Ærede medrepresentanter! Tidligere stortingsrepresentant fra Hedmark og Arbeiderpartiet, Else Marie Myhren Repål, for oss i Stortinget også kjent som Else Bakke, døde 19. april, 85 år gammel. Hun representerte Hedmark i over 12 år, fra 1969. Hun var medlem av administrasjonskomiteen, den forberedende fullmaktskomiteen, sosialkomiteen og fullmaktskomiteen. Hun møtte også som vararepresentant i perioden 1981–1985. Hun var varamedlem av Den interparlamentariske union, IPU, og var delegat til FNs generalforsamling i 1977. Da Else Marie Myhren Repål sluttet etter drøye tolv år på Stortinget, så hun med glede tilbake på stortingstiden. Gleden var slett ikke like stor den dagen i 1969 da hun fikk beskjed om at hun hadde fått sikker plass på valglista. Det var noe helt annet enn det hun hadde bedt om da hun ble spurt om å stå der. Betingelsen hennes for å si ja var nettopp at hun skulle stå langt nede på lista, og at hun var sikker på ikke å bli valgt. Det skrev også Hamar Arbeiderblad. Og hun innrømmet i avisintervjuer at hun var vettskremt da hun første gang kom inn på Stortinget. Men senere angret hun aldri på at hun hadde sagt ja. Else Marie Myhren Repål fant seg snart godt til rette på Stortinget. Spesielt engasjerte hun seg i saker der hun fikk hjelpe ressurssvake enkeltpersoner. I ettertid så hun tilbake på stortingsarbeidet med stor glede. Else Marie Myhren Repål var godt likt og hadde mange venner her på Stortinget. Hun var bl.a. formann i Stortingets velferdsutvalg, som bl.a. sto for drift av stortingskaffen, trimrom og badstuen. Å være stortingspolitiker er et usikkert yrke. Det fikk også Else Marie Myhren Repål erfare. I 1981 ble hun skjøvet nedover på valglista. Hun endte opp på sjetteplass og ble dermed første vararepresentant. Else Marie Myhren Repål forsikret at hun ikke var bitter, og uttalte en gang: Jeg hadde sittet tre perioder og det kunne være nok. Jeg måtte godta at andre og yngre folk kom inn. Ellers våknet Else Marie Myhren Repål politisk til live som 15-åring. Hun møtte bl.a. Reiulf Steen og ble en av de aller ivrigste i det lokale AUF-laget. Så startet hun kvinnegruppe på Rena, og det åpnet seg plass både i sosialstyret og i barnevernsnemnda. Som en av de første kvinnelige representanter fra Hedmark ble Else Marie Myhren Repål en pioner på Stortinget. Hun ble en ildsjel for sine hjertesaker, noe som angikk velferdsspørsmål for folk flest. Vi takker Else Marie Myhren Repål for en lang arbeidsdag, og lyser fred over hennes minne. Representantene påhørte stående presidentens minnetale.
Representanten Arild Grande vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representantene Lise Christoffersen, Dag Terje Andersen, Anette Trettebergstuen, Hege Haukeland Liadal, Sonja Mandt og meg selv har jeg gleden av å fremme et forslag om utredning av en endring i regelen for enke-/enkemannspensjon knyttet til samboeres rettigheter.
Representanten Stine Renate Håheim vil fremsette et representantforslag. –Det ser ikke ut til at representanten er til stede. Da vil representanten Helge André Njåstad fremsette et representantforslag.
På vegner av representantane Frank J. Jenssen, Geir Toskedal, André N. Skjelstad og meg sjølv har eg gleda av å setja fram eit representantforslag om oppheving av det kommunale monopolet på landoppmåling.
Representanten Marit Nybakk vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representantene Jan Bøhler, Marianne Marthinsen, Anette Trettebergstuen, Truls Wickholm og meg selv har jeg den glede å legge fram et representantforslag om endring av straffeloven § 202 slik at den også omfatter hallikvirksomhet via Internett.
Representanten Jan Bøhler vil fremsette et representantforslag.
På vegne av representantene Marianne Marthinsen, Marit Nybakk, Truls Wickholm og meg selv vil jeg gjerne framsette et representantforslag om endring i eierseksjonsloven – demokrati i sameier for å hindre spekulasjon i utleie og oppkjøp.
Forslagene vil bli behandlet på reglementsmessig måte. Før sakene på dagens kart tas opp til behandling, vil presidenten opplyse om at møtet fortsetter utover kl. 16.00.
Ingen har bedt om ordet.
Ingen har bedt om ordet.
Ingen har bedt om ordet.
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 30 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet 30 minutter, Høyre 25 minutter, Fremskrittspartiet 15 minutter, Kristelig Folkeparti 5 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter og Miljøpartiet De Grønne 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til seks replikker med svar etter innlegg fra medlem av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Jeg vil først takke komiteen for et godt og konstruktivt samarbeid. Innstillingen gir etter min mening et godt bilde av hvor partiene er enige, og hvor det er reell uenighet når det gjelder politikken for landets viktigste næring. Global befolkningsvekst og velstandsutvikling gir økt behov for energi. Olje og gass vil være en viktig del av energimiksen i overskuelig framtid. Vekst i energiforbruk sammen med behov for erstatning for fallende produksjon tilsier at det i overskuelig framtid vil være marked for de olje- og gassressurser Norge rår over. Vi vil derfor i mange tiår være en oljenasjon. Helt siden den spede begynnelsen har det vært en overordnet målsetting at de norske petroleumsressursene skal komme hele folket til gode, og at det skal lede til verdiskaping over hele landet. Den politikken som har blitt ført for å oppnå disse målene, har gitt resultater. 240 000 arbeidsplasser over hele landet kan tilskrives aktiviteten i denne næringen. 27 pst. av statens inntekter i 2014 og 29 pst. av de samlede investeringer i landet kom i petroleumssektoren. Denne næringen har blitt landets viktigste, og tilstanden i næringen påvirker hele landet. Store investeringer, lang ledetid i utbyggingsprosjekter og lang tidshorisont på inntjeningen gjør at denne næringen mer enn andre er følsom for politisk risiko. Stabilitet og forutsigbarhet er derfor viktig når selskapene skal gjøre sine investeringsbeslutninger. Jeg er derfor glad for å kunne slå fast at det fortsatt er bred enighet om de overordnede linjene i vår petroleumspolitikk. Det er enstemmig tilslutning til de før nevnte overordnede mål, det er et bredt flertall som viser til at petroleumsvirksomheten i mange tiår framover vil ha en sentral rolle for norsk verdiskaping, sysselsetting, teknologiutvikling og samfunnsutvikling. Politikken som blir trukket opp i Stoltenberg-regjeringens stortingsmelding En næring for framtida, videreføres av den sittende regjeringen. Dette er et uttrykk for politisk stabilitet og forutsigbarhet på tvers av skiftende regjeringer. Det er en samlet komité, med unntak av Miljøpartiet De Grønne, som peker på behovet for å fortsette arbeidet med utslippskutt fra denne næringen og utviklingen av lavutslippsteknologi for at norsk petroleumsvirksomhet skal kunne levere olje og gass i 2050-årene. Utbyggingen av Sverdrup-feltet blir på mange måter en arena for operasjonalisering av våre langsiktige målsettinger. Dette feltet krever enorme investeringer, det har svært lang produksjonstid, og det er et faktum at mange av dem som skal være med på å stenge ned feltet, ennå ikke er født. Det er særlig to forhold som har opptatt komiteens flertall. Det er prosjektets betydning for norsk leverandørindustri og klimaperspektivet som ligger i at Sverdrup-feltet skal bli drevet med kraft fra land, men også at denne energiløsningen gir grunnlag for at tre andre felt i området Utsirahøyden vil bli drevet med kraft fra land. Det har så langt blitt tildelt kontrakter for 27 av totalt 117 mrd. kr i forbindelse med prosjektets byggetrinn 1 – Aker Solutions, Aibel, Kværner, ABB og Odfjell Drilling har fått store oppdrag. I den situasjonen vi i dag har i næringen, gir disse oppdragene viktige bidrag til vår evne til å opprettholde kapasitet og kompetanse i leverandørindustrien. I komiteens merknader vedrørende kraft fra land har vi videreført enstemmigheten fra Innst. 237 S for 2013–2014. Komiteen anerkjenner at det er mest hensiktsmessig for operatøren og lisenshaverne å se plassering og dimensjonering av områdeløsning for kraft fra land i sammenheng med utviklingen av byggetrinn 2, men understreker at områdeløsningen skal være på plass i 2022. Komiteen fremmer derfor forslag til endring av vilkårene, hvor vi tar ut det som kan oppfattes som en binding til framdrift i byggetrinn 2, og slår fast at løsningen skal være på plass i 2022. Varmebehovet på Edvard Grieg-feltet har blitt et tema i denne saken. Komiteen forventer at det gjennomføres en kvalifiseringsprosess for elektriske kjeler i forkant av beslutningen om hvordan varmebehovet skal dekkes. For å oppsummere: Det er bred enighet om de lange linjene i petroleumspolitikken, og det er bred tilslutning til plan for utbygging og drift av Johan Sverdrup. La meg så si noe om de temaene hvor det er politisk uenighet. Dette dreier seg i første rekke om hvordan vi skal møte den dramatiske situasjonen vi i dag har i landets viktigste næring. Bare i inneværende uke har det blitt varslet at 4 000 arbeidsplasser forsvinner i oljeselskap og leverandørindustri. DNB Markets har regnet ut at over 20 000 arbeidsplasser har blitt borte siden januar i fjor. I mine samtaler med ansatte i oljeselskaper, representanter for leverandørindustrien, Norsk Industri og fagbevegelsen blir situasjonen betegnet som alvorlig og dramatisk. Vedlikehold utsettes, prosjekter blir satt på vent, leverandører presses til, og forbi, sine ytterste grenser på pris, og rekrutteringen til bransjen stopper opp. Det er åpenbart for alle som vil se, at oljeselskapenes håndtering av lave oljepriser ikke er bærekraftig. Det er bred enighet om at aktiviteten i bransjen vil ta seg opp igjen om noen år. Arbeiderpartiet frykter at en sånn oppgang på ny vil utløse en oppadgående kostnadsspiral, og at man på kort tid skal gjenoppbygge kapasitet og kompetanse som i disse dager bygges ned. Det er ikke første gangen oljenasjonen Norge opplever at oljebransjen er i hardt vær. Ved tidligere nedturer har arbeiderpartiregjeringer handlet, som vi f.eks. gjorde i 1993, da vi opprettet NORSOK, i 1997, da vi tok initiativ til opprettelsen av INTSOK, og i 2001, da KonKraft-samarbeidet ble opprettet. Alle disse tiltakene har virket, og ingen av dem ville blitt til uten politisk initiativ og – la meg føye til – politisk vilje. Dette har vært tidsriktig innsats for å realisere vår målsetting for oljevirksomheten, sånn som det er blitt beskrevet i petroleumsloven. Ressursforvaltningen skal gi landet inntekter og bidra til å sikre velferd, sysselsetting og et bedre miljø og styrke norsk næringsliv og industriell utvikling samtidig som det tas hensyn til de distriktspolitiske interesser og annen virksomhet. Vi ber derfor regjeringen vurdere, og komme tilbake til Stortinget i budsjettet for 2016, med åtte tiltak som etter vår mening vil bidra til å dempe fallet i aktivitet og bidra til at kompetanse og kapasitet ivaretas. Vi ønsker en sterkere politisk deltakelse i KonKraft-samarbeidet og mener at departementet bør gjenoppta deltakelse i dette samarbeidet. All erfaring tilsier at denne typen samarbeid mellom industri, fagbevegelse og myndigheter bidrar positivt i møte med utfordringer som dem vi opplever nå. Vi mener at myndighetene i større grad må bruke de virkemidler man har til å sikre at tidskritiske og lønnsomme aktiviteter gjennomføres i tider med ledig kapasitet i leverandørindustrien. Dette gjelder plugging av brønner, det gjelder vedlikehold og modifikasjoner, og det gjelder tiltak for økt utvinning. Vi mener at det må gjøres en vurdering av hvorvidt permitteringsregelverket fungerer for denne næringen, og vi mener at det må ses på hva som kan gjøres for å sikre at relevante linjer ved videregående skoler ikke legges ned som følge av at selskapene i dagens situasjon ikke rekrutterer. Vi vet at vi om få år vil se en bølge av pensjonister ut fra denne næringen, noe som kan være med på å forsterke de negative virkningene av den brutale nedbemanningen vi ser i dag. Vi har også i lengre tid sett en trend med forsinkelser og store overskridelser på utbyggingsprosjekter. I Oljedirektoratets rapport om dette temaet framkommer det at forsinkelser og overskridelser bl.a. kommer som følge av manglende kjennskap til NORSOK-standarder, HMS-regelverk og mangler ved prekvalifisering og oppfølging av leverandører. Vi har gang på gang sett at norske leverandører taper anbudskampen mot asiatiske verft, hvor sluttresultatet er kostnader langt over opprinnelig anbud og levering langt senere enn forutsatt. Dette er selvsagt et problem for norske verft. Det oppleves som om konkurransen ikke er reell. Det er også et problem for det norske samfunnet, ettersom 89 pst. av kostnadene avskrives på skatten. Det betyr med andre ord at samfunnet sitter med 89 pst. av risikoen. Arbeiderpartiet mener derfor det bør utredes hvordan myndighetene gjennom tettere oppfølging av utbyggingsprosjekter kan sikre at kontraktstrategier og gjennomføring bidrar til at våre overordnede mål for petroleumspolitikken nås. Vi har også merket oss bekymring fra både industrien og fagbevegelsen med hensyn til hvorvidt HMS-standard tillegges tilstrekkelig vekt når kontrakter tildeles. Korea, som har fått mange oppdrag for norsk sokkel, har en dødsfallrate per 100 000 årsverk på 12,5, mens tilsvarende rate i norsk industri er på 0,9. Ingen må tro at vårt høye nivå på helse, miljø og sikkerhet kommer av seg selv, eller at det er gratis. Når det på Goliat-plattformen blir registrert tre dødsfall på verftet, bør det påkalle vår oppmerksomhet. Vi kan ikke godta at liv og helse blir en konkurransefaktor, hvor den som nedprioriterer dette, vinner anbudskampen. La meg også føye til: Vi har sett at fagforeningene ved Hyundai-verftet i Korea faktisk nå har bedt det norske oljefondet om å trekke seg ut av investeringene i Hyundai, med bakgrunn i den dårlige HMS-situasjonen. Vi ber derfor regjeringen vurdere hvorvidt hele eller deler av vårt HMS-regelverk kan gjøres gjeldende også ved bygging av installasjoner for norsk sokkel, for derigjennom å sikre at våre ambisjoner om å være verdensledende på HMS også følger prosjektene fra start til de er ferdig installerte og i drift på sokkel. Det er ikke første gangen vi opplever nedturer som vi nå ser. Det som er annerledes nå, er at vi har en Høyre–Fremskrittsparti-regjering ved roret som bagatelliserer situasjonen og overlater til markedet å løse problemene. Statsrådens harselas med dem som mener at det må settes inn tiltak, minner meg om Marie Antoinettes reaksjon på det franske folkets krav om brød: Kan de ikke spise kaker, da? Med dette tar jeg opp de forslag som Arbeiderpartiet sammen med andre står bak i innstillingen.
Representanten Per Rune Henriksen har tatt opp de forslagene han refererte til.
Klokken halv to en septembernatt i 1969 ringte telefonen hjemme hos norgessjefen i Phillips, Ed Crump, i Stavanger. Det var riggsjefen på «Ocean Viking», Ed Seabourn, som ringte. Hør, sa han, jeg tror jeg har olje over hele Nordsjøen, men brønnen er under kontroll. Samtidig hadde Seabourn sendt en melding inn til kontoret i Stavanger: «Jeg erklærer herved at Nordsjøen, herfra til Nordpolen, er et stort oljebasseng». Med disse ordene ble Norges historie som oljenasjon forseglet. Funnet til «Ocean Viking» og Phillips denne natten i september kom på tampen av det som hadde vist seg å være en svært skuffende andre konsesjonsrunde på norsk sokkel. Fra den første optimismen noen år tidligere var det nå flere som hadde gitt opp drømmen om et norsk oljeeventyr. Etter flere tørre brønner og mislykkede forsøk på å finne det sorte gullet under den norske havbunnen, var Phillips klare til å takke for seg. Hadde det ikke vært for vissheten om at de måtte betale staten en million dollar for å løse seg ut av boreprogrammet de var forpliktet til å gjennomføre, hadde nok aldri denne siste brønnen blitt boret. Og alt ville kanskje vært veldig annerledes i dag. Funnet som fikk Ed Seabourn til å skrible beskjeden om norsk sokkel som et oljebasseng, skulle bli Ekofisk, og det skulle bli starten på noe større enn selv 1960-tallets største optimister kunne forestille seg. Det er nå 46 år siden man fant Ekofisk og 44 år siden det kom i produksjon. Det var, og er, et av de største funnene på norsk sokkel noensinne. I dag skal vi vedta utbyggingen av en ny norsk gigant, Johan Sverdrup. Jeg synes det er interessant å trekke linjen fra Sverdrup til Ekofisk, fra en gigant til en annen. Historiene til Sverdrup og Ekofisk deler mange likheter, og de minner oss om at selv i tider hvor man har følt seg tvunget til å innse at en drøm er forbi, kan virkeligheten forandres på et øyeblikk. Blokkene som skjulte både Ekofisk og Johan Sverdrup, ble begge tildelt i den første konsesjonsrunden på norsk sokkel, i 1965. I år er det 50 år siden denne første konsesjonsrunden, og i så måte er det fantastisk at vi akkurat i år vedtar utbyggingen av et felt som har ligget skjult i dette området helt siden den gang. I forbindelse med 50-årsjubileet uttalte direktøren i Oljedirektoratet, Bente Nyland: «Hadde operatøren Esso hatt tilgang til de dataene som fantes i 2010, kunne brønnen vært plassert et annet sted – og da kunne Johan Sverdrup vært det første kommersielle oljefunnet på norsk sokkel.» Johan Sverdrup ligger i et modent område øst på Utsirahøyden. Funnet ble påvist av Lundin i september 2010, etter en utvinningstillatelse tildelt i TFO i 2008. I så måte er Johan Sverdrup et godt testament på hvor viktig TFO-ordningen har vært og er for utviklingen på norsk sokkel. Også i modne områder, hvor man har lett før, kan man med ny teknologi finne nye elefanter. Sverdrup-feltet er det største oljefeltet som er funnet på norsk sokkel på tiår. Ikke siden 1980-tallet har vi funnet noe tilsvarende. Når produksjonen er på topp, vil feltet alene stå for rundt en fjerdedel av norsk oljeproduksjon. Forventet produksjonsperiode er på 50 år – med andre ord er sjansen stor for at mine fremtidige barnebarn en dag kan ha en jobb med tilknytning til aktiviteten på Sverdrup. I en tid hvor noen ivrer etter å feire at oljealderen går mot slutten i Norge, mener jeg det er riktigere å feire at vi fortsatt har mange gode år med norsk olje- og gassproduksjon foran oss. Jeg vil takke saksordfører Per Rune Henriksen for godt og konstruktivt samarbeid i behandlingen av denne viktige saken. Komiteen står, med unntak av noen få medlemmer, sterkt samlet bak et budskap om at Norge fortsatt har en fremtid som olje- og gassnasjon. Flertallet i komiteen ser de fantastiske mulighetene Sverdrup gir oss, i form av både inntekter og arbeidsplasser for fremtiden. Det er vanskelige tider i olje- og gassnæringen. Jeg husker godt hvordan jeg i starten av denne stortingsperioden, mens jeg reiste rundt for å bli kjent med næringen, ofte hørte om hvor utfordrende det var med skyhøye kostnader på leie av rigg. Nå ligger riggene i opplag, uten oppdrag, og prisene har falt dramatisk. For noen er det gode nyheter, for mange andre er det dramatisk. Det finnes mange lignende eksempler på hvordan situasjonen er snudd på hodet siden min første dag som stortingsrepresentant for halvannet år siden. Siden den gang har det forsvunnet 22 000 oljejobber, og mange opplever en personlig krise hvor de nå står uten jobb, men med de samme økonomiske forpliktelser som før. Huslånet skal betales, barn skal på fritidsaktiviteter, og mat må på bordet. Det er en krevende situasjon. Heldigvis finner mange raskt nytt arbeid, men det gjelder ikke alle. Derfor er jeg glad for at regjeringen har endret permitteringsregelverket, slik at flere nå kan unngå oppsigelse. Samtidig har vi økt antall tiltaksplasser og senket terskelen inn i arbeidslivet gjennom å modernisere arbeidsmiljøloven. Alt dette er viktige tiltak på kort sikt. Men kortsiktige løsninger gir ikke trygghet for fremtiden for dem som nå står uten arbeid. Som samfunn må vi derfor omstille oss, vi må skape nye arbeidsplasser og gi landet flere ben å stå på – ikke fordi oljealderen er forbi, men fordi det er fornuftig i et fremtidsbilde. Hvis det er én ting den nåværende situasjonen i olje- og gassnæringen viser oss, er det hvor sårbare vi er når denne næringen gjennomgår tøffe tider. Det viktigste vi kan gjøre for å trygge arbeidsplassene i olje- og gassindustrien, er å legge til rette for aktivitet og sikre forutsigbare rammevilkår i næringen. Det har regjeringen lagt til rette for gjennom en rekordtildeling i TFO og gjennom 23. konsesjonsrunde. Med 23. konsesjonsrunde får næringen tilgang til å lete i nye områder for første gang siden 1994. Det gir optimisme og muligheter og vil gi aktivitet både for oljeselskapene og for leverandørindustrien. Jeg er også glad for at flertallet i komiteen slår fast i denne innstillingen at rammene for 23. konsesjonsrunde ligger fast. Samtidig jobber vi målrettet for å styrke Norges konkurransekraft. Vi legger til rette for fremtidens arbeidsplasser gjennom å satse på innovasjon og ny teknologi. Vi bruker 1,5 mrd. kr mer til dette nå enn i 2013, bl.a. gjennom Forskningsrådet, Innovasjon Norge og SkatteFUNN-ordningen. Da jeg deltok på oljemøtet ordføreren i Stavanger, Christine Sagen Helgø, inviterte til for et par uker siden, ble denne satsingen trukket frem som svært viktig fremover av flere som deltok der. Vi skal holde trykket oppe. Samtidig har vi senket skatten for dem som skaper og investerer i norske arbeidsplasser, for å trygge disse for fremtiden. Jeg registrerer at Arbeiderpartiet, senest i går, mente dette viser at vi «ikke forstår Norge». Men det siste et næringsliv under sterkt kostnadspress trenger, er 12 mrd. kr i skatteøkninger, som Arbeiderpartiet foreslår. Det har aldri vært et dårligere tidspunkt å øke skattene på enn nå. Utbyggingen av Johan Sverdrup kommer som en viktig vitamininnsprøyting for olje- og gassindustrien akkurat nå. Så langt har flere norske bedrifter fått arbeid med dette prosjektet, bl.a. Aker Solutions, Aibel, Kværner Verdal og Kværner Stord, ABB og, senest på mandag, Odfjell Drilling. Dette sikrer arbeidsplasser i en krevende tid. Jeg er utrolig stolt av norsk leverandørindustri, som er svært internasjonalt konkurransedyktig, og hevder seg helt i topp på kompetanse og kvalitet. Det norske oljeeventyret har vært et industrieventyr som har skapt flere hundre tusen arbeidsplasser og lokal verdiskaping siden starten på 1960-tallet. Sverdrup er det største industriprosjektet i Norge på flere tiår, og investeringene knyttet til feltets første byggetrinn er på 117 mrd. kr. Selv om Norge står i en omstilling og må forberede seg på en fremtid hvor verdiskapingen fra olje og gass vil spille en noe mindre rolle i norsk økonomi enn den har gjort de siste årene, har industrien en lysende fremtid. Norsk olje og gass vil være med på å dekke verdens energibehov i flere tiår fremover. I en verden som kommer til å stille strengere klimakrav, er vi godt forberedt. Vår industri lever allerede godt med verdens høyeste CO2-avgift. Flere tiltak er tatt i bruk for å få ned utslippene fra sektoren, og industrien har satt i gang arbeid på flere fronter for å se på hvordan de ytterligere kan redusere sitt karbonavtrykk. Vi kan være stolte av at vi har en olje- og gassindustri i Norge som tar klimautfordringen på alvor. Det vil også gjøre norsk olje og gass konkurransedyktig i en grønnere fremtid, som stiller strengere krav til utslipp og ny teknologi. Johan Sverdrup vil få kraft fra land fra dag én av sin produksjonsperiode. Med det er store fremtidige utslipp fjernet før de engang oppstår. Sverdrup er et fremtidsfelt, et oljefelt vi har all grunn til å være stolte av, av flere grunner. Vi har kommet langt siden den gangen Ed Seabourn proklamerte at Nordsjøen var et oljebasseng og Ekofisk satte startskuddet for det norske oljeeventyret. I dag vedtar vi utbyggingen av en ny etappe på dette eventyret. Jeg mener det er på sin plass å gratulere Norge med dagen, og jeg ser frem til debatten her i salen.
Som fleire har vore inne på, er dette det største industriprosjektet i Noreg på mange tiår, og det vil sysselsetje svært mange i ei utfordrande tid for petroleumssektoren. Utbygging og drift av Johan Sverdrup-feltet vil gi nasjonen store inntekter i mange tiår framover og sysselsetje mange gjennom lang driftstid. På full feltutbygging er det forventa at dei totale investeringane vil liggje på om lag 200 mrd. 2015-kroner, og alle forstår at det gir gode moglegheiter til utstyrsindustrien som så langt – og gledeleg nok – har kapra svært store delar av kontraktane til dette feltet. I motsetning til det vi såg for berre få år sidan, er norske leverandørar no konkurransedyktige, og vi har sloppe å sjå at dei store kontraktane går til verft i Asia eller i Austen. Det er vi svært glade for, og det viser at omstilling og konkurransekraft ikkje er noko ein må ta for gitt. Vi registrerer at olje- og gassindustrien i Noreg står i ein omstillingsprosess der både oljeselskap og leverandørindustri jobbar vidare med å styrkje eigen konkurransekraft, redusere kostnad og auke effektiviteten. Det spesielle med denne utbygginga, bortsett frå storleiken på feltet, er at kraftbehovet til Sverdrup-feltet vil bli dekt av kraft frå land frå produksjonsstart. Det vil redusere utsleppa frå dette feltet betydeleg, men med ikkje heilt ubetydelege kostnader. Petroleumssektoren er kvotepliktig og betaler allereie store summar for utsleppa sine, og dette er det brei einigheit om politisk. På grunn av storleiken på Sverdrup-funnet må feltet bli bygt ut i fleire byggjetrinn. Investeringsavgjerd og innlevering av plan for vidare utbygging og drift er venta i 2017, og planlagd produksjonsstart er i 2022. I innstillinga har Framstegspartiet gått ut av eit lite avsnitt som gjeld HMS, og dette er ikkje heilt utan grunn. Ein har over tid registrert at delar av HMS-arbeidet har blitt ein parodi som er effektivitetsavgrensande og fører til store meirkostnader. I debattar om dette har også næringa innrømt at det finst enkeltpunkt som utfordrar legitimiteten til HMS-arbeidet, og at ein no går gjennom dette med tanke på forbetringar. Det trengst. Det er signalet også frå dei tilsette som har dette regimet rundt seg dagleg i arbeidet sitt. Ingen er tent med at HMS-arbeid blir latterleggjort og dermed mistar betydinga si for ein trygg og sikker drift, så eg er glad for dei signala som kjem om at dette arbeidet med ein gjennomgang av HMS-systemet blir prioritert. Elles støttar Framstegspartiet krav til HMS-standard ved tildeling av kontraktar, i tråd med innlegget til saksordføraren i dag. Store delar av innstillinga som komiteen i dag debatterer, inneheld m.a. faktabeskrivingar om norske utslepp innanfor olje- og gassektoren. Det er eit faktum at Noregs utvinning av fossile ressursar er den mest klimaeffektive som finst, og at ein stadig er på jakt etter nye kutt. Det er bra, men når ein då ber til torgs argument om at vi må late store delar av petroleumsressursane liggje igjen i bakken, er det eit feilskjer av dimensjonar. Den dagen det eventuelt skulle skje, vil produksjonen bli erstatta av produksjon i andre land som gir frå seg eit langt høgare fotavtrykk klima- og miljømessig. Er det dette som er målet, løyser det slett ikkje utsleppsutfordringane og klimatrusselen, då den er global. Johan Sverdrup-utbygginga vil også bli viktig for norsk olje- og gassindustri, då utbygginga fell saman med ei tid prega av låg oljepris og lågare aktivitet i næringa, og ein ser at Johan Sverdrup-feltet også blir viktig for annan etablert infrastruktur ved at olje og gass vil bli transportert høvesvis til Mongstad og Kårstø, der modifikasjonar og drift vil gi mange arbeidsplassar. Johan Sverdrup-feltet er eit av dei største oljefelta i Nordsjøen, og feltet kan ha ei levetid på meir enn 50 år, ja kanskje opptil 70–80 år. Avgjerda om å byggje ut feltet kjem til å auke norsk produksjon i åra framover og vil som sagt forlengje den norske oljealderen med mange tiår. Det er eg svært glad for. Denne produksjonen trengst i energimiksen i verda, då det er mange tiår før behovet for fossil energi vil bli lågare, og vår produksjon av denne energien er etterspurd, gir arbeidsplassar og økonomi til velferdssamfunnet vårt, og sist, men ikkje minst til den produksjonen som bidreg minst til utslepp av klimagassar. Det er grunn til å gratulere oss alle med dagen i dag, og takk til saksordførar Per Rune Henriksen for eit godt arbeid.
Jeg vil også starte med å takke saksordføreren for et godt arbeid og også representanten Bru for et godt samarbeid. Jeg vil også være av dem som gratulerer oss selv med det vedtaket vi skal gjøre om den viktige utbygginga av Johan Sverdrup i dag. Olje- og gassvirksomheten er og vil være en bærebjelke for samfunnet vårt. Den har bidratt til en stor og viktig næringsutvikling, til en teknologiutvikling, og den har bidratt til å utvikle hele samfunnet. Det er en næring som har hatt store ringvirkninger for hele landet vårt, og som vil være viktig også framover. I Kristelig Folkeparti har vi vært spesielt opptatt av at vi ønsker en større utvinning av olje og gass på eksisterende felt. For det handler om forvaltninga, det er nå vi har sjansen til å ta det opp. Den dagen man stenger ned feltet, vil det være krevende og dyrt å komme i gang igjen. Vi har også vært opptatt av en videre satsing på leting og utvinning av nye felt, men også vært tydelige på at vi ønsker et noe lavere tempo enn det som har vært. Samtidig har vi vært opptatt av å skjerme spesielt sårbare og verdifulle områder. Det har også vist seg gjennom samarbeidsavtalen vi har med regjeringa, der vi har fått viktige gjennomslag for f.eks. å verne områdene rundt Lofoten, Vesterålen og Senja, Jan Mayen osv. Det viste seg også i debatten og vedtakene som ble gjort om åpninga av Barentshavet sør-øst, der Kristelig Folkeparti stemte imot en åpning av de sårbare områdene nord i det feltet. Den debatten dreier seg om iskanten, som skal tas senere i dag. Vi mener også at helse, miljø og sikkerhet er viktige dimensjoner, også fordi det er et fortrinn for Norge. Store deler av petroleumsressursene vet vi må ligge, og da vil klimagassutslipp av utvinninga, teknologi, kunnskap og kostnader spille inn. For at Norge skal være konkurransedyktig, må vi også være i front når det gjelder dette. Derfor er kraft fra land et viktig stikkord. I en krevende tid for hele næringa betyr utbygginga vi skal vedta i dag, enormt mye. Vi skal igjennom en omstilling til et lavutslippssamfunn, vi skal igjennom en grønn omstilling. Vi skal bruke de teknologiarbeidsplassene, den kompetansen de menneskene har, til å få til den omstillinga vi trenger til et grønnere samfunn. Kraft fra land er helt avgjørende for å redusere norske klimagassutslipp. Kraft fra land er viktig der det er riktig, det har vært spesielt viktig for oss å presisere. For det er ikke sånn at hvert eneste felt kan elektrifiseres, men vi mener at Utsira er et av de best egnede områdene for det. Derfor er vi også veldig glade for at Stortinget strammer opp konklusjon, vedtak og vilkår i dag, og presiserer at kraft fra land må være på plass for hele området på Utsira innen 2022. Vi er også innforstått med at dimensjonering må ses i sammenheng, men å koble sammen plattformene, altså Gina Krogh, Edvard Grieg, Ivar Aasen og Johan Sverdrup, er noe som kan ses uavhengig av oppstarten av byggetrinn 2. Det samme kan kraftkabel ut gjøre, for det er fullt mulig at den kan komme tidligere enn oppstarten. Derfor mener vi at det er stor fornuft i å se sammenhengen mellom dimensjoneringa og utbygginga av fase 2, men samtidig være tydelig på at kraft fra land for hele området må innføres innen 2022. Jeg mener også at det viktige vedtaket vi gjør i dag, og som vi har hatt et arbeid for over lang tid, er noe som må få konsekvenser for nye utbygginger og nye opprustninger av eksisterende felt, og at det må prege det arbeidet fra regjeringens side. Stortinget sier klart og tydelig at det er dette vi mener er riktig – når det også er riktig på det aktuelle feltet, når forholdene ligger til rette for å ta kraft fra land i bruk. Vi er glade for at Stortinget gjør dette vedtaket, at vi har samlet en – så å si i hvert fall – enstemmig komité og et enstemmig storting – bak det viktige vedtaket som gjelder å redusere eller hindre at det kommer flere klimagassutslipp, og også prinsippet om at kraft fra land må være hovedregelen. Det må være utgangspunktet. Det fins gode grunner for at det ikke skal gjøres noen steder, men jeg er veldig glad for at vi lykkes med det her, og at vi får til en områdeløsning.
Ønsker representanten å ta opp det forslaget Kristelig Folkeparti sammen med andre har fremmet?
Det ønsker jeg.
Da har representanten Kjell Ingolf Ropstad tatt opp det forslaget han refererte til.
Dette er noe vi kan fortelle våre barnebarn om, sa Statoils letedirektør da Johan Sverdrup-feltet ble funnet i 2011. Det kan hun fordi det vil være de kommende generasjonene som skal forvalte ressursene på Sverdrup-feltet. Det er et visst historisk sus over det vedtaket som gjøres i dag. Dette vil bli en av gigantene i norsk oljevirksomhet. Ikke siden 1986 – 29 år siden – har Stortinget gjort et vedtak om å bygge ut et så stort olje- og gassfelt som det en i dag gjør. Hvis en bare ser på oljeressursene, har en ikke gjort et så vesentlig vedtak om utbygging siden 1981, da Gullfaks-feltet ble vedtatt utbygd. Så det er i sannhet en stor beslutning som Stortinget i dag bidrar til. Det er en viktig beslutning for norsk petroleumsnæring, som består av 200 000 sysselsatte – en næring som gir ringvirkninger over hele landet, som gir en stor verdiskaping, og som har gjort Norge til en stor, pålitelig og global energileverandør. Senterpartiet mener at Norge har grunn til å være stolt over arbeidsplassene, kunnskapen og teknologien som finnes i denne næringen. Stabilitet og forutsigbarhet har alltid vært avgjørende i en næring der hvert prosjekt spenner over svært mange tiår, og koster mange milliarder kroner. Derfor er jeg glad for at et bredt flertall i komiteen i det vesentlige står samlet om både vurderingen av dagens situasjon, den langsiktige petroleumspolitikken og PUD, plan for utvikling og drift, for dette prosjektet som behandles i dag. I innstillingen til saken gir komiteen uttrykk for bekymring over norsk leverandørindustri. Det er signal som regjeringen bør ta på det største alvor, for det er et viktig felles ansvar for myndighetene og for næringen at man faktisk adresserer den vanskelige situasjonen som deler av leverandørindustrien nå er oppe i. Så kan vi være uenige om det er riktig å sette i verk tiltak og om hvilke tiltak det er riktig å sette i verk. Jeg vil nok si at regjeringen og regjeringspartiene i stor grad inntar en passiv vente-og-se-holdning. Det synes Senterpartiet er for passivt. Vi mener at det er mulig og riktig å støtte en rekke tiltak som nå bør vurderes gjennomført, slik at en beholder både kapasiteten og kompetansen i norsk leverandørindustri i den kneika en er inne i. Den kompetansen og kapasiteten kommer vi til å trenge i årene framover, også dersom tidene blir bedre, og det vil være synd om man i en nedgangsperiode opplever at næringen dreneres for kompetanse som det vil være bruk for seinere. Det er ikke tvil om at situasjonen i leverandørindustrien til dels er et resultat av et høyt kostnadsnivå, og at det er viktig og riktig at både leverandørindustri og olje- og gasselskap tar grep når det gjelder kostnadsnivået. Så har jeg lyst til å si at jeg var litt forundret over statsrådens uttalelse i Dagens Næringsliv i dag: «Om det skapes flere arbeidsplasser av at jeg sitter i møter med Konkraft, er jeg usikker på, harselerer Lien.» Jeg synes det er en litt underlig uttalelse, for samspillet mellom selskap, leverandørindustri og myndigheter har bestandig vært viktig i norsk oljenæring. Det har kanskje ikke vært så synlig i oppgangstider. Derfor har kanskje ikke INTSOK eller NORSOK eller Konkraft vært så veldig synlige fra 2003 og framover til i dag. Men de har vært veldig viktige i de periodene som har vært tøffe, og INTSOK, som ble etablert i 1997, var uhyre viktig i 1998 og 1999 da nedgangstidene slo inn den gang, men også for å bidra til en internasjonalisering av både leverandørindustri og oljeselskap under sentrumsregjeringens arbeid. Jeg er litt forundret over den tonen. Jeg skulle ønske at vi i større grad i fellesskap kunne ha sett på de tiltakene som er lagt inn fra flere av partiene i innstillingen når det gjelder leverandørindustrienes situasjon. Sverdrup-feltet er ikke bare historisk i kraft av størrelsen på ressursene, men også fordi det gir oss en mulighet som de politiske partiene har benyttet til å elektrifisere et helt område på norsk sokkel. Elektrifisering er et av de områdene der vi kan utnytte tilgangen til fornybar energi i landet vårt. Det har vært en omfattende debatt om elektrifisering av feltene på Utsirahøyden. I fjor fattet Stortinget vedtak, og det følges videre opp i proposisjonen som diskuteres i dag, og komiteen har også lagt inn et vedtakspunkt om at rettighetshaverne skal etablere en områdeløsning som skal omfatte hele kraftbehovet til de fire feltene i 2020. Det er viktig, og det er nyorientering som er viktig for hele næringen.
Petroleumsnæringen er viktig for Norge. Gjennom de siste fire tiår har den vært med på å bygge opp en enorm velstand og et industrieventyr i Norge. Med det vedtaket vi gjør i dag når det gjelder Johan Sverdrup-feltet, vil petroleumsnæringen også være viktig i Norge mange tiår fram i tid. Jeg tror det er liten uenighet om at slik vil det være framover. Men norsk petroleumsnæring og Norge står også overfor en brytningstid. Vi har den diskusjonen vi har hatt lenge, om at petroleumsnæringen skal holdes utenfor sårbare områder som Lofoten, Vesterålen og Senja, som iskanten – som vi vil få en diskusjon om etterpå – Mørebankene og andre. Norsk petroleumsaktivitet må ses i sammenheng med den situasjonen vi er i internasjonalt, at vi må redusere klimagassutslippene med 80–90 pst. fram mot 2050, og med den norske forpliktelsen om at vi, sammen med EU, skal redusere også våre utslipp, med 40 pst. fram mot 2030. Derfor er Venstre glad for at vi nå får en løsning med kraft fra land på Johan Sverdrup-feltet, og at vi også får en områdeløsning som vil sikre at dette er på plass i 2022. Jeg vil også nevne at det var viktig at Stortinget i fjor vår tok initiativ til å ta opp spørsmålet om en områdeløsning med kraft fra land på hele Utsirahøyden, og at dette nå er et grunnlag for denne saken. Men så er det det internasjonale perspektivet. Det er ingen tvil om at det er en krise i norsk petroleumsnæring. Så langt er det vel 22 000 arbeidsplasser som er blitt borte. Vi har en situasjon med lav oljepris som det er all mulig grunn til å tro kan vedvare, enten det er på grunn av skiferolje – som får ned prisen – eller økt produksjon i Saudi-Arabia, eller det er på grunn av situasjonen på lang sikt, at vi er nødt til å redusere forbruket av olje internasjonalt i årene framover. Det er ingen tvil om at det også for Norge vil være ressurser som kommer til å bli liggende, og som vi ikke kan hente opp i årene framover. Men det er først og fremst oljeprisen som kommer til å bestemme hvilke av ressursene som kommer til å bli liggende igjen i grunnen. Når det gjelder Johan Sverdrup-feltet: Er det ett felt man bør drive, er det nettopp et felt som har den lønnsomheten som Johan Sverdrup-feltet har, hvor man kan ha en produksjon med stabil, lav pris, som kan holde i mange år fram i tid. For Venstre er det ingen motsetning i å sette alle krefter inn på at vi skal redusere våre klimagassutslipp i Norge. Det gjelder på land, det gjelder ved å redusere utslipp i produksjonen på sokkelen – som vi også gjør på Johan Sverdrup-feltet – og å ligge i front internasjonalt med å utvikle en teknologi og et næringsliv som reduserer utslipp. Det vi nå må sette våre krefter inn på, er å benytte den muligheten vi har til å bruke den kompetansen og den kunnskapen som er i petroleumsnæringen, til å sette i gang med et helt nødvendig grønt skifte, enten det er satsing på fornybar energi, eller det er satsing på å bruke ren energi innenfor den tradisjonelle industrien eller innenfor andre næringer som har et mye mindre klimagassutslipp og fotavtrykk når det gjelder nettopp klimagassutslipp. Jeg er glad for at det er bred enighet i komiteen om hovedlinjene i saken. Men jeg vil også ta opp forslaget fra Kristelig Folkeparti, Venstre, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne, ikke minst, om at regjeringen bes om å se på muligheten for å få til en «hel- eller delelektrifisering av Gudrunfeltet og Sleipnerfeltet».
Forslaget representanten refererer til, er allerede behørig tatt opp, så det vil komme til avstemning.
