihvataju neki amandmani. Stvarno ne znam šta radite tamo, da li imate neke ljude koji mogu suvislo da obrazlože zbog čega se amandman ne prihvata, ali očito je da su predlozi takvi da ne postoji ni mogućnost suvislog obrazloženja zbog čega se amandman ne prihvata. Predlažem vam: ''Amandman se ne prihvata''. Zašto? ''Zato''. Završite posao i, jednostavno, nemate potrebu da objašnjavate. Jer, ovo obrazloženje je stvarno neverovatno. Kada smo već kod obrazloženja, gde se kaže da ''zakon o predsedniku Republike sadrži i kratke odredbe o načinu na koji se predsednik Republike bira, kao i vrsti opšteg pravnog akta'' itd., predlažem vam, u ovom članu 2 – ''Predsednik Republike bira se na neposrednim izborima, tajnim glasanjem'' – trebalo je da dodate i objašnjenje na koji način se vrši tajno glasanje. Moram, ministre, da vas upozorim, iz jednog jedinog razloga, pošto sam primetio da članovi DS-a i odbornici u Skupštini grada Beograda uopšte ne znaju šta znači tajno glasanje. Nažalost, neki sede i u skupštinskim klupama, kao što je gospođa Milena Milošević. Oni uopšte ne znaju šta je tajno glasanje. Tajno glasanje se uređuje i u uputstvima o radu biračkih odbora i u Zakonu o izboru narodnih poslanika, ali šef vaše odborničke grupe u Skupštini grada Beograda Željko Ožegović uzima glasački listić, dolazi na glasačku kutiju i tu zaokružuje.
Malo je teže na glasačkoj kutiji, gospodine Todoroviću. Pored.
Nisam vas razumeo najbolje. Kada sam ih upozorio da tajno glasanje mora da se vrši na način kako je to zakon propisao, u protivnom, vi to, ministre, treba da znate, da se, ukoliko se povredi tajnost glasanja, na tom biračkom mestu poništavaju izbori, menja se birački odbor itd., kada smo birali zamenika predsednika Skupštine, ponovo se pojavio jedan broj odbornika koji javno zaokružuju. Prema tome, trebalo je, i mislim da bi to bilo korisno, ako ne za građane Republike Srbije, ali onda članovima DS-a da u jednom kratkom uputstvu razradite način rada biračkih odbora, šta znači javno glasanje, šta znači tajno glasanje, pa onda kako funkcioneri DS-a treba da se ponašaju, da svojim primerom, na neki način, pokažu šta je demokratija, šta je demokratska procedura itd. Mislim da bi vam to dosta pomoglo.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, zamenik predsednika poslaničke grupe SPS, po amandmanu. Izvol'te, gospodine Obradoviću.
Hvala, gospodine predsedavajući. Moram reći da jedini smisao ovog člana zakona vidim u tome da vlast može da kaže: nešto smo napisali. Za nas, predstavnike opozicije, ovo je sjajan materijal da diskutujemo i pokažemo koliko je ovo, u stvari, jedan loš zakon i koliko predstavnici skupštinske većine uopšte nisu vodili računa o tome šta znači institucija predsednika Republike, šta znače ustavne odredbe o predsedniku Republike, šta znači dignitet funkcije predsednika Republike. Oni su ovo na brzinu sklepali da se može reći: eto, zakon je u skupštinskoj proceduri i stvoreni su formalnopravni uslovi za izbor predsednika Republike. Predlagač - Vlada - opšti pojam, jedan čovek u ime resornog ministarstva, ovo brani i sam ne veruje u odredbe koje izgovara pred nama poslanicima zato što je očigledno ovaj zakon toliko pun rupa da sam po sebi nema nikakav smisao. Član 2. kaže: ''Predsednik Republike bira se na neposrednim izborima, tajnim glasanjem. Izbori za predsednika Republike uređuju se zakonom''. To stoji u Ustavu Republike Srbije, u članu 114, da se predsednik bira zakonom. Zašto sad u zakonu pominjete da se predsednik Republike bira zakonom? Ovaj amandman, koji je podneo kolega Martinović, imao je pun smisao i nema nikakvog razloga da ne bude prihvaćen. Ako je jedina suština ovih članova da se raspišu izbori za predsednika Republike, onda i to treba građanima Republike Srbije reći: suština raspravljanja o ovim zakonima i ove sednice u ponedeljak je da se stvore uslovi za to da se izabere predsednik Republike; posle toga, gospodo narodni poslanici, građani Republike Srbije, Skupština neće raditi, nego ćemo zatvoriti Skupštinu do kraja januara, dok se ne izabere naš kandidat, da bismo onda, preko njegovih leđa, ušli u neke druge – pokrajinske, lokalne i slične izbore. Zanimljivo je, kad se priča o odredbama ovog zakona i o odredbama Zakona za sprovođenje Ustava, da niko ne pominje zakone vezane za izbore u lokalnoj samoupravi. U pitanju su četiri ili pet zakona, ministar to dobro zna zato što je on resorno nadležan za ta pitanja – zakon o teritorijalnoj organizaciji, zakon o lokalnim izborima, zakon o lokalnoj samoupravi, zakon o glavnom gradu. Čak sam sinoć čuo gospodina ministra da kaže: mogu da se raspišu izbori po starim zakonima. Čekajte, bolje je pitanje: zašto nemamo ove zakone u proceduri? Pustite vi to šta mora il' ne mora. To je vaše mišljenje. Zašto nema zakona, gospodine ministre? Ovako smislenih zakona kao što je ovaj – zašto nema tih zakona u skupštinskoj proceduri? Ustav je usvojen u novembru, Vlada je formirana 15. maja, danas je 28. novembar. Zašto nismo dobili zakone vezane za lokalnu samoupravu? Dobili smo zakone o predsedniku, i to besmislene zakone, da bi se stvorio pravni osnov za izbor gospodina Tadića. Mislim da bi se za sva obrazloženja Vlade slobodno moglo iskoristiti obrazloženje dato na amandman broj 1, gde kaže da zakon predstavlja ''preuzimanje ustavne formulacije kojom se, na izvestan način, definiše...''. Ovaj zakon stvarno na izvestan način definiše sve odredbe vezane za položaj predsednika, na način na koji to vidi skupštinska većina, jer da imaju i malo profesionalne korektnosti, govorim vrlo odgovorno, onda bi citirali odredbe Ustava koje se tiču nadležnosti i drugih poslova predsednika Republike. Videćete kasnije, kada uđemo u raspravu o nekim drugim amandmanima, verovali ili ne, mi smo sada čuli od predlagača da se mogu nadležnosti predsednika Republike utvrđivati Poslovnikom Narodne skupštine Republike Srbije. Verovali ili ne, kolege narodni poslanici, mi sada imamo jedinstvenu priliku da kroz Poslovnik Narodne skupštine Republike Srbije uredimo i pitanje poslova predsednika Republike Srbije. Ali, to je predlagač, to je Vlada, kod njih može sve. Može sve, samo ne može jedno − da se poštuje Ustav. Gospodine ministre, zašto je Vlada uvela prinudnu upravu u 11 opština, suprotno odredbama Ustava Republike Srbije? Da li za Vladu Republike Srbije važe odredbe Ustava Srbije koje govore da se prinudna veća ne mogu formirati drugačije već na osnovu zastupljenosti stranaka i nacionalne pripadnosti? Da li ova Vlada poštuje Ustav samo kad je u pitanju predsednik Republike ili i kada su u pitanju građani Republike Srbije? Ako su u pitanju građani Republike Srbije, ja vas obaveštavam da 900.000 ljudi iz tih opština nema mogućnost da slobodno iskaže svoju volju i da se poštuju njihova Ustavom zagarantovana prava. Naravno, namerno čekam. Odgovora nema, nećemo ga ni dobiti. Taj odgovor će ostati negde u dubini duše resornog ministra jer profesionalno ne može odgovoriti na to pitanje. Ovako, zna da se ne može braniti takvo ponašanje Vlade, da je to rezultat političkog kompromisa i interesa, ali u stvari pokazuje u kakvom je stanju Srbija danas. Znači, sve može ako se skupštinska većina dogovori. Mislimo da je amandman kolege Martinovića apsolutno smislen i da ga je trebalo prihvatiti jer je način na koji je formulisan ovaj član zakona stvarno besmislen, kao jedan od mnogih članova zakona koji suštinski nemaju svoj smisao, i nema ni razloga da bude u zakonu o predsedniku. Postoji ustavna odredba vezana za način izbora predsednika Republike. To je regulisano drugim zakonom i nema razloga da se u ovom zakonu pominje drugi zakon. Ovo je jedna od mnogih besmislica koje sadrži ovaj zakon. Videćete u današnjoj raspravi i sami će se građani Republike Srbije zapanjiti kada vide koliki je obim tih besmislenosti koje sadrži ovaj zakon. Hvala vam.
Hvala, gospodine Obradoviću. Reč ima ministar, gospodin Milan Marković. Izvolite, gospodine ministre.
Samo bih dao jedno pojašnjenje vezano za ovo što je gospodin Obradović govorio. Vlada Republike Srbije, u kojoj sam ja ministar voljom ovog parlamenta, uvela je privremene mere u Velikom Gradištu, Smederevskoj Palanci i Kuršumliji. Dakle, u tri opštine. Privremene mere postoje u 11 opština. Prve su uvedene još 16. novembra 2006. godine – to je Vlada koju ste vi podržavali, u kojoj sam ja bio opozicija. Privremeni organ je u tim opštinama obrazovan zato što su nastupili uslovi iz člana 112. Zakona o lokalnoj samoupravi koji govori o tome da se, ukoliko se skupština jedinice lokalne samouprave ne sastaje duže od 90 dana, obrazuje privremeni organ. Dakle, to je odgovor na pitanje za koje ste rekli da vam treba odgovor.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, po članu 101. Poslovnika. Izvol'te, gospodine Obradoviću.
Hvala vam. Rekao sam da će odgovor ostati negde u dubini duše i to se i desilo. Tačno je da je Vlada Republike Srbije u prošlom sazivu uvela prinudnu upravu u nekoliko opština krajem prošle, 2006. godine. I sami znate da su onda raspisani izbori i da nismo novu Vladu dobili do 15. maja ove godine. Logično, pošto je gospodin Marković, kao predsednik nekadašnje skupštine, bio čovek u ostavci, on očigledno nije hteo da pribegne poštovanju odredaba zakona, nije hteo da primeni zakone, nije hteo da on raspiše izbore u jedinicama lokalne samouprave u vreme kada još nije bila formirana Vlada. Ovde je suštinsko pitanje, na koje ministar Marković nema odgovor: zašto je u međuvremenu, od 15. maja do danas, sada će za neki dan 1. decembar, Vlada Republike Srbije promenila, primera radi, ako se već poziva na ono prethodno vreme, odluke o sastavu veća u tim opštinama? Gospodine Markoviću, zašto je Vlada ispoštovala deo Ustava u delu koji se tiče promene, a nije poštovala u delu koji se tiče sastava? Zašto ja ovo govorim? Gospodine Markoviću, već godinu dana su neke opštine pod prinudnom upravom. Da li vi razumete da petoro ljudi u jednoj opštini odlučuje o sudbini 100.000 građana na određenom delu prostora Republike Srbije? Vlada Republike Srbije je od tada do danas imala nebrojeno puta priliku da pokaže da poštuje Ustav. Nije ispoštovan Ustav. Citirajte vi nama odredbu Ustava koja govori o uvođenju prinudne uprave i citirajte član koji govori da Vlada prilikom formiranja veća treba da vodi računa o strukturi opštine, stranačkoj i nacionalnoj. I recite nam da li je to ispoštovano. Ako vi kažete, ispoštovano je. A ja znam da nije, i kazao sam vam da nije. I kolege iz G17 plus su ubačene u te privremene organe iako nisu imali odbornike u skupštinama opština. Jedna od skupština opština je Veliko Gradište, i vi to znate kao i ja, i stvarno ne vidim ... U stvari, kod vas je sve neobjašnjivo moguće objasniti, kao kod nekih pisaca – neobjašnjiva lakoća postojanja. Sve, lagano, kada skupštinska većina hoće. Ova priča ima još jednu dimenziju, a to je pitanje koje se odnosi na predsednika Narodne skupštine Republike Srbije, gospodina Dulića. Više puta sam mu postavljao pitanje zašto ne postoje odredbe iz zakona koje se tiču njegovih nadležnosti. On je mogao da raspiše izbore nebrojeno puta do sada. Nebrojeno puta je predsednik Skupštine mogao da raspiše izbore, ali onda bi, verovatno, partijski interesi na lokalu bili poremećeni. Ko zna kako bi se to odrazilo na vladajuću koaliciju i ovo je miran način da se prolongira stvar. Gospodine Markoviću, ja znam da ste vi svesni, ali bih želeo da vas zamolim da izađete za ovu govornicu i da kažete da li je logično da u lokalnoj samoupravi postoje opštine gde postoji privremena uprava duže od godinu dana, a negde će biti i duže od toga. Ne pominjete uopšte zakon o lokalnim izborima, zakon o lokalnoj samoupravi, zakon o teritorijalnoj organizaciji, zakon o glavnom gradu – to su preduslovi za održavanje lokalnih izbora. Stalno se pozivate na odredbe Ustavnog zakona, a te odredbe ne poštujete i produžavate agoniju na nivou lokalne samouprave. Nije moguće da se plašite tih izbora. Kakve veze imaju sedam, osam, jedanaest lokalnih samouprava u odnosu na 160 opština koje postoje u Srbiji? Suština je, gospodine Markoviću, u tome da je Vlada, suprotno odredbama Ustava Republike Srbije, formirala privremene organe i u te organe stavila predstavnike političkih stranaka vladajuće koalicije koje nisu bile zastupljene u skupštini opštine. To je suština.
Hvala, gospodine Obradoviću. Samo jedan momenat, ministre, po članu 85. Poslovnika, danas ćemo raditi duže od 18.00 časova, do završetka rada po ovoj tački – po amandmanima, a najduže do 20.00 časova. Molim vas za razumevanje jer ima dosta amandmana i dosta posla. Hvala vam. Reč ima ministar, gospodin Milan Marković.
Prvo, gospodine Obradoviću, malopre je gospodin koji sedi do vas, naš uvaženi kolega Petronijević, rekao da je donošenje zakona iz oblasti lokalne samouprave uslov za raspisivanje izbora jer Ustav drugačije definiše organe u lokalnim samoupravama, a vi tvrdite da treba da se raspišu izbori na osnovu toga što tamo negde postoje privremeni organi. Dakle, prvo – kontradiktorni ste. Drugo, ja i dalje stojim pri tome da je Ustavni zakon u članu 3. definisao da će izbori biti raspisani ili u roku od 60 dana od dana usvajanja zakona iz oblasti lokalne samouprave ili najkasnije do 31. decembra ove godine. Meni je toliko jasna ta odredba zakona da uopšte ne vidim iz čega vi izvlačite drugačije tumačenje, da sada separatno treba raspisivati izbore. Evo vam konkretan primer. Zamislite da sada raspišemo izbore u Beogradu, a ovaj parlament usvoji zakon po kojem će se gradonačelnik birati iz redova odbornika, po kojem će Gradsko veće imati drugačije nadležnosti itd. Da li to znači da ćemo za tri meseca ponovo raspisivati izbore u Beogradu ili ćemo imati uBeogradu i u ovim opštinama jedan sistem lokalne samouprave, a u sto i nešto opština drugi sistem lokalne samouprave? Ja sam siguran da ustavotvorac nije hteo to. Ustavotvorac je hteo da se podvuče crta, da se svi izbori održe u jednom danu i po jednom sistemu. Sve drugo bilo bi, po mom uverenju, protivustavno i protivno logičkom rasuđivanju – šta je to racionalno, šta je to korisno, a šta nije. Ovo je meni, od kako sam ministar, jedanaesti zakon da ga branim pred Narodnom skupštinom, a o tome vi i ja diskutujemo najmanje jedanaesti put. Sastav organa. Potpuno se slažem, član 192. Ustava Republike Srbije u svom trećem stavu kaže da će privremeni organ odražavati nacionalni i politički sastav raspuštene skupštine opštine. Ustav Republike Srbije je usvojen 8. novembra 2006. godine i svi ovi privremeni organi, o kojima i vi i ja pričamo, i ovih osam koji su doneti pre nego što je ova Vlada počela sa radom, doneti su nakon donošenja Ustava. Nijedan od ovih privremenih organa nije odrazio tu odredbu Ustava, član 192, već je odrazio odredbe Zakona o lokalnoj samoupravi, koji, jednostavno, samo ostaje na tome da Vlada obrazuje privremeni organ i da, po logici stvari, Vlada organizuje privremeni organ po sastavu koji čini Vladu, jer Vlada je i odgovorna za rad tog privremenog organa. (Žarko Obradović, sa mesta: Nije.) Tako je, recimo, u Zrenjaninu, gde su građani Zrenjanina za gradonačelnika izabrali čoveka iz DS-a, gde DS ima najveće uporište – u tom istom Zrenjaninu je 16. novembra obrazovan privremeni organ u kome nije bio nijedan član DS-a. Ja se potpuno slažem s vama da to nije logično. Rekao sam ovde i obećao sam da će u novom zakonu biti dosledno sprovedena odredba člana 192. Ustava Republike Srbije i biće obrazovani privremeni organi u skladu sa članom 192. Ustava Republike Srbije. Ali, malo mi ovo deluje nekorektno. Prvi put čujem da ovo iznosite tek sada, kada je obrazovana ova Vlada. Nisam vas čuo da ste o ovome govorili ranije, a posebno ne dok su članovi vaše partije bili u privremenim organima, gde vaša partija, recimo, nije ostvarila ... (Žarko Obradović, sa mesta: Ali, nema takvih.) Sasvim svejedno, vaša ili neka druga partija. Znači, moramo biti principijelni i dosledni. (Žarko Obradović, sa mesta: Nije svejedno.) Ako je ovo bio stav prethodne Vlade i ako tada nije bilo primedaba na taj stav, hajde da nema primedaba do donošenja novog zakona. Ako smo rekli da će se član 192. operacionalizovati, odnosno razraditi u zakonu o lokalnoj samoupravi, nemojte onda sada tražiti da ova Vlada bude ta koja će direktno da primenjuje odredbu člana 192. Ustava Republike Srbije. Dakle, to je moje objašnjenje ovog pitanja o kojem raspravljamo svih ovih dana i zaista verujem da je ono ispravno, utemeljeno na Ustavu i utemeljeno na zakonu. Hvala.
Zahvaljujem, ministre Markoviću. Po Poslovniku, narodni poslanik Momir Marković. Izvolite.
Interesantno je da ministar gospodinu Žarku Obradoviću kaže sa ove govornice: evo, 11 zakona sam branio i 11 puta sa vama raspravljam o ovoj temi. I jedanaesti, odnosno dvanaesti put, gospodine ministre, vi ništa ne preduzimate. Odnosno, da budem precizniji, preduzeli ste, i to ste vrlo preduzeli, jer ni u jednom privremenom organu nema, recimo, radikala iako imaju najveće odborničke grupe umestima u kojima ste uveli privremene mere. Ni u jednom privremenom organu nema socijalista iako imaju značajne odborničke grupe. Podsećam vas, recimo, na Smederevsku Palanku, gde najveću odborničku grupu ima SRS, a ono, kad uđete u Skupštinu – sve se žuti. Podsećam vas na Smederevo, gde je onaj vaš Saša, kako se zvaše, koji je izgovorio četiri prostoproširene rečenice i na tome se zasnivala njegova predizborna kampanja. (Vjerica Radeta, sa mesta: Njihova je bila ona kriminalka, koja je uapsu.) A, da, izvinjavam se, vaša je ona što je bila u zatvoru zbog onog kriminala, ali nema veze. Uglavnom, slični su. Više od godine dana u Smederevu su privremene mere, jedanaesti put se sa gospodinom Obradovićem raspravljate, a ne pada vam na pamet da kažete predsedniku Skupštine da raspiše izbore. Ovo što čitate iz Ustava odnosi se na sve lokalne izbore, ne odnosi se na one u kojima su već privremena veća. Dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije bi trebalo da znaju da se radi o velikim parama iz budžeta koje se troše u tim opštinama. Ne troše se u skladu ni sa narodnom voljom, jer narodna volja je izražena kroz broj odbornika u tim lokalnim samoupravama, ne troše se ni u interesima građana. Tamo gde su uvedene privremene mere, uglavnom polomite točkove kad idete kolima; takoreći nijedna ulica nije sređena, ali su se sve pare potrošile. Na nesreću, došli smo i u situaciju da nam u Beogradu, da nisu poslanici SRS-a i odbornici Gradskeskupštine SRS-a onoliko insistirali, tu ste žestoko prekršili zakon, a i pored toga je pitanje kako će do lokalnih izbora. Posle lokalnih izbora nemojte da se pitate jer će biti sasvim drugačija struktura gradske skupštine i struktura vlasti i odlučivanja. Ali je pitanje koliko će do lokalnih izbora još narodnih para koje se nalaze u budžetu grada Beograda da ode niz Savu i Dunav. Da podsetim građane Srbije da se radi o cifri od preko osamsto miliona evra godišnje.
Zahvaljujem. Po poslovniku, narodni poslanik Žarko Obradović, pa Milisav Petronijević ili obratno, kako hoćete. Narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite.
Hvala lepo. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, ne sumnjam da govorite tečno, ali sumnjam da govorite tačno. Gospodine ministre, vi ste se ovde siti izodgovarali na pitanja koja vam nisu postavljena, a niste odgovorili na pitanje koje vam je postavljeno. Da budem precizan. Vaš je pokušaj da pobrkate stvari time što ćete reći da gospodin Petronijević i gospodin Obradović različito misle. Tu ste se grdno prevarili. Nikad oni nisu različito mislili. A, o čemu se radi? Moje pitanje je bilo sledeće. Ovu Srbiju udaviste, svaki dan, pričom o tome kad će izbori za predsednika Republike, pozivajući se na Ustav, Ustavni zakon itd. Isti taj Ustavni zakon propisuje da se do 31. decembra, što je takođe veoma važno pitanje za Srbiju, raspisuju izbori za lokalnu samoupravu. Danas je 28. novembar. Podsećam vas da je za ponedeljak, ako se bude završila ova sednica, zakazana nova sednica sa gomilom zakona, računajući budžet, spoljnu politiku, odbranu, bezbednost, Vojsku itd. Pitam vas: kada ćete da dostavite ona četiri zakona, o kojima sam govorio, u Narodnu skupštinu? I drugo pitanje: šta ćete da radite ako dotle ne budu usvojeni u Skupštini? To je moje pitanje i odnosi se na izbore u svim lokalnim samoupravama, u smislu primene zakona. Ovo o čemu je kolega Marković govorio odnosi se na opštine gde su uvedene privremene mere. Tamo je vanredna situacija. Molim vas, veliki gradovi su u pitanju, da ne govorim o Beogradu koji raspolaže sa milijardu evra. Velika je stvar ko će da drži tu kasu. Zar mislite da je to jednostavno pitanje – biće kad se bude doneo zakon itd. Pitam vas: šta će se dogoditi ako se do 31. decembra ne donese zakon o lokalnoj samoupravi? Na koji način mislite da rešite to pitanje? I, sasvim na kraju, gospodine Markoviću, član 192. Ustava u stavu 2. jasno kaže: ''Vlada može, pod uslovima određenim zakonom, raspustiti skupštinu opštine''. Tako je – u skladu sa zakonom. Vi sad kažete: imamo postojeći zakon. Jeste, tu se slažemo. Ali, gde se ne slažemo? Stav 3: ''Istovremeno sa raspuštanjem skupštine opštine, Vlada imenuje privremeni organ koji obavlja poslove iz nadležnosti skupštine, vodeći računa o političkom i nacionalnom sastavu raspuštene skupštine opštine''. Nema ''u skladu sa zakonom'', gospodine Markoviću, nego direktno da vodite računa o tome. Suština naših primedbi je, kako ste rekli već 11 puta, u tome da ne poštujete Ustav jer ne postavljate privremeni organ vodeći računa o političkoj i nacionalnoj pripadnosti. To je suština i ne treba vam zakon za to. Hvala lepo.
Zahvaljujem, kolega Petronijeviću. Po Poslovniku, narodni poslanik Žarko Obradović. Izvolite.
Izvinjavam se, ali ne vidim ništa loše u tome da javno malo popričam s ministrom za državnu upravu i lokalnu samoupravu, dvanaesti put, što kaže kolega Marković. Kolega Marković je izrekao suštinu odnosa, nažalost, koalicije na vlasti prema lokalnoj samoupravi. U pitanju su veliki interesi. Da li ima nekog u ovoj zemlji ko može da pomisli zašto se tolika halabuka oko Beograda digla i zašto po cenu života žele da održe postojeću strukturu? U pitanju su ogromne pare i projekti koji su započeti ili na koje je dato odobrenje. Grad Beograd ima ogroman budžet. Suština cele priče je u tome što se ogromne pare vrte, preko samo određenih preduzeća, određenih ljudi, i u pitanju su vrlo konkretni interesi. Za građane Republike Srbije i građane Beograda potpuno je irelevantno da li je gradonačelnik Pera, Laza, Mika, Đura ili neko peti. Važno je samo da je to urađeno u skladu sa zakonom i da oni imaju pravo da iskažu svoju volju. Razumem gospodina ministra, on zastupa Vladu, a brani interese Demokratske stranke. Ja zastupam i branim interese Socijalističke partije Srbije. Pitam vas: ako se pozivate na odredbe Ustava, zašto taj Ustav ne poštujete, zašto ne poštujete odredbe člana 192. Ustava koji kaže da, kada Vlada formira privremeni organ, vodi računa o stranačkoj i nacionalnoj zastupljenosti? Gospodine Markoviću, znate kao i ja, ali građani Republike Srbije ne znaju, a treba da znaju, mi smo u svakoj od raspuštenih skupština opština imali svoje predstavnike, kao i kolege iz SRS-a. U redu, ako poštujete Ustav, što ne promenite ovih dana ta privremena veća, formirate ih po stranačkom principu i onda kažete: biće izbori kada budu doneseni zakoni. E, onda bih verovao u to što govorite. Promenite strukturu veća, formirajte ih po stranačkom principu, po broju odbornika koji postoje u skupštinama opština i onda recite: izbori će biti održani kada se donesu zakoni. Onda bih ja rekao: ovaj ministar stvarno vodi računa o Ustavu i dosledan je u tome. Ovako vi pričate: ona Vlada je radila ovo, pa i mi radimo ovo. Ako je ona radila loše, znači da i vi radite loše. Mi smo onu Vladu podržavali, ali nismo bili u Vladi. Bili smo zastupljeni u većima zato što smo imali odbornike tamo, a ne zato što smo bili u Vladi. Vi nama kažete: princip je da onaj ko je u Vladi formira veća. Nije. Ustav kaže šta je princip. Ovo je načelo, gospodine Markoviću: da se mora voditi računa o stranačkoj i nacionalnoj zastupljenosti. Vi to ne poštujete. Ne znam kako to pokušavate da branite neodbranjivo. Evo, predložite nove sastave veća, nek se ispoštuje princip zastupljenosti stranaka u parlamentima, pa posle toga izađite ovde i recite: biće izbori kada se donesu zakoni, pa ćemo videti šta ćemo. Ovako, vi pričate priču koja nema logičkog smisla. Ali, nažalost, to je manir rada ove Vlade – jedno priča, a drugo radi, a da suštinski ne poštuje Ustav, samo u meri u kojoj su to njeni interesi. Hvala vam.
Zahvaljujem. Po Poslovniku, narodni poslanik Zlatan Jovanović. Izvolite, gospodine Jovanoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovu raspravu hoću da dopunim jednim primerom koji je, čini mi se, najdrastičniji u Srbiji u ovom trenutku. To je primer opštine Užice. U Užicu su privremene mere uvedene prošle godine u novembru. Prošlo je, dakle, punih godinu dana od uvođenja privremenih mera u Užicu. Ono što je još drastičnije u svemu tome, jeste da je poslednja sednica SO Užice održana u junu 2006. godine. Godinu i po dana se ne sastaje, ne postoji SO Užice. I ta junska sednica, prošle godine, bila je tehničkog karaktera jer je već bila kampanja za izbor novog predsednika opštine. Znači, mnogo pre toga je održana neka poslednja sednica SO Užice koja je imala neke druge karakteristike, odnosno one prave koje treba da ima SO koja je odlučivala o nekim konkretnim stvarima. Da li je normalno da jedna opština poput Užica, koja ima blizu 100.000 stanovnika, godinu i po dana nema skupštinu opštine? Da li je normalno da je nema dve godine, jer će, očigledno, izbori za lokalnu samoupravu biti održani tek u 2008. godini, i to još uvek ne znamo kada? Da li je normalno da pola mandata jednu veliku opštinu poput Užica vodi privremeno veće? Ministar je malopre ovde objašnjavao zašto je sve to tako rađeno, pa je izrazio jednu nedoslednost. Prvo je rekao da je dolaskom nove Vlade, u maju ove godine, on poštovao novi Ustav Republike Srbije, koji govori o rokovima za lokalne izbore. Ali, tada je već bilo jasno da lokalni izbori ne mogu biti održani do kraja ove godine, da će proći mnogo vremena do održavanja novih lokalnih izbora. Zašto onda niste ostali dosledni pa rekli: poštovaću novi, važeći Ustav Republike Srbije i pri imenovanju privremenih organa, pa ćemo u privremeni organ u Užicu staviti i radikale, i predstavnike SPS-a, i drugih partija koje su tamo imale odbornike? Odbornička grupa SRS u Užicu je bila druga po snazi, a sad tamo nema nijednog radikala u privremenom veću. Vi ste izborom nove Vlade samo promenili sastav, pa ste izbacili SPO koji više nije u Vladi, i ubacili one koji su sada u ovoj novoj Vladi Republike Srbije – DS. I sada je lepo i fino. Molim vas, bez obzira na to kako taj organ radi, kako se tamo novac troši, i da se troši najpoštenije – nije normalno da jedna lokalna samouprava funkcioniše bez skupštine. Nije normalno, i to stanje treba što pre prekinuti. Hvala.
Zahvaljujem. Konačno se vraćamo na rad po dnevnom redu. Na član 3. amandman je podnijela narodni poslanik Nataša Jovanović. Vlada nije prihvatila amandman. Da li neko želi riječ? (Da.) Izvolite, narodni poslanik Vjerica Radeta.
