Representanten Odd Omland, som har vært permittert, har igjen tatt sete. Følgende innkalte vararepresentanter har tatt sete: For Hedmark fylke: Bente Elin Lilleøkseth For Oslo: Vegard Grøslie Wennesland For Sogn og Fjordane fylke: Bjørn Erik Hollevik Fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe foreligger søknad om velferdspermisjon for representanten Mazyar Keshvari torsdag 26. mars. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: Søknaden behandles straks og innvilges. Vararepresentanten, Peter N. Myhre, innkalles for å møte i permisjonstiden.
Peter N. Myhre er til stede og vil ta sete. Representanten Hans Olav Syversen vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representantene Hans Fredrik Grøvan, Geir S. Toskedal og Anders Tyvand og meg selv vil jeg sette fram et representantforslag om å iverksette en handlingsplan mot antisemittisme.
Representanten Kjell-Idar Juvik vil fremsette et representantforslag.
På vegne av Eirin Sund, Magne Rommetveit, Ingvild Kjerkol, Sverre Myrli og meg selv vil jeg legge fram et representantforslag om endringer for bobiler i Norge.
Representanten Kjersti Toppe vil fremsette et representantforslag.
Eg skal på vegner av Trygve Slagsvold Vedum og meg sjølv fremja eit representantforslag om å stoppa planane for eit storsjukehus på Gaustad og å utvikla lokalsjukehustilbodet ved Oslo universitetssjukehus.
Representanten Torgeir Knag Fylkesnes vil fremsette et representantforslag.
På vegner av representantane Audun Lysbakken, Kirsti Bergstø og meg sjølv vil eg setje fram eit representantforslag om sjukestuer i Nord-Troms.
Forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte.
Ingen har bedt om ordet.
Etter ønske fra finanskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
En liberal rettsstat, kombinert med velfungerende bank- og finansinstitusjoner, er en forutsetning for økonomisk vekst og velferdsutvikling. Nettopp derfor er det ønskelig og viktig at vi står samlet politisk om de endringene som gjøres. Det gjør vi. Banklovkommisjonen har arbeidet i over 25 år med en ny, samlet finanslovgivning, og det er hovedresultatet av det arbeidet vi skal vedta her i dag. Selv om loven fortsatt vil være i kontinuerlig forandring, representerer dette et stort skritt for norsk finanslovgivning. Dagens debatt og vedtak danner grunnlaget for lovgivning og regelverk vi skal leve med i mange tiår framover. Noen av de største endringene som gjøres, er knyttet til soliditetsregelverket for forsikringsselskaper, som bl.a. erstatter dagens solvensmarginkrav. Målet med det nye regelverket er økt beskyttelse for forsikringstakerne samt å bedre stabiliteten i finansmarkedene. Vi sier selvsagt: Ja, takk – begge deler. Forsikringsvirksomhet var også et av de områdene som det knyttet seg debatt rundt. Som det så ofte er i politikken: Vi trenger ikke nødvendigvis være uenig i verken problembeskrivelse eller mål, men virkemiddel. Høyre er enig i at Norge har et stort, udekket behov for investeringer i infrastruktur. Men reguleringen av forsikringsselskapers adgang til å ha eierinteresser i selskaper som driver forsikringsfremmed virksomhet, er der for at forsikringsselskaper skal drive virksomheten og forvalte midlene, slik at man alltid har dekning for sine forpliktelser. Forsikringsselskapene er ikke industribyggere; de er forvaltere av menneskers sparepenger, og de kommer i mange former og størrelser. I tillegg er reguleringen ment dels å hindre konsentrasjon av eierinteresse og innflytelse, dels å redusere risikoen for at forsikringsselskapene gjennom vesentlige eierinteresser i andre selskaper kan bli involvert i støtte- eller redningsaksjoner. Komiteens flertall mener derfor det er klokt å opprettholde den begrensningen som finnes, og viser til at det finnes allerede dispensasjonsmuligheter under gitte forutsetninger for forsikringsselskaper som vil investere i forsikringsfremmed virksomhet og har forutsetninger for det. Når det gjelder reglene om verdipapirisering, var det opprinnelig foreslått å oppheve disse. Regelverket har kun vært benyttet én gang, og i høringsinstansenes merknader begrunnes dette bl.a. med at regelverket ikke har vært tilstrekkelig godt. Verdipapiriseringsinstituttet falt i unåde i kjølvannet av finanskrisen, og det er ikke før relativt nylig at vi har sett et ønske om og behov for å utvikle et nytt, mer robust regelverk på området, bl.a. i EU. Det er i Norge kun ett foretak som har utført verdipapiriseringstransaksjoner, og komiteen ønsker en overgangsbestemmelse i forskrift som tar hensyn til akkurat disse transaksjonene. Etter hvert som denne finansieringsmetoden igjen prøves ute i Europa, kan det bli grunnlag for å vurdere å lage et generelt norsk regelverk for den igjen. Et av de mer krevende områdene i proposisjonen var om samarbeidende grupper og samarbeidsavtaler. Dersom det ikke stilles krav om forholdsmessig konsolidering uavhengig av størrelsen på eierandel ved samarbeidende grupper, betyr det i realiteten at lovverket gir adgang til å organisere bankvirksomheter på en måte som kan innebære at den rapporterte kapitaldekningen blir bedre enn de økonomiske realitetene tilsier. I en del tilfeller har boliglån de siste årene blitt tatt ut av bankenes balanser og overført til kredittforetak som eies av samarbeidende grupper. Dette er ikke hensyntatt på en god måte i gjeldende rett. Komiteen peker på at det er et bærende prinsipp i norsk finansinstitusjonslovgivning at soliditetskravene skal være like gode uansett hvordan foretakene velger å organisere virksomheten, og understreker derfor viktigheten av å rette opp den svakheten som ligger i gjeldende regelverk når det gjelder konsolidering av kapitaldekningen. Når det gjelder finansinstitusjonenes rapportering som følge av dette, kan rapporteringen innrettes slik at den ikke framstår som krevende for foretakene. Norge har nasjonal handlefrihet til å innrette rapporteringen slik at den blir enkel, og komiteen forutsetter at dette blir gjort av Finanstilsynet når det gjelder denne rapporteringen. Komiteen mener også at det er nødvendig med noe tilpasningstid for bankene, og at det må fastsettes overgangsregler i forbindelse med lovendringen, slik at ingen banker skal måtte foreta konsolidering for eierandeler på under 10 pst. før 31. desember 2017. Komiteen viser videre til at departementet bør gis adgang til å gjøre unntak fra de generelle kravene om forholdsmessig konsolidering av eierandeler på under 10 pst., enten ved forskrift eller ved enkeltvedtak, når dette er ubetenkelig. Komiteen har derfor bedt departementet komme tilbake til praktisering og håndheving av unntaksbestemmelsen i finansmarkedsmeldingen. Når det gjelder gaveutdeling og sparebankstiftelser, merket komiteen seg at flere av høringsinstansene oppfattet forslaget knyttet til særlige regler for sparebankstiftelsers virksomhet som en endring av dagens praksis for sparebankstiftelsenes gavepraksis. Komiteen presiserer at forslaget ikke innebærer en endring av dagens praksis, men at allmennyttige formål avgrenses mot å drive næringsvirksomhet. Avgrensningen skal imidlertid ikke være til hinder for at stiftelsene bidrar til generelle tiltak som er nyttige for lokal verdiskaping, enten dette dreier seg om investeringer, stipender, kompetansetiltak eller enkeltstående gaver til organisasjoner eller andre virksomheter. Jeg vil med dette takke komiteen for et konstruktivt samarbeid, og anbefaler herved innstillingen.
Finansforetaksloven er kanskje ikke den største kioskvelteren. Et enkelt Google-søk viste to treff i nyhetene totalt – begge var fra 2014. Men det er kanskje riktig at det er slik. Dette er ikke en lov som er til for å underholde, men for å modernisere regler for både foretak og folk. Vi vedtar i dag den største formelle lovendringen på finansområdet på over 50 år. Det er flere tiår med lovstoff som nå samles i én felles lov, som konsoliderer banklovene fra 1960-tallet, finansieringsvirksomhetsloven fra 1980-tallet, banksikringsloven fra 1990-tallet og forsikringsvirksomhetsloven fra 2000-tallet. Banklovkommisjonens solide arbeid er kommet i havn. Jeg vil benytte anledningen til å takke saksordføreren og resten av komitéen for et godt samarbeid. Finanskomitéen fikk en godt gjennomarbeidet lov som både denne og foregående regjeringer har jobbet med, men som i de fleste lovsaker kunne en god lov bare bli bedre. Stortinget har lyttet til bransjen, diskutert og forbedret loven deretter. Gjennom arbeidet i komitéen ble vi til slutt enige, og jeg er glad for at det er en omforent komité som stiller seg bak de store linjene i loven. La meg knytte noen ord til noen av disse forbedringene. Det har vært viktig for Arbeiderpartiet å sikre gode vilkår for sparebanker og regionale banker. Vi har en unik bankstruktur i Norge, med mange små, lokale sparebanker. Det er ikke alt som er sært og norsk, vi skal beholde, men dette er en særegenhet til det bedre. Vi har banker som kjenner sitt nærmiljø, som forstår lokalt næringsliv, og som bidrar til at vi tar hele landet i bruk. Arbeiderpartiet mener vi har kommet fram til en god løsning, der vi unngår at banker kan organisere seg bort fra kapitalkravene, samtidig som vi tilrettelegger for at dagens bankstruktur kan opprettholdes omtrent som i dag. Det er kanskje her komitéen gjorde den viktigste forbedringen. I innstillinga er det foreslått både en overgangsordning og en unntaksbestemmelse. Samtidig har vi bedt Finansdepartementet komme tilbake til praktisering og håndheving av unntaksbestemmelsen i finansmarkedsmeldingen. Jeg vil fra Arbeiderpartiets side understreke at vi vil følge nøye med på at intensjonene i vedtaket fra finanskomiteen blir fulgt opp i det videre arbeidet. Det er en forutsetning for den enigheten vi i dag ser i Stortinget. Uansett har departementet et omfattende arbeid foran seg med å lage forskrifter til den nye loven. Loven inneholder, meg bekjent, intet mindre enn 270 forskriftshjemler som etter hvert skal vedtas. Jeg vil også benytte anledningen til å takke næringen, organisasjoner og interessenter for gode innspill og samarbeid underveis. Det har vært mange nyttige og lærerike diskusjoner underveis i denne prosessen. Arbeiderpartiet har også vært opptatt av å hegne om gaveinstituttet som samfunnsbygger og viktig bidragsyter til bl.a. frivillighet og lokalt kulturliv. Flere av høringsinstansene oppfattet forslaget fra regjeringa som en endring av dagens gavepraksis. Komitéen presiserer at sparebankstiftelser fortsatt skal ha anledning til å dele ut gaver til andre stiftelser med allmennyttige formål, og at forslaget ikke innebærer en endring av dagens praksis. Vi har også lyttet til innspillene om å videreføre dagens regelverk når det gjelder verdipapirisering, fram til nytt regelverk foreligger. Det har vært viktig for Arbeiderpartiet å unngå et regelverksvakuum. Jeg vil igjen takke komitéen for et konstruktivt og godt arbeid og ønsker finansministeren lykke til med det omfattende forskriftsarbeidet hun har foran seg.
La meg også rette en stor takk til saksordføreren, som har utvist meget god klokskap i saken. Det er ingen enkel sak å føre i pennen, men hun har klart å gjøre det på en utmerket måte og har samlet komiteen. Finansnæringen er en viktig bærebjelke i norsk økonomi. Det er fordi finansnæringen skaffer bedriftene risikokapital og sørger for at kapital kanaliseres der kapitalen gir størst nytte for samfunnet. Mens SV og Audun Lysbakken tidligere har tatt til orde for å fjerne børsen, mener Fremskrittspartiet tvert imot at finansnæringen har en nøkkelrolle for å gjøre noe med todelingen av norsk økonomi. Fremskrittspartiet og regjeringen kan ikke gjøre noe med at oljeprisen holdes nede av bl.a. amerikansk skiferoljeproduksjon og redusert vekst i verdensøkonomien, men vi kan legge til rette for at nedgangen i norsk oljeindustri kan bli motvirket av vekst og optimisme i andre næringer. Jeg er veldig godt fornøyd med at vi i dag vedtar en ny samlet lov om finansforetak og finanskonsern, som innebærer en modernisering og forenkling av eksisterende reguleringer. Jeg er også veldig godt fornøyd med at vi legger oss på et lavere detaljeringsnivå på lovreguleringen enn det Banklovkommisjonen har lagt opp til. Et viktig formål med lovforslaget er å gjøre sentrale deler av lovgivningen på finansområdet mer oversiktlig og brukervennlig for finansforetakene og for offentlige myndigheter. Dette er en stor fordel for finansnæringen – noe som er viktig med tanke på næringen – som kan fylle sin nøkkelrolle i norsk økonomi i årene framover. Norge trenger finansnæringen.
For å underbygge den gode samarbeidstonen mellom ulike partier i disse dager sier jeg meg helt enig i det siste som representanten før meg sa. Banklovkommisjonen har jo, som saksordføreren nevnte, arbeidet i mange år med en ny samlet finanslovgivning, og vi ser hovedresultatet her i dag. Målet er som kjent å øke beskyttelsen for forsikringstakerne samt å bedre stabiliteten i finansmarkedene, og der står vi samlet. Jeg viser til saksordførerens innlegg, som jeg slutter meg til, og jeg takker også for det arbeidet hun har gjort i sakens anledning. Dermed bruker jeg litt tid på det som det har vært litt diskusjon om i komiteen. Saksordføreren nevnte dette med verdipapiriseringstransaksjoner og ønsket fra komiteen om en overgangsbestemmelse, slik at disse fortsatt kan skje. Jeg oppfatter, i hvert fall fra vår side, at det ikke gjelder bare de gjeldende, men også nye transaksjoner, slik at man ikke får et opphold i regelverket som kan skape problemer, i hvert fall for det selskapet som driver med den type transaksjoner i Norge i dag. Så gjelder det spørsmålet som også Tvedt Solberg var inne på, nemlig unntaksmuligheten som nå legges inn i § 17-3, knyttet til de samarbeidende enhetene. Her har vi forent oss, men det har vi gjort under forutsetning av at unntakene faktisk blir brukt, og at de blir brukt på en slik måte at de mindre bankenhetene fortsatt kan virke på den måten de gjør i dag. Det mener jeg er en av de viktigste godene ved den norske banknæringen og den diversifisering vi har av den norske banknæringen med sterke lokale sparebanker, som er det fordi de også kan være del av en samarbeidende enhet. Jeg må også si at med Konkurransetilsynets rapport i går er det et ytterligere bidrag til å arbeide for at den strukturen vi har, ikke strammes inn, men at den heller blir slik at konkurransen kan økes. Så var det dette med gavebestemmelser fra sparebankene, det nevnte saksordføreren. For oss er det en selvfølge at det både gjelder sparebankstiftelsene og selve sparebankene. Det siste var de samvirkebaserte finansforetakene, hvor en samlet komité legger til grunn at det er medlemmene i foretakene som skal utgjøre det øverste organ. Jeg har ikke oppfattet at det er noen uenighet om det, men så er det også sagt fra denne talerstol at det er det vi har ment. Til slutt tar jeg opp forslaget fra mindretallet om å sørge for at kjernevirksomheten understrekes ytterligere i lovverket. Jeg merket meg i høringen at det var flere instanser som snuste på både det ene og det andre når det gjaldt å utvide hva de kunne investere i fra næringsvirksomhet etc. etc. Dette forslaget bygger jo på en utvalgsinnstilling som hadde som mål å sikre en solid finansnæring, og i kjølvannet av finanskrisen er det mange som har pekt på denne viljen til å bre seg så mye ut at man fjernet seg fra kjernevirksomheten. Jeg er glad for at saksordføreren sier at vi egentlig er helt enige om det, men forslaget ligger der, og vi tar det opp.
Da har representanten Hans Olav Syversen tatt opp det forslaget fra mindretallet som han refererte til, omtalt på side 12 i innstillingen.