SV stemmer i dag imot utbyggingen av Johan Sverdrup og foreslår at utbyggingen utsettes på ubestemt tid, og vi mener utbyggingen stiller oss som nasjon overfor et reelt dilemma mellom arbeidsplasser og inntekter i dag og klimaomstilling og langsiktig bærekraft. Dette er et dilemma som flere partier burde drøftet i stedet for å stemme for utbyggingen på autopilot. Johan Sverdrup-feltet er et av de aller største oljefeltene i norsk historie, med en levetid på 50 til 70 år. Beslutningen om å bygge ut feltet vil drastisk øke norsk oljeproduksjon og forlenge den norske oljeavhengigheten med flere tiår. Det er et paradoks, i en tid der oljebruken i verden må ned for å bekjempe klimaendringene. Norge må la olje ligge. Tall fra FNs klimapanel viser at den olje, kull og gass som vi allerede har funnet, inneholder fem til ni ganger mer CO2 enn verden kan slippe ut dersom vi skal unngå de verste konsekvensene av klimaendringene. Da må vi slutte å legge nye investeringer i fossil energi og vri investeringene over i fornybare løsninger. Vi må særlig unngå investeringer i infrastruktur og produkter og produksjon som låser Norge og verden fast til store utslipp i lang tid, som Johan Sverdrup-utbyggingen gjør. Norge er et rikt land. Vi har tjent mye penger på å utvinne fossil olje og gass over flere tiår. Samtidig vet vi at verden må la fossil energi bli liggende ubrukt om vi skal bekjempe klimaendringene. Da er det rettferdig at Norge tar sin del av dette ansvaret ved å la oljen i Johan Sverdrup-feltet ligge. I Norge er vi under en promille av verdens befolkning, men står for 2 pst. av verdens oljeproduksjon og over 3 pst. av verdens gassproduksjon. Med andre ord henter vi ut en langt større andel enn vår rettferdige andel dersom vi skal stoppe farlige klimaendringer. Hvis ikke vi skal redusere produksjonen, hvem skal da gjøre det? Vi har ventet for lenge med omstilling. I Norge har vi vent oss til et investeringstempo i oljenæringen som vi vet aldri har kunnet vare evig. Fallende oljepriser har bidratt til permitteringer og økende arbeidsløshet. Vi i SV har i mange tiår advart mot for høyt oljeinvesteringstempo, og derfor har vi stemt imot flere oljeutbygginger og mot tildeling av mer areal for oljeleting. De store partiene i norsk politikk har ønsket en annen utvikling. Derfor vil omstillingen som nå kommer, være mer utfordrende, mer krevende, men like nødvendig. Stortingets svar på fallet i en allerede for stor oljenæring kan ikke være nye gigantinvesteringer i olje. Det er ikke framtidsrettet. Skal vi nå omstille oss til et grønnere, bærekraftig samfunn, vil lavere oljeinvesteringer gi større rom i økonomien til andre investeringer. Vi må sørge for å bruke kompetansen Norge har fra oljealderen, til å utvikle løsninger på klimaproblemet og til å bygge et grønnere norsk næringsliv. Derfor vil vi i SV ta initiativ overfor Stortinget til å utarbeide et bredt, grønt omstillingsprogram for norsk økonomi, for å ivareta arbeidstakere og bruke kompetansen fra oljealderen til å utvikle eksisterende og framtidige næringer. Vi har allerede fremmet forslag om satsing på nullutslippsteknologi i sjøfarten, demonstrasjonsanlegg for havvind og en storinnsats for å bygge ut jernbanen i årene som kommer. I vårt alternativ til revidert nasjonalbudsjett foreslår vi også en egen tiltakspakke mot arbeidsløshet og for grønn omstilling. I en tid der det ofte høres ut som alle partier kan være enige om et grønt skifte, en omstilling til et nullutslippssamfunn, kan det ikke være riktig når flertallet i dag vedtar at Norges største industriprosjekt i dette århundret skal være en oljeutbygging. I fjor tok SV initiativ til en allianse på Stortinget som sørget for at det stilles krav om utslippsfri kraft fra land til Johan Sverdrup og andre felter på Utsirahøyden. Uten det hadde ikke alle Statoils planer om videre utbygging basert seg på kraft fra land, og uten det ville ikke utslippene fra feltene Gina Krog, Ivar Aasen og Edvard Grieg, som til sammen står for utslipp på 275 000 tonn, måttet stenge ned gassturbiner og benytte kraft fra land fra 2022, senest. Selv om SV nå stemmer imot utbyggingen av Johan Sverdrup, stemmer vi for de kravene som flertallet på Stortinget presser fram. Olje- og gassnæringen har økt sine utslipp med 91 pst. fra 1990 og fram til i dag. Veksten i utslippene fra oljenæringen har vært drivkraften bak veksten i Norges samlede klimagassutslipp og er en hovedårsak til at Norge sliter med å nå de målene Stortinget har vedtatt i klimapolitikken. Det holder ikke lenger. Oljenæringen kan ikke lenger tillates å få ødelegge norske klimamål. Den erkjennelsen må også andre snart komme til. SV vil også framover være en pådriver for å stille klimakrav til alle olje- og gassprosjekter, slik vi har vært på Utsirahøyden. Steinalderen sluttet ikke på grunn av mangel på stein, og fossilalderen kommer ikke til å slutte på grunn av mangel på fossile ressurser, men fordi vi må slutte å brenne dem om vi skal ta vare på livet på jorden omtrent som vi kjenner det i dag. For oss i Norge betyr det at oljealderen uomtvistelig må gå mot slutten. Tiden for de store oljeutbygginger i Norge er forbi. Et nei til Johan Sverdrup fra Stortinget ville vært et tydelig signal til Norge og det internasjonale samfunn om at det er på tide å øke tempoet på omstillingen, ikke oljeutvinningen.
Ønsker representanten å ta opp forslag?
Jeg trodde alle forslagene var tatt opp av andre, men hvis det er noen som ikke er det, så gjør jeg det nå.
Da har representanten Heikki Eidsvoll Holmås tatt opp forslagene nr. 5, 6 og 7, som Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne står bak i innstillingen.
Hvert femte år sender paven ut et hyrdebrev om hvordan rettskafne katolikker bør leve sine liv. I dag har han sendt ut et slikt brev, der han visstnok oppfordrer til en etisk og økonomisk revolusjon for å forhindre katastrofale klimaendringer. Sånne hyrdebrev har historisk sett hatt stor betydning. Mange mener f.eks. at et hyrdebrev om å forbedre arbeidernes sosiale kår på 1800-tallet satte fart i kampen for bedre vilkår og rettigheter. Og mens 1800- og 1900-tallet åpenbart sto i arbeiderbevegelsens tegn, er det overordnede politiske perspektivet i vårt århundre nødvendigheten av å tilpasse menneskelig virksomhet til tålegrensene for jordas livsmiljø. Jeg antar at få representanter bruker pavens hyrdebrev som politisk rettesnor, men det er allikevel ironisk at Stortinget akkurat i dag gir klarsignal om å bidra med ytterligere 900 millioner tonn CO2, ca. 18 ganger Norges årlige utslipp, fra Johan Sverdrup-feltet til global oppvarming. Dette er et felt som skal produsere til langt utpå 2070-tallet, og dette gjør vi altså samtidig som at vi snakker stadig mer om at Norge skal være et lavutslippssamfunn og karbonnøytralt i 2050. Miljøpartiet De Grønne har for lengst gjort det klart at vi vil stemme imot planen for utbygging og drift av Johan Sverdrup-feltet. Men et stort flertall på Stortinget nekter fortsatt å lee på en lillefinger for å begrense Norges suverent største klimapåvirkning, nemlig olje- og gassutvinningen. Beslutningsprosessen i oljesaker er kjemisk fri for muligheter til å vurdere klimakonsekvenser. Alle beslutninger er gjort, og alle investeringer er låst når Stortinget til slutt i dag har en liksomdebatt om ja eller nei til åpning. Når det nå en gang vedtas at Sverdrup skal bygges ut, støtter Miljøpartiet De Grønne vedtaket om at feltet skal elektrifiseres. Det er bedre enn ingenting, og det bidrar til en riktig retning i norsk energiutvikling. Men elektrifisering kutter 1–2 pst. av de klimagassutslippene som Sverdrup vil produsere, og det er nærmest provoserende å høre den ene representanten etter den andre framstille dette tiltaket som et stort og avgjørende bidrag for at Johan Sverdrup-feltet ikke skal bli et klimaproblem. Vi vet, som flere har vært inne på, at avhengig av hvem man spør, må 70–90 pst. av jordas gjenværende fossile ressurser bli liggende i bakken hvis vi skal ha en viss sjanse til å nøye oss med to graders global oppvarming. Dagens vedtak forutsetter at noen andre tar dette ansvaret, og disse andre er i veldig stor grad – hvis ikke utelukkende – land som det vil være mye dyrere for å ta dette ansvaret, enn det vil være for Norge. Sverdrup-prosjektet sveiser dessuten norsk økonomi og norsk næringsliv fast til fossilalderen i enda flere tiår. Sverdrup vil båndlegge svære ressurser, store teknologimiljøer og titusenvis av høykompetente mennesker som burde vært kastet inn i utviklingen av Norges grønne næringsliv nå. Beslutningen om Sverdrup-feltet er ikke sammenlignbar med beslutningen om Ekofiskfeltet. Det var en beslutning vi vant på. Beslutningen om Sverdrup-feltet er en beslutning vi kommer til å tape på historisk. De Grønne kommer i dag, i tillegg til å stemme imot selve utbyggingen, til å foreslå at klimagassutslipp fra både produksjon og forbrenning av petroleum nå blir en del av de framtidige planene for utbygginger på norsk sokkel. Vi foreslår også at kraft fra havbasert fornybar energi skal kunne kobles til områdeløsningen, og vi er ganske overrasket over at dette forslaget ikke har fått bredere tilslutning, for én av de gode sidene ved elektrifisering av Sverdrup er jo nettopp at det nå omsider etableres en infrastruktur som åpner helt nye muligheter for utvikling av flytende havvind. Stortinget har liggende til behandling et annet forslag fra MDG om en seriøs havvindsatsing. Hvis det er en reell interesse for å overføre kompetanse og teknologi fra petroleumsnæringen til framtidsnæringer, som det snakkes så mye om, er vi nødt til å bruke denne typen muligheter. Sammen med andre partier fremmer vi også forslag om at det ved utbygginger skal gjennomføres en grundig analyse av klimarisiko, og at også elektrifisering av Gudrun-feltet og Sleipner-feltet utredes. Å åpne Johan Sverdrup-feltet er et vedtak på tvers av alle klimamål, i strid med en rettferdig fordeling av verdens gjenværende karbonbudsjett, og det er en utsettelse av det grønne skiftet i norsk næringsliv. Jeg håper at det neste store industrivedtaket Stortinget gjør, blir mer framtidsrettet enn dette.
Da oppfattet presidenten det slik at representanten har tatt opp det forslaget som Miljøpartiet De Grønne er alene om i innstillingen?
Ja.
Representanten Rasmus Hansson har da tatt opp det forslaget han refererte til.
La meg begynne med å si at denne dagen har jeg gledet meg til. Det er, som flere av talspersonene har vært inne på, en historisk dag for Norges største og viktigste næring. Jeg har lyst til å takke saksordføreren og komiteen for godt arbeid med dette og for gode og kloke beslutninger. Historien om norsk olje- og gassproduksjon er på mange måter et fantastisk eventyr, og det startet ikke langt unna den feltutbyggingen vi i dag diskuterer. Faktum er at det er mer enn 40 år siden første gang det ble lett etter olje og gass i dette området, og fordi man på grunn av innovasjon og nye måter å se Nordsjøen på boret letebrønn i vårt årtusen 200 meter unna den første letebrønnen, fant man den gang Aldous og Avaldsnes, som i dag er Johan Sverdrup-utbyggingen. Der vi har snart 50 år bak oss, vil Johan Sverdrup gi oss 50 år framover. Det er første gang siden Gullfaks-utbyggingen på 1980-tallet at vi i Stortinget behandler en sak i denne størrelsesorden. Det vil generere i størrelsesorden 1 300 mrd. kr i inntekter. 700 av disse milliardene vil havne i statskassen. Det vil i første utbyggingsfase generere 51 000 årsverk i Norge. Når det settes i drift, vil Johan Sverdrups første utbyggingstrinn sysselsette mellom 3 000 og 4 000 mennesker i Norge. Oljeplattformen er den største som noensinne er bygd på norsk sokkel, med 550 sengeplasser. Det er den suverent største kraft-fra-land-løsningen som noensinne er bygd, og hver eneste dag fra jeg mottok plan for utbygging og drift, til det første gang skal produseres olje i 2019, vil det hver time investeres mellom 2 og 3 mill. kr i dette fantastiske prosjektet. Utstrekningen på feltet er om lag 200 km2. Det er altså på størrelse med hele den regionen jeg bor i, Trondheims-regionen, eller hele Subsea Valley-klyngen på Østlandet. Det vil ikke bare komme Rogaland til gode. Dette er et prosjekt som vil komme hele landet til gode, gjennom både fordeling av inntekter og fordeling av den direkte sysselsettingseffekten prosjektet vil gi, samt at det vil sikre Norges rolle som stabil energieksportør til våre venner i Europa og andre steder i generasjoner foran oss. Totalinvesteringen er, som Stortinget vil være kjent med, i størrelsesorden 120 mrd. kr, og inntektene vil ikke bare finansiere aktiviteter som vår generasjon trenger å finansiere – det vil også skape sysselsetting og verdier våre barnebarn vil ha nytte av. Jeg tror ikke det er noe særlig hemmelig at situasjonen for norsk leverandørindustri ville vært svært annerledes og mye mer krevende hvis ikke Johan Sverdrup-utbyggingen hadde passert gjennom Stortinget i dag. Jeg er glad for å se at norske leverandører igjen viser sin styrke og sin konkurransekraft, og jeg er glad for å se at den tette samhandlingen mellom operatører og leverandører på norsk sokkel – som har vært en del av suksessen i arbeidet som har vært gjort på norsk sokkel i generasjoner allerede – nok engang gir resultater ved at store kontrakter havner hos norske verft og hos norske leverandører. Det viser en næring som er godt i gang med en helt nødvendig omstilling og tilpasning til en ny konkurransesituasjon. Det er enda mange kontrakter igjen og store muligheter for norske leverandører også i tiden som ligger foran oss. Dette er også det som legger grunnlaget for det mange har vært inne på, at Johan Sverdrup fra produksjonsstart vil være forsynt med kraft fra land, men det er også denne utbyggingen som muliggjør kraft-fra-land-løsning på de øvrige feltene på Utsirahøyden, som nevnt i proposisjonen. Det skjer mer på norsk sokkel enn Johan Sverdrup. Vi har produsert olje og gass fra norsk sokkel i snart 50 år, ca. halvparten av de utvinnbare ressursene på norsk sokkel er igjen. Det er produsert en større andel av oljen enn av gassen. Det er mye mer gass igjen. Det er store ressurser igjen på norsk sokkel. Vi har også åpenbart svært kompetente både operatører og leverandører som vil muliggjøre produksjon av disse ressursene i tiden framover, og selv om det nå er en noe krevende situasjon i næringen, er det fortsatt vår suverent største og viktigste næring. Hvis man slår sammen dem som jobber med energiproduksjon i andre deler av verden, altså leverandører til andre sokler i verden, og dem som er leverandører og ansatte i produksjon av olje og gass på norsk sokkel, snakker vi om i størrelsesorden 300 000 mennesker som er direkte tilknyttet energiproduksjonen fra hydrokarboner, i all hovedsak i sokkelproduksjon rundt omkring i verden. Denne næringen er størst enten man måler det i verdiskaping, i inntekter til statskassen, i investeringer – der er den suverent størst, nesten større enn alle andre næringer til sammen – i eksportverdi eller ikke minst, det aller viktigste for Stortinget, i finansiering av velferdsstaten. Den er også, som representanten Arnstad vel var inne på, Norges suverent viktigste distriktsnæring. Langs kysten, fra Fredrikstad til Kirkenes, har samtlige kommuner selskaper som leverer til industrien, og i nesten alle norske kommuner finner vi folk som jobber med å produsere energi fra sokkelen. Dette størrelsesforholdet er det viktig å ha med seg når man diskuterer rammene for aktivitet på norsk sokkel. Jeg har også lyst til å si at denne næringen er ikke bare stor, den er også en av de viktigste kildene til kompetanse for å utvikle andre næringer, som vi har sett mange eksempler på i det siste, enten det er havbasert fornybar kraftproduksjon, havbruk, fiskeri eller andre viktige norske næringer. Så er det, som mange har pekt på, krevende tider for norsk sokkel, men la meg begynne med å si at da jeg tok sete i Olje- og energidepartementet i 2013, med oljepriser på godt over 100 dollar fatet, begynte jeg klart og tydelig å adressere behovet for å redusere kostnadene. Den lange vekstperioden som lå bak oss, i realiteten fra 2001 til 2013 og særlig i perioden 2010–2013, bidro til at kostnadene steg kraftig – ikke bare i Norge, men også i Norge. Det var helt nødvendig å redusere kostnadene ved produksjon av olje og gass på norsk sokkel. Vi har også sett en fallende oljepris og svikt i kontantstrømmen til selskapene. Dette er selskapene helt nødt til å adressere og forholde seg til. Det gjelder leverandører og operatører på norsk sokkel, det gjelder mange andre steder også. Men det er grunn til å huske på når vi diskuterer dette, at vi kommer fra to historiske rekordår. 2013 og 2014 var historiske rekordår. Investeringsnivået på norsk sokkel i 2015 og 2016 kommer til å bli tredje og fjerde høyeste investeringsnivå vi noensinne har sett. Det bakteppet mener jeg det er viktig å ha med seg. Så er det ikke noe problem for meg å erkjenne at for dem som mister jobben, er dette en helt reell krise. Det er ikke noe problem for meg å erkjenne at for mange av leverandørene og for mange av oljeselskapene er dette en svært krevende situasjon. Men jeg er også glad for å se at det motsatte av det som skjedde da Per Rune Henriksen var statssekretær i OED, skjer nå – mange kontrakter kommer hjem. I forrige periode mistet norsk leverandørindustri fem av fem store kontrakter. Jeg er glad for å se at leverandørindustrien har styrket sin konkurransekraft og nå vinner store kontrakter til norske verft. Det skal vi alle sammen være glade for. Fra regjeringens side har vi allerede styrket petroleumsforskningen. Vi har tett dialog med alle aktørene både i fagforeningene, i leverandørindustrien og i industrien. Med det ser jeg tiden går ut, så jeg får komme tilbake til kakereferansen til representanten Henriksen ved en senere anledning.
Det åpnes for replikkordskifte.
Jeg kan forsikre statsråden om at arbeidet med å ta tak i kostnadsutviklingen i bransjen ikke startet ved hans inntog i Olje- og energidepartementet, dette var noe som også var svært viktig for oss da vi satt i politisk ledelse i Olje- og energidepartementet. Vi så på dette som en stor samfunnsmessig utfordring, og vi satte inn tiltak for å få gjort disse tingene – tiltak som har ledet fram til at norsk leverandørindustri i dag kaprer kontrakter. Det vi ser fra regjeringen nå, er at passivitet blir opphøyet til en dyd i kampen for å få sikret en framtid for petroleumsindustrien. Vi ser i avisen statsråden si at dette ikke er noen krise, vi ser Stavanger-ordføreren si at dette er krise, og vi ser Ståle Kyllingstad fra IKM si at dette er krise. Statsråden vil åpenbart ikke gjøre noe mer enn han gjør. Da vil jeg stille spørsmålet om det var feil å ta politiske initiativ i 1993, i 1997 og i 2001, eller holder disse initiativene for all framtid?
Jeg er veldig usikker på om næringen er tjent med at vi står her og polemiserer over hva vi skal kalle dette. Jeg er, som jeg sa i mitt innlegg, fullstendig klar over at for dem som blir personlig rammet, er dette en krise. Jeg er fullstendig klar over at dette er en krevende tid for mange selskaper. Jeg har lyst til å si at det som er aller viktigst – det som er svært gledelig, og som virkelig er viktig for varig framtidig verdiskaping fra norsk sokkel, sysselsetting og inntekter til statskassen – er nettopp stabilitet og forutsigbarhet i rammevilkårene, og det er de brede, store kompromissene i Stortinget. Jeg mener at representanten Henriksen og jeg i dag kan glede oss over at vi ikke bare i denne saken, men i flere andre saker i løpet av dagen, viser næringen at de store, brede oljepolitiske kompromissene fortsatt ligger fast, med stabile, forutsigbare rammer og tilgang på nye arealer. Det er det som vil sikre sysselsetting og verdiskaping også i tiden som ligger foran oss.
Dette handler ikke om terminologi og hva vi kaller situasjonen. Det dette handler om, er om man erkjenner at situasjonen er så alvorlig at det kreves tiltak. Dette er den største industrien og den største næringen i Norge, med 240 000 arbeidsplasser. 20 000 av dem har gått tapt på ett år, og vi har ikke sett ett tiltak fra statsråden for å gjøre en innsats på dette området. Min frykt er selvfølgelig at vi får en høyere arbeidsledighet. Dette er en fæl situasjon for dem som kommer ut i arbeidsledighet – jeg har selv gått arbeidsledig i over ett år, så jeg vet hva det er. Det er også en forferdelig situasjon for det norske samfunnet, og det vil være en tøff situasjon for bransjen når vi vet at det vil komme en oppgang om noen år. Skal vi da få en ny kostnadsgalopp fordi selskapene skal kjøpe seg til kompetanse og kapasitet i et stramt marked? Det er det vi er redd for. Derfor vil vi ha tiltak for å dempe fallet og gjøre det mulig å ha en effektiv næring som går inn i bedre tider om noen år.
Konkurransekraften til industrien er først og fremst industriens ansvar – leverandører og operatører i fellesskap. Til virkelighetsbeskrivelsen, når representanten Per Rune Henriksen er veldig opptatt av å kalle dette en krise, har jeg lyst til igjen å minne om at investeringsnivået i 2015 og 2016 kommer til å bli større enn det var i 2009, i 2010, i 2011 og i 2012, og så hadde vi rekordårene 2013 og 2014. Vi ser i år og for neste år et lavere aktivitetsnivå enn i 2013 og i 2014, men vi kommer altså fra et historisk høyt nivå. Det er helt nødvendig at industrien, leverandører og operatører, tar tak i kostnadsutviklingen vi har sett. Regjeringen har levert når det gjelder nye arealer, vi har levert med hensyn til stabilitet og forutsigbarhet i rammevilkårene, og vi har styrket myndighetenes innsats for forskning og teknologiutvikling på norsk sokkel.
Neste replikant er Kjell Ingolf Ropstad. Presidenten gjør oppmerksom på at replikklisten nå er fulltegnet.
Først vil jeg si at jeg er enig med statsråden i at det avgjørende nå er å føre en forutsigbar og god politikk for å sikre næringsutvikling og trygge arbeidsplasser – det er vekstfremmende skattelette, og det er satsing på infrastruktur, forskning og teknologiutvikling. Der skjer det mye bra. Vi er i en krevende tid, samtidig som vi vet at det også skal være en omstilling. Da gjelder det å ta vare på kompetansen, sikre hvert enkeltmenneske som mister jobben, og forhåpentligvis se en kostnadsutvikling som gjør norsk industri enda mer konkurransedyktig, slik at vi kan videreutvikle den kompetansen vi har. Mitt spørsmål – siden listen er fulltegnet – handler om den endringen som Stortinget gjør i konklusjon og vilkår, punkt 3, der vi ikke følger statsråden i å koble på andre byggetrinn, som er planlagt å ha oppstart i 2022, men der vi sier at kraft fra land skal komme til hele området innen 2022. Mitt spørsmål er: Hvordan tenker statsråden – i sin dialog med selskapene – å forsikre seg om at det blir oppfylt?
Jeg kan forsikre om at Olje- og energidepartementet kommer til å følge opp alle vedtak Stortinget gjør. Det er sånn det nesten bør og må være når man har en mindretallsregjering. Vi har hele tiden vært veldig opptatt av å få til koblingen mellom 2022 og andre byggetrinn. Det er naturlig at vi kjenner til hvordan andre byggetrinn skal se ut. Det er ikke nødvendigvis sånn at hele andre byggetrinn må være på plass før kraft-fra-land-løsningen er på plass, men det er viktig at vi kjenner til hvordan tallene – f.eks. kraftbehovet i andre byggetrinn og gjerne kraftbehovet i de andre, mindre feltene på Utsirahøyden – vil være. Derfor har vi hele tiden vært opptatt av at disse tingene skal ses i sammenheng. Departementet lever utmerket godt med det vedtaket som er gjort, og vil følge det opp, så lenge vi kan være trygge på at vi kjenner til kraftbehovet på Johan Sverdrup-feltets andre byggetrinn før innretningen er på plass
Statsråden har i utgangspunktet rett i at konkurranseevnen er industriens eget ansvar, men det har jo bestandig i norsk oljevirksomhet vært et samspill mellom myndigheter og leverandørindustri og oljeselskap – særlig i nedgangstider. NORSOK ga oss et mye bedre samvirke mellom leverandørindustrien og oljeselskapene. INTSOK ga startskuddet til internasjonaliseringen av leverandørindustrien, og KonKraft medførte en veldig fornuftig dialog mellom myndigheter og topplederne i industrien. Det virker som om statsråden og regjeringen nå rett og slett sitter stille i båten og håper på at dette skal blåse over, og da er egentlig mitt spørsmål: Når blir situasjonen alvorlig, eller hva skal til for at statsråden synes at situasjonen er alvorlig nok til at han ikke bare sitter og avfeier de merknadene som kommer, men faktisk er villig til å sette inn verktøy? Og hvilke verktøy kunne regjeringen tenke seg å sette inn dersom situasjonen blir alvorlig?
Jeg mener at det aller, aller viktigste regjeringen og stortingsflertallet kan og bør bidra med, er stabilitet og forutsigbarhet i rammevilkårene – dette med prosjekter som skal produsere olje og gass i alt fra 15 til 50 år. Det handler om å gi industrien tilgang på nye arealer, som regjeringen holder på med, med god støtte fra bl.a. Senterpartiet. Og vi har allerede styrket myndighetenes innsats for styrking av teknologiutvikling på sokkelen gjennom DEMO 2000-programmene og PETROMAKS. Så har jeg lyst til å forsikre om at jeg snakker med både leverandørindustri og operatører regelmessig. Jeg hører ikke noe rop fra dem om kraftige endringer i rammevilkårene, det må jeg innrømme. Så har jeg lyst til å minne om at vi vil ha et høyere aktivitetsnivå på norsk sokkel i år og neste år enn i seks av de åtte årene som den rød-grønne regjeringen satt, uten at jeg hørte noe rop om noen krise den gangen.
Jeg skal lese opp noe fra merknadene på side 17 i innstillingen. Komiteen snakker om følgende: «For Edvard Grieg-feltets del vil den pålagte tilknytning til områdeløsningen for kraft fra land medføre at all egen kraftgenerering fra gassturbiner fases ut.» Så hopper jeg litt lenger ned i merknadene, der det står: «Komiteen merker seg at det i proposisjonen fremholdes at industrien har lite erfaring med elektriske kjeler og at en kvalifiseringsprosess anses som nødvendig. Komiteen forventer at en slik prosess gjennomføres i forkant av beslutningen om hvordan varmebehov for Edvard Grieg dekkes.» Spørsmålet mitt er veldig enkelt: Har statsråden merket seg denne merknaden, og kommer han til å følge den opp?
Jeg har merket meg at Stortinget har vært opptatt av varmebehovet på Grieg. Selvfølgelig er dette et arbeid Olje- og energidepartementet vil følge opp. Det pågår allerede vurderinger av hvordan dette skal løses, og så vidt jeg vet, er dette nettopp en av de tingene Stortinget har vært opptatt av, nemlig at vurdering av elkjeler er en del av det arbeidet. Så dette vil vi selvfølgelig følge opp fra myndighetenes side.
Det grønne sertifikat-regimet er inne i noe som ser ut som en bråbrems. Det er mye bra med det regimet, men det har ikke utviklet ny teknologi, og det har ikke skapt spesielt mange arbeidsplasser. Havvind har derimot potensial for begge deler. Det er en kjempediger potensiell energiressurs, og det er en type teknologi som er nærliggende for offshore-kompetansen som vi allerede har. Og så har Johan Sverdrup-feltet, med alle sine dårlige egenskaper, også den gode egenskapen at det både er et lønnsomt felt og altså rigges infrastrukturmessig på en måte som vil kunne danne en plattform for havvindutvikling. Har statsråden begynt å se litt lysere på muligheten for å bruke Johan Sverdrup-plattformen som en mulig plattform for en norsk havvindsatsing?
Først har jeg lyst til å si at jeg er ikke enig i at disse sertifikatene ikke har bidratt til utviklingen av ny teknologi. Dette har vært et av mange bidrag fra Europa som har bidratt til at kostnadene ved f.eks. produksjon av vindkraft per kWh har falt, riktignok i stor grad hjulpet av tyske virkemidler for å få på plass mer vind, men det har definitivt vært et bidrag også til den norsk-svenske vindutbyggingen som har funnet sted. Så når det gjelder spørsmålet om havvind: Det er helt rett at skal det bli en realitet i fremtiden, så må vi ha en infrastruktur på plass, og kraft fra land kan være eksempler på den typen infrastruktur som vi må ha. Så mener jeg at hvordan man løser kraftbehovet på Sverdrup, utenfor de rammene som Stortinget nå sier at Olje- og energidepartementet må sette for Sverdrup-utbyggingen, må nesten utbyggerne selv gjøre sine vurderinger av.
Dermed er replikkordskiftet over.
Petroleumsvirksomheten har i lang tid vært en av bærebjelkene i norsk økonomi. Det er Norges største næring målt i verdiskaping i statlige inntekter og i investering. Det kommer petroleumsvirksomheten til å være også i lang tid framover. Utbygging av Sverdrup-feltet er et av de største industriprosjektene i Norge på flere tiår. Dette vil medføre betydelige aktiviteter under både utbygging og drift, og det vil også ha gode ringvirkninger ved å skape arbeidsplasser både regionalt og nasjonalt. Men like viktig: Det vil gi store inntekter til fellesskapet. Det norske petroleumsskattesystemet har gjennom tiår tjent Norge godt, og verdiene har kommet hele det norske samfunnet til gode, for når enkelte selskaper har fått lov til å utnytte fellesskapets ressurser, har det også kommet fellesskapet til gode. Dette er heller unntaket enn regelen når man ser til land som har vært like heldige med å finne store petroleumsressurser. Den vanlige historien er at noen har tjent seg veldig rike, mens samfunnet har stått tilbake med lite. I Norge valgte vi en annen vei. Vi krevde at de som tjente på å utvinne fellesskapets ressurser, skulle betale tilbake. Det gjorde de, og det vil også skje med Johan Sverdrup-feltet. Bare i løpet av det første byggetrinnet er inntektene beregnet til om lag 1 000 mrd. 2015-kroner, og størsteparten av dette tilfaller det norske samfunnet i form av skatteinntekter. Likevel har den siste tiden vært fylt med dårlig nytt for Norges største industri. Konsekvensene av kutt og varslede nedskjæringer påvirker og angår mange, også utenfor industrien. Men det som i all hovedsak skiller denne situasjonen fra andre nedturer tidligere, er regjeringens manglende politiske vilje til å gjøre noe for å hindre de skadevirkningene vi nå ser. Selv om det er bred enighet om de overordnede målene og virkemidlene for norsk olje- og gassvirksomhet, er vi likevel avhengig av tiltak for dagens situasjon. Vi ser at antall arbeidsledige har økt kraftig, og at mange av disse er fra oljesektoren. Vi trenger tiltak, men det har regjeringen åpenbart ingen konkrete planer om. Utbyggingen av Johan Sverdrup-feltet har hittil gitt norsk leverandørindustri store kontrakter. Men uansett hvor positivt det er, kan vi ikke la jubelen over kontraktstildelingen hittil overskygge det faktum at vi har store utfordringer å ta fatt på. Fra leverandørindustrien fortelles det om bråstopp i vedlikehold og investeringer, som fører til masseoppsigelser. Når ledigheten stiger og det er såpass mange arbeidsledige som direkte eller indirekte er knyttet til industrien, merkes det over hele landet, for ikke bare leverandørnæringer som gir tjenester i tilknytning til utvinning blir rammet, men også mer tradisjonelle fastlandsnæringer. Dette påvirker mange, for etter salg av olje og gass er leverandørindustrien vår største eksportnæring. Dette er en næring som leverer kunnskapstunge varer og tjenester, og ikke bare til norsk sokkel, men også til et tøft internasjonalt marked. Med alle sine arbeidsplasser, sin verdiskapning og sin kompetanse er det en vel så viktig del av vår oljeformue som oljefondet selv. Vi som politikere kan ikke sitte her og overstyre markedet, men vi må like fullt ta på alvor de utfordringene vi ser. Vi må lytte til dem som kjenner næringen, og finne både langsiktige og kortsiktige løsninger for hva som gagner samfunnet i sin helhet – og ikke minst: Vi må ta vare på den kompetansen vi har, for kunnskap er framtiden, og virksomheten kommer til å ha en sentral rolle for framtidig verdiskaping, sysselsetting og samfunnsutvikling. Til og med i et lavutslippssamfunn vil det være etterspørsel etter petroleumsprodukter, men derfor er det også viktig at næringen fortsetter å søke nye muligheter for å redusere sine egne utslipp og for å produsere med lavere karbonavtrykk enn det de gjør i dag. Dette er viktig for å nå de klimamålene som vi har satt, men også for at næringens konkurransekraft internasjonalt skal opprettholdes. Vi trenger langsiktige strategier for å legge opp til lavutslippssamfunnet og økt bruk av lavutslippsteknologi. Vi trenger også langsiktige og kortsiktige strategier for å bevare norsk inntekt og for å bevare lav arbeidsledighet. Men da må også regjeringen og stortingsflertallet vise politisk vilje til å hindre de skadevirkningene vi nå ser.
Det er en merkelig opplevelse å stå her i dag, i en tid med økende ledighet i petroleumsindustrien, og høre om Sosialistisk Venstrepartis ønske om å stoppe utbyggingen av Johan Sverdrup, vår tids kanskje viktigste industriprosjekt – et prosjekt som vil skape nye arbeidsplasser, gi arbeid til bedrifter som sliter med konkurransetørke, og inntekter til storsamfunnet tilsvarende et helt statsbudsjett. Jeg husker svært godt Norsk olje og gass’ årskonferanse i 2014. På scenen sto bl.a. SVs finanspolitiske talsmann, Snorre Serigstad Valen, og jeg mener å huske at han sa at norsk olje- og gassnæring hadde en lysende framtid. I tillegg sa Serigstad Valen at næringen måtte tilpasse seg det endrede klimaet, at næringen måtte jobbe hardere for å redusere utslippene. Næringen har respondert på det, og i dag behandler vi planen for drift og utbygging av Johan Sverdrup-feltet, som inkluderer en kraft-fra-land-løsning. Johan Sverdrup vil være elektrifisert fra dag én. Men selv om Johan Sverdrup elektrifiseres, skaper kanskje 51 000 årsverk og flere tusen nye arbeidsplasser, investerer for 240 mrd. kr, får en inntekt tilsvarende et helt statsbudsjett, skaper aktivitet i nesten hele landet, i nesten alle landets kommuner, og i tillegg bygger på Sosialistisk Venstrepartis egen St.meld. nr. 28 for 2010–2011, En næring for framtida, takker de i dag allikevel nei. Under debatten om St.meld. nr. 28, En næring for framtida, tok også representanten Snorre Serigstad Valen ordet, og da sa han: «I tillegg til den rikdommen olje- og gassressursene representerer for Norge, er det en gave at oljen i Norge har bidratt til større verdiskaping, bedre fordeling og bedre liv for mange i Norge, at det tas hensyn til miljøet og til andre næringer når beslutninger tas.» Man kan undres på hva som har skjedd i løpet av to år. Også Industri Energi mener at SV har gått altfor langt. Til Klassekampen i helgen sier Leif Sande at nå virker det som om SV har brutt alle bånd til fagbevegelsen en gang for alle. Jeg forstår Leif Sande i Industri Energi meget godt. Johan Sverdrup er et godt prosjekt, som gir velferd og arbeidsplasser i hele landet. Som sagt, Sverdrup er et godt prosjekt. Vi skal igjennom en omstilling, vi skal inn i en ny tid, og da er det viktig at vi har gode fundament som gir staten gode inntekter, slik at vi kan oppnå den endringen på en god måte. De beslutningene vi gjør her i dag, gjør at vi skaffer landet gode inntekter, gjør at vi skaffer oss gode rom, gjør at vi kan gjennomføre de omstillingene til et grønt skifte som vi må gjøre, på en mye bedre måte enn ved å takke nei til disse inntektene, takke nei til disse arbeidsplassene og takke nei til den utviklingen som industrien også står for, og som vi også trenger bidrag fra for å kunne få til den omstillingen som vi alle lengter etter. Det er spesielt å høre det, og det er spesielt å takke nei til en slik mulighet.
At det framleis er både livs- og konkurransekraft i norsk leverandørindustri, har me sett den siste tida. Det er svært gledeleg at store oppdrag til Johan Sverdrup-utbygginga har gått til norske leverandørselskap, som i sterk internasjonal konkurranse viser at dei evnar å kapra viktige kontraktar. For meg som kjem frå Stord og Hordaland, har det jo vore ekstra god stemning på heimebane etter at Kværner Stord nyleg vart tildelt ein stor og viktig Johan Sverdrup-kontrakt. Dei oljeretta verfta våre kan framleis fylla rolla som viktige bidragsytarar til teknologi- og kompetanseutvikling og ikkje minst som lærlingfabrikkar for framtidige fagarbeidarar, som landet sårt treng. Medan regjeringa snakkar om ei naudsynt omstilling til ein ny normal som enno ingen veit heilt kva betyr, peikar IEA på at for å unngå samanbrot i energileveransane fram mot 2030 vil det også framover vera trong for store årlege investeringar for å kompensera for minkande produksjon i eksisterande felt. Og verda treng meir energi, og sjølv i det moderate klimavenlege scenario, togradersmålet, er IEA sitt anslag at verda treng 37 pst. meir energi i 2040. Regjeringa sin iver etter å snakka ned næringa står i motstrid til all optimisme rundt siste tildelingsrunde, med store forventningar til nye funn også i Barentshavet. Saman med ny optimisme etter nye funn og moglegheiter i Nordsjøen og i Norskehavet tilseier dette at leverandørindustrien vår må bevarast og utviklast og ikkje byggjast ned Utbygginga av Johan Sverdrup skulle løfta norsk leverandørindustri gjennom ein vanskeleg periode før aktiviteten på ny ville stiga av grunnar eg nettopp har nemnt. Trass i gleda over norske tildelingar så langt er det diverre eit faktum at utanlandsk innhald i desse kontraktane er høgt og veksande, og det vert rekna som temmeleg sikkert at dei to siste plattformene vil gå til Asia. Når så Statoil, som kontrollerer rundt 80 pst. av aktiviteten på norsk sokkel, samtidig vel å skjera drastisk ned på vedlikehald og modifikasjonar for å kunna prioritera kortsiktig utbytte, undergrev dette fellesmåla om kompetanse og kapasitet som me heilt garantert vil ha trong for når oppgangen kjem. Når myndigheitene i starten av vår oljeæra skreiv ned «dei ti oljeboda» og vedtok petroleumslova, var det for å ha eit fundament for å sikra både industrielt og finansielt utbytte av aktiviteten på sokkelen. Når operatørselskapa nedprioriterer norske leverandørar til fordel for utanlandske, som gong etter gong viser at dei ikkje evnar å levera på tid, kvalitet og kost, er det på høg tid å ta fram igjen petroleumslova og etterprøva om selskapa leverer i tråd med Stortinget sine intensjonar. Det vert uakseptabelt viss framtidige utbyggingar på norsk sokkel generelt, og Johan Sverdrup spesielt, står fram som asiatiske industrieventyr og ikkje som norske industrieventyr. Eg vil minna om at Oljedirektoratet og Olje- og energidepartementet har sett seg nøydde til å skjerpa tonen overfor oljeselskapa fordi dei gjennom å skyva på prosjekt set optimal ressursutnytting i fare, som også er i strid med petroleumslova. Regjeringa sin definisjon på aktiv næringspolitikk synest no å vera generell skattelette og reversering av den forfeila innskjerpinga av permitteringsregelverket. Det kan jo vera mangel på fantasi, men det er nok heller uttrykk for tradisjonell høgrepolitikk om at marknaden si usynlege hand skal handtera alle situasjonar. Diverre vert resultatet like usynleg. Medan regjeringa nøler, ropar både bedrifter og tilsette på aktiv handling, og me i Arbeidarpartiet har lagt fram vår tipunkts plan for tiltak. I tillegg bør regjeringa lytta til partane sine krav om fleire arbeidsmarknadstiltak og BIO-midlar til kompetanseutvikling, gjerne kombinert med ytterlegare lempingar i permitteringsregelverket, med 52 vekers lengd på permitteringsperioden som viktig verkemiddel. Vi må også hugsa på at noverande teknologi- og kompetansemiljø i oljenæringa vil garantert utgjera ein viktig del av grunnlaget for den grøne og berekraftige teknologien.
I dag tror jeg vi kan understreke at junivedtaket i fjor om elektrifisering av Utsirahøyden var riktig, selv om olje- og energiministeren strittet imot alt han kunne. Vedtaket den gang skapte klarhet om det som var den største politiske usikkerheten i det store prosjektet vi nå behandler. Det er utvilsomt sånn at utbyggingen av Johan Sverdrup er viktig og kommer i en meget gunstig tid, da hele petroleumsnæringen er inne i en meget krevende tid. «Krise», sier Høyres Christine Sagen Helgø. «Krise», sier oljeleverandør Ståle Kyllingstad. «Krise» må vi anta at de over 20 000 som har mistet jobbene sine i den siste tiden, sier. Tiden som kommer, blir langt verre, sier Norsk Industri. Det sier også Rederiforbundet og SSB, og NHO gjennom sitt barometer sist uke stadfester nettopp det samme: Tiden som kommer, blir langt verre i arbeidsmarkedet. 2016–2017 blir vanskelig. Ledigheten kommer til å være høy, og den kommer til konstant å være høyere enn i de åtte årene før denne regjeringen tiltrådte – konstant høyere enn i de åtte årene før denne regjeringen tiltrådte. Krise for folk, men ikke for industrien, sier olje- og energiministeren, samtidig som han tillater seg å harselere over de forslag som er framsatt i saken. Vi har ikke sagt at forslagene er fremmet som en fasit på løsningen når det gjelder situasjonen, men det er langt mer enn hva statsråden har gjort, for han har gjort ingenting med tanke på den situasjonen som nå gjelder. I perioden 2005–2013 ble 350 000 flere sysselsatt, 200 000 flere sysselsatt i privat sektor – det til tross for tidenes største tilbakeslag i verdensøkonomien. Høy sysselsetting og god økonomi var noe regjeringen overtok. Skattelette har vært denne regjeringens mantra og er denne regjeringens svar på enhver utfordring som oppleves – skattelette til enkeltpersoner med formue. Det er fristende i den debatten vi nå hører – ikke minst fra representanten Tina Bru, som bruker det som et argument – å få høre hvilke positive utslag det har gitt på nåværende situasjon at regjeringen har prioritert skattelette som sak nr. 1, og som svar på alle utfordringer samfunnet står oppe i når det gjelder arbeidsmarkedet. Det hadde vært interessant å få dette inn i debatten, fordi det er en vesentlig del av den stortingsmeldingen vi behandler. Så sier representantene fra regjeringspartiene at det viktigste vi kan gjøre nå, er å sikre stabilitet og stabile rammebetingelser. Ja, Arbeiderpartiet står 100 pst. bak det. Men da skjønner jeg ikke hvorfor Høyre bruker all sin kraft på å prøve å skape usikkerhet om hva andre partier mener om forutsigbarhet for framtiden. Det er jo det de bruker sitt politiske engasjement til nå – å snakke mer om andre partier enn om hva de selv vil gjøre, i en situasjon hvor altså over 20 000 mennesker i løpet av kort tid har mistet framtidsmulighetene sine gjennom inntekt og arbeid. Noen har kanskje fått nye jobber, men den tiden vi nå går inn i, kommer til å være langt mer krevende, hvis vi skal tro Norsk Industri, Rederiforbundet, SSB og NHO. Det er jo normalt organisasjoner regjeringen lytter til. Da er mitt spørsmål: Hva vil olje- og energiministeren gjøre så norsk oljekunnskap ikke forvitrer og forsvinner under hans ledelse av departementet? Det hadde vært interessant å få vite: Hvordan tenker olje- og energiministeren på den tiden vi nå går inn i, i det korte bildet 2016–2017? For så langt, på to år, har han sagt ingenting.
Jeg har begynt å bli vant til disse svært indignerte innleggene fra Terje Aasland som begynner å komme på tampen av de fleste debattene vi har om olje her. Jeg må si at jeg kjenner meg ikke igjen i den kritikken. Jeg synes det er merkelig å stå på Stortingets talerstol og si at vi bruker mer tid på å snakke om andre partiers politikk. Jeg tror jeg hadde én setning i mitt innlegg om Arbeiderpartiet – én setning om hva de gjør, og det var at deres eneste svar i den situasjonen vi står i nå, er å øke skattene for næringslivet. Det mente jeg var helt riktig å påpeke. Jeg brukte ikke mer tid på å snakke om Arbeiderpartiet. Men flere har i dag tatt til orde for at regjeringen skal bruke politisk makt til å øke aktivitetsnivået på sokkelen, og frykt ikke: Det gjør vi allerede. Vi har rekordutlysninger i TFO-rundene, vi kjempet for Johan Sverdrup-feltet som vi i dag vedtar – sånn at det ikke skulle bli utsatt selv om Arbeiderpartiet og flertallet på Stortinget ønsket noe annet i utgangspunktet – og vi har foreslått en merknad i innstillingen hvor vi slår ring om petroleumslovgivningen. Det er forutsigbare og stabile rammevilkår som er det aller viktigste. Men dette viser den store forskjellen på høyresiden og venstresiden i norsk politikk. Vi mener vår viktigste oppgave som politikere er å skape trygge og forutsigbare rammer omkring våre næringer. Investeringsbeslutninger, ansettelser og utbytte skal ikke bestemmes av Stortinget, det skal bestemmes på generalforsamlingene og i styrerommene. Venstresiden mener vi fra Stortinget skal legge oss opp i alt. Vi mener det er grenser for politikk. Arbeiderpartiet ser behov for sterkere kontroll over næringen fra myndighetene, og sammen med Senterpartiet foreslår de åtte tiltak i innstillingen om Johan Sverdrup – kanskje i egen frustrasjon over hva som skjedde da de selv satt i regjering og alle kontraktene på de store utbyggingene gikk til utlandet. De ønsker bl.a. å sikre at petroleumsfaglige linjer ved videregående skoler ikke legges ned – et litt merkverdig forslag. Vi deler bekymringen for at yrkesfagselevene på petroleumsfag i videregående skole nå har utfordringer med å finne læreplass. Det er et løft vi alle må ta sammen. Derfor har vi lansert et yrkesfagsløft for å styrke kvaliteten på utdanningen. Vi har også økt lærlingtilskuddet, som er den ene tingen alle bedrifter fremhever som det absolutt viktigste for å kunne ta imot lærlinger. Men man er nødt til å dimensjonere utdanningstilbudet etter hva som er næringslivets behov. Det er det en lang tradisjon for i Norge, det er det fylkeskommunene gjør i samarbeid med partene i arbeidslivet hvert eneste år. Å gjøre noe annet er å lure elevene. Vi vet at den største grunnen til «dropout» blant yrkesfagselever er når de ikke får læreplass. Derfor kan man heller ikke legge opp et utdanningstilbud som ikke har en ledig læreplass i den andre enden. Det pågår allerede prosesser, både i olje- og gassindustrien og i andre fora utenfor næringen, med henblikk på hvordan man kan overføre kompetanse og teknologi fra denne industrien til andre. Det er også noe Arbeiderpartiet har snakket om her i dag. Vi mener at det er næringslivet og bedriftene selv som er best skikket til å identifisere lønnsom og nyttig overføringsverdi av både kompetanse og teknologi fra olje- og gassvirksomhet til annen industri – ikke nødvendigvis Stortinget. Det er påfallende å høre et Arbeiderparti som styrte landet da fem av fem store kontrakter gikk til utlandet, nå kritisere oss for å gjøre for lite. De sier at vi snakker ned næringen. Men alle i denne salen som hørte mitt innlegg i stad, kan umulig mene det. Det er merkelig å hevde noe slikt. Det er ikke vi som sto og sa for et år siden at Norge ikke kunne være uberørt av at to tredjedeler av de fossile ressursene måtte ligge under sokkelen, som Jonas Gahr Støre sa. Så rettet han det opp, men han sier fortsatt at vi ikke kan være uberørt av det. Hva betyr egentlig det? Det er ikke vi som vil diskutere utvinningsgraden på feltene på norsk sokkel, sånn som Marianne Marthinsen i Arbeiderpartiet tok til orde for. Og det er ikke vi som har sådd tvil om utviklingen i Barentshavet, slik Arbeiderpartiet er i ferd med å gjøre og kommer til å gjøre i den neste saken vi skal diskutere her i salen i dag.