Hvala, gospodine Džudževiću. Malopre sam mislila da vas zamolim da tražite objašnjenje od gospodina Dulića, da vidimo da nije došlo do nekih promena u funkcionisanju ovog parlamenta, ali sada vidim, pojavila su se dva poslanika iz DSS-a, iz G17 i dalje nikog nema. To je već danima tako. Izvinjavam se, tek sada vidim dvojicu kolega iz G17. Dakle, već danima je takvo stanje i pomislim da nije kao u ono vreme kada je DS napustio rad Parlamenta, pa se nisu pojavljivali u sali. Jasno je da i ovo govori o tome kako je Vlada Republike Srbije podeljena na vladu Vojislava Koštunice i na vladu Božidara Đelića. Kada je ovde predstavnik vlade Božidara Đelića, onda su tu i poslanici DS-a, a kada je neko iz vlade Vojislava Koštunice, onda su tu poslanici DSS-a. Naravno, to je vaš problem i vaša stvar, ali ovo želim da kažem, pre svega zbog javnosti, da građani Srbije znaju kakav je odnos narodnih poslanika, koje građani biraju, prema problemima koje imaju građani Srbije i kako se narodni poslanici bore i pokušavaju da izbore za rešavanje njihovih problema. Kada je u pitanju ova rasprava, koja je malopre ovde vođena sa jednom grupom narodnih poslanika i resornim ministrom, ministrom za državnu upravu i lokalnu samoupravu, ili još bolje ''protiv lokalne samouprave'', kada se govori o ovih 11 opština gde su uvedene privremene mere, nisam želela da se uključujem i da se javljam po Poslovniku, ali zaista mislim, gospodine Markoviću, da morate bar ozbiljnije da odgovarate kolegama poslanicima kada vam postavljaju ova i ovakva pitanja. Vi ste u svih tih 11 opština gde su uvedene privremene mere uveli reciprocitet u odnosu na sastav Vlade Republike Srbije. Kolega Zlatan Jovanović vam je malopre govorio o stanju u Užicu, o broju odbornika SRS-a u Užicu, o tome da sada nikog od radikala nema u tom privremenom veću, i ne samo u Užicu, i ne samo radikala, nego su sada, dakle, u privremenim većima samo predstavnici stranaka koje vrše vlast na nivou Republike. To je neustavno, gospodine Milane Markoviću. Ali, nažalost, zahvaljujući vašem predsedniku Borisu Tadiću, mi nemamo Ustavni sud, pa nemamo kome ni na to da se žalimo. Pokušali ste da objasnite kako je necelishodno da raspisujete izbore u nekoj lokalnoj samoupravi gde je već više od godinu dana privremena uprava, gde su privremene mere već uvedene – jer čekate da se raspišu izbori na svim nivoima. A, s druge strane, kada govorite o raspisivanju izbora za predsednika Republike, onda ste čak u stanju da kažete, ne vi lično, ali vaše stranačke kolege, da je to, otprilike, najvažnije pitanje i da čak ni problem Kosova i Metohije ne treba da ometa izbor predsednika. Jer, kako rekoše vaše kolege, zbog problema na Kosovu i Metohiji ne može da stane život, mi moramo da radimo, moramo da biramo predsednika. Podsetiću vas, gospodine Markoviću, na to kada ste prvi put ovde govorili u svojstvu ministra. Tada sam vam rekla: zapamtiću ovo što ste rekli, gospodine Milane Markoviću. A rekli ste da garantujete, vi kao ministar, da će svi zakoni, po Ustavnom zakonu, koji se odnose na lokalnu samoupravu biti u Parlamentu u roku koji predviđa Ustavni zakon. Tada sam vam obećala, da ne tražim stenogram, da ću vas podsetiti na to. Sada vas podsećam da niste održali obećanje i da još uvek nemamo zakone kojima se regulišu lokalni izbori. I niko nam iz DS-a, ili iz drugog dela te vladajuće koalicije, još nije objasnio zašto je bitno održati predsedničke izbore, a nije bitno održati lokalne izbore. U čemu je razlika ako nas Ustavni zakon obavezuje i na jedno i na drugo, i to u istom roku? Zaista bih volela da nam neko to objasni, pa bar da znamo, možda ste u pravu, možda postoji nešto što mi ne razumemo, ajde pokušajte da nas ubedite i da nam objasnite to. Kada je reč o ovom zakonu o predsedniku Republike, i amandmanu o kom sam zapravo želela da govorim, i ovaj član 3, na koji je koleginica Nataša Jovanović podnela amandman, govori u prilog onome što ste vi, gospodine ministre, rekli u svom obraćanju ovde – da su ovo tehnički zakoni. Vi ste ih zaista doživeli kao tehničke zakone. Naravno da ja to ne mogu da prihvatim ... rekli ste, rekli ste, sve što sumnjate, tražićemo stenogram i pročitaću vam tačno kako ste rekli, a rekli ste da se radi o tehničkim zakonima. Naravno, što se tiče poslanika SRS-a, mi nikako ne možemo da prihvatimo da je zakon o predsedniku Republike tehnički zakon. Istina je, postoji jedno poglavlje Ustava koje nosi naslov ''Predsednik Republike''. Govori o položaju, nadležnostima, izborupredsednika itd., ono što jeste obaveza Ustava, ali zakon treba da razradi ove odredbe Ustava. I šta ste vi sada, za razliku od onih amandmana i članova 1. i 2, gde smo tražili brisanje, sada ću da vam objasnim zbog čega smo tražili brisanje člana 3, i šta nam je sad Vlada odgovorila? Član 3. govori o nadležnostima predsednika Republike. "Nadležnosti predsednika Republike", to piše u Predlogu zakona, "određene su Ustavom. Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu se razraditi zakonom ili drugim propisom samo ako to Ustav izričito dopušta ili ako nalaže njihova priroda". Da li ste vi zaključili, bar po ovom što je do sada bilo, do ovog člana, da ovu materiju ne treba dalje zakonom razrađivati, ili ste negde pročitali da vam Ustav to izričito ne dopušta, ili je priroda ovog zakona, kako ste napisali u ovom članu 3, takva da mu nije potrebna dalja razrada? Očekujem da ćete to da nam objasnite, jer iz ovog što je napisala Vlada, nisam baš toliko pametna da razumem šta je Vlada htela da kaže. Kaže Vlada: ''Amandman se ne prihvata. U Predlogu zakona kojim se uređuje položaj predsednika Republike neophodno je da se naglasi da su nadležnosti predsednika Republike određene Ustavom i da one mogu da se razrade samo kad to Ustav nalaže ili kad to proizlazi iz prirode nadležnosti predsednika Republike''. Ovo je, zaista, nebulozno objašnjenje. Izvinite, ali ja drugi izraz ovde ne mogu da upotrebim. Kažete da je neophodno da se naglasi da su nadležnosti predsednika Republike određene Ustavom, i to kažete u članu 3, ali vam ne pada na pamet, što bi bilo možda bolje, da ste malo o ovim nadležnostima ponešto rekli i u zakonu o predsedniku. Ustav kaže da predsednik predstavlja Republiku Srbiju u zemlji i inostranstvu, ali nigde ne piše da Boris Tadić treba da ode kod Stipa Mesića i da mu se izvini zato što su ustaše proterale Srbe iz Republike Srpske Krajine, a on je to uradio. Nigde ne piše, naravno, ni da se sastane na aerodromu u Skoplju sa Agimom Čekuom. Mislite da možete ovakvim uopštenim formulacijama da zadovoljite sve ono što vi mislite da je nadležnost, odnosno što misli predsednik – ne pita on, verovatno, ni vas, bar ne vas lično. Ustav u članu 112 kaže da ''predsednik Republike predlaže Narodnoj skupštini kandidata za predsednika Vlade, pošto sasluša mišljenje predstavnika izabranih izbornih lista''. Da li je Boris Tadić uradio ovo posle poslednjih izbora? Nije. Da li je, zato što je Boris Tadić opstruisao konstituisanje i Skupštine i Vlade, Srbija bila bez tih organa nekoliko meseci, skoro pola godine? Da li je to tačno? Tačno je. Ni to niste razradili u ovom zakonu. "Predsednik Republike predlaže Narodnoj skupštini nosioce funkcija, u skladu sa Ustavom i zakonom". Zašto to niste razradili u ovom zakonu? Je l' vam ovo ne nalaže Ustav ili vam nije naložio Boris Tadić? Da je ovo lepo razloženo i objašnjeno u Predlogu zakona, onda ne bismo imali situaciju o kojoj je govorio danas gospodin Dragan Todorović, da je Slobodan Vučetić, opet radi javnosti podsećam, obavestio pre više od godinu dana Borisa Tadića da je stekao uslove za penziju, da mu je istekao mandat i da traži od predsednika Republike da Skupštini predloži kandidate za predsednika. Naravno, niti je on to uradio, niti ga vi i dalje zakonom obavezujete da poštuje Ustav. Dakle, zakon vam je toliko loš, gospodine Milane Markoviću, ne morate da crvenite, jedino ako je tačno, a tačno je, čim je to rekao gospodin Nikolić, da ovo niste pisali vi nego Zoran Balinovac, zaista u njegovo ime ne treba da crvenite, ali nije trebalo da dođete ovde da predstavljate ikebanu, jer je zaista očigledno da niste u stanju da sa narodnim poslanicima govorite o ovim amandmanima. Ne radi se o tome da vi, kao Vlada, imate drugačiji pristup rešavanju ovog problema nego što ga ima opozicija, što je potpuno normalno i legitimno, ali i u tom slučaju opozicija iznosi svoje stavove, a vi iznosite stavove Vlade. Ne, vi to nemate. Zato što vama nije mnogo stalo ni do ovog zakona, ni do zakona koji će posle doći na dnevni red, zato što vi imate, u vašem delu Vlade, potpuno drugačiju koncepciju. Vi samo gledate da raspišete te predsedničke izbore. Tu vidite neku šansu. Nećete da čekate ni donošenje ostalih zakona. Mi vam tvrdimo da vam je procena potpuno pogrešna, ali naravno, nama to ne smeta, to će se videti već posle narednih izbora. Takođe je interesantno – opet se vraćam kratko na ovo što ste komunicirali sa kolegama, po Poslovniku, o raspisivanju lokalnih izbora – kako to da ste zaključili da nije celishodno raspisivati izbore za gradonačelnika Beograda po ovom zakonu, jer tu sada treba da čekamo neki novi zakon koji će, vi kažete, i čitam u novinama, i priča nam Marko Blagojević iz Cesida, koji se hvali da vam je napisao zakon, i ne znam kako ćete i taj zakon da branite jednog dana kad dođe pred ovaj parlament. Nije vam dobar pristup, gospodo iz Vlade Republike Srbije, to što pokušavate da zbrzite, da upotrebim taj kolokvijalni izraz, tako što ćete da prepišete neke odredbe Ustava i da nam tako poturite zakon koji bi trebalo da bude nešto čime ćete da se hvalite, i već se hvalite u javnosti. Smeta vam jako kada se vodi rasprava o ovim zakonima zato što građani Srbije koji prate rad Parlamenta mogu da čuju kakve ste vi zaista zakone predložili i da, zapravo, u ovom zakonu o predsedniku Republike nema ni trunke truda ove Vlade, ni vašeg ministarstva, čak ni tog Zorana Balinovca, jer ste samo prepisali ono što vam je svojevremeno Odbor za ustavna pitanja napisao u predlogu ustava, koji je kasnije, naravno, i postao Ustav.
Zahvaljujem. Nastavljamo rad u 15.00 sati.
Poštovani narodni poslanici, nastavljamo rad. Amandman na član 3. Da li se još neko od narodnih poslanika javlja za reč? Po Poslovniku, narodni poslanik Aleksandar Martinović. Dalje imamo po amandmanu. Hvala. Izvolite, gospodine Martinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, javio sam se na osnovu člana 226. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije. Meni, kao narodnom poslaniku, neophodne su izvesne informacije da bih mogao da obavljam ovu važnu i odgovornu funkciju. Naime, voleo bih da mi predlagač zakona objasni kojom metodologijom normativne tehnike se služio prilikom izrade Predloga zakona o predsedniku Republike i na osnovu kojih kriterijuma je odbio amandman narodnog poslanika Nataše Jovanović. Naime, član 3. Predloga zakona je, s jedne strane, besmislen, a s druge stane, napisan jezikom koji apsolutno nije jezik prava. Šta znači da su nadležnosti predsednika Republike određene Ustavom? To je notorna činjenica. To zna svako ko i nije pravnik. To zna svako ko i nije narodni poslanik u Skupštini Srbije. To je stvar koja se podrazumeva. Zaista je besmisleno normirati stvari koje su opštepoznate. I mala deca znaju da su nadležnosti predsednika Republike određene Ustavom. Dalje, ovo što piše u stavu 3: ''Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu se'' – i sad, pazite, jedan kolokvijalni izraz kome nije mesto u predlogu zakona – ''razraditi zakonom ili drugim propisom samo ako to Ustav izričito dopušta ili ako nalaže njihova priroda''. Meni je žao što ovde nisu ni ministar ni državni sekretar, ali, pošto pretpostavljam da su obojica pravnici, morali bi da znaju da se razrađuje motor koji je nov i kog treba stavitiu funkciju, a da se Ustav ne može razrađivati jer nije mašina. Ovde je trebalo da stoji, ako je predlagač zakona već hteo to da kaže: Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu se detaljnije urediti zakonom ili – sad, ovo je sporno, da li može da stoji – drugim propisom. Propisa ima raznih. I zakon je propis, i uredba Vlade je propis, i pravilnici koje donose ministarstva su propisi. Sve su to opšti pravni akti koji sadrže opšte pravne norme. I sada bi, ako doslovno tumačimo ovo što piše u članu 3. Predloga zakona, moglo da stoji da se Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu detaljnije urediti i uredbom Vlade Srbije i pravilnikom nekog ministarstva, a takva je situacija, dame i gospodo, potpuno besmislena. Dalje, ne znam šta znači ovo ''ako to nalaže njihova priroda''. Praktično bi u svakoj situaciji u budućnosti Vlada mogla da kaže: e, pa to nalaže priroda nadležnosti predsednika Republike i sad to mora dodatno da se uredi, recimo nekim zakonom, ili propisom Vlade i onda, umesto da imate jedan jedinstveni propis koji se odnosi na predsednika Republike, vi ćete imati zakon o predsedniku Republike i recimo deset Vladinih uredbi koje detaljnije uređuju ili, kako se kaže u Predlogu zakona, razrađuju Ustav u onom delu koji se odnosi na predsednika Republike. Tako da bih voleo da mi se, prema članu 226. Poslovnika, odgovori: kojom se metodologijom predlagač zakona služio kada je pisao član 3. Predloga zakona na ovakav način kakav je predložen?
Hvala, gospodine Martinoviću. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović. Izvolite, gospodine Obradoviću.
Hvala, gospodine predsedavajući. Postojalo je puno razloga zbog kojih je trebalo prihvatiti ovaj amandman i brisati ovaj član predloga zakona – jer je apsolutno besmislen. Ja sam na početku, govoreći o jednom drugom članu zakona, pomenuo da bi bilo najbolje da je predlagač zakona, ako se već uputio upravcu da citira članove Ustava Republike Srbije koji se odnose na pitanje predsednika Republike Srbije, da ih jednostavno sve citira, a ako to nije učinio, onda nema potrebe da to čini selektivno. Suština ovog člana zakona se nalazi, poštovane kolege narodni poslanici, u obrazloženju koje je dato u amandmanu na član 3. i čini mi se da je to amandman kolege Prokića. U stvari, suština ovog člana zakona, osnovni smisao njegovog postojanja, jeste da Vlada može da radi šta hoće. Jer, član Ustava koji se odnosi na nadležnosti predsednika Republike je vrlo jasan. Član 112. Ustava kaže (dozvolite mi, molim vas, nema mnogo, pa ću citirati): ''Predsednik Republike predstavlja Republiku Srbiju u zemlji i inostranstvu; ukazom proglašava zakone, u skladu sa Ustavom; predlaže Narodnoj skupštini kandidata za predsednika Vlade, pošto sasluša mišljenje predstavnika izabranih izbornih lista; predlaže Narodnoj skupštini nosioce funkcija, u skladu sa Ustavom i zakonom;'' (molim vas, prvi put se pominje ''u skladu sa zakonom''), ''postavlja i opoziva ukazom ambasadore Republike Srbije na osnovu predloga Vlade; prima akreditivna i opozivna pisma stranih diplomatskih predstavnika; daje pomilovanja i odlikovanja; vrši i druge poslove utvrđene Ustavom. Predsednik Republike, u skladu sa zakonom, komanduje Vojskomi postavlja, unapređuje i razrešava oficire Vojske Srbije.'' Dva puta se pominje ''u skladu sa zakonom''. Zašto ovo pominjem? Zato što predlagač ovog zakona sam kaže da se ''Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu razraditi zakonom ili drugim propisom samo ako to Ustav izričito dopušta''. Ustav, izvinite, to izričito dopušta samo u dva slučaja. E, sad formulacija – ''ili to nalaže njihova priroda''. Pazite, ovo je formulacija koja kod nas znači: ako to nalaže interes vladajuće koalicije. Pošto Ustav to ne dopušta, to nalaže interes vladajuće koalicije. U obrazloženju ovog predloga zakona, poštovane kolege narodni poslanici, imate na nekoliko mesta gde predlagač zakona daje sebi za pravo da tumači Ustav. Iz ovoga se može zaključiti da nama Ustavni sud apsolutno nije potreban. Šta će Ustavni sud u zemlji u kojoj Vlada može da tumači Ustav kako hoće? Predlagač ovog zakona na strani 5. Obrazloženja Predloga zakona govori o tome da, tumačeći Ustav, predlaže to, to i to – da ne citiram te odredbe. Takođe, na strani 8. Obrazloženja Predloga zakona, predlagač, znači Vlada, takođe kaže da ''Predlog zakona tumači Ustav tako što se predviđa...'' i, u stvari, pokazuje se suština ovog člana, i zašto je trebalo prihvatiti ovaj amandman i brisati ovaj član – jer on predstavlja osnov za voluntarizam. Kakvu vrstu voluntarizma? Molim vas, kolege narodni poslanici, pročitajte obrazloženje na amandman broj 3 kolege Prokića i videćete šta nam Vlada kaže. Vlada nam kaže da će sistematski kršiti Ustav i propisivati predsedniku Republike sve ono što mu treba u obavljanju poslova iz njegove nadležnosti ako oni procene da je to njihov interes. Molim vas, pročitajte obrazloženje Vlade, pa ćete videti da se mogu i Poslovnikom Narodne skupštine Republike Srbije i Poslovnikom Vlade tumačiti, odnosno, kako oni kažu – razraditi nadležnosti predsednika Republike podzakonskim aktima. Pre mene je kolega Martinović iz SRS govorio o tome šta je propis. Čitajući odredbe Ustava Republike Srbije, jasno se vidi koje to nadležnosti mogu biti predmet razrade Ustava. Bilo bi poštenije da stoji samo ili da se prihvata amandman kolega da se ovaj član briše ili da su nadležnosti predsednika Republike utvrđene Ustavom, a u stvari suština ovog člana jeste stav 2. koji predstavlja pravni osnov za voluntarizam koji će tek uslediti. Videćete, poštovane kolege narodni poslanici, i u toku rasprave o ovom zakonu, o kakvom je stepenu voluntarizma reč, kao što ste imali priliku da vidite i danaspre podne u raspravi, kada smo, primera radi, govorili o stanju u lokalnim samoupravama, kada ministar crno na belo kaže da se Ustav može tumačiti na način koji to odgovara interesima vladajuće koalicije. Jer, ukoliko Vlada promeni odluku o sastavu privremenih veća u 11 opština u Srbiji u kojima je uvela prinudnu upravu, i formira ta veća po principu stranačke zastupljenosti u skupštinama opština koje su razrešene i gde je uvedena prinudna uprava, onda ću verovati da postoji Ustav. Do tada, Vlada apsolutno krši Ustav i predlogom ovog zakona stvara osnov za dalje kršenje Ustava. I zbog toga bi ovaj amandman trebalo prihvatiti. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvol'te, gospodine Petronijeviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, član 3. Predloga zakona o predsedniku Republike, u stvari, potvrđuje naše primedbe, koje smo iznosili u ponedeljak i danas, da je ovo zakon koji ima dosta nejasnoća i koji se može na različite načine tumačiti. Upravo i odredba člana 3. i predlagač je u pravu kad kaže: ili neka se primeni Ustav ili bar uredite ono što je Ustav već predvideo. Naime, ja ću početi od obrazloženja koje je predlagač dao u vezi s članom 3. Da bi javnost znala o čemu se radi, šta mi to ovde pričamo, samo ću vas podsetiti. Član 3. ima naslov ''Nadležnosti predsednika Republike'', pa kaže: ''Nadležnosti predsednika Republike određene su Ustavom. Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu se razraditi zakonom ili drugim propisom samo ako to Ustav izričito dopušta ili ako nalaže njihova priroda''. Dakle, pošto smo čuli formulaciju člana 3, da vidimo šta kaže predlagač u obrazloženju. ''Nadležnosti predsednika Republike'', kaže predlagač, ''mogu da se odrede samo Ustavom''. To je član 112. i učinio. Međutim, kada obrazlaže ovu odredbu člana 3. zakona,predlagač kaže: ''Pomenuta odredba izvire iz ustavne formulacije prema kojoj predsednik Republike, pored poslova koji su izričito nabrojani u odredbi Ustava koja pledira da propiše nadležnosti predsednika Republike, 'vrši i druge poslove određene Ustavom'''. Dakle, oni su se pozvali na tu odredbu. Molim vas, samo da podsetim, u članu 112. Ustava stoji, u tački 8: ''vrši i druge poslove'', ali ''određene Ustavom'', ne i druge poslove, bilo koje, koje ćemo napisati. Time, u stvari, postaje sporna odredba u članu 3. koja kaže: ''Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu se razraditi zakonom ili drugim propisom samo ako to Ustav izričito dopušta'', pa sad pazite, ''ili ako nalaže njihova priroda''. Dakle, priroda tog propisa. Šta to znači? Ustav je u članu 112. propisao nadležnosti precizno. Ustav je u još nekim članovima – kada govori o Ustavnom sudu, o Narodnoj skupštini, o Vladi – propisao nadležnosti predsednika Republike i nema više dodatka ''ili kada to priroda nalaže''. Drugi sporni momenat ovde je da se ''nadležnosti mogu razraditi'' (iako se ja slažem s kolegom Martinovićem – da mogu da se urede detaljnije) ''zakonom ili drugim propisom''. Ne može da stoji ovo ''drugim propisom''. Kako će to drugim propisom da se razrade, odnosno urede nadležnosti predsednika Republike? Zašto sve ovo pričam? Da bih, u stvari, pokazao da ovako formulisan član 3. Predloga zakona nema nikakvog smisla, a može da izazove konfuziju i može da otvori prostor za neke stvari koje nisu u skladu sa Ustavom. Upravo ova odredba koja kaže da se to, eto, može dogoditi i kada proizilazi iz prirode nadležnosti predsednika Republike. Neko će da tumači prirodu nadležnosti? Dakle, šta mi smatramo? Smatramo da je Ustav precizno propisao nadležnosti predsednika Republike. Zakon o predsedniku Republike ima smisla onda ako te nadležnosti, i isključivo te nadležnosti koje dopušta Ustav, bliže uredi. Naša osnovna primedba je bila upravo to što nisu bliže uređene nadležnosti predsednika Republike. Ima jedan deo, doduše, koji govori o nadležnostima predsednika Republike kada je u pitanju odnos prema Narodnoj skupštini, ali dalje ne. Međutim, ostavlja prostor za različita tumačenja i za, čak, kršenje Ustava. Evo vam primer, ja sam to navodio u ponedeljak, i verovatno bih se sada mogao pozvati na taj član 3. ako bi ovako bio usvojen. Kada se pročita član 112. Ustava, gde su precizno navedene nadležnosti predsednika Republike, nigde ne mogu da se nađu nadležnosti da on vrši poslove koordinacije službi bezbednosti, da zadire u rad unutrašnjih poslova i drugih državnih organa. Predsednik Republike je državni organ i njegov odnos sa drugim granama vlasti je po principu ravnoteže, ako se sećate, kako kaže Ustav, međusobne kontrole. Ovako, pomešalo se. Gde se nalazi – sada pitam predlagača – ustavni osnov za taj posao? Mi znamo i nemojte da krijemo. Sećate se, u maju, kada je formirana Vlada (to nije naše izmišljanje, štampa je to prenosila), Solana je rekao: Koštunica ne može da vodi službe bezbednosti, mora Tadić. Da biste to uradili i sproveli, citiram šta je štampa prenosila, tada ste, ova Vlada, na sednici Vlade doneli odluku ili uredbu, mislim odluku, da to tako bude. Osnov te odluke je bio ne u Ustavu, nego u Zakonu o Vladi, koji kaže da Vlada može da donosi odluke. Vidite, kada je nejasna formulacija, kada je nejasan zakon, kada se daju takve mogućnosti, onda može da se desi nešto što nema veze sa Ustavom. Iz tih razloga mislim da predlagač nije ponudio dobru formulaciju, dobar član. Ako je hteo samo da prepiše Ustav, nema potrebe da ga prepisuje, a ako je hteo da uredi nadležnosti, onda je trebalo da nadležnosti koje je definisao Ustav bliže odredi i ništa van toga. I ne može da ostane formulacija da se to može nekim drugim propisom nižeg ranga itd., i ne mogu da ostanu formulacije da se nadležnosti mogu bliže uređivati, razrađivati, i ako to priroda funkcije zahteva. To je već u sferi tumačenja, da ne kažem gatanja. Iz tih razloga mislim da je predlagač amandmana bio u pravu. Ili napravite dobru formulaciju i dobar zakon ili nam, u takvoj situaciji, ne treba zakon koji, u stvari, samo više unosi konfuziju nego što rešava pitanje. Hvala lepo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Nenad Prokić, po amandmanu Nataše Jovanović. Molim vas za malo pažnje. Još uvek smo na amandmanu Nataše Jovanović. Nismo prešli na amandman Nenada Prokića. Nisam pročitao. Znači, imamo samo proceduralnu stvar, sačekajte, molim vas. Hvala na pomoći. Da li se još neko javlja po amandmanu narodnog poslanika Nataše Jovanović? (Ne.) Hvala. Na član 3. amandman je podneo narodni poslanik Nenad Prokić. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Nenad Prokić, o svom amandmanu.
Poštovani predsedavajući, kolege, naravno da su kolega Martinović i kolega Obradović u pravu, jer sam i ja u pravu. Kada se radikal, socijalista i LDP-ovac slože oko nečega, onda bi predlagač na to trebalo da obrati posebnu pažnju jer je reč o veoma važnom amandmanu i verovatno je bilo teško naći u takvom saglasju neku grešku. Visoki rang funkcije predsednika Republike ne dopušta da se nadležnosti predsednika Republike regulišu aktima nižeg ranga od zakona. Uopšteni pristup koji je dat članom 3. daje široke mogućnosti za zloupotrebu i tako bi Vlada svojim aktima – sadašnji tekst to dopušta – mogla da razrađuje materiju nadležnosti predsednika, što je pravno nedopustivo. Dakle, Vlada može, prema predloženom članu, da podzakonskim aktima izda uredbu i da, recimo, po svom nahođenju tumači nadležnosti predsednika. Dakle, očigledna je intencija ''jaka Vlada – slab predsednik''. U slučaju razrešenja predsednika po članu 118. Ustava predsednik od građana dobija mandat, a Skupština može da ga razreši. To vodi ka tome da premijer kontroliše sve u zemlji, pa i predsednika. Teško je razumeti Demokratsku stranku i ovoga puta jer – kako ona to može da dopusti da se dužnost predsednika svodi na protokolarne funkcije? Zar bi Tadić trebalo da bude jak predsednik partije, a slab predsednik države? Kad bi ovaj amandman bio usvojen, onda bi Ustavom zagarantovane nadležnosti predsednika mogla da razrađuje Skupština, a ne Vlada, i to je nešto što bi bilo veoma bitno. Samo obrazloženje kojim se odbija ovaj amandman je veoma nelogično. Činjenica da se razrada nadležnosti diže na nivo zakona, isključuje podzakonske akte. Kako poslovnik Vlade može da određuje nadležnosti predsednika? Meni je to nelogično. Imam utisak da se predlagač nije ni potrudio da nešto pametno sroči, pa su moja dalja ubeđivanja verovatno bezrazložna. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vesna Pešić. Izvol'te, gospođo Pešić.
Poštovani predsedavajući, ne mogu da kažem poštovani gospodine ministre jer nema gospodina ministra, mislim da raspravljamo o veoma važnom članu zakona koji zaista omogućava veliki voluntarizam. To ću obrazložiti, ali nema smisla ako ne možemo da dobijemo odgovor od gospodina ministra. Da li ste vi zaduženi da dajete odgovore? Ne možete da govorite. Ako ne možete, predlažem da napravite pauzu dok ne dođe ministar. Do sada je nekoliko poslanika veoma argumentovano govorilo o ovom članu. Veoma je važan i zahtevamo da ministar da obrazloženje i da nam kaže kako je ovakav član uopšte mogao biti napisan. Ako njega nema da nam to obrazloži, nema nikakvog smisla da dalje nastavimo ovako tra-la-la u vetar. Molim vas da ministar dođe, da se napravi pauza dok on ne dođe, zato što nema smisla da sada navodimo argumentaciju, i drugi su to radili, a nemamo odgovor. To će da prođe bez ikakvog odgovora. Da čujemo obrazloženje za odbijanje ovih amandmana, počevši od gospođe Nataše Jovanović, do nas drugih koji smo dali nove predloge u našim amandmanima. Zahtevam da se ministar pojavi. Evo ministra.
Zahvaljujem. Vratiću vam vreme. Hvala gospodine ministre, sedite. Upravo je traženo da se pojavite u skupštinskoj sali. Izvolite, gospođo Pešić.
Gospodine ministre, član 3. zakona o predsedniku Republike zaista je izazvao veoma burnu reakciju poslanika. Dali su veoma značajne primedbe na ovaj član i veoma dobro obrazložene amandmane, od toga da se on briše, do toga da je LDP predložio da se u članu 3. stav 2. menja i glasi: „Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu se razraditi zakonom“. Budući da je Ustavom precizirano kada se te nadležnosti određuju zakonom, onda bi jedino to moglo da stoji, ako je uopšte i to potrebno da se kaže, ali jedino ovakva formulacija dolazi u obzir, jer nikakvi drugi zakoni, nikakvi drugi propisi, a to znači bilo koga, Vlade, ovoga ili onoga, ne mogu da menjaju i razrađuju nadležnosti predsednika Republike. Ponovo ću da vam pročitam član 3. tog zakona, stav 2: „Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu se razraditi zakonom ili drugim propisom“, što smo ovde svi osporavali, „samo ako to Ustav izričito dopušta“, to znate šta znači, i ovde stoji nešto vrlo čudno – „ili ako nalaže njihova priroda“. Ako ste tu već nekakvu ''prirodu'', što je po mom mišljenju neka metafizika, nekakva filozofija – šta je priroda nečega? – ako ste ovako nešto ubacili u zakon, onda to nije moglo biti kao alternativa, nego je moglo biti samo kumulativno u odnosu na ono što propisuje zakon, a nikako da bude ''ili''. Znači da možemo ili van Ustava, gde on propisuje gde će se zakonom određivati, da se na osnovu ove alternative o prirodi nadležnosti mogu donositi propisi. Ovakva odredba nije u skladu s osnovnim ustavnim principima. Ne mogu ova dva razloga da budu stavljena alternativno, nego samo kumulativno, eventualno. Da bi se aktom slabije pravne snage od Ustava uopšte razrađivalo ovlašćenje predsednika, neophodno je da to dozvoljava Ustav i naravno da to može da zahteva priroda ovlašćenja, ali samo u skladu sa Ustavom. Ovako kako je napisano, gospodine ministre, odredba ostavlja prostor da se pozivanje na prirodu nadležnosti prostom većinom u Skupštini ili, još gore, nekim podzakonskim aktom Vlade, ili nekog drugog, menjaju i proširuju ovlašćenja predsednika – moram to da vam kažem, možda u gruboj formi, ali nije preterivanje – u uređenoj političkoj zajednici se ovakav postupak naziva državnim udarom. Tražim vaše razjašnjenje.
Reč ima ministar, gospodin Milan Marković. Izvolite, gospodine ministre.
Da vam kažem, poštovane dame i gospodo, mislim da je preoštro to nazvati državnim udarom i nije u skladu s ovom diskusijom. Član 3. možda jeste izazvao neke nedoumice. Nadao sam se da je obrazloženje koje je dala Vlada Republike Srbije dovoljno, međutim nije, pa ću pokušati da pojasnim zašto smo se opredelili za ovakav stav. Dakle, nadležnosti predsednika Republike određene su Ustavom i mislim da tu nije ništa sporno, da se oko toga svi slažemo. Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu se razraditi zakonom. Dakle, ne mogu se menjati, povećavati, smanjivati. One se razrađuju. Vrlo precizno – ''mogu se razraditi zakonom''. Pitate koji je to zakon. To može biti zakon o Vojsci, koji će doći na dnevni red, zakon o službama bezbednosti ili neki drugi zakon. Mogu se razraditi zakonom, a kaže i – ''ili drugim propisom''. Kada kažemo ''drugi propis'', uzeo sam Poslovnik Narodne skupštine, gde je trinaesta glava ''Odnos Narodne skupštine i predsednika Republike'', pa onda piše: ''Polaganje zakletve predsednika Republike'', pa se razrađuje kako to izgleda, pa: ''Predlaganje kandidata za određene funkcije'' ... (Dragan Todorović, sa mesta: Šta je nadležnost?) Ne ulazim sad u materiju šta je nadležnost, šta je delokrug, šta je opis posla. To je već previše. Mogu da vam kažem, ovde lepo piše: ''Odnos Narodne skupštine i predsednika Republike''. Sada stvarno ne razumem u čemu je problem. Ovde se razrađuje postupak polaganja zakletve, predlaganje kandidata, a predlaganje kandidata za određene funkcije jeste nadležnost koja je utvrđena Ustavom Republike Srbije. Stvarno, imam potpuno razumevanje za politički segment ovih rasprava, ali nekada mi se čini da ta politika potpuno ignoriše i ono što je napisano, i zakon koji je na dnevnom redu, i nešto što bi trebalo da bude elementarno poznavanje propisa. Hvala vam.
Hvala. Prijavili su se za reč narodni poslanici: Dragan Todorović, Žarko Obradović, Aleksandar Martinović, Željko Vasiljević. Molim tim redom, imajte razumevanja. Narodni poslanik Dragan Todorović ima reč i ujedno zahvaljujem gospodinu Todoroviću na pomoći oko razjašnjenja o kom amandmanu se radi.