Jeg vet ikke om jeg hjelper representanten Holthe fra Fremskrittspartiet når partilederen hans er her og jeg sier at jeg er enig i alt han sa – om det er bra når en fra Senterpartiet sier til en Fremskrittsparti-representant: Jeg tror jeg var enig i nesten alt du sa! Og det er jo et godt tegn! Denne komitébehandlingen var på sitt beste når vi hadde ulike hensyn som vi hadde lyst til å ha inn. Man hadde noen primærforslag, men man fant fram til noen felles merknader, nettopp for å løfte dette videre. Det var et par saker som vi i Senterpartiet var spesielt opptatt av. Det var å ivareta interessene til mange små og samarbeidende banker, og vi mener vi har bidratt til at regelverket om konsolidering ikke skal påføre enkeltbanker urimelige kostnader gjennom omfattende rapporteringskrav. Der har komiteen samlet seg om en felles merknad, om at Finansdepartementet «bør gis adgang til å gjøre unntak fra de generelle kravene om forholdsmessig konsolidering av eierandeler på under 10 pst., enten ved forskrift eller ved enkeltvedtak, når dette er ubetenkelig. Komiteen ber departementet komme tilbake til praktisering og håndheving av unntaksbestemmelsen i Finansmarknadsmeldinga 2014.» Så var det et område til som vi var opptatt av, og som også Hans Olav Syversen var inne på i sitt innlegg. Det gjelder samvirkebaserte finansforetak og hvordan eierstyringen av de foretakene skal være. Jeg vil bare lese opp den merknaden som en samlet komité til slutt falt ned på: «Når det gjelder samvirkebaserte foretak legger komiteen til grunn at det er medlemmene i foretakene som skal utgjøre øverste organ. Departementet bes komme med en nærmere vurdering og avklaring av dette i Finansmarknadsmeldinga 2014.» Fordelen i komitébehandlingen nå var nettopp at man hadde ulike ting. Det var litt usikkerhet rundt hva som var den beste måten lovmessig å regulere det på – derfor en tydelig fellesmerknad fra en samlet komité. Jeg fikk også inntrykk av, fra regjeringspartiene, at regjeringen var interessert i og villig til å komme tilbake med en tydelig og klar avklaring på det, i tråd med de intensjonene som var i innstillingen i finansmarkedsmeldingen.
Presidenten, som registrerer at representanten er gledelig overrasket over å være enig med en Fremskrittsparti-representant, minner om at talen skal stiles til presidenten.
Berre ein kort merknad frå Venstre vedkomande mindretalsforslaget som me fremja i innstillinga. Noreg har eit stort udekt behov for investeringar i infrastruktur, både knytt til energi, vatn, avløp og samferdsel. Samstundes forvaltar norske livforsikringsselskap meir enn 1 000 mrd. kr i pensjonskapital, og livforsikringsselskapa har eit aukande behov for å investera i eigedelar som er tilpassa dei langsiktige forpliktingane som selskapa har teke på seg. Moglegheita for auka investeringar i infrastruktur for livforsikringsselskap kan vera godt eigna for å kombinera desse behova. Likevel veit me at dagens forsikringsverksemdslov er til hinder for dette, sidan ho forbyr livforsikringsselskapa å eiga meir enn 15 pst. av eit selskap som driv «forsikringsfremmed virksomhet». Denne lovformuleringa er føreslått vidareført av regjeringa i ny § 13-9[[2]] i forslaget til ny finansføretakslov. Etter kva eg er kjend med, er dette eit særnorsk krav som ikkje finst i andre land. Venstre har lenge teke til orde for å innføra ein obligasjonsmodell for å finansiera store infrastrukturprosjekt, og viser i så måte til Dokument 8:83 S for 2010–2011, der Venstre føreslo ei slik løysing for raskare og meir utbygging m.a. av intercity på Austlandet. Me viser til at Finanstilsynet i høyringssvaret til departementet føreslår at eigaravgrensinga på 15 pst. i eit selskap som driv «forsikringsfremmed virksomhet», vert oppheva, og at både Finans Norge, Sparebank 1-alliansen, Energi Norge, KLP og ZERO tok til orde for det same under høyringa i finanskomiteen 6. januar i år. Eg tek difor med dette opp forslaget som Venstre har fremja i innstillinga.
Representanten Terje Breivik har tatt opp det forslaget han refererte til.
Formålet med å regulere finansforetak er å bidra til finansiell stabilitet og til at finansforetak virker på en hensiktsmessig og betryggende måte. Vi vil nå få en god, moderne og fremtidsrettet lovgivning som vil danne grunnmuren for finansmarkedsreguleringen i mange år fremover. Dette blir en lov som skal anvendes hver eneste dag, og som også i fremtiden vil måtte utvikles i takt med strukturendringer, teknologiske endringer og endringer i det internasjonale regelverket. Jeg er glad for den brede enigheten det er om den nye loven, også når det gjelder Solvens II og kapitaldekningsregimet. Dette dreier seg om viktige internasjonale tilpasninger, men først og fremst om hensynet til nasjonal finansiell stabilitet og en trygg finansnæring. Vi har i Norge en god tradisjon for å lytte til fagmyndighetenes råd og for å stå sammen om sentrale virkemidler for å sikre finansiell stabilitet. I samråd med finanskomiteen har dette bl.a. bidratt til at vi allerede har kunnet sende Solvens II-forskriften på høring, slik at næringen så tidlig som mulig får kjennskap til detaljene i regelverket de skal forholde seg til. Lovforslaget innebærer i hovedsak en systematisering og en videreføring av gjeldende materielle rettsregler, men i forslaget ligger det også viktige nye materielle regler, som gir større grad av likebehandling av sparebanker og forretningsbanker klargjør reglene om foretaksnavn og andre kjennetegn for finansforetak lovfester bankenes plikt til å motta kontanter fra kundene og gjøre innskudd tilgjengelig for kundene i form av kontanter For å beskytte kundenes rettigheter og stilling overfor finansforetakene innfører vi også krav til finansforetaks organisering av kundebehandling. Vi klargjør reglene om utveksling av kundeinformasjon mellom konsernforetak. Det er viktig for å ivareta personvernhensyn. Jeg vil også benytte anledningen til å knytte noen kommentarer til enkelte punkter i komiteens innstilling. I de senere årene er det utviklet et til dels omfattende samarbeid mellom grupper av ellers uavhengige banker og foretak. De nye reglene om slike samarbeidende grupper vil styrke de samarbeidende gruppene i konkurransen med finanskonsernene. Banklovkommisjonen hadde foreslått fullt ut å likebehandle samarbeidende grupper med finanskonsern. Dette ville vært noe mer tyngende enn nødvendig. Vi kom derfor næringen i møte og fravek Banklovkommisjonens utkast på dette punktet. Regjeringen var imidlertid enig med Banklovkommisjonen i at det var behov for nye og bedre konsolideringsregler for samarbeidende grupper. Krav om konsolidering av store eierandeler er en viktig del av soliditetsreglene for banker. Når små og mellomstore banker flytter en betydelig andel av sin utlånsportefølje til felleseide boligkredittforetak, kan den enkelte banks prosentvise eierandel i slike foretak være begrenset, men den kan likevel være stor når en ser den i forhold til bankens størrelse. Derfor er jeg glad for at finanskomiteen er enig i at det er behov for å innføre krav om konsolidering uavhengig av størrelsen på eierandelen i slike tilfeller. Det kan imidlertid være noen tilfeller der det er helt unødvendig med konsolidering. Jeg er derfor positiv til komiteens enstemmige forslag om en unntakshjemmel for departementet der det – for å bruke komiteens egne ord – vil være ubetenkelig å gjøre unntak fra konsolideringskravet. Jeg vil, i tråd med innstillingen fra finanskomiteen, komme nærmere tilbake i finansmarkedsmeldingen til hvordan vi legger opp til å praktisere denne unntaksbestemmelsen. Sparebanknæringen har vært veldig opptatt av at det må etableres praktikable frister for rapporteringen av konsoliderte tall. Jeg er innstilt på å komme næringen i møte og vil komme tilbake med omtale i finansmarkedsmeldingen. Et annet tema som finanskomiteen har tatt opp i sin innstilling, er gaveutdeling fra sparebanker og sparebankstiftelser. Adgangen til å gi gaver har alltid vært begrenset til allmennyttige formål. En undersøkelse om gaveutdeling i sparebanksektoren som Finanstilsynet foretok i 2011, viste at grensen mellom gaver til allmennyttige formål og gaver til næringsvirksomhet har blitt praktisert forskjellig. I proposisjonen har vi derfor søkt å klargjøre denne grensen. Jeg understreker at reglene om gaveutdeling må gjelde likt, uavhengig av om utdelingen er fra en sparebank eller en sparebankstiftelse, og gaven må selvsagt gå til et formål som ligger innenfor den lovbestemte praktiseringen av begrepet «allmennyttige formål».
I dag behandlar Stortinget ein viktig lov for å regulere finansmarknadene i Noreg betre gjennom ein ny samla lov om finansføretak og finanskonsern. Som saksordføraren har gjort greie for, vil denne loven innebere ei forbetring av gjeldande regelverk og enkelte innstrammingar og presiseringar. Dette arbeidet har tatt utgangspunkt i forslaget frå Banklovkommisjonen og påfølgjande høyringsrundar. Prosessen i finanskomiteen har vore grundig, så vidt eg veit. Vi har fått ein god lov, med eit breitt fleirtal. SV stiller seg bak forslaget til ny finansføretakslov. Trass i dette meiner SV det framleis er ein del som står att når det gjeld regulering av finansnæringa. Finansføretaka er blodårene til næringslivet. Det er avgjerande at reguleringa av denne næringa fungerer godt og er tilstrekkeleg streng, for å unngå uønskte hendingar. Finanskrisa har nok ein gong vist verda kva som kan skje med for dårlege reguleringar. Bankar internasjonalt tok i stor stil opp større risiko enn det som var forsvarleg. For kvar enkelt institusjon kunne kanskje nokre av vala verke fornuftige, men på systemnivå blei summen av vala katastrofale. Med dette forslaget vil det framleis ikkje vere eit godt nok regelverk med kvantitative avgrensingar av kva bankar kan ha av risikable private rentepapir eller derivat. Sjølv om risikoen kan synast å vere liten for kvar enkelt bank, kan den samla systemrisikoen bli for stor. Ein stor del av tapa til bankane under finanskrisa kom frå rentepapira, som fall i verdi. Dette var også bakgrunnen for at eit stort mindretal i Finanskriseutvalet gjekk inn for at tilgjenget for bankane til å auke risiko gjennom anna aktivitet enn kjerneverksemda burde avgrensast. Dei anbefalte difor fleire tiltak enn det som ligg i lovgivinga i dag. Dette er vurderingar vi sluttar oss til, saman med Kristeleg Folkeparti. Vi fremjar difor forslag om at det må utarbeidast regelverk som sikrar at moglegheita til bankane «til å ta risiko gjennom annen aktivitet enn kjernevirksomheten avgrenses ytterligere».
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 2.
Etter ønske fra finanskomitéen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til seks replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Det er en samlet komité som står bak innstillingens forslag til vedtak. Jeg har lyst til å takke alle partiene for et godt og konstruktivt samarbeid. Det er også hyggelig å se at Stortinget evner å stå sammen i saker hvor det er en åpenbar enighet. Det er ikke bare komiteen som er enig i denne saken. Komiteen hadde i forbindelse med saken en høring hvor det deltok representanter fra Norsk Transportarbeiderforbund, NHO Transport, Yrkestrafikkforbundet, Norges Lastebileier-Forbund og Arbeidsgiverforeningen Spekter. Det var altså god representasjon fra både arbeidsgivere og arbeidstakere. Begge sider av bordet, som det heter, var enig i at det var store utfordringer knyttet til kabotasje, og begge sider var også tydelig på at det var et problem at utenlandske aktører ikke svarte merverdiavgift på en god måte til den norske stat. Det er altså dette som er bakgrunnen for representantforslaget, og komiteen er i likhet med forslagsstillerne og høringsinstansene bekymret for utviklingen i næringen og imøteser derfor tiltak fra regjeringen i saken. Samferdselsminister Ketil Solvik-Olsen har sendt ut en pressemelding hvor det tydelig framgår at departementet vil gjennomgå skatte- og avgiftssystemet for å bekjempe ulovlig kabotasje. Det vil også være helt i tråd med ønskene fra komiteen. Når man derimot leser svarene fra finansministeren, som hun har gitt til komiteen i saken, kan man få inntrykk av at hun ikke anser at løsningene på utfordringene nødvendigvis ligger innenfor hennes departements ansvarsområde, og jeg vil gjerne høre hva ministeren sier om dette i sitt innlegg senere. I dag kan kjøretøy fra et land innen EØS-området påta seg tre nasjonale oppdrag innen syv dager i Norge når det gjelder godstransport. Dette begrenser sterkt muligheten for kabotasje og gir mulighet for kontroll. På turbilsiden finnes derimot ikke denne begrensningen, og man kan operere på midlertidig basis uten at midlertidighetsbegrepet er nærmere konkretisert eller definert. Det gjør også at utfordringene er særlig store innenfor denne delen av bransjen. Per juni 2014 var det 2 300 arbeidsledige yrkessjåfører. Statens vegvesens registreringsstatistikk viser at vi fra 2008 til 2012 har hatt en nedgang i antall norskregistrerte lastebiler på nesten 4 500. I samme femårsperiode har potensialet for kabotasje økt kraftig ved at importen av utenlandske lastebiler økte med 19 pst. og eksporten med 17 pst. Dette tilsvarer en vekst på til sammen 1,2 millioner tonn eller om lag 80 000 flere utenlandske biler som kjører til og fra Norge med gods i løpet av et år. Det finnes lite statistikk på kabotasje i Norge, og derfor blir også mye gjetninger, men de fleste aktørene er imidlertid enige om at omfanget er stigende, og at det er et stort problem. Komiteen fikk i høringen opplyst at spørsmål om merverdiavgift for utenlandske transportører ikke bare dreier seg om konkurransevilkår mellom norske og utenlandske transportører, men også tap av skatte- og avgiftsinntekter for det norske samfunnet. Det ble også hevdet at utenlandske aktører kan kamuflere kabotasje som internasjonal transport og få refundert inngående merverdiavgift på innsatsfaktorer som drivstoff og verkstedtjenester, og at disse aktørene da tar oppdrag på bekostning av lokale skattepliktige selskaper og kan drive omfattende verdiskaping uten å yte noe som helst til det norske fellesskapet. Det er nok på bakgrunn av dette at en samlet komité ber om at det gjøres noe i saken: Stortinget ber regjeringen «kartlegge omfanget av kabotasje». Man ber om at regjeringen må «legge til rette for at alle selskaper som driver transportvirksomhet i Norge, svarer merverdiavgift til den norske staten etter norske regler», og vi ber også om at regjeringen må «legge til rette for at skattemyndighetene intensiverer kontrollen med transportnæringen for å hindre skatteunndragelser og ytterligere konkurransevridning til fordel for utenlandske transportører». Stortinget mener altså at regjeringen har en jobb å gjøre på området, og vi imøteser hva ministeren har å si senere i saken. Jeg skal ikke snakke på vegne av alle, men for egen del må jeg si at jeg er svært utålmodig når vi skal få på plass tiltak som gjør at vi styrker lokale aktører i saken.
Fyrst takk til Truls Wickholm for godt utført arbeid som saksordførar og for godt samarbeid i denne saka. Det er gledeleg at komiteen er samrøystes i si tilråding til dette representantforslaget. Takk også til forslagsstillarane for å setje ei viktig problemstilling på dagsordenen, spørsmålet om det skal svarast meirverdiavgift frå utanlandske selskap som driv innanlandsk transport av personar og gods i Noreg. Denne problemstillinga vedkjem ansvarsområda til både samferdselskomiteen og finanskomiteen. Komiteen hadde høyring i saka 6. januar, og me fekk inn mange innspel frå aktørar som spørsmålet om kabotasje vedkjem. Dei fleste aktørane er einige om at omfanget av kabotasje er stigande, og bruk av heimlandets løns- og arbeidsvilkår gjev utanlandske aktørar ein betydeleg kostnads- og konkurransefordel i den norske marknaden. Finansministeren svarer i brev til finanskomiteen 15. oktober 2014 på spørsmålet om meirverdiavgiftsunndragingar frå kabotasjeverksemd i den norske transportmarknaden kan utgjere milliardbeløp, og at dette representerer konkurransevriding i disfavør av norske transportørar. På oppdrag frå Finansdepartementet har Skattedirektoratet undersøkt i kva for grad manglande etterleving av meirverdiavgiftsregelverket faktisk medfører eit bortfall av avgiftsinntekter. Tilbakemeldinga frå Skattedirektoratet viser at dette neppe stemmer, og at den konkurranseulempa som dei norske transportørane opplever, kjem av andre forhold. Det kan vere behov for formalisert samarbeid på vegtrafikkområdet og betre samarbeid mellom dei involverte kontrollmyndigheitene for å sikre generell etterleving av regelverket som angår transport og kabotasjekøyring i Noreg. Denne regjeringa er oppteken av dette spørsmålet, og det ligg allereie føre ein rapport om kabotasje som samferdselsministeren fekk 26. mars 2014. Arbeidsgruppa blei nedsett i 2013 av Samferdselsdepartementet for å identifisere dei viktigaste utfordringane med kabotasje. Arbeidsgruppa, som var breitt samansett, tilrår heile 24 ulike tiltak mot kabotasje. Samferdselsministeren var raskt ute med å varsle fleire og meir målretta kontrollar av tungbilar, også retta mot kabotasje. Ministeren gav også uttrykk for behovet for sikrare statistikk og kunnskap om omfanget av kabotasje og effektane av den. Komiteen ber derfor regjeringa på eigna måte kartleggje omfanget av kabotasje, på eigna måte leggje til rette for at alle selskap svarer meirverdiavgift til den norske stat etter norske reglar, og på eigna måte leggje til rette for at skattemyndigheitene intensiverer kontrollen med transportnæringa for å hindre skatteunndragingar og ytterlegare konkurransevriding til fordel for utanlandske transportørar. Me ser fram til regjeringa sitt vidare arbeid rundt problemstillinga med kabotasje i den norske transportmarknaden.