Dagen i dag er en stor dag. Olje- og gassnæringen i Norge er vår desidert største og viktigste næring, og det er en næring som er fordelt utover det ganske land. Det har vært og er en næring som har økt kompetansen og utviklingen av teknologi i Norge over flere tiår. Jeg har selv reist som rallar og slusk i næringen i over 20 år. Jeg har ca. 20 år på blåmyra – fra Irskesjøen til Tyskebukta, til Ekofisk – før jeg endte opp på Heidrun utenfor Nordland. Jeg forstår meget godt hva denne næringen betyr for de ca. 300 000 arbeiderne og ansatte som på den ene eller andre måten er knyttet opp mot næringen. Derfor er det en gledens dag – at et bredt flertall på Stortinget er for å bygge ut Johan Sverdrup. Det synes jeg også representanten Terje Aasland kunne ta inn over seg og faktisk kunne si at det er en gledens dag, for vi bør ikke bruke enhver anledning til å prate ned den ene næringen etter den andre. Dessverre er det også slik at vi opplever at Miljøpartiet De Grønne og Sosialistisk Venstreparti ønsker å legge ned store deler av olje- og gassnæringen. Det vil bety at store deler av industrien vil bli nedlagt, med de følgene det vil få for Agderfylkene, Oslo, Rogaland, Hordaland, Møre og Romsdal og hele Nord-Norge. Det er bare trist og uforståelig. Det kan virke som begge partiene er veldig opptatt av å snakke om fellesskapet og fordeling til fellesskapet. Problemet er at verken Sosialistisk Venstreparti eller Miljøpartiet De Grønne vil være med på å skape noe som helst. Det vil altså ikke være noe å fordele. Det er et problem. Slik har det vært med Sosialistisk Venstrepartis forhold til olje- og gassnæringen siden den kom til Norge. De har alltid gått imot alle forslag til utbygging, men fordelingen, den ønsker de svært gjerne å være med på. Avslutningsvis registrerer jeg at representanten Aasland ønsker å prate om den ene krisen etter den andre – vi kan vel snart kalle ham for en krisemaksimeringsekspert. Men jeg vil bare nevne at når vi snakker om den marine næringen, ønsker en altså i dag, under en blå-blå regjering, å flagge tilbake til Norge – for øvrig en næring som flagget ut fra Norge under de rød-grønne og regimet til Terje Aasland.
Det som får meg til å ta ordet, er de utsagnene som særlig representanten Tina Bru kom med fra denne talerstolen om Arbeiderpartiets manglende vilje til å stå bak en stabil og forutsigbar politikk. Det er nesten uvirkelig etter at vi har jobbet med denne innstillingen, hvor vi har etablert nettopp et ganske klart uttrykk for at politikken ligger stabilt, vi er forutsigbare i oljepolitikken. I den saken vi skal diskutere etter denne saken, om iskanten, er vi klinkende klare på at rammene fra åpningsvedtaket for Barentshavet sørøst ligger fast, og at det også danner rammene for 23. konsesjonsrunde, så jeg forstår rett og slett ikke det intense behovet Høyre har for å så tvil om at det er et bredt flertall bak oljepolitikken som føres i dette landet. Det blir rett og slett underlig, og jeg vil utfordre representanten Bru til å forklare hvorfor det er interessant å trekke fram et utsagn, noen debattinnlegg eller tanker som har kommet fra enkelte arbeiderpartipolitikere for halvannet år siden, og ett år siden, i den debatten som vi har nå, når det vi diskuterer her, er rimelig klart for alle som ønsker å se det – ikke minst for dem som har lest innstillingen. Vi skal stå fast på det som har vært en god politikk for norsk oljeutvinning i alle år – i 40 år. Men det betyr ikke at vi står fast som statuer, upåvirket av hva som ellers måtte skje rundt oss. Det har heller aldri vært norsk petroleumspolitikk. Norsk petroleumspolitikk har vært å tilpasse politikken og politikkens redskaper til den situasjonen som har vært til enhver tid, for målet vårt har nemlig vært å få størst mulig samfunnsmessig gevinst av den økonomiske virksomheten og de inntektene som vi får, og den industrielle aktiviteten som dette gir. Man har alltid satt inn tiltak for å få til en ønsket utvikling. Vi satte ned riggutvalget i den rød-grønne regjeringen for å se på kostnadsbildet på riggsiden og for å se på kapasitetssiden. Vi opprettet forskningssentre for å se på hva mulighetene og begrensningene er når vi nå i mye større grad beveger oss nordover enn det vi har gjort tidligere. Vi har også bevilget og tatt initiativ til forsknings- og utviklingsprogrammer for å tilfredsstille bransjens behov for kunnskap og teknologi. Og vi har støttet utviklingen av yrkesfaglinjer for å få sikret industrien den nødvendige kompetansen. Det er det som har vært politikken. Begrunnelsen for å gå inn i disse tiltakene fra samfunnets side, er nettopp at vi har en samfunnsmessig forståelse av hele denne industrien. Denne industrien skal tjene samfunnet. Når denne industrien er ute i de problemene som den er i nå, blir det for lettvint, det blir feigt og det blir direkte skadelig når høyresiden sier at dette skal bransjen selv ordne opp i. Alle problemer som skapes for samfunnet for framtiden, legges i hendene på deltakerne i styremøter rundt i oljeselskaper. Det kan vi ikke leve med. Vi må sørge for at det også er en politisk styring og en politisk hånd på rattet. Det er ikke sånn at vi sier at vi skal bestemme hva som skal investeres hvor og når osv., men vi skal følge opp den tradisjonen vi alltid har hatt som politikere, at det er en politisk styring av virksomheten i landets største industri, som er den desidert viktigste inntektskilden for landet, den største kilden til sysselsetting og en god kilde til både teknologisk utvikling og samfunnsutvikling i hele landet. Sånn må det fortsatt også være. Da synes jeg vi må være enige om det vi er enige om, og så må vi heller ta tak i det som er problemer, ikke skape problemer, sånn som representanten Bru her prøver å gjøre.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Eg vil knyta nokre kommentarar til mindretalsforslag nr. 8, om havvind. Venstre har stor sans for forslaget. Skal ein koma i nærleiken av utsleppsreduksjonane som togradarsmålet føreset i 2050/2060, vil fornybar energi verta ein stor knappheitsressurs i løpet av berre eit par tiår. Berre i nabolaga, og kanskje i Europa, forbrukar dei i dag ca. 21 000–22 000 TWh energi per år. Det betyr at i nærområdet er det behov for 70–80 gonger meir fornybar energi i løpet av nokre generasjonar enn det som i denne samanhengen er den puslete produksjonen av fornybar energi me driv på med, på 130–140 TWh. Havvind er utvilsamt ein av teknologiane som vert avgjerande for at vêret skal løysa klimaproblemet – og dette skal me. Uavhengig av om Noreg skal ta ut potensialet me har som storprodusent av fornybar energi frå havvind, eller ikkje, veit me at det kjem til å verta investert i tusenmilliardarsklassen worldwide i havvind dei neste åra. Leverandørindustrien vår er vel kanskje for lengst inne i denne marknaden, men skal me politisk leggja til rette for at dei verkeleg får full effekt av den eineståande offshore-kompetansen dei har, også innanfor havvind, trengst det utvilsamt ein heimemarknad for uttesting og utvikling av ny teknologi. Eit fullskala pilotanlegg tilknytt Johan Sverdrup-feltet kan vera svaret på eit sånt behov. Men enten eit pilotanlegg skal realiserast her eller ein annan stad på sokkelen, vil det truleg vera eit budsjettspørsmål og eit spørsmål som krev ei meir omfattande utgreiing enn ein komitémerknad. Eg nyttar høvet til å varsla at Venstre kjem til å jobba med realisering av eit pilotanlegg for havvind i samband med budsjettarbeidet for 2016.
Dette er det største industriprosjektet på fleire tiår. Samla sett kan Johan Sverdrup-feltet gje svimlande 1 300 mrd. kr i inntekter. Det svarar til ein femtedel av oljefondet. Der vi har 50 år bak oss, vil vedtaket om Johan Sverdrup kunne gje oss 50 nye. Olje og gass som har vore, og som no òg vil kunne vere, ei næring med store ringverknader for heile Noreg, betyr mykje for mange lokalsamfunn. For den regionen som eg kjem frå, Nordhordland, vil den lokale utbygginga av oljerøyrleidninga til Mongstad gje 200 årsverk over ein periode på fire år. For ein region med 45 000 innbyggjarar blir dette lokalt beskrive som eventyrleg. Det gjev ein region som har begynt å ane mørke skyar i horisonten, nye moglegheiter og ny gjev. Johan Sverdrup er eit av dei største funna på norsk sokkel sidan midten av 1980-talet og vil utan tvil gje eit stort løft til store delar av norsk næringsliv. Av investeringane på 12 mrd. kr knytt til ilandføring reknar Statoil med at halvparten vil gå til norske leverandørar. Eg er stolt av norsk leverandørindustri, som er svært konkurransedyktig på den internasjonale marknaden. For Stord, eit samfunn heilt avhengig av leverandørindustrien sin, har ein, etter tap av åtte kontraktar, no endeleg vunne den niande. Vedtaket om Johan Sverdrup-feltet gjer at ein lokalt igjen har fått trua på at den norske leverandørindustrien kan konkurrere internasjonalt, og at han faktisk framleis er med i verdseliten. Framtidstru er kanskje det aller viktigaste vi treng akkurat no. Vi veit at omstilling ventar, og vi pliktar å leggje det aller beste grunnlaget. Det vil vere trygge rammer og framsynt planlegging.
Jeg kan forsikre alle som er bekymret her i salen, og i det offentlige ordskiftet for øvrig, om at jeg har tett og stadig dialog med operatørene, leverandørene i industrien og offshore-rederiene om situasjonen i næringen og lytter til innspillene derfra. Jeg har heldigvis også god dialog med de fleste fagforeningene som er representert på norsk sokkel, noe jeg var veldig glad for i fjor vår. Da virket det på et tidspunkt ikke helt som om Arbeiderpartiet var like opptatt av stabilitet og forutsigbarhet, når man 16. mai gikk ut med en uttalelse som, hvis den hadde kommet i Stortinget noen måneder senere, i realiteten ville medført at vi ikke kunne hatt den debatten vi har nå. Jeg er glad for at Høyre og Fremskrittspartiet, sammen med norske fagforeninger, klarte å få på plass et kompromiss i Stortinget som gjør at det i dag er mulig å ha denne debatten, og at vi allerede nå har fått tildelt kontrakter på nesten 30 mrd. kr til en leverandørindustri som er inne i en krevende periode, og at det er mer i prosess. Jeg har flere ganger i dag prøvd å si at jeg har ingen problemer med å anerkjenne at dette er en krise for folk som mister jobben. Jeg har ingen problemer med å anerkjenne at store deler av leverandørindustrien i varierende grad står i en svært krevende tid. Men det er også sånn at kostnadene ved å produsere olje og gass på norsk sokkel må ned. Jeg er ikke enig med Ola Elvestuen og flere andre som har sagt at oljeforbruket i verden går ned. Det er rett og slett ikke riktig. Oljeforbruket i verden går opp, men produksjonen øker mer. Det er en av grunnene til at kostnadene må ned, men også det at vi så en utvikling der kostnadsnivået var svært høyt, gjør at vi er nødt til å få ned kostnadene. Én av de aller viktigste nøklene for å få ned kostnadene på norsk sokkel er ny teknologi. Derfor er jeg glad for at det brukes mer penger på forskning og teknologiutvikling for olje og gass nå enn det gjorde under den rød-grønne regjeringen. Min kollega, statsråd Torbjørn Røe Isaksen, har lagt fram en forskingsmelding som satser stort på realfag og teknologi, som denne og andre energiproduserende næringer vil ha nytte av. Min kollega, statsråd Monica Mæland, har lagt fram en maritim strategi som er til stor glede for både sysselsetting og næringene vi snakker om nå. Så til SV: At man ikke bryr seg om at man sier nei til 200 000 årsverk i utbyggingsfasen og produksjonsfasen, får så være, men man sier også nei til 700 mrd. kr i inntekter, som kunne finansiert 14 000 sykepleierårsverk.
La meg sitere fra trontalen fra i fjor: «Oljeaktiviteten vil ikke lenger være motoren for vår økonomiske vekst. Og vi må tilpasse oss det jordkloden tåler av karbonutslipp.» Det var Kongens ord på vegne av regjeringen. Det er lite som tyder på at regjeringen følger opp sin egen trontale. Regjeringspartiene sier nå ja til oljeutvinning og ja til at et folk på mindre enn 1 promille av verdens befolkning hevder retten til enda større oljeutvinning, på tross av at vi allerede har 2 pst. av verdens oljeproduksjon og 3 pst. av verdens gassproduksjon. Med andre ord sier man ja til retten til å tjene oss enda rikere på å hente ut mest mulig av den svært begrensede mengden med olje som miljøet på kloden tåler. Vi er i en situasjon der folk i Norge ser på klimautfordringene som en av de to viktigste utfordringene i Norge i årene som kommer, og da står representanten Tina Bru fra Høyre og mener at det overhodet ikke er et dilemma med oljeutvinning på vei opp, i en verden der utvinningen av fossile ressurser må ned. I tillegg latterliggjør hun Arbeiderpartiets leder, som erkjenner at det er et dilemma når minst fire femtedeler av verdens fossile ressurser må bli liggende, og som mener at det er noe vi må ta inn over oss og ikke kan være uberørt av – at Norge overhodet ikke skal være berørt av at vi må la fossile ressurser ligge. Det er altså et flertall av de politiske partiene i Norge som mener at det overhodet ikke berører Norge at store deler av verdens fossile ressurser må bli liggende, og som istedenfor sier: «Drill, baby, drill!» Det er ingen i regjeringen som følger opp i oljepolitikken at vi har begrensninger i klimagassutslippene. Vi må være klar over at Johan Sverdrup-utbyggingen kommer til å føre til at CO2-utslippene øker i Norge på grunn av produksjonsvarmen som de trenger. Og vi må være klar over at klimamålene som vi i Norge har satt oss – nå sitter klimaministeren i salen – blir vanskeligere å nå, bl.a. på grunn av at elektrifiseringen av resten av Utsira-feltet skyves fram til senest 2022. Jeg skal avslutte med å si følgende til Odd Henriksen: Historien kommer ikke til å dømme dagens politikere for vår evne til å maksimere de kortsiktige gevinstene som olje rett foran nesen på oss betyr, men den kommer til å dømme oss for hvordan vi håndterer de store utfordringene. Og da er det ingen tvil om at de farlige klimaendringene er en sånn utfordring.
Norge skal være en pådriver for å redusere klimagassutslippene internasjonalt, og vi skal redusere våre egne klimagassutslipp. Det er ingen tvil om at også petroleumsressurser i Norge kommer til å måtte bli liggende i sokkelen. Likevel tror jeg vi skal være glade for at Johan Sverdrup kommer akkurat nå. For det er krise i petroleumssektoren og leverandørindustrien, og uten Johan Sverdrup ville den krisen vært mye, mye større. Likevel: Når jeg hører på noen av de større partiene, synes jeg man altfor lett tar IEAs framskrivninger som et eksempel på og en begrunnelse for at de gode tidene med høyere oljepriser kommer tilbake. Det kan godt hende at oljeforbruket ikke går ned akkurat nå, men oljeforbruket kommer til å måtte gå ned når verden skal nå sine klimamålsettinger. En ting IEA ikke tar med seg, er jo trender, hvilke trender vi er inne i – både med prisutvikling innenfor solenergi og fornybar energi, med en utvikling for å få en transportsektor som blir mer og mer fossilfri, og ikke minst med den gryende og voksende politiske viljen til aktivt å sette i verk tiltak for å redusere klimagassutslipp internasjonalt. Det er den virkeligheten vi må forberede oss på i en verden der det er mer enn nok olje, og der forbruket må gå ned. Da vil nødvendigvis også prisene måtte gå ned over tid. Og det er her vårt problem ligger. Det er ikke med Johan Sverdrup, på den kommer vi til å tjene penger. Men vi må forvente at i andre områder av norsk sokkel vil man få flere og flere funn som vil være ulønnsomme å hente opp, og man vil få flere og flere prosjekter som vil være helt marginale i forhold til et som er lønnsomt. I den situasjonen vil også risikoen i prosjektene bli større og større for den norske stat. Om vi nå skal redusere risikoen, er det fribeløpet vi må se på. Vi må ha en gjennomgang av om leterefusjonsordningen er riktig innrettet i en ny tid, og så må vi bruke den tiden vi nå har, ikke minst med Johan Sverdrup, som skaper aktivitet i leverandørindustrien, til å fortsette å forsterke det grønne skiftet som vi er nødt til å ha. Det er nå vi må satse på fornybar energi, det er nå vi må satse på ny industri, basert på fornybar energi som vi har i Norge, det er nå vi må utvikle det nye næringslivet for å bygge et norsk næringsliv som er mindre – og kommer til å måtte bli mindre – avhengig av petroleumsindustrien enn det er i dag.
Representanten Tina Bru har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg har behov for å svare på de spørsmålene som kom fra Arbeiderpartiet. Jeg har ikke et intenst behov for å kritisere Arbeiderpartiet, men jeg er oppriktig bekymret. Hvorfor er det interessant å trekke opp denne linjen? Jo, to ting spesielt. Nummer 1: Det var ikke enkelte arbeiderpartirepresentanter, det var partileder Jonas Gahr Støre og det var finanspolitisk talsperson Marianne Marthinsen. Det er ikke enkeltrepresentanter, det er viktige representanter hos Arbeiderpartiet. Og nummer 2: Arbeiderpartiet har selv vært blant arkitektene bak utviklingen av norsk oljepolitikk slik vi kjenner den i dag. I en tid hvor flere partier tar til orde for drastisk å forringe rammevilkårene til industrien – noen partier i denne salen stemmer i dag til og med imot utbyggingen – mener jeg det er viktig at de store partiene i Norge, som alltid har stått støtt sammen om utviklingen, holder sammen og står støtt om den i fremtiden. Det er interessant, for jeg mener det er flere tegn og flere grunner til bekymring som viser at Arbeiderpartiet er på vei vekk fra den linjen som har ligget til grunn tidligere.
Jeg vil blankt avvise at Arbeiderpartiet er på vei vekk fra den oljepolitiske tradisjonen som vi har stått i. Vi har alltid stått i en tradisjon hvor vi vil utvikle oljeindustrien til å være i samsvar med det som er samfunnets behov, og dermed også gi gode og stabile rammevilkår. Det er en stund siden disse uttalelsene som representanten Bru viser til. De har blitt forklart, og de har vært tema for debatt både i og utenfor dette huset i lengre tid. Vi må bare registrere at Tina Bru ikke har fulgt med i den debatten, og heller ikke i de debattene vi har hatt her i denne salen, hvor dette har blitt tilbakevist gang på gang. Det burde være rimelig klart for alle at Arbeiderpartiet står for den politikken og de hovedlinjene som vi har stått for hele veien. Jeg blir også litt forundret når statsråden viser til et angivelig kompromiss som ble gjort i fjor når det gjaldt kraft-fra-land-saken. Så vidt jeg har registrert, var det et enstemmig vedtak på de forslagene som kom, og som var oppe til diskusjon i den saken. Det var veldig bra at regjeringspartiene til slutt kom med på laget og vi fikk det vedtaket som gjorde at vi i dag kan diskutere utbyggingen av Johan Sverdrup – at de problemstillingene allerede er avklart. Det ville ha vært mye tyngre å ta en sånn avklaring nå. Så noen ord til SV og Miljøpartiet De Grønne, som har den oppfatningen at det er et moralsk riktig valg å avvikle norsk oljeproduksjon: Jeg mener at det er et feil utgangspunkt, og det mener jeg fordi – som proposisjonen viser, og som mange rapporter jevnt over viser – det vil være et stort behov for olje og gass i framtiden. Vi får en fallende produksjon på produserende felt, og det vil være behov for å få satt nye felt i produksjon. Det er snakket om et behov på rundt 57 millioner fat ny produksjon i 2035 for å holde det nivået som er. Norsk oljeproduksjon er på 1,9 millioner fat i døgnet. Det er klart at hvis vi bare ensidig avvikler dette, vil det bli tatt igjen andre steder. Vi må sette inn den politiske innsatsen internasjonalt på å få til gode klimatiltak som tar utslippene, og som gjør at forurenser betaler. Det er det som har vært, og fortsatt bør være, norsk politikk, og det er det som virker på sokkelen. Vår oppgave i olje- og gassproduksjonen er å produsere med lavest mulig utslipp.
Selv om jeg ser på talerlisten at det kan hende jeg kommer opp på talerstolen igjen, har jeg lyst til å takke for en god debatt. Når det gjelder vedtaket som ble gjort i fjor vår, hører jeg hva saksordføreren sier. Jeg noterer meg også at i de dagene dette pågikk som verst, i mai og juni i fjor, framsto deler av Stortinget like mye som en LO-kongress som noe annet. Jeg tror nok at det i hvert fall er deler av fagbevegelsen som i likhet med meg var bekymret for om vi kunne ha denne debatten nå. Men jeg er som sagt glad for at vi fikk de vedtakene vi fikk i fjor, og også i år, sånn at vi nå får bygd ut dette fantastiske feltet og får skapt sysselsetting og verdiskapning i realiteten langs hele norskekysten. Det er mange som har vært inne på klima. Når det gjelder aktiviteten på norsk sokkel, kommer jeg aldri til å slutte å si at gass er en del av løsningen på å utvikle et lavutslippssamfunn som er innenfor rammen av togradersmålet. Det er jo ikke bare jeg som mener det. Det mener FNs klimapanel, og det mener EU, som blant de store økonomiene i verden må kunne regnes å være et klimapolitisk fyrtårn. Dette mener også IEA – som la fram en rapport i London på mandag, og i Brussel sammen med meg på tirsdag – som klart og tydelig sier at det er mulig å utvikle energisystemer i hele verden som både tar hensyn til behovet for energi til flere enn i dag og også tar hensyn til togradersmålet. Men da er det altså behov for ikke å bruke mindre gass, men å bruke mer gass enn tilfellet er i dag. Verden kommer også til å trenge mer olje. Jeg har lyst til å si at jo fortere vi når høydepunktet for utslipp av CO2, jo billigere blir det å nå togradersmålet. Men selv i et togradersscenario vil verden trenge mer energi – ikke mer olje, men fortsatt betydelig volum av olje. Da er det ingen land i verden som har noe i nærheten av så strenge krav til klimapolitiske virkemidler for sin energiproduksjon som vi har på norsk sokkel. Siden mange har vært innom både fornybar energi generelt og havvind spesielt, har jeg lyst til å minne om at den klart største enkeltleveransen til havvind noensinne levert fra Norge fortsatt er levert av Aibels offshore-verft i Haugesund – en kontrakt på 8 mrd. kr til tysk havvind. Det viser at kompetansen fra olje- og gassindustrien allerede brukes til å realisere fornybare energiressurser.
Representanten Heikki Eidsvoll Holmås har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
La meg korrigere statsrådens selektive lesning av FNs klimapanel. FNs klimapanel sier ikke at gass er en del av løsningen generelt. De sier at gass er en del av løsningen hvis den erstatter kull, men det gjør altså ikke norsk gass i særlig grad i dag. Den dagen olje- og energiministeren begynner å stille som betingelse for norsk oljeindustri at norsk gass skal erstatte kull i Europa for å bli produsert, da kan vi begynne å snakke. Det andre jeg skulle si, var til Per Rune Henriksen. Vi sier ikke at vi vil avvikle norsk oljeproduksjon, men vi går imot å øke norsk oljeproduksjon i dag. Det er to vidt forskjellige ting – når vi vet hvor stort Johan Sverdrup-feltet er, og at det kommer til å øke oljeproduksjonen fram mot 2024. Så er vi for havvind, men vi kommer til å stemme imot forslaget fra Miljøpartiet De Grønne i dag. Vi mener at det er bedre å satse på det andre steder enn på Johan Sverdrup-feltet.
Jeg må gå ett år tilbake i tid. Olje- og energiministeren står nå på denne talerstolen og sier at det at Høyre og Fremskrittspartiet gikk sammen med de andre partiene og krevde elektrifisering av Utsirahøyden i fjor, var årsaken til at vi nå behandler PUD-en. Det er ikke riktig. Det er helt feil, og det må være en opplagt misforståelse i olje- og energiministerens hode når det gjelder akkurat det temaet. Det ble slått fast fra dag én, da alle partiene, unntatt regjeringspartiene, var enige om å kreve elektrifisering av Utsirahøyden, at en ikke skulle utsette byggestart av Johan Sverdrup fase 1. Det er realiteten, og hvis olje- og energiministeren gjentar dette, betrakter jeg det som løgn. Så til det som ligger i saken nå. Jeg oppfatter det som viktig at vi klarer å opprettholde kunnskapen i den næringen og den næringsklyngen som kanskje utgjør noe av det viktigste kunnskapsgrunnlaget vi har for framtiden. Det er opplagt at den aktiviteten som er knyttet til norsk sokkel, er viktig, men det er også viktig at en klarer å analysere bildet av det som faktisk skjer nå, på en riktig måte. Og det er helt opplagt, etter min mening, at vår største utfordring nå er at vi ser at veldig mye kunnskap glipper, og at det glipper i en periode hvor vi er på vei ned, men hvor analysene tilsier at vi skal på vei opp i 2016, 2017 eller 2018, i relativt nær framtid. Da er det bekymringsfullt at regjeringen på ingen måte lanserer noen tiltak eller er villig til å diskutere noen form for tiltak som kan avbøte situasjonen litt. Er det noe næringen opplever, både nå og historisk, som krevende, så er det at lavkonjunkturen kommer raskere enn det en forutsetter, og oppgangen kommer raskere enn det en forutsetter. Det betyr at det blir ganske krevende å håndtere konkurranseforholdet sett med norske leverandørøyne. Det bildet burde vi ha prøvd å stabilisere noe. Jeg registrerer at regjeringen og statsråden overhodet ikke er interessert i å diskutere akkurat det forholdet. Så helt til slutt til Tina Bru. Jeg skal være forsiktig med å kommentere så mye siden hun ikke har så mye taletid igjen, men når hun er opptatt av hva Gahr Støre og Marthinsen har sagt, to glimrende talspersoner for Arbeiderpartiet, så er jeg mer bekymret for hva statsministeren faktisk sa i sin nyttårstale, og som skapte furore og sterke negative virkninger for olje- og gassnæringen og for petroleumsframtidsutsiktene. Det burde også bekymre representanten Tina Bru.
Det er besynderlig når representanten Aasland angriper statsministeren for å si nettopp det representanten Aasland jo gjennom hele denne debatten har uttrykt, nemlig en bekymring for at oljesektoren vil utgjøre en mindre del av veksten i norsk økonomi enn det den har gjort i tidligere år, noe som ikke minst skyldes at vi nå har vært gjennom en halvering av oljeprisen. Hvor representanten Aasland vil med denne kritikken, vet ikke jeg. Når han i tillegg antyder at olje- og energiministeren farer med løgn fordi olje- og energiministeren hentyder til at det opprinnelige kompromisset om elektrifisering av Utsirahøyden kunne ha medført en utsettelse av Johan Sverdrup-utbyggingen, lider han i beste fall av en litt sviktende korttidshukommelse. Det er ingen tvil om at den store bekymringen med det kompromisset som seks partier i denne sal feiret med kake sammen med miljøbevegelsen i vandrehallen, var nettopp at det kunne føre til forsinkelser i viktige kontrakter, opp mot ett år i forsinkelser. Dette var beskjeden vi fikk fra næringen selv, fra selskapene som er involvert i Johan Sverdrup-utbyggingen, og det var beskjeden vi også fikk fra viktige interesser i fagbevegelsen. Hvis representanten Aasland mener at olje- og energiministeren farer med løgn, må han også mene at LO farer med løgn, at Industri Energi farer med løgn, at Statoil farer med løgn, og jeg antyder med dette at det kanskje ikke er riktig det Aasland her sa, men at det er i seg selv han bør gå. Så har representanten Aasland også vært opptatt av å stille spørsmål ved hvilken effekt det å redusere skatter og avgifter har for aktivitetsnivået i næringslivet i Norge. Spørsmålet burde vel kanskje heller være hvilken effekt han tror det vil ha å møte økonomiske nedgangstider med kraftig økning i skatter og avgifter, slik Arbeiderpartiet foreslår. Arbeiderpartiet er veldig opptatt av tiltaksplasser, og tiltaksplasser er viktig, men det er også viktig å være opptatt av arbeidsplasser. Arbeidsplasser må skapes og investeres i, og noen må gjøre den jobben. Da har rammevilkår masse å si. Ingen skal komme og fortelle meg at ikke skatter og avgifter er et viktig rammevilkår i Norge. Det er faktisk enkelte i Arbeiderpartiet som har forstått dette. Trond Giske, da han var næringsminister, tok til orde for å fjerne eller redusere formuesskatten. Lisbeth Berg-Hansen gjorde det samme. Karita Bekkemellem gjorde det samme. LOs Roar Flåthen, da han var LO-leder, tok til orde for det samme. Hva er det disse ikke har forstått som Aasland så utmerket godt forstår, når han mener at skatter og avgifter ikke har noen betydning for hvordan aktivitetsnivået i næringslivet i Norge er?
Det var nok representanten Aaslands innlegg som også fikk meg til å ta ordet. Allerede samme ettermiddag, kvelden og natta før 17. mai i fjor, sa Statoil i en pressemelding til NRK at det på ingen måte er gitt at det Stortinget nå har blitt enige om, ikke vil medføre en utsettelse av prosjektet. I løpet av helgen ble det klart at mange var bekymret for det: Det var utbyggeren, Statoil, og deres partnere, det var NHO, og det var betydelige deler av norsk fagbevegelse, med representanter fra LOs sentrale ledelse, Fellesforbundet og Industri Energi i spissen. Så det var nok ikke bare jeg som oppfattet at det som stortingsflertallet – med Arbeiderpartiet i spissen – feiret ute i vandrehallen her, skapte en betydelig usikkerhet rundt det om dagens debatt kunne finne sted på det tidspunktet som den nå gjør, og om de store kontraktene som nå går ut, faktisk kunne ha kommet. Med det samme jeg er her, har jeg lyst til å si at jeg blir litt opprørt. Altså: Internasjonale forhold påvirker oljemarkedet i stor grad. Det er også slik at energiproduksjon er en internasjonal bransje. Det er samhandling mellom leverandører og operatører bredt som er grunnlaget for at vi lykkes så godt som vi gjør, men det er også slik at samhandlingen mellom norske leverandører og norske selskaper betyr veldig mye. Derfor er jeg glad for at vi nå ser at norske leverandører igjen har klart å være konkurransekraftige i denne krevende tiden. Men jeg blir litt opprørt når jeg hører representanten Rommetveit komme hit i denne salen og si at han er bekymret for at det er mye utenlandsk innhold i kontraktene. Det er vel jaggu bedre – unnskyld uttrykket, president! – å ha norske kontrakter med internasjonalt innhold enn hva tilfellet var med de fem kontraktene som gikk ut på slutten av forrige periode, som var internasjonale kontrakter, men med norsk innhold, riktignok. Så jeg noterer meg at Arbeiderpartiet i likhet med meg er opptatt av norsk leverandørindustri, men lite grann ryddighet i debatten synes jeg at man må kunne forvente.
Jeg blir litt forundret over slutten av debatten. Vi diskuterer altså i dag utbyggingen av det største feltet siden vi vedtok Trollfeltet i 1986, vi diskuterer en stor og viktig industriell utvikling. Vi står foran en usikker framtid i leverandørindustrien og oljeindustrien, og vi kunne hatt en mulighet til å diskutere hva vi skal gjøre framover. Men så havner Arbeiderpartiet og Høyre og Fremskrittspartiet i en krangel om hva Gahr Støre sa, hva Marianne Marthinsen sa, hva statsministeren sa, hva som skjedde mellom 16. og 17. mai i fjor – når det tross alt ble et enstemmig vedtak og vi i dag står med utbyggingen, som planlagt. Så vår mulighet til å ha en litt bredere diskusjon om framtida for norsk oljenæring, om hva slags samspill en kan ha mellom de ulike deler av næringen, og om hvordan myndighetene kan bidra i den sammenhengen, muligheten til også å ha en gjennomgang av og en diskusjon om den usikkerheten vi står foran, hvor stor nedgangen kan bli, eller om det kommer en oppgang, og når den eventuelt kommer – ble altså skuslet vekk i en litt smålig krangel, om jeg kan få lov til å si det, mellom de største partiene i Stortinget, om hvem som sa hva av ulike partier rundt omkring i fjor, og hva som skjedde mellom 16. og 17. mai. Det synes jeg er sørgelig. Jeg synes dessverre det er en sørgelig avslutning på debatten. Jeg skulle ønsket meg en debatt som kanskje hadde litt mer vyer og også litt mer åpenhet om hva vi vil med norsk oljenæring framover.
Representanten Terje Aasland har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg kan være enig i det representanten Marit Arnstad nå sa. Men det er ganske komplisert å få en langsiktig debatt om petroleumsnæringens framtid basert på en regjering som ikke vil inn og diskutere dagens virkelighet og en av utfordringene i dag: at en kanskje bygger ned kunnskap og forholdet til kapasitet såpass mye at en ikke klarer å mestre en eventuell oppgang som måtte komme om to eller tre år. Det betyr igjen at en vil få en situasjon hvor kostnadene vil øke, og situasjonen vil være krevende. All erfaring tilsier i hvert fall at det er situasjonen. Så er det klart at vi er nødt til å påpeke en del ting som er faktisk feil. Endringen fra 16. mai og fram til vi diskuterte saken i fjor, var at regjeringspartiene ble med, og at olje- og energiministeren gikk fra en vet-ikke-holdning om elektrifisering til en ja-holdning. Til det siste om skattelette, som Astrup tok opp: Jeg kan ikke se at skattelettepolitikken til regjeringen[[presidenten klubber]] har medført noe positivt for arbeidsmarkedet.
Da er taletiden ute. Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.
Etter ønske fra energi- og miljøkomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 10 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på partigruppene: Arbeiderpartiet 20 minutter, Høyre 15 minutter, Fremskrittspartiet 10 minutter, Kristelig Folkeparti 5 minutter, Senterpartiet 5 minutter, Venstre 5 minutter, Sosialistisk Venstreparti 5 minutter og Miljøpartiet De Grønne 5 minutter. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til seks replikker med svar etter innlegg fra medlem av regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
I dag stemmer alle bortsett fra regjeringspartiene for følgende vedtak: «Stortinget sender Meld. St. 20[[2014–2015]] tilbake til regjeringen, og ber regjeringen igangsette arbeid med ordinær helhetlig revidering av forvaltningsplanen for Barentshavet og havområdene utenfor Lofoten, og komme tilbake til Stortinget med denne.» Det er ikke hver dag stortingsmeldinger sendes tilbake igjen til regjeringen. Det er alvor, og det alvoret mener jeg at klima- og miljøministeren må ta inn over seg. Venstre og Kristelig Folkeparti kritiserer innholdet i oppdateringen, og det er deres begrunnelse for å sende saken i retur. SV og Miljøpartiet De Grønne er enige i denne kritikken, men vi støtter dessuten det som er Arbeiderpartiets og Senterpartiets hovedkritikk mot stortingsmeldingen, nemlig en hasteprosess med adhocoppdatering av forvaltningsplanen. Arbeidet med forvaltningsplaner har møysommelig blitt bygd opp for å sette rammer for forvaltningen av våre havområder. Det er etablert faglige forum, systematisk arbeid med å dekke kunnskapshull og høringsrunder med innspill. Slik har ikke arbeidet med denne stortingsmeldingen vært. Gjennom komitéarbeidet har vi fått innsyn i arbeidet med denne stortingsmeldingen. Den 14. januar i år sender Klima- og miljødepartementet en e-post til Norsk Polarinstitutt med en hastebestilling om en beregning av iskanten. Klima- og miljøministerens byråkrater ber ikke om et faglig råd for hvordan iskanten best kan beregnes. Det har nemlig departementet allerede bestemt seg for. De ber bare Polarinstituttet gjøre regnejobben. Oppdraget ble sendt 14. januar, og oppdraget ble levert 15. januar. Kartet og 23. konsesjonsrunde ble lansert 20. januar. Den «faglige» prosessen for denne stortingsmeldingen tok altså to dager, eller seks dager om vi skal være greie. Etter SVs mening er det ikke vanskelig å forstå hvorfor regjeringen hadde hastverk. I regjeringens samarbeidsavtale med Kristelig Folkeparti og Venstre sies det at det ikke skal drives oljevirksomhet i iskanten. Gjeldende forvaltningsplan for 2011 har kartfestet hvor de særlig verdifulle og sårbare områdene iskanten og polarfronten er, og dessuten kartfestet rammene for hvor det ikke skal drives petroleumsvirksomhet. Kartene viser at flere blokker i 23. konsesjonsrunde er i strid med iskanten og polarfronten. Den 6. mai i år ble klima- og miljøminister Tine Sundtoft spurt i spørretimen om hvorfor hun mente det var behov for at Stortinget flyttet den kartfestede grensen for iskanten i forvaltningsplanen. Da svarte hun: «Siden da kartet viser at iskanten og de nordøstlige delene av åpningsområdene overlapper, kunne det være en mulig strid mellom det Stortinget hadde sluttet seg til når det gjaldt iskanten. Det er den tilsynelatende motsetningen som har skapt et behov for å se nærmere på iskanten, og som også ble aktualisert ved utlysingen av de nordligste blokkene i 23. konsesjonsrunde. Det er det vi nå har ryddet opp i ved å bruke de siste tilgjengelige dataene for iskanten.» Hun sa også: «Det som var viktig for oss, var å se på den tilsynelatende motsetningen, som det kan tolkes som, ved at Stortinget har vedtatt at en ikke skal igangsette oljeboring ved iskanten samtidig som en har vedtatt hvor Barentshavet sørøst skal være.» Også de miljøfaglige etatene har pekt på konflikten ved at regjeringen har valgt å lyse ut blokker i strid med gjeldende forvaltningsplan. Den 4. april 2014 skriver Polarinstituttet: «En av de foreslåtte blokkene nordøst i Barentshavet sørøst[[7435/9]] er direkte overlappende med SVO Variabel iskant og blokkene 7335/3, 7435/10-12 og 7436/1,10 ligger enten innenfor eller er i berøring med SVO Polarfront. I disse områdene skal det i følge Forvaltningsplanen ikke igangsettes petroleumsvirksomhet.» Norsk Polarinstitutt fraråder også tildeling av blokker på grunn av påvirkning av områder med forhøyet økologisk sårbarhet i iskantsonen og polarfronten. SV i komiteen stilte følgende spørsmål til klima- og miljøministeren om 23. konsesjonsrunde om Polarinstituttets bemerkning om at blokker i 23. konsesjonsrunde var i strid med gjeldende forvaltningsplan. Da svarte klima- og miljøministeren at de blokkene som Norsk Polarinstitutt påpeker, ligger direkte overlappende med SVO Variabel iskant og innenfor eller overlappende med SVO Polarfronten, slik kartfestingen av beregningen av SVO Variabel iskant og SVO Polarfronten er gjort i Meld. St. 10 for 2010–2011 Oppdateringen av forvaltningsplanen for det maritime miljø i Barentshavet og havområdene utenfor Lofoten. Konklusjonen er altså at regjeringen selv mener at man har et problem ved at utlyste blokker i 23. konsesjonsrunde og gjeldende forvaltningsplan er i strid med hverandre. Regjeringen har en samarbeidsavtale der man har gitt lovnader til Kristelig Folkeparti og Venstre på dette området. Regjeringen prøver derfor å flytte på grensene ved å oppdatere beregningene for iskanten i en prosess som tar to–seks dager. Resultatet er at man undergraver de grundige faglige prosessene forvaltningsplanene er ment å skulle være. Da innstillingen fra komiteen ble kjent, endret tonen seg fra regjeringen. Jeg siterer fra et intervju med klima- og miljøministeren i NRK 11. juni: «Må du nå gå til olje- og energiminister Tord Lien og si at en del av blokkene som ble utlyst i 23. konsesjonsrunde ikke kan tildeles likevel?» Sundtoft svarer: «Nei, jeg mener at de begrensningene som er knyttet til 23. konsesjonsrunde, det vi har i vår samarbeidsavtale og de nye beregningene av forvaltningsplanens iskant viser at dette ikke skal medføre problemer.» Slik snakker altså en klima- og miljøminister som nettopp har fått sendt sitt forsøk på ny beregning av iskanten i retur fra Stortinget.
Skal representanten ta opp noen forslag?
:Jeg tar opp de forslagene der SV er medforslagsstiller.
Da har representanten Heikki Eidsvoll Holmås tatt opp de forslagene han refererte til.