Dame i gospodo narodni poslanici, i pored pokušaja ministra da ovo obrazloženje Vlade na neki način pokuša da objasni i da kaže da je ovo u redu, stvarno, gospodine ministre, ovo obrazloženje, kao i prethodna, kao i ova potonja obrazloženja manje-više skoro svih amandmana, stvarno su nesuvisla. Ustav je vrlo precizno definisao nadležnosti predsednika Republike i tu nema nikakve dileme po tom pitanju. Amandman gospodina Nenada Prokića je suvisao, s obzirom na to da niste prihvatili amandman Nataše Jovanović da se to briše. On je vrlo precizan: ''Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu se razraditi zakonom''. Kakvim podzakonskim aktima Vlade, Narodne skupštine, uređenjem o kućnom redu nekog kućnog saveta, Narodne banke Srbije, bilo kojim drugim, da ne ređam dalje šta bi sve moglo da dođe u obzir? Zbog čega vi, kada je u pitanju predsednik Republike Srbije, dozvoljavate ovakve mogućnosti? Precizirano je Ustavom, može da se precizira zakonom – i završen posao. Ne, vi ovde ostavljate – ovo je već namera – ostavljate mogućnost da kasnije, ukoliko vam to bude odgovaralo, neke stvari menjate, i to je problem. Nažalost, mi se susrećemo sa još jednim problemom. I kada je već zakon donet, i precizan, državne institucije to ne poštuju. Kao što, između ostalog, ne poštuje predsednik države, odnosno Republike, jer nije izvršio svoju obavezu po pitanju Ustavnog suda iako je na vreme dobio informaciju kakva je situacija vezana za Ustavni sud. Mogu da vas obavestim i o jednoj drugoj instituciji. U pitanju je Narodna banka Srbije. Administrativni odbor je zatražio od javnih preduzeća, agencija, između ostalog i od Narodne banke, da u skladu sa članom 15. stav 1. Zakona o slobodnom pristupu informacijama dobije informacije o platama guvernera Narodne banke Srbije, viceguvernera, članova Saveta NBS i generalnog sekretaraNBS. Pazite odgovor guvernera NBS. Kaže: U vezi vašeg dopisa broj taj i taj, koji je u NBS primljen 13. novembra 2007. godine, u kome tražite podatke o visini zarada, odnosno naknada, koje su za septembar 2007. godine u NBS primili guverner, viceguverner, članovi Saveta i generalni sekretar, ukazujemo na sledeće – mišljenja smo da NBS nije u obavezi da dostavi tražene podatke. Je l' možete da verujete da guverner NBS napiše ovakav odgovor i dostavi ga Administrativnom odboru? Prosto ne mogu da verujem. Član 15. je jasan kao suza, nema nikakve dileme, ali on je mišljenja da ne treba. Ne daj bože da smo ga pitali za Simića. Šta bi nam tek tada odgovorio? Ali, i pored toga što misli da Narodna banka nije u obavezi da nam dostavi podatke, oni su ipak dostavili neke podatke. Misle da su mnogo pametni i da će na ovakav način da zaobiđu ono što smo mi tražili vrlo jednostavno, i to samo za septembar. Nismo mi tražili za godinu dana unazad ili dve godine itd. Oni kažu ''mi smo vam dostavili izveštaj'', pa tačno navode koji odeljak, koja stranica – gde može otprilike da se vidi ko je ključno rukovodstvo i navode iste ljude za koje smo mi tražili plate. Takođe nam i navode iznose, ali ukupne iznose izdvojene za plate u 2005. i 2006. godini. Sve je strpano na jedno mesto i kažu da je u 2004. godini ukupno izdvojeno za plate, u milionima dinara, 2.903.000.000 dinara, a 2005. godine 3.062.000.000, znači oko 62.000.000 više. Ali, od 2005. do 2006. godine – ja prosto ne mogu da verujem da je došlo do ovolikog povećanja plata u Narodnoj banci Srbije – 2005. godine iznosile su 3.062.000.000, a 2006. godine 3.311.000.000 dinara. Kako je moguće da dođe do ovolikog ukupnog povećanja plata u Narodnoj banci Srbije? Ko je to odobrio? Na koji način je došlo do ovog povećanja? Ovo je preko deset posto. A ne odgovaraju na osnovno pitanje – kolika je plata guverneru Radovanu Jelašiću? – jer bismo na osnovu te informacije lako mogli da dođemo do zaključka da je on svoju vilu potpuno legalno kupio na osnovu plate koju prima kao guverner Narodne banke Srbije i ne bi ni bilo nikakve dileme. Međutim, na ovakav način, potpuno je jasno da, ne samo Narodna banka, nego i mnoge druge institucije, odnosno javna preduzeća, kojima smo tražili podatke, izbegavaju da daju informaciju za koju su obavezni da je daju, po zakonu. Normalno, mi ćemo i ovde uputiti žalbu, kao što smo uputili i ostalim javnim preduzećima koja nam nisu dostavila podatke o platama direktora, odnosno predsednika upravnih odbora. Iskreno sam se nadao da ćemo te podatke dobiti mnogo brže, da bismo mogli prvo da zauzmemo stav na Administrativnom odboru, a onda da, na osnovu tih informacija, zauzme stav i Skupština, i da na neki način obaveže svoje funkcionere u upravnim odborima i agencijama, odnosno članovi vladajuće koalicije ili stranke da svoje stranačke aktiviste u ovim upravnim odborima obavežu, da visina mesečne naknade bude u skladu s ekonomskom snagom države, odnosno sa prosečnom platom u Republici Srbiji. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović. U stvari, izvinjavam se, po Poslovniku ima reč narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, žao mi je što nakratko prekidam raspravu. Očigledno je da svi poslanici opozicije imaju istovetno mišljenje o amandmanu na član 3. i to bi, svakako, trebalo da zainteresuje predstavnika Vlade. Javila sam se po Poslovniku zato što smo malopre, za vreme dok je trajala pauza, dobili, pretpostavljam da ste svi to pogledali, izveštaj Zakonodavnog odbora koji je razmatrao Predlog zakona o predsedniku Republike. U najmanju ruku sam šokirana onim što sam malopre videla, sasvim slučajno, u ovom izveštaju. Zakonodavni odbor predlaže Narodnoj skupštini da odbije amandmane, pa su onda nabrojani amandmani Miletića Mihajlovića, Milene Stanković, Ninoslava Dimitrijevića, Dragana Todorovića, Nebojše Ranđelovića, Željka Vasiljevića, Dejana Mirovića. Sada pitam predsednika Zakonodavnog odbora: Odakle ste, gospodine predsedniče Zakonodavnog odbora, crpeli pravo da vi, kao Zakonodavni odbor, predložite Narodnoj skupštini da odbije amandmane? Član 45. Poslovnika je vrlo jasan: ''Zakonodavni odbor razmatra predlog zakona, drugog propisa i opšteg akta koji je upućen Narodnoj skupštini, sa stanovišta njegove usklađenosti sa Ustavom i pravnim sistemom, predlog za donošenje autentičnog tumačenja zakona, drugog propisa i opšteg akta koji je donela Narodna skupština, kao i pitanja jedinstvene zakonodavne metodologije i druga pitanja od značaja za jedinstvenu pravno-tehničku obradu akata koje donosi Narodna skupština. Zakonodavni odbor razmatra obaveštenja Ustavnog suda o stanju i problemima ostvarivanja ustavnosti i zakonitosti u Republici, mišljenja i ukazivanja Ustavnog suda na potrebu donošenja i izmena zakona i preduzimanja drugih mera radi zaštite ustavnosti i zakonitosti, kao i predloge i inicijative za pokretanje postupka za ocenu ustavnosti zakona i drugih propisa i opštih akata koje je donela Narodna skupština. Odbor prati i izgrađivanje pravnog sistema i o tome izveštava Narodnu skupštinu''. Dalje, u članu 146. se kaže: ''Zakonodavni odbor će neblagovremene, nepotpune i amandmane sa uvredljivom sadržinomodbaciti, o čemu će Narodnoj skupštini podneti izveštaj. Odbačeni amandmani ne mogu biti predmet rasprave i o njima se ne glasa''. Dakle, nigde ne postoji mogućnost da Zakonodavni odbor Narodnoj skupštini predloži da odbije amandmane. Nisam uspela sada da pogledam sve ove amandmane, gledala sam ih naravno sve prethodno i nisam primetila da je ijedan od podnetih amandmana u suprotnosti sa članom 146, odnosno da je neblagovremen, nepotpun ili sa uvredljivom sadržinom. Sasvim sigurno znam da to nisu amandmani Dragana Todorovića i Dejana Mirovića, ali mislim da nisu ni ostali, barem koliko sam videla. Dakle, ovo što ste vi pokušali – verovatno da Zakonodavni odbor zamislite kao matični odbor za zakon o predsedniku – to nije moguće, to nije tačno i niste mogli ni po tom osnovu, jer samo takvi odbori mogu da predlože da se odbije neki amandman, naravno sa odgovarajućim obrazloženjem. Gospodine Ratkoviću, slično je pokušavao ... (Predsedavajući: Vreme.) Citirala sam bar dva minuta ... dakle, ovako je pokušavao gospodin Miloš Aligrudić, u vreme kada je bio predsednik Administrativnog odbora, nekoliko puta da podmetne Narodnoj skupštini, i svaki put smo ga upozoravali – nekoliko puta je bio uporan, ali je na kraju odustao od toga. Vama je ovo drugi put. Zaista je neozbiljno, neodgovorno. Ne znam šta vam je bila namera. Da li da skratite raspravu o amandmanima? Zaista ne znam zašto radite ono na šta nemate prava na osnovu Poslovnika. Glasaćete kako vi hoćete, usvojićete zakon bez ijednog prihvaćenog amandmana, nama je to jasno. Ali, to ne znači da možete da nam zabranite da učestvujemo u radu i da vas upozoravamo svakodnevno i svakominutno na ovaj Poslovnik. Koliko god se vi ljutili što mi koristimo Poslovnik, po vašoj oceni prekomerno, zaista radite takve stvari da mi to moramo da činimo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković, predsednik Zakonodavnog odbora, po članu 101. Izvolite.
Hvala, gospodine potpredsedniče. Dame i gospodo narodni poslanici, uvažena koleginice Vjerice Radeta, s pravom ste citirali odredbe odgovarajućih članova Poslovnika. Dozvolićete mi da konstatujem, pre svega, da nijedan amandman nije odbačen. I u pravu ste kada citirate i tumačite odredbe Poslovnika u kojim slučajevima se odbacuju amandmani – kada su neblagovremeni, kada ne sadrže sve elemente i kada sadrže uvredljivu sadržinu. Dakle, nijedan od podnetih amandmana nije odbačen. Nekoliko članova Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije reguliše rad, nadležnosti i postupak odlučivanja Zakonodavnog odbora. Na osnovu člana 45. Poslovnika Narodne skupštine ''Zakonodavni odbor razmatra predlog zakona, drugog propisa i opšteg akta, koji je upućen Narodnoj skupštini, sa stanovišta njegove usklađenosti sa Ustavom i pravnim sistemom''. Na osnovu člana 79. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine ''o predlogu zakona na sednici odbora najpre se vodi načelni pretres, a zatim pretres u pojedinostima. Pretres u pojedinostima obavlja se po članovima predloga zakona na koje su podneti amandmani i o amandmanima kojima se predlaže uvođenje novih odredaba''. U stavu 2. ovog člana utvrđeno je da ''nakon završetka pretresa, odbor podnosi Narodnoj skupštini izveštaj koji sadrži mišljenje i predloge odbora''. Mislim da se i tu slažemo. U članu 139. stav 2. Poslovnika utvrđeno je da ''nadležni odbori ... u svojim izveštajima, odnosno mišljenju, mogu predložiti Narodnoj skupštini da prihvati ili ne prihvati predlog zakona u načelu''. Dakle, u ovom članu se navode nadležni odbori – svi odbori su nadležni – Zakonodavni odbor nije ovde apstrahovan kao neki koji nije nadležan za određene oblasti jer je utvrđena njegova nadležnost. Dalje, u članu 147. utvrđeno je da su nadležni odbori dužni da ''pre sednice Narodne skupštine razmotre amandmane koji su podneti na predlog zakona i da Narodnu skupštinu obaveste za koje amandmane predlažu da ih Narodna skupština prihvati, a za koje da ih odbije''. U članu 146. stav 2. Poslovnika utvrđeno je: ''Zakonodavni odbor će neblagovremene, nepotpune i amandmane sa uvredljivom sadržinom odbaciti, o čemu će Narodnoj skupštini podneti izveštaj'', čega u konkretnom slučaju nije bilo jer nijedan od podnetih amandmana nije odbačen. Dakle, zaključak iz svega navedenog je da sledi obaveza Zakonodavnog odbora, kada je u pitanju razmatranje zakona u načelu, da u svom izveštaju predloži Narodnoj skupštini da prihvati ili ne prihvati predlog zakona u načelu. Sada dolazimo do ključnog pitanja, a to je pitanje amandmana i donošenja odgovarajućih odluka Zakonodavnog odbora. Kada je u pitanju odlučivanje o podnetim amandmanima, Zakonodavni odbor može da predloži Narodnoj skupštini da amandman prihvati ili odbije, shodno članu 147. Poslovnika Narodne skupštine, ili odbaci, što je regulisano članom 146. stav 2. Poslovnika. Na jedan član zakona može da bude podneto više amandmana. Imajući u vidu da Zakonodavni odbor razmatra amandmane sa stanovišta njihove usklađenosti sa Ustavom i pravnim sistemom, moguće je da na isti član zakona bude podneto više amandmana koji su u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, a da se pri tom njima predlažu različita, a nekada i međusobno suprotstavljena materijalna rešenja. Ako bi Zakonodavni odbor dosledno primenio poslovničku odredbu i predložio Narodnoj skupštini da prihvati sve amandmane podnete na isti član zakona, koji su u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom, to bi značilo da predlažu da se prihvate amandmani koji imaju međusobno suprotstavljenu sadržinu. Iz tog razloga se u praksi ovog odbora u dužem vremenskom periodu formulacija ''odbor Narodnoj skupštini predlaže da prihvati amandman'', zamenjuje formulacijom ''odbor smatra da je amandman pravno moguć''. S obzirom na to da je moguće da na isti član bude podneto više amandmana koji su u skladu sa ustavnim i pravnim poretkom, zato ide ova formulacija – da je amandman pravno moguć. U slučaju kada Zakonodavni odbor predloži da se amandman odbije, on to čini iz razloga neusklađenosti amandmana sa ustavnim i pravnim sistemom. Kada Zakonodavni odbor amandman odbaci ... (Predsedavajući: Gospodine Ratkoviću, vreme.) ... on to čini zato što je amandman neblagovremeno podnet i zato što je nepotpun ili je imao uvredljivu sadržinu, kao što sam već rekao. Ovde sam usmeno obrazložio način odlučivanja, postupak odlučivanja i odluke koje donosi Zakonodavni odbor, a u smislu odredbi Poslovnika, kao predsednik odbora, mogu to dostaviti i u pismenoj formi. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta, po Poslovniku. Izvolite.
Član 1: ''Ovim poslovnikom uređuje se organizacija i rad Narodne skupštine Republike Srbije (u daljem tekstu: Narodna skupština) i način ostvarivanja prava i dužnosti narodnih poslanika''. Član 2: ''Narodnu skupštinu predstavlja predsednik Narodne skupštine''. Član 3: ''Pečat Narodne skupštine je okruglog oblika sa grbom Republike Srbije u sredini i sa natpisom, ćiriličkim pismom, oko njega: 'Republika Srbija – Narodna skupština'.'' Izvinjavam se, dame i gospodo, ovako je izgledalo obrazloženje kolege Ratkovića. Počeo je da čita članove našeg poslovnika koji nemaju veze s onim što sam ja postavila kao pitanje i ni u čemu od onoga što ste pročitali niste našli mogućnost da Zakonodavni odbor predloži Narodnoj skupštini da odbije amandmane. To je suština. Ako ste hteli nešto da kažete, onda je trebalo to da objasnite. Pročitali ste sve ono što sam ja već citirala. Što onda niste čitali nadležnosti svih odbora, pa biste onda jasno videli koji odbor ima ovakvu mogućnost, koji je eventualno matični odbor za ovaj zakon. O tome će kolega Martinović, pa neću da uzimam ono što je on želeo da kaže. To što ste vi nama pročitali šta Zakonodavni odbor može, šta ne može, kako odbori uopšteno rade – to apsolutno nema veze sa onim što sam ja stavila kao primedbu na ovaj izveštaj Zakonodavnog odbora. Pokazali ste nam, kolega Ratkoviću, da nemate adekvatan odgovor. Zapravo ste pokazali da ste ovaj izveštaj uradili suprotno Poslovniku Narodne skupštine. Ako ćete ponovo da se javite, da nastavite da čitate, onda mi recite šta planirate da čitate, da vam pomognem. Evo, ja ću da pročitam. Zaista je neozbiljno i neodgovorno. Ne treba meni u pisanoj formi – da li će biti u pismenoj, to zavisi od vas. Dakle, ne treba mi u pisanoj formi, ja odlično znam i sigurna sam da su svi narodni poslanici mišljenja da sam ja u pravu. Čak i vi to verujete, ali ne znam šta vam bi, ne možete da kažete, ne znam šta vam je bilo da ovakvu grešku napravite. Ali, ovo govorim pre svega radi zapisnika i radi javnosti, da građani Srbije razumeju na koji način funkcioniše Narodna skupština, skupštinska većina, Vlada Republike Srbije, koliko vas ne interesuju ni Ustav, ni zakon, ni podzakonski akti. Vi radite nešto što se vama navrne da mislite da treba. Na osnovu čega – baš vas briga. To je suština moje intervencije. Uzgred, na ime onoga što je gospodin Todorović malopre govorio o platama u Narodnoj banci, o tri milijarde dinara, u međuvremenu smo dobili informaciju da je, recimo, budžet opštine Pančevo tri milijarde dinara. Zamislite koliko bi, recimo, malih opština trebalo da se sabere, koliki broj opština zajedno nema tri milijarde dinara u budžetu, kolike su zarade u Narodnoj banci. A, kolika je Jelašićeva – to, kao što ste čuli malopre, ne sme da se obelodani.
Narodni poslanik Aleksandar Martinović, po Poslovniku. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Albijaniću, nema uslova za nastavak sednice vezano za amandmane na Predlog zakona o predsedniku Republike jer je grubo povređen član 147. Poslovnika Narodne skupštine Republike Srbije koji kaže sledeće: ''Predlagač zakona, nadležni odbori i Vlada, dužni su da, pre sednice Narodne skupštine, razmotre amandmane koji su podneti na predlog zakona i da Narodnu skupštinu obaveste za koje amandmane predlažu da ih Narodna skupština prihvati, a za koje da ih odbije''. (Predsedavajući: Molim narodne poslanike da ne izlaze iz sale, nastavljamo rad.) Dobili smo samo izveštaj Zakonodavnog odbora, i to izveštaj koji je manjkav, gde Zakonodavni odbor u stvari pokušava da preuzme nadležnost matičnog odbora. Zakonodavni odbor nije matični odbor za Predlog zakona o predsedniku Republike. Zakonodavni odbor može samo da iznese svoje mišljenje, odnosno svoj stav o tome da li je amandman u skladu sa Ustavom, odnosno u skladu sa drugim propisima ili nije. Ne može Zakonodavni odbor meritorno da se upušta u suštinu amandmana i da predloži Narodnoj skupštini da ga prihvati ili odbije. To može samo matični odbor. Gospodine Albijaniću, danas je 28. novembar, 16.00 časova, a mi nemamo izveštaj matičnog odbora o amandmanima koje su predložili narodni poslanici na Predlog zakona o predsedniku Republike. Postavlja se pitanje koji je matični odbor nadležan. Moram da priznam da je Poslovnik po ovom pitanju nedovoljno dorečen, ali dolaze u obzir samo dva odbora. Da je jedan ili drugi od tih odbora podneo izveštaj, ne bi bilo greške. Moguće je da je nadležan Odbor za ustavna pitanja zato što se u članu 44. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine kaže, između ostalog, da Odbor za ustavna pitanja razmatra ''načelna pitanja primene Ustava''. Predlog zakona o predsedniku Republike direktno uređuje ovu instituciju na osnovu Ustava i moglo bi pod ovu odredbu Poslovnika da se podvede da je upravo Odbor za ustavna pitanja matični odbor. Ili, iz člana 48, Odbor za pravosuđe i upravu, gde se kaže da ''Odbor za pravosuđe i upravu razmatra predlog zakona, drugog propisa i opšteg akta i druga pitanja iz oblasti organizacije i postupanja pravosudnih organa i organa za prekršaje'', pa da ne citiram sve redom, između ostalog, ''organizacije vlasti, izbornog sistema i udruživanja građana''. Dakle, ili Odbor za ustavna pitanja ili Odbor za pravosuđe i upravu mora da se sastane i da da meritorno mišljenje da li prihvatiti amandmane koje su podneli narodni poslanici na Predlog zakona o predsedniku Republike ili ne. Ovako, ova rasprava koja se vodi nije u skladu sa Poslovnikom, nema izveštaja matičnog odbora i, bude li usvojen zakon o predsedniku Republike, budite sigurni da postoji osnov za pokretanje postupka pred Ustavnim sudom jer je grubo povređen Poslovnik Narodne skupštine Republike Srbije. Ponavljam još jedanput: nema izveštaja matičnog odbora, a Zakonodavni odbor nije matični odbor.
Hvala, gospodine Martinoviću. Molim vas, poštovani narodni poslanici, po članu 139. Poslovnika, stav 5, "ukoliko nadležni odbori ne dostave izveštaje, odnosno Vlada mišljenje o predlogu zakona, predlog zakona će se razmatrati i bez tih izveštaja, odnosno mišljenja". Druga stvar, što se Zakonodavnog odbora tiče, molim da se na Zakonodavnom odboru razreši pitanje kako ćete dostaviti izveštaj Skupštini. Svi amandmani koji su podneti, na Skupštini će biti razmatrani, bez obzira na stav, jer je to naša dužnost. Mi razmatramo amandmane. Molim vas za razumevanje, da nastavimo mirno rad, a odbor je tu da međusobno razrešite tu vrstu pitanja, kakvu tačno želite formulaciju odgovora da stoji za amandmane. Molim vas da to ne sprečava naš rad jer će svi amandmani biti razmatrani. Hvala. Izvolite, gospodine Martinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine Albijaniću, pošto vi niste pravnik, možda ne razumete u čemu je suština problema. Nema procesnih uslova, nema proceduralnih uslova iz Poslovnika Narodne skupštine da se nastavi rasprava o amandmanima.
Ima.
Nema. Skandalozno je, gospodine Albijaniću. Donosi se zakon ne o ribolovačkim društvima (neću nikog da potcenjujem), donosi se zakon o predsedniku Republike. Gospodine Albijaniću, u rukama predsednika Republike je, po Ustavu, vođenje spoljne politike, odbrana zemlje, Vojska itd. Skandalozno bi bilo, sa političkog aspekta, da mi razgovaramo o amandmanima na Predlog zakona o predsedniku Republike a da nema izveštaja matičnog odbora. Skandalozno je, gospodine Albijaniću. Vodite računa o dostojanstvu Narodne skupštine. Na kraju krajeva, vodite računa i o dostojanstvu institucije predsednika Republike. Neće uvek predsednik Republike biti Boris Tadić. On verovatno i ne zaslužuje da se mi ovde mnogo zamaramo oko toga da li su amandmani u skladu sa Poslovnikom ili ne, ali mi u SRS hoćemo da zaštitimo integritet institucije predsednika Republike, a ne integritet ovog ili onog pojedinca. Prema tome, apsolutno nema uslova da se nastavi rasprava po amandmanima dok se matični odbori ne izjasne. Prema ovome što ste vi kazali, ispada da Narodna skupština treba da pređe preko izveštaja Zakonodavnog odbora jer je Zakonodavni odbor rekao da izvestan broj amandmana treba odbiti, a vi sad kažete: o svim amandmanima ćemo da pričamo. Ili ste u pravu vi, ili je u pravu predsednik Zakonodavnog odbora. Mislim da niste u pravu ni vi, ni on, nego Zakonodavni odbor nije mogao da predloži Narodnoj skupštini da se pojedini amandmani odbiju. Prosto, to je prekoračivanje njegove nadležnosti. On može samo da kaže: amandman je u skladu sa Ustavom i zakonom ili nije. Ne može da kaže: predlažemo da ga Narodna skupština odbije. Šta to znači? Amandman jeste u skladu sa Ustavom i zakonom, ali, eto, mi smatramo da ga treba odbiti. Ne može Zakonodavni odbor samom sebi da propisuje nadležnost i da preuzima nadležnost matičnog odbora. Ili je matični Odbor za ustavna pitanja, ili Odbor za pravosuđe i upravu. Ovako niti imamo izveštaj matičnog odbora, a ispada da sada treba da poštujemo izveštaj koji je podneo Zakonodavni odbor. Ovo počinje da liči na cirkus, a ne na ozbiljan rad. Mesecima slušamo kako Narodna skupština treba da radi, kako su narodni poslanici krivi za to što se ne donose zakoni itd. Mesecima slušamo kako će biti održani izbori za predsednika Republike, kako ministarstva rade punom parom, kako je vladajuća većina spremna u Skupštini da izglasa te zakone, samo, eto, zli, pokvareni radikali to ne dozvoljavaju. Onda dolazimo do rasprave o predlogu zakona, gde predsedavajući kaže: ma, nema veze šta piše u izveštaju Zakonodavnog odbora, mi ćemo raspravljati o svim amandmanima; nema izveštaja matičnog odbora, ni to nije bitno. Na šta ovo liči, gospodine Albijaniću?
Gospodine Martinoviću, predlažem, zaista, da na Zakonodavnom odboru razrešite pitanje formulacije, ali amandmani će se ovde razmatrati. To je pod jedan. Pod dva, za to što nema mišljenja, kako kažete, matičnog odbora, jeste odgovorna vladajuća većina ako nije sazvala odgovarajući odbor i ona sa tom vrstom odgovornosti ide da se razmatra odgovarajući zakonski predlog. Ali, po Poslovniku, mi imamo uslove, Poslovnik omogućava da se i bez tog mišljenja razmatra navedeni zakonski predlog i nemojte da blokiramo rad Skupštine zato što postoje određene manjkavosti na koje vi ukazujete. Ne možemo da blokiramo rad, sada da prekinemo, molim vas. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, ne umem jednostavnije da se izražavam, možda je to moja greška, ali, evo, pokušaću ponovo da objasnim gospodinu Albijaniću šta sam hteo da kažem. Gospodine Albijaniću, nemamo izveštaj matičnog odbora. To je samo po sebi skandal. Skandal je. Drugo, mi nemamo, ako dosledno prihvatimo ono što vi govorite, čak ni izveštaj Zakonodavnog odbora, jer ste vi u stvari nama sada rekli: pređite preko izveštaja Zakonodavnog odbora, nije bitno što je Zakonodavni odbor rekao ''predlažemo da se ti i ti amandmani odbiju'', nego ćemo mi da raspravljamo o svim amandmanima. Pa, vi, gospodine Albijaniću, suspendujete izveštaj Zakonodavnog odbora. Vi sada kršite Poslovnik. O tome se radi. Nema, gospodine Albijaniću, uslova za nastavak sednice. Nema zbog toga što niti ima izveštaja matičnih odbora, niti vi sada prihvatate izveštaj Zakonodavnog odbora. Pozivate narodne poslanike da ne usvoje izveštaj Zakonodavnog odbora, odnosno da ga uopšte ne konstatujemo. To je sramota, gospodine Albijaniću. Jednostavno, rad Narodne skupštine pretvarate u cirkus. Razgovaramo o izuzetno važnom zakonu, o zakonu kojim se reguliše status predsednika Republike. Ponavljam još jedanput: ne govorimo mi ovde samo o ličnosti Borisa Tadića, on verovatno ne zaslužuje da se toliko troši vreme na njega, ali sutra će doći neki normalan predsednik Republike koji će da brine o interesima građana Srbije. Zašto na taj način rušite autoritet institucije predsednika Republike? Nema uslova za nastavak sednice. Ne može sada Zakonodavni odbor ad hok da se sastaje i da razmatra ko je nadležan, kako izveštaj da se prepravi i da sednica traje. Dakle, najmanje što vi sada možete da uradite, to je da date pauzu, da se sastane ponovo Zakonodavni odbor, da napravi izveštaj koji je u sladu sa Poslovnikom i da se sastanu matični odbori. Ali, to ne može da se uradi dok sednica traje. Dakle, sednica mora da se prekine i da odbori koji su nadležni odrade svoj deo posla. Ne može to da se radi u toku sednice, o tome se radi.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, po Poslovniku. Izvol'te, gospodine Obradoviću.
Hvala, gospodine Albijaniću. Za nas, poslanike SPS-a, situacija je potpuno jasna. Potpredsednik koji vodi ovu sednicu je priznao da ovo jeste skandal, ali on kaže "jeste skandal, ali to je naš skandal, to sa vama iz opozicije nema veze i nemojte se mnogo uzbuđivati, mi ćemo tu vrstu skandala izneti na svojim leđima, nije nam prvi put da pravimo takvu vrstu skandala i nemojte se vi mnogo nervirati zbog našeg skandala". (Predsedavajući: Hvala, gospodine Obradoviću, na tim lepim rečima.) Al', stvarno jeste skandal, jer mesecima uporno pričate o izborima za predsednika Republike i sad niste mogli da obezbedite devet poslanika, tj. potreban kvorum da bi odbor Narodne skupštine mogao dati mišljenje o tom zakonu. Stvarno jeste skandal i tu nema racionalnog objašnjenja za takvo ponašanje. Inače, izašao sam sa potrebom da, u ime SPS-a, reagujem i povodom ovog mišljenja Zakonodavnog odbora. Gospodine Albijaniću, koliko me pamćenje služi, u proteklih nekoliko godina nismo imali probleme ovakve vrste, do ovog saziva. Zanimljivo je da se već drugi ili treći put ponavlja da nam Zakonodavni odbor daje ovakvu vrstu mišljenja. Uporno Zakonodavni odbor daje jedno mišljenje, mi ga upozoravamo i, kao đak koji dobije lošu ocenu pa mora na popravni ispit, ponovo se dešava da Zakonodavni odbor radi loše. Suština cele priče je da li su amandmani koji su podneti, među njima ima i nekoliko amandmana SPS-a, pravno mogući ili nisu. To treba Zakonodavni odbor da nam kaže. Ako nam to kaže kako treba, sve ostalo je prosto. Nažalost, imamo Zakonodavni odbor koji iz ko zna kojih razloga izbegava da se precizno izjasni. Ako je gospodin predsednik Zakonodavnog odbora citirao odredbe gde govori da odbor treba da se izjasni da li su amandmani pravno mogući ili ne, onda bi bilo logično da prva rečenica izveštaja Zakonodavnog odbora bude: ''svi amandmani na Predlog zakona su pravno mogući'', a za amandmane koji nisu pravno mogući, da se navede iz kojih razloga nisu. Ovako je i sebe i odbor i nas doveo u jednu neprijatnu situaciju, da ne znamo šta je posledica ovakvog mišljenja Zakonodavnog odbora – da li to znači da, na osnovu toga što Zakonodavni odbor tvrdi da su amandmani odbijeni, ti amandmani neće biti predmet rada i rasprave poslanika Narodne skupštine, ili nešto drugo. To se iz ovog izveštaja ne vidi. Iz obrazloženja koje nam je dao predsednik Odbora, koje je bilo vrlo opširno, ali, po našem mišljenju apsolutno nerazumljivo, takođe se ne vidi šta je posledica ovoga. Potrebno je da se Zakonodavni odbor sastane ponovo i da znamo, kao poslanici, šta je izveštaj Zakonodavnog odbora, da li su amandmani pravno mogući i da li će ti amandmani koji su pravno mogući biti predmet rasprave Narodne skupštine Republike Srbije. Hvala vam.
Hvala. Nastavićemo sa radom. Po amandmanu, reč ima narodni poslanik Žarko Obradović. Molim vas, ponovo sugerišem da se sastane Zakonodavni odbor, ako treba i konsultacije kod predsednika Skupštine, i da dogovorite kakve su mogućnosti – ima ili nema, po Poslovniku. Izvol'te, gospodine Obradoviću.
Ali, gospodine Albijaniću, da li je ovaj amandman pravno moguć?
Amandman je pravno moguć. Pričaće se i o onima za koje se predlaže da se odbiju. O svim amandmanima će se govoriti.
Dobro, gospodine Albijaniću, ali nije vaše da to kažete.
Skupština je merodavna da amandmane prihvati ili ne izglasa. Hvala.