La meg også starte med å takke saksordfører Wickholm for et godt samarbeid og en enstemmig innstilling som foreligger fra komiteen, med forslag til videre oppfølging på et område som har mange utfordringer. Men når det er sagt, er det kanskje også grunn til å minne representanten Wickholm om at det var den rød-grønne regjeringen som godkjente og implementerte EU-direktivet, eller endringene i direktivet, om kabotasje, og ganske raskt så man at det nye direktivet hadde flere uheldige sider, bl.a. brudd på kabotasjeregler og stadig større utfordringer med hensyn til dette med like konkurransevilkår – med de utfordringer som det skaper for norsk transportsektor. Representantforslaget tar utgangspunkt i manglende merverdiavgiftsregistrering som grunnlag for store avgiftsunndragelser knyttet til kabotasje i det norske transportmarkedet. Både i svar fra Finansdepartementet og i komitéhøringen har denne virkelighetsbeskrivelsen blitt betydelig nyansert. Spesielt kan nevnes høringsuttalelse fra Hovedorganisasjonen Virke, som med henvisning til informasjon fra Skattedirektoratet indikerer at dagens materielle merverdiavgiftsregler er ikke-diskriminerende og er tilstrekkelig klare. Likebehandling og ikke-diskriminering mellom utenlandske og norske selskaper skal være regelen i næringspolitikken, også skatte- og avgiftsmessig. Manglende registrering i merverdiavgiftsregisteret er ikke hovedutfordringen ved transport av gods eller personer. Det finnes utvilsomt aktører som opererer i gråsonen, eller som sågar opererer svart, men det er ikke noen direkte sammenheng med at disse er av utenlandsk opprinnelse eller på kabotasjeoppdrag. Det må skilles mellom lovlig og ulovlig kabotasje, og det må etableres enda bedre kontrollrutiner for å avdekke ulovlig virksomhet som kan bidra til å fortrenge seriøse transportører som forholder seg til gjeldende regelverk og betaler sine skatter og avgifter – kanskje ikke med glede, men i hvert fall til fellesskapet. Kabotasje er lovlig innenfor definerte rammer. Utenlandsk konkurranse er en utfordring for norske transportbedrifter på grunn av ulikt kostnadsnivå, men ikke ulovlig, og fullt tillatt innenfor EØS-regelverket. Ulovlig kabotasje må avdekkes og stoppes med konkrete tiltak. I løpet av kort tid har Samferdselsdepartementet og regjeringen vært veldig aktive på området. Det er grunn til å nevne innføring av obligatorisk bombrikke i næringskjøretøy fra 1. januar i år, samtidig som det også kommer ganske omfattende og gode sanksjonssystemer og sanksjonsmuligheter mot dem som ikke følger dette regelverket. Kontrollen av tyngre biler ble femdoblet i 2014, og denne innsatsen blir ytterligere økt i 2015. Det er tatt et initiativ overfor EU for å etablere bedre oversikt over og bedre statistikk på både transport av gods og personer. Så regjeringen har vært veldig aktiv på dette området allerede i løpet av kort tid, og jeg tror man kan si at i løpet av den korte tiden som har gått siden regjeringsskiftet, har man vist en mye større aktivitet enn den foregående regjeringen gjorde i løpet av de årene som dette var en like aktuell problemstilling. Det er viktig med kontrollrutiner og tiltak for å avdekke ulovlig kabotasje, men reduserte kostnader og bedre rammebetingelser for norsk transportsektor vil øke konkurranseevnen og snu den negative trenden som næringen opplever. Reduserte avgifter, bedre avskrivningsregler og generelle lettelser i person- og bedriftsbeskatningen vil bidra til å utligne de konkurransemessige fordelene til utenlandske transportbedrifter som har oppdrag i Norge. Også på det området leverer denne regjeringen.
Spørsmålet om merverdiavgift for utenlandske transportører dreier seg ikke kun om like konkurransevilkår mellom norske og utenlandske transportører, men dreier seg også om tap av skatte- og avgiftsinntekter for det norske samfunnet. Så lenge utenlandske aktører kan kamuflere kabotasje som internasjonal transport og får refundert inngående merverdiavgift på innsatsfaktorer som drivstoff og verkstedtjenester, kan disse lett ta oppdrag på bekostning av lokale skattepliktige selskaper og drive omfattende verdiskaping uten å yte noe som helst til det norske fellesskapet. I rapporten som ble overlevert samferdselsminister Ketil Solvik-Olsen den 26. mars i fjor fra arbeidsgruppen som har sett på utfordringene knyttet til kabotasje, fremheves det at det forekommer at utenlandske aktører ikke er registrert i Norge, dvs. at de utfører nasjonale tjenester uten å svare norsk merverdiavgift, noe som er konkurransevridende, da kjøperen sitter i utlandet og ikke har fradrag for norsk merverdiavgift. Det finnes registreringsplikt for dem som omsetter for mer enn 50 000 kr i Norge. Det hevdes også at dette i praksis ikke blir fulgt opp av myndighetene. Avslutningsvis fremhevet noen av medlemmene av arbeidsgruppen at utenlandske aktører ofte påberoper seg internasjonal transport til tross for at det faktisk er tale om persontransportkabotasje. De forholder seg dermed til 12-dagersregelen i henhold til kjøre- og hviletidsbestemmelsene, i motsetning til norske aktører som må forholde seg til 6-dagersregelen i dag, jf. punkt 4.1, 4.3. Senterpartiet mener nå at det er tid for handling, for å sikre at vi har igjen norske aktører i transportnæringen. Det handler ikke bare om norske arbeidsplasser. Det handler også om å ha en seriøs og forsvarlig transport av personer og gods på norske veier. Når man nå ser alle nyhetsoppslagene gjennom en vinter, er vi vel alle sammen enige om at tiltak må til. Med bakgrunn i bekymringen i næringen er det med glede jeg ser at komiteen støtter en kartlegging av omfanget av kabotasje for å sikre at vi her i salen, og for så vidt finansministeren, skal ha muligheten til faktisk å si hva som er de reelle utfordringene innenfor kabotasjekjøring i Norge. Ord som «tvilsomt», «antas», «lite vesentlig», «tyder» og «hensiktsmessig» viser at finansministeren er lite villig til å ta de utfordringene som næringen har lagt fram. Det er ikke Senterpartiet, for det er viktig at vi nå tar vare på transportnæringen som en bransje. Utnyttelse av kabotasjeregelverket, bruken av billig utenlandsk arbeidskraft og ulovligheter knyttet til krav til selve kjøretøyet er en stor trussel mot norsk transportnæring. Et sterkere samarbeid mellom de fem statlige instansene Statens vegvesen, politiet, Skatteetaten, Arbeidstilsynet og tollvesenet vil være et viktig tiltak for å luke ut useriøse aktører og lovbrytere i transportnæringen. Senterpartiet ser derfor med positive øyne på alle tiltak som kan hjelpe til med å få en avklaring og ikke minst faktisk sikre at vi har en norsk transportnæring i framtida.
Også vi i Sosialistisk Venstreparti er svært glade for den samstemde innstillinga som ligg føre her i dag. Dette er eit viktig tema for norsk næringsliv, for transport og ikkje minst for norsk arbeidsliv. Temaet opptok også den førre regjeringa, den raud-grøne, som i si tid sette ned ei partssamansett arbeidsgruppe for temaet. Dei kom med tilrådingar i den retninga som også representantforslaget byggjer på og peikar på. Som saksordførar Wickholm tok opp i innlegget sitt, er det gjort eit godt grunnarbeid her, m.a. av Norsk Transportarbeiderforbund, Yrkestrafikkforbundet, NHO og Norges Lastebileier-Forbund. Også Fafo har vore inne og bidratt. Så regjeringa kan bruka mykje av det som allereie er gjort, når dei arbeider vidare. For det er veldig viktig at vi i denne salen sikrar like vilkår i transportnæringa. Det er godt at det blir skjerpa kontroll i tråd med aukande omfang av kabotasje, som regjeringa viser til har skjedd dei siste åra. Inntekter av arbeid som føregår i Noreg, av transport som føregår i Noreg, må staten få. Det seier seg sjølv at dersom alt grenseoverskridande ikkje skal skatta til noko land, vil vi få problem med å oppretthalda ein velferdsstat. Så SV er veldig glade for desse einstemmige forslaga som ligg føre i dag. Eg ser fram til at dei blir vedtekne og ser også fram til, med eit visst utolmod, å kunna følgja opp dette viktige temaet framover.
Jeg har merket meg at finanskomiteen er bekymret for utviklingen i transportnæringen i tilknytning til kabotasjevirksomhet. Blant annet er det vist til at store forskjeller i lønns- og arbeidsvilkår gir utenlandske aktører en konkurransefordel i det norske markedet for transporttjenester. Om merverdiavgiften er det vist til at finanskomiteen i høringen fikk opplyst at det dreier seg om både konkurransevilkår og om tap av momsinntekter for staten. Som finansminister er jeg også opptatt av disse problemstillingene. Utgangspunktet må være at dersom utenlandske transportører utøver innenlandsk virksomhet i Norge, altså kabotasje, skal dette skje på de samme skattebetingelsene som våre egne transportører. Tilsvarende rammebetingelser vil våre egne transportører bli møtt med i utlandet dersom de driver kabotasje i andre land. Transportører som leverer sine tjenester i Norge og omsetter over 50 000 kr, skal etterleve merverdiavgiftsregelverket. Dersom man ikke fakturerer med merverdiavgift, får heller ikke kunden noen inngående merverdiavgift å trekke ifra. For de utenlandske transportørene er det derfor lite å tjene på å unngå merverdiavgiftsregelverket. Det er imidlertid viktig at dette regelverket etterleves, og manglende etterlevelse fra utenlandske transportører kan skjule svart virksomhet og økonomisk kriminalitet. Kampen mot slik kriminalitet tar regjeringen på alvor, og jeg viser i den forbindelse til at regjeringen i januar la frem en strategi for å styrke innsatsen mot useriøse aktører i arbeidslivet. Når det gjelder behov for kartlegging av omfanget av kabotasje, har jeg i min skriftlige uttalelse til komiteen lagt til grunn at kabotasje ikke gir betydelige utfordringer knyttet til unndragelse av merverdiavgift. Etter min oppfatning kan derfor ikke dette argumentet alene begrunne en ressurskrevende kartlegging. En kartlegging vil måtte vurderes i et samarbeid med andre berørte departementer. Når komiteen viser til at utenlandske aktører kan kamuflere kabotasje som internasjonal transport og dermed få refundert moms på innsatsfaktorer, ønsker jeg å presisere at det ikke er noen automatikk i dette. Det må søkes for å få refundert moms. I tillegg til en bekreftelse på at det gjelder internasjonal transport og ikke kabotasje, må fakturaer sendes inn, og informasjonen som fremgår av bilagene, vil gi saksbehandler et inntrykk av aktiviteten. Tilsvarende ordninger tilbys våre egne transportører i de fleste av de landene det drives virksomhet i. Etter min oppfatning er regelverket for merverdiavgift tilpasset utviklingen i transportnæringen. Utfordringene synes å være knyttet til annet regelverk enn det som isolert gjelder merverdiavgift. Som vist til i komiteens innstilling, har samferdselsministeren bedt bl.a. Finansdepartementet om å vurdere tiltak på sine områder for å bekjempe ulovlig kabotasje. Bakgrunnen er en rapport fra en departementsoppnevnt arbeidsgruppe og innspill fra bransjen. Det ble bl.a. bedt om en vurdering av et mer formalisert samarbeid mellom Statens vegvesen, politiet, Arbeidstilsynet, tolletaten og skatteetaten. På denne bakgrunn er det opprettet et samarbeidsforum mellom de ulike kontrolletatene. Vegdirektoratet har ansvar for gruppen, som jobber med å lage en felles strategi innenfor veitransporten. Jeg tror dette er veien å gå. Et bedre samarbeid mellom de involverte kontrollmyndighetene vil kunne sikre etterlevelse av regelverket som gjelder transport og kabotasjevirksomhet i Norge. Når det er sagt, vil jeg selvfølgelig ta komiteens tilrådning til etterretning og vurdere hensiktsmessige tiltak for å bekjempe avgiftsunndragelser og hindre konkurransevridning, og det vil jeg selvsagt komme tilbake til.
Det åpnes for replikkordskifte.
Finansministeren svarer jo nå mye det samme som hun gjør i sitt brev til Stortinget, og hun avslutter med å si at hun vil ta anmodningene på alvor. Jeg oppfattet allikevel at det som har skjedd fra finansministeren sendte sitt svarbrev til Stortinget, til i dag, er at man har et samlet storting som er enige om disse tiltakene. Når finansministeren sier at det også må være andre grunner til å sette i gang omfattende kontrollvirksomhet, oppfatter jeg at hun i dag får den grunnen, nemlig Stortingets vedtak om at det skal gjøres. Hvordan, og på hvilken måte, ønsker ikke Stortinget å legge seg opp i, men vi ønsker at ting skal gjøres skikkelig og ordentlig, på en god og effektiv måte – slik jeg vet denne regjeringen ønsker å framstå. Kan finansministeren bekrefte at hun vil følge opp Stortingets vedtak framover?
Som jeg sa helt avslutningsvis i mitt innlegg, vil selvsagt finanskomiteens innstilling og flertallets beslutning i salen i dag følges opp. Og la meg bare understreke: Spørsmål rundt kabotasje tror jeg vi alle er enige om er viktig å klare å finne noen gode svar på. Det er også viktig at vi bekjemper skatteunndragelser, svart arbeid og svart økonomi. Det betyr at vi må jobbe med et bredt spekter av virkemidler, ikke bare rettet mot denne næringen, men mot flere næringer, for både å avdekke og å unngå at dette skjer fremover. Så vi har den beste intensjon om å følge opp Stortingets vedtak i dag.
I ett av svarene sine til Stortinget skriver finansministeren at skatteetaten i dag ikke har tallgrunnlag for å si at det ikke svares merverdiavgift. Samtidig vet vi at noe av problemet her er at det ikke registreres – innrapporteres. Vi hører historier om bussjåfører som blir værende fra mai til september, men fortsatt ikke kommer over en omsetning på 50 000 kr og må registrere seg. Det er altså noe mellom rapporteringen og opplevd virkelighet blant aktørene i næringen som det ikke synes å være samsvar mellom. Jeg skulle gjerne hatt finansministerens bekreftelse på at hun vil lytte litt bedre til næringen og aktørene der ute neste gang hun skriver svarbrev til Stortinget.
Dette handler ikke om å ikke lytte til de synspunkter som fremkommer. Snarere tvert imot tror jeg vi alle er enige om at det fremsettes ganske alvorlige påstander, og det bør ettergås. Det er nettopp derfor de kontrollmekanismene som etableres, er viktige, for det er jo der vi har muligheten til å kunne ettergå hva som faktisk skjer. Men jeg har i mine kommentarer til finanskomiteen også innhentet skatteetatens faglige vurdering av de spørsmål som er reist av Stortinget. Det har skattemyndighetene bidratt til. Men det betyr jo ikke at den politiske oppmerksomheten rundt problemet ikke tas på alvor, det gjør den definitivt, men da handler det om å bruke et ulikt sett av virkemidler for å avdekke problemene.
Replikkordskiftet er omme. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 3.