Vi har forvaltningsplaner for det marine miljøet for havområdene våre. At vi skulle ha sånne planer som verktøy, ble presentert første gang i 2002, da regjeringen Bondevik II la fram den stortingsmeldingen som het «Rent og rikt hav». Siden da har vi fått forvaltningsplaner for Barentshavet og havområdene utenfor Lofoten, for Norskehavet og for Nordsjøen og Skagerrak. Vi har rett og slett et system hvor vi legger rammene for hvordan en bærekraftig bruk av ressursene i havet skal skje, og hvor føre-var-prinsippet legges til grunn. I forvaltningsplanene settes det grundige miljøkrav, og totaliteten av miljørisiko vurderes. Norge har en lang tradisjon for å skape verdier fra våre havbaserte ressurser. Forvaltningsplanene sikrer at dette skjer på en miljømessig forsvarlig måte. Arbeiderpartiet mener at det kunnskapsbaserte forvaltningsplanregimet vi har i dag, skal videreføres. Det vil være behov for både oppdateringer og revideringer av forvaltningsplanene våre. Forvaltningsplanen for det marine miljøet i Barentshavet og områdene rundt Lofoten ble behandlet i Stortinget våren 2006, og vi fikk en oppdatering i 2011. Ved forrige oppdatering ble et solid faglig grunnlag lagt til grunn. Da la man bl.a. til grunn en rapport som var utarbeidet av 26 direktorater og forskningsinstitusjoner fordelt på tre grupper, bl.a. Faglig forum. Kunnskapsgrunnlaget ble i tillegg lagt ut for det som på fint kalles allmennheten for gjennomsyn og merknader, og man fikk god respons. Den oppdateringen regjeringen nå har lagt fram, er ikke i nærheten av å være basert på et faglig grunnlag. Det er ikke gjennomført kunnskapsinnhenting fra et bredt faglig grunnlag. Her er hovedrapporten, ganske solide greier – og den er ganske stor, sånn at referenten får med seg det. Og her er listen over kunnskapsgrunnlaget, hvor denne hovedrapporten også er nevnt som del av faggrunnlaget, som sto på siste side i stortingsmeldingen den gangen forvaltningsplanen ble oppdatert, en lang liste. I stortingsmeldingen som vi diskuterer nå, er siste side blank, det står ingenting. I denne saken tas det ut ett element, altså iskanten, som ble presentert gjennom isdata laget av Norsk Polarinstitutt på en konkret bestilling fra Klima- og miljødepartementet, gitt 14. januar – som også saksordføreren refererte til – hvor de presiserer akkurat hvilke data de skal ha, og hvilke forutsetninger som skal ligge til grunn, en slags formel, egentlig, hvor det bare er å fylle inn. Det var åpenbart ikke store jobben, for den 15. januar fikk departementet svaret og kartet sitt. Jeg har merket meg at statsråden i brev sendt 27. mai til komiteen skriver at dette var et foreløpig svar, og at de jobbet litt med det i etterkant. Men det er ikke poenget her. Her har ting skjedd uhorvelig raskt. Hun skriver også i samme brev at de ikke så behov for en høring eller annen involvering enn bestillingen til Norsk Polarinstitutt, og at Havforskningsinstituttet og Miljødirektoratet så på det de kom fram til, i etterkant. Altså: Her har Stortinget blitt presentert en sak hvor vi blir bedt om å vurdere et kart og en beregning, sånn jeg ser det. Det mener jeg er en helt uholdbar måte å behandle forvaltningsplanregimet på. Å ta ut ett element er å gå bort fra en helhetlig, kunnskapsbasert forvaltning. Det er også grunnen til at Arbeiderpartiet mener det er riktig å sende denne saken i retur til regjeringen. Vi går derfor heller ikke inn og vurderer kartet eller beregningen. Vi mener at spørsmålet om iskanten og polarfronten hører hjemme i en helhetlig revidering av planen, som ved flere anledninger er blitt varslet skal skje i 2020. Revidering i 2020 ble bl.a. varslet ved forrige oppdatering av forvaltningsplanen for Barentshavet og områdene utenfor Lofoten, i planen for Nordsjøen og Skagerrak og gjentatt også i den meldingen vi har på bordet i dag. Jeg registrerer at Høyre og Fremskrittspartiet i merknadene prøver å gjøre et poeng ut av at det er en forskjell mellom oppdatering og revidering. Da vil jeg bare henvise til den forrige oppdateringen, fra 2011, og den kunnskapen man da la til grunn. Så har jeg også merket meg at klima- og miljøministeren i møtet komiteen hadde 21. mai, hevdet at Stortinget har bedt om denne oppdateringen, og i brev til komiteen 27. mai viser til et strekpunkt på side 128 i stortingsmeldingen om forvaltningsplanen for Nordsjøen og Skagerrak, hvor det står at det skal komme en oppdatering i denne stortingsperioden. Høyre og Fremskrittspartiet henviser til det samme i sine merknader i innstillingen. Til dette har jeg følgende å si: Ja, denne meldingen ble vedlagt protokollen, men Stortinget vedtar ikke en stortingsmelding, det er regjeringens melding til Stortinget. Om vi så hadde vedtatt å be konkret om det som statsråden nevnte, og som blir gjentatt i innstillingen, er den meldingen komiteen har hatt til behandling, ikke det vi kan kalle for en oppdatering av en forvaltningsplan. Stortingsmeldingen er ikke det den sier at den er, rett og slett. I en pressemelding fra 20. januar i år, altså samme dag som utlysningen av 23. konsesjonsrunde ble lagt fram, blir meldingen varslet. Det står i pressemeldingen: «I forståelse med samarbeidspartiene vil regjeringen legge frem en melding for Stortinget med en oppdatert beregning av iskanten i løpet av våren 2015.» Det er nærliggende å tro – eller ganske åpenbart – at denne meldingen ble lagt fram på grunn av uenighet mellom regjeringen og samarbeidspartiene. Så opplever vi i Arbeiderpartiet at det blir hentydet at vi driver med et slags spill i denne saken fordi vi vil sende meldingen tilbake. Da må jeg bare si: Beklager, men vi kan ikke sørge for et flertall i en sak vi mener ikke er nok faglig begrunnet – selv om jeg mistenker noen for å tro at vi skulle sørge for et flertall. Jeg skjønner at noen blir litt sure for det – det er kjipt å få saker i retur – men da bør de vende surheten sin mot noen andre enn Arbeiderpartiet. Vi er helt prinsipielle på at denne saken ikke er i tråd med forvaltningsplanregimet, et regime som vi er veldig for, og som vi mener regjeringen utfordrer. Denne stortingsmeldingen blir sendt tilbake til regjeringen i dag. Jeg har merket meg at klima- og miljøministeren i pressemeldingen som ble sendt ut den samme dagen som komiteen avga saken, sier at det er helt «uproblematisk» at det skjer. Det er helt fint for oss, og det bekrefter vel også at dette har handlet om en dragkamp mellom regjeringen og samarbeidspartiene. Jeg håper at Stortinget i framtiden slipper å bli en arena for å rydde opp i uenighetene mellom dem.
Den rød-grønne regjeringen foreslo for Stortinget i Meld. St. 37 for 2012–2013 at forvaltningsplanen for Barentshavet og havområdene utenfor Lofoten skulle oppdateres i inneværende stortingsperiode. I stortingsmeldingen de rød-grønne fremmet, het det at regjeringen skal: «Oppdatere forvaltningsplanen for Barentshavet – Lofoten i løpet av neste stortingsperiode. Ut fra et samlet behov, vil det i god tid startes en prosess med sikte på å revidere den planen i 2020 for perioden fram mot 2040.» Derfor er det merkverdig at de samme partier som foreslo at forvaltningsplanen skulle oppdateres i denne stortingsperioden, og at en helhetlig revidering først skulle skje i 2020, kritiserer den nåværende regjeringen for at den følger en oppskrift de selv laget. Det var ingen partier som under behandlingen av Meld. St. 37 tok til orde for at denne oppdateringen ikke skulle finne sted. Forslaget fra de rød-grønne partiene fikk således full tilslutning fra Stortinget. Men det stopper ikke der. Under behandlingen av Innst. 502 S for 2012–2013 var det en samlet komité som i merknads form støttet og så verdien av at regjeringen fremstilte og sammenstilte kartbaserte data for oppdatering og formidling av forvaltningsplanene, slik den rød-grønne regjeringen hadde foreslått. Det er med andre ord ingen tvil om at Stortinget både har sluttet seg til at det skal fremmes en oppdatering av forvaltningsplanen, og eksplisitt uttrykt støtte til at oppdateringer skulle baseres på kartbaserte data, herunder nye isobservasjoner. Hva som har endret seg siden den gang, vites ikke. Man kan mistenke noen partier for å mene at politisk spill er viktigere enn fysiske realiteter. Det er i så fall oppsiktsvekkende og useriøst. Det som imidlertid er krystallklart, er at et flertall i Stortinget avviser ny kunnskap og foretrekker å basere seg på utdaterte havisobservasjoner av variabel kvalitet fra perioden 1967–1989 fremfor oppdaterte havisobservasjoner av langt bedre kvalitet fra perioden 1985–2014. Flertallet kan gjerne hevde at regjeringen har flyttet iskanten. Det er imidlertid ikke korrekt. Det er ikke regjeringen som har flyttet iskanten. Isen har trukket nordover. Det er et uomtvistelig faktum, noe Polarinstituttets havobservasjoner de siste 30 årene viser med all tydelighet. At flertallet ikke vil forholde seg til oppdaterte isdata, forandrer ikke det fysiske faktum at iskanten har endret seg. De siste ti årene har det ikke vært is overhodet i Barentshavet sørøst, verken sommer eller vinter. Motivasjonen for å avvise ny kunnskap om havisens utbredelse synes å være at flertallet på Stortinget mener det burde ha vært en annen faglig definisjon av den såkalte iskanten enn den definisjonen som ble utarbeidet av Faglig forum og lagt til grunn for forvaltningsplanen under den rød-grønne regjeringen. Det er for øvrig nøyaktig den samme definisjonen som denne regjeringen legger til grunn, og som det var forutsatt av Stortinget at vi skulle legge til grunn for denne oppdateringen. En ny definisjon må vurderes i forbindelse med en helhetlig revisjon, noe Stortinget mente først skulle skje i 2020. Dette velger flertallet åpenbart å se bort fra. Stortinget ga sin tilslutning til Meld. St. 37 for 2012–2013, der det helt klart fremgår at det kun var en oppdatering av forvaltningsplanen som skulle legges frem i denne stortingsperioden, ikke en helhetlig revidering der også Faglig forum skulle bidra. Den helhetlige revideringen med en full ny prosess i Faglig forum skulle vente til 2020. At de rød-grønne partiene, som selv la frem denne stortingsmeldingen, nå skriver i innstillingen at de «avviser forslaget om en ad hoc oppdatering av deler av Forvaltningsplanen», betyr i realiteten at de avviser sitt eget forslag. Det gis ingen begrunnelse for hvorfor det de mente var rett da de satt i regjering, er feil når de kommer i opposisjon. Flere partier synes også å mene at oppdateringen av forvaltningsplanen skulle baseres på én enkelt høringsuttalelse fra Polarinstituttet fremfor en helhetlig runde i Faglig forum. Også dette er i strid med det den rød-grønne regjeringen foreslo for Stortinget i forrige periode, og også i strid med etablert praksis for revisjoner av forvaltningsplaner. Det er lite tillitvekkende med en såvidt tendensiøs tilnærming til faglige prosesser. En slik tilnærming vil utvilsomt politisere forvaltningsplanene og dermed svekke planenes legitimitet og troverdighet som rammeverk for aktivitet i våre havområder. Det bør være tankevekkende for flere enn meg at så mange partier har en så lemfeldig holdning til forvaltningsplanene for våre havområder. Vi i regjeringspartiene er på vår side tydelige på at vi ønsker å slå ring om forvaltningsplanregimet. Det ønsker helt åpenbart ikke et flertall i denne salen. En annen årsak som trekkes frem av flere partier i deres begrunnelse for å sende den oppdaterte forvaltningsplanen tilbake til regjeringen – en oppdatering de, som sagt, selv har bedt om i regjering og sluttet seg til i Stortinget – er at «i tråd med etablerte forvaltningsprinsipper må det faglige grunnlaget på plass før det åpnes for petroleumsvirksomhet i de omstridte områdene». Det er verdt å minne flertallet i salen om at Stortinget i forrige stortingsperiode vedtok en forvaltningsplan for Barentshavet og havområdene utenfor Lofoten, og at Stortinget i kjølvannet av dette vedtok med stort flertall å åpne hele Barentshavet sørøst for petroleumsvirksomhet. Så den merknaden er altså allerede fulgt opp. Også i behandlingen av åpningsmeldingen her i Stortinget var havis et viktig tema. Jeg merker meg at enkelte partier nå er uenig i åpningsmeldingen de selv la frem og fikk Stortingets tilslutning til. Havis er også et viktig tema for regjeringen og samarbeidspartiene. Det skal ikke drives petroleumsvirksomhet ved iskanten i denne stortingsperioden. Det ligger fast. I perioden 15. desember til 15. juni kan det ikke bores nærmere den faktiske observerbare iskant enn 50 km. Imidlertid er det få aktører som overhodet vil vurdere å bore i denne perioden, da forholdene for leteboring er bedre om sommeren. I de mest aktuelle månedene – juli/august/september – har det ikke vært noen form for is i det åpne området siden sikre observasjoner startet i 1967, selv om man legger såkalt maksimal isutbredelse til grunn. Med de rammene som Stortinget har sluttet seg til for 23. konsesjonsrunde, ivaretas miljøverdiene ved iskanten, og det blir ingen petroleumsvirksomhet ved iskanten i denne stortingsperioden. De som hevder noe annet, har åpenbart en annen agenda enn å ivareta miljøverdiene ved iskanten. Det er en ærlig sak at enkelte partier ikke ønsker at det skal letes etter olje i Barentshavet. Et av partiene i salen ønsker sågar å forsterke nedgangen i aktivitet på norsk sokkel gjennom en styrt avvikling av petroleumssektoren i sin helhet i løpet av en 20-årsperiode. Med de tiltakene det partiet foreslår, vil det gå langt raskere enn dette – med de enorme konsekvensene det vil ha for norsk økonomi og arbeidsplassene i Norge. Mitt poeng er imidlertid dette: Det finnes argumenter for ikke å drive med petroleumsvirksomhet i Barentshavet, noe vi for øvrig har gjort i 35 år. De fleste av dem er ikke spesielt gode, men argumentet om frykten for at vi skal drive letevirksomhet ved en iskant som har trukket seg nord for området som er åpnet for petroleumsvirksomhet, er blant de dårligste. Arbeiderpartiets posisjon i denne saken er kanskje den mest kuriøse. At det finnes oljemotstandere i enkelte partier som bruker ethvert argument for å stanse letevirksomhet i Barentshavet, er så sin sak. Men Arbeiderpartiet bruker ikke dette argumentet. De må simpelthen mene at utdatert kunnskap om havis er bedre enn oppdatert kunnskap om havis. Alternativt mener Arbeiderpartiet at politisk spill i opposisjon gir mer glede enn å følge opp et forslag de selv har fremmet i posisjon, et forslag som jeg må få legge til bidrar til å styrke forvaltningsplanens legitimitet som ramme for aktivitet i dette havområdet. Her slås det ettertrykkelig fast basert på objektive observasjoner at det området Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti foreslo å åpne for petroleumsvirksomhet, ikke er i konflikt med havis. Man skulle tro at i hvert fall Arbeiderpartiet burde se seg tjent med at forvaltningsplanen ble oppdatert på dette området. Dette er imidlertid bare en av flere saker der Arbeiderpartiet dessverre bidrar til å skape usikkerhet om petroleumspolitikken for tiden, noe vi var inne på i forrige debatt. Det hjelper jo heller ikke at to av tre av deres naturlige samarbeidspartier sier nei til et kjempeprosjekt som Sverdrup. At Arbeiderpartiet i denne saken ser ut til å være mest opptatt av å lage politisk spill, er synd. Det har vært bred enighet om de lange linjene i petroleumspolitikken i Norge. Det bør vedvare også, og kanskje ikke minst særlig i en tid der Norge går fra særstilling til omstilling, og der norsk petroleumsindustri skal rustes til å konkurrere på grønne vilkår. Jeg vil imidlertid gi Arbeiderpartiet honnør for at partiet slår fast at rammene for 23. runde ligger fast, og at de derfor stemmer ned et forslag fra de øvrige partiene om å ta ut en rekke blokker fra et område Stortinget har vedtatt at skal være åpent for petroleumsvirksomhet. Jeg ser frem til debatten. Det blir en oppvisning i snuoperasjoner og vikarierende argumentasjon. Det er for meg helt uforståelig at et flertall på Stortinget ønsker å basere seg på utdaterte havisobservasjoner, når de har anledning til å basere seg på oppdatert kunnskap som de selv har bedt om. Åpningsmeldingen for Barentshavet sørøst er uansett vedtatt og ligger til grunn for 23. konsesjonsrunde. Det toget har forlatt stasjonen, og vi var alle om bord da det gikk.
Ønsker representanten Astrup å ta opp forslag?
Ja, jeg tar herved opp forslaget fra Høyre og Fremskrittspartiet.
Da har representanten Nikolai Astrup tatt opp det forslaget som han refererte til.
Ein samla komité viser til at olje- og gassnæringa er Noregs største og viktigaste næring. Næringa gir arbeidsplassar over heile landet og har sidan starten bidrege til næringsutvikling, teknologiutvikling og samfunnsutvikling som har kome heile landet til gode. Hovudmålet med petroleumspolitikken om nasjonal styring og kontroll er at verksemda skal skape næringsutvikling og samfunnsutvikling, og at verksemda skal drivast innan forsvarlege rammer med omsyn til helse, miljø og sikkerheit, slik det har vore i meir enn 40 år. Men no har det begynt å butte, og vi ser parti som ønskjer å redusere og stanse norsk olje- og gassproduksjon. Denne haldninga har også begynt å smitte over på dei større partia, og vi ser eit trendskifte frå raud-grøn regjeringstid med framlegging av stortingsmeldinga «Nye muligheter for Nord-Norge – åpning av Barentshavet sørøst for petroleumsvirksomhet», behandla av Stortinget i 2013, til dagens behandling av Meld. St. 20, ein oppdatert forvaltingsplan for det same området. Det er svært skadeleg for ei petroleumsnæring vi ser slit, og der masseoppseiingar er meir vanen enn unnataket. Men det er grunn til å minne om kven som stemte for å opne Barentshavet søraust for petroleumsverksemd. Denne regjeringa har følgt opp Meld. St. 36 for 2012–2013 ved å fremje dagens Meld St. 20. Og som vi skriv i våre merknader, understrekar vi at Stortinget ønskte ei oppdatering av forvaltingsplanen i denne stortingsperioden, ikkje ein heilskapleg revisjon av forvaltingsplanen. Vi viser også til at oppdateringa av forvaltingsplanen er basert på nye isobservasjonar frå Polarinstituttet frå perioden 1985–2014. Så det er levert i samsvar med bestillinga frå Stortinget. At eit fleirtal med Arbeidarpartiet i spissen no har forlate denne tydelege forståinga, kan ikkje tolkast som anna enn ein obstruksjon, og vanskeleggjer føreseielegheit for ein bransje som slit. Ei heil næring merkar seg at eit fleirtal i Stortinget, gjennom å sende den oppdaterte forvaltingsplanen tilbake til regjeringa, føretrekkjer å basere sin politikk på utdaterte isobservasjonar frå perioden 1967–1985. Den begeistringa vi opplevde den gongen på grunn av opningsmeldinga frå talarar som Senterpartiets Irene Lange Nordahl og Arbeidarpartiets Per Rune Henriksen, ser vi lite av i dag trass ei oppdatert og godt fagleg forankra Meld. St. 20. Gløymd er også den raud-grøne statsråd Ola Borten Moes påpeiking den gongen av at det pågår heilårig petroleumsverksemd og produksjon i islagde farvatn i land som USA, Canada og Russland og i Det kaspiske hav. Under Borten Moes replikkordskifte med representanten Ropstad kom det faktisk fram at is ikkje var noko problem: «Det kan jo også tenkes at man får undervannsinstallasjoner. Får man det siste, kan det – så vidt jeg kan forstå – være så mye is det bare vil. Det spiller i grunnen ingen rolle.» Det er grunn til å minne alle dei raud-grøne om at det var denne haldninga ein stemte for under behandling av opninga av Barentshavet søraust. Då er det tydeleg at ein no føretrekkjer politisk spel framfor ønsket om å vere føreseieleg for ei næring i vanskar. Også departementet viser til at dei nye isdataa som den oppdaterte iskanten er basert på, er generelt av betre kvalitet enn dei gamle dataa. Ein så vidt lang tidsperiode er vald for å avgrense følsemda ved oppdatering av iskanten for kortsiktige svingingar i isforholda mellom år. Å velje ein tidsserie på 30 år er også i samsvar med lengda på ein standard normalperiode brukt innanfor klimatologi og meteorologi. Dette inneber at ein ikkje vil drive petroleumsverksemd ved iskanten i denne stortingsperioden basert på oppdaterte isobservasjonar. Høgre–Framstegsparti-regjeringa presiserer også at det ikkje skal drivast leiteverksemd nærare enn 50 km frå den til kvar tid observerte iskant i perioden 15. desember til 15. juni. Denne regjeringa er også tydeleg på at neste oppdatering av iskanten, som er eit særleg verdifullt og sårbart område, vert tilrådd i forbindelse med revideringa av forvaltingsplanen for Barentshavet–Lofoten i 2020, og at Faglig forum med det bidreg til det faglege grunnlaget for revideringa, slik ein såg føre seg ved opninga av Barentshavet søraust i 2012. Avslutningsvis vil eg minne om forventingane ein opplever frå dei nordlegaste fylka våre med dei moglegheitene som ligg i å få delta i det eventyret petroleumsaktiviteten på norsk sokkel har vore i meir enn 40 år. Det ligg store moglegheiter i Barentshavet, og mitt ønske er at den verdiskapinga som vil skje framover rundt funna der, vil føre til positive verknader og økonomisk oppsving, slik vi m.a. har sett i Hammerfest dei siste åra. Det fortener både innbyggjarar og næringsliv der oppe. Rammene for 23. runde ligg fast.
Vi behandler i dag spørsmålet knyttet til et av verdens viktigste økosystem i et av verdens mest sårbare havområder. Hvis vi mener noe med føre-var-prinsippet – når skal vi ellers bruke det med omhu, om ikke her. Dette er ikke et område vi gambler med, selv ikke om viktige økonomiske interesser i petroleumssektoren ligger i den andre vektskåla. Iskantsonen er truet av den globale oppvarminga. Det er paradoksalt nok derfor den har flyttet seg nordover. Samtidig er dette et unikt område og motoren for alt liv i disse havområdene. Jeg skal innrømme at jeg ikke hadde satt meg nevneverdig inn i hoppekrepsens liv før jeg begynte å arbeide med denne saken. Det kan egentlig fungere som en illustrasjon på at vi i hverdagen ofte overser store konsekvenser for små, men viktige skapninger. Dyreplanktonet hoppekreps er det viktigste dyret i Arktis, grunnlaget i næringskjeden og samtidig det dyret som er mest følsomt for oljesøl. Et større utslipp i iskantsonen vil ikke bare være en lokal katastrofe, men en global katastrofe. Renseteknologien vi i dag kjenner, er ikke god nok til å håndtere utslipp i og nær is. Derfor må vi være sikre på hva vi gjør, før vi gjør noe i disse områdene. Samtidig skal det sies at denne saken ikke har vært lett. I forhandlingene mellom regjeringspartiene, Kristelig Folkeparti og Venstre kom man ikke til noen avklaring. Det gjorde man heller ikke i desember i fjor, og man ble enige om å få en sak til Stortinget. Det sitter langt inne å sende en stortingsmelding tilbake, det skal det gjøre, men det ble likevel nødvendig fordi vi faktisk er uenige i innholdet og mener dette er en forsvarlig behandling av et av våre viktigste og mest sårbare havområder. Debatten om iskanten startet ved behandlinga av Meld. St. 36 for 2012–2013, om åpning av Barentshavet sørøst for petroleumsvirksomhet. Dette området ble en del av norsk sokkel etter overenskomsten med Russland om maritim avgrensning og samarbeid i Barentshavet og Polhavet. Området var på dette tidspunktet ikke omfattet av forvaltningsplanen for Barentshavet, som ble vedtatt før avtalen om grenselinja. Forvaltningsplanen omfatter derfor bare Barentshavet sør. Åpningsmeldinga la til grunn at det ikke skulle igangsettes petroleumsvirksomhet ved iskanten og polarfronten. Spørsmålet skulle vurderes på nytt i forbindelse med neste oppdatering av forvaltningsplanen. Stortingsflertallet fastslo likevel at det ikke var til hinder for at det skal drives petroleumsvirksomhet i hele Barentshavet sørøst. Åpningsmeldinga, som ble fremmet av den rød-grønne regjeringa med Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, var uklar med tanke på hvilken definisjon som ble lagt til grunn for iskanten og polarfronten. Komiteen stilte derfor en rekke spørsmål til departementet for å prøve å få klarhet i dette, og i et svarbrev fra Ola Borten Moe til komiteen den 5. juni 2013 ble iskanten definert på følgende måte: «I begrepet den faktiske/observerte iskanten legges den til enhver tid observerte iskant. I åpningsprosessen er iskanten definert som 40 pst. isdekning.» Faktum er at det var behov for å få ryddet opp i en del av det rotet og den uklarheten som ble skapt av Borten Moe. I den stortingsmeldinga vi nå har på bordet, oppdateres forvaltningsplanen og tilpasses utvidelsen med det tidligere omstridte området i Barentshavet sørøst. Den oppdaterte beregninga av iskanten med nye tall for perioden 1985–2014 gjør at man nå får samme definisjon av iskanten i Barentshavet sør og Barentshavet sørøst – «so far, so good». Men den nye definisjonen setter den nye iskantgrensen et annet sted enn en rekke miljøfaglige råd. Når vi likevel er med i det flertallet som sender meldinga tilbake, er det begrunnet i at vi mener at den helhetlige forvaltningsplanen er fundamentert for den langsiktige forvaltninga av våre havområder og sikrer at havbasert næringsliv og ivaretakelse av miljøet i havet ses i sammenheng. I meldinga er nå iskanten definert så langt nord at vi finner grunn til å tvile på om dette er forsvarlig. Det er bred enighet i Stortinget om at det i området ved iskanten og polarfronten ikke skal igangsettes petroleumsvirksomhet – da må vi være sikre, ja mer enn sikre. Jeg anbefaler de forslagene som Kristelig Folkeparti er med på.
Praksisen vi har i Norge med forvaltningsplaner for havområdene, er en kunnskapsbasert og langsiktig metode for å sikre at miljøverdier ivaretas, samtidig som det legges til rette for verdiskaping og næringsutvikling. Prosessen er veldig grundig. Den inneholder bredt og er forankret i Stortinget. Også oppdatering av forvaltningsplanene skal være grundige prosesser med et godt faglig grunnlag. Som følge av beslutningen om åpning av Barentshavet sørøst la den rød-grønne regjeringen fram en åpningsmelding i 2013 for områdene vest for delelinja. Så ble rammene for petroleumsvirksomheten i Barentshavet sørøst konkretisert og supplert på bakgrunn av kunnskap som hadde framkommet. Senterpartiet står sjølsagt ved både forvaltningsplanen som gjelder, åpningsmeldingen som ble behandlet, og dermed også rammene for 23. konsesjonsrunde som nå er fastlagt. At iskanten delvis kan overlappe områder som er åpnet for petroleumsvirksomhet, innebærer ikke at Stortinget skal detaljbehandle det. Det innebærer at regjeringen har et stort ansvar for å vurdere nærmere om disse blokkene bør tildeles eller ikke. Nominasjon og tildeling av blokker på norsk sokkel er ikke et ansvar for Stortinget, men en oppgave som tillegges regjeringen på bakgrunn av vedtak Stortinget gjør i forvaltningsplanen og åpningsmeldingen. En adhocoppdatering av hvordan, og ikke minst hvor, iskanten skal defineres, bryter med forvaltningsregimet, etter Senterpartiets mening. Dette er også bakgrunnen for at Senterpartiet vil sende saken tilbake til regjeringen og be om at en oppdatering skjer i forbindelse med at forvaltningsplanen for Barentshavet og havområdene utenfor Lofoten blir gjenstand for en grundig revisjon. Vi mener at åpningsmeldingen ligger til grunn for de vurderingene regjeringen må gjøre, og har vanskelig for å se hvorfor en skal komme tilbake med enkeltvise beregninger som en gjør her. Vi synes det er litt merkverdig. Det er også merkverdig hvis en mener at dette var noe som var bedt om fra den rød-grønne regjeringen og de rød-grønne partiene. I stortingsmeldingen fra regjeringen, Meld. St. 20, refereres det ikke til noen bestilling fra noe flertall i Stortinget omkring en oppdatering av iskanten. Oppdatert isdata baserer seg på en oppdatering som ikke er så grundig som tidligere oppdateringer har vært. I oppdateringen i 2010 ble det, som representanten Eva Kristin Hansen nevnte, gjennomført en grundig prosess knyttet til referansegruppa og de institusjoner som deltok i utarbeidelsen av den ganske omfattende fellesrapporten. Det var en helt annen og bredere prosess enn det vi i dag står overfor. Når jeg hører representanten Astrup beskylde Arbeiderpartiet for politisk spill, må jeg si at jeg undres litt over hans egen måte å uttrykke seg på. Det virker som om regjeringen rett og slett bruker skiftende begrunnelser for å prøve å begrunne det de nå har lagt fram omkring iskanten. Først ble det gjort i forståelse med samarbeidspartiene, og så ville ikke samarbeidspartiene vite av dem. Derfor begynner de å snakke om en begrunnelse som er knyttet til tidligere forhold. Sannheten er vel at uenigheten – kanskje innad i regjeringen for det jeg vet, men i alle fall mellom regjeringen og samarbeidspartiene – er slik at en etter hvert må begynne å finne andre typer begrunnelser for det som legges fram. For Senterpartiets del forholder vi oss til forvaltningsplanen som ligger, den åpningsmeldingen som er behandlet. Vi går ut ifra at regjeringen behandler saker som gjelder 23. konsesjonsrunde, på en samvittighetsfull måte ut ifra det, og dette er vårt utgangspunkt når det gjelder spørsmålet om iskanten. Vi har vært med på å åpne for 23. konsesjonsrunde. Det står vi sjølsagt ved. Og vi mener det er regjeringens ansvar å vurdere om og hvilke blokker som skal utlyses og tildeles. Dette må etter vår mening gjøres på bakgrunn av gjeldende forvaltningsplan fram til en får en revisjon som er så omfattende som forvaltningsplanen faktisk fortjener. Derfor støtter Senterpartiet forslaget om å sende meldingen tilbake til regjeringen. Vi registrerer at regjeringen sier det er helt greit. Det synes vi også er helt greit. Da får en gå videre med arbeidet på det grunnlaget. Fordi vi mener dette er regjeringens og ikke Stortingets ansvar, kan heller ikke Senterpartiet støtte mindretallsforslagene som er lagt fram i innstillingen, om at Stortinget skal begynne å tildele konkrete blokker, eller ikke åpne blokker, i Barentshavet.
Når vi går inn i den saken, er det viktig å starte med at iskantsonen er av de viktigste og mest sårbare naturområdene vi har, med et enormt biologisk mangfold. Fra Venstres side har vi ingen annen intensjon i denne saken enn at vi skal beskytte dette området for petroleumsaktivitet. Det er også bakgrunnen for at vi i samarbeidsavtalen mellom Venstre, Kristelig Folkeparti, Høyre og Fremskrittspartiet har presisert at det ikke skal drives petroleumsvirksomhet i og ved iskanten. Så er det riktig som også representanten fra Kristelig Folkeparti var inne på, at denne avtalen er en av grunnene til at denne saken er lagt fram. Fra Venstres side har vi ikke vært kritiske til at saken legges fram, men vi vil likevel nå gå inn for at den sendes tilbake, da vi er uenig i innholdet i meldingen. Ganske enkelt mener vi at meldingen ikke tar utgangspunkt i det som er sist tilgjengelige kunnskap, men kun foretar en enkel framskrivning basert på det beregningsgrunnlaget man gjorde i forvaltningsplanen i 2011. Når vi går inn i sist tilgjengelige kunnskap, kan vi ikke bruke noe annet enn det vi nå har, nemlig høringsuttalelsene fra Polarinstituttet, inn mot 23. konsesjonsrunde, hvor de er tydelige på at beregningsgrunnlaget som ble gjort i 2011, ikke lenger er det som på mest korrekt vis beregner hvor iskantsonen ligger. Derfor har vi også gått inn på mindretallsforslagene i denne saken, fordi det er det vi har som utgangspunkt. Når saken nå sendes tilbake, er vi selvfølgelig opptatt av at det er den sist tilgjengelige kunnskapen som må brukes, også sammen med Faglig forum, for å få en så korrekt vurdering som mulig av iskantsonen og polarfronten – som vi ikke må glemme i denne sammenheng når vi snakker om rike og sårbare områder – hvordan det best kan beregnes fram mot 2020. Det ligger en diskusjon omkring 23. konsesjonsrunde bak. Vi har gått inn i en samarbeidsavtale for å påvirke og for å sørge for at det ikke settes i gang petroleumsvirksomhet innenfor det som er å definere som iskantsonen. Når denne saken nå sendes tilbake, må det videre arbeidet basere seg på det kartgrunnlaget som vi nå har, det kartgrunnlaget som ligger i forvaltningsplanen fra 2011. Jeg er enig i at dette ikke er en diskusjon som skal tas i Stortinget, men det er definitivt en diskusjon som må tas de fire partiene imellom. 23. konsesjonsrunde ble tildelt med et forbehold, og nå er det de fire partiene som må ta stilling til hvordan de skal følge opp enigheten i samarbeidsavtalen. Om det blir en vurdering av om dette omhandler én, tre eller sju blokker, må være en sak som de fire partiene nå går inn i, sånn at vi får en endelig avklaring på situasjonen også omkring 23. konsesjonsrunde. Dette er, for dem som har fulgt med i debatten om iskanten, en komplisert sak. Det er mange ulike prosesser som har pågått samtidig, men det er viktig at vi ikke mister perspektivet. Dette handler først om fremst om hvordan vi forvaltningsmessig skal sikre at det ikke er petroleumsvirksomhet i våre mest sårbare og viktige naturområder. For Venstre er det det vi holder som vårt hovedanliggende i denne saken. Vi vil nå gå inn for at saken sendes tilbake. Det er viktig at vi får en bred vurdering av hvor vi korrekt får plassert iskanten og polarfronten i forvaltningsplanen fram mot 2020. I mellomtiden må vi i de fire partiene bli enige om hvordan vi håndterer 23. konsesjonsrunde, og Venstre er klar for å starte den prosessen med de andre partiene umiddelbart.
Denne debatten handler altså om to ting. Det ene er det generelle om håndteringen av en forvaltningsplan som skal sikre at norsk oljevirksomhet skjer innenfor økosystemenes tålegrenser, ut fra en helhetlig vurdering. Det er vitsen med den forvaltningsplanen. Spesielt handler det om at vi skal ha de faglig beste kriteriene og definisjonene til grunn for å sørge for at det er minst mulig risiko for oljesøl i områder med is. Denne debatten har vist mer enn tydelig nok at både Arbeiderpartiet – og de rød-grønne – og den nåværende blå regjeringen er høyst villig til å hale og dra i forskjellige sider av dette problemkomplekset for å tilpasse det ønsker om å drive oljevirksomhet lengst mulig nord. For Miljøpartiet De Grønne er utgangspunktet helt klart. Vi mener at det ikke bør drives oljevirksomhet i disse områdene fordi det allerede er funnet for mye olje her i verden, og vi må la være å bruke ressurser på å finne enda mer som kommer til å skape enda større klimaendringer og enda større kostnader for folk som kommer etter oss. Men vi mener også at hvis det likevel skal drives oljevirksomhet i disse områdene, må det være i alles interesse at det skjer på grunnlag av respekt for det forvaltningssystemet vi har vedtatt, og på grunnlag av de best mulige, tilgjengelige faglige definisjonene. Det som har skjedd nå, er at regjeringen har prestert å lage en røre av en annen verden ved å levere en selektiv, harelabbpreget akuttoppdatering av iskantdefinisjonen, i en situasjon hvor det helt åpenbart ble gjort for å tilpasse iskantdefinisjonen en tildeling i 23. konsesjonsrunde som allerede var gjort, og som utfordret en opprinnelig iskantdefinisjon. Og så har altså regjeringen kommet i skade for å bli avslørt fullstendig ved at det foreligger en faglig grundigere og bedre iskantdefinisjon, som forslag fra Norsk Polarinstitutt, på akkurat samme tidspunkt som denne harelabbdefinisjonen ble lagt fram. Dermed vet vi nå – uansett hva vi synes om når forvaltningsplanen bør oppdateres, når den bør revideres fullstendig, og hvordan det skal gjøres – at det foreligger en iskantdefinisjon som er faglig bedre, etter alle solemerker, og som legger iskantdefinisjonen så langt sør at den kommer i strid med flere av de blokkene som er tildelt i 23. konsesjonsrunde. Både Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet og muligens Kristelig Folkeparti må forholde seg til det problemet at vi nå er i en situasjon hvor vi er i ferd med å tildele blokker som antakelig om noen år – når iskantdefinisjonen faktisk skal revideres, som en del av revidering av forvaltningsplanen – vil vise seg å ligge for langt nord. Sånn går det når man prøver å være smart for å dytte oljevirksomheten lenger nord. Dessverre føyer dette seg inn i et mønster. Vi har denne latterlige saken fra Sørdalen naturreservat, hvor regjeringen i ettertid oppgraderer forvaltningsreglene sånn at det går an å fiske ørret, plukke bær og legge 420 kV kraftlinje gjennom naturreservatet – og det finnes flere sånne eksempler – som viser at regjeringens vilje til å drive naturvern er fullstendig underlagt og tilpasset regjeringens vilje til å utfordre eller skade natur. Det er ikke tillitvekkende. På grunnlag av dette støtter selvfølgelig Miljøpartiet De Grønne forslaget om å sende dette framlegget tilbake til regjeringen, og vi utfordrer også hele Stortinget til å ta stilling til blokkene lengst nord i 23. konsesjonsrunde, som etter alle solemerker er i strid med en eller flere oppdaterte definisjoner av iskanten.
Formålet med forvaltningsplanene er å legge til rette for verdiskaping gjennom bærekraftig bruk av ressurser og økosystemtjenester i havområdene og samtidig opprettholde økosystemenes struktur, virkemåte, produktivitet og naturmangfold. Forvaltningsplanene er således et verktøy for både å fremme næringsutvikling og matsikkerhet innenfor bærekraftige rammer og å sikre en god miljøtilstand. Forvaltningsplanene bidrar til klarhet i overordnede rammer, samordning og prioriteringer i forvaltningen av havområdene. De er et konkret uttrykk for at Norge som kyststat har evne og vilje til å forvalte våre havområder på en ansvarlig måte. Stortinget forutsatte ved behandlingen av forvaltningsplanen for Nordsjøen og Skagerrak våren 2013 at forvaltningsplanen «for Barentshavet–Lofoten skal oppdateres i løpet av neste stortingsperiode», altså denne stortingsperioden. Samtidig forutsatte Stortinget samme vår, ved behandling av åpning av Barentshavet sørøst for petroleumsvirksomhet, at spørsmålet om petroleumsvirksomhet ved iskanten ville bli vurdert på nytt i forbindelse med neste oppdatering av forvaltningsplanen. Meld. St. 20 for 2014–2015 er fremmet i samsvar med disse forutsetningene Jeg registrerer med tilfredshet at det i innstillingen fra komiteen er bred enighet om de grunnleggende grepene med forvaltningsplanene. De skal fortsatt være et politisk verktøy bygget på et solid faglig grunnlag. Det er bred enighet om at de helhetlige forvaltningsplanene er viktige som fundament for den langsiktige forvaltningen av våre havområder. Forvaltningsplanene sikrer at havbasert næringsliv og ivaretagelse av miljøet i havet ses i sammenheng. Jeg vil framheve at Meld. St. 20 bygger på solid faglig grunnlag. Nye beregninger av forvaltningsplanens iskant og beskrivelsen av iskantsonen fra Norsk Polarinstitutt har stått sentralt. Overvåkingsgruppens rapport fra 2014, som beskriver tilstand og endringer i økosystemet i Barentshavet–Lofoten, har vært et viktig faglig grunnlag. I tillegg er det brukt fagrapporter om bl.a. oljevern og skipstrafikk i nordområdene. Meld. St. 20 retter søkelyset på den nordligste delen av forvaltningsplanområdet i Barentshavet. Av de norske havområdene er det disse farvannene som er minst direkte påvirket av menneskelig aktivitet. Samtidig er det her klimaendringene viser seg tidligst. Endringer i utbredelsen av havis åpner nye områder for aktivitet, spesielt skipsfart, fiskerier og petroleumsvirksomhet. Dette stiller nye krav til forvaltningen. I meldingen er det lagt vekt på å gi en utførlig faglig beskrivelse og en oppdatert beregning av forvaltningsplanens iskant. Bakgrunnen for dette er de raske endringene som skjer med høyere havtemperatur og redusert utbredelse av havis. Iskanten er et særlig verdifullt og sårbart område som har stor betydning for økosystemet og den biologiske produksjonen i Barentshavet. Ny kunnskap om miljøtilstanden og nye målinger av isutbredelsen gir oss en bedre forståelse av hvor de særlig verdifulle og sårbare områdene nå befinner seg. Regjeringen har opprettholdt definisjonen av iskanten slik den er fastsatt i tidligere forvaltningsplaner. Utlysningen av 23. konsesjonsrunde har aktualisert spørsmålet om utbredelsen av havisen i Barentshavet. Regjeringens intensjon har vært å legge mest mulig ny kunnskap til grunn for forvaltningen av havområdene. Dette gjelder selvfølgelig også i forholdet til petroleumsvirksomheten. Forvaltningsplanene for havområdene gir grunnlag for å treffe politiske vedtak basert på en bred og helhetlig beskrivelse av hele havområdet, både av tilstand og utviklingstrekk i økosystemet og tilknyttet næringsvirksomhet. Det har vært lagt opp til at en helhetlig og dyptgående revidering av forvaltningsplanen for det enkelte havområde skal skje om lag hvert 15. år. Etter regjeringens oppfatning er en oppdatering av en forvaltningsplan mer begrenset enn en revidering og knyttet til mer avgrensede problemstillinger, oppdatert kunnskap eller mer avgrensede geografiske områder. Oppdateringer av planene bidrar til å sikre hensiktsmessige rammer for forvaltningen i tiden mellom de helhetlige revideringene. Meld. St. 20 er en slik oppdatering. Jeg tar til etterretning at Stortingets flertall ønsker en mer omfattende prosess ved oppdatering av forvaltningsplanene og derfor sender Meld. St. 20 tilbake til regjeringen. Jeg registrerer samtidig at stortingsflertallet er enig med regjeringen i at det skal være en grundig prosess ved revidering av forvaltningsplanene. Regjeringen vil nå, slik som forutsatt, konsentrere det videre arbeidet med forvaltningsplanene om prosessen fram mot revidering av forvaltningsplanen for Barentshavet–Lofoten i 2020. Det faglige grunnlaget for denne revideringen vil bli utarbeidet gjennom en helhetlig prosess med bred forankring i Faglig forum og Overvåkingsgruppen. Arbeidet vil starte opp i inneværende stortingsperiode. Som en del av det faglige grunnlaget vil det også bli foretatt en gjennomgang av definisjonen som ligger til grunn for beregningen av iskanten, slik som varslet i meldingen.
Det blir replikkordskifte.
I innlegget litt tidligere refererte jeg til pressemeldingen som statsråden sendte ut 20. januar, hvor hun skrev: «I forståelse med samarbeidspartiene vil regjeringen legge frem en melding for Stortinget med en oppdatert beregning av iskanten». Noen av oss har vært litt undrende til både hva som kom fra regjeringen, og det som for så vidt sendes tilbake, men jeg lurer på om statsråden kan utdype litt hva denne forståelsen har gått ut på? Erkjenner statsråden at hun egentlig kunne forutse det hendelsesforløpet som har utspilt seg i komiteen og i Stortinget? Forsto hun egentlig hva denne forståelsen gikk ut på? Jeg ønsker en utdyping av det.
Det er riktig som det refereres til, at det i vår samarbeidsavtale med Kristelig Folkeparti og Venstre står at det ikke skal være oljeaktivitet i iskanten. Stortinget har også bedt om en oppdatering av forvaltningsplanen i denne stortingsperioden, så jeg mener at det som regjeringen nå har levert gjennom Meld. St. 20, er både en avklaring når det gjelder samarbeidsavtalen med Venstre og Kristelig Folkeparti, og et svar på bestillingen fra Stortinget. Så vi mener at vi har levert i tråd med begge de to forutsetningene.
Betyr det som statsråden sier, at hun kanskje forsto at denne meldingen skulle sendes tilbake? Var det ingen dialog mellom regjeringspartiene og samarbeidspartiene i forkant? Representanten Astrup omtalte i sitt innlegg dette som særdeles problematisk, og han velger å legge skylden på Arbeiderpartiet, men det var jo forståelse mellom regjeringen og samarbeidspartiene om at denne meldingen skulle legges fram. Så jeg lurer på om statsråden kan utdype dette ytterligere enn det hun gjorde i sitt svar nå.
Jeg skjønner ikke helt hva representanten Hansen ber om. Jeg mener at vi har hatt behov for å avklare hvor iskanten går, og det mener jeg vi har avklart gjennom denne stortingsmeldingen, hvor vi har lagt akkurat samme definisjon til grunn, men brukt de sist tilgjengelige tallene. Så det har vi avklart, og vi mener også at vi har svart på det som Stortinget har bedt om, men jeg tar til etterretning at Stortinget sender en oppdatering av forvaltningsplanen tilbake til regjeringen, og vi vil fortsette arbeidet med en revidering av forvaltningsplanen. Men om det var mulig å forutsette at det var dit Stortinget ville da vi la den fram, er ikke sikkert.
Det var Bondevik II-regjeringa som etablerte systemet med en helhetlig forvaltningsplan for havområdene i 2006 – en plan som var fundamentert på langsiktig forvaltning av havområdene, en tillitsskapende kunnskap basert på et system og en plan som det var faglig grunnlag for. Mener statsråden at forarbeidet gjort i Meld. St. 20 er tillitvekkende og ivaretar en god og kunnskapsbasert naturforvaltning for områdene i Barentshavet?
Som jeg sa i mitt innlegg, er Meld. St. 20 basert på faglige innspill. Oppfølgingssystemet under forvaltningsplaner holder kunnskapen oppdatert gjennom Overvåkingsgruppen og Faglig forum. Vi har fått Overvåkingsgruppens rapport fra 2014, som beskriver tilstand og endringer i økosystemet i Barentshavet–Lofoten. Det har vi fått, og det er lagt inn som et viktig faglig grunnlag i stortingsmeldingen. Jeg refererte også til at vi har brukt fagrapporter om oljevern og skipstrafikk i nordområdene. Den type kunnskap som vi får kontinuerlig gjennom oppfølgingssystemet under forvaltningsplaner, har vi brukt som et faglig grunnlag i Meld. St. 20.