Da, to ste lepo rekli, ali vi niste Skupština, vi ste samo predsedavajući. Nama, poslanicima Narodne skupštine Republike Srbije, potrebno je mišljenje Zakonodavnog odbora, a ne predsedavajućeg, bez obzira na to kakvo mišljenje predsedavajući o sebi imao, da li je Skupština ili nije. U svakom slučaju, mislim da je stvarno besmisleno raditi dok se Zakonodavni odbor ne sastane i da svoje mišljenje o ovim amandmanima jer, evo, videćete, za svaki sledeći amandman ćemo biti u situaciji da moramo da dobijemo neposredno odgovor da li je uopšte moguće o njemu razgovarati. Znači, ovaj amandman je pravno moguć, pošto nije naveden u spisku onih koji se ... prihvaćen je amandman... (Dragan Todorović, sa mesta: Čije je to mišljenje?)
Molim vas, malo pažnje, da čujemo gospodina Obradovića.
Gospodine predsedavajući, uvedite malo reda u tok sednice Narodne skupštine. Da li će Zakonodavni odbor da se sastane i da da drugačije mišljenje, u skladu sa Poslovnikom Narodne skupštine, ili neće? Evo, nas nekoliko poslanika smo intervenisali. Čini mi se da je i vaša obaveza, kao predsedavajućeg ove sednice, kao i gospodina predsednika Zakonodavnog odbora, da nam kažete da li će Zakonodavni odbor održati sednicu i da li ćemo dobiti izveštaj, u skladu sa Poslovnikom, ili nećemo. To je suština, da znamo šta da radimo. Inače, ova naša priča stvarno nema smisla.
Dobro. Očigledno je da moramo da obavimo konsultacije. Dajem pauzu od 15 minuta. Pozivam šefove poslaničkih grupa, predsednika Zakonodavnog odbora i predsednika Odbora za pravosuđe na prvi sprat. Hvala.
Dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Za sutra u 10.30 časova zakazan je Odbor za pravosuđe koji će, kao nadležni odbor, da raspravlja o amandmanima. Razrešene su, takođe, i pravne dileme vezane za izveštaj Zakonodavnog odbora i postoje uslovi za nastavak rada. Da li se još neko javlja po amandmanu narodnog poslanika Nenada Prokića? (Da.) Izvolite, reč ima narodni poslanik Žarko Obradović.
Oprostite zbog ovog malog zastoja. Dakle, došli smo do vrlo razumnog odgovora na pitanje zašto nismo radili, odnosno zašto nemamo mišljenje nadležnog odbora. To sam obrazložio pre i nema potrebe da ponavljam. Na dnevnom redu je amandman kolege Prokića. Mislim da je sasvim logično da predlagač ovaj amandman prihvati. Ako je predlagač u članu 3. stav 1. stavio formulaciju da su nadležnosti predsednika određene Ustavom Republike Srbije, a član Ustava Republike Srbije sadrži koje su to nadležnosti, i među tih desetak nadležnosti predsednika Republike su samo dve određene kao nadležnosti koje su predmet zakonske razrade, onda bi bilo sasvim logično, kolege narodni poslanici, da se prihvati ovaj amandman, jer formulacija ovog amandmana i jeste da se nadležnosti predsednika Republike uređuju zakonom. Vlada je dala jedan, po mišljenju SPS-a nemušt, odgovor koji u stvari ne ukazuje na suštinu. Jer, da je reč o suštini, onda bi taj amandman bio prihvaćen. U stvari, Vlada nam je u obrazloženju odbijanja ovog amandmana kazala zašto je uopšte napravljen član 3. Predloga zakona. To je taj čuveni stav 2. koji govori: ''Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu se razraditi zakonom ili drugim propisom samo ako to Ustav izričito dopušta'' − Ustav to izričito dopušta samo u dva slučaja – ''ili ako nalaže njihova priroda''. Ova formulacija ''njihova priroda'' je, u stvari, suština jer ona Vladi daje mogućnost da tu prirodu obrazloži na način koji odgovara njenim interesima. Moram iskreno reći da sam očekivao da će ovaj predlog zakona biti mnogo sadržajniji, da će taksativno nabrojati sve ono što treba eventualno razraditi (ali u okviru Ustavom utvrđenih nadležnosti predsednika Republike), da neće imati formulacije opšteg karaktera, da neće imati formulacije koje daju mogućnost proizvoljnog tumačenja i, jednostavno, da neće pružati osnov da ga može tumačiti kako ko hoće. Mislim da je i završetak ovog obrazloženja Vlade, predlagača, neozbiljan, usudio bih se reći i smešan, jer je tvrdnja da nema straha da će razrada ustavnih nadležnosti predsednika Republike nižim podzakonskim aktima (tu je pomenut i Poslovnik Vlade i Poslovnik Narodne skupštine), da nema nikakvih bojazni da će to biti suprotno Ustavu jer, eto, pobogu, poštuje se Ustav, a tu je i Ustavni sud – neiskrena, a neiskrena je zato što je ova dosadašnja Vlada, u ovih nekoliko meseci postojanja, pokazala da ne poštuje Ustav Republike Srbije. Mi, poslanici SPS-a, danas smo nekoliko puta govorili o tome da je Vlada, suprotno odredbama Ustava Republike Srbije, uvela privremenu upravu u 11 opština, odnosno u toliko opština, ne poštujući Ustav Republike Srbije, napravila sastav veća koji odgovara ne strukturi stranačke zastupljenosti, nego strukturi vladajuće koalicije. Sećate se, prekjuče smo govorili o ovom zakonu i videli ste kakav je pravni osnov za formiranje Saveta za nacionalnu bezbednost. Pravni osnov za formiranje Saveta za nacionalnu bezbednost je član Zakona o Vladi koji govori da Vlada može donositi odluke i – doneta je odluka o formiranju Saveta za nacionalnu bezbednost. Pa, na taj način se može donositi bilo kakva odluka. Mi smo, jednostavno, mišljenja da je bilo daleko kvalitetnije rešenje za ovaj zakon da se prihvati amandman kolege Prokića, jer je jedino to moguće. Ali, moram još nešto reći povodom ovog amandmana. I u toku rasprave o ovom zakonu, a i o nekima pre, evo i ministar je tu pa može ovo potvrditi ili opovrgnuti, pokazalo se, na žalost, da odredbe Ustava Republike Srbije, bar neke koje smo do sada razmatrali, nisu onoliko kvalitetne koliko se to govorilo mesecima pre i da jednostavno dozvoljavaju mogućnost različitog tumačenja. Videćete kasnije, kada budemo govorili o nekim drugim odredbama Ustava Republike Srbije vezano za predsednika, a pogotovu kada budemo govorili o sadržini ovog zakona vezano za predsednika, da su neke stvari potpuno van Ustava. Kada kažem ''predmet tumačenja na način koji to želi vladajuća koalicija'', primera radi, usvajali smo Zakon o Vladi i imali smo da je predlagač, zakonodavac, sebi dao mogućnost da Vlada i ministri koji hoće da podnesu ostavku mogu da je obrazlažu. To je naizgled sitno, ali, izvinite, toga u Ustavu nema. Te sitne stvari menjaju suštinu Ustava. I onda, te sitne stvari u praksi postaju krupne. Mislim da bi bilo najbolje za predlagača da je prihvatio ovaj amandman jer je sasvim logičan. Stav 1 – nadležnosti predsednika su sadržane u Ustavu i stav 2 – da mogu biti predmet zakona. Jer i Ustav u dva slučaja predviđa da odredbe Ustava mogu biti predmet zakonske razrade. Iz tih razloga mi u SPS smatramo da je ovaj amandman apsolutno trebalo prihvatiti. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Željko Vasiljević. Izvolite. Prvo ministar. Gospodine Vasiljeviću, samo jedna sekunda, izvinjavam se. Izvolite, ministre.
Pokušaću još jedanput da odbranim naše rešenje i obrazložim zašto nismo prihvatili ovaj amandman. Stav 2. člana 3. kaže: ''Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu se razraditi ...''. Prvo bih želeo, da ne bi bilo zabune, da razjasnimo stav 2. koji kaže da se nadležnosti utvrđene Ustavom mogu razraditi, dakle, ne mogu se menjati. Mislim da je to najvažnije, da nam prvo to bude jasno. Nadležnosti su isključivo određene Ustavom, a zakonima i podzakonskim aktima se mogu razraditi. Sada je ovde dilema, s jedne strane, neko tu pominje zašto su dodati zakoni, a jedan broj poslanika kritikuje i rešenje gde se pominju podzakonski akti. Što se tiče zakona, evo, u Ustavu, u članu 112, koji verovatno sada svi gledamo, piše ovako: Nadležnosti predsednika Republike – pa recimo: daje pomilovanja i odlikovanja. Očigledno je da ćemo morati da imamo zakon o pomilovanju, kao i zakon o odlikovanjima. To je potpuno očigledno. Isto tako, ovde nemamo izričito da se donosi zakon, a znamo da ćemo imatizakon o odbrani, kao što ćemo imati i zakon o Vojsci. Dakle, u tom smislu, neke nadležnosti imaju takvu prirodu da se, po logici stvari, donosi zakon. Znači, ova nadležnost vezana za odlikovanja, po logici stvari, po svojoj prirodi, nameće donošenje odgovarajućeg zakona. Što se tiče podzakonskih akata, opet sam uzeo Poslovnik Narodne skupštine jer je očigledno da je Narodna skupština svojim poslovnikom razradila nadležnost predsednika Republike pod tačkom 4. člana 112. Ustava – ''predlaže Narodnoj skupštini nosioce funkcija, u skladu sa Ustavom i zakonom''. Poslovnik Narodne skupštine u XIII glavi kaže: ''Predlaganje kandidata za određene funkcije'', pa članovima 183. i 184. razrađuje kako se to radi. Znači, razrađuje ovu nadležnost koja je utvrđena Ustavom. Naravno, između ovog poslovnika i Ustava postoje određeni zakoni koji razrađuju tu materiju. Zato mislim da smo potpuno u pravu što vaš amandman nismo prihvatili, zbog toga mislim da je naše obrazloženje ispravno i da proizilazi iz onoga što i sada imamo kao praksu i u ovom parlamentu i uopšte u našem pravnom sistemu. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Željko Vasiljević. Izvolite. Pa, nemojte ... hajde – replika, spomenuti ste, pa da bude replika. Izvolite.
Gospodine predsedniče, pre podne smo imali miran tok i molim vas da ne remetite tu idiličnu atmosferu koja postoji u ovoj skupštini, da ne dozvoljavate nama, predstavnicima opozicije, da se javljamo i po Poslovniku i po amandmanima, jer ne zloupotrebljavamo pravo...
Izvolite, naravno...
Zamolio bih vas da me saslušate. Niste bili tu i niste učestvovali u radu pre podne, dobar deo dana, i nemojte vi odlučivati da li po jednom ili po drugom. Tražio sam reč po Poslovniku i vaša je obaveza da mi to omogućite.
Član Poslovnika je prekršen malopre.
Član Poslovnika i dostojanstvo Narodne skupštine i član Poslovnika kao šef poslaničke grupe i član Poslovnika koji govori o pogrešnom tumačenju. Izvolite, nađite se gde vam više odgovara.
Izvolite.
Gospodine Markoviću, lepo je što se javljate da nam obrazložite sadašnji Ustav i sadašnji zakon i Poslovnik koji postoji i prethodni Ustav. Ovaj Poslovnik Narodne skupštine Republike Srbije napravljen je po prethodnom Ustavu, za koji vi kažete da više ne važi i jednostavno se ne primenjuje. Jer, da se primenjuje, vaš partijski kolega, predsednik Narodne skupštine Republike Srbije, raspisao bi izbore u jedinicama lokalne samouprave po postojećem Zakonu o lokalnoj samoupravi. Vi ste nam ovde rekli da važi samo ono što vi mislite da treba. Nema razloga da nam objašnjavate razloge zašto Vlada neće prihvatiti neki amandman na taj način. Ovo nije bio amandman SPS-a, nego amandman kolege Prokića. Mi mislimo da je smislen amandman jer sprečava zloupotrebu i voluntarizam. Nažalost, vi ste nas ubedili, u praksi, da tumačite Ustav kako hoćete. Da nije toga, mi bismo rekli: u redu, po Ustavu. Ne možete vi nižim podzakonskim aktima tumačiti Ustav kako vam volja. Izvinite molim vas, je l' se ovde u članu koji se odnosi na Vladu govori da predsednik Vlade može obrazložiti ostavku? Ne piše nigde. Vi ste usvojili član zakona da daje predsedniku Vlade tu mogućnost. Da li piše da ministar može da obrazloži ostavku? Ne piše. Vi ste to usvojili. Znači, vi tumačite Ustav kako vam odgovara i pišete u zakonu... I to je to pravno silovanje Skupštine koje čini skupštinska većina i, u redu, kao i ovo što je rekao potpredsednik – to jeste naša bruka, ali je naša bruka – u redu, ali da se zna. Znači, ovaj amandman apsolutno ima svoj smisao. Na vama je da ga prihvatite ili da ga ne prihvatite. Ali, bez uvrede, nemojte nas dovoditi u situaciju, nismo baš toliko neuki kako se vi trudite da nas prikažete – ovaj amandman ima smisla i nećete da ga prihvatite, u redu, ali, znamo šta je suština – suština je što odredba člana 3. stava 2. ovog zakona daje osnov da tumačite zakon kako hoćete. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Željko Vasiljević, a neka se pripremi narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine predsedniče, uvaženi gospodine ministre, hajde da ne ponavljam nešto što su već svi rekli, da je u dva slučaja, u članu 112. Ustava, kojim se regulišu nadležnosti predsednika, i to stav 1. tačka 4. i u stavu 2, propisano da se te nadležnosti mogu dalje regulisati zakonom. Hajde da pretpostavimo da je to tako, ali vas pitam kojim članom Ustava je regulisano da se ove nadležnosti mogu regulisati podzakonskim aktima, a još manje njihovom prirodom. Zaista, ne bih sada da kažem da neko nije mnogo razmišljao o posledicama ovog člana, jer ovde ako pročitate član 3. piše, da ne bih citirao ceo član, ''ako to Ustav izričito dopušta'', ali pazite sada ovo – ''ili ako nalaže njihova priroda''. To znači da možemo da tumačimo: iako to Ustav ne dopušta, ali nalaže njihova priroda, možemo to da regulišemo na drugi način. Voleo bih, pre svega, da vas pitam ko je taj ko tumači njihovu prirodu u skladu sa tom procedurom, ograničava ili proširuje nadležnosti predsednika Republike. Ne postavljam pitanje samo ograničenja, odnosno proširenja nadležnosti predsednika Republike, nego i nadležnost, znači, smanjenje tih nadležnosti. Ovde ste napisali, čini mi se, da je moguće da se nadležnosti predsednika Republike razrade i podzakonskim propisom, recimo Poslovnikom Vlade ili Poslovnikom Narodne skupštine. Hajde da pretpostavimo hipotetičku situaciju, koja je vrlo moguća, da se sutra napravi nova parlamentarna većina i da predsednik države ne bude iz stranke i ne bude po volji toj parlamentarnoj većini, i mi ćemo Poslovnikom Vlade – kažem ''mi'' zato što mislim da ćemo mi biti ta većina – kada budemo želeli da ograničimo nadležnosti predsednika Republike, recimo, banalizujem stvari, da kažemo da mora da preskoči sedam metara s motkom ili da skoči osam i po metara u dalj da bi mogao da obavlja neke funkcije. Želim da kažem da ste ovakvim načinom regulisanja ovog zakonskog propisa dali veliku mogućnost Vladi i Skupštini Republike Srbije, u kojoj sutra možete da imate manjinu, odnosno da predsednik nema većinu u Parlamentu, i da promenimo poslovnik o radu Parlamenta, koji se menja prostom većinom u ovoj skupštini, i njime ograničimo nadležnosti predsednika Republike. Zaista mislim da to nije bio cilj ovog zakona i da bi zaista trebalo dobro da razmislite i prihvatite predloženi amandman. Zašto još mislim da treba da prihvatite ovaj amandman? Srbija zavisi od jedne vrlo čudne situacije, koju ste vi nazvali − kohabitacija između predsednika države i predsednika Vlade. Da, to je, što kaže gospođa Radeta, bezobrazna reč, ali ne bih ulazio u suštinu te reči, može ona da se tumači i na drugi način. Zaista, želim da kažem da, ako ne bude sutra kohabitacije, odnosno ne bude želje za saradnjom između predsednika Vlade, predsednika Parlamenta i predsednika države, za ovu Srbiju i za ovu našu zemlju nastaće veliki problemi u njenom funkcionisanju jer će doći do ograničavanja nadležnosti jednog organa nad drugim. Ako dozvolite da ostane ovakav predlog zakona kakav ste vi predložili i ne prihvatite ovaj amandman, verujte mi da će se desiti situacija koju sam ja doživeo pre neki dan na Odboru za saobraćaj. To je bila zaista vrlo ružna slika, koja nam garantuje da će Srbija teško ići napred u ovakvom odnosu snaga. Doživeo sam da ministar za infrastrukturu Velimir Ilić moli državnog sekretara Ministarstva finansija da mu zakaže sastanak sa ministrom da bi rešili neki dug preduzeća „Putevi Srbije“. Onda ga moli: dajte da vidimo, da nađemo način, probajte da mi zakažete sastanak sa ministrom za nacionalni investicioni plan, da dogovorimo. Gospodine ministre, ne mora da znači da će vlast uvek činiti ljudi iz iste vladajuće većine i da će svi državni organi biti iz iste te većine. Mislim da zaista morate da vodite računa da se nadležnosti određenih državnih organa jasno definišu i da se tačno propiše ko šta može da radi, da ne bi došlo do apsolutne blokade rada tih najvažnijih državnih organa, a posledice će trpeti građani ove zemlje i ova država. Još nešto da vam kažem, gospodine ministre, iako pokušavate da me ne slušate i da me ignorišete, ali to mi neće smetati. Kada ovaj zakon dođe pred Ustavni sud Srbije, sigurno će konstatovati da nije u skladu sa Ustavom i, verujte mi, za to će glasati i onih pet sudija koje je izabrao predsednik, gospodin Tadić. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dušan Bajatović, po amandmanu, potom Aleksandar Martinović. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, u raspravi u načelu sam rekao da su opozicioni poslanici uglavnom na iste članove ovog zakona podneli primedbe, odnosno amandmane, i mislim da je to urađeno s razlogom. Vezaću ovaj član 1, koji je već osporavan, a to je da ''predsednik Republike izražava državno jedinstvo Republike Srbije'', i član 3, gde se kaže da su ''nadležnosti predsednika Republike određene Ustavom'' i u stavu 2: ''Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu se razraditi zakonom ili drugim propisom samo ako to Ustav izričito dopušta ili ako nalaže njihova priroda''. Pošto sam citirao, molim da mi se to vreme oduzme. Gospodin ministar Marković me je svojim objašnjenjem, mada je njegova intencija bila da ne treba prihvatitiamandmankolege Prokića, ubedio u to da je dobro da Ustavom određene nadležnosti predsednika Republike mogu da se razrade zakonom. Zašto? U obrazloženju Vlade Republike Srbije, odnosno zakonodavca u ovom slučaju, kaže se da ''Ustav sprečava Narodnu skupštinu i Vladu da, zavisno od odnosa političkih snaga, oslabi ili ojača položaj predsednika Republike''. Molim vas, ako postoji strah od odnosa ova dva oblika vlasti, gde je predsednik deo izvršne vlasti, odnosno od uticaja Vlade Republike Srbije i uticaja Skupštine na rad predsednika, onda se ne može desiti da Vlada svojom uredbom (Zakon o Vladi, član 43) recimo propisuje da je predsednik istovremeno (po Ustavu) komandant oružanih snaga, ili kako već hoćete da ga zovete, i predsednik Saveta za nacionalnu bezbednost. Po mom mišljenju su te dve stvari nespojive i morali bismo da ih raspravimo. Ako je u pitanju kontrola službi bezbednosti, šta me briga kakav odnos imaju Tadić i Koštunica. Njihovo međusobno nepoverenje, za koga će igrati Rade Bulatović kao šef Službe bezbednosti, mene ne interesuje. Interesuje me da me Rade Bulatović ne prisluškuje, ali to je posao nadležnog odbora i pravosuđa, a ne predsednika Republike. Prema tome, ukoliko gospodin ministar Marković kaže da će se drugim zakonima, kao što je zakon o odbrani ili zakon o bezbednosti, razraditi nadležnosti predsednika Republike koje slede iz Ustava – dakle, ne promeniti, izmeniti, zameniti, nego razraditi – onda je barem u članu 3. moralo da piše da će se zakonima poput zakona o odbrani, zakona o bezbednosti itd. precizirati nadležnosti predsednika Republike, a ne da se u obrazloženju člana 3. kaže da predsednik, naročito u domenu vojnih poslova, podzakonskim aktima uređuje domen svog delovanja. Dakle, mislim da su poslanici, da sada ne širim ovde, jer vidim da postoji, neki strah, i kod ovog obrazloženja kaže – opasnost od rešenja koje sadrži Predlog zakona ne postoji pošto podzakonski propisi moraju biti u skladu sa zakonom i Ustavom, a njihova saglasnost sa zakonom i Ustavom podleže kontroli Ustavnog suda. Molim vas, i samim činom da ova skupština može, na osnovu zahteva jedne trećine poslanika, uz mišljenje Ustavnog suda, da promeni predsednika ove države, odnosno da ga razreši dužnosti, kako vi kažete, dvotrećinskom većinom − govori da uticaja ove skupštine ima. Prema tome, mislim, kao što je uvaženi ministar Marković prošli put rekao da je Ustav u nekim članovima suprotan sam sebi, da iste elemente nedorečenosti, a tvrdim da nisu slučajne jer se radi o nepoverenju unutar vladajuće koalicije koje možemo videti i u načinu funkcionisanja Vlade, a ponekad i u izlasku koalicionih partnera (kada im se ne usvoji predlog ovde, pa koalicioni partner izađe, vi date pauzu jer više nemate kvorum ili slične stvari), može se videti da je deo ove rasprave vezane za član 3. u stvari vezan za odnos u samoj koaliciji. Mislim da jedna tako važna ličnost, sa relativno širokim spektrom mogućnosti uticaja i na društvenu praksu i na odnose u vladajućoj koaliciji ili opoziciji i na jedinstvo građana države i političkih struktura, kako vi to tražite u članu 1, mora imati bolje precizirane nadležnosti nego što je to urađeno ovim zakonom. Dakle, širina ovog prostora koji se ostavlja predsedniku Republike je posledica nepoverenja unutar same koalicije. Samim tim, mislim da je, onda, na neprincipijelan način izostavljeno da se precizira šta će to predsednik, ma kako se zvao, Boris Tadić ili nekako drugačije, sutra stvarno raditi. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Ukupno vreme je još sedam minuta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, amandman gospodina Nenada Prokića je u suštini dobar i trebalo bi ga prihvatiti. Ostaje ona primedba koju sam izneo vezano za obrazloženje koje je dala Vlada vezano za amandman narodnog poslanika Nataše Jovanović. Naime, smatram da bi bilo višeuduhu pravneterminologije da se kaže ne ''razrađivanjeUstava'',nego''detaljnije regulisanje onoga što piše u Ustavu''. No, ako zanemarimo ovu terminološku primedbu, ono što je sadržano u Predlogu zakona u članu 3. stav 2, na koji se odnosi amandman gospodina Nenada Prokića, u stvari je protivno Ustavu Republike Srbije zato što član 121. Ustava Republike Srbije kaže: ''O predsedniku Republike donosi se zakon''. Dakle, samo se zakonom može detaljnije regulisati pitanje nadležnosti predsednika Republike koje su na jedan opšti način uređene Ustavom. Ustav isključuje mogućnost da se podzakonskim propisima to pitanje reguliše. Gospodin ministar je rekao da i u Poslovniku Narodne skupštine postoje izvesne odredbe koje regulišu nadležnosti predsednika Republike. Ali, i Poslovnik Narodne skupštine je, opet, akt Narodne skupštine, kao što je i zakon. Za nas u SRS je zaista besmisleno i politički izuzetno opasno da se, recimo, nadležnosti predsednika Republike, koje su uređene Ustavom, detaljnije regulišu, recimo, uredbom Vlade Srbije ili da se detaljnije uređuju pravilnikom ili nekim drugim opštim aktom koji donosi određeno ministarstvo. Čini mi se da predlagač zakona nije imao dovoljno u vidu šta se sve podrazumeva pod podzakonskim propisima. To nije samo Poslovnik Narodne skupštine, to je još i najmanja stvar, nego su podzakonski propisi i uredbe Vlade, i opšti pravni akti koje donose ministarstva, i statuti javnih preduzeća, i Statut Narodne banke Srbije, i opšti akti organa jedinica lokalne samouprave − sve su to podzakonski akti. Ako bukvalno i doslovno tumačimo ono što piše u Predlogu zakona, ispadalo bi da nadležnosti predsednika Republike mogu da budu detaljnije uređene ili, kako kaže predlagač – razrađene, i podzakonskim propisima ministarstava, organa lokalne samouprave, javnih preduzeća, ustanova itd. Naravno da je to potpuno besmisleno rešenje. Predlagač zakona je morao da ostane pri ustavnoj formulaciji, dakle, da nadležnosti predsednika Republike mogu detaljnije da se urede isključivo zakonom, odnosno Poslovnikom Narodne skupštine Republike Srbije, i da tu bude kraj. Nikakav podzakonski propis, jednostavno, ne može da dođe u obzir. Hteo bih da podsetim gospodu iz vladajuće koalicije da su se pre desetak i više godina smejali vladi Mirka Marjanovića kako sve i svašta u Srbiji uređuje uredbama. To je bilo opšte mesto u političkoj propagandi Demokratske stranke. Smejali su se, a sad otvaraju vrata takvoj istoj pojavi − da Vlada svojom uredbom detaljnije uređuje ili razrađuje odredbe Ustava koje se odnose na nadležnosti predsednika Republike. Gospodine ministre, to je izuzetno opasna pojava. Je l' treba da vas podsećam da je takvu praksu imala Musolinijeva Italija: nema skupštine, nema parlamenta, nema zakona, Musolini sve stavio pod svoju kontrolu, na čelu je vlade i on vladom uređuje sve oblasti društvenog života. Takvu istu praksu ste imali i u vreme Adolfa Hitlera u Nemačkoj. I vi sada, praktično, tu praksu uvodite u Srbiju.Nije bitno šta piše u Ustavu, nije bitno ni šta piše u zakonu, možemo mi podzakonskim propisom da detaljnije uredimo nadležnosti predsednika Republike, i to ne samo ako nam Ustav dopušta, nego ''ako to nalaže njihova priroda''. A ko će da tumači da li to nalaže priroda nadležnosti predsednika Republike? To će u praksi da znači: ako interesi vladajuće koalicije budu dovedeni u pitanje, ako bude doveden u pitanje interes predsednika Republike koji je iz našeg tabora, onda ćemo mi da pozovemo u pomoć Vladu, ministarstva, Narodnu banku Srbije, javna preduzeća, opštine u kojima smo na vlasti... Pišite, ljudi, podzakonske propise kako da razradimo odredbe Ustava i to će u praksi na to da se izvrgne. Takva pojava je izuzetno opasna. Dakle, ja vam skrećem pažnju da ćete, ukoliko odbijete ovaj amandman i ukoliko odbijete amandman narodnog poslanika Nataše Jovanović, prekršiti odredbu Ustava. A ovu gospodu iz DS-a, koja sebe smatra jako pametnom, pozivam da izađu za govornicu Narodne skupštine i da svim narodnim poslanicima i građanima Srbije objasne pravničke bisere koji su sadržani u Predlogu zakona o predsedniku Republike. Lako je dobacivati sa mesta. Izađite ovde, podelite muku koju ima vaš ministar. Čovek ne zna kako da objasni nesuvislosti sadržane u ovom predlogu zakona. Nekako se batrga, trudi se, iz malog mozga izvlači nekakva rešenja − a vi sa mesta dobacujete. Nije lako braniti predlog zakona koji niste pisali i koji niste baš detaljno čitali. I sam gospodin ministar, pre izvesnog vremena, umalo da napravi lapsus. Kaže – u obrazloženju zakona koji je dao S, i umesto da kaže – Sekretarijat za zakonodavstvo, kaže – Vlada. Kao mi ne znamo da je Predlog zakona o predsedniku Republike pisao Zoran Balinovac. Naravno da znamo, kao što znamo da je pisao i Predlog zakona o državnoj upravi i Predlog zakona o Vladi i Predlog zakona o državnim službenicima i da je ministru Milanu Markoviću jednostavno dopala ta nezahvalna dužnost da obrazlaže predloge zakona u čijoj izradi nije učestvovao. Razumem da je ta pozicija prilično delikatna, da je teška, da čovek zaista treba da bude vispren pravnik pa da brani ovakva rešenja, ali onda, gospodo iz DS-a, pomozite svome ministru, izađite za govornicu, pa kažite – jeste, gospodine ministre, u pravu ste, ovo što pričaju narodni poslanici iz SRS-a nije tačno. Ovako, dobacujete sa mesta. Lako je tako. Izađite ovde da vas vidi cela Srbija, pa objasnite kako to da Ustav kaže da se nadležnosti predsednika Republike određuju samo zakonom, a vi ovde u Predlogu zakona kažete: može i nekim podzakonskim aktom. Dakle, izađite, kao što kaže vaš predsednik – na crtu, i objasnite kako su ovakva rešenja mogla uopšte da budu sadržana u Predlogu zakona o predsedniku Republike.
Zahvaljujem. Na član 4. amandman je podneo narodni poslanik Zlatan Jovanović. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, podneo sam amandman na član 4. Predloga zakona o predsedniku Republike, koji se odnosi na uslove za izvršenje funkcije i nadležnosti predsednika Republike. Citiram član, samo da bismo znali o čemu se radi: "Uslove za izvršenje funkcije i nadležnosti predsednika Republike obezbeđuju Vlada, ministarstva i drugi državni organi u skladu s propisima". Amandmanom sam predvideo da se reč "ministarstva" briše iz ovog člana pošto smatram da svaki propis, svaki zakon, svaka norma u zakonu mora biti formalno perfektna, savršena, nedvosmislena i da se pojedini termini ne ponavljaju više puta u jednoj istoj normi. Naime, ministarstvo je državni organ. Ako je već u formulaciji, u ovoj rečenici, pomenuto da su državni organi dužni da obezbede uslove za vršenje funkcije predsednika Republike, onda ne treba posebno isticati ministarstva. Ako su pomenuti Vlada i ostali državni organi, onda je sasvim jasno i precizno definisano da su tu svrstana i ministarstva i svi ostali državni organi. Sada, šta kaže Vlada u obrazloženju, zbog čega ne prihvata ovaj amandman? Citiram: "Amandman se ne prihvata. Vlada i ministarstva imaju odvojene nadležnosti, a ministarstva nisu deo Vlade. Primera radi, kad je reč o predsedniku Republike, samostalnu komunikaciju s predsednikom Republike imaju Ministarstvo pravde (kod pomilovanja), Ministarstvo odbrane (u pojedinim pitanjima odbrane i pitanjima vezanim za vojsku) itd.'' Zašto onda u ovoj formulaciji člana 4. Predloga zakona nisu stavljeni, recimo, Generalštab ili neke bezbednosne službe koje takođe imaju direktnu komunikaciju sa predsednikom? Znači, to je neka logika i propis mora da bude sa tog logičkog aspekta korektan, što ovaj očigledno nije. Ali, da ne idemo dalje, ovaj amandman jeste tehničke prirode i trebalo je, u stvari, da ukaže samo na te logičke i formalne nepreciznosti i nekorektnosti. Hoću da se malo osvrnem na ono što je već prošlo, a to su, faktički, ovi amandmani o kojima je ovde već diskutovano, odnosno i na ceo zakon, mada sam pominjao to i u načelnoj raspravi. Naime, kompletan ovaj predlog je formalno, rekao sam u načelnoj raspravi nekorektan, a sada bih bio precizniji − loš. Sa formalnog aspekta, da ne ulazim u njegovu suštinu, svaki propis mora biti korektan, u smislu da je precizan, jasan, logičan, nedvosmislen. Ovaj je daleko od toga i problem ove Vlade je što nam uporno predlaže zakone na isti način. Nije to problem samo ovog zakona, to je problem i drugih koji su stigli u proceduru u Skupštinu Republike Srbije. I u drugim predlozima, drugih zakona, imate iste ovakve situacije – da su pojedini članovi logički i jezički nekorektni i nepravilni. Stvarno bih zamolio i Vladu i taj Sekretarijat za zakonodavstvo da pribavi jednog lektora tamo, pa kad neko nešto napiše, da se to lepo lektoriše, da bi bilo jezički korektno i ispravno, da ne dobijamo u Skupštini ovakve predloge. I, nažalost, mnoge naše amandmane uopšte ne prihvatite. Većina poslanika vladajuće koalicije ne pročita predloge, ne pročita zakone, to se samo pro forme izglasa, i takav propis ode posle u taj pravni promet, što je loše. Moram da se osvrnem i na prethodni član, član 3, s obzirom na to da imam vremena da diskutujem o njemu, ali opet se to odnosi na ceo ovaj zakon. Naime, nadležnosti predsednika Republike su utvrđene Ustavom, to je tačno, ali Ustav u članu 112. govori samo o sedam nadležnosti koje su eksplicitno tu izražene. U tački 8. kaže se da predsednik ''vrši i druge poslove određene Ustavom'' i postoji stav 2. koji se odnosi na nadležnosti predsednika Republike u oblasti odbrane, odnosno vojske. Zakon o predsedniku Republike je osnovni ili, kako se to već kaže, matični zakon za predsednika Republike. On mora da sadrži sve nadležnosti predsednika Republike. Znači, to je taj propis koji razrađuje nadležnosti predsednika Republike i tačno je to što jeministar više puta ovde izneo, da se zakonima razrađuju nadležnosti predsednika Republike. Naravno, ne mogu se proširiti ni redukovati, ali se razrađuju. Ovaj zakon, kao osnovni zakon za predsednika Republike, treba da razradi nadležnosti koje je Ustav propisao, a ne da se nadležnosti eksplicitno pojavljuju u nekim drugim propisima ili, ne daj bože, podzakonskim aktima. Znate, dobićete kasnije, kada krenemo u raspravu po nekim drugim zakonima, predloge gde u nekom drugom zakonu stoji – dužnosti i obaveze predsednika Republike su te i te, pa se onda nabroji deset ili više tačaka. Sve to je trebalo da stoji ovde, jer je ovo osnovni zakon za predsednika, i tu su sve nadležnosti predsednika Republike trebalo da budu obuhvaćene, prikazane, i posle u tim ostalim zakonima da se poziva na ovaj zakon kada je bitno da se to definiše. U ovom momentu sam želeo toliko da kažem o ovome, opet sa apelom onima koji pišu ove predloge zakona da zakoni moraju da imaju taj logični sled, da budu logički korektni. Opet podvlačim da mora tamo da postoji lektor koji će sve to da pregleda i da dobijemo, bar formalno, korektan predlog zakona. Mi sada ne možemo da ulazimo u suštinu, odnosno pokušaćemo suštinu da promenimo amandmanima, ali dajte bar da ne pišemo ove tehničke amandmane koji treba da ispravljaju vaše pravopisne greške. Dajte bar tu da to bude korektno. Vaša suština i naša suština se razlikuju, to je očigledno, al' bar da predlozi budu formalno korektni, ispravni, i da nemamo tih formalnih primedbi. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Dušan Bajatović, a neka se pripremi narodni poslanik Amdžad Migati.