Etter at loven som kalles sexkjøpsloven ble vedtatt av Stortinget i 2008 og innført i januar 2009, har det stadig blusset opp kraftige debatter ut fra medieoppslag, utspill fra partier som var mot loven, og fra Pro Sentret og andre aktører. Samtidig har meningsmålinger hele tiden vist at et stort flertall i befolkningen, 60–70 pst, har vært for loven, 20–25 pst. har vært mot, og den delen av stemningen har ligget relativt stabil. De utspillene som er kommet mot loven, har vært lite basert på felles kunnskapsgrunnlag og fakta, og mange av oss var spente på hva den store evalueringen av sexkjøpsloven som kom i begynnelsen av august i fjor, ville fortelle. Etter at den kom, har situasjonen på mange måter forandret seg. Det kan være betegnende at Høyres byrådsleder i Oslo, Stian Berger Røsland, skrev en meget god artikkel i Dagbladet som het Behold sexkjøpsloven. Der var konklusjonen til byrådslederen: «Evalueringen bør etter mitt syn gjøre det vanskeligere å oppheve sexkjøpsloven enn det var for bare få dager siden. Hvis man vil kunnskapsbasere politikken, er Vista Analyses evaluering et godt utgangspunkt, og konklusjonen bør bli at loven består.» Det samme standpunktet har sentrale politikere i de andre store byene tatt. Blant annet har Stavanger Høyre gått inn for å opprettholde loven. I Trondheim har Yngve Brox, Høyres gruppeleder, gjort det samme, selvsagt sammen med ordføreren i Trondheim. Høyres ordfører i Bergen, Trude Drevland, har også støttet motstanden mot å oppheve loven, på samme måte som Fabian Stang i Oslo selvsagt har hevdet det samme standpunktet som sin byrådsleder. Jeg framhever disse fordi det forteller at i alle de fire store byene våre, som har de store prostitusjonsmarkedene, er det tverrpolitisk enighet og et stort flertall for å beholde loven, akkurat som det er i befolkningen. Etter at den grundige evalueringen kom, har det heldigvis blitt mye mer ro rundt loven. Jeg håper det forteller at mange av dem som var sterkt imot, har tatt en tenkepause og sett nøyere gjennom innholdet i argumentene sine. Jeg håper de vil være så ordentlige at de har lest eller leser evalueringen grundig, setter seg inn i de overbevisende, brede metodene som er brukt av de tunge fagfolkene som har ledet evalueringen, og tenker over hva som kommer fram av argumenter for og mot loven. Jeg vil gå inn på noen hovedpunkter. Det første gjelder hva som er resultatene når det gjelder markedet, antallet som deltar på prostitusjonsmarkedet. Der sier evalueringen – etter veldig omfattende gjennomganger de har hatt av mange typer fakta fra tiltakene som jobber på dette området, fra informanter og fra ulike undersøkelser – at det totale prostitusjonsmarkedet i Norge, både inne og ute, har gått ned med 22 pst. sammenlignet med 2008. Det er en bred drøfting som ligger bak den konklusjonen som jeg ikke kan gå inn på her, men som man kan finne i denne grundige, store evalueringen – som jeg hadde i hånden her oppe for å føle at jeg har tryggheten i tyngden som ligger i den. Hvis man sammenligner med en utvikling som har vært i de andre europeiske landene og en utvikling som ville vært sannsynlig fra 2009 og fram til i år eller i fjor, anslås det at det er en reduksjon på 45 pst. sammenlignet med 2013, uten lovforbud og dagens håndheving av hallikparagrafen. Det vil si at på prostitusjonsmarkedet i Norge er det – hvis det er 22 pst. sammenlignet med 2008 man går ut fra – 800 færre som selger sex. Hvis man går ut fra en utvikling etter 2013 i tråd med utviklingen ellers i Europa slik den anslås her, er det 1 300 færre som selger sex og deltar på prostitusjonsmarkedet, noe som er en betydelig nedgang, og som betyr mye for dem som ville vært berørt. Hvis man tar gatemarkedet direkte, gikk feltobservasjonene som er gjort på gaten i Oslo av Pro Sentret og andre, ut på at det var ca. 100 prostituerte ute på gitte tidspunkter i 2008, mens i 2013 og 2014 har antallet ligget på 20–40 på tilsvarende tidspunkter. I gjennomsnitt hadde Pro Sentret observasjoner på 32, så nedgangen på gatemarkedet i Oslo er beskrevet som 41–58 pst. i rapporten. Det er også slik at erfaringene fra Sverige, hvor det har vært ro rundt loven, hvor det har vært politisk konsensus tverrpolitisk mellom så å si alle partier, viser at nedgangen har vært større, mer stabil. Da man i 2009, altså etter ti år med loven i Sverige, sammenlignet med sexkjøpsmarkedene i Danmark og i Norge, var det svenske markedet en tiendedel av Danmarks og en åttendedel av Norges. Når det gjelder kjøperne, framkommer det av rapporten at informanter og andre kilder forteller at det er færre såkalt stilige kunder, færre lunsjkunder, at det er mindre sosialt akseptert å kjøpe sex, og at det særlig er yngre menn under 35 år – og enda flere yngre menn, under 25 – som i svært liten grad nå kjøper sex i forhold til tidligere, og som også har endret holdninger, som holdningsundersøkelser forteller, noe som burde være veldig i tråd med de målene vi hadde med loven. Når det gjelder det store målet som Stortinget satte for loven, om at den skulle virke med tanke på å bekjempe menneskehandel, slår rapporten fast at Nadheim, senteret som jobber på dette området, forteller at majoriteten av de utenlandske prostituerte er utsatt for menneskehandel. Det vises også til en rapport til Europaparlamentet som forteller at i ulike europeiske land er 15–90 pst. av dem som er prostituerte, som jobber på prostitusjonsmarkedet, utsatt for menneskehandel. Så når man i Oslo avdekket at av de 403 leilighetene hvor man hadde fått stoppet hallikvirksomhet, var det kun i tre–fire leiligheter det var norske kvinner, er det klart at det er sannsynlig at en stor del av dem som jobber på prostitusjonsmarkedet i f.eks. Oslo – og lignende forhold er beskrevet i Bergen – er utsatt for menneskehandel. Derfor er det klart at et redusert marked og de redskapene som sexkjøpsloven gir politiet til å oppdage menneskehandel, er viktig for hvordan utviklingen på det feltet blir. De som jobber med menneskehandel, og har best resultater, Exit Prosjektet i Bergen og det tidligere STOP-prosjektet i Oslo, forteller at sexkjøpsloven er meget viktig for dem med tanke å bygge opp straffesaker, med tanke på å få fakta, samle bevis og samle grunnlag for å iretteføre saker, som de viser til mange eksempler på i rapporten. Rapporten omtaler også grundig utviklingen når det gjelder vold mot prostituerte, hvor de går gjennom bekymringene rundt det. De går gjennom opplysninger om at markedet kan oppleves som tøffere, men har samtidig ingen indikasjoner på økt vold som følge av sexkjøpsloven. De viser talloppstillinger på anmeldelser og andre forhold der, og har gått gjennom dette med de informantene og tiltakene som jobber på området. Når det gjelder de prostituertes situasjon, er det startet opp viktige tiltak for de midlene som regjeringen fordeler. Det kalles tverrfaglige operative team, det nye tiltaket der som tilbyr språkkurs, skrivekurs, arbeid, utdanning, praksisordninger osv. For å gå inn mot landing i første omgang vil jeg si at jeg håper disse evalueringene betyr at regjeringen anser at den har fått det som den sier i sin plattform, at den vil ha en evaluering, og at man nå vil bidra til å skape ro rundt loven i en periode, f.eks. inn i neste stortingsperiode, før man setter i gang nye prosesser rundt loven, slik at vi kan få et bredere grunnlag for å vurdere hvordan virkningene er.
La meg først få takke representanten Bøhler for interpellasjonen om et viktig tema. Som representanten selv har vært inne på, står det i regjeringserklæringen at sexkjøpsloven skal evalueres, og at det skal legges «frem en stortingsmelding på bakgrunn av evalueringen». Erklæringen sier videre: «De sosialpolitiske virkemidlene overfor prostituerte i en vanskelig situasjon skal forsterkes». I august i fjor ble det lagt frem en evalueringsrapport, som også interpellanten har brukt en del tid på i sitt innlegg, og Justis- og beredskapsdepartementet arbeider nå – i tråd med regjeringserklæringen – med å fastsette en ramme for den kommende stortingsmeldingen. Evalueringsrapporten fra Vista Analyse inneholder vurderinger omkring effekten på prostitusjonsmarkedene av forbudet mot kjøp av sex, som ble innført i 2009. Rapporten fastslår tydelig at det er krevende å gi presise svar på dette området. Når det konkluderes med at prostitusjonsomfanget uten lovendringen ville ha økt med 45 pst. i forhold til dagens omfang, som representanten også refererte til i sitt innlegg, understrekes det i rapporten at det anslaget er gjort med stor grad av usikkerhet. Det er ellers grunn til å minne om at de som var imot et forbud, var bekymret for at kvinner i prostitusjon ville få en enda vanskeligere situasjon enn før. Evalueringsrapporten nevner at prostituerte opplever en større utrygghet og redusert forhandlingsmakt i gatemarkedet. På innemarkedet oppleves det som en større risiko for de prostituerte å betjene sine kunder utenfor egen leilighet og/eller hotellrom. Terskelen for å anmelde en kunde kan ha blitt høyere av redsel for å avsløre overfor politiet hvor man utøver prostitusjon, noe som kan føre til at leieforholdet blir avsluttet. Rapporten minner også om at det er behov for tiltak for å verne prostituerte og ivareta dem som utsettes for vold. Evalueringsrapporten har for øvrig ikke sett nærmere på eventuelle forskyvninger i markedet som kan ha funnet sted, ved at nordmenn i større grad eventuelt velger å kjøpe seksuelle tjenester i utlandet. Evalueringsrapporten gir med andre ord et sammensatt bilde av situasjonen. Den gir ikke et klart svar på hvordan man fremover bør lovregulere prostitusjon, som interpellanten antyder, selv om rapporten konkluderer med at forbudet har hatt effekt. Vi er på et område hvor det er vanskelig å avveie ulike viktige hensyn. Det er ikke lett å skape en lovsituasjon på dette området som er fri for paradokser. I spontanspørretimen 29. januar i fjor minnet statsministeren om at forbudet ikke ble innført av moralistiske grunner, men at stortingsflertallet hadde en forventning om bedre forhold for prostituerte og mindre menneskehandel. Jeg synes det er hensiktsmessig at Stortinget diskuterer utfordringene med prostitusjon i en bred sammenheng. Dette er bakgrunnen for at regjeringen ønsker å ha en stortingsmelding om dette feltet, hvor denne evalueringen fra Vista Analyse og andre evalueringer vil inngå som et viktig grunnlag. Da vil Stortinget få et godt og grundig bakgrunnsmateriale for å gjennomføre sine diskusjoner på dette området. Det er en god stund siden Stortinget fikk seg forelagt et bakgrunnsdokument som trekker frem de relevante problemstillingene. En stortingsmelding vil gi oversikt over dagens prostitusjonsmarkeder og særlig si noe om organiseringen av virksomheten. Meldingen må dessuten redegjøre for de forebyggende, skadereduserende og rehabiliterende helse- og sosialfaglige innsatser som retter seg mot personer i prostitusjon. Målet med meldingen er altså at Stortinget skal få et godt grunnlag for å ha en bred debatt om disse temaene. Jeg har lyst til å understreke et eksempel til fra rapporten, som representanten Bøhler var inne på, knyttet til nedgangen i det samlede prostitusjonsomfanget. Det står i rapporten: «Nedgangen i det samlede prostitusjonsomfanget er – med stor grad av usikkerhet – beregnet til omlag 25 prosent i forhold til 2008.» Det understreker igjen dette poenget om at dette ikke er helt eksakt vitenskap. Det er krevende å få et presisjonsnivå som er godt nok, men det er ingen tvil om at denne evalueringsrapporten gir et godt grunnlag for det arbeidet som regjeringen skal gjøre med den kommende stortingsmeldingen.
Takk for svaret fra statsråden. Det er naturlig at man ut fra forskjellige utgangspunkt når det gjelder holdning til loven, også kan se mange ting i rapporten, fordi den er balansert. Det er en grundig faglig rapport som nettopp viser at det er et sammensatt bilde, og den viser usikkerheten rundt mange av de tingene som helt selvfølgelig ligger i observasjoner og faktagrunnlag rundt prostitusjonsmarkedet. Alle de poengene som statsråden nevner om hva som er usikre faktorer, er riktige og er hentet korrekt fra rapporten. Men poenget mitt er at det ikke er noen tvil i rapporten om at det har vært effekt – nedgang – når det gjelder markedets omfang. Det de er veldig sterke og sikre på, er at sexkjøpsloven er et godt redskap for å bekjempe menneskehandel. Det punktet kommenterte ikke statsråden så mye. Det er jo det Stortinget har lagt aller størst vekt på – kampen mot menneskehandel. I rapporten understrekes at de som jobber på dette feltet – Exit Prosjektet i Bergen, som alle på Stortinget har rost fordi det er der man har avdekket flest saker om menneskehandel – viser med flere helt konkrete eksempler at grunnen til at man oppdaget disse menneskehandelsakene og fikk grunnlag for å føre sakene for retten og få noen dømt, er sexkjøpsloven. Den har gitt redskaper for å komme inn på markedet og f.eks. avhøre kunder. I Trondheim samler man DNA osv. når kunder får straff, slik at man får et grunnlag for å oppklare saker og for å se bredere sammenhenger. Det er vel heller ingen tvil om at når markedet blir mindre, er det færre kvinner som blir utsatt for menneskehandel. Både Nadheim og rapporten til Europaparlamentet, som jeg nevnte, forteller at en stor del av de utenlandske kvinnene som dominerer markedet i Norge mer og mer, er utsatt for menneskehandel. Det er klart at når markedet blir mindre, blir det også færre ofre for menneskehandel. Når det gjelder både det politioperative og utviklingen i stort, med antall kvinner som kan være utsatt for dette, vil loven selvsagt være en fordel. Der er det ikke tvil i rapporten. Dette er det viktigste punktet Stortinget har lagt vekt på når det gjelder grunnlaget for at man vil ha sexkjøpsloven. Det var også dette statsministeren la vekt på i Stortinget i den runden som statsråd Anundsen nevnte. Statsministeren sa at man ville ha et pragmatisk forhold til loven. Jeg håper det også vil være justisministerens forhold til dette.
Jeg er enig med interpellanten i at det er en relativt balansert evalueringsrapport som er kommet fra Vista Analyse, og det er mange elementer som trekker i ulike retninger. Det er klart at når vi skal arbeide med stortingsmeldingen som jeg var inne på i mitt hovedinnlegg, er det både de vurderingene som evalueringsrapporten kommer med, andre typer informasjon og andre evalueringsrapporter som foreligger, som vil ligge til grunn for stortingsmeldingen. Det er ingen tvil om at menneskehandelperspektivet var et av de viktige formålene bak loven da den i sin tid ble innført, og analysen viser at den kan ha hatt en viss effekt. Jeg har til slutt bare lyst å si at jeg er en relativt pragmatisk kar, men det som nå er jobben, er å legge fram en stortingsmelding som skal gi Stortinget et godt grunnlag for å føre en debatt om dette forbudet. Det er ikke noen tvil om at både Fremskrittspartiet og andre partier i denne salen har vært imot sexkjøpsloven slik den er. Men regjeringen har altså forpliktet seg til å legge fram en stortingsmelding som grunnlag for en god debatt på dette området. Jeg imøteser den debatten, og jeg tror det er viktig at vi ikke bare går oss fast i noen typer argumenter i denne diskusjonen, men at en har en bred tilnærming til problemstillingen. Derfor ser jeg også fram til debatten vi skal ha i salen i dag, som vil være et bidrag inn i den videre diskusjonen rundt disse forhold. Men vi tar altså sikte på å legge fram en stortingsmelding som skal ha et helhetlig perspektiv på denne problemstillingen.