I dag blir meldingen sendt tilbake til regjeringen, og så blir ansvaret plassert der det er, nemlig hos regjeringen, for at den samvittighetsfullt skal vurdere hvilke blokker som kan og ikke kan tildeles, basert på den forvaltningsplanen som eksisterer i dag. Både Kristelig Folkeparti og Venstre bekrefter gjennom debatten i dag at de mente det var riktig og nødvendig å legge fram en slik stortingsmelding, men når stortingsmeldingen blir framlagt for Stortinget, svikter de regjeringen. Så sier representanten Elvestuen nå at han håper det blir nye samtaler mellom de fire partiene om blokkene og tildelingen i 23. konsesjonsrunde. Hvorledes ser statsråden på det? Blir det aktuelt å innlede samtaler med Kristelig Folkeparti og Venstre om gjennomføring av 23. konsesjonsrunde?
Som jeg tidligere har referert til, står det i vår samarbeidsavtale med Venstre og Kristelig Folkeparti at det ikke skal være oljeaktivitet ved iskanten. Det er vi helt enig i, og derfor mente vi det var viktig å få fram oppdatert kunnskap om hvor iskanten er. Vi mener nå at iskanten, med isdata fra 1985 til 2014, ligger nord for de områdene som er åpnet for petroleumsvirksomhet. Det – i kombinasjon med rammene som settes for nye utvinningstillatelser i 23. konsesjonsrunde – bidrar til å ivareta miljøverdiene ved iskanten, og det er nå avklart.
Nå er vi i en veldig spesiell situasjon. Jeg har to spørsmål til statsråden. Det ene er: Står statsråden ved at flere av blokkene som er utlyst i 23. konsesjonsrunde, overlapper SVO Variabel iskant og SVO Polarfront, slik de er kartfestet i forvaltningsplanen for 2011? Det er det ene spørsmålet. Det har hun svart meg skriftlig på. Jeg vil gjerne ha henne til å bekrefte akkurat det. Det andre spørsmålet er: Stortinget velger i dag å sende denne stortingsmeldingen tilbake. Vi vedlegger den ikke protokollen. Stortinget anerkjenner dermed ikke den oppdateringen av iskanten som statsråden legger til grunn – av ulike grunner, som jeg redegjorde for i mitt saksordførerinnlegg. Betyr det at statsråden likevel velger å trosse Stortingets tilbakesending av denne saken, og velger å legge til grunn sin egen fullstendig ufaglige begrunnelse?
Statsråden legger samme definisjon til grunn som Stortinget to ganger tidligere har lagt til grunn, men vi har gjennom Meld. St. 20 oppdatert samme definisjon med de siste tallene. Og når det gjelder iskanten, foreligger det nå isdata fra perioden 1985 til 2014 for de områdene som er åpnet for petroleumsvirksomhet. Så jeg vil ta avstand fra beskyldningen om at statsråden har laget sin egen definisjon og oppdatering på dette. Vi har brukt akkurat samme definisjon som Stortinget har brukt, men vi har oppdatert stortingsmeldingen med de siste tilgjengelige dataene.
Statsrådens svar på representanten Eidsvoll Holmås’ spørsmål var ganske illevarslende. Er det slik å forstå at når det nå er helt klart at Stortinget kommer til å vedta å sende regjeringens melding tilbake til regjeringen med det innholdet denne meldingen har, så har statsråden og regjeringen tenkt å fortsette å bruke den iskantdefinisjonen som er i den meldingen som Stortinget sender tilbake – med andre ord: se fullstendig bort fra det faktum at Stortinget har avvist denne definisjonen?
Regjeringen bruker jo samme definisjon som Stortinget to ganger tidligere har vedtatt, så når Stortinget nå ikke har vedtatt noen ny definisjon, er det jo den definisjonen som er gjeldende. Nå starter vi arbeidet med revideringen av forvaltningsplanen. Jeg har sagt at det er naturlig å se på om en skal komme med en ny definisjon av iskanten, men før det er gjort, må en jo forholde seg til det som er vedtatt i Stortinget tidligere, og den definisjonen er der det er 30 pst. sannsynlighet for at det finnes is i april.
Replikkordskiftet er dermed omme.
Som den første saken på veldig lenge velger i dag et stortingsflertall å sende en sak tilbake til regjeringen. Vi avviser det spillet regjeringen har satt i gang. Natten før den store oljekonferansen i Sandefjord sender klimaministeren ut en pressemelding hvor hun sier at iskanten har flyttet seg. «Iskanten har flyttet seg selv», sa statsministeren. Nei, iskanten flytter seg ikke selv sånn som den vil, den har eventuelt flyttet seg etter klimaendringer vi mennesker står bak. Istedenfor at klimaministeren nærmest framstiller dette som en gladsak for oljeministeren, burde klimaministeren gjort jobben sin: dratt i alarmklokkene og brukt dette som et eksempel på hvor synlige klimaendringene er i vårt eget nærområde. I en tid hvor havområdene forandrer seg, hvor klimaet blir varmere og artene forandrer seg, blir det enda viktigere å legge vekt på et best mulig faktagrunnlag. Det har vi historisk sett klart i Norge, fordi vi har fått til et troverdig system med forvaltningsplaner. Forvaltningsplaner er vårt viktigste virkemiddel for å forvalte havområdene våre på en sikker og bærekraftig måte. All menneskelig aktivitet skal forvaltes i en større sammenheng. Vi skal være sikre på at det vi gjør, ikke ødelegger naturen og havets unike økosystemer. Vi er stolte av dette arbeidet. Vi kan si at dette er en av våre viktigste og fremste eksportvarer. Det er det vår utenriksminister med god grunn skryter av når han møter sine utenlandske kolleger. Det gjør at vi til enhver tid har best tilgjengelig kunnskap om havet og hva vi mennesker kan gjøre av aktivitet. Her har man altså lagt dette regimet til side. Det er det Stortinget i dag sier nei til. Aktiviteter i havområdene stiller oss overfor vanskelige dilemmaer, og det er politiske valg vi skal ta. Jeg mener historien har vist at vi har klart å gjøre relativt gode valg, og at vi har klart å forene viktige hensyn. Jeg tror dette mye skyldes at vi i Norge har noen av de fremste fagfolkene, som kan gi oss det beste grunnlaget. Jeg synes det er synd at regjeringen nå har lagt opp et løp som gjør at diskusjonen i dag og i ukene som har gått, har vært en diskusjon som i stor grad har handlet om hva som egentlig er fakta, ikke om hva som er de politiske prioriteringene. Det er forskjell i vurderinger mellom de forskjellige politiske partiene. Jeg tror også det internt i de fleste partier er diskusjoner om hvilke vurderinger vi skal gjøre. La oss ha de viktige debattene, men nå er det altså skapt en debatt om hva det er som er fakta. I den rød-grønne regjeringen og internt i Arbeiderpartiet har det vært diskusjoner om hva som skal være aktiviteten i havområdene, men det har alltid vært med et felles, omforent faktagrunnlag – det faglige, omforente grunnlaget. Jeg tror ingen tjener på en diskusjon om hva som egentlig er faktagrunnlaget å forholde seg til. Vi må alltid ha best tilgjengelig grunnlag. Det har klima- og miljøministeren det øverste ansvaret for. Det hun har levert i dag, er egentlig et regnestykke som hun ber Stortinget ta stilling til. På grunn av regjeringens samarbeidsavtale med Venstre og Kristelig Folkeparti fikk vi altså et hastverksarbeid, som nå alle partier utenom regjeringspartiene avviser. Hun må åpenbart selv være enig i at dette er en ganske svak sak, siden hun sier at det er helt uproblematisk at Stortinget nå avviser dette. Ola Elvestuen sa det ganske korrekt i sitt innlegg. Han sa at denne saken har egentlig ikke noe i Stortinget å gjøre, dette er opp til de fire partiene å forhandle om. Nå får vi altså høre at det skal være nye forhandlinger. Jeg synes man må kunne avkreve av ministeren at hun bekrefter, eventuelt avkrefter, at det nå skal være nye forhandlinger om områdene. Forvaltningsplaner er ikke skapt for å øke aktivitet. De er skapt for å sikre at vi tar hensyn til naturen og bærekraften og legger føre var til grunn. På grunn av klimaendringene er områdene i forandring. Is smelter, arter dør ut, og områder forandrer seg. Det gjør at vi hele tiden er nødt til å forbedre kunnskapen vår, sette kunnskapen inn i en større sammenheng. Det er sterke interesser for stor aktivitet av forskjellig art i havet. Dessverre er det ikke så sterke krefter som drar i retning av føre-var-prinsippet, som alle partier i utgangspunktet sier skal legges til grunn. Arbeidet med forvaltningsplaner skal være nettopp dette viktige redskapet, som skal legge føre var til grunn. Det er klimaministerens verktøy. I denne saken har hun ikke tatt det verktøyet i bruk.
Rammene for utlysningen av 23. konsesjonsrunde ble lagt av Stortinget i juni 2013 gjennom åpningsmeldingen av Barentshavet sørøst. I tilknytning til den åpningen, eller i tilknytning til forvaltningsplanene, står det ingenting om at 23. konsesjonsrunde skal forelegges Stortinget for konsultasjon. Det er det en faktisk er i ferd med å gjøre nå. Så kan en lese tidligere merknader og tidligere henvisninger i meldinger, men det skal godt gjøres å trekke de henvisningene og de tidligere merknadene så langt som representanten Nikolai Astrup gjør i denne saken. Det står riktignok noe om arealverktøy osv., men det står i en langt større sammenheng. Det er heller ingen som har antydet tidligere at en ønsker å forlate et spor om grundige, faglige, helhetlige oppdateringer av forvaltningsplanen. Men så kommer vi inn i debatten nå – og det er det som gjør denne saken spennende – og hører det faktum at dette er en konsultasjon, en prøvelse av 23. konsesjonsrunde. Vi hører om forhandlingene i desember, og vi hører om forventningene blant støttepartiene i tilknytning til hva som skal skje etter at Stortinget eventuelt sender saken tilbake igjen til regjeringen. Det er ukjent for oss andre, og det er det som er viktig kanskje å få avklart. Vi har sagt veldig tydelig at det vi vedtok i juni 2013 om åpningsmeldingen for Barentshavet sørøst og rammene for utlysningen av 23. konsesjonsrunde, står fast. Vi har aldri tvilt på at vi har gjort det, og vi mener helt klart og helt entydig at det er regjeringen som har ansvaret for å forvalte den fullmakten de har fått av Stortinget. Vi har heller ikke ment at det var grunnlag for gjennom denne saken å ta en reforhandling på akkurat det vedtaket som skjedde i Stortinget i juni 2013. Så er vi opptatt av at vi gjennom ulike politiske innganger ikke slår sprekker i det vi oppfatter og vektlegger som god forvaltning av havområdene våre, nettopp at både oppdateringer og helhetlige revideringer foregår på et veldig bredt faglig grunnlag, hvor det er koblet på Faglig forum og hele opplegget er sendt ut på høring, sånn at man får inn de ulike impulsene. Alt dette brytes jo nå. Derfor er det stor grunn til å si gjennom denne saken og gjennom det som også står i stortingsmeldingen, nemlig at regjeringen har til hensikt å gjøre dette jevnlig, at nei, dette vil vi ikke være med på, vi vil fortsatt gjennomføre forvaltningen av havområdene våre på en tilsvarende måte som vi har gjort tidligere, og mener at det er en god ramme for å slå ring om forvaltningen av havområdene.
De talerne som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Jeg startet forrige innlegg med å understreke føre-var-prinsippet. Med dette som ledestjerne skal det også påpekes at iskanten, uansett definisjon, på tross av global oppvarming, under gitte værmessige forhold, for kortere eller lengre tid kan bli liggende lenger sør enn forventet. Det omtales i en merknad som Kristelig Folkeparti står sammen med Miljøpartiet De Grønne om. I tildeling av konsesjoner må det derfor tas høyde for dette, og det må ligge en klausul i alle konsesjoner i Barentshavet om at dersom iskanten på noe tidspunkt reelt sett er nærmere installasjoner for petroleumsutvinning eller leting enn 50 km, skal produksjon og leting umiddelbart stanses og ikke igangsettes igjen før iskanten er lenger unna enn nevnte sikkerhetssone. Det er ikke sikkert dette skjer, men det kan skje, og da må man ha tenkt på forhånd hva som er konsekvensen. Til slutt: Vi er glad for at et flertall mener at oljevernberedskapen i nord må styrkes, og teknologiutviklinga innen oljevernteknologi må intensiveres parallelt med arbeidet med rullering av forvaltningsplanen. Det er også vesentlig på bakgrunn av forventet økt petroleumsvirksomhet i de russiske havområdene og skipsfart som følger av dette.
Tre ting: For det første er det bra at vi nå får en helhetlig gjennomgang av hvor iskanten, iskantsonen, ligger, en faglig gjennomgang fram mot 2020, med de faglige råd, fra bl.a. Polarinstituttet, som legges til grunn. Så må jeg si at når saken nå sendes tilbake, legger vi til grunn at regjeringen ikke får støtte for den oppdateringen av iskanten som man legger opp til i meldingen. Da kan vi ikke konkludere med noe annet enn at det som nå gjelder, er kartgrunnlaget fra 2011 og forvaltningsplanen fra 2011. Siden det foreligger en samarbeidsavtale, er det de fire partiene som må finne ut hvordan man følger opp den samarbeidsavtalen.
Jeg tok ordet etter å ha hørt på noen av representantene for Arbeiderpartiet. For noen av oss var med på å behandle saken om Barentshavet sørøst og åpningsmeldinga i forrige stortingsperiode, og i den meldinga ble det sagt at det skulle være samme definisjon for Barentshavet sør og Barentshavet sørøst, og at dette skulle behandles som ett område i neste oppdatering av forvaltningsplanen. Det skulle allikevel ikke være til hinder for at det kunne drives petroleumsvirksomhet i området. Da reagerte vi og begynte å stille spørsmål, og i løpet av komitéarbeidet i forrige periode, da åpningsmeldinga ble behandlet, kom det fram at definisjonen for den rød-grønne regjeringa av hvor iskanten lå, var endret, den var plutselig «den til enhver tid observerte iskant». Der begynte konflikten, der begynte engasjementet og denne diskusjonen, som for så vidt ender opp i denne meldinga. For Kristelig Folkeparti var det uaktuelt at det skulle være petroleumsvirksomhet ved iskanten. Men det sa jo et samlet storting, alle var enige om det, og da var jo spørsmålet hvor iskanten lå. Da flertallet i Stortinget valgte å åpne hele Barentshavet sørøst og si at det ikke var til hinder for å drive petroleumsvirksomhet, anså Kristelig Folkeparti det langt på vei slik at vi dessverre tapte kampen der og da. I forhandlingene med den blå-blå regjeringa fikk vi fram at det skulle ikke være petroleumsaktivitet ved iskanten. Det tok vi som en seier. Men vi lyktes ikke i å finne en definisjon sammen. Regjeringa legger fremdeles til grunn det som ble lagt i forbindelse med åpningsmeldinga, nemlig «den til enhver tid observerte iskant». Derfor synes jeg også det er redelig av regjeringa å oppdatere ut fra den forrige forvaltningsplanen, men grunnen til at Kristelig Folkeparti avviser, er, som vår talskvinne Rigmor Andersen Eide sa, at vi vil heller ha en helhetlig oppdatering i neste forvaltningsplan. Men da er egentlig spørsmålet og poenget mitt: Når Arbeiderpartiet sier det de gjør, hva er det de egentlig mener? For enten støtter man ikke den definisjonen som den rød-grønne regjeringa brukte, nemlig «den til enhver tid observerte iskant», som jeg forstår betyr at en kan fortsette 23. konsesjonsrunde som planlagt, eller så støtter man forslaget som bl.a. Kristelig Folkeparti fremmer i salen i dag. Og vi ønsker jo som sagt ikke å åpne store deler av Barentshavet sørøst, og dermed ikke kunne åpne alle blokkene. Dette mener jeg Arbeiderpartiet må svare på, for vi må vite hva slags flertall som er i denne saken. Regjeringa har noe annet å forholde seg til hvis Arbeiderpartiet virkelig mener at de blokkene ikke bør åpnes.
La meg begynne med å si at dette er en veldig spesiell situasjon. Jeg hører hva statsråden sier, og jeg hører at hun legger til grunn den måten å definere iskanten på som framkommer i forvaltningsplanen fra 2011 – den definisjonen som brukes der. Det er en nyttig avklaring av hvor regjeringen står, og da vil jeg bare vise kartet fra den gangen, som tross alt er det vi tok utgangspunkt i. Dette er det kartet[[viser fram dokument]] som forvaltningsplanen legger til grunn. Jeg vil gjerne understreke at den gangen gikk vi aldri inn i hva slags type beregningsgrunnlag man hadde for å tegne inn dette kartet fra Stortingets side, men det var det som lå der da vi vedtok forvaltningsplanen. Statsråden avklarer altså at hun bruker den definisjonen, det er den hun og regjeringen legger til grunn når de snakker om iskanten. Så mener statsråden at hun når hun har bedt Polarinstituttet på to dager regne ut hvordan man putter oppdatert informasjon inn i en utdatert modell, gjerne vil bruke dette svaret. Det avviser Stortinget. Høyres representanter, bl.a. Nikolai Astrup, og de andre representantene fra regjeringspartiene foreslår at dette vedlegges protokollen. Det blir avvist her i dag. Hvis dette hadde vært vedlagt protokollen, hadde hun kunnet bruke den oppdateringen som her er skjedd. Men Stortinget sier at denne stortingsmeldingen sender vi tilbake til statsråden. Vi vedlegger den ikke protokollen. Da kan ikke statsråden si: Vel, jeg gir blaffen i Stortinget, jeg gir blaffen i at Stortinget ikke vedlegger denne saken protokollen. Stortinget avviser av ulike grunner – sånn som jeg presenterte det i mitt åpningsinnlegg – noen avviser fordi de mener at prosessen er for dårlig, noen avviser både på grunn av at prosessen er for dårlig og på grunn av at resultatet ikke er det best faglig tilgjengelige, og noen avviser fordi de mener at konklusjonen på denne oppdateringen er gal. Statsråden legger altså til grunn den iskantdefinisjonen som lå til grunn for dette kartet, og når Stortinget velger å sende denne stortingsmeldingen tilbake, da er det denne[[viser fram dokument]] som gjelder.
Debatten går i ei underleg retning når det gjeld historia om opninga av Barentshavet søraust. Eg vil minne om at det var tidlegare miljøvernminister Erik Solheim som opna Barentshavet søraust, under oppdatering av forvaltningsplanen 15. juli 2011. Representantar frå bl.a. SV sa den gongen at det var ein gledas dag, og at ein hadde drive miljøkartlegging med stor presisjon. I den planen gjekk faktisk Arbeidarpartiet, Senterpartiet og SV inn for å fjerne dei skjerpa utsleppskrava i oljeverksemda i Barentshavet som Bondevik II-regjeringa hadde innført. Så ein var ikkje opptatt av å løfte nivået. Ein senka det faktisk den gongen, og det står på mange måtar i sterk kontrast til den debatten og dei innlegga vi høyrer i dag. På den tida sa fleire talarar seg nøgde med dei avgrensingane som låg i meldinga, til og med SVs Lars Egeland. Faktum er at regjeringa Stoltenberg opna for aktivitet i tilknyting til polarfront og iskanten, med dei premissane som låg føre den gongen. Og det politiske spelet vi i dag ser, er rett og slett underleg, spesielt i ei tid når denne næringa slit med utfordringar, slit med oppseiingar og slit med å sysselsetje dei folka som dei har hatt over lang tid. I tillegg ser ein at det blir lagt til grunn ein moral her som gjer at ein undrar på om ein kanskje opererer etter mottoet «Det er betre med dobbeltmoral enn ingen moral».
Jeg har bare lyst til å berolige regjeringspartienes talsmenn og andre som er bekymret for hva de rød-grønne mente, med at Senterpartiet sjølsagt står ved det vi var med og vedtok i den rød-grønne regjeringen. Vi står sjølsagt ved at vi var med og åpnet Barentshavet sørøst. Vårt anliggende er at det ikke er Stortinget som skal sitte og diskutere enkelttildelinger av blokker i Barentshavet. Det er ikke Stortinget som skal sitte og diskutere iskanter utenom revideringene av forvaltningsplanene heller. Det er det regjeringens ansvar samvittighetsfullt å vurdere. Derfor er jeg litt overrasket over at Kristelig Folkeparti også kommer inn her og går til et så voldsomt angrep på de rød-grønne. Hvis Kristelig Folkeparti mener at det var usikkerhet knyttet til åpningen av Barentshavet sørøst, må de jo avklare spørsmålet med de partiene de har satt inn i regjering. Vi baserer oss på dagens forvaltningsplan og 23. konsesjonsrunde, og hvis Kristelig Folkeparti ønsker en avklaring, synes jeg det hadde vært redeligere om Kristelig Folkeparti da hadde sagt som representanten Elvestuen sier, at dette er et spørsmål man er nødt til å ta opp videre med våre samarbeidspartnere i regjering, og konsentrert seg om det, istedenfor å skyte løs på de rød-grønne partiene.
Jeg merker meg at jeg ikke har fått svar på de spørsmål jeg reiste i mitt innlegg om hva som har endret seg siden de rød-grønne partiene foreslo at det skulle fremmes en oppdatert forvaltningsplan i denne stortingsperioden, og til de nå velger å sende den tilbake. Det forsterker det poenget jeg hadde i mitt innlegg, om at dette nok handler mer om politisk spill og mindre om faglige oppdateringer enn det de hevder. Ellers er det fremmet en rekke påstander i løpet av debatten som ikke kan stå uimotsagt. Representanten Heikki Eidsvoll Holmås sier at denne oppdaterte forvaltningsplanen er fullstendig ufaglig. Bestrider han det fysiske faktum som de oppdaterte havisobservasjonene fra Polarinstituttet viser, nemlig at isen har trukket seg nordover? På hvilken måte er det fullstendig ufaglig at vi legger Polarinstituttet, som jeg oppfatter at han er opptatt av, sine oppdaterte observasjoner av havisen de siste 30 årene til grunn fremfor de utdaterte observasjonene av havisen fra perioden 1967–1989? Det er mye snakk om at vi ikke skal diskutere blokker. Jeg er helt enig med Senterpartiet – det er heller ikke det vi gjør. Vi diskuterer hvorvidt isen har trukket seg nordover eller ikke. Forvaltningsplanen viser at den har trukket seg nordover, og det er det vi diskuterer. Nå er det riktignok andre partier som har brakt blokkene inn i denne salen gjennom å fremme et forslag, og det er altså ikke regjeringspartiene. Det er fremmet et forslag om å trekke ut blokker av 23. konsesjonsrunde. Det forslaget vil bli nedstemt. Jeg har vanskelig for å se for meg, uavhengig av hvilke vurderinger regjeringen skal gjøre, slik Arnstad tar til orde for, at regjeringen skal ta ut blokker som Stortinget eksplisitt har stemt mot at skal tas ut av 23. konsesjonsrunde, slik vi vil gjøre det senere her i dag. Det vil være underlig å gå på tvers av Stortingets vilje. Så er det sånn, som jeg også sa i mitt innlegg, at rammene for 23. konsesjonsrunde er fastsatt i åpningsmeldingen basert på den forvaltningsplanen som Stortinget vedtok i 2011. Det toget er gått – vi var alle sammen om bord. Og når man avviser denne oppdateringen ved å sende den tilbake, er det den forrige forvaltningsplanen som gjelder – og åpningsmeldingen var basert på den forvaltningsplanen. Ergo er det slik at rammene for 23. konsesjonsrunde ligger fast basert på det forslaget som den rød-grønne regjeringen fremmet, og som jeg oppfatter at flere representanter her, ikke minst representanten Heikki Eidsvoll Holmås, nå er uenig i, selv om han selv sto bak den da den ble fremmet.
Jeg har behov for å presisere litt på bakgrunn av denne debatten vi har hatt. Vi har lagt fram en stortingsmelding med et godt faglig fundament. Regjeringen har ikke foreslått noen ny definisjon av iskanten. Vi har basert oss på akkurat samme beregningsmåte som tidligere. Men det vi har gjort, er å putte de nyeste tilgjengelige dataene inn i den samme formelen. Den oppdateringen er gjort av Norsk Polarinstitutt på grunnlag av de nyeste tilgjengelige og kvalitetssikrede dataene. Det er en oppgave det er naturlig å be Polarinstituttet om å gjennomføre. Så har en sagt at en vurdering av beregningsmåten vil være et aktuelt tema for det faglige arbeidet fram mot revidering av forvaltningsplanen i 2020. Det er kanskje mer naturlig at en går inn og ser på beregningsmåten i en revidering enn i en oppdatering. Jeg skjønner selvfølgelig hva Stortinget nå gjør når de sender Meld. St. 20 for 2014–2015 tilbake til regjeringen. Da er det den forrige forvaltningsplanen som er gjeldende. Den har den samme definisjonen – vi endret ikke definisjonen fra den forvaltningsplanen i den oppdateringen vi nå la fram for Stortinget.
Debatten vi har hatt her i dag, har bevist at denne saken handler om uenighet mellom regjeringspartiene og samarbeidspartiene om den 23. konsesjonsrunden. Så enkelt er det. Jeg merker meg at Kristelig Folkeparti beskylder Arbeiderpartiet for å være uklare i denne saken. Da vil jeg bare komme med en oppklaring: Arbeiderpartiet har ikke satt inn denne regjeringen. Det er det Kristelig Folkeparti og Venstre som har gjort, så hvis de har problemer med det Tord Lien holder på med, får de ta det med Tord Lien og ikke med Arbeiderpartiet. Så blir det sagt av bl.a. representanten Astrup, som er rørende indignert over Arbeiderpartiet, at vi ikke er opptatt av oppdatert informasjon. Det er feil. Jeg kjenner mange i Arbeiderpartiet som titt og ofte er innom Polarinstituttets hjemmesider, npolar.no, og trykker på «kart», trykker på «iskant» – mye interessant informasjon. Så det er ikke sånn at vi i Arbeiderpartiet ikke er opptatt av det. Når vi snakker om iskanten, vil jeg si at statsråden har sagt mye interessant om definisjonen og hvilken man skal bruke etter at vi har sendt meldingen tilbake. Jeg ble litt urolig i stad med hensyn til hva hun egentlig mener. Arbeiderpartiet blir av representanten Astrup veldig tydelig beskyldt for å drive med spill. Det må jeg si at jeg synes er ugreit. Landsmøtet til Arbeiderpartiet var tydelig på hva som var vårt syn når det gjaldt problemstillinger rundt iskanten. Vi sa tre ting: Vi sa at petroleumsvirksomhet i og ved iskanten ikke er forenlig med en forsvarlig forvaltning av havområdene våre, vi sa at når iskanten defineres på nytt, skal det skje ved en helhetlig revidering av forvaltningsplanen, og vi sa at rammene for 23. konsesjonsrunde ligger fast. Dette var et landsmøtevedtak som vi fattet før stortingsmeldingen kom, så å si at vi driver med spill, er feil. Vi følger opp vår egen partiorganisasjon og de vedtakene vi har fattet. Jeg synes representanten Elvestuen har vært den mest redelige mannen i denne salen i dag, for han sier at det er de fire partiene – regjeringspartiene og de to samarbeidspartiene – som har en utfordring fordi de er uenige, og at det er de som er nødt til å håndtere den saken. Det er jeg helt enig i. De får sette seg ned og prate om hvordan de skal håndtere de spørsmålene de er uenige om. Slik kan de spare Stortinget for mange timers arbeid med en sak som vi er nødt til å sende tilbake bl.a. fordi regjeringen ikke snakker med sine samarbeidspartier. Helt til slutt: Arbeiderpartiet blir i Dagens Næringsliv beskyldt av representanten Tina Bru for å stå i spagat. Da vil jeg anbefale å ta en liten titt i speilet selv.
Jeg prøvde i mitt innlegg å fortelle min versjon av historien og minne noen av representantene om hva som faktisk ble gjort i forrige periode. For den dobbeltlinja som var i forrige periode, er jo like synlig nå fordi, som jeg sa i stad, når regjeringa i åpningsmeldinga kom med kriteriene som også lå til grunn for 23. konsesjonsrunde, kom de jo med en ny definisjon av iskanten. På den andre siden sa de at forvaltningsplanen sto fast – altså sa de to helt motstridende ting. Da begynte vi å stille spørsmålene. Da vi spurte om det var forvaltningsplanen eller den nye definisjonen som skulle ligge til grunn, svarte Olje- og energidepartementet at det er «den til enhver tid observerte iskant» som er definisjonen av iskanten. Det er derfor jeg utfordrer Arbeiderpartiet. For når denne meldinga sendes tilbake og en skal ha den gamle definisjonen, hvilken definisjon er det som gjelder da? Jo, den Stortinget har vedtatt. Representanten Marit Arnstad fra Senterpartiet og representanten Eva Kristin Hansen fra Arbeiderpartiet bekrefter jo at kriteriene, eller rammene, for 23. konsesjonsrunde står fast. Og hva er det som står der? Det ene kriteriet er: «I områder nærmere enn 50 km fra den faktiske/observerte iskanten vil det ikke være tillatt med leteboring[[…]] Jeg skjønner det når Høyre og Fremskrittspartiet sier at de har et flertall i Stortinget og ikke er redde for at meldinga sendes tilbake, osv., for rammene ligger jo fast, det er den faktisk observerte iskanten som gjelder. Det er egentlig en mer radikal definisjon enn det som ligger i meldinga, og som statsråden også presiserer er oppdaterte tall for den samme definisjonen som ligger i den gjeldende forvaltningsplanen. Kristelig Folkeparti sender tilbake meldinga fordi vi mener at den gamle forvaltningsplanen burde gjeldt da åpningsmeldinga kom. Vi gikk imot den nye definisjonen da, og vi går imot den nye definisjonen nå, fordi vi mener at definisjonen i den helhetlige forvaltningsplanen skal gjelde. Da er det gode grunner til å tenke om en skal definere den på en mer ansvarlig måte enn det som ligger nå. Men min utfordring til Senterpartiet og Arbeiderpartiet går ikke på maktesløshet overfor regjeringa. Den går på en reell politisk uenighet, som jeg var klar over før Høyre og Fremskrittspartiet gikk i regjering, og som jeg er klar over nå. Derfor mener jeg at Arbeiderpartiet ikke bare kan si at de vil sende meldinga tilbake, og at vi må løse problemet. De har jo selv vedtatt definisjonen og sier selv at rammene skal ligge fast, og det er det som er hovedproblemet. Hadde Arbeiderpartiet og Senterpartiet ønsket å definere iskanten på en annen måte eller i alle fall sagt at definisjonen er i veien for de blokkene som ligger i 23. konsesjonsrunde, mener jeg at de burde si det nå og dermed eventuelt gi Kristelig Folkeparti og Venstre et forhandlingskort, hvis det er det som skal til.
Denne debatten er blitt akkurat like merkelig som jeg trodde den kom til å bli. Det er mye uenighet som går på mange ulike ting her, og det kan være litt vanskelig egentlig å skjønne hva de forskjellige uenighetene dreier seg om. Representanten Hansen reagerer på at jeg i Dagens Næringsliv i dag sier at Arbeiderpartiet står i en spagat. Jeg mener jo nettopp at debatten vi har her i dag, mellom de ulike representantene fra Arbeiderpartiet er i tråd med akkurat min kritikk. Jeg satt og hørte på representanten Aukrust her i stad. Hans innlegg var nærmest en erklæring om at all aktivitet i Barentshavet sørøst er uforsvarlig og i direkte konflikt med miljø- og klimahensyn. Det var slik jeg tolket ham. Samtidig har andre representanter fra hans parti vært opptatt av å kritisere prosessen med forvaltningsplanen og stortingsmeldingen som kom fra regjeringen. De sier samtidig at de står på rammene for 23. runde, de støtter ikke forslag om å fjerne blokker som står i denne innstillingen. Men når man lytter til representanten Aukrusts innlegg, høres det ut som om det burde vært helt umulig for Arbeiderpartiet. Så hva som egentlig er motivasjonen bak det Arbeiderpartiet gjør i dag, er vanskelig å forstå. Som forklaring på hva som skjedde i forrige periode, da Arbeiderpartiets egen regjering slo fast i St.meld. nr. 37 for 2008–2009 at man ønsket en oppdatering av forvaltningsplanen i denne stortingsperioden, sier representanten Hansen at Stortinget ikke vedtar stortingsmeldinger, at det er regjeringens melding til Stortinget. Det er vanskelig å forstå hva den forklaringen egentlig betyr. Det eneste som er tydelig for meg i denne saken, er at Arbeiderpartiet, hvis det ikke er for kun å lage politisk spill, synes det er bedre å forholde seg til et dårligere faggrunnlag om havisobservasjoner enn det regjeringen legger opp til med denne stortingsmeldingen. I så fall stiller det representanten Aukrusts innlegg i et veldig underlig lys. Jeg undrer meg over at representanten faktisk her er mer på linje med SV og MDG, som tross alt har en mye mer forståelig motstand mot dette enn hans egne partifeller. Jeg mener derfor at det jeg sier i DN i dag, er blitt bevist gjennom denne debatten, der det er mer uenighet mellom representantene fra Arbeiderpartiet enn det synes å være andre steder. Så er det ikke så kjempeoverraskende at det er uenighet mellom ulike partier, og at Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre i noen saker vil være uenige. Det er helt naturlig. Men det er litt underlig å sitte og høre på en debatt i Stortinget der Arbeiderpartiet er så uenig med seg selv, uenig om hva som er grunnlaget for hvorfor de sier nei til den stortingsmeldingen som kommer fra Tine Sundtoft.
Representanten Marit Arnstad har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Hvis det er noe denne debatten viser, så er det at regjeringspartiene og deres samarbeidspartier står fullstendig i spagat i dette spørsmålet. Hvis Kristelig Folkeparti mener at det finnes en dobbelthet i de dokumentene Stortinget har vedtatt, vil jeg foreslå at Kristelig Folkeparti ordner opp det med sine samarbeidspartnere. Senterpartiet mener at det er opp til regjeringen å gjøre en vurdering av den konkrete gjennomføringen av 23. konsesjonsrunde. Det tilligger ikke Stortinget. Svaret på Astrups spørsmål er at dette er ingen oppdatering av forvaltningsplanen; dette er en ad hoc beregning som ikke er underlagt noe av den grundige gjennomgangen som den forrige oppdateringen av forvaltningsplanen var underlagt. Så må jeg få lov til å gi en stemmeforklaring. Når Astrup på en måte tillegger Arbeiderpartiet og Senterpartiet meninger og har en slags antitetisk tolkning av vår stemmegivning, så må jeg få lov til å si at det at Senterpartiet stemmer imot mindretallsforslagene, betyr ikke at vi har tatt stilling til tildeling av de blokkene. Det er det regjeringen alene som gjør.
Jeg slutter hundre prosent opp om den stemmeforklaringen som Marit Arnstad ga uttrykk for. Det er slik jeg har forstått hele denne prosessen også. Det er en prinsipiell holdning fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet, som går ut på at det å tildele blokker i konsesjonsrunder er regjeringens oppgave. Vi har valgt å tre inn og si at disse områdene mener vi er i strid med best tilgjengelig kunnskap, som er innspillene fra Polarinstituttet og Miljødirektoratet, som altså er fagetatene til statsråden – og som statsråden gjennom sitt virke i regjeringen må forholde seg til og ta stilling til og «bære inn» til regjeringens arbeid med 23. konsesjonsrunde i den grad hun ønsker. Vi foreslår det derfor tatt opp her, fordi vi ellers ikke kan komme i inngripen med disse prosessene i det hele tatt, og fordi det faktisk er slik at disse områdene er de som er sårbare, og som Polarinstituttet og Miljødirektoratet mener er særlig verdifulle områder. Det som er blitt klart i behandlingen av denne saken, og som ingen har sagt imot fra regjeringspartiene, er at det som i realiteten er gjort, er å flytte iskanten i løpet av to dager for å løse problemet til Kristelig Folkeparti og Venstre. For gjennom å flytte iskanten lenger mot nord på et kart – slik som dette kartet i stortingsmeldingen viser, der iskanten er tegnet inn – så skulle man løse problemet med at enkelte blokker i 23. konsesjonsrunde var i strid med forvaltningsplanens beskrivelse av iskanten og polarfront. Og da er det rett og slett så enkelt at jeg på ny er nødt til å be statsråden avklare én enkelt ting: Hun sier at Stortinget har vedtatt definisjonen på iskanten, og at hun har benyttet definisjonen på oppdateringen, og den har hun tenkt å fortsette å benytte, men jeg vil gjerne understreke følgende: Stortinget har fått seg forelagt dette kartet når vi behandlet forvaltningsplanen. That’s it! Denne stortingsmeldingen er vedlagt protokollen. Den er gyldig, med de merknader og forslag som ble behandlet med forvaltningsplanen. Her ligger iskanten, slik Stortinget ser det, etter forvaltningsplanen. Dette kartet sier statsråden at hun har tenkt å forholde seg til. Det kan ikke statsråden gjøre. Statsråden har foretatt en oppdatering, hun har framlagt det for Stortinget for å få det sanksjonert – «sandpåstrødd», vil enkelte si. Det får hun ikke, og da kan ikke statsråden bruke dette kartet.
Regjeringen har altså levert Stortinget et forslag til en oppdatering av iskanten, som Stortinget sender tilbake, og da er det helt riktig at den oppdateringen av iskantdefinisjonen ikke kan brukes. Men så har altså regjeringen i denne prosessen kommet i en situasjon hvor vi vet at det foreligger fra Norsk Polarinstitutt et nytt forslag til en iskantdefinisjon som de anbefaler som vitenskapelig bedre. Det er ikke behandlet i noen prosess, det kan godt hende at det trenger videre vitenskapelig oppdatering, og det er ikke en gyldig prosess, men det etterlater oss og det etterlater framfor alt en statsråd – som har ansvaret for å ta vare på miljøet, og være miljøets forsvarer i regjeringen – i en situasjon hvor hun vet at det foreligger en anbefalt definisjon som legger iskanten lenger sør, ut fra en ny måte å tenke sikkerhet i nord på, som vil føre til at dersom flere av de nordligste blokkene som er utlyst i 23. konsesjonsrunde, faktisk blir åpnet, så vil man raskt risikere å komme i en situasjon hvor nye anbefalinger vil vise at de ligger for langt nord og for langt inn i iskanten. Så spørsmålet er: Hva gjør en miljøvernminister da? Hva gjør en statsråd som framfor alt har ansvar for å arbeide etter føre-var-prinsippet, når hun sitter på den typen informasjon? Det vil jeg veldig gjerne vite fra denne statsråden. Hva har statsråden tenkt å gjøre når hun vet at det er høyst sannsynlig at hun etter hvert vil få en anbefaling på bordet om en iskantdefinisjon som ligger lenger sør enn det vi opererer med nå, enten vi bruker den som ble vedtatt i 2011, eller den som regjeringen nå har fått sendt tilbake til seg?
Representanten Nikolai Astrup har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Vi er alle opptatt av å ivareta miljøverdiene ved iskanten – det er det denne saken handler om. Det kan ikke være noen som helst tvil om at det ikke skal være noen petroleumsvirksomhet ved iskanten i denne stortingsperioden. Det er kun aktuelt å drive leteboring i sommermånedene – det har ikke vært is i Barentshavet sørøst i sommermånedene, i hvert fall ikke siden 1967. Hvordan det var før det, vet vi ikke, men sannsynligvis må vi veldig langt tilbake for å finne is der på den tiden, der hvor det er aktuelt å drive letevirksomhet nå. Så er representanten Hansen opprørt over at jeg beskylder Arbeiderpartiet for å drive politisk spill. Vel, dette handler egentlig om at Arbeiderpartiet sier nei til en oppdatering av forvaltningsplanen, som de selv har bedt om. De sier også nei til noe som bør være helt ukontroversielt, og som alle er enige om, nemlig at isen har trukket seg nordover, og velger å basere seg på beste tilgjengelige utdaterte kunnskap, for å bruke sjargongen som Eidsvoll Holmås benytter. Det mener jeg ikke vitner om annet enn at dette er politisk spill fra Arbeiderpartiets side.
:Jeg skjønner at det er mange på utsiden av denne salen som er ganske forvirret over den debatten som har pågått i lang tid med beskyldninger om endring av definisjon og annet. Regjeringen har ikke endret definisjonen. Vi har brukt den samme definisjonen som Stortinget la til grunn da de behandlet forvaltningsplanen i 2011. Det vi derimot har gjort, er å legge inn nye data i den definisjonen. Så påstår representanten Hansson at Polarinstituttet har kommet med en ny definisjon. Det er heller ikke riktig. Det som er riktig, er at Polarinstituttet kom med en høringsuttalelse til 23. konsesjonsrunde, hvor de anbefalte at en la en maksimalgrense der det var 1 pst. sannsynlighet for utbredelse av is. Det var ingen ny definisjon fra Polarinstituttet. Så har regjeringen sagt i den stortingsmeldingen som Stortinget nå velger å sende tilbake, at det er naturlig at vi kommer tilbake i revidering av forvaltningsplanen og ser på en ny beregningsmåte av iskanten. Nå fortsetter vi det arbeidet og går i gang med en revidering av forvaltningsplanen, hvor det er naturlig å se på en eventuell ny beregningsmåte. Så er det viktig, som normalt, at vi bruker Faglig forum til det og ikke nå sier at Polarinstituttet har kommet med en ny definisjon. De kom med en høringsuttalelse til 23. konsesjonsrunde. Nå bruker vi Faglig forum og kommer gjennom arbeidet med revideringen av forvaltningsplanen fram til en eventuelt ny beregningsmåte. Før det kommer på plass, må en forholde seg til det Stortinget selv har vedtatt gjennom forvaltningsplanen i 2011. Det er det regjeringen har gjort. Vi har ikke laget noen ny definisjon, men vi mente at det var av interesse for Stortinget og andre å få den siste tilgjengelige kunnskap om hvor iskanten nå er beregnet til å være. Derfor oppdaterte vi definisjonen med tallene fra 1985 til 2014. Det er det regjeringen har gjort.
Statsrådens uriktige framstilling av historien blir ikke mer riktig av at hun gjentar den for tredje gang. Det er ikke sånn at Stortinget har vedtatt en definisjon, med mindre statsråden vet noe som jeg eller noen andre av oss som sitter her, ikke vet. Stortinget har aldri vedtatt en definisjon av iskanten i forbindelse med forvaltningsplanen som ble behandlet av Stortinget. Det vi derimot har, er at vi har tatt dette kartet – som er framlagt – og vedlagt det protokollen sammen med de merknader og forslag som ligger der. At statsråden insisterer på at Stortinget vedtok denne definisjonen, og at hun har oppdatert den, får stå for hennes egen regning, men det er altså ikke riktig. Det er en uriktig framstilling av sånn sakens forhold faktisk er. Det som er sannheten i denne saken, er at statsråden har valgt å se bort fra det som er anbefalingen fra Polarinstituttet om iskanten, som til og med har en liten beskrivelse av hvordan iskantbeskrivelsen kan brukes som en veileder for politikere som skal benytte seg av denne. Det har statsråden valgt å se bort fra. Hun og regjeringen har bevisst valgt å se bort fra oppdaterte modeller for hvordan man skal vurdere iskanten, og hvordan man skal benytte iskantoppdateringene fra Polarinstituttets side, og har i stedet valgt å putte oppdaterte data inn i en utdatert modell. Å putte oppdaterte data inn i en utdatert modell gir like fullt utdaterte resultater. Det er det statsråden presenterer for Stortinget. Det er derfor vi avviser å legge denne saken ved protokollen, men i stedet sender den tilbake – noen, som sagt, fordi de er uenige i konklusjonen og bruken av faglig kunnskap, andre på grunn av at de mener at dette ikke er en helhetlig behandling. Da mener jeg følgende: Statsråden må ha respekt for at Stortinget ikke kommer til å vedlegge dette kartet – denne oppdateringen av forvaltningsplanen – protokollen. Hvis ikke statsråden har respekt for det inn i den endelige behandlingen av 23. konsesjonsrunde – der regjeringspartiene forholder seg til sine samarbeidspartnere, og der man godt kan være uenig om ulike blokker som skal tildeles, men der man må forholde seg til de fakta som Stortinget har lagt til grunn – kan heller ikke Stortinget ha respekt for statsråden.
Representanten Eva Kristin Hansen har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Det har vært noen litt harde utfall i denne debatten, og både statsråden, Tina Bru og representanten Nikolai Astrup har alle sammen sagt at Stortinget har selv bedt om den stortingsmeldingen vi har fått på bordet i Stortinget. Det er ikke riktig. Stortinget har ikke bedt om det. Da fremmer man et forslag: «Stortinget ber regjeringen om …». Da ber man om en stortingsmelding. Det har vi ikke gjort. På side 129 i meldingen om Nordsjøen og Skagerrak står det riktignok at man skal komme med en oppdatering, men vi i Arbeiderpartiet har aldri bedt om en dårlig faglig begrunnet oppdatering, som vi har her på bordet i dag. Vi har aldri bedt om det. Og når representanten Ropstad er kjempesint på Arbeiderpartiet fordi han sliter med enkelte blokker i 23. konsesjonsrunde, så må jeg nok en gang minne om at da får han snakke med Tord Lien. Det er han som sitter med det ansvaret. Hvis vi fortsatt hadde hatt rød-grønn regjering, er det ikke sikkert at den konsesjonsrunden hadde sett likeens ut, vi står ved åpningsmeldingen. Men det er ikke godt å si, for vi vi sitter ikke i regjering. Så Ropstad må snakke med Tord Lien, ikke med Eva Kristin Hansen.