Poštovani predsedavajući, član 4, čije se izmene predlažu amandmanima − mislim da ovde ne treba uvoditi u priču da li će obezbeđivati Vlada ili Narodna skupština deo sredstava. Ako se ne ljuti gospodin Šajn, odnosno, po redosledu je, u materijalu koji smo dobili, njegov amandman na član 4. bio prethodni, ukoliko će se složiti predsedavajući, ja ću komentarisati, da se ne bih ponovo javljao, i amandman gospodina Šajna koji kaže da to treba da bude Narodna skupština. Dakle, ovde se radi o tome ko će predsedniku Republike, kao ličnosti čiji bi autoritet trebalo da bude uspostavljen tako što će ga izabrati neka većina u Srbiji − doduše, ovde imamo problem, pošto smo skinuli taj prag za izbore, pa ne mora da glasa 51 odsto upisanih birača, je l' tako, nego se taj legitimitet smanjio. Ponovo se vraćam na član 1. i na član 3, ali s obzirom da smo imali dva-tri neuspešna pokušaja izbora demokratskog kandidata za predsednika, je l' tako, onda smo morali da se dogovorimo da se taj legitimitet predsednika malo, u smislu broja glasova koji treba da dobije da bi izražavao državno, nacionalno jedinstvo i sve ostalo, malo snizi, je l' tako, čisto bih podsetio one koji nas sada slušaju i gledaju, kako poslanike, tako i one pred televizijskim ekranima. Dakle, mislim da je u zakonu bolja formulacija nego što se predlaže amandmanima. Međutim ona, po mom mišljenju, takođe nije do kraja precizna. Nema ko drugi, nego Vlada i ministarstva i državne službe. Ali mi zato ponovo fali ono što piše u članu 3, ili bi, po našem mišljenju, trebalo da piše. Dakle, molim vas, kontrolu službi bezbednosti neće vršiti samo predsednik. Mi moramo da znamo na koji način službe bezbednosti sarađuju sa predsednikom ili sa Vladom. Sa sudom je to, čini mi se, dosta jasno rešeno, čak i u našem zakonskom okviru. Isto tako, ako bi mi nešto falilo ovde, to bi bilo – da se prilikom usvajanja budžeta Republike Srbije, pošto se sada ovde kaže da će se predsednik obratiti Vladi za potrebna sredstva, precizira tačno, umesto dve ili tri stavke koliko to budžet sada kaže vrlo uopšteno, da se tačno kaže na šta će to Kabinet predsednika Republike u svojim aktivnostima potrošiti novac. Lično mislim da, recimo, rad Narodne kancelarije, ovako kako je bio postavljen do sada, nije nešto što se pokazalo ni kao dobra, ni kao demokratska praksa. Dalje što mene zabrinjava kod ovakvih mogućnosti koje nisu precizirane jeste šta će to sve predsednik, u okviru svoje delatnosti, tražiti od pojedinih ministara Vlade Republike Srbije koji resorno pripadaju njegovoj stranci. Ali, tu već zalazimo u segment političkog problema i nečega što bi se zvalo moral na srpskoj političkoj sceni. Naravno, zakonom se ne može sve propisati. Takođe bi me veoma interesovalo, i ovde bi trebalo reći da za humanitarne aktivnosti koje sprovodi kako Vlada tako i predsednik države ne mogu donatori biti javna preduzeća, bar ne na način kako to danas čine. Ako je donator za bilo kakvu humanitarnu aktivnost javno preduzeće, onda to treba da se kaže, a ne da se stranačke centrale ili predstavnici stranačkih centrala, makar se radilo i o predsedniku Republike, navodno bave nekom humanitarnom aktivnošću, a sredstva smo obezbedili iz monopola javnih preduzeća i slične stvari. Po mom mišljenju, dakle, ova formulacija ne može biti mnogo bolja. Može se odnositi na deo sredstava utrošenih iz budžeta, s tim što bih ja jako voleo da smo mi, što nismo učinili, ovaj set zakona koji sleduje po Ustavnom zakonu, umesto što su se gospoda iz vladajuće koalicije raspravljala unutar sebe, u stvari dali na javnu raspravu i zaista razmatrali kao set zakona. Tada bih ja, kao poslanik, mogao na vreme da vidim, u konsultaciji sa stručnjacima, jer mi ovde uglavnom imamo sekretarice i nešto malo stručnih saradnika – u zemljama u svetu je to drugačije, možete i eksterno i interno, ako imate neki budžet, kao poslanik, od strane Skupštine da angažujete sredstva i da angažujete stručnjake. Samo na osnovu ovog zakona ja ne mogu tačno da vidim kakve će biti sinapse, kakva će biti sprega delova izvršne vlasti koji se zovu Vlada i predsednik države. Tu računam i službe bezbednosti. Nisam siguran, gospodine Milivojeviću, da je ta veza između gospodina Tadića i gospodina Koštunice tako čvrsta kao što vi kažete. Imali ste svojevremeno pojam kohabitacije. On, naravno, kad bi ga leksički ili jezički prevodili, nije baš zgodan, ali je simpatično da ta kohabitacija može da opstane ukoliko se radi o finansijskim ili nekim drugim interesima, bar kad su ministri u pitanju ili, recimo, gradonačelnik Beograda ili slične stvari. Hvala vam što mi pomažete. Vidim da ste vi dosta dobro upoznati sa problemima, ali ne želite da ih rešavate na način na koji biste to hteli da propišete, a koji se zove demokratski. Nego da ja završim. Dakle, šta je ovde suština? O većini veoma bitnih zakona, propisanih Ustavnim zakonom, mi u stvari nemamo vremena da se sami angažujemo, pošto ćemo ovde izgleda da kampujemo još malo, takvi su zahtevi, a s druge strane, nismo uspeli da eksterno angažujemo stručnjake, koji su nam dostupni, bilo po strankama ili nama poslanicima kao pojedincima, i da sagledamo potpuno spregnutost čitavog seta zakona koji treba da omeđi političku budućnost i demokratske odnose, kako volimo da im tepamo, danas u Srbiji. Prema tome, separatno razmatranje ovog zakona o izboru predsednika i o predsedniku samo znači da unutar vladajuće koalicije postoji potreba da obezbedite odnose jedni među drugima da bi, ukoliko ne uspete da usvojite čitav set zakona, onako kako je to predviđeno Ustavnim zakonom, na jedan malo bolji način nego surovom primenom starog zakona, stavimo u poziciju predsednika Skupštine, gospodina Dulića, da voljom možda skupštinske manjine ili jedne stranke, u stvari, budu raspisani izbori za predsednika Republike. Mislim da je trebalo da bude više tolerancije ako smo već leto proveli plandujući zato što nije bilo zakona u skupštinskoj proceduri, da su bar neki od ovih predloga zakona, makar u načelu, ili makar u svojoj osnovi, u načinu na koji se misle povezati, napraviti sinapse kada su u pitanju nadležnosti Vlade, predsednika, podela vlasti u Srbiji, mogli biti dostavljeni kao neki politički okvir ili politički projekat poslanicima da o njima razmislimo. Očigledno je, i to je generalno nastojanje većine u ovoj skupštini, da ni oko čega ne konsultuje, ili barem ne da mi znamo, opozicione stranke i stručnu javnost u celini. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Amdžad Migati, a neka se pripremi narodni poslanik Vladan Batić. Izvolite.
U obrazloženju za odbijanje ovog amandmana, između ostalog, predlagač kaže: ''ministarstva nisu deo Vlade''. Zaista sam od te Vlade čuo svakakve gluposti, ali takve gluposti još nisam čuo. To je neverovatno. To je, kao prvo, politička nepismenost. Kako ministarstva nisu deo Vlade? Odakle to mišljenje? Što to niste napisali u Zakonu o Vladi, pa da znamo da je Vlada jedno, a ministarstva drugo? To je apsurd koji je glup toliko, da ja ne znam... Onda kaže – zato što komunikaciju s predsednikom Republike ima određeno ministarstvo. Ovde su zaboravili Ministarstvo spoljnih poslova. Međutim, to je protiv svake demokratske prakse. Zašto? Jeste, mogu da imaju tehničku komunikaciju, ali suština je na osnovu dogovora, politike Vlade, a onda ministar može samo tehnički da razgovara o tom rešenju sa predsednikom. Nije on samostalna ustanova, pa ide da se dogovori s njima. Jedino ako ste imali na umu sledeće: npr. ministar odbrane, ministar spoljnih poslova propagiraju, kao predsednik, atlantske integracije. Onda oni sami idu, posebno, dogovorio je predsednik, uzmu neku odluku, podzakonski akt i ko šiša Vladu. Ministri imaju pravo, bez obzira na politiku, to i nije politika Vlade odnosno Narodne skupštine. U praksi vi to i radite ovih dana. I ministar odbrane i ministar spoljnih poslova beže od Odbora za spoljnu politiku, treba da odgovara za takve postupke, a on dalje ide i priča po svetu kako je tobože Srbija za evroatlantske integracije, govori atlantske, bez ikakvih zakonskih osnova. Voleo bih da mi ministar objasni koji zakonski akt kaže daministarstva nisu deo Vlade, da naučimo nešto pametno od njih, ako imamo šta da učimo, pošto je, izgleda, Skupština toliko glupa, toliko neinteligentna, da su usvojili Zakon o Vladi koji kaže da ministarstvo nije deo Vlade, a nisu to znali. To je neverovatno. Ne znam kako poslanička većina to prihvata. Je l' hoćemo od svakog ministarstva da pravimo posebnu vladu, svako ministarstvo da ima svoju politiku, a da nema državne politike koja je izvršna vlast, tj. Vlada? Zaista ne razumem ništa. Ajde neko pametan da mi objasni u okviru kog zakona je to. Koji politički sistem to ima? Gde je tu demokratija kada svaki ministar može sa predsednikom kako on hoće? Dajte, objasnite nam. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladan Batić. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, reklamiram odredbu člana 226. Poslovnika jer su mi, kao narodnom poslaniku DHSS-a i članu poslaničke grupe LDP, koja je tražila formiranje anketnog odbora oko poslovanja kompanije ''Delta'', potrebna obaveštenja koja se odnose na sledeće. Agencija za privatizaciju je 21. novembra objavila javni poziv za učešće na javnoj aukciji kojim se prodaje 16,142% od ukupnog kapitala privrednog subjekta ''Ce market''. Početna cena određena je na iznos od 122.436.000 dinara. To znači da je početna cena jedne akcije ''Ce marketa'' 3.778 dinara, što predstavlja 48 evra po jednoj akciji. Kada je Komisija za hartije od vrednosti, putem javnog poziva, prodala 76% ukupnog kapitala ''Ce marketa'', pazite, nije zahtevala od kupca po javnom pozivu da je obavezan da preostale akcije ne može kupiti po ceni manjoj od one koju je ponudio Komisiji za hartije od vrednosti, što je normalno, to je valjda svima jasno. Na taj način je, očigledno, data mogućnost da sada većinski vlasnik ''Ce marketa'' može da kupi, a zna se ko je on, društveni kapital ''Ce marketa'', kako je sada ponuđeno, za šest puta manju cenu od one koju je platio putem berze povodom ponude Komisiji za hartije od vrednosti. Jasno je da sada većinski vlasnik ima pogodnost, odnosno prednost, jer sada upravlja preduzećem i neće, naravno, biti drugih kupaca. Na ovaj način je država za šest puta manju cenu ponudila prodaju akcija ''Ce marketa'' sadašnjem vlasniku, a zna se ko je. Rekla vam je Komisija za zaštitu konkurencije. Početna cena je morala da bude jednaka bar onoj po kojoj su akcije prodate putem berze po oglasu Komisije za hartije od vrednosti, što znači umesto 122 miliona i nešto – 734.616.000 dinara. Na ovaj način je Agencija za privatizaciju svesno oštetila društveni kapital za skroman iznos od 612.180.000 dinara ili u evrima – 7.652.025. Kad je ministar Dinkić za to čuo, tobože se zabezeknuo i to je obustavljeno. Ali, i za pokušaj se odgovara. Ko će za ovaj pokušaj krađe društvenog kapitala odgovarati? Zato nam je potreban anketni odbor. Hvala.
Zahvaljujem. Na član 4. amandman sa ispravkom podneo je narodni poslanik Srđan Šajn. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman sa ispravkom pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Srđan Šajn. Izvolite.
Hvala. Zaista je šteta što ministar nije tu, ali i tako mi je ostalo samo da pokušam poslanicima da obrazložim razloge za ovo jer je Vlada iznela svoj stav, pa verovatno ni ministar sam ne može to da promeni. Da počnem prvo od obrazloženja i da iznesem nelogičnosti. I kroz obrazloženje se vidi da onaj koji je obrazložio amandman, u stvari, luta u celoj priči. U obrazloženju se kaže: ''Amandman se ne prihvata. Istina je da Narodna skupština donosi budžet, ali se u Predlogu zakona potencira nadležnost operativnih segmenata izvršne vlasti...''. U članu 4, gospodo, ne piše da operativne uslove za izvršavanje funkcije nadležnosti predsednika Republike obezbeđuje Vlada, ministarstva i drugi državni organi. U članu 4. piše: ''Uslove za izvršenje funkcije i nadležnosti predsednika Republike obezbeđuju Vlada, ministarstva i drugi državni organi'', a ja sam predložio da ispred reči ''Vlada'' bude ''Narodna skupština''. Postavljam pitanje: Pošto kažete da se budžet usvaja u Skupštini, a ovde ima ''i drugi državni organi'', da li je onda derogiranje Skupštine ovo što vi radite – Narodnu skupštinu stavljate pod ''druge organe'', ili je derogiranje ovo što ja predlažem, pa po nekom vašem mišljenju Skupština ne treba da bude u funkciji predsednika Republike? Pa, nije Skupština u funkciji predsednika Republike, nego Skupština Srbije stvara uslove za rad predsednika Republike. I to je nesumnjivo tačno što vi potvrđujete u svom zakonu u sledećim članovima. U članu 23. kažete: ''Narodna skupština i Vlada dužne su da predsednika Republike na njegov zahtev obaveštavaju o pitanjima iz svoje nadležnosti''. Dakle, u članu 23. kažete da je Skupština dužna, ali to isto nećete da priznate u članu 4. Da li je onda u pitanju zaista suštinska stvar ili je u pitanju da jednostavno to nećete da prihvatite, verovatno zato što nije došlo iz vladajuće većine? Dakle, vi ste se članom 23. direktno suprotstavili svom neprihvatanju amandmana. U članu 7. istog zakona kažete ovako: ''Sredstva za rad predsednika Republike i Generalnog sekretarijata predsednika Republike obezbeđuju se u budžetu Republike Srbije''. Pa, ko donosi budžet Republike Srbije? Da li to znači da ova skupština, pošto ne obezbeđuje uslove za rad predsednika Republike, ne mora da izglasa budžet u tom delu da odredi sredstva za predsednika Republike? Ovim stavom se ne obezbeđuju, kako vi kažete u obrazloženju, nadležnosti operativnog segmenta, ne definišete ovim zakonom ko će da čisti prostoriju predsednika Republike − ovim zakonom obezbeđujete uslove za vršenje njegove funkcije. A da je Skupština zaista bitna u tome,za to ću još nekoliko argumenata da iznesem. Ako govorimo da predsednik Republike izražava državno jedinstvo, pa gde on može bolje da dođe po svoj stav nego kod narodnih poslanika koji predstavljaju građane države Srbije? Ko njemu može bolje da objasni šta je državno jedinstvo u Srbiji nego poslanici Narodne skupštine? Sledeće pitanje: gde on treba da govori? Samo Skupština Srbije svojim Poslovnikom nema predviđeno da predsednik Republike može da govori u Skupštini. Ako se prihvati moj amandman, stvaraju se uslovi i obaveza da se u Poslovniku definiše da predsednik Republike može da dođe u Skupštinu Srbije, da može da govori pred Parlamentom, da može da traži stav i mišljenje Parlamenta o nekim pitanjima i da to mišljenje bude na jedan određeni način obavezujuće za njega kada izražava državno jedinstvo. U svim drugim uslovima, i u ovakvoj formulaciji, ne vidim da će to tako da bude. Dakle, jedino ako prihvatite ovaj amandman, imaćemo ravnotežu u vršenju vlasti između Vlade, Skupštine i predsednika Republike. U suprotnom, imaćemo jednu sasvim drugu situaciju, koja nije ustavna, koja nije u skladu sa Ustavom i koja nije u skladu sa mišljenjem zakonodavca, a koje je izraženo u ovim drugim članovima. Zamolio bih ministra, kada bude došao, samo da mi odgovori na sledeća pitanja i onda ću da prihvatim da sam u zabludi. Ako mi bude objasnio da Skupština Srbije, sem zakonodavne vlasti, nema i određenu izvršnu vlast i nema određenu ulogu u postupku imenovanja, odnosno izbora sudija Ustavnog suda, koje bira predsednik, onda ću i ja da prihvatim da Skupština nema nikakve obaveze da stvara uslove za njegov rad. Ukoliko nije tako, ukoliko on kaže da to ne postoji, da Skupština nema nikakve obaveze da obezbeđuje njegove uslove rada, onda ću da kažem: u redu, mi, kao Skupština, ne predlažemo listu predsedniku Republike, i u tom slučaju je ovaj amandman besmislen. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč po ovom amandmanu? (Da.) Idemo redom. Prvi ima reč narodni poslanik Rajko Baralić, potom narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedniče. Za SPS je amandman gospodina Srđana Šajna neprihvatljiv. Uz dužno poštovanje i valjanu argumentaciju koju je ponudio, Skupština nije ničiji servis, niti to može da bude. Samim tim, nije servis ni predsedniku Republike. Narodna skupština Republike Srbije iz Ustava crpi ovlašćenja na osnovu kojih se predsedniku Republike obezbeđuje da rešava određena pitanja, kao što su postupak kod izbora sudija Ustavnog suda i neka druga, da ih ovde ne nabrajam. Ne sporim da je bila plemenita namera gospodina Šajna, ali je za nas neprihvatljivo da se na ovaj način Narodna skupština decidirano svrstava uz Vladu i druge državne organe kao javni servis predsednika Republike. To nije dopušteno. Narodna skupština je najviši zakonodavni organ u ovoj zemlji i predstavnički dom. Predsednik Republike je biran na neposrednim izborima, kao i narodni poslanici, on ima neka druga ustavna ovlašćenja, ali Narodna skupština, ako se pri tom ne misli to da će Narodna skupština usvojiti budžet, pa će predsednik Republike sa Generalnim sekretarijatom i zaposlenima moći da vrši Ustavom i zakonom propisane dužnosti – onda je to nešto drugo, ali tome onda nije, po našem shvatanju, mesto u ovom amandmanu. Dakle, za nas je ovaj amandman neprihvatljiv. Ustavna pozicija Narodne skupštine Republike Srbije je potpuno definisana, kao i ustavna pozicija predsednika Republike. U tom smislu, hteo bih da kažem, amandman je takav da mi ne bismo mogli ni pod kakvim uslovima da ga prihvatimo, zato što je za SPS pozicija predsednika Republike i Narodne skupštine jasno definisana. Ne bismo mogli da, na ovaj način, jednim amandmanom, obezbedimo komociju predsedniku Republike da on eventualno pomisli da Narodna skupština jeste njegov potrčko. Ne verujem da on to želi, ali ko zna ko sve može biti predsednik u ovoj zemlji, možda se nekom učini da Narodna skupština jeste servis predsednika Republike, a to ne želimo. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Neka se pripremi narodni poslanik Vladan Batić, a potom narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite.
Hvala. Dame i gospodo poslanici, čini mi se da je potrebno jedno malo razjašnjenje kada su u pitanju amandmani na član 4, i kolege Zlatana Jovanovića i Srđana Šajna. Najpre, nadam se da je svima apsolutno jasno da mi imamo tri ravnopravne grane vlasti – zakonodavnu, izvršnu i sudsku; da je zakonodavna grana vlasti, iako ravnopravna, na neki način, rekla bih, ravnopravnija od ostalih, u smislu što bira izvršnu vlast, što bira sudsku vlast, što po sadašnjem Ustavu ima mogućnost razrešenja predsednika Republike koji je, inače, takođe izvršna vlast. Ali, mi imamo, opet radi razjašnjenja, bicefalnu izvršnu vlast, znači Vladu i predsednika Republike. Čini mi se da kolega Baralić, bez namere da izazivam repliku, možda nije razumeo ove amandmane, za koje mi u SRS mislimo da su prihvatljivi. Istina, amandmani nisu identični. Amandman koji je podneo Zlatan Jovanović predviđa da uslove za izvršenje funkcije i nadležnosti predsednika Republike obezbeđuje Vlada. Ovo ''ministarstva i drugi državni organi u skladu s propisima'' predloženo je da se briše. Zaista, ako kažemo Vlada, šta znači uz Vladu i ministarstva? Čuli smo jedno potpuno nebulozno obrazloženje – imamo ga i u obrazloženju predloga zakona a i u obrazloženju zašto se ne prihvataju ovi amandmani – da ministarstva nisu Vlada. To je nešto što sam, zaista, prvi put čula. Najpre sam, kada sam to pročitala u ovom predlogu zakona, mislila da se radi o štamparskoj grešci. Međutim, kada sam to videla i u obrazloženju, onda vidim da neko ko je pisao i obrazloženje zakona i obrazloženje zašto se ne prihvataju određeni amandmani – zaista misli da ministarstva nisu Vlada. Pitam trenutno odsutnog ministra: šta čini Vladu, ko čini Vladu, ako je ne čine ministarstva? Naravno, u ovom smislu, i svi drugi državni organi takođe su Vladini organi, osim sudske grane vlasti. Ako se ovde mislilo na neke agencije, direkcije, javna preduzeća, sve su to Vladini organi i sasvim je dovoljno reći "Vlada". Ovo što je kolega Šajn predložio, da se ispred reči ''Vlada'' unese i ''Narodna skupština'', da uslove za izvršenje funkcije i nadležnosti predsednika Republike obezbeđuju i Skupština i Vlada, takođe je umesno, ali bi i u tom slučaju trebalo da se briše ovaj dodatak: "ministarstva i drugi državni organi ...". U obrazloženju samog predloga zakona, kada je obrazlagan član 4, rečeno je: "Načelno se propisuje da uslove za vršenje funkcije i nadležnosti predsednika Republike obezbeđuju Vlada, ministarstva i drugi državni organi u skladu s propisima. Reč je o spletu pravila, sadržanim unutar pravnog poretka Srbije kojima se određuju državni organi koji svojim radom – putem subordinacije ili saradnje – omogućavaju predsedniku Republike da izvršava svoju funkciju i nadležnosti. Tako, primera radi, poslove koji su vezani za nadležnost predsednika Republike da daje pomilovanja vrše sudovi i Ministarstvo pravde itd." Ovakvo obrazloženje nikako ne može da se uklopi u ovaj član 4. Moglo je onda da stoji, u krajnjem slučaju, ako smo hteli da obuhvatimo sve grane vlasti koje obezbeđuju uslove za izvršenje funkcije i nadležnosti predsednika, da to budu i Narodna skupština i Vlada i sudska grana vlasti. Možda bi to bilo, recimo, najbolje rešenje, ali nikako ne u smislu kako je kolega Baralić razumeo [[ponovo kažem, nemam nameru da izazivam repliku]] , da su svi ovi drugi organi nekakav servis predsednika Republike. Ne, nikako. Naravno da ne, jer predsednika Republike biraju građani, ali predsednika Republike smenjuje Narodna skupština. Predsednik Republike nema nikakvih ingerencija nad Narodnom skupštinom i pretpostavljam da to ni za koga nije sporno. Ali, kada se kaže da se obezbeđuju uslovi, uslovi su i sredstva, i Narodna skupština, na predlog Vlade, opredeljuje sredstva u budžetu za predsednika Republike. I to je vrlo značajna uloga Narodne skupštine. Znate da svake godine, od kada je Tadić predsednik, govorimo (a sigurno će to biti i kada ovih dana budemo govorili o budžetu za narednu godinu) o tome kako se finansira predsednik, zašto osim budžetskih sredstava postoje još neka sredstva, koja su, ko to može da finansira našeg predsednika a da nije budžet? Pa onda ono čuveno pitanje: iz čega se finansira Narodna kancelarija? Da ne govorimo o tome koja je uloga Narodne kancelarije predsednika, koja se pretvorila u kancelarije mesnih zajednica u svakoj mesnoj zajednici gde DS ima vlast, naravno i u svakoj opštini. A šta imaju građani od Narodne kancelarije? Obrate se pismom Narodnoj kancelariji, iznesu problem i dobiju, to dok je još Đilas bio direktor Narodne kancelarije, odgovor koji kaže: "Poštovani Marko Markoviću (koji se obratio), Narodna kancelarija je primila vaše pismo, upoznali smo se sa vašim problemom i obaveštavamo vas da ne možemo da vam pomognemo. Hvala što ste se javili." To je toliko ponižavajuće i sramno za tog građanina koji očekuje nešto od svog predsednika i od Narodne kancelarije, koja se tako predstavlja u medijima. Dakle, i ta narodna kancelarija se finansira nekim sredstvima, kroz budžet. Moram da priznam da još uvek nisam detaljno pogledala budžet za narednu godinu, pa ne znam da li su predviđena neka sredstva za Narodnu kancelariju, pošto je prošle godine to volšebno pokušano da se izbegne, da bi se sprečila uopšte priča o ulozi Narodne kancelarije i Draganu Đilasu, kao tadašnjem direktoru Narodne kancelarije itd. Da se vratim na ovaj amandman. Nikako nije bila intencija, bar ne poslaničke grupe SRS, a ubeđena sam ni gospodina Šajna, da bilo koji državni organ podredi predsedniku Republike. Predsednik ima svoje ingerencije sadržane u Ustavu i samo u okviru toga može da se kreće. Nijedan drugi organ nije u ulozi da na bilo koji način servisira, ne daj bože, predsednika Republike, ma ko bio. Kad kažem predsednik Republike, ne mislim na Borisa Tadića, mislim na instituciju predsednika Republike. Imamo ideju, gospodine ministre, da bi bilo dobro, ako ne prihvatate amandman SRS-a, a eventualno se opredelite da prihvatite amandman gospodina Šajna, da se napravi pravnotehnička redakcija, pod uslovom da se gospodin Šajn s tim slaže. Bilo bi dobro da Zakonodavni odbor – to mu je uloga, gospodine Ratkoviću – napravi pravnotehničku redakciju člana 4. Predloga zakona i da na taj način u njemu budu sadržani svi relevantni državni organi, odnosno sve grane vlasti. Ali, ponavljam, ne na način da tu bilo ko kome bude servis, jer su to ravnopravne grane vlasti, nego se zna ko koju vrstu posla, u skladu sa Ustavom, obavlja i to treba da bude sadržano i u ovom zakonu.
Zahvaljujem. Repliku je tražio narodni poslanik Srđan Šajn, potom narodni poslanik Vladan Batić. Izvolite.
Kolega Baraliću, slažem se s vama u tome. Međutim, verovatno niste primetili prvi deo mog izlaganja. Slažem se s vama da ovaj zakon ne definiše zanatske usluge koje se pružaju predsedniku Republike. Znači, ovde se ne definišu servisne usluge – ko će da mu počisti kancelariju, ko će da mu obuje cipele ili ko će da mu donese drugačije pertle. Smisao ovog člana je nešto drugo. Smisao ovog člana jeste da se stvore uslovi predsedniku Republike da on, kao što je u članu 1. rečeno, izražava državno jedinstvo Republike Srbije. A izražavanje državnog jedinstva Republike Srbije ne može bez toga da se pribavi mišljenje Narodne skupštine po određenim pitanjima, jer jedino Narodna skupština može da govori o tome šta je državno jedinstvo, u tom smislu, u Srbiji. Slažem se da i Vlada ima određene ingerencije u vođenju politike. Međutim, čemu smo mi onda ovde donosili Rezoluciju o Kosovu, ako predsednik države, koji učestvuje u tim pregovorima, ne treba da je poštuje? Da li je to uslov za njegov rad ili to nije uslov za njegov rad? Sledeća stvar, još jednom ću da potkrepim o čemu se govori u članu 23. Ukoliko informacije iz Skupštine nisu uslov za njegov rad, zašto smo onda u obavezi da mu ih dajemo? Zašto smo onda i definisali član 23. koji će verovatno biti usvojen usvajanjem ovog zakona u ovoj skupštini? Zašto je onda to potrebno? Onda ni to nije potrebno. Dakle, sa vama se slažem da ovo nije zanatska zadruga koja pruža zanatske usluge predsedniku Republike. Međutim, nadam se da ćete se posle ovog izlaganja i vi složiti sa mnom da Skupština Srbije stvara uslove predsedniku Republike u tom smislu što mu daje svoje stavove i mišljenja, donosi određene odluke kroz usvajanje zakona i budžeta, i da na taj način, analiziranjem svega ovoga, on može da vrši svoju funkciju. U suprotnom, zašto bismo mi njemu davali određene informacije iz Skupštine? Zašto bismo mi njemu usvojili budžet? Dakle, pošto je ministar došao, sada ću samo da mu ponovim pitanje koje je bilo postavljeno. Ministre, da li i vi mislite da Skupština Srbije usvajanjem liste za sudije Ustavnog suda ne stvara uslove predsedniku Republike da on donese odluku ko će zaista da bude sudija Ustavnog suda? Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić, takođe replika, potom vi, gospodine Batiću. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedniče. Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, sasvim ću kratko. Ponovo se nećemo složiti u vezi sa ovim. Narodna skupština Republike Srbije obezbeđuje budžet za devet i po hiljada budžetskih korisnika, pa i za predsednika Republike. Ne treba to da bude posebna obaveza ovde. Osim toga, predsednik Republike ne rizikuje ništa pred poslanicima, on rizikuje pred građanima jer ga građani biraju. Od Narodne skupštine on može da prihvati stav, a ne mora, dok je kod Vlade ta stvar malo drugačije udešena. Dakle, nisam ni tvrdio da Narodna skupština ovim amandmanom može postati nečija servisna radionica. Naprotiv, predsednik Republike je institucija. Njemu su obezbeđeni uslovi za rad, ima rezidenciju na Novom Beogradu, ima rezidenciju ovde preko puta Narodne skupštine, ima ove vile na Topoli, ima tajna skloništa kao načelnik Generalštaba. Ima sve što mu je neophodno da radi, ima usvojen budžet i ima obavezu da na osnovu Ustava vrši svoju Ustavom propisanu dužnost. Kada bude usvojila budžet, Narodna skupština Republike Srbije usvojiće za njega kao i za sve druge. U Generalnom sekretarijatu predsednika Republike radi, ne znam, npr. 150 ili koliko ljudi – pa, oni su korisnici budžeta kao i ostalih 260.000 korisnika budžeta u Srbiji. Nema tu nikakve posebne, što se nas tiče, obaveze Narodne skupštine. A što se tiče toga da li predsednik Republike poštuje Rezoluciju o Kosovu – to je za mene diskutabilno, zato što se mi ovde nismo izjašnjavali ni o Hongkongu, ni o ovim nekim ostrvima tamo. Predsednik Republike i neki drugi smatraju da mogu da se ponašaju izvan onoga što je mandat koji je dala Narodna skupština i time oni u izvesnom smislu rizikuju kod velikog broja građana i to jeste suština politike. Dakle, ja se ne slažem, to govorim u ime SPS-a, da mi obavežemo Narodnu skupštinu da u bilo kom smislu bude logistika predsedniku Republike, jer to prosto ne stoji. To su dva potpuno različita posla. Ustavom je potpuno različito definisano ko tu šta radi i ne može ovaj zakon, nije ovo Ustav, da obaveže Narodnu skupštinu da ima izvesnu obavezu prema predsedniku Republike. Pri tome, nisam čuo nijedan argument, izuzev ovoga da treba da usvojimo budžet, a to sam objasnio kada je u pitanju pozicija predsednika Republike i njegov odnos sa Narodnom skupštinom. Pisao sam ja amandmane, i druge kolege iz SPS-a, pa ćemo tražiti da se pare koje su predviđene za Narodnu kancelariju, koja je za nas paradržavna organizacija, prebace u Fond za humanitarne organizacije. Prema tome, mi ostajemo kod svog stava, ne polemišemo, prosto svako ima svoju argumentaciju. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladan Batić, a neka se pripremi narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite.