I møte med sexarbeidere og prostituerte er det mange historier som gjør inntrykk. Det er særlig én historie som jeg synes oppsummerer resultatet av sexkjøpsloven best. Det var en kvinne som rømte til Norge da hun fryktet for eget liv fra mafiaen lokalt. Hennes møte med norsk politi var et sjokk. I motsetning til hennes gamle lands politi, som samarbeidet med lokal mafia, spurte norsk politi hvordan det gikk med henne. De spurte om hun hadde hatt noen dårlige opplevelser, og advarte mot kunder de hadde blitt oppmerksomme på etter episoder på strøket og informasjon fra de andre på gata. Politiet bidro til å gjøre våre mest utsatte og sårbare litt tryggere. Dette står i skarp kontrast til det jeg ble fortalt da jeg var på Pro Sentret i fjor – om en kvinne som hadde kommet inn til dem kraftig forslått og skadet. De trodde først at hun var blitt banket opp av en kunde, men det viste seg at hun hadde hoppet ut av vinduet i tredje etasje da politiet banket på døren til leiligheten hun befant seg i. Sexkjøpsloven har altså snudd politiet fra å være noen som gjorde en utrygg hverdag litt tryggere, til noen som gjør en utrygg hverdag enda mer utrygg. Leser man rapporten fra Vista Analyse, som jeg har gjort, viser denne at sexarbeiderne nå får mindre penger for mer risikofylt salg av sex til slemmere kunder. I tillegg forventer staten Norge at sexarbeidere skal betale skatt av inntektene for sexsalg. Staten har med andre ord blitt sexarbeidernes verste hallik. De skal ha pengene, men tilbyr ingen beskyttelse. Da rapporten fra Vista Analyse kom, viste den at færre kjøper sex i Norge, og tilhengerne jublet og kalte loven en suksess. Men redusert salg av sex var aldri lovens intensjon. I debatten i denne sal ble det presisert at målet var å ta menneskehandlere. Så vi har redusert sexarbeidere til et middel for å bekjempe menneskehandel – dette til tross for at internasjonal migrasjonsforskning, og stadig flere kommer til – viser at utenlandske sexarbeidere sjelden er tvunget eller lurt inn i prostitusjon. De har bevisst valgt sexarbeid i rike og tryggere land fordi alternativene er verre der de kommer fra. Det er med noe overraskelse jeg hører interpellanten legge fram resultatene fra rapporten. Den første kritikken mot evalueringen var mandatet og midlene fra den rød-grønne regjeringen. Mandatet og midlene ble oppfattet som altfor snevre og altfor små, prosjektet ble oppfattet som useriøst og gjorde at de beste forskerne og forskermiljøene på prostitusjon i Norge trakk seg. Rapporten hviler ikke på egne undersøkelser fra Vista, men på flere midlertidige evalueringer fra andre forskermiljøer, som samtlige er litt overrasket over hvordan deres tall blir misbrukt både i debatten og i rapporten, og som også er dypt uenig i konklusjonene. Menneskehandel er alvorlig – alvorlig, organisert kriminalitet som vi alle er enige om skal forfølges og straffes. Men menneskehandel skyves foran i debatten om sexsalg, og tilhengerne av loven ønsker heller ikke å skille mellom frivillig sexsalg og tvang. For dem er alle ofre – uansett. Vi har et lovverk mot menneskehandel. Vi har et lovverk mot tvang, vold og voldtekt. Dette burde være mer enn nok – vi trenger ikke sexkjøpsloven i tillegg. Flere av disse rapportene har flere ganger slått fast at antall sexarbeidere ikke har gått vesentlig ned, men at det kan veksle litt i henhold til når man er ute og teller. Jeg hører interpellanten si at det i rapporten sies at det er rundt 20 gateprostituerte på gata i Oslo. Det er litt interessant, for i fjor, natt til 1. mai, var jeg med Nadheim og Kirkens Bymisjon og åpnet nattkafeen for prostituerte i Oslo. Bare i løpet av den kvelden, på første åpningsdag, uten noe informasjon til noen, uten noen kampanjer og uten noen Facebook-side med «kom innom kafeen», var det rundt 50 kvinner innom den kafeen. Det var en ganske sterk opplevelse å få være med i kveldsbønn kl. 3 om natten natt til 1. mai sammen med disse kvinnene. Interpellanten ønsker at justisministeren skal sikre ro rundt loven. Det må justisministeren gjerne gjøre, men jeg er her først og fremst for å sørge for at både interpellanten og ministeren vet at vi er mange som kommer til å fortsette arbeidet mot en diskriminerende lov som gjør at en allerede utsatt gruppe blir enda mer utsatt. Jeg er veldig glad for å høre at justisministeren ønsker en bred debatt om den kommende stortingsmeldingen. Den debatten ønsker jeg mer enn hjertelig velkommen.
Først vil jeg takke interpellanten for å ta opp en viktig problemstilling. Jeg er blant dem som ser fram til stortingsmeldinga som skal komme, både fordi jeg mener at sexkjøpsloven selvsagt fungerer, og fordi vi alle har vært enige om at sexkjøpsloven er ett av tiltakene. Uavhengig av den må det komme sosiale tiltak for å hjelpe dem som trenger hjelp, og som er prostituerte. Og det må ikke minst komme mer arbeid for å hjelpe ofre for menneskehandel ut av prostitusjon. Til foregående taler og særlig det som går på synet på politiet, og hvordan en opplever politiet: Jeg tror vi kan være tverrpolitisk enige om at uavhengig av loven er noe av poenget med at det ikke er forbudt å selge sex, at politiet skal være en alliert av de prostituerte. Jeg ser det slik at politiet skal være de prostituertes beste venn og hjelper. Dersom politiet opptrer på en annen måte, er det et problem som også justisministeren må være opptatt av og ta tak i, for politiet skal hjelpe sårbare mennesker. Dersom disse blir utsatt for vold eller annet, skal det være fullt mulig å ta kontakt med politiet og selvsagt få den hjelpen de trenger. Jeg registrerer at representanten Nordby Lunde tar sterkt avstand fra – i hvert fall oppleves det slik – at mange prostituerte er ofre for menneskehandel. Jeg skal være ærlig og innrømme at det heller ikke er så enkelt å dokumentere at det er så og så mange eller så mange prosentandeler, selv om interpellanten også viser til rapporten fra Europaparlamentet, som viste et høyt antall. Men uavhengig av dette vet vi at det er en del ofre for menneskehandel som er prostituerte, og som er tvunget inn i prostitusjon. Det kan vi heller ikke underkjenne. Jeg vil bare vise til det arbeidet som gjøres i Hordaland av Exit-gruppen, med Rudolf Christoffersen i spissen. Det de avdekker, er at når en som politi møter prostituerte, vil disse iallfall veldig sjelden innrømme at de er ofre for menneskehandel, nettopp fordi det er en stor risiko knyttet til det. Det er derfor – gjennom det gode arbeidet gruppen gjør – halvparten av dommene for menneskehandel er i Hordaland, fordi de håndterer det på en god måte. Det er også derfor samarbeidspartiene har prioritert å kopiere det arbeidet som gjøres i Hordaland, til de fem største byene, fordi vi ønsker å intensivere kampen mot menneskehandel, som vi alle er enige om. Så litt til evalueringa. Evalueringa kom på et tidlig tidspunkt. Men samtidig viste evalueringa iallfall at de skremslene som gikk på at prostituerte ville bli utsatt for mer vold, ikke stemte. Det er ikke blitt mer vold. Det er et viktig og gledelig faktum, som evalueringa viser. Så viser den også at antallet prostituerte er redusert, og det er færre bakmenn. Derfor mener jeg at dette viser at loven iallfall ikke har blitt ille – som en del av motstanderne mente på forhånd. Tvert imot mener jeg at den fungerer. Men kanskje det aller viktigste en lov à la sexkjøpsloven handler om, er det som går på holdninger, for det er holdningsendringer som er avgjørende. Det vil ikke være noe marked dersom det ikke er noen etterspørsel etter å kjøpe sex. Det vil ikke være noen som er offer for menneskehandel, og som blir solgt til prostitusjon, dersom det ikke er etterspørsel etter å kjøpe sex. Der har vi i Norge dessverre ikke fått veldig gode, dokumenterbare tall, men en kan se til Sverige, der loven har fungert lenger. Der er en tydelig på at det har vært en tydelig holdningsendring. Det er færre unge menn som synes det er greit å kjøpe sex. Hvis vi ser den samme tendensen også i Norge, viser det at vi langt på vei har lyktes. Derfor vil jeg stille spørsmål om det motsatte. Hvis en fjerner loven, hva vil konsekvensen av det være? Hva vil signaleffekten av det være? Det vil være at en langt på vei sier at det er helt greit at unge menn kjøper sex, selv om vi vet at en del av de prostituerte – og merk det, jeg sier ikke alle, men jeg sier en del – er ofre for menneskehandel, eller iallfall selger sex som siste utvei, fordi de ikke har noen annen måte å få inntekter på. Da kan vi iallfall diskutere frivillighetsgraden av det. Jeg ser tida går, men jeg har lyst til bare igjen å vise til det arbeidet som gjøres i Hordaland. Rudolf Christoffersen, som har ledet Exit-gruppa over lengre tid, har tidligere sagt: «Politi og påtalemyndighet i Hordaland anser sexkjøpsloven for å være et viktig verktøy for å bekjempe menneskehandel.» Fra 2003 til 2008 var det fem dommer for menneskehandel som var rettskraftige. De fem neste årene var det 33, nesten alle rettskraftige. Det viser iallfall at sexkjøpsloven er med på å få flere dømt for menneskehandel.
Først vil eg få takke interpellanten for å reise ein viktig debatt i Stortinget. Dette er eit tema som ofte vekkjer følelsar, og mange har sterke meiningar om det. Men i ein slik debatt er det greitt å halde seg til realitetar og forsking òg, og det er det eg meiner representanten Bøhler gjer på ein veldig god måte i innlegget sitt. Eg syntest det var særleg interessant å høyre om erfaringane frå Sverige, for min eigen del. Sexkjøpslova er ei svært viktig lov. Ikkje berre er ho kriminalitetsmotverkande, ho er også i stor grad haldningsskapande. Vi i Senterpartiet ser ingen grunn til å endre eller oppheve denne lova, som vi meiner fungerer bra. Vi skal ikkje gå mange år tilbake i tid for å hugse at det å bevege seg i Oslo sentrum kunne vere sterkt krenkjande. I hovudgata i byen fekk omtrent kvar kar som kom gåande, tilbod om å kjøpe seksuelle tenester, og det vart ein uhaldbar situasjon. Men dette er ikkje ei lov som er innført for å skjerme forbipasserande for ubehag. Hovudpoenget er dei enkeltskjebnane som er tvungne til å selje sin eigen kropp, og korleis vi skal få slutt på prostitusjon og menneskehandel. Menneskekroppen er inga handelsvare. Det er eit prinsipp som også er viktig å slå fast i lovs form, og eg må seie at eg både er skuffa og overraska over dei partia som sår tvil om framtida for sexkjøpslova. Rett nok har det vore reaksjonar frå enkelte miljø, men i det alt vesentlege har lova vore godt teke imot. Eit vesentleg argument er at politiet er svært tilfreds med lova. Ho har vore eit viktig verktøy for å motverke menneskehandel, utnytting av kvinner og annan kriminalitet. Så er det eit spørsmål om mykje av miljøet har gått under jorda som følgje av lova. Men eg trur at lova har gjort det mogleg for politiet også å kjempe mot denne forma for verksemd. Dette handlar om politimetodar også, og om prioritering. Det kjennest trygt å ha dokumentasjon på at det iallfall ikkje har vorte meir vald, slik det vart åtvara mot på førehand. Eg håper fleirtalet på Stortinget i fortsetjinga vil skape ro om lova. Senterpartiet er iallfall heilt klare på at sexkjøpslova skal bestå.
Jeg vil takke interpellanten for å ha reist et meget viktig tema i denne saken. Jeg vil også takke justisministeren for en meget balansert refleksjon om et tema som ikke er svart-hvitt, og der mange hensyn må avveies mot hverandre. Det er ingen tvil om at resultatene i denne rapporten peker entydig i retning av at loven har bidratt til å redusere omfanget av prostitusjon. Det kan være en metodisk usikkerhet i rapporten – som i enhver forskningsrapport – men jeg tror ikke man skal tillegge dette for stor vekt. Det er også andre rapporter som peker i samme retning. Jeg vil nevne Kripos’ trendanalyse, som kom for kort tid siden. Den forteller om prostituerte som gjennom innesperring, voldtekt og annen grov vold blir utsatt for de mest inhumane kontrollmekanismer av sine bakmenn. Flere politidistrikt peker også på at prostitusjon øker i enkelte distrikt, beviselig knyttet til organisert kriminalitet og menneskehandel. Her er flere rapporter som avslører den samme sammenhengen som rapporten vi diskuterer i dag, gjør. Stortinget bør være opptatt av at lovene som vedtas, skal ha en normgivende effekt, at lovverket skal påvirke samfunnet i ønsket retning. Så kan man diskutere om prostitusjon er et fenomen som samfunnet betrakter som et «gode», som man gjennom lovgivningen ønsker om ikke å stimulere, så i hvert fall å si noe om hva man ikke ønsker. Det er hevet over enhver tvil at prostitusjon gjør noe med mennesket og med relasjoner mellom mennesker. Det er også noe Stortinget må ta inn over seg. Det sies at dette er verdens eldste yrke. Mulig det, men verdens eldste yrke synes å være i forandring og være knyttet til en type organisert kriminalitet som vi ønsker å bekjempe med flest mulig midler, på grunn av de triste konsekvensene dette medfører for samfunnet. Prostitusjon i dag, slik som rapportene beskriver det, er nært knyttet opp til denne typen organisert kriminalitet, som vi rett og slett ikke ønsker i samfunnet. Dette er et anliggende ved saken som Stortinget absolutt må dvele ved. Jeg ser fram til, minister og president, å kunne gå nærmere inn i dette når stortingsmeldingen kommer.
Jeg vil takke for gode innlegg, særlig fra representantene Ropstad, Klinge og nå sist Elvenes. Det som Hårek Elvenes sa om at resultatene i rapporten, peker entydig på at loven har bidratt til å redusere omfanget, og at lovverk skal ha en normgivende effekt, er helt i tråd med det Høyres sentrale storbypolitikere i både Oslo, Bergen, Trondheim og Stavanger sier, de som jobber med og har erfaringer med dette, som er lokale politiske ledere, og som sammen med de andre store partiene i disse byene, i hvert fall sammen med Arbeiderpartiet og flere andre partier, utgjør et stort tverrpolitisk flertall i de byene hvor dette er mest aktuelt. Så jeg var glad for Elvenes’ innlegg. Ropstad fulgte opp og snakket om det samme temaet, om at holdningsendringer er viktige, fordi det vil bli færre ofre for menneskehandel når markedet blir mindre. Jeg vil føye til det Ropstad nevnte, at det er et av de andre punktene, i tillegg til effekten i forhold til menneskehandel, som er utvilsomt i rapporten – ifølge alle de opplysningene de bygger på – at det er færre unge menn som kjøper sex, og at holdningene har forandret seg der. Det er jo veldig lovende for framtiden. Stian Berger Røsland, byrådsleder i Oslo, sier i sin kronikk om dette: «Evalueringen tyder på at loven så langt har hatt en normgivende effekt og Vista Analyse dokumenterer at færre unge menn kjøper sex.» Denne holdningsendringen blant menn mener jeg er viktig. Hvilke signaler vil vi sende til unge menn hvis loven reverseres? Det er et spørsmål som bør oppta dem som nå vil fjerne sexkjøpsloven, og dette signalet håper jeg går tungt inn til regjeringen fra det tverrpolitiske miljøet i Oslo, som står for det standpunktet. Når det gjelder Heidi Nordby Lundes argumenter, vil jeg si at det jeg viste til om antall prostituerte på gata i Oslo på bestemte tidspunkter, bygde ene og alene på feltobservasjonene, en egen kurve i rapporten. Pro Sentrets feltobservasjoner ligger der til grunn, altså at gatemarkedet i Oslo på sammenlignbare tidspunkter er redusert med 41–58 pst. Det tror jeg enhver som beveger seg nedover Karl Johan på kveldstid nå og sammenligner med tidligere år, tydelig kan observere med egne øyne. Jeg er også glad for at Ropstad sa seg uenig med Heidi Nordby Lunde i at det er sjelden at de som er på prostitusjonsmarkedet, er tvunget inn i prostitusjon, men at det er bevisste valg. Det tror jeg til de grader er i strid med hva de som undersøker feltet, forteller, enten det er politiet, Nadheim, som er et veldig anerkjent tiltak her i Oslo, eller rapporten til Europaparlamentet. Det er egentlig ganske oppsiktsvekkende at man nå, etter alt som er kommet fram rundt menneskehandelsaker – 239 saker i Norge i 2012 – kan si at det er sjelden at menneskehandel er knyttet til prostitusjonsmarkedet.
Jeg vil takke for en god, men relativt kort debatt. Jeg synes debatten også viser at det er en rekke dilemmaer som man skal ha med seg inn i det videre arbeidet med en stortingsmelding fra regjeringens side. Men jeg synes det er viktig å minne om, basert på noen av de siste innleggene, at formålet med lovforbudet, som det også har vært nevnt fra talerstolen tidligere, er jo ikke at dette skal være en moralsk fordømmende lov. Det er ikke det som er bakgrunnen, bakgrunnen for daværende stortingsflertall var at man ønsket å se konsekvenser på andre områder. Så har jeg behov for bare å kommentere det eksempelet som representanten Nordby Lunde tok opp med hensyn til politiets arbeid og deres relasjon til de prostituerte. Jeg tror det er vanskelig å konkludere med at politiets arbeid er snudd helt på hodet, og at de nå er de prostituertes verste fiende, basert på ett eksempel. Mitt inntrykk av politiets arbeid er at de har en bred tilnærming til dette. Det er ikke salg som er forbudt. De arbeider, slik jeg har oppfattet det, veldig nært med mange av de prostituerte for å bidra til å sikre en tryggere hverdag. Så vil man helt sikkert ha en del utslag av dette forbudet som gjør at man kan få noen enkelthendelser som er uheldige. Det er ingen tvil om at særlig kanskje på innemarkedet vil det presset som enkelte vil føle i forhold til utleier osv., kunne føre til at det blir oppfattet som mer konfliktfylt på enkelte områder. Men jeg tror ikke det er riktig at en generelt skal si at politiet nå anses for å være en slags fiende av de prostituerte. Det er ikke den tilnærmingen jeg har opplevd at politiet har, og jeg vil bare advare mot at det inntrykket setter seg fra Stortingets side.