Det er riktig, som statsråden sa i eit tidlegare innlegg her, at det kan vere utruleg vanskeleg – det er mi erfaring også – å følgje debatten om iskanten, og til og med forstå han fullt ut. Kva er iskanten? Det er vanskeleg å forklare og vanskeleg å forstå for mange. Kvifor er han så utruleg viktig, den eksplosjonen av biologisk liv og alt han betyr for livet i Arktis – men òg sjølvsagt spørsmålet om korleis vi har definert det, korleis vi har behandla det i politikken? Når det gjeld noko av kjerneproblemet der, har etter mi oppfatning representanten Eidsvoll Holmås sakleg rett: I dei to forvaltningsplanane vi tidlegare har vedteke – den siste i 2011 – har det ikkje i tekst stått ein uttrykt definisjon: Sånn forstår vi iskanten. Det var eit kart som var lagt ved som ein kunne tolke som ein definisjon eller som ein illustrasjon, men det har ikkje stått ein uttrykt definisjon. Det er derfor også riktig at i samband med behandlinga av 23. runde kom det tekst frå ulike stader som ein kunne forstå på ulik måte – for å seie det sånn – som representanten Ropstad var inne på. Men nettopp derfor er det så utruleg viktig at det vert gjort eit heilskapleg arbeid med ein forvaltningsplan som gjer det klart, og som gjer det innanfor rammene av forvaltningsplanen, ideen bak forvaltningsplanen. Det var eigentleg det som var grunnen til at eg tok ordet; ein av dei viktigaste tinga i forvaltninga av norske havområde dei siste ti–tjue åra har vore at ein utviklar konseptet med forvaltningsplanar. Det har gitt oss høve til å forvalte dei ressursane med eit økologisk, miljøfagleg, utgangspunkt, som ei ramme for annan aktivitet. Sidan eg veit at ein miljøvernminister i jobben sin i ei regjering ofte er litt aleine om å ta omsyn til det, mot ei rekkje ulike andre enkeltinteresser, som slåst for andre ting, er det jo når alt kjem til alt, ein styrke at eit fleirtal i Stortinget seier: Kom tilbake med ein heilskapleg forvaltningsplan. Det er ein styrke til å seie at no må vi gjere det arbeidet innan ramma for at vi skal forvalte våre havressursar på ein økologisk og berekraftig måte. Så det beste som kan kome ut av dette, er at det instituttet vert styrkt. Eg har sjølv opplevd korleis det har vorte lagt merke til i andre land, land som har teke kontakt med oss for å samarbeide om det, lære av den måten å forvalte havområda på. Det eg iallfall håpar kjem ut av dette, er at statsråden går litt ut av forsvarsposisjon og over i ein posisjon for korleis vi om ei stund skal få ein heilskapleg forvaltningsplan til Stortinget som tek utgangspunkt i å forvalte ressursane våre på ein miljømessig forsvarleg måte – inkludert ein definisjon av iskanten.
Det var jo nettopp det representanten Solhjell nå tok opp, jeg sa i mitt aller, aller første innlegg. Jeg er glad for at en enstemmig komité sier at forvaltningsplanen er et viktig verktøy. Jeg er helt enig med representanten Solhjell i at dette er noe vi får internasjonal anerkjennelse for – fordi forvaltningsplanene er et godt verktøy. Derfor skal vi nå komme i gang med arbeidet med revideringen av forvaltningsplanen. Så har jeg behov for å presisere overfor representanten Eidsvoll Holmås: Det kartet han har vist til et par ganger nå, er basert på den definisjonen som kommer fra Faglig forum, hvor de definerte hvor det var 30 pst. sannsynlighet for is i april. Da mener jeg at når det kartet er basert på den definisjonen fra Faglig forum, er det nå det Stortinget har sagt er gjeldende. Når Stortinget nå ikke har sagt noe annet i denne saken, er det det en forholder seg til, og det er i den modellen vi putter inn de siste tilgjengelige dataene – ikke noe annet; det er ikke laget noen ny definisjon.
Det er her jeg sier at statsråden har en selektiv fortolkning av hva det er Stortinget i dag gjør. Vi har aldri tidligere behandlet verken definisjon eller noe som helst annet, vi har behandlet dette kartet, og det er det vi har tatt inn. Hva statsråden vil tenke om det, får være statsrådens problem. Men det statsråden har gjort, er å legge fram denne stortingsmeldingen med dette kartet for Stortinget og lagt til grunn en definisjon og løftet denne fram til Stortinget. Stortinget avviser ikke å behandle det, vi avviser å vedlegge det protokollen. Det betyr at statsråden må forholde seg til de tingene Stortinget har vedtatt fram til nå, i sitt videre arbeid. Noe annet vil ikke være å vise respekt for Stortingets arbeid.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.
Etter ønske fra kommunal- og forvaltningskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det gis anledning til inntil seks replikker med svar etter innlegg fra medlem av regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Denne saken ligger i grenselandet mellom ansvarsområdene til kommunalkomiteen, som har ansvaret for Schengen-samarbeidet og innvandringsspørsmål, og utenriks- og forsvarskomiteen, som har ansvaret for bistands- og flyktningspørsmål. Saken har derfor vært forelagt utenriks- og forsvarskomiteen til uttalelse, og det er helt naturlig å benytte anledningen til å takke begge komiteene for et utmerket og godt samarbeid i saken. Det er stor enighet i komiteen om hovedtrekkene i både problemstillinger og løsninger, selv om Fremskrittspartiet har valgt å stå utenfor de fellesmerknadene som er. I fjor fikk vi en rapport fra Høykommissæren for flyktninger som konkluderte med at aldri siden annen verdenskrig hadde så mange mennesker vært på flukt i verden. I dag la Flyktninghjelpen fram flyktningregnskapet for 2015, og tallene de presenterer, viser at vi har gått fra vondt til verre. Nå er det 59 millioner mennesker som er drevet på flukt fra sine hjem. Mange av disse menneskene har Europa som mål og vil prøve å skape seg et nytt liv her, og for mange av disse igjen er porten til Europa Middelhavet. I 2014 kom 221 000 mennesker på flukt sjøveien over Middelhavet. Den italienske redningstjenesten plukket opp hele 150 000 av dem. Den internasjonale Organisasjonen for Migrasjon, som overvåker situasjonen, registrerte 3 400 personer som druknet i Middelhavet i 2014. Organisasjonen mener imidlertid at for hvert lik de finner, og som blir registrert, er det ytterligere to som aldri blir funnet. Gitt at den forutsetningen stemmer, druknet 10 000 mennesker i Middelhavet i 2014. Denne situasjonen utvikler seg på en sånn måte at vi kan snakke om en ny massegrav i Europa. Italienernes respektable innsats ble langt mer omfattende enn de hadde forestilt seg da de satte i gang operasjonen Mare Nostrum. Redningstjenesten krevde mange skip og mannskap, det var også store søkeområder, og kostnadene ble tilsvarende høye. Italia har derfor bedt EU og resten av Europa om bistand i form av redningskapasitet eller penger. Jeg er glad for at statsministeren i sin redegjørelse 30. april i år langt på vei imøtekom det som er hovedintensjonen i representantforslaget vi har til behandling, nemlig en styrket norsk humanitær innsats i Middelhavet. Jeg har også lyst å understreke at det er veldig bra at regjeringen valgte å forsere tidspunktet for når bidraget skulle være på plass, fra opprinnelig i august i år til at det allerede er på plass. Skipet «Siem Pilot» ankom Sicilia 7. juni i år, og så vidt jeg vet, er de allerede i gang med å delta i operasjoner i området. Jeg er også veldig glad for at avtalen mellom regjeringen og redningsselskapet om å sende redningsskipet «Peter Henry von Koss» til Middelhavet er kommet på plass. Det skal ikke operere sør for Italia, men lenger øst i Middelhavet, i en operasjon som heter Poseidon. Det er bred enighet i komiteen om at dette er en kompleks problemstilling, som ikke kan løses med enkle virkemidler. Men det er også en erkjennelse av at vi som nasjon har et ansvar for å bidra. Komiteene har vært tydelige på at dette ikke kan løses gjennom enkle grep. Det krever innsats på mange områder: Fredsarbeid, nødhjelp, bistand til land i regionene rundt kriseområdene, innsats mot menneskesmugling, beskyttelse av mennesker på flukt og opphold til flyktninger er alle områder som henger sammen, og som henger sammen med hvordan vi skal klare å håndtere en veldig krevende situasjon, ikke minst en veldig vanskelig situasjon for mange tusen mennesker. Dette er også et område som er i stadig utvikling. Prognosene for Middelhavet og drukningene i Middelhavet i år er ille. Allerede har 1 800 mennesker blitt registrert omkommet. Det tyder på at tallene blir verre enn i fjor. Det er derfor et stort engasjement i Stortinget for saken, og derfor er det også et bredt flertall som står bak et forslag som ber regjeringen komme tilbake og holde Stortinget oppdatert på hvorvidt det er nødvendig å gjøre ytterligere endringer i den humanitære innsatsen. Vi forventer selvfølgelig at regjeringen følger opp det på en egnet måte.
Regjeringen bidrar aktivt for å avhjelpe flyktningkatastrofen i Middelhavet. Det er bra. Operasjonen Triton inkluderer et norsk supplyskip med totalt 30 personell med ulik kompetanse. Skipet skal redde flyktninger fra å drukne. Videre er Norge en stor økonomisk bidragsyter. Fremskrittspartiet mener at dette bidraget bør være enda større, men stortingsflertallet ønsker dessverre heller å bruke de store pengene på de få. Den debatten skal vi ha i morgen. Verdens flyktningstrømmer er økende. Det skyldes ulike forhold. FNs høykommissær for flyktninger rapporterte i dag at det er over 50 millioner mennesker på flukt i verden. Ikke siden annen verdenskrig har så mange mennesker i verden vært på flukt. Årsakene til at mennesker flykter, er mange: krig, befolkningsvekst, korrupsjon, etniske konflikter og muslimsk ekstremisme eller en kombinasjon av disse. Mange blir fordrevet fra sine bosteder til andre områder i samme land. Andre flykter ut av sine hjemland. Grunnleggende sett er det mangel på stabilitet, samfunnsbygging, samfunnsorganisering og styringsevne som gjør at fattige land forblir fattige. Fremskrittspartiet brukte tidligere et slagord hvor det het: «Fremtiden skapes – den vedtas ikke». Vekst, velstand og velferd kan ikke vedtas. Det krever egeninnsats, vilje til samarbeid og maktdeling. Skal fattige land lykkes, må de evne å skape sin egen fremtid. Ulike grupper må finne sammen i et felles prosjekt som gagner alle. Den rike delen av verden bør bistå humanitært for å avlaste kriser og flyktningstrømmer, men den bør i fremste rekke bidra som tilrettelegger for forhandlinger og diplomatiske løsninger. Hovedansvaret for utvikling må alltid være forankret i landene selv. Representantforslaget vi behandler i dag, retter oppmerksomheten mot en av konsekvensene av statskollaps i flere land. Folk flest flykter, enten fordi de frykter for sine egne liv, eller fordi de ønsker å få et bedre liv. Det er forståelig, men ikke bærekraftig, verken for landene de flykter fra, eller for landene de flykter til. Schengen-samarbeidet er under enormt press. Særlig hardt går det ut over Italia og Hellas. Løsningen er imidlertid ikke en jevnere fordeling av flyktningene i Europa. Det er en kortsiktig løsning og vil føre til at enda flere vil forsøke å komme hit. Vi må gjerne, nasjonalt og internasjonalt, diskutere hver enkelt krise for seg, men på sikt er en slik tilnærming ikke bærekraftig. Fremskrittspartiets merknad i innstillingen fra utenriks- og forsvarskomiteen retter oppmerksomheten mot systemendringer som må komme. Dagens nasjonale systemer for behandling av asylsøknader bringer med seg alt vi ikke ønsker. Vi opplever menneskesmugling, mindreårige asylsøkere som blir sendt i forveien på farefull reise, mennesker som søker asyl uten behov for beskyttelse, og mennesker som får avslag, men som allikevel blir værende i landet. Det samme gjelder i hele Europa. Det skaper stor mistro til systemet blant europeere flest, samtidig som skepsisen til flyktninger i landene øker. Verden trenger ett system, med ett sett med regler for behandling av asylsøknader. Kriteriene bør være like. Fremskrittspartiet mener derfor at tiden er overmoden for å få etablert et felles, permanent mottakssenter for mennesker som søker asyl. Et slikt senter bør opprettes i FN-regi og finansieres av FNs medlemsland i fellesskap. Et slikt system vil kunne gi beskyttelse til mennesker med et reelt behov, mens mennesker med andre motiver vil kunne avvises. Samtidig vil nasjonal behandling av asylsøknader opphøre. Et slikt system vil kunne gjenreise bærekraften i asylinstituttet og samtidig øke forståelsen og aksepten for flyktninger i verdens mottakerland.
Saken i dag dreier seg om nyhetsbildet og virkeligheten som angår flyktningsituasjonen i Middelhavet. Den er alarmerende. Flere tusen mennesker har mistet livet i ulike farkoster. Mennesker flykter fra krig, forfølgelse og oppløsning og kjemper for overlevelse, verdighet og framtid. Jeg vil derfor rose og takke forslagsstillerne og komiteen for arbeidet og for at dette er satt på dagsordenen, og vi støtter forslaget som er framsatt. Tallet er ikke 50 millioner flyktninger, som vi hørte i forrige innlegg. I dag kommer Flyktninghjelpen med sitt flyktningregnskap, som forteller at det er ca. 60 millioner, 59,5 millioner, på flukt i 2014 – altså en økning på over 8 millioner bare siste år. Menneskesmugling, spekulasjon og organisert kriminalitet er en del av dette umenneskelige dramaet. Utsiktene for dette året er kritiske, antallet flyktninger som krysser havet, har økt i forhold til tidligere år. Det var forventet. Kommunalkomiteen fikk en urovekkende oppdatering om dette på en komitéreise til FNs flyktningkommissær i Genève i vinter. Det fortelles om dramatiske ulykker og redningsoperasjoner. Bakgrunnen for denne situasjonen er stater i oppløsning, flukt fra terror, krig og forfølgelse. Mange har beskyttelsesbehov, og andre flykter i håp om å finne et bedre liv og framtid for seg og sin familie. I 2013 startet Italia redningsprogrammet Mare Nostrum etter alvorlige båtulykker, tragedier som åpnet øynene for hva som skjedde ved Europas dørstokk. Sjøredningsprogrammet ble imidlertid trappet ned i 2014. Italia fikk ikke nok støtte fra EU-land til å dekke den månedlige kostnaden – nærmere 80 mill. kr. Da redningsprogrammet Mare Nostrum ble trappet ned, sto vi igjen med EUs kontroll- og overvåkningsorgan Frontex, som samarbeider med Italias kystvakt om deler av rednings- og søketjenesten. Aksjonen kalles Triton, og er primært en grensekontroll. Programmet har et budsjett på omtrent halvparten av det Mare Nostrum hadde. Triton har likevel reddet tusenvis av flyktninger, men det er ennå usikkert hva Triton får å si for håndteringen av flyktningsituasjonen i Middelhavet. Norge har bidratt med polititjenestefolk til å foreta intervjuer og screening av flyktninger. Norge bidrar ved å sende ned kystvaktskip, og statsråd Brende forsikret nylig Stortinget om at sjøredning selvfølgelig er i mandatet. Nå leies det også tjenester fra Redningsselskapet. Kristelig Folkeparti mener at dette er veldig bra, og at vi i fortsettelsen må vurdere om vi kan bidra med mer. I tillegg er hvert 20. fartøy som befinner seg i det internasjonale farvannet i Middelhavet nær Libyas kyst, norsk. I 2014 tok norske skip alene opp over 2 500 flyktninger. Ifølge Rederiforbundet er situasjonen uholdbar, og det rapporteres endog om skip som legger kursen om for å unngå å støte på nødlidende og hjelpeløse. Det er klart at omfanget av denne humanitære katastrofen ikke kan løses verken av Italia, Frontex eller handelsflåten, men kun av internasjonalt samarbeid. Norge bør delta ut fra det behovet som finnes for redningsutstyr både til vanns, i luft og på land. Norges yttergrense er ikke lenger bare Storskog, danskebåt eller Svinesund. Norge skal være en nasjon som løfter respekten for liv og velferd høyt, som er i stand til å bistå når det gjelder, både materielt og med personale, og som ikke minst deltar i politiske prosesser som kan ta tak i de bakenforliggende årsakene. Nå kreves en langt større og mer omfattende innsats og tiltak for nettopp de bakenforliggende årsakene. Kristelig Folkeparti ønsker et sterkt norsk engasjement og en samordnet politikk for å hjelpe de mange flyktningene og den situasjonen de rømmer fra. I mangel på et slikt initiativ er det fare for at situasjonen kan eskalere, og at den humanitære situasjonen forverres. Ut fra forrige innlegg og det representanten fra Fremskrittspartiet framholdt, øyner jeg håp om at vi i alle fall må sikre bistand til disse landene for å sikre demokratiutvikling og bedring av livsvilkårene for disse menneskene. Slik sett var det et oppløftende innlegg. Kristelig Folkeparti er tilfreds med at dette har kommet så høyt på dagsordenen. Andres nød er vår utfordring. Kristelig Folkeparti mener at vi har en moralsk plikt, ja, en kristen plikt, til å hjelpe i denne situasjonen.
Straumen av flyktningar i Middelhavet har ikkje vorte mindre etter at representantforslaget vart fremja i mars, men medvitet vårt om dei enorme utfordringane og lidingane båtflyktningane vert utsette for, er vorte sterkare. Noreg har no gått inn i eit samarbeid med andre europeiske land for å hjelpe. Eit norsk skip er i ferd med å ta del i hjelpearbeidet, og tenester frå Redningsselskapet vil kome til. Det er viktig, og det er bra. Men det at noko har skjedd, betyr på ingen måte at varsellampene kan sløkkjast. Me står overfor enorme utfordringar for å avhjelpe naud og hindre den kyniske utnyttinga av menneske på flukt frå menneskesmuglarar og terroristar som gjer seg rike på andre si naud. Me handsamar ei innstilling som er lagd fram av kommunal- og forvaltingskomiteen, men der utanriks- og forsvarskomiteen har gitt uttale i saka. Eg er glad for at merknadene frå begge komiteane understrekar at dette er ei humanitær krise som ikkje kan løysast med overvaking åleine. Dei største utfordringane vil framleis vere korleis menneske i naud skal hjelpast til eit tryggare liv. Det er i hovudsak ekstrem fattigdom og krig som er årsaka til at ei farefull og kostbar reise med livet som innsats vert sett på som eit betre alternativ enn å verte verande i heimlandet eller i nærområda til heimlandet. Vår viktigaste innsats vil difor vere å bidra til innsatsen frå det internasjonale samfunnet for å stanse krigshandlingane, hjelpe i nærområda og ta imot overføringsflyktningar. Det siste skal Stortinget handsame i morgon, så det skal få liggje her. Destabilisering av fleire land i Nord-Afrika har gjort menneskesmugling til ei tilnærma ukontrollert verksemd, ikkje minst frå Libya. Ei av dei store utfordringane for operasjonen Triton, som me er ein del av, er korleis ein skal handle i havområda utanfor desse landa, og korleis dette skal inkludere militær verksemd. Senterpartiet presiserer i ein eigen merknad at norsk innsats ikkje må medføre at me bidreg med militære styrkar til internasjonale operasjonar utanfor NATO utan at dette er forankra i FN-pakta og har eit klårt FN-mandat. Me presiserer i uttala frå utanriks- og forsvarskomiteen at ein eventuell førespurnad om militære bidrag frå Noreg vil måtte krevje ei grundig nasjonal handsaming før eit eventuelt norsk ja. Saman med Kristeleg Folkeparti, Venstre og SV uttalar Senterpartiet at eit ytterlegare norsk bidrag i Middelhavet «skal ha som føremål å redde liv og redusere den humanitære katastrofen». Senterpartiet er oppteke av at skipet som no er sett inn, skal ha dette som føremål, og håpar at regjeringa igjen kan stadfeste det. I forslaget til vedtak frå komiteen ber me om at regjeringa held Stortinget orientert om framdrifta i arbeidet og om behov for endringar i humanitær innsats. Det tener oss lite til ære om me endar opp med å kutte i andre viktige hjelpeprosjekt for å finansiere hjelp til flyktningane i Middelhavet. Med dagens oppdaterte tal frå Flyktninghjelpen, der me ser at nær 60 millionar flyktningar treng hjelp, og at me berre det siste året har hatt ein auke på 8 millionar menneske som ikkje har heim – som ikkje har nokon plass dei kan kalle heimen sin – og som må ha hjelp frå det internasjonale samfunnet for å greie seg, veit eg berre éin ting sikkert: Me må stille opp og dele av rikdomen vår. Det vil verte behov for meir midlar. Det er dessverre liten grunn til å tru at flyktningsituasjonen i Middelhavet finn ei løysing gjennom dei tiltaka som så langt er komne på plass. Difor er det viktig at Stortinget vert oppdatert på utviklinga, og at me kan kome opp med nye og forsterka tiltak etter som situasjonen måtte krevje det.
I forslaget viser forslagsstillerne til den kritiske flyktningsituasjonen, noe vi i Venstre er veldig enig i. Stadig flere mennesker er på flukt fra krig og konflikter. FNs høykommissær for flyktninger rapporterte i dag at 59,5 millioner mennesker er på flukt i verden. Et økende antall desperate mennesker er villige til å risikere livet på den farlige reisen over Middelhavet. UNCHR har anslått at rundt 3 200 mennesker har druknet på vei over Middelhavet til Europa i fjor. Over 22 000 mennesker har mistet livet de siste 15 årene. Dette gjør at Middelhavet er verdens farligste grense mellom land som ikke er i krig. Situasjonen beskrives som den største humanitære krisen i vår del av verden. Middelhavet er vår yttergrense som følge av Schengen-samarbeidet. Svært mange av skipene som opererer i området, er norske. Det betyr at vi har et særlig ansvar for å bistå i regionen. Norske skip og sjøfolk og norske hjelpeorganisasjoner gjør, og har gjort, en formidabel innsats i Middelhavet. De har reddet mange liv. Venstre er opptatt av at bidraget fra norske myndigheter skal ha som formål å redde liv og å redusere den humanitære katastrofen i Middelhavet. Det er behov for innsats på flere områder: fredsarbeid, nødhjelp, bistand til land i regionen rundt kriseområdene og innsats mot menneskesmugling, beskyttelse av mennesker på flukt og opphold for flyktninger – alle områdene henger sammen. Videre må vi bekjempe de underliggende årsakene til migrasjon. Utvikling av fattigdomsbekjempelse er helt sentralt, og det er nødvendig med satsing på utdanning og bidrag nå det gjelder fred og forsoning. Norge bør i tillegg gå i front i arbeidet med å sikre en bredere reform av migrasjonslovgivningen i Europa, da spesielt asyllovgivningen, og en regulering av Dublin-avtalen, med sikte på en jevnere ansvarsfordeling mellom landene. Venstre mener regjeringen må ta initiativ overfor EU for å bidra til en europeisk samordning for å løse situasjonen i Middelhavet. Spesielt viktig er det å ta opp spørsmål om byrdefordeling i Europa, innsats mot menneskesmuglere og beskyttelse langs fluktveier. Det bør også vurderes om det er hensiktsmessig med en bilateral avtale med Italia. Flyktningstrømmen øker, og Norge må bidra til en løsning. Derfor er det viktig at Stortinget holdes orientert om framdriften av arbeidet og om behovet for endringer i den humanitære innsatsen.
Det er noen bilder som aldri forsvinner fra netthinna, og jeg vil nevne to av dem: Det er flyktningjenta i Vietnam som med napalm på ryggen sprang fra flammehavet, og så er det den greske bestefaren som står med den lille gutten med strikkejakke og norsk lue på hodet. Gutten var i live da han ble tatt i land, men han døde. Han hadde en onkel i Norge, den gutten, han kom aldri fram. Disse bildene forteller hva dette handler om. Det er nå nesten 60 millioner flyktninger i verden. Ni av ti fordrives til andre utviklingsland. Det er altså ikke slik at det er de rike landene som tar sitt ansvar – tvert imot fraskriver de seg i altfor stor grad sitt ansvar. Mens menneskeliv blir satt i fare, bygger vi gjerder og murer rundt oss sjøl – det Europa som liker å hevde sin menneskerettighetskultur. Noe av det som kanskje har skremt meg mest i vinter, er noen av Europas reaksjoner mot smuglernettverkene, at man snakket om at man skulle bombe båter. Det går ikke an å sammenligne søk og redning med søk og det å ødelegge og senke båter. Bare å tenke på å senke båter som frakter flyktninger for å redde liv, er absurd – det er et absurd forslag å komme med. Problemets årsak er ikke smuglere, men krig, håpløshet og total mangel på trygghet og lovlige alternativer for flukt. I går sto det en kronikk på Ytring av en vietnamesisk båtflyktning. Han skriver om da han var båtflyktning, og det er en ytring jeg tror mange trenger å lese, for det han beskriver, er hvordan situasjonen er for dem som faktisk setter sine egne og familiens liv på spill i en sånn situasjon, og at de vurderingene vi sitter her og gjør, er totalt irrelevante i deres situasjon. Det er behov for å mobilisere for å redde flere. Det er behov for å mobilisere for å bedre situasjonen i mange av de landene disse flyktningene kommer fra. Da er jeg veldig glad for det representanten Toskedal fra Kristelig Folkeparti minnet om – jeg tror også representanten fra Senterpartiet gjorde det – at vi kan ikke finansiere hjelp til flyktninger med å kutte i u-hjelp og bistand ellers i verden. Det kan ikke være sånn at vi i rike Norge skal finansiere denne bistanden vi ser er helt livsnødvendig, ved å ta de pengene fra andre fattige folk. Det går ikke an. Vi har et langt større ansvar enn det. Én båt fra Norge er bra, men ikke nok. Den båten er en del av en grensekontroll som også har redning som oppdrag – det er bra – men det er ikke nok. Norge må ta initiativ til en ny redningsoperasjon, slik at også humanitære organisasjoner som ikke kan delta i grensekontroll, kan bidra. Røde Kors sa til oss under høringen på Stortinget om dette forslaget at de gjerne vil bidra, men de kan ikke bidra i grensekontroll, det er ikke en humanitær organisasjons oppgave. Men de vil gjerne bidra. Leger Uten Grenser har organisert sin egen redningsoperasjon for dette. Det må til en egen redningsoperasjon, og det foreslo SV også i fjor. Da ble vi nedstemt. Nå hører jeg at det er flere partier som tar til orde for at vi er nødt til å se på hvordan det europeiske systemet for migrasjon er, at vi må reforhandle det med en bedre ansvarsdeling og andre mekanismer mellom landene. Jeg har sett hva politikere i Italia har sagt om dette de siste dagene. De beskriver sin situasjon der de blir sittende igjen med mange flyktninger, som katastrofal. De stempler ikke passene lenger, de lar folk reise, og det betyr at man får enda flere flyktninger i Europa som ikke er registrert. Det kan ingen være tjent med. Men dess lenger vi venter med dette, dess mer dreier det seg om å definere flyktningene som er i livsfare, som problemet, mens det er noe helt annet som er problemet, nemlig den situasjonen de flykter fra, og at vi ikke klarer å hjelpe flere. Jeg vil ta opp det forslaget vi har i innstillingen.
Representanten Karin Andersen har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Flyktninghjelpens oversikt over flyktningsituasjonen i verden bekrefter at vi har en internasjonal humanitær situasjon som er forferdelig, og som beveger seg i gal retning. Nesten 60 millioner mennesker er på flukt bare i 2014 på grunn av vold, krig og undertrykkelse, og 20 millioner til – minst – på grunn av naturkatastrofer. Dette er det store bildet rundt den situasjonen som vi diskuterer nå, som er situasjonen i Middelhavet. Miljøpartiet De Grønne er glad for at utenrikskomiteen i sine utspill har lagt vekt på at denne situasjonen også krever at Norge bidrar, gjennom samarbeid med FN, med EU, med Den afrikanske union, gjennom fredsarbeid, bistand og innsats mot menneskesmugling, og gjennom å tilby beskyttelse til flere mennesker. Vi har nå fått en enighet om at vi skal ta imot 8 000 syriske flyktninger fra en annen konflikt. Det er ett skritt på veien, men det er langt fra nok. Vi vet at både regionale aktører og internasjonale stormakter fortsetter å forsyne konflikter, som er deres markeder, med våpen. Det er grunnen til at det er så viktig at Norge som våpeneksportør har full kontroll med hvor våre våpen havner, både dem vi produserer og selger, og dem vi selger brukt. Det betyr at vi må slutte å selge krigsmateriell til autoritære regimer som Saudi-Arabia og Oman, som De Grønne tidligere har foreslått, og det betyr at vi må skjerpe kontrollen med omsetning av utrangert norsk krigsmateriell, som kontroll- og konstitusjonskomiteen nå har saker om. Og vi må begynne å kreve sluttbrukererklæring fra våre allierte også, for det må være et felles mål i NATO at alle land tar ansvar for at krig og katastrofer ikke får lov til å eskalere sånn at det skaper enorme humanitære kriser. Dette er ikke noe tegn på mistillit til våre allierte, det er bare å være enige om at vi skal ta ansvar. Situasjonen i Middelhavet er jo uhyre uoversiktlig, men det er verdt å merke seg at europaministeren vår på spørsmål fra pressen ikke ville utelukke at Norge skal bidra i militære operasjoner utenfor kysten av Libya, f.eks. for å ødelegge fartøyene til menneskesmuglerne. Miljøpartiet De Grønne vil understreke på det aller sterkeste – som også Senterpartiet tar opp i innstillingen – at Norge ikke må avgi militære styrker til sånne operasjoner uten soleklar forankring i FN-systemet og et klart FN-mandat, og at dersom en sånn sak i det hele tatt nærmer seg dagsordenen, må Stortinget bli meget grundig involvert helt fra begynnelsen. Miljøpartiet De Grønne er enig med Kristelig Folkeparti, SV, Senterpartiet og Venstre i at ytterligere norske bidrag først og fremst må ha som formål å redde liv. Det at vi nå tar i bruk båter av forskjellige slag, er et utmerket eksempel på hvordan Norge kan stille opp. Vi i Miljøpartiet De Grønne vil også nevne at våre partifeller som vi samarbeider tett med, European Greens, som er en stor gruppe i EU-parlamentet, krever at EU skal gjøre det samme. De jobber hardt for en kraftig og forsterket humanitær respons, hvor formålet ikke først og fremst er å beskytte Europas grenser, men å redde liv. Gjennom de grønne i Europa er vi med på et arbeid for et effektivt internasjonalt system som kan overvåke og kontrollere skip for å hindre de farlige reisene over Middelhavet og hindre piratvirksomhet andre steder. Det er de stengte grensene som skaper menneskesmuglere, og det er fattigdom som skaper menneskesmuglere. Derfor er en av løsningene ikke å bygge flere gjerder, men å sørge for flere lovlige og trygge veier for asylsøkere inn i Europa. Dublin-systemet fungerer ikke, og det må reformeres. Vi kan ikke overlate til Italia å ta imot denne flyktningstrømmen alene og sitte lengst nord i Europa og være de som er aller best beskyttet mot dette problemet. Vi blir nødt til å ta ansvar for å løse et problem som vokser. Det er også vårt problem. Ja, det blir et problem her hjemme, ja, det vil koste penger, ja, det vil skape konflikt, men det er altså konsekvensen av at det finnes enorme konflikter internasjonalt, som vi ganske enkelt ikke kan ha som politikk at vi bare skal stenge oss ute fra.
Jeg har lyst til å takke komiteen for en interessant debatt som på mange områder viser at det er bred enighet om mye, men også at det er en del politiske uenigheter om noe. Tragediene i Middelhavet som følge av migrasjon over Middelhavet er alvorlig. Det er nødvendig med tiltak på både kort og lengre sikt for å møte disse utfordringene, og det er et felles europeisk ansvar. Regjeringen har som kjent, som flere av talerne har vært inne på, sendt et skip for å delta i Frontex’ operasjon Triton i Middelhavet. Skipet seilte fra Norge i slutten av mai og er nå fremme i operasjonsområdet til Triton. «Siem Pilot» deltar i grensekontrolloperasjonen og bidrar således også til å redde liv. Regjeringen har også som kjent besluttet å ta imot Redningsselskapets svært sjenerøse tilbud om å sende en redningsskøyte til Middelhavet, også det for å bidra i grenseoperasjonen og til å redde liv. Redningsskøyta vil gå inn i Frontex-operasjonen Poseidon i Hellas. Trykket på det østlige Middelhavet har ikke blitt mindre, og også her er det stort behov for å ha fartøy til grensekontroll og sjøredning. Om bord i fartøyet som regjeringen har tilbudt Frontex, vil det også være norske polititjenestemenn for å ta seg av grensekontrolloppgaver og sikkerhet. Nøyaktig tidspunkt for redningsskøytas deltagelse er ennå ikke helt avklart. En ny og revidert operasjonsplan for Triton ble i slutten av mai undertegnet av Italia og Frontex. Regjeringen ønsker en styrking av operasjonen både gjennom flere fartøy og gjennom utvidet geografisk operasjonsområde velkommen. Når det gjelder det store migrasjonsbildet, er den viktigste innsatsen vi kan bidra med, å hjelpe folk der de kommer fra, og slik bidra til at færre blir nødt til å begi seg ut på en farefull ferd mot Europa. Smugling av mennesker er en av de store utfordringene som er en del av migrasjonsbildet rundt Middelhavet. Norge støtter naturligvis kampen mot menneskesmuglernettverk og en innsats som må gjøres på bred front innenfor folkerettslige rammer. Det er positivt at Europa ser på muligheter for å bekjempe kriminelle smuglernettverk. Samarbeidet med europeiske land og EU er avgjørende for å håndtere disse utfordringene, men det er ikke et europeisk problem alene. Fra både EUs og norske myndigheters side legges det vekt på samarbeidet både med opprinnelsesland og med transittland. Norge trapper nå opp bistanden til mennesker på flukt fra Midtøsten og Afrikas Horn til Nord-Afrika for å forhindre at mennesker legger ut på en meget farefull ferd og betaler menneskesmuglere for å frakte dem til Europa. I sum bidrar Norges innsats til at liv blir reddet og til å avhjelpe situasjonen i både opprinnelses- og transittland.
Det blir replikkordskifte.
Jeg har behov for å spørre statsråden om hans og regjeringens syn på en eventuell aksjon for å ødelegge båtene til menneskesmuglerne. Jeg tar det for gitt at regjeringen overhodet ikke mener at man skal ødelegge båter med flyktninger i – det er det ikke grunn til å spørre om. Det som Leger Uten Grenser påpeker overfor oss, er at hvis man ødelegger båtene, vil man overlate tusenvis av mennesker til seg sjøl, i en livstruende situasjon i Libya. Der vet vi at det ikke eksisterer trygghet overhodet, og at de er fullstendig overlatt til seg sjøl i en situasjon det er umulig å komme ut av. Ser statsråden at en slik aksjon kan resultere i en slik eskalert katastrofe?
Det er et veldig komplisert og komplekst spørsmål. Jeg mener også det er svært tydelig at mange av de som reiser ut på havet i disse båtene, befinner seg i en akutt, livstruende situasjon. Det viser også de eksemplene som representanten selv var inne på i sitt innlegg. Derfor er jeg ikke overbevist om at det ene er så mye bedre enn det andre. Men det som er et alvorlig problem, er at mennesker tjener seg rike på andres bekostning i slike sammenhenger. Et av virkemidlene de bruker, er nedslitte, livsfarlige båter som de sender ut familier i. Det at EU er villig til å gjøre det de kan for å hindre en slik situasjon, synes jeg er positivt. Så må det gjøres på en slik måte at det i minst mulig grad setter flyktninger i en enda vanskeligere situasjon enn de er i.
Mye av dette kommer av at det ikke finnes noen andre, lovlige måter å komme til Europa på som flyktning for mange av disse menneskene. At de skulle bli fast i et land som Syria, der det er en voldelig konflikt og ingen sikkerhet, er en situasjon i hvert fall myndigheter er nødt til å ta det sterkeste ansvar for, hvis man setter i gang en slik aksjon. Så er det ingen som er uenig i at mange av disse farkostene er livsfarlige. Det er jo derfor folk drukner og derfor det trengs flere redningsoperasjoner som går nærmere kysten av Afrika. Hvis statsråden kan si litt mer om de konkrete tingene som foregår på dette området, hadde det vært bra. Kan statsråden bekrefte, når han sjøl sier at man skal hjelpe folk der de kommer fra, at det må være uaktuelt å kutte i bistand for å finansiere slike tiltak?
Representanten er opptatt av at noen av disse vanskelighetene oppstår fordi det ikke finnes lovlige migrasjonsveier til Europa. Jeg tror det er viktig å huske på at veldig mange av dem som er en del av disse migrasjonsstrømmene, ikke er flyktninger alene. Dette er ikke bare krigsflyktninger, det er også en rekke personer som reiser for å søke lykken et annet sted, komme seg til Europa for å arbeide, og de tar en veldig stor risiko, med det tragiske utfallet det har. Så er det mange som flykter fra krig, nød, sult og elendighet, og derfor har regjeringen vært veldig tydelig på at en skal styrke bistanden i nærområdene. Det har regjeringen gjort, både til Syria og også til andre deler av verden hvor det er store utfordringer. Jeg tror man må erkjenne at problemet er komplekst. Jeg mener representanten også gjorde det i sitt innlegg. Det er ingen «quick fix» på denne situasjonen.
Det er det ingen som tror, men det er nå en realitet at regjeringen sjøl finansierer hjelpetiltak gjennom avtale, med kutt i bistanden ellers. Men vi kan la det ligge og diskutere det mer i morgen. Vi får ikke diskutert dette en eneste gang uten at ordet «lykkejeger» eller «de som søker lykken» dukker opp. Det hadde jeg håpet vi kunne unngått. Uansett om dette er en krigssituasjon eller en annen situasjon der man risikerer å miste livet av sult, eller at barna gjør det, der det ikke finnes en eneste form for sikkerhet, ville jeg håpet at man kanskje kunne omtale dette på en litt annen måte. Dette er mennesker som søker et minstemål av trygghet og framtid i sitt liv, på samme måte som vi har. Er ikke statsråden enig i det?
På en måte. Men det som var mitt poeng, var å få fram at det er mange motiver for å reise. De store migrasjonsstrømmene skyldes ikke bare ett forhold; de skyldes mange ulike forhold. Det tror jeg det er viktig at man anerkjenner som problem rett og slett, hvis man skal finne de beste løsningene. Jeg tror ikke løsningen da er å sikre at flest mulig forflytter seg. Løsningen må være at man gjør at forholdene på hjemstedet til disse personene blir så gode som overhodet mulig, slik at man unngår at f.eks. personer som i stor grad vil være ressurssterke, som vil være viktige for disse landenes gjenoppbygging, reiser ut av landet fremfor å bli værende. Der har vi et stort ansvar, både Norge og resten av verden, for å legge til rette for at man kan få en utvikling som vil styrke de sosiale og humanitære forholdene i de landene som de store migrasjonsstrømmene stammer fra.
Det er eit komplekst og vanskeleg område me diskuterer i dag, og det er ikkje enkle svar. Men den nye Triton-aksjonen som no har tredd i kraft, og der Noreg deltek med eit skip, har ei noko anna innretning enn det arbeidet som tidlegare har vore gjort i området, der søk og redning var i fokus. Det har vore meir fokus på grenseovervaking og på å ta ut båtar som kan vere brukte av det me kanskje kan kalle kriminelle, som tener mykje pengar på å stille båtane til disposisjon. Kan statsråden stadfeste at det norske bidraget vil vere brukt til søk og redning og ikkje til meir typen militære oppgåver i dette området?
Dette skipet skal ikke brukes til militære oppgaver, men det er en del av en grensekontrollstyrke som også skal drive søk og redning. Jeg tror det er viktig å huske at det som er bakgrunnen for Triton, er i utgangspunktet en grenseoperasjon som er utvidet til også å ha fokus på søk og redning, og nå i det siste er også det geografiske området utvidet i forhold til det som var tilfellet tidligere. Det skyldes nok også at det er flere som bidrar med ressurser inn i Triton nå enn det har vært gjort tidligere. Men dette skipet skal ikke benyttes i noen innsats i noe som ligner på militær karakter overhodet. Det er en ren Triton-operasjon som det norske skipet skal delta i. Dersom EU senere ber om bistand til andre typer kapasiteter og ressurser og annen type aktivitet, må det vurderes helt særskilt og helt uavhengig av både det skipet som nå er reist ned, og selvfølgelig også den redningsskøyta som reiser ned om litt.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Først har jeg behov for å understreke at SV, i likhet med Senterpartiet, mener at man ikke kan ha noen NATO-operasjon uten forankring i FN-pakten og FN-mandatet, slik det står i merknaden. Det er nok en inkurie at vi ikke er med på den. Til det forslaget vi fremmer, registrerer jeg at det er flere partier nå som sier at det er dette vi må. Jeg vil da oppfordre flere til å stemme for det, for det er åpenbart at vi trenger å sette av mer midler til søk og redning i Middelhavet til neste år. Det er ingenting som tyder på at behovet vil bli mindre til neste år, dessverre. Vi må da ha en redningsoperasjon, slik at det blir mulig også å ha et samarbeid med store internasjonale hjelpeorganisasjoner om dette redningsarbeidet, og det må være førsteprioritet å redde liv. Den andre delen av forslaget dreier seg også om det flere partier, bl.a. Venstre, har vært oppe og sagt de er enig i, nemlig at man må få til en endring i migrasjonslovgivningen i Europa og også i Dublin-samarbeidet. Landene som er kyststater til Middelhavet, varsler at dette er i ferd med å bryte sammen for deres del, og at de på ulike måter nesten er i ferd med å sabotere avtalen ved at de ikke stempler pass og identifikasjonspapirer når flyktningene kommer i land. Gjør de det, risikerer de at det er de som skal sluttbehandle alle søknadene og også gi opphold. Det er lett å skjønne at det er en vanskelig situasjon, særlig når Norge i morgen skal diskutere om vi skal ta imot 10 000 flyktninger over ti år. Dette er land som nå tar imot mange, sjøl om det ikke på noen måte heller kan sammenliknes med det ansvar som fattige land tar, og som de må ta, og som de ikke har noen mulighet til å fri seg fra, nettopp fordi de er nabostater til konfliktområder – slik som Libanon, Jordan og Tyrkia er nå. Og mange andre land i Afrika er blitt et slags nytt hjemland for svært mange flyktninger som har måttet reise fra ulike konflikter og vanskelige katastrofer på det kontinentet. Vi har også nå en situasjon i Asia, der båtflyktninger fra Myanmar skyves ut på havet og er i stor havsnød. Ingen har oversikt over hvor mange som dør der heller. Dette er i ferd med å bli et stort internasjonalt problem. SV er enig i at dette krever breie løsninger, men vi mener Norge må gjøre mer.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.
Etter ønske fra kontroll- og konstitusjonskomiteen vil presidenten foreslå fri debatt, men at replikkordskiftet begrenses til inntil seks replikker med svar etter første innlegg fra medlem av regjeringen. – Det anses vedtatt.