Gospodine predsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, član 226. Po treći put sa ove govornice tražim objašnjenje: zašto država ima različite aršine u odnosu na isplatu ratnih dnevnica rezervistima, bivšim i budućim, Topličkog okruga? Dobio sam faks kojipotkrepljuje tu tvrdnju. Rekao sam pre neki dan da je jedan predsednik opštine, jedne od stranaka vladajuće koalicije, to naplatio. Danas imam ovaj faks, ko je sve to naplatio. Stotine ljudi, između ostalih i dvojica sudija Opštinskog suda u Kuršumliji koji sad prolongira, odugovlači, neće po tome da sudi, izlaze različiti prigovori. Ne može Srbija nekom da bude majka, a nekom maćeha. Ne mogu ovi ljudi da budu građani drugog reda. Oni su se odazvali na poziv otadžbine i mora im biti nadoknađeno ono na šta imaju pravo. Gospodine predsedniče, nakon pitanja koje sam vam postavio pre podne, očekivao sam da mi date odgovor jer taj odgovor zavisi isključivo od vas. Kada sam vas to pitao, uopšte nema veze što se vi zovete gospodin Dulić, niti ja Vladan Batić, ja sam poslanik opozicione DHSS i normalna je situacija i normalna stvar da opozicione stranke kritikuju vladajuće partije. Tako sam ja kritikovao vas i pitao sam šta će vam po dva telohranitelja u Ženevi, Briselu, Njujorku i po nekoliko savetnika i koliko to košta poreske obveznike Srbije, građane Srbije. Nije budžet Alajbegova slama, pa se može trošiti kako se kome prohte.
Gospodine Batiću, odmah da vam odgovorim.
Samo da završim.
Vaše pitanje od jutros prosledio sam Ministarstvu unutrašnjih poslova, koje je jedino nadležno za to, i oni će vam svakako dati odgovor. Postavili ste to pitanje preksinoć, pa jutros, evo, sada vam dajem odgovor.
Ne. Samo nemojte da mi upadate u reč...
Nema problema, izvolite.
To ne zavisi od Ministarstva unutrašnjih poslova, to zavisi isključivo od vas. Bio sam ministar. Imao sam čast da budem ministar u vladi Zorana Đinđića. Ako se vi ne sećate, ja se sećam da je moto te stranke na jednim izborima bio ''Pošteno''. Ovo nije pošteno, nije pravedno. Zoran Đinđić nikad nije imao telohranitelje kada je putovao po Evropi i svetu, a bio je mnogo ugroženiji od vas. Nije imao po nekoliko savetnika jer to plaćaju poreski obveznici Srbije. Jednom prilikom sam zajedno sa Zoranom Đinđićem bio u Budimpešti. Morali smo ranije da se vratimo. Vraćali smo se sami. Ja sam vozio, on je sedeo pored mene. To je istina. Nemojte sada prebacivati na tobože ministra unutrašnjih poslova i neophodnost obezbeđenja. Ako je to tako, čak da je to tako, šta će vama trojica savetnika na svim ovim putovanjima? Pošteno je da se kaže: zaneo sam se, grešio sam, neću više, moramo svi da stegnemo kaiš, nema smisla, treba mi jedan čovek. U redu je da vam neko asistira, ali ne možete da vodite svitu. Deset članova delegacije u Njujorku: pet vodite vi i pet poslanika. To nije pošteno.
Hvala puno, gospodine Batiću. Vaše pitanje je prosleđeno Ministarstvu unutrašnjih poslova koje je jedino nadležno za to. Nadam se da ste odgovor dobili i da se više po ovoj temi nećete javljati. Da li imate, gospodine Batiću, još neko pitanje po članu 226. pa da mi nastavimo da radimo po amandmanima, ili ćemo...? Izvolite. Još jedanput vi, pa onda da nastavimo da radimo po amandmanima.
Gospodine Duliću, vi ste predsednik Skupštine i nemate pravo nikome da delite nikakve lekcije. Da li ću ja reklamirati povredu odredbe 226, 100, ili 127 – to je moje poslaničko pravo. Kad nemate argumente i ne možete da odgovorite na pitanje, onda posežete za tom jeftinom retorikom, ljutito, bahato, neodgovorno – da li ja imam pitanje. Odgovorite koliko koštaju vaša putešestvija po belom svetu. Vodili ste tri savetnika u Njujork. Reč niste rekli u Njujorku. Šta će vam savetnici? I treba da se kaže – to košta 30.000 dolara, 40.000 dolara – to je pošteno. Samo vi dobacujte. Ne obraćam se vama, obraćam se onima koji gledaju. Kad oni koji čame ispred suda u Kuršumliji po ledu i snegu da bi naplatili 30.000, 40.000, 50.000 – to je problem. Kada neko drugi ima telohranitelje, to je najveće zlo ovog sveta. A kada ih vi vodite, i sada prebacujete na Jočića, to nema nikakve veze. Dobio sam odgovor od kolege, ministra, gospodina Petrovića. Tri puta sam ga pitao, dok je bio ovde, da li Slobodan Vučetić i dalje prima platu predsednika Vrhovnog suda od 230.000 dinara, a u penziji je godinu i nešto dana. Znate šta sam dobio kao odgovor? Nije ministar pravde za to nadležan jer Ministarstvo pravde nije korisnik tog dela budžeta. Pa, to nije odgovor. Treba pogledati istini u oči i, ma koliko bila neprijatna, reći – to je istina, grešio sam, nije pošteno, neću više. Prema tome, gospodine Duliću, ja sam i rekao, ja sam pripadnik opozicione DHSS. Svaku grešku stranaka vladajuće koalicije javno ću iznositi, jer je zadatak opozicije da bude korektiv vlasti. Ako vi smatrate da ovo nije greška i da treba putovati svuda sa ogromnim brojem ljudi oko sebe, onda je to vaše pravo i ja vas u tome ne mogu sprečiti. Ali, neka o tome prosuđuju građani Srbije.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Veroljub Arsić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, kada počnem da čitam obrazloženja koja je Vlada poslala narodnim poslanicima zašto se odbijaju njihovi amandmani, ne mogu da se otmem utisku i postavim sebi pitanje – da li je ovo pisao neki pravnik (ili šta je već) koji je za republiku ili koji je za monarhiju. Moram to stvarno tako da kažem, jer funkciju predsednika Republike, po ovom zakonu i na način kako odbijaju amandmane narodnih poslanika, maltene stavljaju u rang monarha. Svidelo se to nekome ili ne, tako jeste. Ne mogu da shvatim obrazloženje u kome se kaže da se amandman ne prihvata i da ministarstva i Vlada imaju odvojene nadležnosti, a ministarstva nisu deo Vlade. Gospodine Markoviću, ako vi tako tvrdite, moguće je da ja ne znam, ali ono što znam jeste da Vladu sačinjavaju ministri i da Vlada donosi odluke, uredbe, predloge zakona itd. i upućuje ih Narodnoj skupštini. Još nešto. Ako to tako tvrdite, gospodine ministre, (samo, izađite za ovu govornicu pa kažite to što dobacujete) drago mi je da potvrđujete jednu drugu stvar – da od Petog oktobra naovamo Vlada ne postoji u smislu političkih stranaka koje označavaju jedinstvo vlasti, nego podelu vlasti. I u tome jeste vaš problem. Svako ministarstvo drži neka politička stranka, i tu ne može niko drugi da uđe osim članova te stranke – i zamenici ministara i pomoćnici i savetnici itd. Vi mislite da takva vlada može dobro da funkcioniše? Teško. Pazite šta piše dalje: ''samostalnu komunikaciju s predsednikom Republike imaju Ministarstvo pravde (kod pomilovanja), Ministarstvo odbrane (u pojedinim pitanjima odbrane i pitanjima vezanim za vojsku) itd.'' Ministarstvo pravde, čuli smo, to je u vezi s ovim pomilovanjima. Ministarstvo odbrane – zašto, gospodine ministre? Je l' zbog Kobri, koje obezbeđuju predsednika Republike, ministar odbrane ima samostalnu komunikaciju s njim? A da l' se pita nešto predsednik Vlade i da li predsednik Vlade treba da bude obavešten (mada je poznat po tome da je slabo obavešten, ali bi trebalo da bude obavešten) o tome šta rade njegovi ministri? Ko će da obavesti predsednika Vlade? I mnogo ste to fino udesili. Samo se pitam da li bi vam zakon bio ovakav i da predsednik Republike nije Boris Tadić, da nije iz DS-a? Da li biste toliko ovlašćenje i takvu samostalnost po pitanju Vlade Republike Srbije dali predsedniku Srbije da je, recimo, iz SRS-a, a da ste vi u toj većini koja sačinjava Vladu? Siguran sam da ne biste. Ovako, kad pogledam šta su napisali – ''komunikaciju s predsednikom Republike imaju Ministarstvo pravde'' (odakle je ministar, iz koje političke stranke? – iz DS-a), ''Ministarstvo odbrane, u pojedinim pitanjima odbrane'' (iz koje političke stranke je ministar odbrane? – iz DS-a, ministar poznat po tome što od naoružanja nabavlja hulahopke i to je jedino naoružanje koje imamo), a kad pogledam ko je potpisao ovo mišljenje Vlade – potpredsednik Vlade Božidar Đelić, onda mi je sve jasno. Sada imam pravo i da verujem da ste ovo mišljenje Vlade napravili na nekom od opštinskih odbora DS-a, a ne u Vladi.
Zahvaljujem. Da li još neko želi reč? (Da.) Reč ima ministar Marković. Izvolite.
Ne bih ulazio u ove opservacije, ko je ministar, jer to stvarno nema nikakve veze. Ko god da je ministar, Ministarstvo pravde je vezano sa predsednikom Republike u vezi sa davanjem pomilovanja. Prosto je to tako. I da je ministar zdravlja iz DS-a − pa, neće Ministarstvo zdravlja da učestvuje u davanju pomilovanja osuđenicima, nego Ministarstvo pravde. A to da Vlada i ministarstva nisu jedno te isto, odnosno da ministarstva ne čine Vladu, mislio sam da je to poznata stvar. Dakle, Vlada je nosilac izvršne vlasti, čine je predsednik, potpredsednici i ministri, a ministarstvo je organ državne uprave. Ne znam kako bih to rekao, to je azbukasvakoga ko se bavi politikom i pravom.
Zahvaljujem. Prelazimo na sledeći amandman. Na član 5. amandman je podneo narodni poslanik Nemanja Šarović. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Milosav Miličković, a posle narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodin kolega Nemanja Šarović je podneo amandman na član 5. Predloga zakona o predsedniku Republike. Zarad javnosti, pročitaću taj član 5, pa onda amandman. Član 5. se odnosi na sedište predsednika Republike i radni prostor, i u prvom stavu kaže: ''Sedište predsednika Republike je u Beogradu'', a u drugom stavu kaže: ''Rezidencijalni prostor, protokolarne objekte, objekte za boravak predsednika Republike i članova njegovog domaćinstva u zemlji i inostranstvu i radni prostor Generalnog sekretarijata predsednika Republike i Vojnog kabineta predsednika Republike određuje Vlada pošto pribavi saglasnost predsednika Republike''. Gospodin Nemanja Šarović je podneo amandman na stav 2. gde kaže da se posle reči "njegovog" dodaje reč "porodičnog", misli se na domaćinstvo, a reči "u zemlji i inostranstvu" brišu se. U obrazloženju je naveo: ''Zakonska obaveza postoji samo prema članovima porodičnog domaćinstva, a ne prema svakome ko se zatekne ili predstavi da je član domaćinstva. Ne treba da se definiše gde se predsednik Republike kreće''. Dakle, u članu 112. Ustava Republike Srbije tačno su pobrojane nadležnosti predsednika Republike, tu je osam tačaka, i mislim da ovaj amandman bitno poboljšava član 5. ovog predloga zakona. Ukoliko biste prihvatili ovaj amandman, stav 2. člana 5. bi glasio ovako: Rezidencijalni prostor, protokolarne objekte, objekte za boravak predsednika Republike i članova njegovog porodičnog domaćinstva i radni prostor Generalnog sekretarijata itd. određuje Vlada pošto pribavi saglasnost predsednika Republike. Zašto? Širok je pojam ''članovi njegovog domaćinstva'', misli se na domaćinstvo predsednika Republike. Ako kažemo da je to ''porodično domaćinstvo'', onda je to uži pojam i mislim da tačno možemo da definišemo ko su članovi tog porodičnog domaćinstva koji mogu boraviti u ovim prostorima. Drugo, mislimo da treba da se briše ''u zemlji i inostranstvu'', iz prostog razloga što se već zna koji su to rezidencijalni objekti u zemlji, a u inostranstvu imamo ambasade, predstavništva itd., gde će u slučaju poziva, a zna se da, s obzirom na to da predsednik predstavlja zemlju Srbiju u inostranstvu, obično ide na kratak period, i nema potrebe za određenim izdvajanjima i opterećenjima budžeta i građana Republike Srbije. Dakle, zaista apelujem da se ovaj amandman prihvati i time će se član 5. znatno poboljšati. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Hvala. Najpre, gospodine ministre, ako ste malopre mislili da ćete ostaviti utisak da ste mnogo pametni i da znate najviše, niste uspeli. Naravno da mi znamo ko čini Vladu, i naravno da znamo šta su ministarstva, ali sada ja vas pitam: ko je na čelu vašeg ministarstva, da li ste vi, kao ministar, ili vaša baba? Valjda se zna ko je na čelu ministarstva i ko su članovi Vlade. Zaista, nije vam uspelo, u svakom slučaju. Dakle, amandman koji je podneo kolega Nemanja Šarović odnosi se na član 5, čiji je naslov ''Sedište predsednika Republike i radni prostor''. Kaže se: ''Sedište predsednika Republike je u Beogradu'', što nije sporno. ''Rezidencijalni prostor, protokolarne objekte, objekte za boravak predsednika Republike i članova njegovog domaćinstva u zemlji u inostranstvu i radni prostor Generalnog sekretarijata predsednika Republike i Vojnog kabineta predsednika Republike određuje Vlada pošto pribavi saglasnost predsednika Republike''. Ovde smo imali dve bitne primedbe. Najpre: šta znače članovi njegovog, predsednikovog domaćinstva? Nemamo tačnu odrednicu da su to članovi porodičnog domaćinstva, a u svim zakonima, kada se govori o domaćinstvu, onda se govori o članovima porodičnog domaćinstva i tačno se zna, po zakonu, ko su članovi porodičnog domaćinstva. Ako se kaže uopšte članovi domaćinstva, znate, predsednik Republike živi u rezidencijalnom objektu, mnogo velikom, i tu postoje domaćice, spremačice, baštovani, vozači, čuvari... I sada, kada krene predsednik negde, ili tu gde je, da li će svi ti ljudi da se predstave kao članovi domaćinstva? Bukvalno gledano, svi su oni članovi domaćinstva – svi su tu, svi žive u tom domaćinstvu, rade u tom domaćinstvu, primaju platu iz budžeta kao što je prima i predsednik Republike – znači, to su, u najširem smislu reči, članovi domaćinstva. Da li takve članove domaćinstva treba tretirati kao članove porodičnog domaćinstva predsednika Republike? Naravno da ne treba. Kada je u pitanju odlazak predsednika Republike i članova njegovog domaćinstva u inostranstvo, postavlja se pitanje ko su članovi domaćinstva, koga će sve predsednik da vodi u beli svet. Da li će i tada kao članovi njegovog domaćinstva da se tretiraju i vozač, i domaćica, i ako žena ne može da ide – ljubavnica, i bračna deca, i vanbračna deca... Zaista je vrlo širok dijapazon koji ste ovde ostavili predsedniku. Opet vas upozoravamo da ovo nije zakon o Borisu Tadiću, već zakon o instituciji predsednika Republike. Zato mislimo da je zaista neophodno da se ovde naglasi da se radi o njegovom porodičnom domaćinstvu. S druge strane, predvideli smo da se briše ''u zemlji i inostranstvu''. Naravno, u zemlji treba da postoji i zna se koja je to rezidencija gde treba da boravi predsednik Republike, i treba, to nije sporno. Ne treba biti demagog kada je u pitanju smeštaj predsednika Republike dok obavlja tu funkciju, kao i predsednika Vlade itd. Jednostavno, nije moguće da neko ko obavlja takvu funkciju živi u stambenoj zgradi, da tu stambenu zgradu na svakom spratu čuva jedna grupa policajaca ili, kako je za predsednika predviđeno, pripadnici Vojne bezbednosti itd. Dakle, to nije sporno, ali je sporan ovaj drugi deo. Šta znači ''u inostranstvu''? Zaista nema potrebe da zakon definiše gde će predsednik da se kreće u inostranstvu. Naravno da treba da postoje službe, postoji protokol, imamo ambasade. Ambasadori su ti koji će da odrede gde će predsednik da boravi dok je u inostranstvu, gde se sastaje, odnosno pretpostavljamo da tamo ide u zvanične posete pa mu je već obezbeđeno i gde drži konferenciju i gde se sastaje sa predstavnicima drugih država itd. Jednostavno, ovoj odredbi nije mesto u zakonu. Potpuno je besmisleno, a to se vidi i iz obrazloženja Vlade Republike Srbije. Najpre imamo obrazloženje u samom tekstu zakona, gde se samo kaže: ''Sedište predsednika Republike je u Beogradu, a Vlada određuje rezidencijalni prostor...'' – znači, potpuno prepisano, da sad ne čitam i ne trošim vreme. U obrazloženju Vlade nam nije objašnjeno zašto je ovo ovako predviđeno, nego je samo prepisan član o kojem se govori sada, a to je član 5. U obrazloženju zašto se ne prihvata amandman Nemanje Šarovića kaže se: „Amandman se ne prihvata. Neophodno je da se predsedniku Republike omoguće rezidencijalni prostor, protokolarni objekti i objekti za boravak i u zemlji i u inostranstvu“. Dakle, ništa novo nam niste rekli. Niste nam objasnili zašto to mora, zašto mislite da je neophodno, zašto ne prihvatate ovo što sam upravo izložila, a to je da predsednikov protokol i ambasada sve ovo uređuju, odnosno predsednikov protokol i protokol predsednika druge države kod kojeg on ide u zvaničnu posetu. Još gore, zanemarili ste ovaj deo našeg amandmana koji se odnosi na članove porodičnog domaćinstva. Tu nemamo nikakav odgovor. Ništa niste rekli o tome da li prihvatate ili ne prihvatate da, kada se govori o domaćinstvu predsednika Republike, treba da se označi da se govori o njegovom porodičnom domaćinstvu. Dakle, očigledno je, kao i zakon što je pisan kao nogom, tako su pisana i obrazloženja zašto se ne prihvataju amandmani narodnih poslanika. Zaista vrlo neozbiljno, vrlo neodgovorno. Ponavljam ono što ste danas više puta čuli. Govorimo o zakonu o predsedniku Republike. To je ozbiljan zakon, o ozbiljnom državnom funkcioneru sa ozbiljnim i odgovornim obavezama i, ako ste vi ovako šarlatanski shvatili predlog ovog zakona i naše amandmane, onda se naš posao zaista čini potpuno uzaludnim. Ne mislim da morate i da treba da prihvatite apsolutno svaki naš amandman jer, kada biste to uradili, onda biste prihvatili koncepcijsko rešenje Srpske radikalne stranke. Jasno mi je da vi to nećete, ali kada vas upozoravamo amandmanima na nešto što je tehničke prirode, što je takvog karaktera da pomaže boljoj primeni zakona, da onemogućava ili maksimalno smanjuje zloupotrebu kod primene zakona, onda zaista ne razumem, i svaki put ću to da vam ponavljam, ne razumem tu sujetu, ni vas kao ministra, ni Vlade Republike Srbije. Kažem vam, zanemarili ste uopšte da nam objasnite. Sada vas pitam, gospodine ministre, i zamolila bih vas lepo da odgovorite, da li mislite da u članu 5, kada se govori o domaćinstvu predsednika Republike, treba da stoji ''njegovo porodično domaćinstvo'', jer nemamo mišljenje Vlade na tu našu primedbu.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Amdžad Migati. Ukupno vreme za SRS je dva minuta. Izvolite.
Reklamiram Poslovnik, član 101. Gospodin ministar je izašao i rekao šta je rekao, a to je odgovor na moju primedbu na obrazloženje amandmana gospodina Jovanovića da je politički nepismen a sada me uverava i ministar da je pravno nepismen onaj ko je to pisao. Zašto? Nije sporno da je ministarstvo organ državne uprave. Međutim, vi svojim obrazloženjem kršite Ustav, svesno ili nesvesno, koji u članu 123, ''Nadležnost Vlade'', jasno i glasno kaže u stavu 5. da ''Vlada usmerava i usklađuje rad organa državne uprave i vrši nadzor nad njihovim radom''. Znači, tehnička komunikacija ne može da bude van tog člana, odnosno tog stava Ustava. Prema tome, vi ste sami sebi skočili u reč i pokazali da to nije u skladu sa Ustavom. Dovoljno je samo ''Vlada'', ona koja vrši kontrolu i usmerava rad svih organa državne uprave. Ne može drugačije. Nemojte da se smejete. Izađite i kažite da to nije tačno.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Zlatan Jovanović iz SRS-a, po amandmanu. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, po amandmanu gospodina Šarovića na član 5. Samo bih hteo da vam predočim jednu dilemu, o kojoj bi možda trebalo da se razmisli. Naime, ovde stoji: ''Rezidencijalni prostor, protokolarne objekte, ... određuje Vlada pošto pribavi saglasnost predsednika Republike''. Ovde je moguć problem. Šta se dešava ako je predsednik Republike iz jedne političke opcije, a premijer, odnosno Vlada, iz druge? Po ovom članu, kako stoji, Vlada predlaže, predsednik daje saglasnost. Šta ako to što Vlada predlaže nije prihvatljivo za predsednika? Kako ćemo onda to urediti? Kako će se onda doći do rešenja? Mislim da je ovaj član morao da bude precizniji, da se u zakonu precizira procedura za određivanje ovih objekata koje će predsednik koristiti, da ne bismo u praksi došli u situaciju da imamo ovakve dileme. Očigledno je da može da nastane takav slučaj. Bio je, recimo, u prošlom mandatu slučaj da imamo jednu političku opciju koja vrši vlast na nivou Vlade, a drugu na nivou predsednika Republike. Mogu, dakle, nastati takvi problemi i trebalo je to u ovom prethodnom članu preciznije definisati da ne bi ostale te nedoumice kasnije u praksi.
Zahvaljujem. Prelazimo na sledeći amandman. Izvinjavam se. Po ovom amandmanu, narodni poslanik Žarko Obradović, zamenik predsednika poslaničkog kluba SPS. Izvolite.
Da ne bi bilo zabune, odmah na početku da kažem da mi, poslanici SPS-a, generalno smatramo da predsednik apsolutno treba da ima objekat u kome radi, da treba da ima rezidenciju u kojoj živi, da i članovi njegove porodice treba da budu u rezidenciji, da žive zajedno s njim, ali takođe smatramo da je logično pitanje koje je postavio neko od kolega koji su govorili pre o ovom amandmanu i da bi bilo dobro da nam ministar, ako je stvarno u mogućnosti, da odgovor na dva prosta pitanja. Šta se sve podrazumeva pod članovima domaćinstva? Da li su članovi domaćinstva samo članovi porodice ili je to možda širi pojam, koji uključuje neki širi krug lica? Pitanje broj dva, ministre, ako ste u mogućnosti, bilo bi zanimljivo čuti. Pominju se rezidencijalni prostor, protokolarni objekti, objekti za boravak i u zemlji i u inostranstvu. Valjda bi bilo logično kada predsednik Republike odlazi u inostranstvo, da mu ono što je imovina zemlje u inostranstvu, diplomatsko-konzularna predstavništva, bude apsolutno na raspolaganju. Da li se misli na te objekte ili na još neke druge? Da li imate saznanja o kojim objektima i o kom broju objekata je reč? Pitam ne slučajno. Doći ćemo na sledeći član zakona, koji govori o sredstvima koja stoje na raspolaganju predsedniku Republike. Prema Predlogu zakona, sredstva za finansiranje, za obavljanje poslova predsednika, predlaže predsednik. Pošto su to državni objekti, pretpostavljam da je Vlada u nekom drugom delu budžeta obezbedila sredstva za funkcionisanje ovih objekata i znam da država vodi računa o tome. Postavlja se jedno logično pitanje: o kakvim je objektima i o kolikom broju objekata je reč? U nekim godinama pre, imali smo priliku da čujemo o ovoj vili kod Bora kao objektu u kom je boravio predsednik Milošević, pominjano je Karađorđevo, ali je objektivno van domašaja javnosti ostala informacija da li ima još objekata koji su predsedniku Republike na raspolaganju. U stvari, da li je moguće takvu vrstu informacija saopštiti javnosti, s obzirom na karakter informacije, pošto vidim da je Vlada bila vrlo rigidna u odgovoru vezano za obrazloženje zašto se ovaj amandman ne prihvata: ''Neophodno je da se predsedniku Republike omoguće rezidencijalni prostor, protokolarni objekti i objekti za boravak i u zemlji i u inostranstvu''. Slažem se s tim, ali mislim da bi bilo dobro da, kao dopuna ove priče o članu zakona i o amandmanu kolege Šarovića, ako je moguće, od ministra čujemo odgovor na ova dva postavljena pitanja. Hvala vam.
Zahvaljujem. Prelazimo na sledeći amandman. Na član 7. amandman je podneo narodni poslanik Rajko Baralić. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić. Izvolite.
Pa da, vi ste mislili samo Sloba predsednik, pa kad je on bio, svi ste psovali. Ali nije tačno. Svaki predsednik ima svoja pravila ponašanja. I svaki ima Vojni kabinet, Dobanovce, Karađorđevo, Vrnjačku Banju, Taru, Topčider, Palatu federacije, Stari dvor, rezidenciju u Užičkoj. To isto koristi i vaš predsednik. Samo da ne mislite da postoje nevini predsednici. Za nas iz Socijalističke partije nije prihvatljivo da se članom 7. Predloga zakona o predsedniku Republike kaže: ''Sredstva za rad predsednika Republike i Generalnog sekretarijata predsednika Republike obezbeđuju se u budžetu Republike Srbije, na predlog predsednika Republike''. U ime SPS-a podneo sam amandman kojim se iza "Srbije" briše zarez i ''na predlog predsednika Republike'' zato što smatramo da ni ostalih devet i po hiljada budžetskih korisnika ''ne sojuzuju'', kako se kaže u jednoj seriji, sami svoj budžet. Predsednik Republike, prvo, ne treba da se ponižava – ovo govorim sasvim ozbiljno – i da na bilo koji način predlaže iznos budžetskih sredstava, a da rizikuje da mu Vlada i Narodna skupština to ne prihvate. Osim toga, predsednik Republike mora da podeli sudbinu ostalih budžetskih korisnika, da se na osnovu mera ekonomske i fiskalne politike u toku jedne godine, dakle na osnovu povećanja budžeta, proporcionalno, osim ako ne postoje neki posebni razlozi, uveća ili smanji i budžet predsednika Republike. Vlada, ministar finansija u ime Vlade, kao i za svih ostalih devet i po hiljada budžetskih korisnika, predlaže ovu aproprijaciju, koja inače nije velika. Dakle, 180 i nekoliko miliona, u Predlogu budžeta Republike Srbije za ovu godinu su sve pozicije predsednika Republike, s tim što u ovim pozicijama nema troškova obezbeđenja, troškova protokola – to se finansira sa drugog mesta, ali takođe iz budžeta. To je nama sasvim svejedno, pošto budžet funkcioniše manje-više samo po izvorima, a ne po stavkama, kao po principu spojenih posuda. Znači, predsednik Republike ne treba ovim da se bavi. Predsednik Republike ne treba da se bavi ni Narodnom kancelarijom. Videćete, kod Predloga zakona o budžetu za 2008. godinu, mi smo predložili da se umanje sredstva predsedniku Republike za projektovan iznos troškova Narodne kancelarije, pošto u budžetu nigde ne možete naći ni šta je to Generalni sekretarijat predsednika Republike, niti u okviru toga šta je Narodna kancelarija, osimu obrazloženju budžeta da 32 ljudi opslužuje Narodnu kancelariju. To je sve što ima u vezi sa Narodnom kancelarijom. Dakle, mi razumemo da je ova kancelarija napravljena u vreme kada su gospodin Đilas, Šaper i drugi smatrali da je to fina pozicija da se stvori jedna, što se nas tiče – paradržavna organizacija, koja parira Vladi, koja je partner Vladi, koja radi izvesne političke promocije, koja na terenu radi određenu kampanju po određenim pitanjima, ali to je bio period kohabitacije. Vi ste sada u koaliciji sa onima sa kojima ste kohabitirali. Prema tome, ne postoji razlog da postoji Narodna kancelarija. Da se vratimo na sam amandman. Za nas bi bilo dovoljno da član 7. glasi: Sredstva za rad predsednika Republike i Generalnog sekretarijata predsednika Republike obezbeđuju se u budžetu Republike Srbije. I tu je tačka. Nema nikakvog razloga za više, zato što predsednik Republike može imati izvesne zahteve koji možda nekada ne mogu da se servisiraju, pa može doći do velikog problema. Predsednik Republike, dakle, mora da deli sudbinu budžetske i fiskalne politike, on mora da deli sudbinu svih budžetskih korisnika, izuzev ako za to ne postoje neki posebni i opravdani razlozi, a Vlada će svakako oceniti koji su to razlozi, pa će to predložiti i sama. U tom smislu tražimo podršku za ovaj amandman. Ovo nije ništa upereno protiv ličnosti predsednika. Mi ovde govorimo o instituciji predsednika, ko god on bio. On ne treba da se bavi parama. Predsednik Republike ne treba da se bavi finansijama, već time treba da se bave oni koji se i inače bave finansijama za sve budžetske korisnike. Hvala lepo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Milisav Petronijević, pa potom vi, gospođo Radeta. Izvolite.