Debatten i sak nr. 4 er slutt.
Når eg deltek i drøftingar kring bioøkonomi, er det ofte fire næringar som vert trekte fram. Det er helse, marin, landbruk og skog og industri. Likevel måtte eg avgrensa meg til berre å stilla spørsmål til ein statsråd, og valet fall på fiskeriministeren. Men når regjeringa vel å koma med både fiskeriminister og landbruksminister, vert eg begeistra. Det vitnar om at regjeringa prioriterer temaet bioøkonomi, og det synest eg er bra. Det er bra fordi OECD, EU og andre sentrale aktørar forventar at bioøkonomien vil verta eit sentralt tema og eit viktig område for økonomisk vekst i åra som kjem. Her i stortingssalen har fleire teke til orde for at nasjonen treng fleire bein å stå på, og at me må gjera oss mindre avhengige av høg oljepris og store investeringar i oljesektoren for å oppretthalda velferdssamfunnet vårt. Oljesektoren har dei siste 40 åra hatt stor betydning for den økonomiske utviklinga i Noreg, og fleire spår at det vil verta mindre lønsamt å utvinna dei resterande oljereservane våre. Noreg treng såleis også nye konkurransedyktige næringar. Eg meiner difor Noreg må nytta det økonomiske handlingsrommet me har til å ta del i den tredje industrielle revolusjonen der me har konkurransefortrinn. Hav og skog er opplagde konkurransefortrinn me har. Skal me lukkast med å auka verdiskapinga og potensialet innan bioøkonomi, er nye område for bruk av eksisterande råstoff innan marin-, landbruks- og skogsektoren avgjerande viktig. Innan bioøkonomien går det føre seg ein betydeleg internasjonal forskingsinnsats og industriell strategisk posisjonering på dette området. I Tyskland har dei både ein forskingsstrategi og ein politisk strategi for å fremja bioøkonomien. I Noreg har me hengt etter på strategiutforminga, men det er svært gledeleg å registrera at regjeringa har vedteke å utforma ein slik bioøkonomistrategi. Det går føre seg ei rekkje forskingsmessige, industrielle og andre viktige prosjekt, så det å få sett ting i ein samanheng i ein strategi meiner eg er eit godt tiltak. Fredag 6. februar vedtok også regjeringa opprettinga av Norsk institutt for bioøkonomi. Dette er teke godt imot, og regjeringa fortener ros for dette. Nyleg arrangerte Høgre også eit seminar her på Stortinget om bioøkonomi. Mange interessentar stilte frå både forskingsmiljø, ulike bedrifter og organisasjonar. Felles var at alle hadde ambisjonar og tru på nye moglegheiter for betre ressursutnytting og bruk av biologiske råvarer i nye industrielle prosessar. På seminaret fekk me presentert bedrifta Borregaard, som tidlegare var ein viktig papirindustribedrift, men som etter ei vellukka omstilling har tatt steget inn i bioøkonomien, og no er ein global leiar på framstilling av biobaserte kjemikaliar og andre høgverdige bioprodukt. Alt dette er basert på ny og betre utnytting av tømmeret frå skogen. Det er fleire som meiner at fokuset må rettast mot dei industrielle moglegheitene som opnar seg ved bruk av moderne biokjemi og bioteknologi. Her ligg det store potensial for verdiskaping, og det er viktig at fokuset ikkje vert retta mot råvarene, men vel så mykje mot dei industrielle prosessane som kan baserast på desse råvarene. Naturens fotosyntese har me gratis som ein ressurs, men me må ha ambisjonar om å bruka råvarene me har, til meir industriell bruk. Det er nettopp det som kjenneteiknar bioøkonomiens moglegheiter, altså ny industriell bruk av råvarer. Det ligg også eit betydeleg potensial i bruk av havområda i ein moderne bioøkonomi. På Mongstad i Hordaland er det starta opp eit prosjekt for kunstig dyrking av algar ved bruk av CO2-avfall frå oljeraffineriet. I Øygarden rett vest for Mongstad er det eit prosjekt for dyrking av sekkedyr. Begge desse prosjekta kan bidra til nye ingrediensar til fôr til f.eks. lakse- og aureoppdrett. Marin ingrediensindustri har vakse mykje i Bergensregionen og har teke i bruk bioteknologiske metodar som f.eks. enzymteknologi. Dette opnar også for framtidsretta satsing innan den nye bioøkonomien, der me brukar biologiske ressursar frå land og sjø og restråstoff frå produksjon. Dette vert nytta i framtidsretta, berekraftig industri som f.eks. bioraffinering av marint råstoff som ikkje vert nytta direkte til mat. Døme her kan vera restråstoff frå lakseindustri som vert omgjort til mat til mikroorganismar, som vert nytta til å produsera alt frå medisinar til kjemikaliar som er byggjesteinar i biobasert plast. I min eigen heimkommune har me bedrifta Biomega, som nyttar restråstoff og avskjer frå lakseindustri til å produsera høgverdige bioprodukt og marine mineralar, ulike oljar, protein og kosttilskot. Denne bedrifta deltek saman med Borregaard i eit nasjonalt forskingsprosjekt saman med seks forskingsinstitusjonar. I alt vert det utført 42 forskarårsverk i dette prosjektet, og prosjektramma er på over 50 mill. kr. Universitetet i Bergen er med gjennom bioprospektering av organismar som lever i varme kjelder på havbotnen. Dette prosjektet vart kåra til det beste av 64 søknader til programmet BIOTEK2021 i Forskingsrådet. Målet er å utvikla enzym for å utnytta biomasse innanfor trevirke og restråstoff frå fiskeri og havbruk. Arbeidet med nye fôrkjelder til både fisk og husdyr fekk eit godt løft på slutten av året i fjor, då Forskingsrådet støtta etableringa av Foods of Norway, eit senter for forskingsdriven innovasjon. Det spennande her er at ein også ser på trevirke som potensiell høgverdig proteinkjelde til fôr. Skal me ha auka matproduksjon i Noreg av både fisk og kjøt på ein berekraftig måte, utan at me nyttar for mykje råstoff til menneskemat til dyrefôr, må me få andre kjelder til fôr. I Noreg vert det produsert 1,8 millionar tonn husdyrfôr og 1,6 millionar tonn fiskefôr årleg. Som kjent er det ambisjonar om å femdobla verdien frå havbruksnæringa. Då trengst det kanskje meir fôr frå nye råvarekjelder og fôr som vert basert på berekraftige fôrkjelder. Det er fleire som meiner at Noreg hevdar seg i det blå segmentet av bioøkonomien. Norske bioteknologiske industribedrifter innanfor marin ingrediensindustri er verdsleiande. Likevel har me til gode å sjå den store oppblomstringa av nye industribedrifter innan denne delen av industrien og bioøkonomien. Ei av utfordringane med å skapa ny vekst innan bioøkonomien er utfordringane me har med å kommersialisera nye idear og forskingsresultat. Dei få oppstartsselskapa me har, slit med å skaffa nok risikovillig kapital. For å løysa desse utfordringane er det viktig at det vert skapt eit miljø der det er god og attraktiv tilgang på innsatsfaktorane som skal til. Satsinga til regjeringa og samarbeidspartia på nye såkornfond er eit godt verkemiddel. Viktig er også det arbeidet som skjer i Innovasjon Noreg. Sjølv om forsking ved universiteta er viktig, trur eg at den viktigaste innovasjonen skjer i bedriftene. Det marine ingrediensmiljøet langs kysten har vakse seg sterkt gjennom eit godt klyngesamarbeid mellom universiteta, forsking, leverandørar og kundar. Samspelet mellom forsking og næringsmiljø er såleis viktig for å skapa næringsvekst i bionæringane. Denne delen av industrien er ung, og fleire aktørar manglar både kultur og kompetanse på marknadsinnovasjon og merkevarebygging. Difor er dei næringsklyngene me har, svært viktige å byggja vidare på. Moglegheitene som ligg i å nyttiggjera seg bioressursane, er store. Klarar me å utvikla og utnytta denne moglegheita, kan Noreg bidra til å løysa globale utfordringar knytte til produksjon, konsum, prosessering, lagring og resirkulering av biologiske ressursar. Dette kan skapa ny økonomisk vekst og utvikling. Det skjer såleis svært mykje innan bioøkonomien, og det har eit stort potensial. Som nemnt har både USA og EU eigne strategiar på dette, og eg forstår det slik òg at regjeringa har vedteke at dei òg skal utarbeida ein strategi. Eg tillèt meg å spørja begge statsrådane: Kva er statusen for arbeidet med bioøkonomien i Noreg, og kva vil regjeringa gjera for å leggja til rette for at Noreg også skal verta ein sentral industrinasjon, med dei moglegheitene som bioøkonomien gjev?
Interpellanten tar opp en viktig problemstilling i forhold til omstillingen av norsk næringsliv. Regjeringen er opptatt av å legge til rette for et mest mulig omstillingsdyktig og konkurransedyktig næringsliv i en situasjon der næringslivet møter store globale samfunnsendringer knyttet til klima- og miljøutfordringer, tilgang på ressurser, demografiske endringer, reduksjon i oljepris, for å nevne noe. Tiltak som legger til rette for nye og innovative næringer, vil være avgjørende for å styrke grønn konkurransekraft og gjøre norsk økonomi mindre sårbar for svingninger i pris og etterspørsel i petroleumssektoren. Et aktuelt tiltak er å tilrettelegge for utvikling av en bioøkonomi, der fremtidig verdiskaping baserer seg på bærekraftig utnyttelse av fornybart biologisk materiale, som vil bidra til å løse utfordringer knyttet til miljø, klima, helse og matsikkerhet. Det er mulig å øke bruken av tradisjonelle bioprodukter til erstatning for mer ressurskrevende eller oljebaserte produkter. Samtidig gir nyere forskning muligheter for mer bærekraftig, effektiv og lønnsom produksjon og bruk av bioråvarer. En rekke land, bl.a. USA, Finland, Tyskland samt EU, har utarbeidet egne bioøkonomistrategier og ser for seg betydelig sysselsettingsvekst og verdiskaping innenfor denne typen produksjon i årene fremover. OECD ser sågar for seg at bioøkonomien vil være et bærende element for Europas økonomi innen 40 år. Norge har naturressurser og en kompetansebase som er godt egnet til å utnytte dette potensialet, og gjennom en målrettet og koordinert innsats kan Norge være en viktig bidragsyter i utviklingen av den nye bioøkonomien. Selv om bioøkonomi er et relativt nytt begrep i Norge, så har det innenfor våre forskningsinstitusjoner vært arbeidet med dette temaet i lang tid. Temaet har vært særlig relevant for de marine forskningsinstitusjonene. La meg f.eks. nevne SINTEF Fiskeri og havbruk innenfor tang og tare, NIFES med nye kilder til fôr, IRIS, som har jobbet med å utvikle fôr og stoff fra naturgass, Universitetet i Nordland jobber med mikroalger som kan lagre CO2, og Nofima i Tromsø driver nasjonalt senter for marin bioraffinering og utvikler bl.a. industriprosesser for raudåte. Innenfor institusjoner knyttet til skog og landbruk er det også mange initiativ. Innenfor bioøkonomien har man i lang tid vært opptatt av å få mer verdiskaping ut av eksisterende råstoff, utvikle nye råstoffkilder og -produkter, redusere svinn i fangst, høsting og produksjonsleddet samt bærekraft i vid forstand. En interessant utvikling i senere tid er at forskere innenfor henholdsvis «blå» og «grønn» sektor i økende grad finner fram til problemstillinger som er felles for de to sektorene. Jeg er i den sammenheng glad for å få anledning til å fremheve satsingen på Norges miljø- og biovitenskapelige universitet på Ås. Regjeringen har store forventninger til effekten av dette i årene fremover. Det nye universitetet vil kunne bli et viktig redskap til utvikling av norsk bioøkonomi når det står ferdig i 2018. I tillegg til etablering av det nye universitetet vil det også bli etablert et moderne laboratoriebygg for Veterinærinstituttet som er i tråd med de nyeste EU-standardene på området. Med en investeringsramme på mer enn 6 mrd. kr representerer dette en tung nasjonal satsing nettopp på bioøkonomien. Denne satsingen ligger i et skjæringspunkt mellom havbruk, husdyrfag, fiske- og dyrehelse og næringsmiddelkompetanse som er relativt unikt for Norge. På litt sikt vil denne unike fagkombinasjonen kunne utvikle seg til et internasjonalt senter for blå-grønn bioøkonomi. Som representanten Ove Trellevik viste til, har universitetet allerede fått et senter for forskningsdrevet innovasjon, kalt Foods of Norway, innenfor nettopp dette feltet. Vi ser også en rivende utvikling av en ny type biokjemisk industri som baserer seg på videreforedling av biologiske råvarer og biprodukter fra land og hav. Innenfor industriell bioteknologi anvendes biologisk baserte innsatsvarer sammen med biologiske og prosesstekniske prinsipper i produksjon av bl.a. kjemikalier, enzymer, materialer og bioenergi. Slik kan vi få fram nye produksjonsmåter og nye produkter i svært forskjellige sektorer – som mat og fôr, finkjemikalier, kosmetikk, tekstiler, papir og treforedling, polymerer, plastprodukter og energi. En overgang til bioteknologiske prosesser kan være et miljøvennlig alternativ som gir færre biprodukter og mindre forbruk av energi og vann. Borregaard er trolig den største industriaktøren i det norske markedet og representerer et mangfold av forskning og produkter. Selskapet er et av verdens mest avanserte bioraffinerier og verdensledende i å utvikle og benytte tømmer som utgangspunkt for råstoff, som igjen er utgangspunkt for produkter til farmasi, næringsmidler, fiskefôr, biodrivstoff og andre kjemisk-tekniske anvendelser, samt i betong og bygningsrelaterte produkter. Selskapet er dessuten verdens største produsent av 2. generasjon bioetanol. Vi har også nasjonale ordninger som støtter opp under bioøkonomien i virkemiddelapparatet. Innovasjon Norge har allerede en bioøkonomisatsing konsentrert rundt det såkalte bioraffineringsprogrammet, og i Forskningsrådet har man bl.a. programmer som BIOTEK2021, Havbruksprogrammet, BIONÆR, ENERGIX og Havet og kysten, som vil kunne støtte opp under en utvikling av norsk bioøkonomi. Norge deltar også i internasjonalt forskningssamarbeid på feltet, bl.a. i EUs rammeprogram for forskning og innovasjon, Horizon 2020, og gjennom Nordisk Ministerråd, der bioøkonomi også er et viktig tema. Det er allerede gjort et betydelig stykke arbeid med å styrke kunnskapsgrunnlaget for den fremtidige bioøkonomien. Det er bl.a. gjort en vurdering av de teknisk-økonomiske mulighetene for næringsutvikling basert på strategisk viktige norske råvarer, som tang og tare, tremasse og naturgass. Jeg har også nylig mottatt en utredning av barrierer for utvikling av bioøkonomien, som vil være et godt grunnlag for regjeringens videre arbeid. Det vil også bli initiert en utredning av muligheter for verdiskaping innenfor jordbruksbasert bioøkonomi. For øvrig arbeides det med å se på hvordan den norske bioøkonomien kan integreres og utvikles i samarbeid med våre naboland. I forbindelse med behandlingen av Prop. 1 S for 2014–2015 så flertallet i næringskomiteen et behov for en bioøkonomistrategi. En slik strategi bør etter komiteens mening utarbeides i 2015, og «i et samarbeid mellom næringslivet, organisasjoner og regjeringen». Flertallet ba også om at «tiltakene i bioøkonomistrategien må sikres finansiering i budsjettet for 2016». Regjeringen har konstatert at det er bred politisk enighet om å utvikle en bioøkonomistrategi, og vil følge opp næringskomiteens merknad. Regjeringen tar derfor sikte på å utarbeide en bioøkonomistrategi i løpet av 2015, og vil i den sammenheng legge opp til en nær dialog og et konstruktivt samarbeid med næringslivet, organisasjoner, forskningsinstitusjoner og andre berørte aktører.