Jeg begynner med en understrekning av at da kontroll- og konstitusjonskomiteen samlet besluttet å behandle rapporten om Riksrevisjonens undersøkelse av Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap, var det verken da eller er det i dag hensikten å fordele skyld og såkalt ansvar. Hensikten må og skal være å drøfte hva som er grunnen til at beredskapsarbeidet ikke fungerer slik som det skal, til tross for den grundige debatten vi har hatt i Norge – også her i salen – etter tragedien 22. juli 2011. Stortinget har også gjort tydelige vedtak som skiftende regjeringer har hatt ansvar for å følge opp. Beredskap og sikkerhet er selvsagt helt vesentlig for befolkningen. Det ville ikke være forsvarlig av Stortinget å vente med å behandle Riksrevisjonens rapport til høsten. Det er ikke kontroll- og konstitusjonskomiteens mandat å bestemme veien videre. I den innstillingen vi nå behandler, er det ulike oppfatninger om årsakene til den situasjonen Riksrevisjonens rapport beskriver, noe jeg selvfølgelig skal komme nærmere tilbake til. Allikevel er det en samlet komité som fremmer forslag til vedtak her i dag om å be regjeringa fremme en stortingsmelding om samfunnssikkerhet og beredskap i løpet av 2016, slik at Stortinget gis anledning til å se hele beredskapen i en helhetlig sammenheng. Det er allikevel verdt å merke seg at på ett viktig punkt er det ulike oppfatninger om premissene for en slik melding. Komiteens flertall, bestående av alle partiene unntatt Høyre og Fremskrittspartiet, vil at de alvorlige funnene som fremkommer i Riksrevisjonens rapport, skal være en del av grunnlaget for meldingen. Høyre og Fremskrittspartiet ønsker derimot ikke det. Jeg legger til grunn at regjeringa vil rette seg etter flertallet i Stortinget på dette punktet. Jeg legger også til grunn at Høyre og Fremskrittspartiet selv redegjør for sitt standpunkt og bakgrunnen for at de mener at Riksrevisjonens alvorlige funn ikke skal ligge til grunn for stortingsmeldingen som skal komme i 2016. Så vil jeg uttrykke en beklagelse. Etter 22. juli var det en bred forståelse for hva som gikk galt, og hvor veien gikk videre. Nå, derimot, i forbindelse med behandlingen av denne saken, er det ikke enighet om hva som er status. Vi må ta inn over oss at det i seg selv er en utfordring for beredskapen at det ikke er en enighet. Hvis alt er bra, hva skal da forbedres? Og enda viktigere: Hva med kulturen og ledelsen i forvaltningen når vi ikke blir enige her i Stortinget? Jeg beklager dette. Målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å finne ut i hvilken grad Justis- og beredskapsdepartementet og DSB ivaretar sitt ansvar for samfunnssikkerhet og beredskap. Riksrevisjonens hovedfunn er at alvorlige svakheter i utøvelsen av samordningsansvaret svekker samfunnssikkerheten og beredskapsarbeidet. De trekker fram: Tre av ni departementer har i liten grad fulgt opp anbefalingene fra tidligere tilsyn utført av DSB på vegne av Justis- og beredskapsdepartementet. Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av fylkesmennenes beredskapsarbeid er mangelfull. Det gjennomføres ingen systematisk evaluering og oppfølging etter øvelser og hendelser. Det er svakheter ved Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av DSB. DSBs virksomhetsstyring bidrar i begrenset grad til gode mål- og resultatoppnåelser. Riksrevisjonens undersøkelse ble avsluttet november 2014. Det var – tre år og fire måneder etter det største terroranslaget i Norge – to år og tre måneder etter 22. juli-kommisjonens rapport, hvor vi fikk avdekket hvor mye som gikk galt den fatale dagen og hvor mye som sviktet i forkant. Hvordan nasjonen overhodet ikke var forberedt mentalt på at noe så forferdelig kunne skje. Hvordan de gode kreftene ikke fant hverandre, som det het. Statsminister Stoltenberg oppsummerte Gjørv-kommisjonens rapport i sin redegjørelse for Stortinget i etterkant av fremleggelsen med å si at problemene bl.a. besto i at planene fantes, men ikke ble iverksatt, og at kulturelle holdninger til beredskap og evnen til samhandling var problemet og ikke manglende ressurser, lovverk eller organisering. – ett år og ni måneder etter Stortingets innstilling til Gjørv-kommisjonens rapport, hvor Stortinget enstemmig slo fast at 22. juli-kommisjonens rapport skulle legges til grunn som vår felles fortelling om hva som skjedde 22. juli 2011, en rapport som nådeløst pekte på hvordan politiet hadde sviktet, hvordan samordningen i forkant var en underliggende årsak til mye av det som gikk galt den dagen. Og – her sier jeg «og» – det var et enstemmig storting som på de daværende regjeringspartiers initiativ var enig i og sluttet opp om vedtaket, og som også fremmet kritikk mot den daværende regjering. Det var et enstemmig storting. Alt dette er nå sagt for at vi skal ha med oss dette som et bakteppe når vi nå skal behandle den aktuelle saken som er til behandling i dag. Da sier jeg følgende setning: Vi har lært. Vi har lært at vi ikke skal skyve rapporter til side. Derfor sier jeg: Arbeiderpartiet tar for sin del Riksrevisjonens rapport på det dypeste alvor. Ikke noe er viktigere enn befolkningens trygghet og sikkerhet. Derfor var vår intensjon ikke å legge partipolitiske preferanser til grunn, men prøve å finne ut hva som er realiteten – hva som er gjort for å rette opp svakheter i arbeidet, og om de mangler som det pekes på, skyldes at iverksatte tiltak ennå ikke har rukket å virke i tilstrekkelig lang tid. Hastebehandlingen har, som jeg sa, vært nødvendig av hensyn til politikkområdets viktighet. På denne korte tida har komiteen også rukket å avholde åpen høring med både Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap, med Politidirektoratet og med tidligere og nåværende justisministre. I tillegg har vi i brevs form stilt spørsmål til statsministeren på bakgrunn av regjeringas opprettelse av et eget såkalt nasjonalt sikkerhets- og beredskapselement ved Statsministerens kontor, som et ledd i å trekke fram beredskap – eller for å bruke ordlyden fra regjeringsplattformen: Gjennomslagskraft i beredskapsarbeidet skal gjenreises. Grunnen til at vi stilte spørsmålet om sikkerhets- og beredskapselementet, var for å få klarhet i hvilken rolle dette spiller som samordningsorgan. Behandlingen av Gjørv-kommisjonens rapport lærte oss at tydelige ansvarsforhold og klare linjer er viktige når katastrofen rammer. Statsministeren svarte komiteen før høringen, og bortsett fra å slå fast det selvfølgelige, at regjeringa selv bestemmer hvordan den organiserer sitt arbeid, blir jeg ikke særlig mye klokere av svaret. Men en kan vel slå fast at dette elementet i hvert fall ikke har hatt den betydning som regjeringa forespeilet folket før valget – en sterkere hånd om beredskapen, som det ble sagt. Tvert imot kan elementet nå ha blitt en struktur og fortsatt lede til en smule forvirring. Vi regner med at også dette vil bli drøftet i den kommende meldingen. Slik innstillingen nå ligger, er det, som jeg allerede har sagt, svært få punkter det faktisk er enighet om. Det skyldes sikkert flere ting, bl.a. at undersøkelsen går over et tidsrom som omhandler to regjeringer, og det handler sikkert også om at temaet som behandles – sikkerhet – er et følsomt område. Det som imidlertid har vært det vanskeligste, er det faktum at det ikke er enighet om å legge Riksrevisjonens rapport til grunn for behandlingen i komiteen. Det er oppsiktsvekkende, og det er meget alvorlig. Det er oppsiktsvekkende fordi det ikke har skjedd før at regjeringspartier ikke har anerkjent funn som er gjort av Riksrevisjonen, som er oppnevnt av Stortinget for å kontrollere forvaltningen, og som det ikke er noen grunn til å betvile at gjennomfører sitt arbeid på et profesjonelt og høyt nivå. Jeg vet at det er krefter i sving for å undergrave Riksrevisjonens troverdighet. Vi hører det stadig. Tanken deles av flere. Jeg tror presidenten er oppmerksom på det. Det fremsettes også påstander om at Riksrevisjonen bidrar til tidstyveri og byråkratisering. Det er galt. Ifølge et stort nordisk forskningsprosjekt hvor man sammenligner riksrevisjoner i de nordiske landene, blir det tvert imot slått fast at Riksrevisjonen vokter vår forvaltning og hindrer korrupsjon, og at den faktisk forbedrer forvaltningen. Jeg må bruke litt tid på dette: Forvaltningen i Norge er god bl.a. fordi både regjering og forvaltning opplever det som naturlig å bli kontrollert, i motsetning til unge demokratier, hvor regjeringer motsetter seg kontroll, og hvor korrupsjon og alt annet vi ikke vil ha, er langt mer utbredt. Dessuten dette som angår denne saken helt konkret, en meget følsom sak, nemlig beredskapen: Forutsetningen for at Riksrevisjonen skal ha autoritet er at parlamentet gir den autoritet. Derfor er regjeringspartienes avvisning av Riksrevisjonenes rapport i denne saken svært alvorlig. På bakgrunn av den store uenigheten vil jeg legge fram Arbeiderpartiets syn, som i stor grad støttes av SV og Miljøpartiet De Grønne, men som ikke representerer flertallet på flere punkter. Jeg gjentar derfor at jeg mener det er mest korrekt at de andre partiene selv redegjør for sine merknader. Som allerede sagt: Målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å finne ut i hvilken grad Justis- og beredskapsdepartementet og Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap tar hånd om sitt ansvar for arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap på en effektiv måte og i samsvar med Stortingets vedtak og forutsetninger. For å belyse dette er det sett på hvordan et utvalg av samordningsvirkemidler utnyttes. Det er: tilsyn med departementene læring etter hendelser og øvelser styring og oppfølging av fylkesmennene på beredskapsområdet Som jeg allerede har understreket, er det alvorlig når Riksrevisjonens undersøkelse viser at det er alvorlige svakheter i bruken av disse virkemidlene, og at rolle- og ansvarsfordelingen mellom direktoratet og departementet på noen områder fremstår som uklar. Og, som sagt: Vi var innstilt på å komme til bunns i dette. Under høringen, som komiteen holdt 6. juni, ble det avdekket at det er uenighet om hvorvidt rapporten gir et korrekt bilde av de funn som fremkommer. Det ble også sådd tvil om hvorvidt funnene var riktige. Direktøren i DSB, Jon A. Lea, erklærte at det er betenkelig at det spres inntrykk av at samfunnssikkerheten er dårlig og at det ikke er trygt i Norge, og at det er det ikke grunnlag for. Representanten Hans Fredrik Grøvan fra Kristelig Folkeparti oppsummerte i høringen denne uenigheten mellom Riksrevisjonen og Lea på denne måten: «Det som står igjen etter denne første seansen i høringen i dag, er den sterke uenigheten som har kommet fram mellom DSB, uttrykt ved Lea, og Riksrevisjonens konklusjoner.» Det er nok den forståelsen de fleste av oss hadde. Det er utvilsomt uvanlig at en direktør i et direktorat uttaler seg på denne måten, men han følte kanskje han var på trygg grunn all den tid justisministeren i sitt brev til Riksrevisjonen hadde uttrykt mye av det samme. I høringen derimot delte ikke statsråd Anundsen direktør Leas syn. Der sa statsråden: «Alle – i hvert fall så vidt jeg registrerer – er enige om at tilsynsrapporten er meget god. Riksrevisjonens rapport bygger i stor grad på tilsynsrapportens funn, så avviket mellom de to er relativt lavt. Det er åpenbart at de påpekningene Riksrevisjonen har, er viktige og riktige, og de samstemmer med tilsynsrapporten.» Jeg vil uttrykke glede for at statsråden sa dette i høringen. Vi er glade for det. Men vi mener samtidig at uenigheten og endringen i forklaring kan tyde på at Riksrevisjonen har rett når den påpeker at dialog og kommunikasjon mellom departement og direktorat ikke er god nok. Det er et bevis på det når statsråden sier én ting og direktøren i direktoratet sier en annen ting, dog noe forskjellig i sine skriftlige kommunikasjoner med Riksrevisjonen i forhold til hva de sier i Stortinget. Det som likevel er langt mer alvorlig, er at når Riksrevisjonen sår tvil om samordningen mellom direktoratet og departementet er god nok, reagerer direktøren for direktoratet med å gå i forsvar og hevder – i en stortingshøring – at ingenting er galt, men at det derimot er feil metode og konklusjon hos Riksrevisjonen. Da er vi dessverre nødt til å stille oss følgende spørsmål: Er det noen som helst grunn til å tro på at en slik organisasjon er innstilt på å lære? Svaret på dette er, etter hva jeg kan forstå, dessverre nei. Det alvorlige i det er at kjernespørsmålet i alt beredskapsarbeid etter 22. juli er evnen til å ta lærdom av erfaringer, øvelser, tilsyn og kontroller, som den Riksrevisjonen har utført. Arbeiderpartiet mener at både Stoltenbergs regjering og Solbergs regjering har vist evne til å ta lærdom. Begge regjeringer har vist evne til det. Vi underkjenner ikke på noen måte den innsatsen som Anders Anundsen har gjort. Vi anerkjenner den, på samme måte som vi anerkjenner det arbeidet Grete Faremo gjorde som justisminister. Det gjør ikke Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre, som i innstillingen mener at alt som har skjedd av forbedringer i Justis- og beredskapsdepartementet, har skjedd i Anders Anundsens tid som justisminister – og bare da. Der skilles selvfølgelig våre veier. Dette er ikke bare historieløst, det er politisk og intellektuelt urimelig. Da Grete Faremo ble justis- og beredskapsminister 11. november 2011, startet hun med et klart mandat om å bedre beredskapen. 22. juli etterlot en administrasjon i Justisdepartementet på bar bakke og i stor sorg. Arbeidsforholdene har vært spartanske etter at Justisdepartementet bokstavelig talt ble bombet i stykker. Allikevel ble det iverksatt 1 046 tiltak. Statens helsetilsyn, som ved kgl. res. 21. juni 2013 ble gitt i oppdrag å føre tilsyn med Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap, kom riktignok fram til at det fortsatt var alvorlige mangler, men man slo også fast at departementet hadde igangsatt en rekke tiltak, særlig når det gjelder krisehåndtering, som de skriver i rapporten. Dette stemmer overens med uttalelsene i høringen fra henholdsvis tidligere justisminister Faremo og politidirektør Humlegård, som også vektla alle tiltakene som ble iverksatt rett etter 22. juli. Justisminister Anundsen har fulgt opp dette arbeidet, det er det ingen tvil om, men det kan, ut fra mitt beste skjønn, heller ikke være tvil om at det fortsatt er mangler, slik Riksrevisjonen også påpeker. Regjeringspartiene tar etter min mening en stor sjanse hvis de faktisk insisterer på å mene at alt nå er i den aller beste stand hva gjelder beredskapen, for det er jo slik at hvis ingenting er galt, er det heller ingenting å gjøre bedre. Dessuten fremstår det som et betydelig paradoks at regjeringspartiene, som mener Riksrevisjonens rapport ikke skal legges til grunn, er veldig opptatt av at de delene av Riksrevisjonens rapport som omhandler tidligere justisminister Faremos periode som justisminister, er gyldige – men resten av rapporten skal ikke være gyldig. Det er et stort paradoks som jeg regner med at denne debatten vil avklare. I Riksrevisjonens undersøkelse er det beredskapsarbeidet som kritiseres. Samordningen viser seg å være problematisk på mange samfunnsområder. På beredskapsområdet er samordning avgjørende når en krisesituasjon oppstår. Ett av Gjørv-kommisjonens viktigste funn var at det som gikk feil 22. juli, for en stor del handlet om manglende samordning – om de gode kreftene som ikke fant hverandre. Et annet viktig funn var nettopp manglende evne til å lære av hendelser og øvelser. På denne bakgrunn mener jeg det er svært viktig at Riksrevisjonen valgte å undersøke hvorvidt disse manglene var rettet opp snart fire år etter det største terrorangrepet på norsk jord. Riksrevisjonens undersøkelse er i samsvar med og trekker konklusjoner på bakgrunn av tilsyn som ble utført i Justisdepartementet. Rapporten fra Statens helsetilsyn, som ble lagt fram i april 2014, peker særskilt på at samarbeidsforholdene mellom Rednings- og beredskapsavdelingen og Politiavdelingen i Justisdepartementet har vært vanskelig i en årrekke og fremstår som så krevende at det kan gå ut over effektiviteten i og kvaliteten på arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap. I høringen fikk selvfølgelig tidligere justisminister Faremo spørsmål om hva hun hadde gjort for å rette opp denne interne uenigheten. Hun svarte at hun bl.a. hentet inn ekstern hjelp, skiftet ut departementets øverste ledelse og satte i gang et arbeid med å definere felles målforståelse og struktur. Vi anerkjenner Faremos arbeid for å styrke samordningsrollen i Justis- og beredskapsdepartementet, men vi mener allikevel at Faremo i sin toårsperiode burde ha kommet lenger i prosessen med å skape en bedre ledelseskultur og dermed bedre samhandling innad i departementet. Vi mener begge deler. Samtidig mener vi at justisminister Anundsen på et tidligere tidspunkt burde ha sørget for at det dårlige samarbeidet mellom Rednings- og beredskapsavdelingen og Politiavdelingen ble løst. En justisminister fra en regjering som har lagt stor vekt på at gjennomføringskraften i beredskapen skal gjenreises, burde allerede fra dag én ha prioritert å undersøke hva som burde gjøres i samordningen av beredskapsarbeidet. Jeg vil trekke fram at tidligere justisminister Faremo flere ganger under høringen kom tilbake til at kjerneutfordringen for å få til god samordning både innad i departementet og med andre departement og underliggende etater handler om at beredskapen går over flere forvaltningsnivåer, at det er et avgrenset konstitusjonelt ansvar, og at det er et embetsstyrt operativt system. Sammen med SV og Miljøpartiet De Grønne er vi enig i den betraktningen og mener nødvendige endringer i forvaltningen bør vurderes slik at Justis- og beredskapsdepartementet settes i stand til å følge opp sitt samordningsansvar på en effektiv måte. Jeg vil også trekke fram at justisministeren understreket i høringen at han raskt etter regjeringsskiftet satte i gang en organisasjonsutviklingsprosess for å bedre departementets arbeid innenfor samfunnssikkerhet og beredskap, bl.a. på grunn av de utfordringene som var påpekt i tidligere tilsyn, en intern rapport fra Justis- og beredskapsdepartementet og sin egen erfaring. Riksrevisjonen skriver også dette i sin rapport og mener at det er for tidlig å si hvordan disse endringene vil slå ut. Jeg vil for min del håpe at de endringene som nå er iverksatt av Anundsen for å bedre samordningen både innad i Justis- og beredskapsdepartementet og samordningsrollen for øvrig, vil virke etter hensikten. Hovedfunn i Riksrevisjonens undersøkelse viser at det er svakheter ved Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av DSB. Departementets styring har fram til 2015 i hovedsak vært aktivitetsbasert, og sammenhengen mellom aktivitetskrav og overordnede målsettinger har vært uklar. Rapportering om ressursutnyttelse etterspørres i liten grad, og synspunkter på dialogen mellom departementet og DSB er helt ulike. Jeg har allerede redegjort for den uenigheten som kom til uttrykk under høringen og uttrykt bekymring for læringsevnen hvis man ikke evner å ta til seg kritikk som følge av kontrollen. Da jeg nå på nytt leste høringen med direktør Lea i forbindelse med behandlingen av Gjørv-kommisjonens rapport, ble jeg ikke beroliget. Også da hevdet direktør Lea at tilsynet med departementene hadde blitt bedre siden gjennomgangen i 2002, og at DSB og Justisdepartementet hadde fulgt opp mer aktivt de tilsynene som var gjort. Uten tilsynene, hevdet Lea, ville – da som nå – fokus på beredskap i departementene vært dårligere, og at det etter DSBs oppfatning sto bedre til enn tidligere. Og den gang, i 2012, på komitéleder Anundsens spørsmål om hvordan Justisdepartementet tok ansvar for å følge opp øvelser, svarte Lea – den gangen – at han syntes også dette ble gjort på en bedre måte enn tidligere. Det er med andre ord vanskelig for noen hver å fange opp at noe er galt og hva som bør gjøres bedre når rådene fra den utøvende tilsynsmyndighet er slike, og det viser etter min mening hvor viktig det er at en uavhengig kontroll, slik som Riksrevisjonen utøver, blir foretatt. Riksrevisjonens rapport understreker at Fylkesmannen spiller en viktig rolle som pådriver for et systematisk og samordnet samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeid på regionalt og lokalt nivå. Fylkesmannen er også bindeleddet mellom sentrale og lokale myndigheter. Imidlertid kommer det fram at instrukser og styringssignaler er uklare med hensyn til hvordan fylkesmennenes samordningsrolle skal utøves når hendelser inntreffer. Dette fører til betydelige forskjeller i hvordan embetene både forstår og utøver sin samordningsrolle regionalt. Til slutt: Arbeiderpartiet mener Riksrevisjonen har gjort et grundig og viktig arbeid når de har undersøkt Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap. Vi tar funnene på det dypeste alvor, vi har et håp om at justisministeren hele tida leter etter ting som kan forbedres, og vi er veldig tilfreds med at Stortinget igjen får anledning til å drøfte samfunnssikkerheten i et helhetlig perspektiv når regjeringa kommer med sin melding i 2016. Jeg tar opp innstillingens forslag til vedtak.
Etter å ha hørt saksordføreren redegjøre for saken, begynte jeg å tvile på om det var saksordføreren jeg hørte, eller om det var arbeiderpartirepresentanten, for vanligvis pleier man å vise en viss evne til å fremstille komiteens arbeid og så markere at man går over til det som er særstandpunktene. Da får jeg kanskje begynne med det som er litt gledelig, at det er enighet om noe. Det er nemlig slik: «Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne viser til at Riksrevisjonens rapport omhandler en begrenset del av beredskapssituasjonen i Norge. Rapporten er ingen uttømmende revisjon av beredskapssituasjonen i Norge, men er begrenset til Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap.» Et annet flertall sier videre: «Riksrevisjonens rapport kan ikke benyttes som en fasit på den reelle situasjonen, men må ses på som en rapport som peker på mulige svakheter innenfor en begrenset del av beredskapsområdet.» Når man da får høre at ens egne bidrag til dette – bidragene fra partiene Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, som er nokså samstemte i sine merknader – er at alt man har sagt, er at alt er såre vel, så er jo ikke det en særlig presis beskrivelse. Disse partiene har merket seg meget vel det som omtales i Riksrevisjonens rapport. Vi har sett på funnene som gjelder alvorlige og sikkerhetskritiske områder: Tre av ni departementer har i liten grad fulgt opp anbefalingene fra tidligere tilsyn utført av Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap, heretter kalt DSB, på vegne av Justis- og beredskapsdepartementet. For det andre: Departementets styring og oppfølging av DSB og fylkesmennenes beredskapsarbeid har vært mangelfull, og DSBs virksomhetsstyring bidrar i begrenset grad til god mål- og resultatstyring, og videre at det gjennomføres i for liten grad systematisk evaluering og oppfølging etter øvelser og hendelser. Men det er jo dette området som Arbeiderpartiet selv har sagt er saklig begrenset, så vi forstår ikke helt at man bruker anledningen til å fremstille det generelle beredskapsarbeidet i Norge som dårligere etter 22. juli enn før. Det betyr jo da – siden det har gjort seg gjeldende en uklarhet om hvordan beredskapen har utviklet seg frem til i dag – at det må være et poeng å gjøre som saksordføreren kom i skade for, nemlig å gå utenfor Riksrevisjons rapport. Husk at noe av vår innvending mot Riksrevisjonens rapport, som den er fremstilt, går jo ikke på selve rapporten, men det er den måten den har vært fortolket på – og jeg vil vel også si misvisende fremstilt – formodentlig av politiske hensyn, hvilket det foregående innlegg kunne tjene som et glimrende eksempel på. Når man da, som en vesentlig byggestein i denne rapporten, bruker Helsetilsynets gjennomgang – for det er jo de som har hatt gjennomgangen av Justis- og beredskapsdepartementet – må man få lov til å trekke frem at deres feltarbeid og datainnsamling foregikk i perioden som startet i januar 2013 og ble avsluttet i desember 2013. Det betyr jo ikke at de som da påpeker det som et faktum, sier at rapporten faglig sett ikke er til å stole på, men det kan vel være at de har det ubehagelige poeng at det mer viser status for beredskapsarbeidet ved årsskiftet 2013–2014. Og så er det noen som overtolker den elementære påvirkningen av rapportens faglige begrensninger til noen områder og – ikke minst – at man baserer seg på data som i all vesentlighet er innhentet av Helsetilsynet, og som altså ble avsluttet senere. Vi har gått veldig nøye gjennom de kritikkpunktene, og slik skal det jo være, for ettersom Riksrevisjonen selv ikke har fagkunnskap, må de jo benytte seg av den fagkunnskapen man finner på etatsnivå. Men siden det virker som om noen har en glede av å fremstille landets beredskapsarbeid som stående på stedet hvil, så vil jeg altså si at etter regjeringsskiftet – som var et tidsskille, som foregående taler la slik vekt på – har man gått til ansettelse av mer enn 400 nye politifolk, og for inneværende år er det bevilget penger til ytterligere 350 nye stillinger. Antallet utrykningsenheter er økt med vel 400 personer og teller nå nesten 1 000 personer. Målet er 1 200 på sikt. Beredskapstroppen er styrket med både personell og utstyr. Det er blitt innført krav til politiets responstid for første gang. Alle politidistrikter har nå tilgang til minst ett pansret kjøretøy. Ny riksalarm er iverksatt. Helikopterberedskapen er bedret ved at klartiden for Forsvarets transportbistand er redusert fra to til én time. Ny nasjonal prosedyre for samvirke ved pågående livstruende vold – det som tidligere var instruksen «Skyting pågår» – er gjennomgått og fornyet og endret. Politiet er nå sikret prioritet i mobilnettet fra 2014. PST er, som også ligger inne i forslag til revidert budsjett, styrket med om lag 205 mill. kr. Felles kontraterrorsenter er opprettet i 2014 for å styrke samarbeidet mellom PST og E-tjenesten. Situasjonssenteret i Justis- og beredskapsdepartementet er gjort døgnbemannet. Hovedredningssentralen er styrket. Sivilforsvaret har fått mer midler til utstyrsinvesteringer. Objekter er sikret etter sikkerhetsloven. 16 nye redningshelikoptre er i bestilling. Nødnettet blir sluttført i løpet av inneværende år. Nye rutiner om bistandsanmodning ved håndhevelsesbistand fra Forsvaret er etablert, og det er inngått en samarbeidsavtale mellom Politidirektoratet og Forsvaret. Kripos har fra 2014 hatt rollen som nasjonalt kontaktpunkt for melding om bombekjemikalier. Det nasjonale beredskapssystemet, som består av Sivilt beredskapssystem og Beredskapssystemer for forsvarssektoren, er revidert. Det er nedsatt et eget sårbarhetsutvalg som skal gå gjennom cyber- og IKT-sårbarheter, og regjeringen tar sikte på å legge frem en ny stortingsmelding om samfunnssikkerhet i løpet av 2016. Det er etablert en ny struktur for møtet mellom statsråden og sjefene for Politidirektoratet, PST, NSM og DSB for å sikre en tett oppfølging og dialog. Man har innført et nytt system for avviksmeldinger, nemlig at det er to hovedkategorier – «Brudd på krav» og «Forbedringspunkter». Og så lenge man da ikke har rapportert tilbake at dette avviket mellom nåsituasjonen, som er uønsket, og den situasjonen man vil ha – det såkalte avviksgapet – er registrert lukket, blir tilsynet stående som uavsluttet, og dermed vil det nage enhver ansvarlig for å gjøre noe med saken. Nå er det selvfølgelig også blitt en større åpenhet om tilsynsrapportene. De er også blitt søkbare. Det skjer en mer intens rapportering til regjeringen, og DSB har fått en større rolle i forbindelse med oppfølgingen av tilsynet med departementene. Det er vel kanskje på denne bakgrunn at direktøren for DSB ikke helt finner seg vel i den dramaturgi – og skurkerolle, får vi vel si – som enkelte hadde håpet at han skulle spille. Jeg må også si at den bruken av sitater som vi fikk et eksempel på i innledningsforedraget til saksordføreren – som nærmet seg det villedende, vil jeg tillate meg å si – så var det klart at denne irritasjonen over at man fortalte om f.eks. det jeg var igjennom nå, og fortalte om problemstillinger i Riksrevisjonens rapport, som var riktige da den ble laget, om en anstrengt dialog mellom DSB og Justisdepartementet: Det var historieskriving på det tidspunktet man behandlet dette under høringen, og så skulle det altså være nærmest ufint, utilstedelig, være uttrykk for en skjødesløs holdning å berette tilbake at denne styringsdialogen – som nettopp var fremhevet, og som det var riktig av Riksrevisjonen å fremheve, og som var korrekt da den ble fremhevet – hadde forbedret seg det siste halvannet året. Er det uvesentlig? Så hvis man ikke selv klarer å holde seg til Riksrevisjonens områdeavgrensning, tidsavgrensning, hvis man ikke ser eller interesserer seg for de faglige leveransene som Riksrevisjonen bygger på, så kan man selvfølgelig lage en politisk forestilling. Problemet med dette er at det er så gjennomskuelig at folk kan komme på den formastelige tanken at det ikke er beredskap man er ute etter, men at det er politiske motstandere man er ute etter. Og vi begynner jo å få en rekke saker hvor det ser ut til at man, gjennom nokså selektiv sitatbruk og presentasjoner, misbruker det gode arbeidet som gjøres av våre fagetater, som gjøres av Riksrevisjonen – ikke fordi man er opptatt av sakene, men fordi man er opptatt av å ri sine små politiske kjepphester. Et annet eksempel på dette – som Riksrevisjonen i og for seg ikke har omtalt i det hele tatt – er organiseringen av dette sikkerhetselementet ved Statsministerens kontor. Det er jo det samme spørsmålet som Arbeiderpartiet har stilt tre ganger, og de har ikke vært fornøyd med noen av svarene de har fått hittil, mens det som i virkeligheten er tilfellet, er at i denne rapporten og også i innstillingen, så står vi jo ved det som er allmenn felleskunnskap om norsk beredskap, nemlig at det er Justisdepartementet som er den store samordneren, og at vi også holder oss til at nærhetsprinsippet og ansvarsprinsippet og flere andre prinsipper ligger fast. Og så blir det fremstilt som et problem at Statsministerens kontor er forsterket i sin interne organisering, på en måte som gjør at de står bedre rustet til å møte uforutsette hendelser, og vi er jo inne på et område hvor nettopp det uforutsette er det man skal prøve å ruste seg til og være forberedt på. Derfor er det helt naturlig at det er et flertall av Stortingets partier som kvitterer dette ut ved å si at Riksrevisjonens rapport ikke har tatt for seg noe mer enn det som står på forsiden av rapporten, nemlig Justisdepartementets arbeid med beredskap, og at man fremhever at beredskapsstrukturen ved SMK ikke har en besluttende funksjon under en krisehåndtering, og ikke endrer den beslutningsstrukturen som er etablert, og at Justis- og beredskapsdepartementet er fast lederdepartement med mindre det utpekes et annet lederdepartement. Det er slik det er. Vanskeligere er det ikke. Så man kan jo bare bruke dette som et lite eksempel på hvor vanskelig man kan gjøre selv enkle ting, når man kanskje ikke har så veldig mye å bidra med av nye forslag når det gjelder veien videre. Jeg må også si at jeg reagerer på at det blir gjort et stort nummer av det som ser ut til å bli en felles bestilling fra komiteen. Det var nemlig slik at justisministeren varslet i høringen at han kom til å fremlegge en egen stortingsmelding i løpet av 2016 som gjelder oppfølging av både Gjørv-rapporten og særlig Meld. St. 29 for 2011–2012, samt andre tunge dokumenter som har vært førende for beredskapsarbeidet i landet vårt. Så hadde vi jo en diskusjon, som kanskje vil virke fremmed på mange utenfor det politiske liv, om hvorvidt Stortinget skulle vedta dette direkte for å virke handlekraftig gjennom et forslag som kommer opp – og som vi også kommer til å stemme for i dag – eller hvorvidt det måtte holde med en flertallsmerknad. Og fordi vi da ikke støttet ordleggingen til Arbeiderpartiet, om at det var de alvorlige funnene i Riksrevisjonens rapport som skulle danne grunnlag for den stortingsmeldingen som statsråden allerede har sagt han kommer til å fremme, så var jo heller dette poenget at vi ville at det ikke skulle være begrenset til funn i Riksrevisjonens rapport, fordi problembildet kan endre seg. Og det skulle da heller ikke være begrenset til bare de alvorlige problemstillingene; det skulle også være begrenset til de mindre alvorlige problemstillinger som krever vår oppmerksomhet. Og så må man selvfølgelig være åpen for at problembildet kan endre seg fra vi behandler denne rapporten i dag, til justisministeren kommer tilbake til Stortinget med en melding. For det er jo også sånn med beredskapsarbeidet – og det kom jo veldig klart frem – at man blir aldri ferdig: Man lukker et område, man løser et problem og så dukker det opp nye ting. Så det var nettopp for ikke å snevre inn bestillingen til regjeringen at vi ikke var med på alle disse dommedagsuttrykkene til saksordføreren, og fordi vi mente at vi hadde en mer åpen og rimeligere bestilling, så var vi ikke med på den merknaden. Men å legge hele sin tyngde i å misforstå de komitékolleger som så annerledes på den prosaen, er i seg selv verdt en liten overveielse. Da kan jeg avslutte denne gjennomgangen av saken, og jeg kan igjen gjenta vår ros til Riksrevisjonen for å ha tatt opp et veldig viktig tema, samtidig som vi gjør oppmerksom på at Riksrevisjonen i sin natur ser på kjølvannet bak båten, og at vi selvfølgelig kan lære av å studere kjølvannet, men vi må gjøre det i et samspill med fagetatene, som er noe mer fremoverorientert – selvfølgelig, det er derfor de er fagetater. Så kan vi i dette samspillet av retrospektiv kontroll og framsynthet, som må baseres på faglige innspill, få til dette sammen, og det er det jo ingen som har uttrykt seg imot heller. Og selv om noen har fått sine motiver betvilt her i dag, så våger i hvert fall jeg å si at den egentlige enighet i denne salen er at vi ønsker å gjøre Norge så trygt og godt som overhodet mulig, og da kler det kanskje ikke alle aktører – også hvis vi av og til skulle ha trådt feil her – at vi forstørrer de konflikter som eventuelt måtte være mellom partiene i en konkurransesituasjon. Jeg hadde også lyst til å si det siste.
Arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap handler om å verne samfunnet mot hendelser som kan true grunnleggende verdier og funksjoner og sette liv og helse i fare. Dette er også nedfelt i Meld. St. 29 for 2011–2012. En god beredskap er en forutsetning for at innbyggerne og næringslivet i vårt land skal kjenne seg trygge for truende hendelser, og at de kan kjenne på at deres sikkerhet blir ivaretatt. En må kunne hevde at statens viktigste oppgave er å trygge borgernes sikkerhet. Av denne grunn er det viktig at en kontinuerlig holder fokus på samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet, og ikke minst at en foretar regelmessige kontroller av hvordan dette arbeidet fungerer i praksis i det daglige. I så måte er Riksrevisjonens rapport en god rapport, og jeg gir honnør til Riksrevisjonen for dette arbeidet. Målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å undersøke i hvilken grad Justis- og beredskapsdepartementet og DSB tar hånd om sitt ansvar for arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap på en effektiv måte og i samsvar med Stortingets vedtak og forutsetninger. For å belyse dette er det sett på hvordan et utvalg av samordningsvirkemidler utnyttes, herunder tilsyn med departementene, læring etter hendelser og øvelser og styring og oppfølging av fylkesmennene på beredskapsområdet. Undersøkelsen er i hovedsak innrettet mot perioden etter 22. juli 2011, og innsamlingen av data ble avsluttet i november 2014. Riksrevisjonens undersøkelse avdekket følgende: Alvorlige svakheter i utøvelsen av samordningsansvaret svekker samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet. Tre av ni departementer har i liten grad fulgt opp anbefalinger fra tidligere tilsyn utført av DSB på vegne av Justis- og beredskapsdepartementet. Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av fylkesmennenes beredskapsarbeid er mangelfull. Det gjennomføres ingen systematisk evaluering og oppfølging etter øvelser og hendelser. Det er svakheter ved Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av DSB. DSBs virksomhetsstyring bidrar i begrenset grad til god mål- og resultatoppnåelse. Riksrevisjonens rapport gjelder i hovedsak styringen mellom forvaltningsorganer og ikke områdene som direkte er knyttet til den operative delen av beredskapen. Likevel konkluderer Riksrevisjonen med at «beredskapen i Norge er omtrent på samme nivå som etter 22. juli», at beredskapen har så store «mangler at Norges beredskap er svekket», og at «Norge er et mindre trygt land enn det burde vært». Disse sitatene er hentet fra henholdsvis NRKs, Aftenpostens og VGs oppslag etter Riksrevisjonens pressekonferanse 21. mai 2015. På grunnlag av inntrykket av alvorlighetsgraden som Riksrevisjonens rapport samt riksrevisors uttalelser ved fremleggelse av rapporten etterlater seg, konkluderte komiteen med at det var behov for høring der de sentrale aktørene innen samfunnssikkerhet og beredskap ble innkalt. Når det gjelder hva som inngår i samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet, vil jeg sitere hva direktør Jon A. Lea i DSB uttalte i sitt innledningsforedrag: «Beredskapen i Norge kan deles inn i fire pilarer, eller fire kategorier: for det første oppgaver Forsvaret har, og for det andre politiets arbeid med kriminalitet – disse to oppgavene dreier denne rapporten seg ikke om. Så er det liv og helse, som håndteres av nødetatene for helse, brann og politi, HRS, de frivillige organisasjonene, Sivilforsvaret og andre. Det dreier denne rapporten seg ikke om. Og så er det samfunnssikkerhetsutfordringer utover det, som f.eks. elforsyning, ekomforsyning, transport, industri, ekstremvær, flom, pandemi og strålevern. Riksrevisjonens gjennomgang har konsentrert seg om styring og kontrollregime innenfor en utvalgt del innenfor den siste kategorien.» Ut fra dette mener Fremskrittspartiet at Riksrevisjonens rapport ikke kan benyttes som en fasit på dagens situasjon, men må ses på som en rapport som peker på mulige svakheter innenfor en begrenset del av beredskapsområdet. Fremskrittspartiet har merket seg at alle som deltok i kontroll- og konstitusjonskomiteens muntlige høring, var enige om at Riksrevisjonen har levert en god gjennomgang av de deler av samordningsansvaret som rapporten omhandler. Fremskrittspartiet mener videre at dette er et godt fundament for det videre arbeid, selv om vi er uenig i Riksrevisjonens konklusjoner på noen områder, og vi mener også at det ikke er grunnlag for å trekke slike vidtgående generelle konklusjoner som er blitt gjort på basis av Riksrevisjonens undersøkelser. Fremskrittspartiet viser til at Riksrevisjonens rapport hovedsakelig bygger på Helsetilsynets gjennomførte tilsyn, som ble avsluttet i desember 2013. På uttrykkelig forespørsel fra kontroll- og konstitusjonskomiteen under høringen av direktør Jan Fredrik Andresen fra Statens helsetilsyn ble det svart at det ikke er gitt supplerende tall, fakta eller vurderinger fra Helsetilsynet til Riksrevisjonen etter at Helsetilsynets rapport ble avsluttet. Forvaltningsrapporten gir dermed i all hovedsak et uttrykk for arbeidet for bedring av beredskapstiltakene slik det fortonte seg ved utgangen av 2013. Dette synes også å bli bekreftet ved at Riksrevisjonen for sin del har vist til Helsetilsynets rapport. Helsetilsynet fant at samarbeidsforholdene mellom Politiavdelingen og Rednings- og beredskapsavdelingen i Justis- og beredskapsdepartementet var så vanskelige at dette kunne gå ut over samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet, og at dette dessuten var en sak som hadde vært kjent over lang tid, og som var påpekt ved tidligere tilsyn. Da justis- og beredskapsminister Grete Faremo tiltrådte, var det med et klart mandat om å bedre beredskapen. Fremskrittspartiet viser til det tidligere statsråd Grete Faremo sa under høringen: «Jeg startet som justis- og beredskapsminister 11. november 2011 med et klart mandat om å bedre beredskapen. God beredskap betinger etter min oppfatning tydelige og gode ledere og en struktur som det er mulig å lede. Kultur for ledelse og styring måtte styrkes i Justisdepartementet og i underliggende etater. Man vedtar ikke god ledelse, man må jobbe det fram, med krav til ledere, ny fagkompetanse, moderne arbeidsprosesser og samhandling.» Fremskrittspartiet finner det kritikkverdig at statsråden ikke tok tilstrekkelig tak i de samarbeidsproblemene som fantes i Justis- og beredskapsdepartementet etter at hun tiltrådte stillingen. Dette var problemer som har vært kjent over lang tid, og som det var helt nødvendig å få løst. Som det fremkom under høringen, skapte dette problemer for de underliggende etater. Etter at nåværende justisminister, Anders Anundsen, tiltrådte, ble det tatt skikkelig fatt i denne problemstillingen kort tid etter regjeringsskiftet, ved at det ble satt i gang en organisasjonsutviklingsprosess for å bedre departementets arbeid innenfor samfunnssikkerhet og beredskap, bl.a. på grunn av de utfordringene som var påpekt i tidligere tilsyn, på bakgrunn av en intern rapport fra Justis- og beredskapsdepartementet fra 2012 og etter egen erfaring. Fremskrittspartiet viser til at Justis- og beredskapsdepartementet fra 1. januar 2015 er omorganisert med en avdeling for krisehåndtering, beredskap og sikkerhet og en avdeling som håndterer forebyggende sikkerhet og analyse. Dette er tiltak som bl.a. skal svare opp de merknadene som er kommet frem i Helsetilsynets rapport. Jeg finner det betryggende at akkurat dette området nå er tatt fatt i og løst av statsråd Anundsen, da det er en forutsetning for godt samvirke mellom viktige avdelinger som skal håndtere sikkerhets- og beredskapsspørsmål. Dette ble også bekreftet av politidirektør Odd Reidar Humlegård, der han uttalte innledningsvis under høringen: «Endring i departementets interne organisering av samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet har resultert i enklere styringslinjer og en mer helhetlig ledelse av dette viktige samfunnsområdet.» Nåværende regjering har endret den tidligere praksisen slik at alle tilsynsrapporter om samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet i de ulike departementer legges frem for regjeringen til diskusjon. Det gjennomføres i tillegg egne beredskapsmøter i regjeringen, og det avholdes hyppige møter i Regjeringens sikkerhetsutvalg. Jeg viser også til det statsråd Anders Anundsen sa under høringen om at «regjeringen forankrer alle disse tilsynene i regjeringen som sådan, både når tilsynsrapportene foreligger, og når oppfølgingen er ferdig, sånn at regjeringen er kjent med hva som er skjedd og ikke skjedd i oppfølgingen av tiltak. Det er en viktig styrke for Justis- og beredskapsdepartementets mulighet til å påvirke samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet i andre departementer.» Dette er også viktig for å gi legitimitet til at DSB som et direktorat i et departement foretar grundige tilsyn i andre departementer, noe direktøren for DSB også påpekte under høringen. Fremskrittspartiet har også merket seg at DSB er trukket mer inn i oppfølgingsarbeidet enn tidligere, jf. det DSB-direktør Jon A. Lea sa: «DSB får nå også en større rolle i oppfølgingen av tilsynene overfor de enkelte departementene.» Når det gjelder styring og oppfølging av fylkesmennene, er Fremskrittspartiet enig med Riksrevisjonen i at det burde være bedre samsvar mellom styringssignalene fra sentrale myndigheter og de ressursene som stilles til disposisjon for fylkesmennenes beredskapsarbeid. Jeg viser også til DSB-direktør Jon A. Leas innlegg under høringen hvor han sa at «departementet i større grad bør prioritere innsatsen og oppfølgingen av fylkesmennene, og mener at det er for lite samsvar mellom faglige forventninger, stadig økende oppgaveportefølje og de økonomiske rammene som tildeles fylkesmennene». Jeg viser her til det fylkesmannen i Sogn og Fjordane, Anne Karin Hamre, sa under høringen om at «styringa har forbetra seg dei siste åra, men at ressursar er eit større problem enn mangel på styring». Fremskrittspartiet legger til grunn at regjeringen følger opp dette og viser til det statsråd Anders Anundsen sa under høringen om at det skal utarbeides en «ny fylkesmannsinstruks som skal klargjøre beredskapsansvaret til fylkesmennene. Det, kombinert med prosjektet Bedre styring av Fylkesmannen, hvor en skal gå gjennom oppgaveportefølje og finansiering, er ment å bidra til å rette opp en del av de utfordringene som fylkesmennene helt riktig peker på». Fremskrittspartiet vil også fremheve at det er utarbeidet ny veileder for kommunenes arbeid med samfunnssikkerhet for å gjøre fylkesmennenes samfunnssikkerhetsarbeid mer helhetlig og systematisk og vil samtidig vise til det direktør Lea i DSB uttalte om det gode arbeidet som blir utført av fylkesmennene ut mot kommunene i dag. I Riksrevisjonens rapport samt i rapporten fra Helsetilsynet er det vist til at styringsdialogen mellom Justis- og beredskapsdepartementet og DSB og Politidirektoratet er mangelfull. Jeg vil her vise til at DSB under høringen sa at styringsdialogen mellom Justisdepartementet og DSB til tider hadde vært anstrengt, men at den i dag er langt bedre, og at dialogen med nåværende statsråd er god. Likeledes kommenterte politidirektør Humlegård dette under høringen, og jeg siterer fra hans kommentar: «Man har forenklet målstrukturen, og man har også gjort endringer i departementet, redusert fra tre avdelinger til to, slik at vi nå forholder oss til Politiavdelingen, som vi har en utmerket dialog med.» Organiseringen hos Statsministerens kontor har vært tatt opp av komiteen, selv om Riksrevisjonens rapport ikke omhandler regjeringen. Fremskrittspartiet viser til at beredskapsstrukturen ved SMK ikke har en besluttende funksjon under en krisehåndtering og ikke endrer den beslutningsstrukturen som er etablert. Justis- og beredskapsdepartementet er fast lederdepartement, med mindre det utpekes et annet lederdepartement. Krisestøtteenheten i Justis- og beredskapsdepartementet skal støtte lederdepartementet og Kriserådet i sitt arbeid. Krisestøtteenheten bemanner også det sivile situasjonssenteret, som samarbeider tett med Utenriksdepartementets operative senter og situasjonssenteret i Forsvarsdepartementet/Forsvarsstaben. Etter at den nye regjeringen tiltrådte, er det gjennomført en rekke tiltak som skal bedre samfunnssikkerheten og beredskapen i vårt land, og sammen med de tiltak som ble gjennomført av den tidligere regjeringen, er det registrert over 1 000 forskjellige tiltak. Det vil ikke være tid nok til å nevne alt dette her, men jeg viser bare til de utvalgte tiltak som ble nevnt tidligere av representanten Tetzschner. Som jeg sa innledningsvis, har Riksrevisjonen gitt det inntrykk at beredskapen ikke er noe bedre i dag enn den var etter 22. juli 2011. Vi må da spørre oss selv: Stemmer det? På bakgrunn av høringen vil jeg påstå at det ikke er grunnlag for den vidtgående konklusjonen som Riksrevisjonen har trukket. Riksrevisjonen har gitt mange gode innspill til Stortinget om ting som en bør arbeide videre med, og jeg har stor tillit til at justisministeren vil ta tak i dette fremover. Hovedinntrykket i dag må likevel kunne sies å være at beredskapen i dag er bedre enn den var 22. juli 2011. Dette er også bekreftet ved uttalelser av direktør Lea ved DSB samt politidirektør Humlegård, og ikke minst justisminister Anders Anundsen, som bekreftet uttalelsene fra Lea og Humlegård på dette punktet. Vi er så absolutt på rett vei i dette viktige arbeidet. Men en del gjenstår, og vi vil nok aldri bli helt ferdige heller, fordi skiftende tider krever stadige omlegginger av strategier og beredskapsrutiner etter de til enhver tid rådende situasjoner. Dette er en så viktig sak at samfunnssikkerhet og beredskap burde blitt drøftet i sin fulle bredde av Stortinget, både sett i lys av de funn som er avdekket ved Helsetilsynets og Riksrevisjonens undersøkelser, og på bakgrunn av de oppdateringer vi nå har fått gjennom komiteens høring i saken. Fremskrittspartiet viser her til at statsråd Anders Anundsen under høringen varslet at regjeringen tar sikte på å legge frem en ny stortingsmelding om samfunnssikkerhet i løpet av 2016. Fremskrittspartiet imøteser dette, slik at Stortinget nettopp kan drøfte beredskaps- og sikkerhetsarbeidet i en helhetlig sammenheng. Basert på behandlingen av denne saken mener Fremskrittspartiet at det er nødvendig at meldingen avklarer begrepsbruk for å sikre felles virkelighetsforståelse i beredskapsenhetene. Videre bør meldingen også omhandle ledelse, kultur og holdninger, altså operasjonsbasert ledelse. Meldingen bør i tillegg drøfte hvordan tilsyn av departementer og underliggende etater kan bidra til å styrke beredskapen. Forholdet mellom Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap og fylkesmennene og kommunene bør også omtales.