Hvala lepo. Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, još jednom vas pozivam da iskoristite priliku, izađete za govornicu i kažete: prihvatam amandman. Olakšaćete svima. Opet zarad javnosti, da kažem o čemu se radi, da bi javnost razumela šta mi to pričamo ovde. Član 7. Predloga zakona o predsedniku Republike ima naslov ''Sredstva za rad predsednika Republike'' i kaže: ''Sredstva za rad predsednika Republike i Generalnog sekretarijata predsednika Republike obezbeđuju se u budžetu Republike Srbije, na predlog predsednika Republike''. Kolega Rajko Baralić je u ime poslaničke grupe SPS predložio da se ove reči "na predlog predsednika Republike" brišu i da ostane sledeća formulacija: Sredstva za rad predsednika Republike i Generalnog sekretarijata predsednika Republike obezbeđuju se u budžetu Republike Srbije. To je sasvim dovoljno. Evo iz kojih razloga. Kolega Baralić je to malopre objasnio iz jednog ugla, a ja ću se potruditi da iz još jednog ugla, kroz nekoliko pitanja koja ću postaviti ministru, u stvari, prosto razjasnimo čitavu ovu situaciju. I siguran sam da ćemo uveriti ministra da treba da se prihvati ovaj amandman. Šta znači "na predlog predsednika Republike"? Gospodine ministre, da li se ovaj zakon sudara sa Zakonom o budžetskom sistemu, kao sistemskom zakonu koji reguliše budžetski sistem u celini? Kada kažem budžetski sistem mislim i na budžet države Srbije i na budžete lokalnih vlasti, fondove socijalnog osiguranja, kompletno sve budžete u Srbiji. Sistemski zakon, Zakon o budžetskom sistemu, kaže da do 1. septembra svi direktni korisnici budžetskih sredstava – a institucija predsednika Republike jeste direktni korisnik budžetskih sredstava – dostavljaju svoje predloge ministru. Dakle, svi dostavljaju predloge, pa i predsednik Republike, odnosno institucija predsednika Republike, ne znam ko u njegovo ime. Pa, ako se sećate, u Zakonu u budžetskom sistemu stoji dalje, u kalendaru, da ministar na osnovu tih predloga predlaže Vladi, a Vlada utvrđuje nacrt budžeta, odnosno zakon o budžetu. Dalje kaže da Vlada, opet na osnovu predloga svih direktnih korisnika budžetskih sredstava, tako i predsednika Republike, na osnovu usaglašenih mišljenja, usvaja predlog, odnosno utvrđuje predlog zakona o budžetu i dostavlja ga Narodnoj skupštini na usvajanje. Doduše, gospodine ministre, tamo kaže do 1. novembra. Ova Vlada, od kako je formirana, sve radi sa zakašnjenjem. Počev od svih ovih zakona o kojima govorimo, tako isto i kada je budžet u pitanju – umesto 1. novembra, dostavlja ga 15. novembra. Ovo sam hteo samo da napomenem i nije mi namera da sada pričam o tome kako Vlada ne poštuje zakon. Nije to jedini zakon koji Vlada ne poštuje, ima gomila tih zakona. Doduše i predsednik Skupštine pomalo pomaže, po sistemu ''dajte, kad god date, te zakone, nema veze, možete kasniti i pet-šest meseci, mi ćemo ovde u Narodnoj skupštini uvesti režim, ima da se radi i danju i noću, pa ćemo da nadoknadimo sve to što vi niste uradili na vreme''. Dakle, nije mi to bila ideja, da kritikujem Vladu da ne poštuje zakon, nego govorim o jednoj proceduri za donošenje zakona o budžetu. Sad ja vas pitam šta znači ova formulacija "na predlog predsednika Skupštine"? Ako je to sastavni deo ove procedure za donošenje budžeta, onda je potpuno suvišna. Ovo bi imalo smisla da ostane kad bi institucija predsednika Republike imala svoj poseban budžet, pa da ga onda direktno on predloži. Pošto u Obrazloženju kažete da predsednik Republike, kao nezavisan, samostalan organ ima pravo da predlaže, mi vam kažemo da ima vazda tu i nezavisnih i zavisnih – svi su zavisni od lidera vladajuće koalicije – ali, imaju pravo da predlože. Dakle, šta vam je suština bila kada ste stavili ''na predlog predsednika Republike''? Da li se sredstva za rad Narodne skupštine obezbeđuju na predlog Narodne skupštine? Pa, na predlog Narodne skupštine ministar tamo isecka, u zavisnosti iz koje je stranke. Ako bude iz druge stranke u odnosu na predsednika Republike, još kako će iseckati. Ako bude iz iste stranke, onda će moći u budžetu predsednika Republike da se provuku i narodne kancelarije i sve ostalo, iako svi znamo, sva javnost zna da je, u stvari, ta narodna kancelarija bila agitprop Demokratske stranke. Šta je bio cilj ovoga? Još jednom ponavljam: mi smatramo, i sigurni smo, i nadam se da smo pokazali i ministru da je, ako se poštuje budžetski sistem, on direktni korisnik budžeta kao i svi drugi i da je ovo suvišno. A ako predsednik Republike ima poseban budžet, kao nezavisna institucija, onda je to nešto drugo. A nema ga. Gospodine ministre, najbolje rešenje je, da ne biste pravili zabunu, da ministri seckaju ono što predsednik Republike kaže, lepo prihvatite ovaj amandman. Hvala lepo.
Zahvaljujem, gospodine Petronijeviću. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo poslanici, amandman kolege Rajka Baralića na član 7. je dobar amandman i poslanička grupa SRS će, u Danu za glasanje, glasati za ovaj amandman. Podsećam da se ovaj amandman odnosi na sredstva za rad predsednika Republike i Generalnog sekretarijata predsednika Republike koja se obezbeđuju u budžetu Republike Srbije i dobro je što je kolega Baralić predložio da se briše ovo ''na predlog predsednika Republike''. U situaciji kada imamo ovoliko štrajkova korisnika budžetskih sredstava, kada predstavnici sindikata ne mogu da se dogovore s Vladom da se poveća plata prosvetnim radnicima, da se poveća plata zaposlenima u organima uprave, mi predsedniku Republike zakonom ostavljamo mogućnost da on sam predlaže koliko mu treba para. To nije prihvatljivo. Možda u nekim boljim vremenima, u nekoj bogatijoj Srbiji, u ovoj sad – svakako ne. Naravno, ne mislimo mi da predsedniku Republike ne treba obezbediti odgovarajuća sredstva, da bude ograničen u smislu da ne može normalno da funkcioniše, ne mislimo da treba da ima solidnu zaradu itd. Sve je to nesporno, ali kosi se sa zdravim razumom − da od svih korisnika budžeta jedino predsednik Republike ima mogućnost da kaže: dajte meni toliko. Sa kolegom Baralićem se samo ne slažem u obrazloženju. On je rekao da njegov amandman treba prihvatiti zato što je neprihvatljivo da se predsednik obruka, da zatraži ne znam koliko novca, pa mu Skupština ili Vlada to ne prihvati, pa dovodimo predsednika u neprijatnu situaciju. Nisu to motivi zbog kojih ćemo mi glasati za vaš amandman, kolega Baraliću. Naprotiv, predsednik države treba, kao i svi državni funkcioneri, da deli sudbinu svog naroda i u dobrim i u lošim situacijama. Ako zaposleni u Kabinetu predsednika imaju iste plate kao što imaju zaposleni u Skupštini ili u ministarstvima u Republici Srbiji, onda su to katastrofalno niske zarade. Ne znam kolika je plata, recimo, predsednikovog vozača, ali su plate vozača u Skupštini i u ministarstvima, u zavisnosti od radnog staža, od šesnaest do dvadeset hiljada dinara. Mislim da nije prihvatljivo da u takvoj situaciji – ne upoređujem, naravno, funkciju predsednika sa ovim poslovima o kojima sam govorila – ali neprihvatljivo je, pogotovo kad i vi iz Vlade nemate pravo obrazloženje zbog čega je to tako. Šta ste napisali kolegi Rajku Baraliću, zašto ne prihvatate njegov amandman? ''Amandman se ne prihvata. Predsednik Republike, kao samostalan i nezavisan organ, mora da ima pravo da predlaže iznos sredstava koji su potrebni za njegov rad i rad Generalnog sekretarijata''. U obrazloženju zašto ne prihvatate amandman kažete: to je zato što predsednik mora. Ali to nije argument, gospodine Milane Markoviću. Ako imate neki argument, morate da nam kažete zbog čega mislite da mora. Već ste u Predlogu zakona rekli da predsednik sam određuje, da traži koliko mu treba novca. Vi kažete: on to mora. A nama i dalje nije jasno zašto on to mora, jer mislimo ne da on to ne mora, nego da on to uopšte ne treba. Da li ovo znači da ste, kada ste predlagali budžet, pitali gospođu Vidu Petrović Škero, predsednika Vrhovnog suda Srbije, (jer su i sudovi takođe nezavisni organi kao i predsednik, kao što rekoste) koliko joj treba novca za pravosuđe u Srbiji i dali joj onoliko koliko je ona rekla? Ako je to tako, da li je ministar prosvete, vaš kolega, da bi sprečio štrajk prosvetara, da bi đacima njihovi nastavnici držali normalne časove, rekao: meni treba toliko i toliko para? Da li je dobio toliko para, ako je uopšte tražio? Naravno da nije. Da ne nabrajam dalje, mogla bih da nabrajam koliko hoćete primera. Da li ste pitali penzionere koliko njima treba da bi im se povećale penzije, da bi mogli pristojno da žive? Niste ih pitali. Određujete koliko vi hoćete. Zaista ne postoji nijedan opravdani razlog. Zašto baš predsednik Republike i zašto baš sad? Već treći put danas govorim: ovo je Predlog zakona o predsedniku Republike, a ne predlog zakona o Borisu Tadiću. Ako se ne prihvati amandman kolege Rajka Baralića, onda vi samo potvrđujete da je ovo zakon za Borisa Tadića i da on treba sad da uzme koliko god mu treba za izbornu kampanju – što više traži, vi ćete da mu date, da bi mogao, pored redovnih sredstava koja dobija, i ta sredstva da koristi za izbornu kampanju. Ovo je neprihvatljivo, o kom god predsedniku da se radi. Sad, otvoreno, mi srpski radikali sumnjamo da je ovo namenjeno izbornoj kampanji Borisa Tadića – da će onda on moći da kaže koliko hoće, da ćete vi to da predložite kao Vlada, i da će Skupština to da prihvati. I ako se ne radi o tome, mislimo da je ovako nešto neprihvatljivo. Ne može predsednik imati ovu privilegiju. Određene privilegije predsednik treba da ima, ali ovu privilegiju, da on bude taj koji će da kaže ''uzmi, Šemso, koliko ti drago iz državnog budžeta, od građana Srbije'' − to ne može da bude prihvatljivo sa aspekta SRS-a. Dakle, mi ćemo glasati za ovaj amandman.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč po ovom amandmanu? Žarko Obradović, pa potom ministar. Imate još tri minuta za svoju poslaničku grupu, gospodine Obradoviću. Izvolite.
Hvala, gospodine predsedniče. Nama u SPS se čini da je ovaj amandman kolege Rajka Baralića apsolutno smislen i da ga je trebalo prihvatiti. Sasvim je logično da Vlada Republike Srbije, kada utvrđuje predlog budžeta, utvrdi i predlog sredstava potrebnih za funkcionisanje predsednika Republike, odnosno izvršavanje svih onih nadležnosti koje utvrđuje Ustav Republike Srbije. Ne vidimo neki poseban razlog da predsednik Republike sam sebi utvrđuje mogući iznos sredstava. Mislimo da za to nema potrebe. Ako Vlada već može da obezbeđuje različite vrste objekata za obavljanje funkcije predsednika Republike Srbije i sve one druge stvari koje su mu potrebne da bi obavljao svoj posao kako treba, onda mislimo da Vlada neće – ne bi trebalo u jednoj normalnoj zemlji, a ipak se nadam da mi jesmo normalna zemlja – voditi rat sa predsednikom time što će mu obezbediti manje novca za obavljanje posla predsednika Republike. Možda se tajna ove formulacije krije u nečem drugom − ili predsednik ne veruje Vladi ili ima potrebu da sam predlaže sredstva da bi se obavljale neke druge delatnosti. Moram reći da za nas, članove SPS-a, ovo obrazloženje Vlade nije prihvatljivo, ali razumemo zašto ga je dala. Pokušaću to da objasnim.U obrazloženju predloga ovog zakona stoji da je Generalni sekretarijat predsednika Republike osnovan 1998. godine i da je funkcionisao od tada, a da je 2004. godine odlukom predsednika formirana Narodna kancelarija. Narodnu kancelariju pominjem ne slučajno. Videli smo da se sredstva obezbeđena za funkcionisanje Narodne kancelarije uopšte ne mogu videti u strukturi budžeta koji je dostavljen Narodnoj skupštini Republike Srbije. Vidi se broj zaposlenih, 32 osobe, ali se ne vidi iznos sredstava za funkcionisanje Narodne kancelarije. Ovo govorim ne slučajno. Narodna kancelarija je formirana na osnovu člana 83. tačka 11. Ustava. Molim vas, ako ste u mogućnosti, samo saslušajte obrazloženje za formiranje Narodne kancelarije, pa će vam onda biti jasno zašto su potrebne ovolike pare, odnosno mogućnost predsedniku da sam utvrđuje predlog budžeta. Kaže: "Obrazuje se Narodna kancelarija predsednika Republike Srbije (u daljem tekstu: Narodna kancelarija) za obavljanje operativnih, stručnih, analitičkih i savetodavnih poslova u cilju uspostavljanja neposredne dvosmerne komunikacije predsednika Republike Srbije sa građanima;" – jadan predsednik, ne viđa građane, pa mu treba Kancelarija, da mu da mogućnost da se sretne sa građanima i da postoji ta dvosmerna komunikacija – "saradnje sa državnim organima, službama, institucijama, udruženjima i organizacijama..." Pa onda, verovali ili ne – "prikupljanja i stimulisanja inicijativa" – pazite: stimulisanje inicijativa – znači, trebaju pare, treba Kancelarija da bi se stimulisala inicijativa građana; oni, jednostavno, predsednika ne doživljavaju na način kako treba, pa ih treba stimulisati da bi imali inicijativu prema predsedniku, da on može da obavlja svoj posao – "stimulisanja inicijativa, predloga i projekata; pomoći za rešavanje problema građana;" –a onda formulacija, verovali ili ne – "sagledavanja očekivanja i stavova građana" – gledam da li sam dobro pročitao, jesam – ''i na toj osnovi formulisanja prioriteta, približavanja institucije predsednika Republike Srbije građanima ...'' Ovaj član 1. Odluke o obrazovanju Narodne kancelarije predsednika Republike Srbije pokazuje koliko je predsednik Republike, nažalost, možda 2004. godine bio daleko i od građana i od realnosti. Nadam se da se tu situacija promenila jer, onda, formiranje ove Narodne kancelarije nije imao nikakav drugi smisao do promovisanje politike stranke koju je taj predsednik Republike Srbije, u tom trenutku, vodio – jednostavno, ta kancelarija je pretvorena u servis stranke. Nemam nameru da govorim o stranci i o politici, ali govorim o sredstvima koja se troše, a koja su formalno za potrebe predsednika. Izvinite, molim vas, ovo što ovde stoji vezano za Narodnu kancelariju, to nema smisla, jer postoji Generalni sekretarijat koji je valjda tu da obezbedi onaj deo poslova da bi predsednik mogao obavljati svoje nadležnosti. Ove formulacije koje smo čuli imaju neki potpuno drugi smisao i nemaju veze s njegovim nadležnostima. Mislimo da je amandman kolege Rajka Baralića apsolutno smislen i ne verujemo da Vlada može sebi dopustiti da ne predvidi u budžetu Republike Srbije sredstva da predsednik Republike može obavljati svoje nadležnosti. Hvala.
Zahvaljujem. Da li se još neko javlja za reč po ovom amandmanu? (Ne.) Hvala puno. Na član 8. amandman je podnela narodni poslanik Vjerica Radeta. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Vjerica Radeta. Izvolite.
Dame i gospodo, podnela sam amandman na član 8. stav 1. zakona o predsedniku i, takođe, predlog da se stav 2. ovog člana briše. Kako biste znali o čemu se radi, reći ću da član 8. govori: ''Predsednika Republike i članove njegovog domaćinstva obezbeđuju policija, Vojska Srbije i drugi organi u skladu s potreba predsednika Republike i propisom koji donosi Vlada''. Stav 2. kaže: ''Propisom koji donosi Vlada mogu da se odrede i druga lica koja imaju pravo na isto obezbeđenje kao predsednik Republike''. Najpre imam primedbu, kao što smo već imali u jednom prethodnom članu, da je neophodno, kada se govori o domaćinstvu predsednika Republike, da se jasno kaže, u skladu sa Porodičnim zakonom, da se radi o porodičnom domaćinstvu. Opet ponavljam, kad god je reč o nečijem domaćinstvu, bilo da su u pitanju neke privilegije, prava ili obaveze, uvek se to odnosi isključivo na porodično domaćinstvo. Predsednik Republike nema nikakvo pravo da se u tome razlikuje od ostalih građana Republike Srbije. I opet, u svom obrazloženju zašto ne prihvata amandman, Vlada nije napisala zašto ne prihvata ovaj deo amandmana gde se insistira na tome da se radi o porodičnom domaćinstvu predsednika Republike. Ovde se govori o obezbeđenju predsednika Republike. Normalno, predsednik Republike i treba da ima obezbeđenje, ali ne na ovaj način (o tome ću malo kasnije da govorim). Ako vi zakonom predviđate da na obezbeđenje imaju pravo i članovi njegovog domaćinstva – ljudi moji, da li vi razumete koliko je to širok pojam, ko sve onda u okruženju predsednika ima pravo da ga čuvaju Kobre, Žandarmerija i ne znam koji još nadležni organi. Ovde predviđate da predsednika i to njegovo široko nedefinisano domaćinstvo, ''obezbeđuju policija, Vojska Srbije i drugi organi u skladu s potrebama predsednika Republike i propisom koji donosi Vlada''. Pitali smo vas i u načelnoj raspravi, najpre, koji su to drugi organi. Pored vojske i policije, koji su to drugi organi koji obezbeđuju predsednika i veliki broj članova njegovog domaćinstva? I zašto Vojska Srbije obezbeđuje predsednika, prema predlogu ovog zakona? – to smo, takođe, pitali u načelnoj raspravi. Podsećam vas, gospodo iz DOS-a, šta ste sve do 2000. godine pričali o policijskoj državi Srbiji i o obezbeđenju ovog ili onog, a tada, verujte, niko, ili gotovo niko, nije išao, bar niko od ministara nije išao sa obezbeđenjem. Predsednik je, za ove vaše uslove, imao vrlo, vrlo skromno obezbeđenje. Predsednik Vlade takođe. A vi sad imate obezbeđenje, maltene, za svakog činovnika u Vladi Republike Srbije. To je zaista neprihvatljivo. Ako je to ono što ste postigli nakon petooktobarskog puča, onda je to zaista ispod svakog nivoa i ispod časti svakom građaninu Srbije. Zašto su građani Srbije dovoljno bezbedni ako ih čuva naša policija, a ubeđena sam da jesu, a predsednik Republike nije dovoljno bezbedan ako ga čuva naša policija, već mu treba još i Vojska Srbije? Vojsku Srbije ste ionako sveli samo na obezbeđenje tih najvažnijih vam ličnosti u državi Srbiji. Kako sada stvari stoje, uz dobru komunikaciju Šutanovca, kao ministra vojnog, i predsednika Srbije, to što je vojske, to će biti u obezbeđenju predsednika i njegovog ovog velikog okruženja. I dalje nemamo odgovor. Očigledno, nećemo ni dobiti odgovor na pitanje šta podrazumeva ovo domaćinstvo. Opet ću da vas pitam da li ovo znači da će Vojska Srbije i policija, a posebno i drugi organi, a ne znamo koji su to drugi organi, da obezbeđuju sve one koji pomažu i koji vode računa o rezidenciji predsednika? Da li to znači da će i predsednikovi prijatelji, da ne kažem neki grublji izraz, prijateljice itd., da li će svi imati obezbeđenje koje će plaćati građani ove države? Pogotovo nam je neprihvatljivo ovo što ste predvideli da propisom koji donosi Vlada mogu da se odrede i druga lica koja imaju pravo na isto obezbeđenje kao predsednik Republike. Koja li su to druga lica? – niste nam objasnili, gospodo iz Vlade Republike Srbije. Rekli ste da se amandman ne prihvata i da će propisom Vlade biti određena lica koja imaju pravo na obezbeđenje kao i predsednik Republike (njegovi saradnici, članovi stranih i domaćih delegacija koje borave kod predsednika Republike itd.). Ovo obrazloženje zaista ne vredi ništa. Ovakvim obrazloženjima, neko vam je to već danas rekao, Vlada Republike Srbije vređa inteligenciju i narodnih poslanika i građana Srbije. Isto ono što ste napisali kao predlog člana 8. u stavu 2, napisali ste i kao obrazloženje zbog čega ne prihvatate amandman da se ovo briše. Ko su predsednikovi saradnici koji će nekim posebnim aktom Vlade biti definisani kao lica kojima treba da se obezbedi posebno obezbeđenje od strane policije, Vojske Srbije i drugih organa? Ako ste već rekli u prvom stavu da predsednika Republike i članove njegovog domaćinstva obezbeđuju policija, Vojska Srbije i drugi organi u skladu s potrebama predsednika i propisom koji donosi Vlada, zašto sada ovaj propis i šta će Vlada da propiše, odnosno koja će lica da odredi kao lica kojima će biti pružena posebna zaštita od strane vojske i policije? Kada smo malopre komentarisali amandman na član 7, da li predsedniku treba dopustiti ili ne da sam traži koliko mu treba para, onda je obrazloženje bilo da je predsednik samostalan i nezavisan. A kad treba da se određuje koga sve treba da čuvaju vojska i policija, onda nije samostalan i nezavisan, onda će tu da mu pomogne Vlada Republike Srbije, onda će Vlada Republike Srbije, svojim propisom, da odredi koja su to lica. Ovako paušalna i ovako apstraktna odredba, jednostavno, ne može da opstane. Zaista mi je žao što ministar izađe. Očigledno nema nameru niti ima želju da raspravlja o amandmanima sa narodnim poslanicima. To je samo potvrda onoga što mu je danas rekao gospodin Tomislav Nikolić, da on verovatno ne zna ni šta piše u ovom zakonu, da je ovaj zakon pisao Zoran Balinovac, da je obrazloženja zašto se ne prihvataju amandmani narodnih poslanika pisao Zoran Balinovac i zato ministar nema ni volju ni želju da se upusti u ovakvu raspravu. Lepo sam ga malopre zamolila da nam kaže zašto Vlada nije prihvatila onaj prethodni amandman, gde smo insistirali da se uz reči "domaćinstvo predsednika Republike" napiše da se radi o porodičnom domaćinstvu predsednika. U ovom članu 8. imamo istu primedbu. Opet nemamo u obrazloženju Vlade zašto to ne može da se prihvati i to je nama zaista vrlo simptomatično. Čuli smo danas ovde određene primedbe na ponašanje predsednika Parlamenta, u smislu putovanja, nekakvih savetnika, obezbeđenja itd. Ne znamo da li je to tačno, čekamo odgovor, kao što nam je predsednik rekao. Zamislite šta će se onda desiti sa predsednikom Republike, koju će on svitu da vodi o državnom trošku. Naravno da predsednik Republike treba da ima određen tim, treba određeni ljudi s njim da putuju, to nije sporno, ali sve to mora da bude u nekakvim normalnim granicama i, što je najbitnije, u granicama striktno određenim zakonom. Ako nećete da prihvatite amandman da se ovde radi samo o porodičnom domaćinstvu predsednika Republike, onda napišite i izglasajte da će posebno obezbeđenje, od strane Vojske Srbije, policije i drugih organa, u skladu sa potrebama predsednika, imati, pored predsednika, njegova uža porodica, njegova šira porodica, njegova ljubavnica, njegova bračna i vanbračna deca, njegovo obezbeđenje u sedam krugova, njegovih 27 savetnika, njegovi šefovi narodnih kancelarija... Dakle, nemamo mi ništa protiv, napišite ono što mislite da je vaš stav, da je stav Vlade Republike Srbije, i izglasajte to, donesite takav zakon. Mi smo vam rekli, kakav god zakon da donesete, bilo da se radi o zakonu o predsedniku Republike ili bilo kojem drugom zakonu, stavljaćemo primedbe do momenta dok se zakon ne usvoji. Od momenta kada se usvoji i kada stupi na snagu, svaki zakon ćemo apsolutno poštovati, do nekog drugog momenta, kada budemo u prilici da ga menjamo. Zato od vas tražimo da ne ostavljate nedorečene odredbe, nego da jasno i glasno kažete da građani Srbije znaju koga vi to sve, uz predsednika, hoćete da štitite. Opet vam ponavljam, ovaj zakon ste slobodno mogli nazvati – predlog zakona o Borisu Tadiću, a mi hoćemo da ovaj parlament donese zakon o predsedniku Republike. Ko god bio predsednik Republike, moraće da se povinuje odredbama ovog zakona. Mislimo da je nedopustivo da, ne samo ovaj nego bilo koji zakon, bude nedorečen, da ne bude konkretan, da norme nisu koncizne, jasne. Iz ovoga što ste predvideli u članu 8. vidi se da je upravo sve tako. Dakle, nema preciznosti, nema koncizne pravne norme, nema konkretne pravne norme. Ostavlja se na široko tumačenje, najgore je što se ne zna ni kome. Da li će predsednik biti taj koji će svako jutro da vas obaveštava kome još treba jedna jedinica Kobri, koliko mu još policije treba, koliko mu još vojske treba, da li će to biti regulisano nekim propisom koji donosi Vlada, jer će Vlada da određuje koja su to druga lica koja imaju pravo na isto obezbeđenje, zamislite – na isto obezbeđenje kao predsednik. Ljudi moji, ovo je zaista previše. Žao mi je, ponavljam, što ministar nije tu, da pokuša da se uključi konačno u ovaj rad, jer on, zapravo, potpuno nepotrebno sedi ovde dok govorimo o ovom zakonu, jer je očigledno da on zaista nema pojma šta u ovom zakonu piše. Sada ga pozivam, još nije kasno da se uključi, tek smo stigli do amandmana na član 8. Pozivam ga da se uključi u rad po ovom zakonu. Neka pozove Zorana Balinovca, neka mu kaže Balinovac šta je imao nameru kada je ovo pisao, ako već nećete da dovedete Balinovca u ovu salu, iako, po zakonu, imate na to pravo. Ali, dobro, to je vaša stvar. Onda bar insistiramo da ministar, koji ovde sedi, bude čovek sa kojim možemo da razgovaramo. On sad, ja mislim, ne zna ni da li mi pričamo o zakonu o izboru predsednika ili o zakonu o predsedniku – toliko se udubio i toliko je zainteresovan za ono što mi radimo.
Zahvaljujem, gospođo Radeta. Reč ima narodni poslanik Vesna Pešić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, smatram da je gospođa Vjerica Radeta u pravu kad je dala amandman na član 8. ovoga zakona. Htela bih prvo da istaknem, ministar nije tu, ali imam utisak da on zaista ima problem sa sociologijom. U ovom zakonu se stalno upotrebljava reč ''domaćinstvo''. Domaćinstvo nije isto što i porodica. Domaćinstvo je ekonomska zajednica. Ako pogledate statistiku, ko može da bude član domaćinstva, to mogu biti ljudi koji dele troškove, zajednički žive, dele elektriku i struju. Domaćinstvo čine i drugi razni ljudi, služavke, domaćice i to nema nikakve veze s porodicom. Imala sam sinoć prilike da čujem, kada je govorio u ''Poligrafu'' povodom jednog drugog člana, o čemu ću takođe govoriti, da on smatra da su neki sociološki pojmovi nevažni kada je reč o određivanju zakonskih termina i zaštite, u ovom slučaju domaćinstva. Kada se kaže član domaćinstva, on ne mora uopšte biti član porodice. To mogu biti zaista služinčad, vrtlar, konjušari i šta god hoćete. A, takođe, kada bi se reklo i porodica, zaista mora da se kaže ko su članovi porodice – to može biti neka srodnička grupa, tetke, babe, ujne, strine... Da li one sve takođe uživaju zaštitu ako bi se u tom domaćinstvu našle? Molim vas, samo hoću da napravim analogiju. Skoro smo imali Zakon o azilu, i kada smo govorili o tome ko može dobiti azil po određenom postupku, onda su veoma restriktivno definisani članovi porodice. Znači – otac, majka, deca, usvojena deca. Veoma uski pojam porodice smo tamo imali prilike da vidimo. Znači, problem dolazi otuda što se ovde govori o obezbeđenju članova njegovog domaćinstva, a ne zna se uopšte ko sve može biti član tog domaćinstva. I zašto bi se državna sredstva trošila na nekakve članove domaćinstva? A sve to košta, znate, i ide iz budžeta. Drugo, zaista je potpuno neshvatljivo to što stojiu ovom članu, da propisom koje donosi Vlada mogu da se odrede i druga lica koja mogu imati pravo na isto obezbeđenje kao predsednik. Molim vas, gospodine ministre, kad ste već ušli u salu, da li postoji ikakva ideja koja to druga lica mogu imati isto obezbeđenje kao predsednik Republike? I kakva su to diskreciona ovlašćenja Vlade, da ona propisuje ta neka druga lica? Morali ste da navedete koja lica mogu to biti. I ako bi to bili predsednikovi bliski saradnici, to ovde mora biti navedeno. Ali, opet postavljam pitanje: i ako bi to bili njegovi saradnici, kako oni mogu da imaju isto obezbeđenje kao predsednik Republike? Vojska, policija i oni drugi organi obezbeđuju i ta lica. Kada pogledate obrazloženje koje ste dali, kaže se da će se u roku od 90 dana obrazložiti to i urediti ta materija, ali, opet, pored ovog nebuloznog domaćinstva – ja sam vas uputila, iako ste pravnik morali ste polagati sociologiju i znati da domaćinstvo s porodicom nema nikakve veze – tu takođe stoje i ova druga lica. Kako mogu druga lica, nekim diskrecionim pravom Vlade, i tičlanovi domaćinstva, imati obezbeđenje isto kao predsednik Republike? A ova lica su zaista prava pravcata misterija. Molim vas da nam to objasnite jer zaista nema smisla, to se odnosi na troškove građana, da se obezbeđuju neka nebulozna lica i zaista ne znamo o kakvim se tu licima uopšte može raditi i na osnovu kakvog diskrecionog prava to Vlada može da čini. Kakve to veze ima sa predsednikom? Objasnite mi diskreciono pravo Vlade da imenuje ta druga lica i kakve to veze ima sa predsednikom Republike. Molim vas, da izađete i objasnite to.
Zahvaljujem, gospođo Pešić. Da li se još neko javlja za reč po ovom amandmanu? Reč ima narodni poslanik dr Žarko Obradović. Izvolite.