Regjeringen legger stor vekt på tiltak som kan styrke fastlandsøkonomien, stimulere til verdiskaping og sikre framtidige norske arbeidsplasser. Bionæringene, med primærproduksjon og tilhørende industri, er en helt sentral del av dette. En bioøkonomistrategi vil være et viktig tiltak for å styrke bionæringenes rolle i norsk økonomi. På samme måte som kunnskap har vært avgjørende for produktivitetsvekst og videreutvikling av primærnæringene, er kunnskap bærebjelken i bioøkonomien. Kunnskap om biologiske sammenhenger og teknologiutvikling vil legge et viktig grunnlag for bedrifter som baserer sin virksomhet på utnyttelse og videreforedling av fornybar biomasse fra hav, skog og landbruk. Om Norge skal lykkes innenfor bioøkonomien, kreves det imidlertid et tett samarbeid mellom forskningsmiljøer, næringsliv og bransjeorganisasjoner – og et næringsliv som griper sjansen. Regjeringens satsing på kommersialisering og styrking av de virkemidler og arenaer som omvandler kunnskap til gode innovasjoner, er et viktig grep for videreutvikling og forståelse av bioøkonomien. Regjeringens satsing på denne typen virkemidler gir resultater, også innen de biobaserte næringene. Vi ser bl.a. en rekordsøking til SkatteFUNN, en ordning som lar bedrifter trekke kostnader til forskning og utvikling fra på skatten – ca. 20 pst. økning sammenliknet med 2013. I 2014 hadde SkatteFUNN over 4 800 aktive prosjekter. Budsjetterte prosjektkostnader var på totalt 16,2 mrd. kr, med et budsjettert skattefradrag på 2,7 mrd. kr. Bionæringene viser en økende interesse for å utnytte denne muligheten. I 2014 var det nærmere 900 aktive prosjekter innen områdene hav, jordbruk og skog. Blant prosjekter som får eller har fått midler fra SkatteFUNN, finnes det flere prosjekter som bidrar til utvikling av bioøkonomien i Norge. Den lille Toten-bedriften Selmer Utvikling AS har benyttet seg av SkatteFUNN til å videreutvikle sin virksomhet. Gjennom videreforedling av annensorteringsvarer og restråstoff fra grøntsektoren nyttiggjør bedriften råstoff som ofte blir kastet. De gjør avfall om til salgbare produkter. Dette betyr høyere utnyttelse av råvaren, mindre produksjonsavfall og bedre lønnsomhet for bedriften. Samtidig blir miljøpåvirkningene redusert som følge av at behov for kostbar destruksjon og/eller deponering bortfaller. Kretsløpstankegangen og bedre ressursutnyttelse, bl.a. det å redusere matsvinn, er en viktig del av bioøkonomien. Selskapet Kebony AS er et annet godt eksempel på at virkemidler som fremmer innovasjon, gir resultater. Med støtte fra SkatteFUNN-ordningen og Forskningsrådets BIA-program har selskapet utviklet en patentert metode som gjør det mulig å benytte planteavfall fra jordbruket i impregneringsvæske for trevirke. Metoden gjør at nordisk tre er like robust som tropiske tresorter, uten bruk av miljø- og helseskadelige midler. Kebonys trevirke blir benyttet i alt fra fasader, båtdekk og terrasser til storstilte prosjekter som Kragerø Spa & Resort og Farris Bad og rene designprosjekter som paviljonggruppen KREOD i London. Selskapet har mottatt en rekke priser for sin virksomhet og har i dag 60 ansatte og en årlig omsetning på i overkant av 100 mill. kr. Fiskeriministeren nevnte betydningen av satsingen på Campus Ås for bioøkonomien i Norge. Det miljøet som bygges opp på Ås, med Norges miljø- og biovitenskapelige universitet, Norsk institutt for bioøkonomi, Nofima og Veterinærinstituttet, vil være attraktivt for både studier, forskning og arbeid med innovasjon. Et slikt ledende miljø vil gi et løft for bionæringens omdømme, økt rekruttering av dyktige fagfolk og mer innovasjon i næringene. Miljøet på Ås vil på denne måten være en sentral driver for norsk bioøkonomi. Fiskeriministeren nevnte også det nye senteret for forskningsdrevet innovasjon på Ås. De problemstillingene som skal løses ved dette senteret, vil være viktige for både blå og grønn sektor. Under navnet Foods of Norway skal dyktige forskere i tett samarbeid med sine bedriftspartnere utvikle nye fôrprodukter basert på biomasse fra skog, landbruk og hav – biomasse som i seg selv er uegnet til mat. Både globalt og nasjonalt er det et stort behov for protein av god kvalitet til bruk i husdyr- og fiskefôr. I Norge dekkes behovet for proteinråvarer i stor grad av soyaprotein, hovedsakelig gjennom import av soyabønner fra Brasil. Foods of Norway vil gi et viktig bidrag til at Norge i større grad kan basere sin matproduksjon på nasjonale ressurser. Samtidig vil dette senteret kunne legge grunnlaget for en ny type industri og nye lønnsomme næringer innenfor bioøkonomien. Bioøkonomien er et godt utgangspunkt for en videreutvikling av skog- og trenæringen. I dag går en langt større andel av norsk tømmer til eksport enn for bare et par år siden. Eksport kan være viktig og riktig for å sikre avsetning av alle sortiment, men vi er ikke tjent med at skognæringen ender opp som en ren råvareeksportør. Vi har en ressursbasis som gjør at vi har gode muligheter til å utvikle skog- og trenæringen. Vi har dessuten kunnskap og kompetanse til å utnytte de ressursene vi har. Borregaard, som både fiskeriministeren og interpellanten var inne på, er et godt eksempel på hva innovative bedrifter kan få til. Så mye som 18 pst. av selskapets omsetning kommer fra produkter som ikke fantes for fem år siden. SKOG22-rapporten er et godt og gjennomarbeidet innspill fra skog- og trenæringen og vil være en viktig premissleverandør både for regjeringens arbeid med bioøkonomistrategi og for utarbeidelsen av en melding om landbruket og en melding om skognæringen. Det er naturlig at disse arbeidene ses i sammenheng.
Eg må takka statsrådane for deira gode og utfyllande svar. Begge statsrådane sine innlegg vitnar om at den sitjande regjeringa tek utfordringa og moglegheitene bioøkonomien gjev oss, på alvor. Eg er spesielt oppteken av den blå bioøkonomien og HAV21-rapporten, som var grunnlaget for sjømatmeldinga Verdens fremste sjømatnasjon frå den førre regjeringa. Ho viser kva kunnskap det vert behov for for å utvikla den globale posisjonen innan marin næring og sjømat. Noreg er verdas nest største produsent av sjømat, berre Kina er større, og me har mange gode klynger i Noreg. I Tromsø skjer det svært mykje, det høyrde me statsråd Elisabeth Aspaker seia, , og i Ålesundsregionen er det ein betydeleg marin ingrediensindustri. Landbruksministeren framheva miljøet på Ås, som er veldig viktig for bioøkonomien. Det største oppdrettsselskapet har hovudkontor i Bergensregionen, og dei står for 60 pst. av verdas lakseproduksjon. Bergen er også sentrum for marin forsking og fiskeriforvaltinga i Noreg. Universitetet i Bergen er kjent internasjonalt for si marine forsking, og Bergen er vertsby for Havforskingsinstituttet, NIFES, NHH, Uni Research, Nansensenteret og ikkje minst Helse Bergen. Alle desse er viktige aktørar innan bioøkonomi, og forskingsmiljøa står for over halvparten av den norske marine FoU-innsatsen. Dei viktigaste forskingsaktørane er samla i Bergen marine forskingsklynge. Det gjer at Bergen utmerkar seg som den trettande viktigaste marine forskingsbyen globalt, målt i produserte vitskapelege artiklar. Saman med næringsliv og innovasjonsaktørar som Bergen Teknologioverføring, Sarsia Seed, Sarsia Innovation og Sarsia Development er dette ei kjede frå forsking til bedriftsetablering. Slikt klyngesamarbeid er sjølve fundamentet for å få bioøkonomien til å veksa. Når kompetanse, kapital, forsking og produktutvikling er i tett samspel, gjev dette konkurransefortrinn. Prosjektet Et kunnskapsbasert Norge, som vart leia av professor Torger Reve, slår fast at nærleik til konkurransedyktig universitet, miljø med mange internasjonale kunnskapsmedarbeidarar og infrastruktur er viktig og avgjerande for framtidig verdiskaping. Ei av utfordringane i Bergen, slik eg oppfattar det, er behovet for samlokalisering av delar av forskings- og forvaltingsmiljøet innan marin sektor. Dette har forskingsmiljøet sjølv teke til orde for i fleire samanhengar. Ei større samlokalisering av Havforskingsinstituttet, Nofima og NIFES på Marineholmen hadde styrkt miljøet i Bergen. Fleire bedrifter erfarer flaskehalsen for meir industrialisering og kommersialisering, og me manglar eit «state of the art» pilotanlegg – testanlegg – for å prosessera i den marine bioøkonomien[[presidenten klubber]]
Da er tiden dessverre ute.
HAV21-rapporten slår fast at dette er viktig å ta med seg.
Interpellanten har 3 minutter senere i debatten.
En viktig milepæl i mobiliseringsarbeidet for bioøkonomi i Norge var den konferansen som Innovasjon Norge og Forskningsrådet arrangerte i september i fjor. På den konferansen, som var svært godt besøkt, var nettopp fokuset samspillet mellom blå og grønn sektor, og målsettingen med konferansen var å øke bevisstheten hos næringslivet, kunnskapsmiljøene og allmennheten om begrepet «bioøkonomi» og om de nye mulighetene knyttet til bioøkonomien. Som jeg var inne på i mitt første innlegg, har vi særlig gode forutsetninger i Norge med de naturressursene vi har, til å kunne utnytte dem også innenfor en bioøkonomisatsing. Representanten Trellevik viste til Bergen og Ålesund, men jeg tror vi kan henge på – vi har allerede nevnt Ås – Tromsø, Universitetet i Nordland og mange flere. Vi er faktisk så heldige i Norge at vi har mange kompetansemiljøer som ligger langt fremme, og som kan bidra til at vi virkelig kan få fart på en slik satsing i Norge. For det sektorområdet som jeg har ansvar for, er jeg mer enn oppmerksom på at vi har sett noen muligheter i dag, men det er mange uoppdagede muligheter i den blå åkeren. Det borger for at når vi skal skaffe oss flere solide bein å stå på i fremtiden, er det faktisk slik at marin sektor i Norge kan bli mye større, og den kan også komme til å utvikle seg til å bli mye mer mangfoldig i et fremtidig perspektiv. Jeg har lyst til å si at Forskningsrådet allerede bruker om lag 1 mrd. kr årlig på bioøkonomirelatert forskning, og det arbeides videre med å se på hvordan man skal kombinere virkemidler for å få kraft i satsingen på bioøkonomien. Det er viktig når de gode ideene kommer, å sørge for at vi får prosjekter over fra et forskningsstadium til kommersialisering og til å skape arbeidsplasser i Norge. Innovasjon Norge lanserte sin bioøkonomisatsing i 2013 og har bygd satsingen opp rundt spesialiserte ordninger som Bioraffineringsprogrammet og Miljøteknologiordningen, og det er bevilget 40 mill. kr til 25 prosjekter under Bioøkonomiprogrammet og 133 mill. kr til 29 marine prosjekter under miljøteknologiprogrammet. Det gjøres en hel del allerede, så vi har et fantastisk utgangspunkt i Norge for å kunne videreutvikle og bygge en stor bioøkonomi basert på de naturressursene vi har tilgjengelig.
Jeg må få takke interpellanten for å ha tatt opp et viktig tema og også bemerke at det var en glitrende søknad til sommerjobb som Bergens-guide som ble levert i siste innlegg. Det kan komme godt med. Jeg har også lyst til å si noe om fargekartet i salen. Det er jo ikke sånn at hele spekteret er her, men vi får i hvert fall tolke det sånn at de viktige stemmene er til stede på talerlisten når vi diskuterer temaet bioøkonomi. Droppet i oljepris og usikkerheten i energibransjen har ført til en økt debatt om hva slags næringer vi kan lene oss på i Norge. Hva skal vi leve av etter oljen? er etter min mening et noe upresist spørsmål, all den tid oljealderen ikke på langt nær er over. Men lavkonjunktur åpner for en annen debatt, en mangfoldig debatt, som kanskje løfter evighets- og fornybarperspektivet på en annen måte og gjør det litt mer forståelig. Høyre arbeider mye med det som kan bli morgendagens gullnæringer for Norge, og bioøkonomi er ett av disse feltene. Bioøkonomi er ikke noe nytt. Allerede under andre verdenskrig hadde forskerne sterkt fokus på ressursen de kalte universalressursen. Fotosyntesen er basis for alt liv og vil være fundamentet i et samfunn som har bærekraft som en av sine viktigste og etablerte verdier. Her vil både skog og hav spille en betydelig rolle. Statsminister Erna Solberg sa tidlig at oppdrett kan bli Norges IKEA, for å synliggjøre hvilket potensial havbruk har. En tilleggsobservasjon vil være at IKEA har mange produkter i tre, og IKEA-metaforen kan også vise vei i hvordan man kobler forvaltningen av en helt sentral landressurs som skog, med vekst i havbruksnæringen. Nå antyder nemlig forskningen at vi kan ha den første «granlaksen» på bordet innen få år – laks som mer eller mindre er alet opp på fôr laget av tre. Én ting er at bare tanken på at fisk skal spise tre, er fantastisk. En annen ting er at vi her ser en fantastisk kobling mellom klima, bærekraft og forvaltning av en landressurs og en hav- og distriktsressurs i en særdeles viktig vekstnæring. På Høyres stortingsseminar Bioøkonomi – den nye oljen? i midten av mars deltok mange interessante forskningsmiljøer, bedrifter og organisasjoner. Felles for dem alle var at de utviste optimisme og framtidstro og var ambisiøse på vegne av denne næringen. Det har vi i Høyre merket oss, og vi vil også være med og legge til rette for denne typen framdrift og optimisme. Tidligere nevnte Borregaards vellykkede dreining av forretningsfokus fra tradisjonell papirindustribedrift til en global aktør basert på framstilling av biobaserte kjemikalier er et viktig og godt eksempel til etterfølgelse. Mulighetene som ligger i å nyttiggjøre seg bioressursene, er store. Klarer vi det, kan vi i Norge bidra til å løse globale utfordringer knyttet til produksjon, konsum, prosessering, lagring og resirkulering av biologiske ressurser. Fotosyntesen er bærebjelken for alt liv. Dens kraft har vært tatt for gitt og kan hende ignorert. Det er det forskerne forteller oss. Regjeringen har ambisjoner for bærekraft og bioøkonomi. Det skal utvikles en strategi, men det viktigste er grep som allerede er gjort, gjennom sammenslåing av forskningsinstitusjoner – et kraftløft som gjøres, der man har fokus på forskning på feltet. Står vi nå på terskelen til en ny epoke? Vel, det er vanskelig å si, men lavkonjunktur i en så kompetanse- og kapitalkrevende bransje som olje- og energinæringen åpner i alle fall store muligheter for andre bransjer. Min spådom er at vi nå vil se en kompetanseforskyvning fra energi over til sjømat, over til bioøkonomi og over til mineralnæringene. Derfor arrangerer Høyre et åpent seminar her på Stortinget den 14. april. Temaet er dyrking av tare og mulighetene dette åpner for når vi snakker om ny verdiskaping for framtida. Hva er de politiske flaskehalsene som må passeres, slik at Norge kan utvikle en ny økonomi basert på dyrking av tare? Vi har i samarbeid med Sintef hentet inn ekspertise på dyrking, høsting og videreforedling av tare. Biokraft, biopolymer og biotech er stikkord for seminaret. Hvordan skape en ny politikk som legger til rette for en ny næring, som legger til rette for en ny økonomi og ny verdiskaping med fotosyntesen i havet som basis? Det er spørsmålet vi stiller oss. Ny næring, ny økonomi i fornybarhetens og evighetens perspektiv kan faktisk være resultatet når vi en eller annen gang får svaret.