Hvala. Moram reći, iskreno, da sam očekivao da ministar izađe i da deo odgovora na ono što su pitali gospođa Radeta i gospođa Pešić. Onda bismo razgovarali samo o drugom delu ovog člana zakona ili o delu amandmana. Ovo govorim ne slučajno, zato što je moj kolega Rajko Baralić takođe podneo amandman na ovaj član, o njemu ćemo kasnije razgovarati, ali se on u jednom delu poklapa sa onim što je koleginica Radeta predložila, da se stav 2. ovog člana zakona briše. Ali, moram reći da i nas socijaliste stvarno interesuje sadržaj ovog pojma ''domaćinstvo''. Pitao sam to ministra pre 10-15 minuta i on je junački oćutao, ali očekujemo da će u toku noći i verovatno sutra biti u situaciji da nam kaže nešto više o tome šta se stvarno podrazumeva pod ovim pojmom. Inače, što se nas socijalista tiče, mi apsolutno mislimo da predsednik treba da ima obezbeđenje i policije i vojska, kao i drugih službi. Pitao sam kolege koje se u ovu materiju bolje razumeju od mene šta sve može obuhvatiti taj pojam ''druge službe'', i ima to svojih, da kažem, racionalnih razloga. Pojam ''domaćinstvo'' treba objasniti da bismo znali koje su to kategorije lica koje će takođe biti tangirane ovim odredbama zakona o predsedniku. Mislim da je amandman kojim se predlaže da se stav 2. briše potpuno smislen. Stvarno ne vidimo razloga da u članu 8. stoji: ''Propisom koji donosi Vlada mogu da se odrede i druga lica koja imaju pravo na isto obezbeđenje kao predsednik Republike''. Ako se misli na šefove stranih država koji će doći kod predsednika Republike, onda bi bilo logično da to čujemo. Ako se misli na predsednike vlada koji će doći kod predsednika Republike, dobro bi bilo da to čujemo. Ako se odnosi na neka treća lica, dobro bi bilo da to čujemo. Ovako, ova formulacija je jako, jako široka. Moram biti iskren da se do sada nisam uopšte interesovao ko sve može biti predmet brige države, odnosno zaštite u tom bezbednosnom smislu, ali, evo, večeras smo čuli jedno konkretno pitanje i odgovor predsednika Skupštine da Ministarstvo unutrašnjih poslova obezbeđuje državne funkcionere, i to je meni potpuno smisleno. Ali, na osnovu iskustva iz ovih godina pre, dobro je da čujemo koja su to lica. Za one neupućene i one koji nisu bili tu 2003. godine, u vreme vanrednog stanja, sigurno znam, ne mogu reći svi, ali jedan broj poslanika DOS-a je imao lično obezbeđenje. Poslanik DOS-a je imao lično obezbeđenje u liku policajca koji ga je čuvao. Bilo bi logično, da kažem, uslovno rečeno, da se u vreme vanrednog stanja štiti opozicija, s obzirom na to da je bila izložena neviđenom medijskom i fizičkom nasilju, hapšena i zatvarana, a posle nekoliko meseci puštena bez obrazloženja. Ali, zanimljivo je, pojedini poslanici DOS-a su imali svoje lično obezbeđenje. Nikad niko u ovoj Narodnoj skupštini Republike Srbije nije dao objašnjenje koji su motivi bili da se ti ljudi štite. Neki su u vreme obavljanja svoje poslaničke dužnosti dolazili s većim brojem obezbeđenja nego što su resorni ministri dovodili, da kažem, pripadnika Službe bezbednosti koji brinu o njihovoj bezbednosti. Znači, širok je krug ljudi koji može biti obuhvaćen tom ocenom da je predmet zaštite. Bilo bi dobro da od ministra čujemo zašto je stvarno ova odredba člana 8. ovde i na koga se to odnosi. Mislim da bi to bilo dobro i zbog nas poslanika, da eventualno ubuduće u raspravi ne postavljamo neka pitanja, aako dobijemo odgovore, naravno da nema razloga da ih postavljamo. Bilo bi dobro i zbog građana Republike Srbije, da jednostavno i oni čuju na šta se troše pare poreskih obveznika u Republici Srbiji. Zato što svi insistiraju na tome da građani treba da znaju sve što je sadržaj rada institucija Republike Srbije. Jedna od najvažnijih institucija jeste, svakako, predsednik Republike Srbije. Bilo bi dobro da od ministra čujemo odgovore na ova pitanja koja smo postavili. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Marković. Izvolite.
Dakle, i meni se čini, bar se sećam kada sam učio porodično pravo, ne znam da li je to baš bilo predmet sociologije, ali i kasnije, kada sam nailazio na neke zakonske tekstove, da je kod nas uobičajeni termin ''porodično domaćinstvo'' za ljude koji žive u istom stanu i imaju zajednički prihod, odnosno zajednički troše novac. I to je otprilike definicija domaćinstva. Da li je neophodno da ispred toga stoji reč ''porodično'', nisam možda dovoljno kompetentan da odgovorim, ali mislim da, kada kažemo ''domaćinstvo'', mislimo na isto kao kada kažemo ''porodično domaćinstvo''. Pretpostavljam da se tu slažemo. U svakom slučaju, ne bi tu bio problem za prihvatanje amandmana, ali i jedan i drugi amandman koji unose reč "porodično" vezani su za još neku izmenu u tim članovima. Amandman gospodin Šarovića kaže da se u članu 5. stav 2. posle reči "njegovog" dodaje reč "porodičnog", a reči "u zemlji i inostranstvu" brišu se. Neprihvatljivo je da izbrišemo "u zemlji i inostranstvu" jer se odnosi na objekte koji se nalaze i u zemlji i inostranstvu, i kada sam već kod toga, tu se pominje Vlada koja treba to da obezbedi. Razlog za to je vrlo jasan. Ne može to biti pitanje protokola. Pitanje boravka predsednika Republike je, između ostalog, i bezbednosno pitanje, i to vrlo značajno pitanje. I zbog toga uvek Vlada učestvuje u organizaciji i obezbeđivanju tih objekata, odnosno u celokupnom postupku. Dakle, nije to samo pitanje protokola. gde će on biti kada ode u inostranstvo. A znate da u okviru Vlade, kao posebne organizacije, odnosno organi u sastavu ministarstva, funkcionišu i bezbednosne i obaveštajne agencije. I u ovom drugom amandmanu, dakle, opet, narodna poslanica Radeta kaže: posle reči "njegovog" dodaje se reč "porodičnog", ali kaže takođe: stav 2. briše se. Znači, nijedan od ovih amandmana nije direktno samo na pitanje dodavanja reči "porodičnog" ispred reči "domaćinstva", već su to amandmani koji menjaju te članove. Dakle, da je, jednostavno, postojao ovaj individualni amandman, pretpostavljam da ne bi bilo spora da Vlada to prihvati. Ali, ne možemo prihvatiti da se briše stav 2. jer zaista postoji niz lica koji omogućavaju izvršenje funkcija i nadležnosti predsednika Republike i to je potpuno jasno s obzirom na to da je predsednik Republike inokosni organ, a u suprotnom ne bi postojali ni savetnici, ni Generalni sekretarijat itd. Normalno je da određeni ljudi imaju određena zaduženja, i vrlo često su ta zaduženja vezana za onaj deo njegovih nadležnosti koja se tiču odbrane i bezbednosti zemlje, i može se pojaviti potreba da ta lica uživaju adekvatno obezbeđenje u određenim situacijama i u određenom vremenskom periodu. I logično je da Vlada odluči o tome. Opet kažem Vlada, iz prostog razloga što se u okviru Vlade nalaze, kao organi uprave ili u sastavu ministarstva ili posebnih organizacija, i oni organi koji se bave obaveštajnim ili bezbednosnim radom.
Zahvaljujem. Replika, narodni poslanik Vjerica Radeta, a potom narodni poslanik Milisav Petronijević. Izvolite, gospođo Radeta.
Hvala. Najpre pomoć ministru. Ako zaista želite da usvojite bar ovaj deo amandmana i na član 5. i na član 8. koji se odnosi na konkretizovanje porodičnog domaćinstva, vi dobro znate da takvu mogućnost imate, da je za sutra zakazan matični odbor i, ako hoćete, to možete da uradite. Nemojte da se vadite na nešto što nije logično. S druge strane, rekli ste da Vlada mora da brine o bezbednosti predsednika kada je on u inostranstvu. Naravno, da se razumemo, predsednik treba da bude obezbeđen, kao što treba da bude bezbedan i obezbeđen svaki građanin u Srbiji. Vi kažete da Vlada organizuje obezbeđenje predsednika kada je on negde u inostranstvu. U obrazloženju zašto ne prihvatate amandman koji sam ja podnela na član 8. da se briše stav 2. kažete da Vlada utvrđuje koja su to lica koja će biti obezbeđivana isto kao i predsednik, i navodite, između ostalog, članove stranih i domaćih delegacija koji borave kod predsednika Republike. Znači, one koji dolaze kod nas – mi obezbeđujemo, a naš predsednik kad ide tamo – opet mi obezbeđujemo. Meni je tu nešto nelogično. Vi ste pokušali nešto da nam objasnite, ali zaista neuspešno, gospodine ministre. Prihvatam da mi obezbeđujemo ovde predstavnike zvaničnih delegacija, predsednike država, vlada itd. koji dolaze kod predsednika Republike, da naša Vlada, odnosno nadležno ministarstvo treba da organizuje to obezbeđenje. To prihvatam, ali zašto onda, kad naš predsednik ode tamo, to isto ne uradi ona vlada u čiju državu odlazi? Zašto mi obezbeđujemo i ovde i tamo, a nas ne obezbeđuju ni tamo ni ovde? Jednostavno, nije vam dobro obrazloženje. Pokušali ste da nas ubedite, ali, bar što se tiče nas iz SRS-a, niste. Prvo, zato što nećete da prihvatite porodično domaćinstvo, jer da hoćete, poslovnička mogućnost postoji, a drugo, potpuno je neozbiljno ovo obrazloženje ko čuva predsednika ovde, ko ga čuva tamo, odnosno one kod kojih on odlazi i oni koji dolaze ovde. Niste se dobro snašli, moram da vam priznam.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Miša Petronijević. Gospodine Petronijeviću, izvinjavam se, samo ministar prvo.
Gospođo Radeta, dobro sam ja razumeo, ali vi niste razumeli. Dakle, pokušao sam, da ne bih oduzimao previše vremena, da odgovorim i na onaj deo kad je gospodin Nemanja Šarović podneo amandman na član 5. pa u svom amandmanu praktično pokušava da interveniše o dve stvari. Jedno je pitanje domaćinstva, odnosno reč "porodičnog" ispred, a drugo je pitanje rezidencijalnih objekata. Sada se tu, u raspravi, postavilo pitanje zašto je Vlada ta koja to obezbeđuje. Pokušao sam da vam objasnim da je Vlada ta koja obezbeđuje kretanje i boravak predsednika jer je to spojeno s određenim bezbednosnim pitanjima. Vi kažete da nije tako, a ja kažem da je tako. Šta da radimo, imamo različita saznanja o tome ili različito mislimo o tome. Ja mislim onako kako sam vam rekao. Ovaj vaš amandman se odnosi na nešto drugo, a to je pitanje obezbeđenja, odnosno bezbednosne zaštite ljudi koji pomažu predsedniku u izvršavanju njegovih obaveza. Moje mišljenje je da je sasvim logično i normalno da ljudi koji pomažu predsedniku u izvršavanju njegovih obaveza, posebno onih obaveza koje se tiču odbrane i bezbednosti zemlje, u određenim situacijama mogu doći u odgovarajući bezbednosti rizik i zbog toga je važno da postoji mogućnost da Vlada svojim aktom predvidi za njih odgovarajuće obezbeđenje. Stvarno ne znam zašto je to toliki problem i zašto je to toliko sporna stvar.
Reč ima Milisav Petronijević, a potom narodni poslanik Zlatan Jovanović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, prvo da se nešto razumemo. Izašli ste za govornicu i rekli da je formulacija "porodičnog domaćinstva" bolja ili smo vas ubedili ili uverili u to da je bolja nego što je ponuđena šira formulacija ''domaćinstva''. Ako stvarno mislite tako, a smeta vam ovaj drugi deo amandmana, pokažite to tako što ćete sutra, imate pravo na to, kao predstavnik Vlade na odboru predložiti samo takav amandman. Time biste dokazali da stvarno uvažavate ovu raspravu i da je ona , u stvari, izuzetno polemična, ali korisna, jer sigurno treba da omogući da se donese, ne bilo kakav, nego dobar zakon o predsedniku Republike. Želim da vas vratim na ono što je gospođa Vjerica Radeta u svom izlaganju rekla, da nije dobro obrazloženje koje je dobijeno od Vlade. Želim samo da dodam, gospođo Radeta, da ne da nije dobro obrazloženje, nego vi uopšte niste dobili obrazloženje. Molim vas, pogledajte kako Vlada, već po svom ustaljenom načinu rada, kaže: ''Amandman se ne prihvata''. Onda ne kaže zašto se ne prihvata amandman, nego kaže: ''Propisom Vlade biće određena lica koja imaju pravo na obezbeđenje kao i predsednik Republike...'' Gospodine ministre, vi uopšte niste dali odgovor na ovaj amandman. Pokušali ste nešto ovde za govornicom da obrazložite, ali ovo nije obrazloženje. Jedini vaš odgovor je, kako ovde stoji, da se amandman ne prihvata i tačka. Želim samo da vas podsetim na dve-tri stvari, što je stav SPS-a i poslaničke grupe SPS, i da budemo jasni u tome. Gospodine ministre, u vezi sa članom 8. zakona, koji govori o obezbeđenju predsednika Republike, želimo da ukažemo na nešto što je normalna i logična stvar i na nešto što nije. ''Predsednika Republike i članove njegovog domaćinstva'' − mislimo preciznije porodičnog domaćinstva, a ne bilo koga, sve moguće ujne, tetke, strine i ostale koji, eto, žive slučajno na farmi, žive slučajno na nekom potezu tamo, ne mislimo da oni treba da imaju obezbeđenje policije, vojske i drugih organa. Šta hoću da kažem? Predsednik Republike je institucija i on mora da ima najjače moguće obezbeđenje, i policije, i vojske – ne razumem do kraja baš šta znači ovo ''drugih organa'', ali ako su u funkciji obezbeđenja, a naši su, domaći, ne strane obaveštajne službe, onda mi tu nemamo nikakve dileme – treba da ima apsolutno najjače moguće obezbeđenje jer je to institucija u Srbiji. Kada govorimo o obezbeđenju predsednika Republike, mislimo na instituciju, a ne na Tadića. Za Tadića mislimo da ne treba da bude predsednik Republike uopšte. Predsednik Republike treba da ima apsolutno obezbeđenje, ali molim vas, vi ovde zakonom o predsedniku Republike utvrđujete pravo predsednika na obezbeđenje u ovakvom obimu, a Vladu ovlašćujete da može za sve ostale da donese, ne obezbeđenje, nego – obezbeđenje isto kao predsednik Republike. Dakle, niste ovde dali ovlašćenje Vladi da može ponekog da obezbedi, da propiše da ima obezbeđenje, već ste rekli – isto kao predsednik Republike. Znači, i policija i vojska i sve ostalo. Doći ćemo u situaciju da će vojska, u stvari, da nam se bavi samo obezbeđivanjem državnih funkcionera, raznoraznih savetnika itd. Nije to suština ove odredbe zakona. Suština je da se predsedniku Republike i, logično i normalno, njegovim članovima porodičnog domaćinstva pruži apsolutno obezbeđenje. I to nije za igranje, to su ozbiljna pitanja, ozbiljne stvari. Vi ste to stavili kao član zakona, što je dobro, ali ste isto tako, što je loše, stavili u stav 2. odredbu da ovlašćujete Vladu da može za koga god proceni da treba da donese propis kojim se obezbeđuje isto obezbeđenje kao predsedniku Republike, dakle, ne obezbeđenje, nego isto kao predsedniku Republike – znači: policija, vojska, itd. Valjda ste imali prilike, gospodine ministre, da se uverite da smo stvarno ušli u suštinu stvari i da se bukvalno na svakom detalju zadržavamo samo sa jednim ciljem –da vas uverimo da je potrebno doneti zakon o predsedniku Republike, da ovako predložen zakon nije dobar i da ga je potrebno mnogo popravljati da bi bio smislen i da bi mogao da izvrši svoju funkciju. Dakle, ja vas još jednom molim – imaćete kasnije amandman gospodina Rajka Baralića koji govori samo o brisanju stava 2 – niste precizno naveli šta je suština tog stava 2. člana 8. zakona. Ovako, može da se protumači da smo zakonom odredili da predsednik Republike ima obezbeđenje, a, evo, ovlašćujemo Vladu da, za koga god proceni, ima isti nivo obezbeđenja kao predsednik Republike. Ne može niko u državi da ima isti nivo obezbeđenja kao što ima predsednik Republike. To je suština.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović. Izvolite.
Pošto se ministar odobrovoljio i nagovestio mogućnost prihvatanja nekih amandmana, hoću samo malo da pomognem da se neke dileme reše, da se lakše donese odluka. Vratiću se na član 5. i amandman gospodina Nemanje Šarovića. Ministar je rekao da bi prihvatio prvi deo amandmana da se ubaci reč ''porodičnog'', ali da ne može da prihvati ovaj drugi deo gde se brišu reči ''u zemlji iinostranstvu“. Pročitaću ovaj član sa kompletnim amandmanom poslanika Nemanje Šarovića, da vidite kako izgleda, i onda da uporedimo sa ovim što stoji u predloženom članu, pa ćete videti da nema nikakve razlike. Ako prihvatimo kompletan amandman Nemanje Šarovića, član 5. stav 2. će glasiti: Rezidencijalni prostor, protokolarne objekte, objekte za boravak predsednika Republike i članova njegovog porodičnog domaćinstva i radni prostor Generalnog sekretarijata predsednika Republike i Vojnog kabineta predsednika Republike određuje Vlada pošto pribavi saglasnost predsednika Republike. Šta se menja u odnosu na postojeće rešenje? Dobija se samo jedan opšti karakter u odnosu na ovo što je dato. Znači, ništa se neće isključiti ni posle tih objekata u zemlji i inostranstvu. Ostaje opet na Vladi da svojom odlukom uredi gde će ti objekti postojati i kako će se oni urediti. Mislim da nema nikakvih smetnji da se ovaj amandman na član 5. kompletno prihvati.
Zahvaljujem, gospodine Jovanoviću. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, zaista, još jedanput izražavam svoje saosećanje sa ministrom Markovićem, koji je ovde u prilično nezahvalnoj poziciji, da brani rešenja koja su izuzetno loša, i onda on, čovek, u nedostatku drugih argumenata, stavlja u Predlog zakona ono što tamo i ne piše. Čuli smo od ministra Markovića da su ta druga lica koja će imati pravo na obezbeđenje isto kao i predsednik Republike, u stvari, lica koja imaju neke veze sa funkcijom predsednika Republike, dakle, da su to lica koja omogućavaju vršenje funkcije predsednika Republike, da su to šefovi stranih delegacija itd. Međutim, gospodine ministre, tako niste napisali. U Predlogu zakona, u stavu 2. člana 8, kaže se: ''Propisom koji donosiVlada mogudaseodredeidrugalica koja imaju pravo na isto obezbeđenje kao predsednik Republike''. Nigde ne stoji klauzula da ta lica moraju da imaju neke veze sa funkcijom predsednika Republike. Ovako, ova formulacija je do te mere široka, da može u praksi da izazove brojne nedoumice, brojne zloupotrebe, da izuzetno širok krug lica, koja objektivno nikakve suštinske veze nemaju sa funkcijom predsednika Republike, mogu da imaju isto pravo na obezbeđenje kao i predsednik Republike. Dalje, gospodine ministre, hoću da vas podsetim da formulacija, koju ste napisali vi ili već ko vam je pisao obrazloženje zašto ne prihvatate amandman gospođe Vjerice Radete, nije identična formulaciji iz Predloga zakona. Naime, u članu 8. stav 2. kaže se: ''Propisom koji donosi Vlada mogu da se odrede i druga lica...'', a onda kažete u obrazloženju: ''Propisom Vlade biće određena lica...''. Dakle, ovde se kaže da mogu da se odrede, ali ne moraju, a u obrazloženju kažete da će biti određena lica koja imaju pravo na obezbeđenje kao i predsednik Republike. Onda stavljate u zagradu: ''(njegovi saradnici, članovi stranih i domaćih delegacija koje borave kod predsednika Republike itd.)''. Takva formulacija je jako široka i zaista ne mogu da razumem šta sve ona može da znači. Dalje, u članu 8. stav 1. kažete: ''Predsednika Republike i članove njegovog domaćinstva obezbeđuju policija, Vojska Srbije i drugi organi...''. Koji to drugi organi još mogu da dođu u obzir da obezbeđuju predsednika Republike? Znate, katalog, odnosno lista državnih organa je ograničena. Ako to nisu policija i Vojska, onda da vidimo, evo, nema hiljadu državnih organa, već ih ima nekoliko. Da li može Narodna skupština da obezbeđuje? Pa i te obaveštajne službe, gospodine ministre, nisu van postojećih organa. Gospodine ministre, vidite kako sami sebi upadate u usta. Maločas ste nam objašnjavali kako su ministarstva samostalni organi, nemaju veze s Vladom, itd., a onda, da biste oponirali gospođi Vjerici Radeti, kažete: pa, znate postoje ministarstva, a postoje i posebne organizacije, agencije koje deluju u okviru Vlade, one takođe mogu da obezbede predsednika Republike. Dakle, gospodine ministre, očigledno je da je predlog zakona loš, da je Vlada, odnosno vladajuća većina, u jednoj vrlo neprijatnoj situaciji. Predlog zakona je pisao neko drugi, a ne vi. I onda je ministru za državnu upravu i lokalnu samoupravu dopala uloga da brani predlog zakona koji niti je pisao niti, izgleda, razume njegovu suštinu.
Zahvaljujem. Prelazimo na sledeći amandman. Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Rajko Baralić. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Reč ima narodni poslanik Rajko Baralić. Izvolite.
Gospodine Duliću, kad gospodin Mrkonjić bude predsednik Republike, to ćemo obezbeđenje da smanjimo deset puta ako treba. To će uskoro da se dogodi. Da ne trošimo državne pare na gluposti. Pre je bilo manje obezbeđenje, gospodine članu Otpora, makar deset puta. Iz korektnosti neću da kažem koliko ljudi obezbeđuje predsednika Republike danas. Ne želim da ugrozim njegovu bezbednost jer je on predsednik države u kojoj živim. I nemojte se sa mnom kačiti na tu temu, mogao bih o tome da vam ispričam razne interesantne stvari. Dakle, predsednika vaše stranke i naše države danas obezbeđuje višestruko više ljudi nego što je nekada brojala cela Šesta uprava i oni ljudi kojima je komandovao Senta. Ako hoćete da vam o tome govorim, daću vam priliku kad god želite. Kako ste vi birali one koji obezbeđuju, nažalost, važna lica, videlo se, i to sa tragičnim posledicama. Zato što se ne može stranačko obezbeđenje proglasiti Državnom bezbednošću. I ne može se nekom ko ima kriminalni dosije – ''Burgija'' – poveriti da čuva predsednika Vlade. E, to je vaše obezbeđenje. I ne džarajte me, zato što nije to moja tema. Podneo sam amandman u ime SPS-a na član 8. ''Obezbeđivanje predsednika Republike''. Citiram i molim, predsedniče, da mi ovo vreme opcigujete. "Predsednika Republike i članove njegovog domaćinstva obezbeđuju policija, Vojska Srbije i drugi organi u skladu s potrebama predsednika Republike i propisom koji donosi Vlada. Propisom koji donosi Vlada mogu da se odrede i druga lica koja imaju pravo na isto obezbeđenje kao predsednik Republike." U ime SPS-a podneo sam amandman da se ovaj član briše. Ajdemo iz početka. Predsednik Republike je, po Predlogu zakona o Vojsci Srbije, član 17, vrhovni komandant vojske. On ''odlučuje o upotrebi Vojske Srbije i komanduje Vojskom Srbije u miru i ratu''. Dakle, on jeste ličnost koja treba da ima posebne mere kontraobaveštajnog obezbeđenja zato što se, po izvesnim doktrinama, pre svega kada je u pitanju borbena gotovost jedinica, smatra da je borbena gotovost jedinice koja je ostala bez komandanta smanjena za 20 do 75 posto. Mi ne želimo da se to dogodi. Zato je važno da predsednik Republike ima onaj nivo kontraobaveštajne zaštite koji garantuje da je njegovo kontraobaveštajno obezbeđenje bez rizika. U tom smislu smo mi svi saglasni ovde, nadam se da niko nema nikakvu primedbu te vrste. Koga sve obezbeđuju? Ovde je jedna stvar loše napisana. Kaže se ''u skladu s potrebama predsednika Republike''. Ne procenjuje predsednik Republike šta je njegova potreba za obezbeđenjem. O tome se stara nadležni državni organ, on je dužan da napravi kontraobaveštajnu procenu i da na osnovu toga predloži mere kontraobaveštajnog obezbeđenja. Sve ovo drugo može biti pitanje. Koliko je izvršilaca, kako su oni angažovani, koji su sve nivoi zaštite...? Nije to samo fizička zaštita, to je apsolutna zaštita. I nije nikakva sreća biti predsednik Republike – on živi, praktično, u kućnom pritvoru. Tako živi svaki predsednik države u svetu. Dakle, članovi njegove porodice, svi oni koji kod njega dolaze itd., predmet su različitih opservacija jer bi se, inače, moglo zaključiti da je predsednik ugrožen, ili mogao biti ugrožen, sa različitih mesta i od strane različitih lica. Zašto predlažem da se briše ovaj stav: ''Propisom koji donosi Vlada mogu da se odrede i druga lica koja imaju pravo na isto obezbeđenje kao predsednik Republike''? Već smo gore, u prvom stavu, rekli da članovi porodice predsednika imaju pravo na to obezbeđenje. Druga lica su ona koja iz ličnih, profesionalnih, medijskih i drugih razloga dolaze sa predsednikom u kontakt. Ali, oni ne mogu imati isto obezbeđenje kao i predsednik Republike. To je suština. Ovo je neprecizno. Ako bi ostalo u zakonu kao što je predloženo, to bi moglo proizvesti obavezu države za enormne troškove i za angažman prevelikog broja ljudi. Dakle, to je neodrživa stvar u Predlogu zakona. Mi polemišemo s tim, a ne s tim da li lica koja na ovaj ili onaj način kontaktiraju s predsednikom treba obezbediti. Sledeća stvar, samo kratko, molim vas – "druga lica". U formalnom smislu, pazite, "druga lica" su i oni koji rade s predsednikom, to mogu biti svi oni koji su u Generalnom sekretarijatu predsednika, to su svi oni koji na bilo koji način komuniciraju s njim ili, u širem smislu, sa članovima njegovog porodičnog domaćinstva. Ko to onda može da obezbedi, kao što ste vi predvideli, na isti način kao predsednika? Ako ovo ostane kao što predlažete, to ne može da obezbedi niko ko se ovim poslom ozbiljno bavi. Predsednik ima pravo na sve nivoe zaštite koje ima svaki šef države u svetu, ali ne i sva lica koja su s njim u kontaktu. Oni su, da kažem jezikom koji svi razumemo, pod prismotrom, a predsednik je potpuno izolovan, ako razumete o čemu ja govorim. Predsednik države je potpuno izolovan. On mora u svakom trenutku biti siguran da ne može biti ugrožen, ni na koji način, njegov život, njegovo telo, njegovi članovi domaćinstva, njegove funkcije. Za to se stara država, kao i za sve druge. Šesta uprava je nekada to radila i za poslanike. Ovi o kojima je govorio kolega Žarko Obradović, to jeste bilo kada je DOS vršio vlast ovde, pa sam ja postavio Odboru za bezbednost pitanje da li smo mi, poslanici koji nismo članovi DOS-a, pošteni ili nismo ugroženi ni od koga, pošto su svi drugi imali pratioce. Ovi moji iz Čačka, svako po jednog policajca i službeni auto, dođu ovde u Skupštinu, budu ceo dan pa se vrate, sve dok je trajala "Sablja". Dakle, ja sam razumeo da smo mi bili pošteni i da nam zbog toga nije trebala policijska pratnja u to vreme. Neka gospodin ministar prihvati ovaj amandman ili neka prihvati amandman SRS-a, koji je širi od ovog, mi nemamo ništa protiv. I sami mislimo, takođe, kao gospođa Vesna Pešić, da je porodično domaćinstvo ekonomsko domaćinstvo, a da je porodica ili uža porodica ili kako god, uzmite Porodični zakon, nešto što se lakše objašnjava, jer može iz ovoga proisteći da predsednik države ima porodicu od 150 ljudi. On ima porodicu od nekoliko članova – ženu, decu, i to je porodica, s njim živi u rezidenciji i ta stvar je potpuno čista. Još jednom vas molimo, naša namera nije bila ni na koji način da ugrozimo stepen obezbeđenja ili bezbednosti šefa države. Naprotiv. Samo smatramo da ovo što ste napisali nije moguće obezbediti i da to ne doprinosi, već, naprotiv, ugrožava bezbednost predsednika Republike. Zato što, kad sva lica imaju istu bezbednost kao predsednik, onda tu niko nije bezbedan. Mora se znati ko je najbezbedniji među ovima. Evo, to je u najkraćem. A ovo – koliko je ljudi koga ranije obezbeđivalo, mogu da vam kažem: kad ste radili kampanju 1999. i 2000. godine govorili ste da Slobodan Milošević ima 100.000 policajaca, pa ste vi primili 30.000, pa ih sada ima ukupno 50.000. Samo da znate koliko ih je bilo onda.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović. Izvolite, gospodine Obradoviću.
Hvala, gospodine predsedniče. Moj kolega Rajko Baralić je u ime SPS-a podneo amandman gde predlaže da se stav 2. člana 8. Zakona o predsedniku Republike briše. Stav 2. glasi: ''Propisom koji donosi Vlada mogu da se odrede i druga lica koja imaju pravo na isto obezbeđenje kao predsednik Republike''. Odgovor Vlade, dozvolite da citiram: ''Amandman se ne prihvata iz istih razloga zbog kojih nisu prihvaćeni amandmani narodnih poslanika Vjerice Radete i Srđana Šajna''. Problem ovog odgovora jeste u tome što u odgovoru koleginici Radeti i kolegi Srđanu Šajnu nema obrazloženja zašto amandmani nisu prihvaćeni. Samo je citiran stav 2, čije se brisanje predlaže. Eto, toliko o profesionalnosti Vlade Republike Srbije, kao predlagača ovog zakona. Ovde je suština, poštovane kolege narodni poslanici, u delu zakona koji govori o drugim licima koja imaju pravo na isto obezbeđenje. Iskreno rečeno, ja sam, u nekom javljanju pre, mislio da se to odnosi na predsednike država, predsednike vlada, neke osobe istog ili sličnog ranga kao što je predsednik Republike Srbije. Kada se ministar javio da obrazloži predlog ovog zakona, rekao je da se to može odnositi i na stručna lica koja su sa predsednikom, oko predsednika, rade s njim u funkciji izvršenja nadležnosti koje predsednik ima i, oprostite, to objašnjenje nema nikakvog smisla. Dobro je rekao moj kolega Rajko Baralić – ako su svi isto obezbeđeni, onda je neko ugrožen, a taj neko je onda predsednik Republike. Ne mogu biti svi obezbeđeni isto kao predsednik Republike. Valjda je logično da predsednik države ima najveći stepen obezbeđenja, najveći nivo obezbeđenja, a svi drugi niži nivo. Ne može me niko ubediti da ljudi koji rade s predsednikom Republike treba da imaju isti nivo obezbeđenja. Ako imaju isti nivo obezbeđenja, onda to stvara uslove za mnogo rupa u tom bezbednosnom lancu, a i strašno mnogo košta. Jer, to neko treba da plati, taj isti nivo zaštite i bezbednosti koji se daje tom drugom licu. Da li je ta osoba, primera radi, direktor Narodne kancelarije predsednika Republike Srbije? S obzirom na obim poslova koje ovde ima i da mu je zadatak da podstiče i stimuliše inicijative, približi predsednika građanima, da sagledava očekivanja i stavove građana, jer je sve ovo u funkciji budućih izbora, onda je njegova uloga veoma važna, važnija čak nego osoba koja bi, po prirodi posla, trebalo da bude pomoć predsedniku u izvršavanju njegovih nadležnosti. Da li se ovo odnosi i na direktora Narodne kancelarije, da on ima isti nivo obezbeđenja kao predsednik Republike? Kolega Rajko Baralić je pomenuo podatak o mnogostruko većem broju ljudi koji obezbeđuju predsednika Republike. Da li vi shvatate šta znači ova odredba zakona – kako se onda taj broj može multiplikovati i koliko to može izrasti u jednog kolosa? Onda je najbolje formirati ministarstvo za potrebe predsednika Republike, jedno posebno ministarstvo za bezbednost predsednika Republike, pa ćemo onda imati sva ova lica. Ako uzmete da u Narodnoj kancelariji ima 32 osobe, a pitanje je koliko će biti savetnika predsednika, sada ih ima petnaestak, ko god da je predsednik, predlog zakona ne daje tačan broj izvršilaca, onda dolazite u situaciju da, ako je tačno ono što je ministar rekao da svaka osoba koja radi sa predsednikom može dobiti isti nivo zaštite kao i predsednik, onda smo gotovi. Onda ćemo postati definitivno država sa najvećim brojem ljudi koji brinu o predsedniku i o tome da predsednik može obaviti svoj posao, odnosno biće enormno veliki broj ljudi koji će imati isti nivo zaštite kao predsednik i to ulazi u jedan besmisao. Hvala vam.
Zahvaljujem, gospodine Obradoviću. Da li se još neko javlja po ovom amandmanu? (Ne.) Hvala. Na član 8. amandman je podneo narodni poslanik Srđan Šajn. Vlada nije prihvatila amandman, a Zakonodavni odbor smatra da je amandman pravno moguć. Da li neko želi reč po ovom amandmanu? (Ne.) Hvala. S obzirom na to da je 20.00 časova, ovde se zaustavljamo. Nastavak je sutra u 10.00 sati. Zahvaljujem svima.