Norge har store naturressurser knyttet til bl.a. landbruk, skog, fiskeri og havbruk. Fremskrittspartiet mener at vi fremover i større grad må legge til rette for økt utnyttelse av disse ressursene, med sikte på å utvikle lønnsomme næringer og biobaserte petroleumserstatninger. Biomasse kan gi mat og energi og erstatte, eller være et supplement til, mange av de produktene vi i dag lager av olje. En viktig utfordring fremover blir å styrke utviklingen i andre deler av økonomien. Vi erkjenner at vi står overfor en omstilling. Men det betyr ikke at oljenæringen ikke vil være viktig i lang tid fremover. Fremskrittspartiet vil ikke på noen måte snakke ned oljenæringen, tvert imot. Den vil fortsatt være en svært viktig næring for Norge i mange år. Her skal vi være tydelige og forutsigbare, også når det gjelder norsk petroleumspolitikk. Med stadig sterkere internasjonal konkurranse om rammebetingelser samt mer mobil kapital er det viktig å føre en næringspolitikk som gjør det lønnsomt og attraktivt for bedrifter å drive sin virksomhet i og fra Norge. Det er viktig å fokusere på investering i forskning og utvikling. Regjeringen vil styrke tiltak som stimulerer til økt innovasjonsrettet forskning og utviklingsinnsats i og for næringslivet. Vi er med på å prioritere landsdekkende virkemidler og videreutvikle virkemidler med høyest innovasjonseffekt. Fremskrittspartiet ønsker også et mer vekstfremmende og enklere skattesystem. Skatte- og avgiftslettelser gjør det mer lønnsomt å jobbe, spare og investere. En slik skattepolitikk vil ha gode virkninger på verdiskaping og inntekt over tid. En enklere samhandling mellom næringsliv og det offentlige vil frigi verdifull tid både i bedrifter og i forvaltningen. Fremskrittspartiets og regjeringens fokus på å redusere formuesskatten er svært viktig for å sikre innovasjonskraft og utvikling av fremtidig verdiskaping. Skogbruk er bioøkonomi. Den norske skogen og trenæringen kan bidra vesentlig til økt verdiskaping og sysselsetting i Norge og samtidig bidra til å løse den globale klimautfordringen. Det er en strategisk viktig næring for Norge, som kan videreutvikles gjennom langsiktig samspill mellom næringens aktører, forskningsinstitusjoner, myndigheter og andre næringer. Norsk skog kan ikke stå og råtne på rot, derfor er satsingen på utbygging av skogsveinettet viktig. Vi må få tilgang på ressursene våre. Økt investering i jernbane og kai og å fjerne flaskehalsene på offentlige veier er også viktig. Den 1. juli opprettes Norsk institutt for bioøkonomi. Norsk landbruks- og matsektor behøver effektive kompetanse- og forskningsmiljøer for å utvikle konkurransedyktige produkter og tjenester og å ivareta andre samfunnsbehov.
Representanten Bakke-Jensen etterlyste alle fargesjatteringene. Jeg følte derfor det var på sin plass at også Senterpartiet tok ordet. Menneskeskapte klimaendringer truer livsgrunnlaget for kommende generasjoner. Overgangen fra fossile til grønne energikilder er et grønt skifte som er helt nødvendig for å begrense omfanget av klimaendringer. Kampen for et bedre miljø krever at alle gjør en innsats. Gode holdninger, bevissthet rundt miljøproblemer og tilstrekkelig kunnskap er viktige forutsetninger for en miljødugnad. Bruken og forvaltningen av energiressursene, som kanskje er en av de viktigste mulighetene vi har for å foreta det grønne skiftet, krever helhetlig og langsiktig satsing. Vi har et ansvar for å dekke samfunnets energibehov, og dette må etter Senterpartiets syn skje på en bærekraftig måte. Senterpartiet vil derfor stimulere til vekst i næringer med langsiktig, positiv effekt på både økologi og økonomi. Det gir også muligheter for nye arbeidsplasser og teknologisk innovasjon. Det er derfor en glede å høre svarene fra regjeringen. Fornybare energikilder som sol, vind og bølger må utnyttes bedre. Senterpartiet støtter mer forskning på umodne teknologier nettopp for å få til de innovative energiløsningene som framtiden krever. Produksjon av ny fornybar energi, omstilling av teknologimiljøene og den nye bioøkonomien kan ta Norge til tetsjiktet i det grønne skiftet som verden nå står overfor. Bioøkonomi handler jo bl.a. om å bruke grønt karbon i stedet for fossilt karbon både i materialer, i kjemikalier og til energi og drivstoff. Norge har store muligheter for å øke verdiskapingen knyttet til bioøkonomi, for Norge har nemlig store ressurser innenfor bl.a. havbruk, som fiskeriministeren var inne på. Utvalget SKOG22 har anslått at det er mulig å firedoble verdiskapingen, bl.a. fra skogbruket. I tillegg er det mange andre områder der en satsing på overgang fra svart til grønt karbon kan gi større investeringer i Norge, samtidig som det tar oss mot et mer bærekraftig samfunn. Et grønt skifte vil også bidra positivt og aktivt til å nå internasjonale målsettinger om kutt i karbonutslipp. Klimaforliket for 2012 åpnet jo for en målsetting om karbonnøytralitet i 2030 så lenge andre industriland påtar seg store forpliktelser. Denne målsettingen ligger fast. En ny internasjonal klimaavtale må bl.a. stimulere til økt bruk av trevirke til energi og materialer. Samtidig må den også stimulere til konkrete tiltak for å øke opptaket av CO2 i skog gjennom aktiv skogsdrift. Industrien i Norge har en rekke prosessutslipp med stort reduksjonspotensial der det er stort behov for teknologiutvikling. Det er derfor en glede å høre representantene i denne sal snakke positivt om satsing på teknologi. Ved å gå fra fossile til fornybare innsatsfaktorer kan flere av prosessutslippene gjøres nøytrale. Det er derfor viktig at vi stimulerer til en slik overgang. I dagens samfunn er privatbilisme en stor utslippsfaktor. Senterpartiet ser derfor positivt på at vi fortsatt skal bidra til at elbilene beholder sine fordeler. Det norske næringslivet skal i størst mulig grad drives på en energieffektiv måte og baseres på bærekraftig bruk av ressursene. Det er en grunnleggende forutsetning for å stimulere til bl.a. økt energiproduksjon og økt energisparing. Det er derfor også nødvendig at Stortinget ser på muligheter for grønne støtteordninger. Fallet i oljepris har gjort fossile løsninger billigere. For å få til et grønt skifte må derfor prisen på svart karbon opp og prisen på grønt karbon ned. Norge må derfor bruke sin markedsmakt gjennom Statens pensjonsfond utland til å investere i klimavennlige løsninger og slik bidra til det grønne skiftet også i internasjonale markeder. Vi skal komme tilbake med flere ulike tiltak framover som faktisk skal hjelpe til med å nå det nødvendige bærekraftige samfunnet i framtiden – og en aktiv sterk økonomi basert på grønt karbon.
Dette er en god debatt. Jeg vil si takk til representanten Trellevik for å ha tatt den opp, og jeg vil umiddelbart også slutte meg til jubelkoret over at regjeringen har varslet en bioøkonomistrategi. Dette er viktig. Det er faktisk den viktigste næringspolitiske debatten vi skal ha her i landet framover. For hva er det vi skal leve av når vi skal gjennomføre det grønne skiftet, som statsministeren vår stadig oftere snakker om? Jo, vi skal grovt sett leve av tre ting: Vi skal leve av hjernekraft, vi skal leve av fornybar energi, og vi må leve av natur eller bioressurser. Det er ikke noe annet å leve av i en framtidig bærekraftig verden, som vi alle vet at vi skal inn i og må inn i. Da er to ting viktig. Det ene er å starte nå, og vi får altså en start. Utfordringen blir: Er perspektivet stort nok? Det vi skal gjøre, er å erstatte veldig store deler av det næringslivet vi har i dag. Vi skal ikke flikke litt på skogindustrien. Vi skal lage et nytt næringsliv, en ny sektor, nye arbeidsplasser, ny verdiskaping, som skal erstatte oljenæringen – og det perspektivet. Det er snakk om hundretusenvis av arbeidsplasser, det er snakk om hundrevis av milliarder i investeringer. Jo fortere vi får det perspektivet inn, desto større sjanse er det for at vi kan få dette til å skje. Så er det slik, som mange har påpekt, at Norge har helt unike forutsetninger for å gjøre dette grønne skiftet, for å utvikle denne bionæringen. Ikke bare har vi mange penger på sparebøssa, men vi har et velordnet samfunn med høy kompetanse. Vi er gode på prosesser, og vi krangler relativt lite. Og så har vi noen gigantiske grunnforutsetninger. Vi har en relativt omfattende og intakt natur på fastlandet i Norge, men framfor alt har vi Europas suverent største havområder, med svære og heldigvis godt forvaltede og foreløpig – vi får se hvordan det går med den globale oppvarmingen og havforsuring – intakte og svært artsrike økosystemer. Bioressursene, biomulighetene i slike økosystemer, er fabelaktig store, og det er et ressursgrunnlag som alle andre land må misunne oss enormt. Det er disse ressursene vi må se som livsgrunnlaget vårt, allerede nå, og vi må, som flere allerede har påpekt, i veldig stor grad begynne å se dem sammen. Det er ikke noen forskjell på bioøkonomi på land og bioøkonomi til havs. Så det å binde disse miljøene sammen, binde innsatsen og virkemidlene sammen allerede nå, er veldig viktig. Så er det selvfølgelig et poeng at det står en naturverner på talerstolen og sier: Bruk naturen, bruk ressursene. Det mener Miljøpartiet De Grønne fullt og helt og i veldig stor grad, men vi mener også at det er helt avgjørende at man allerede nå, og i hvert fall i en biostrategi, slår fast rammene og forutsetningene for dette, og det er: Dette må skje innenfor økosystemenes tålegrenser. Dette er ikke en høstingsstrategi som kan gå utover det naturen tåler. Det må være helt klart, helt fra starten, at her er det snakk om å høste fornybare ressurser som reproduserer seg, uten at det går utover økosystemenes tålegrenser. Vi trenger innsatsmidler som likner på ambisjonsnivået innenfor oljevirksomheten, for det er den vi skal erstatte. Jeg henviser der til Miljøpartiet De Grønnes statsbudsjett, hvor de som er interessert, kan se at vi er opptatt av å flytte flere statlige innsatsmidler over til investeringskapital, risikokapital og forskningssatsing innenfor den grønne økonomien enn noe annet parti foreløpig gjør. Ta en titt på de perspektivene, og se framfor alt på forskning og kartlegging. Det er veldig spennende det som skjer på Universitetet for miljø- og biovitenskap, men vi trenger to ting: Vi trenger en kartlegging av den norske naturen, til lands og til vanns, i en mye større faglig detaljeringsgrad om et mye høyere faglig ambisjonsnivå nå, og vi må utdanne de folka som kan gjøre det, for de har vi latt være å utdanne de siste 20 åra. Og vi trenger et bioprospekteringsprogram i Norge. Vi trenger et program av samme typen som INBio i Costa Rica, som bokstavelig talt går gjennom all natur i Norge, kartlegger den og legger den til rette for næringsutvikling.
Eg fekk litt kort tid på talarstolen i stad, men poenget mitt var då at HAV21-rapporten som eg viste til, tek til orde for å etablera eit nasjonalt pilotanlegg av betydeleg storleik for bioprosessering. Det har eit stort potensial for å realisera forsking, og det kan brukast til industriell bruk. Så eg håpar at me kan få med det òg i ein slik strategi som regjeringa no skal jobba med. Det var det eg ville seia i stad. Elles har debatten vist at moglegheitene er mange langs heile kysten vår og kanskje andre plassar òg, og det er mange gode og innovative klynger her i landet som har eit potensial til å ta eit større ansvar for utviklinga innan bioøkonomi. Det er svært, svært lovande. Eg oppfatta det slik at regjeringa har gjort mykje, at regjeringa også har ambisjonar om ytterlegare tilrettelegging for både god forsking og næringspolitikk, for å støtta opp under dei moglegheitene industrien og bioøkonomien gjev, og at mykje av dette kjem til å verta skrive om i den komande bioøkonomistrategien. Min gode kollega Frank Bakke-Jensen oppfordra meg til å søkja om å verta guide i Bergen, og det gjer eg gjerne – spesielt viss eg skal til Bergen for å diskutera bioøkonomi og marin næring. Det anbefaler eg at regjeringa gjer, for det er svært mykje spennande som skjer der, og eg vart litt begeistra over statsråden då ho signaliserte at ho ønskte god dialog, og at ho ønskte å reisa rundt og diskutera dette og få gode innspel når ho skal laga bioøkonomistrategi. Så eg inviterer statsråden til Bergen. Så vil eg takka for debatten og ønskja alle saman ei god påske. Det har vore både lærerikt og interessant for meg å delta her i dag, og eg håpar eg òg får delta i den spennande debatten om bioøkonomi ein gong i framtida.
Jeg vil takke for en engasjert debatt. De som har vært til stede, har med all tydelighet understreket hvor viktig den omstillingen vi skal igjennom i norsk økonomi, er, og hvor store de mulighetene som ligger innenfor utvikling av en ny bioøkonomi, er. Interpellanten stilte spørsmålet om hva som er status for bioøkonomien i Norge. Det tror jeg vi har fått godt illustrert i denne debatten. Vi er godt i gang. Det skal utarbeides en slik strategi i løpet av året, og vi ser for oss at den skal trekke opp rammen for hvordan vi skal satse, og synliggjøre hvilke muligheter vi har i Norge. Så har jeg lyst til å henlede oppmerksomheten på den langtidsplanen for forskning som ble lagt fram av regjeringen samtidig med statsbudsjettet i fjor. Mange av de tunge, tematiske satsingene – eller hovedsatsingsområdene – i den planen er nettopp områder som vil bygge opp under også en bioøkonomisatsing. Den planen tar også til orde for at vi trenger et løft når det gjelder forskningsinfrastruktur, så også på dette området er det mulig å se gode koblinger mellom en bioøkonomistrategi og de føringene som er lagt i den langtidsplanen. Så har jeg på det marine området tatt initiativ til at vi skal utvikle en masterplan for marin forskning for å se på hvordan vi bør prioritere enda mer målrettet, for å få til innovasjon og mer kommersialisering og få ny industri ut av de fantastiske ressursene som vi rår over innenfor den blå sektor. Stortinget har altså bedt regjeringen om å legge fram en strategi i løpet av 2015. Det tidspunktet mener vi er godt, tida er moden for å gjøre det, og vi har satt i gang arbeidet og skal legge fram den strategien, og den skal utarbeides i nært samarbeid med – som jeg sa i sted – næringsliv, forskningsmiljøer, organisasjoner og andre aktører som er interessert i og som jobber på dette området, og som har gode bidrag å gi. Så har vi også fått illustrert i debatten at det er viktig med det internasjonale samarbeidet. Det er et samarbeid på nordisk plan, det er et samarbeid når det gjelder forskningsprogrammene i EU, men det er også mulig å skue lenger. Jeg besøkte nylig Universitetet i Nordland. De fortalte om et veldig spennende forskningssamarbeid som de var inne i, med seks ledende universiteter i USA – faktisk som eneste universitet utenfor USA – hvor man ser på hvordan man kan bruke mikroalger til å lage bioenergi. Reststoffene man sitter igjen med der, ser man på med tanke på om det kan være ingrediens i fiskefôr. Så her er det store muligheter, og for en næring som skal utvikle seg til å bli mye større i Norge, er det å finne alternative fôrstoffer til oppdrettsnæringen i Norge en av de store oppgavene vi absolutt bør gå løs på.
Debatten i sak nr. 5 er dermed avsluttet.
Da går vi til votering.
Under debatten er det satt fram i alt to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Hans Olav Syversen på vegne av Kristelig Folkeparti og Sosialistisk Venstreparti forslag nr. 2, fra Terje Breivik på vegne av Venstre Det voteres først over forslag nr. 1, fra Kristelig Folkeparti og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen fremme forslag som sikrer at bankenes adgang til å ta risiko gjennom annen aktivitet enn kjernevirksomheten avgrenses ytterligere ut over det som i dag er nedfelt i norsk bank- og konsernlovgivning.»
Det voteres alternativt mellom komiteens innstilling til § 13-9[[2]] og forslag nr. 2, fra Venstre. Forslaget lyder: «Forslag til ny finansforetakslov § 13-9[[2]] vedtas ikke.»
Det voteres så over innstillingen, unntatt § 13-9[[2]]
Det voteres over lovens overskrift og loven i sin helhet.
Lovvedtaket vil bli ført opp til andre gangs behandling i et senere møte i Stortinget.
I sakene nr. 4 og 5 foreligger det ikke noe voteringstema.
Før møtet heves vil presidenten minne om at det er møte i Stortinget den 7. april med møtestart kl. 12. Samtidig vil presidenten få lov til å ønske samtlige representanter et riktig godt arbeid ute i sine valgkretser nå når påsken står for døren, og håper det blir en god og glad påskehøytid for alle. Riktig god påske! Dermed er dagens kart ferdigbehandlet. Forlanger noen ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.