Den uavhengige kommisjonen, Gjørv-kommisjonen, som regjeringen Stoltenberg oppnevnte i august 2011, fikk som oppdrag å gjennomgå og trekke lærdom fra angrepet på regjeringskvartalet og massakren på Utøya 22. juli 2011. I kommisjonens konklusjoner trekkes det fram fem forutsetninger som sentrale årsaker til at det sviktet denne skjebnesvangre dagen. Blant annet nevnes at evnen til å erkjenne risiko og ta lærdom av øvelse var for liten, evnen til å koordinere og samhandle har vært mangelfull, ledelsens evne og vilje til å klargjøre ansvar, etablere mål og treffe tiltak for å oppnå resultater har vært utilstrekkelig. Riksrevisjonens undersøkelse med utgangspunkt i spørsmålene om hva vi har lært, og hva som er forbedret av den generelle beredskapen og samfunnssikkerheten etter 22. juli 2011, blir derfor oppfølging av helt sentrale spørsmål rundt evalueringen av 22. juli. Dette er to spørsmål som handler om selve grunnlaget for folks opplevelse av trygghet, og hva slags forventninger den enkelte kan ha til storsamfunnet når terrorangrep eller andre tilsvarende katastrofer inntreffer. Undersøkelsen har fokusert på i hvilken grad Justis- og beredskapsdepartementet og Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap tar hånd om sitt ansvar for arbeidet på dette området på en effektiv måte og ikke minst i samsvar med Stortingets vedtak og forutsetninger. Man valgte spesielt å fokusere på et utvalg av samordningsvirkemidler, herunder tilsyn med departementene, læring etter hendelser og øvelser og styringen av fylkesmennene på beredskapsområdet for perioden 22. juli 2011 til november 2014. I tillegg inngår også Helsetilsynets rapport, som ble levert i april 2014, som er en sentral del av grunnlaget for rapporten fra Riksrevisjonen. Riksrevisjonens rapport viser at alvorlige svakheter ved Justisdepartementets samordning og styring svekker arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap generelt. Tre departementer, inkludert Justisdepartementet, har i liten grad fulgt opp anbefalingene etter tilsyn, det er begrenset læring av øvelser og hendelser og svak styring og oppfølging av fylkesmennenes beredskapsarbeid. Dette er etter Kristelig Folkepartis oppfatning en alvorlig dom over sentrale sider ved beredskaps- og samfunnssikkerheten i vårt samfunn. På viktige områder som ble oppfattet som sentrale årsaker til svikten 22. juli, har det ikke skjedd målbare forbedringer. Dette er alvorlig. Tolkningen av undersøkelsens konklusjoner har avdekket ulike syn på de hovedfunn Riksrevisjonen har presentert. Skal dette oppfattes som en beskrivelse av at den samlede beredskap og samfunnssikkerhet er blitt svekket i perioden, eller er det en beskrivelse av en del av beredskapen? Det er riktignok en sentral del, men likevel ikke en beskrivelse som gir grunnlag for å trekke konklusjoner som skal angå helheten. Rapportens mottagelse av de ulike involverte parter har tydelig vært preget av ulike syn på hvordan rapporten skal leses og forstås. Det er spesielt når en sentral aktør i det samlede beredskapsarbeidet, DSB, ved direktør Lea, mener at «Riksrevisjonens konklusjon skaper et feilaktig inntrykk av status for den norske beredskapen. Jeg kan ikke se hvordan Riksrevisjonen har kommet fram til sin konklusjon på basis av denne rapporten.» Så skal det føyes til at samme person også ga uttrykk for at «Riksrevisjonen har levert en god gjennomgang av viktige deler av samordningsansvaret til Justis- og beredskapsdepartementet. På mange områder er det mye å lære.» Likevel danner det seg et inntrykk av at et viktig og sentralt direktorat med et stort ansvar for den daglige beredskapen i Norge har valgt å distansere seg fra Riksrevisjonens kritikk og dens konklusjoner. Det er spesielt at direktøren for DSB framfører en så sterk kritikk av Riksrevisjonens arbeid. Her burde etter vårt syn DSB inntatt en mer ydmyk og lærende holdning enn det en opplevde under høringen. Heller ikke statsråden delte DSBs vurderinger slik det kom fram under høringen, selv om hans uttalelser i svaret til Riksrevisjonen kan oppfattes på en litt annen måte. Hovedinntrykket fra høringen er at statsråden deler Riksrevisjonens konklusjoner om at det i perioden Riksrevisjonen gjennomførte sin undersøkelse, var alvorlige svakheter i bruken av samordningsvirkemidlene, og at rolle- og ansvarsfordelingen mellom direktorat og departement på noen områder framsto som uklar, noe som svekker effektiviteten og reduserer kvaliteten på samfunnssikkerhetsarbeidet, og det er det som er det alvorlige i saken. Det framstår som underlig at virkelighetsoppfatningen av hvordan samordningen fungerer, sånn som det framgår av Riksrevisjonens rapport, blir så ulik mellom departement og direktorat, og det er kritikkverdig at dette ikke ble løst på et tidligere tidspunkt. Etter Kristelig Folkepartis vurdering av rapporten og høringen er det gode grunner for å kunne si at dialogen mellom departementet og DSB, som tidligere ble opplevd anstrengt helt fram til for ca. ett år siden fra DSBs side, nå blir oppfattet som god av begge parter. Det er heller ikke grunnlag for å hevde at det i dag synes å være ulike oppfatninger av kommunikasjonen mellom DSB og departementet. Noen av Gjørv-kommisjonens viktigste funn var at det som gikk galt 22. juli 2011, i stor grad handlet om mangel på samordning i tillegg til manglende evne til å lære av hendelser og øvelser. Samordning vet vi er utfordrende på en rekke samfunnsområder. Det å jobbe på tvers av etater og sektorer som i utgangspunktet har tette skott mellom virksomhetene, krever øvelse og bevisste holdninger til når og hvordan en skal samarbeide. Samtidig vet vi at god samordning er helt avgjørende når kriser oppstår. Etter Kristelig Folkepartis oppfatning blir derfor kritikken mot beredskapsarbeidet alvorlig når det konkluderes fra Riksrevisjonen at departementet ikke har sørget for at sektoren som helhet har et målrettet og effektivt beredskapsarbeid, ikke tilstrekkelig oversikt over status og tilstand for samfunnssikkerhetsarbeidet i sivil sektor og manglende oversikt over øvelsesvirksomhet basert på rapportering fra departementene. Justisdepartementet ble spesielt hardt rammet 22. juli 2011. Det må derfor vises forståelse for at en under slike omstendigheter hadde begrenset kapasitet den første tiden. Det ble erkjent, både i rapporten fra Statens helsetilsyn, fra Riksrevisjonen og i høringen, at det var klare utfordringer i Justisdepartementet og i samordningen av underliggende etater. Spesielt er det grunn til å framheve kompetansestridene mellom de to avdelingene, Rednings- og beredskapsavdelingen og Politiavdelingen. Det er grunn til å tro at denne konflikten påvirket negativt mulighetene for å få til en funksjonell og god samordning av beredskapsarbeidet i Justisdepartementet og de underliggende etater. Likevel, å ha gående en sånn lammende konflikt over tid er uakseptabelt, og det ligger et klart politisk ansvar hos den til enhver tid sittende statsråd for å løse den type konflikt. Konflikten ble erkjent av alle statsrådene under høringen og beskrevet som utfordrende og en krevende situasjon som det ble jobbet med av alle for å søke å finne en løsning på. Vi må samtidig kunne slå fast at til tross for den erkjennelsen, så vedvarte problemene på dette området også etter regjeringsskiftet høsten 2013. Derfor er det kritikkverdig, sånn vi ser det, at tidligere statsråd Faremo, som satt med ansvaret for det politiske i denne perioden, ikke gjennomførte nødvendige tiltak for å rydde opp i denne konflikten. Det må sies at tidligere statsråd Faremo under høringen ikke bidro på en særlig konstruktiv måte til å opplyse saken. Det var liten vilje til selverkjennelse, liten vilje til å peke på hva som kunne ha vært gjort annerledes, og det er i seg selv svært betenkelig.– For komiteen, for Stortinget og for alle som skal bidra til å skape trygghet i samfunnet, er det helt vesentlig at vi tar lærdom. Da må vi ha erfaringer på bordet, prestisje må legges til side, og det må erkjennes hva som er svakheter i systemet. Da først kan vi lære, da kan vi gjøre forbedringer. Det er uheldig og kritikkverdig sett fra vårt ståsted at statsråd Faremo ikke på en tilstrekkelig og konstruktiv måte bidro til å opplyse saken. Vi er ikke ute etter syndebukker, men vi er ute etter forbedringspunkter, læringspunkter, sånn at sikkerheten for våre innbyggere blir så god som mulig. Det var derfor nødvendig at nåværende statsråd Anundsen grep tak i denne ødeleggende konflikten for å få til en løsning. Gjennom innhenting av ekstern kompetanse og nye organisatoriske grep kan ting tyde på at man nå er i ferd med å løse konflikten og bidra til at en viktig årsak til mangelfull koordinering og samordning ikke lenger er eksisterende på samme måte som tidligere. Det arbeidet skal statsråd Anundsen ha honnør for. Det er utover dette igangsatt flere nye tiltak for å styrke beredskapsarbeidet, og mange av disse ble igangsatt av statsrådene i den rød-grønne regjeringen og videreført og videreutviklet av statsråd Anundsen. Det er grunn til å merke seg at det etter 22. juli 2011 har pågått et kontinuerlig arbeid med å bedre beredskapen på mange områder. Høringen har vist at en er godt i gang på flere av disse områdene, men at det fortsatt eksisterer svakheter på flere av de områdene som Riksrevisjonen har påpekt. Et av de områdene som framsto som krevende, er mangelfull utvikling av mål- og resultatstyringssystemet. Styringsparameterne er i liten grad utformet som resultatkrav. I stedet er styringen basert på krav om å gjennomføre bestemte aktiviteter. I stedet for å fortelle hvilke kvalitative resultater en skal oppnå, ble det tidligere uttrykt en forventning fra Justisdepartementet til DSB om hvilke aktiviteter som skal gjennomføres, og antallet av disse. Enkeltaktiviteter ble et mål i seg selv, og man flytter på den måten oppmerksomheten bort fra mål- og resultatoppnåelse til kun de kvantifiserbare størrelsene. I rapporten fra Statens helsetilsyn vurderes mål- og resultatsystemet i Justisdepartementet som svakt utviklet, sånn det er formulert. Målene, slik de har fungert fram til nå, bærer preg av å være visjonære eller teoretiske og mangler en utforming som kan gjøre dem tilstrekkelig konkrete og målbare, med et kvalitativt innhold og ikke bare gjennom en kvantifisering av aktiviteter. Det er ikke vanskelig å se denne problemstillingen i lys av den tidligere omtalte konflikten mellom de sentrale avdelingene med ansvar for beredskap og samfunnssikkerhet i Justisdepartementet. Når departementet ikke har en omforent og enhetlig strategi, vil målene og styringssignalene framstå som diffuse. Å kartlegge måloppnåelsen på beredskapsfeltet skjønner vi er krevende. Samtidig er det nok også sånn at der det ikke er avklarte mål, vil det være vanskelig å få to avdelinger til å jobbe i samme retning. En tydelig operasjonalisert målstruktur vil være en sentral mekanisme som kan dempe uenighet mellom de to avdelingene i Justisdepartementet. I tillegg ville det vært styrende for hva som blir forventet i de underliggende avdelingene i beredskapskjedene. Det er derfor interessant at statsråd Anundsen satte i gang et arbeid som nettopp hadde til hensikt å gjennomgå hele målstrukturen i hele justis- og beredskapssektoren, samfunnssikkerhet og beredskap inkludert, hvor alle avdelingene ble involvert. Statsråden sa, sånn jeg oppfattet det – kanskje vi kan få det bekreftet av statsråden selv senere i dag – under høringen at man fra inneværende år har fått på plass en helt ny og annerledes felles målstruktur. På dette området må det være et målsystem som er tydelig og konkret, men som samtidig er dynamisk, for å tilpasse seg den virkeligheten vi vet hele tiden er i endring på beredskapsområdet. Riksrevisjonens rapport understreker fylkesmannens viktige rolle som pådriver og koordinerende instans for samfunns- og sikkerhetsarbeidet på regionalt og lokalt nivå. Riksrevisjonens undersøkelse viser samtidig et misforhold mellom de faglige forventningene og styringssignalene som DSB gir, sammenholdt med de ressursmessige rammene som Justisdepartementet stiller til disposisjon. Fra 2003 til 2013 er antall årsverk redusert med 30 pst., fra 4,5 årsverk til 3,2 årsverk ved hvert embete. Når det samtidig understrekes at embetsoppdraget til fylkesmennene inneholder få målbare resultatkrav, gis det begrensede muligheter til å vurdere i hvilken grad fylkesmennene bidrar til å nå målene på beredskapsområdet. Manglende samordning på regionalt nivå gir en risiko for redusert gjennomføringsevne nasjonalt dersom de alvorlige hendelsene inntreffer. Det er derfor positivt at justisministeren under høringen opplyste at det er satt i gang tiltak som vil styrke dette arbeidet, i regi av fylkesmannen. Det er ingen tvil om at denne viktige delen av samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet også bør få tilført flere ressurser i tiden framover, ikke bare nye oppgaver. Politireformen, med inndeling i nye regioner som ikke følger fylkesmannsgrensene, vil ytterligere skape utfordringer framover knyttet til koordinering og samordning av fylkesmannens beredskapsoppgaver, som antagelig vil ytterligere kreve nye ressurser. En vesentlig del av forbedringsarbeidet rundt beredskaps- og sikkerhetsarbeidet er gjennomføring og oppfølging av tilsyn. Mens praksis tidligere har vært at tilsynet overfor det enkelte departement har vært en sak for fagdepartementet i samarbeid med Justisdepartementet, blir dette nå lagt fram for regjeringen til diskusjon. Ingen avvik lukkes før brudd på krav er rettet opp. Dette er bra. Det er også positivt at tilsynene nå vil være offentlige. Det skaper innsyn i hva som er gjort, og hva som fortsatt venter på tiltak. Riksrevisjonen retter kritikk mot manglende oppfølging og evaluering av øvelser og hendelser. Det er positivt at en nå legger opp til et annet rammeverk for evalueringen av denne type virksomhet, og det er grunn til å imøtese resultatet av dette arbeidet og hva det kan bety for styrkingen av beredskapen. Fra Kristelig Folkepartis side er vi bekymret for de alvorlige funn som Riksrevisjonen har pekt på i sin rapport. Dette er sentrale sider ved beredskapen som krever maksimal oppmerksomhet i tiden framover. Samtidig er det også nødvendig å peke på at rapporten ikke er en fasit for hele beredskapssituasjonen. Det er en undersøkelse som har fått fram alvorlige mangler ved viktige sider, men dog likevel innenfor en avgrenset del av beredskapsområdet. Det har pågått et kontinuerlig arbeid med å forbedre beredskapen på flere områder siden 22. juli 2011. Høringen har vist at en er godt i gang på en del områder, men at det fortsatt gjenstår svakheter på sentrale områder. Oppsummert synes det som om man har tatt nye grep rundt beredskapsarbeidet etter regjeringsskiftet høsten 2013 på flere områder, bl.a. en bedre dialog mellom departement og DSB, organisatoriske grep som har bidratt til å løse opp konflikten i Justisdepartementet, åpnere og tettere oppfølging av tilsynene og en tydeligere og mer konkret målstruktur for hele beredskapsarbeidet. Det er fortsatt mangel på forbedringer innenfor tidligere Landbruks- og matdepartementet og Fiskeri- og kystdepartementet. Her forventer vi at det blir en tett oppfølging i fortsettelsen. Da Riksrevisjonens rapport ble lagt fram, uttalte riksrevisor Per-Kristian Foss at dette er den mest alvorlige kritikken som de – altså Riksrevisjonen – har kommet med så lenge Foss har vært riksrevisor. Den mest alvorlige i min tid, sa Foss. Han sa videre: «Etter at Gjørv-kommisjonen la fram sine forslag til forbedringer høsten 2011, ser vi ingen vesentlig forbedringsevne i departementet.» Dette er alvorlige utsagn. Det er komiteens rett, og det er komiteens plikt å ta dette alvorlig. Derfor har Kristelig Folkeparti tatt på alvor og gått grundig inn i rapporten. Vi har vurdert høringen og de funnene som er gjort, nøye. Jeg må si at jeg har reagert sterkt på det bildet som saksordføreren forsøker å tegne, og jeg må dvele litt ved dette, for i Kristelig Folkeparti reagerer vi meget sterkt på måten denne saken har blitt håndtert på fra saksordførerens side, og jeg vil gjerne utdype dette. Saksordføreren uttaler til pressen 17. juni, altså i går, at regjeringspartiene og til dels Kristelig Folkeparti ikke tar Riksrevisjonens rapport på alvor. Dette er direkte feil. Det er feilinformasjon og en avledningsmanøver, sånn jeg oppfatter det. Det er nettopp det vi gjør, vi tar rapporten på alvor, det dypeste alvor. Det er derfor vi retter en saklig og etter vår mening en berettiget systemkritikk på sentrale områder som tas opp i rapporten, innenfor den perioden rapporten omhandler. Rapporten omhandler en periode som to tredjedeler av tiden var styrt av de rød-grønne. Da er det helt naturlig at kritikken til en viss grad rettes dit. Vi har forholdt oss strengt til fakta og sett på hva rapporten omhandler, hva som kom fram under høringen og ikke minst hvilken periode rapporten omhandler, og når datainnsamlingen startet og avsluttet. Så hører det med til historien, som jeg har sagt tidligere i mitt innlegg, at statsråd Faremo under høringen bidro på en lite konstruktiv måte til å opplyse saken. Det medvirker fra vår side til å forsterke vår kritikk. Komitéleder Kolberg uttalte under høringen: «[[…]] ingen som kan hevde, at riksrevisor Per-Kristian Foss er hvem som helst i en sånn sammenheng som dette». Og videre: «Det er all mulig grunn for komiteen og Stortinget til å feste om ikke hundre prosent lit til, så iallfall stor oppmerksomhet til det han sier.» Da er det uforståelig at samme Kolberg angriper Kristelig Folkeparti for å rette en kritikk som adresserer nettopp det Riksrevisjonen har studert, og som omhandler den avgrensede tidsperioden som Riksrevisjonen har forholdt seg til. Det er et faktum at de rød-grønne – og Faremo i særdeleshet – må bære et konstitusjonelt ansvar for de funn som er avdekket. Det ble ikke gjort nok for å rydde opp i kritikkverdige forhold. Arbeidet knyttet til sikkerhet og beredskap etter 22. juli er på flere felt ikke fulgt godt nok opp. Da er det komiteens rett og plikt å påpeke dette. Det virker som om saksordføreren i denne saken arbeider ut fra en tenkning om at angrep er beste forsvar. Det tjener ikke saken. Dette temaet er altfor viktig til det. Den er altfor viktig og alvorlig til at vi kan tillegge hverandre intensjoner, ja, gale intensjoner, i et forsøk på å vri seg unna ansvar. Sånn skal det ikke være. Derfor må jeg si at i denne saken er jeg skuffet over saksordførerens håndtering av denne saken i media. Det tjener ikke saken, og etter min mening svekker det komiteens troverdighet. Jeg håper at vi nå framover kan forholde oss til fakta. Fra Kristelig Folkepartis side dreier dette seg ikke først og fremst om en jakt på syndebukker. Det har aldri vært vår hovedsak. Hvis vi ser historisk på det, sitter vi alle mer eller mindre i samme båt, og har til ulike tider bidratt på ulikt vis til der vi er i dag. Det ansvaret må vi ta på oss alle sammen. Riksrevisjonen har fortalt oss at det er viktige sider ved beredskapsarbeidet som krever oppfølging og forbedringer. Det er det som blir vår felles sentrale oppgave framover å få på plass. Arbeidet med å styrke samfunnssikkerhet og beredskap handler om noe så sentralt og grunnleggende som folks opplevelse av trygghet. Det vil og det må også være et arbeid som foregår kontinuerlig. For å sitere statsråd Anundsen under høringen: «Det er et arbeid som hele tiden vil pågå. Formålet med både tilsynsrunder og revisjonsrapporter er jo å finne forbedringspunkter, og det er jo å finne måter som vi skal løse disse tingene på på en bedre måte.» Kristelig Folkeparti står derfor sammen med de andre partiene bak det felles forslaget om å be regjeringen legge fram en stortingsmelding om samfunnssikkerhet og beredskap innen utgangen av 2016.
Riksrevisjonens rapport omhandler en begrenset del av beredskapssituasjonen i Norge. Rapporten er ingen uttømmende revisjon av beredskapssituasjonen, men er begrenset til Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap. Justis- og beredskapsdepartementet er tillagt en samordningsrolle for beredskapsansvaret, og følgende sentrale områder omtales sånn i rapporten: Alvorlige svakheter i utøvelsen av samordningsansvaret svekker samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet. Det er svakheter ved Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av DSB. DSBs virksomhetsstyring bidrar i begrenset grad til god mål- og resultatoppnåelse. Det er grunnlaget som komiteen har behandlet dette ut fra. Målet med Riksrevisjonens undersøkelse har vært å kartlegge i hvilken grad Justis- og beredskapsdepartementet og DSB tar hånd om sitt ansvar for arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap i samsvar med Stortingets vedtak og forutsetninger. Riksrevisjonens konklusjon er i henhold til vanlig revisjonspraksis basert på en gjennomgang av styringsdokumenter og annet skriftlig materiale samt enkelte intervjuer. Konklusjonene bygger på dette arbeidet og ikke hvordan beredskapen faktisk ville fungert ved en reell hendelse. Det siste vil jeg understreke så sterkt jeg kan. Derfor kan Riksrevisjonens rapport ikke benyttes som en fasit på den reelle situasjonen, men må ses på som en rapport som peker på mulige svakheter innenfor en begrenset del av beredskapsområdet. Innstillinga bærer preg av at komiteen har hatt dårlig tid, men dog – jeg vil si det veldig sterkt – er det gjort en god jobb innenfor den tid som vi har hatt til disposisjon når det gjelder hva som er viktig å drøfte i en ny stortingsmelding. På tross av de sterke ord som jeg har merket meg nå har kommet fra talere foran meg her på talerstolen i dag, er det enighet og et godt grunnlag for statsråden for de hovedpunkter som bør inngå i en ny stortingsmelding. Det arbeidet som her er gjort, er etter min vurdering sånn at det vil lette statsrådens arbeid med å kunne forene kreftene for å få en bedre reell beredskap framover. Senterpartiet har vektlagt hva som er viktigst å ta lærdom av og forbedre framover. Derfor har vi ikke sett det som viktig å fordele skyld og ansvar mellom tidligere og nåværende statsråder. Våre merknader synliggjør hva som fortsatt, nær fire år etter terrorangrepet, ikke er forbedret, nemlig ledelseskulturen. Det er grunnleggende viktig for alle beredskapsorganisasjoner. Nytt navn på Justisdepartementet løser ikke denne utfordringa. Sjølsagt er alle enige om det. Det er noe langt djupere, det er et langsiktig arbeid å praktisere ny ledelse, som vi her har beskrevet som «operasjonsbasert ledelse». Det må læres over tid gjennom praksis og trening og med ledere som skjønner hva som er innholdet i det. Da rapporten kom, viste det seg at samfunnssikkerhet og beredskap er grunnleggende og involverer de fleste samfunnssektorer. Det dreier seg også i betydelig grad om tillit mellom befolkning og myndigheter. Vi i Senterpartiet har merket oss at alle som deltok i kontroll- og konstitusjonskomiteens muntlige høring, er enige om at Riksrevisjonen har levert en god gjennomgang av viktige deler av samordningsansvaret til Justis- og beredskapsdepartementet. Vi mener det er et godt fundament for det videre arbeidet, sjøl om enkelte er uenig i Riksrevisjonens konklusjoner på noen områder. Riksrevisor Per-Kristian Foss er sjølsagt sentral i å presentere Riksrevisjonens arbeid. Gjennom oppslag i media samme dag som rapporten ble lagt fram, og i de neste dagene, ble det skapt et bilde av at funnene i rapporten var ekstraordinære, noe følgende uttalelse fra riksrevisor Per-Kristian Foss i Aftenposten 21. mai både medvirket til og ga grunnlag for: «Rapporten om Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap er noe av den mest alvorlige kritikken Riksrevisjonen noen gang har levert mot et departement.» – Noen gang har levert mot et departement! Det var atmosfæren som ble skapt da komiteen valgte – utenfor vanlig skikk – å behandle det på hastemåte. Senterpartiet tok dette på alvor og var med på en hastebehandling, sjøl om vi mente at komiteen burde behandlet det mer grundig til høsten, etter at vi hadde fått et bedre overblikk over det akutte behovet etter den muntlige høringa. En måtte jo med basis i en slik konklusjon og slike uttalelser ha en høring for å få oversikt over det, slik at tilstanden ikke ville vedvare uten at en eventuelt satte inn strakstiltak. Det som så har vist seg etterpå, er at vi har fått en mediediskusjon omkring dette. Jeg vil trekke fram en artikkel som har gjort et stort inntrykk på meg og også på flere av komiteens medlemmer. Det var en artikkel som sto på trykk i Dagens Næringsliv den 6. juni 2015, og som het «Aldri beredt?». Den artikkelen gir etter min oppfatning et godt innblikk i hva som kreves for å håndtere en alvorlig og uoversiktlig hendelse med mange impliserte. Artikkelen synliggjør innvendinger mot at sentralisering og større strukturer innenfor beredskapsfeltet, som må sies å finne sted i Norge, er den beste måten å organisere beredskapen og sikre en best mulig samfunnssikkerhet på. Temaet i artikkelen er samfunnssikkerhet og beredskap og storbrannen på Lærdalsøyri i Lærdal kommune 18. og 19. januar i 2014. Artikkelen synliggjør bl.a. hvor avgjørende det er at enkeltpersoner på stedet tar ansvar og handler i en uoversiktlig og uventet situasjon med de ressurser som er, og kan gjøres, tilgjengelige lokalt. Fra artikkelen siterer jeg: «Tom Hetland minner om den tyske militærteoretikeren Carl von Clausewitz’ tese om at selv den best uttenkte slagplan bryter sammen ved første kontakt med fienden. Det som da trengs, er dyktige, selvstendige og handlekraftige underoffiserer som kan improvisere.» Og videre: «Det pågående reformarbeidet innenfor samfunnssikkerhet spesielt, og offentlig organisering spesielt, er merkelig upåvirket av slike erfaringer. På område etter område – det være seg politi, brannvern eller kommunestruktur – går det i retning av sentralisering og spesialisering, mens verdien av lokalt nærvær og legmannsinnsats blir tonet ned.» Det er gledelig at Høyre, Fremskrittspartiet og Senterpartiet uttrykker full enighet med hva Hetland her sier. Derfor sier også alle unntatt Miljøpartiet De Grønne at «viktige lærdommer av det som DSB omtaler som store hendelser de siste årene har vist at lokal beredskap som evner å ta i bruk tilgjengelige ressurser, forutsetter dyktige, selvstendige og handlekraftige tjenestefolk som evner å improvisere under uoversiktlige og krevende arbeidsforhold». Kommentatoren Tom Hetland i Stavanger Aftenblad siteres seinere i samme artikkel om utvikling av stadig flere formelle krav og pålegg fra DSB som skal danne grunnlag for tilsyn og rapportering fra direktorat til departement og politikere: «Nye rapporteringsregimer som dem Riksrevisjonen nå etterlyser, er mest en måte for politikere og administrative ledere å vise handlekraft på. Resultatet kan bli det motsatte, med dårligere beredskap fordi altfor mye energi går til å følge reglene.» Revisjonsfirmaet PwC gjennomførte en uavhengig evaluering av storbrannene på forespørsel fra statsråd Anders Anundsen. Der heter det at «mannskapene hadde lagt ned en innsats langt utover det noen kan forvente, og at det ikke er mulig å si at brannene hadde fått et bedre utfall med en annen organisering». Imidlertid, DSB ved sin avdelingsdirektør Anne Rygh Pedersen er sitert på følgende i artikkelen i Dagens Næringsliv 6. juni: «Vi mener at utfallet trolig kunne vært annerledes om innsatsen hadde vært organisert bedre på et tidligere tidspunkt i brannforløpet». Tidligere PST-sjef og nåværende riksantikvar er sitert på følgende: «At de stagget brannen før den kom skikkelig inn i det verneverdige området, var en mesterlig innsats. En må ikke lage idealkrav som kan ta motivasjonen til folk som virkelig har vært helter.» Jeg tar med dette, for dette er den praktiske gjennomføringa av beredskapsarbeidet, hvor DSB har en svært sentral rolle. Disse sitatene fra artikkelen i Dagens Næringsliv 6. juni viser noe av DSBs problem med sin ledelseskultur. DSBs opptreden i Lærdal, i Flatanger og på Frøya vinteren 2014 har sjølsagt provosert de lokale helter, som gjorde en fantastisk jobb. Dette må endres. Når det gjelder det konstitusjonelle ansvaret, har komiteen et spesielt ansvar for å ha et våkent blikk på det, og Senterpartiet er enig i at Justis- og beredskapsdepartementet skal ha et samordningsansvar, slik statsråden redegjorde for under høringa. Imidlertid viser høringa et behov for tydeligere, enhetlig begrepsbruk som bedre synliggjør hvor ansvaret til enhver tid ligger for de ulike oppgaver med å utøve og samordne beredskapsfunksjonene. I alt beredskapsarbeid, som i annet viktig arbeid, er felles virkelighetsforståelse helt grunnleggende. Enhver demokratisk strategi må bygge på en felles virkelighetsforståelse. Senterpartiet mener at behandlinga av saken viser at det er forskjellig virkelighetsforståelse på området beredskap og samfunnssikkerhet. Begrepsbruk, ansvarsområder og mål er ulike i forskjellige organer. Dette hemmer sjølsagt samhandlinga. Høringa har vist at status hva gjelder begrepsbruk, ansvarsområder, mål og samhandling, ikke er tilstrekkelig. Senterpartiet er av den oppfatning at departementet bør prioritere dette arbeidet for å klargjøre sentrale begreper og mål. Vi vil også peke på at komiteens behandling av saken viser at det har utviklet seg en kultur i beredskapsenhetene hvor hensikten med tilsyn er – og det vil jeg understreke – at papirene er i orden. Det har utviklet seg en kultur hvor poenget i altfor stor grad er at papirene er i orden. Tilsynene peker i mindre grad på konsekvenser av feil som blir avdekket. Dette kan innebære at de som blir utsatt for tilsyn, i større grad er opptatt av å utforme handlingsplaner, strategidokumenter, formulere mål og øvrig planverk. Dette er noe som har utviklet seg nærmest som en farsott i hele det norske samfunn, og som gjør at de dyktige fagfolk som blir satt til å gjøre en jobb, er mer opptatt av at papirene skal være i orden enn av at det skal fungere i praksis. Det er en viktig del av det som vi behandler i dag. Statsminister Stoltenberg redegjorde for Stortinget 28. august 2012 om saken, og det var svært viktig etter den forferdelige terrorhandlinga. Jeg må gjenta det som statsministeren sa den gangen, for det er så poengtert og så grunnleggende viktig at her må en bruke Willochs ord: Gjentakelse, gjentakelse, gjentakelse. Sitatet er følgende: «Det minst krevende er å bevilge mer penger, vedta planer. Beslutte omorganiseringer. Den viktigste jobben er større. Den handler om ledelse. Styrking av holdninger. Endring av kulturer knyttet til beredskap. Å forstå farer i et trygt samfunn. Ansvaret for at dette skjer, ligger hos lederne på alle nivåer. Hos statsminister og statsråder, administrativ ledelse i departementene, i den enkelte etat og virksomhet, på hver avdeling og hvert lokale kontor.» Statsministeren kunne også sagt: hos hver enkelt stortingsrepresentant. Arbeiderpartiet, Senterpartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre mener at Riksrevisjonens rapport viser at dette arbeidet ikke har blitt ført med tilstrekkelig kraft. Dette understrekes ved at det under høringa framkom at kommunikasjonen mellom departementet og DSB først det siste halve året hadde bedret seg, til tross for flertallsmerknaden fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet i kapittel 3.8.1 Kultur- og ledelsesutfordringer i Innst. 210 S for 2012–2013 fra kontroll- og konstitusjonskomiteen. Det er der begrepet «oppdragsbasert ledelse» kom inn. Der står det at oppdragsbasert ledelse er nødvendig «for å sikre initiativ, kreativitet, eierforhold til arbeidsoppgavene, ansvarsfølelse og dermed en kollektiv forpliktelse». Dette er prinsipper som gjelder for legevakt, ambulanse, brann og redning, politi, lokalsjukehus – alle de enhetene som det er utrolig vesentlig at fungerer i en krisesituasjon. Det gjelder for alle disse beredskapsorganisasjonene at de trenger en desentralisert ledelse som kan realisere det overordnede nivås intensjon. Her må det hele tida være et samspill mellom fagfolk på bakken og det som er den overordnede ledelsen – å utvikle en kultur og lære av hva som fungerer i praksis. Det er gledelig at Arbeiderpartiet og Senterpartiet konstaterer i fellesskap at «når Riksrevisjonen påpeker manglende samordning, dårlig kommunikasjon og svak virksomhetsstyring, viser dette at Justis- og beredskapsdepartementet i større grad må følge opp Stortingets tidligere vedtak». I Senterpartiet har vi også den holdning at det har utviklet seg over tid et system i offentlig forvaltning om målstyring. Dette i kombinasjon med ulik begrepsbruk og forskjellig virkelighetsforståelse er noe som hemmer beredskapen. Måten målstyringa gjennomføres på, kombinert med ulik begrepsbruk og forskjellig virkelighetsforståelse, er et stort problem. Som flere har vært inne på, har det vært utfordringer internt i Justis- og beredskapsdepartementet. Det er nå rettet opp, så langt vi har fått informasjon om. Det er betryggende. Det er leit at det skulle pågå så lenge. Vår vurdering fra Senterpartiet er at noe av årsaken til det nettopp er ulikt innhold i begreper og ulik virkelighetsforståelse. Det er sentralt å få klargjort, for dermed å ta vekk slike interne konflikter som er påpekt. Jeg har sjelden opplevd så sterke utsagn fra Arbeiderpartiets hovedtalsperson, og fra Høyres og Kristelig Folkepartis på den annen side, som har kommet i denne diskusjonen. Jeg stiller meg ganske undrende til en så sterk språkbruk. Men den viser at det er ulik forståelse av hva Riksrevisjonen har påpekt, og de tilhørende konsekvensene. For Senterpartiet er det sjølsagt viktig å si at Riksrevisjonen har påpekt alvorlige funn. At ikke Høyre og Fremskrittspartiet er med på det, er etter min vurdering sterkt, for det er hele diskusjonen som vi går inn på her i dag. Imidlertid: Hvis en velger å sette det til side, er det dog enighet om hva som er sentrale punkter som må inngå i den kommende stortingsmeldinga. Det står der at en må se på dette som en helhet; en må drøfte beredskaps- og sikkerhetsarbeidet i en helhet. Det er mange ting som inngår. Også matvaresikkerheten inngår, og det var ganske betenkelig at DSB-sjefen ikke kunne klargjøre hva som var virkelighetsforståelsen på det området – om matvaresikkerheten gikk opp eller ned. Det gjør at jeg blir utrygg på den ledelsen. Det er en del av det som statsråden må ta stilling til, for nye kriser har et helt annet forløp enn tidligere innøvde og trenede kriser. Videre er det viktig å avklare begrepsbruk og den felles virkelighetsforståelsen og å drøfte ledelse, kultur og holdninger, hvor operasjonsbasert ledelse nå endelig er kommet i fokus. Det blir veldig spennende å se i hvilken grad og på hvilken måte statsråden vil følge opp det når vi vet at f.eks. innenfor Forsvaret er operasjonsbasert ledelse forsvarssjefens grunnsyn på ledelse. Til slutt går det på tilsyn mellom departementer og underliggende etater, hvor den reelle funksjonsmåten er sentral – ikke bare tilsyn med forskrifter og regler og permer. Helt til slutt: En må sjølsagt omtale samspillet mellom DSB og fylkesmenn. Det er en rimelig enighet om her at fylkesmennenes rolle i beredskapsarbeidet må styrkes. Det er i stor grad både et økonomisk og organisasjonsmessig spørsmål. Dette er altså saksfelt som statsråden bør gå nøye inn i. God ledelse vil jeg si er tidløst. Det er flere som har vært inne på at her vil det skje ting som gjør at en må endre det. Ja, det vil det, men god ledelse er tidløst, samtidig som en må få til den systematiske læringa over flere år. Ved det som her er skissert, er det mulig å engasjere fagfolk, myndiggjøre fagfolk, gi mulighet for å fjerne mye unødvendige papirplaner. Det er mulig etter min vurdering å få beredskapsarbeidet rimeligere, og det er mulig å ansvarliggjøre den enkelte i tråd med ledelsens mål, og dermed blir det et samspill som gir grunnlag for en helt annen og god beredskap i praksis.
Normalt pleier vi å starte med å takke saksordføreren, men jeg har noen kritiske merknader til saksordføreren som jeg kommer til, så det er mulig jeg kan takke saksordføreren i neste runde, når han eventuelt har klargjort de punktene jeg har. Da kan det kanskje være grunnlag for å takke saksordføreren for arbeidet i denne saken. Statens viktigste oppgave er å trygge borgernes sikkerhet. Det er det som er vår viktigste oppgave. Politikernes viktigste oppgave er å trygge borgernes sikkerhet. På dette punktet sviktet det på flere områder under terrorhandlingene 22. juli 2011. Det ble åpenbart at beredskapen ikke var god nok for å håndtere slike hendelser – åpenbart. Vi politikere sviktet; staten Norge sviktet. Spørsmålet mange har stilt seg, er om vi har lært, og om beredskapen faktisk har blitt bedre. Svaret på det er dessverre ikke et rungende og utvetydig ja. Vi burde ha klart å si ja, men det kan vi ikke gjøre med full overbevisning. Riksrevisjonens undersøkelse og Helsetilsynets rapport tilsier at det åpenbart fortsatt var store og alvorlige mangler i perioden etter 22. juli 2011 fram til november 2014, som er den perioden Riksrevisjonens undersøkelse dekker. Det er rimelig sjokkerende. Én ting er at vi ikke var forberedt 22. juli 2011. Noe helt annet er det om vi ikke er forberedt 22. juli 2015. Fire år – svært mye skulle vært gjort på fire år, svært mye kunne vært gjort på fire år, og svært mye står fremdeles ugjort. Jeg synes også det er sterkt urovekkende at lovnadene om at alt som skulle gjøres – som kunne gjøres – for å sikre en helt annen og bedre beredskap, åpenbart ikke er holdt. Det er alvorlig, og det er trist. Vi husker alle talene som ble holdt, lovnadene som ble gitt, det samlede politiske Norge som ville ha bedring, og Stoltenberg-regjeringens forpliktende ord om å følge opp Stoltenbergs egne taler. Det gjorde de ikke. Dessverre gjorde de ikke et godt nok arbeid, heller ikke etter 22. juli. Og det må sies, selv om det helt sikkert er vanskelig for arbeiderpartirepresentantene og saksordføreren og komitélederen fra Arbeiderpartiet å høre det. Det må sies, for det er det Helsetilsynets rapport i klartekst sier, og det er også det som er nedfelt i store deler av Riksrevisjonens rapport. Det er etter mitt syn helt klart og åpenbart at ansvaret for de fleste av de alvorlige svakhetene som er avdekket i Riksrevisjonens undersøkelse, må tilskrives den forrige regjeringen generelt og statsråd Grete Faremo spesielt – særlig fire punkter: Det er avdekket svakheter i utøvelsen av samordningsansvaret for beredskap og samfunnssikkerhet. Flere departementer, inkludert Justis- og beredskapsdepartementet, har i liten eller ingen grad fulgt opp påpekninger og anbefalinger fra tidligere tilsyn. Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av fylkesmennenes beredskapsarbeid er ikke tilfredsstillende. Det er, eller har vært, store svakheter når det gjelder Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av DSB, og DSBs virksomhetsstyring bidrar i liten grad til god mål- og resultatoppnåelse. Jeg må si her, hvis noen husker asylbarndebatten, at det var ikke slik at Kristelig Folkeparti og Venstre sto her og roste justisministeren. Jeg føler at vi har i alle fall litt uavhengighet når vi både kan kritisere sittende justisminister når det viser seg nødvendig, og når vi kan kritisere den avgåtte regjeringen og dens arbeid. Jeg føler at vi ikke har den tilknytningen partipolitisk til verken den ene eller den andre regjeringen i den grad at vi er nødt til å stå og forsvare dem, slik jeg føler at saksordføreren har gjort under denne prosessen. Det jeg finner mest oppsiktsvekkende er den – jeg bruker det ordet – selvtilfredsheten som man kunne oppfatte hos tidligere justis- og beredskapsminister Grete Faremo, og hvordan hun opptrådte under komiteens høring lørdag 6. juni. Det var ingen spor av selvkritikk. Til tross for de faktiske forhold som var avdekket i Riksrevisjonens rapport, og som hun kunne si at hun var enig i, tok hun ingen selvkritikk. Slik det framgår av referatet fra høringen, utfordret jeg hele åtte ganger Faremo på om det var grunn til å ta selvkritikk for noe – for noe – under hele hennes ledelsestid – hele åtte forsøk. Det var ingen antydning overhodet til noe slikt i hennes svar – ikke noe overhodet. Det er helt utrolig. Vi fikk der demonstrert politikere på sitt aller verste, når de ikke svarer på spørsmål. Det er svært lite tillitvekkende. Jeg vil si at det er direkte skuffende. Det må sies at jeg ikke har lagt noen fingre imellom når jeg har kritisert nåværende statsråd, men jeg må også si at jeg har lagt merke til at det har vært et klart taktskifte å spore etter at denne regjeringen tok over – etter regjeringsskiftet– og det er et taktskifte å spore etter at den nåværende statsråden har inntatt departementet. Selv om vi ikke har det fulle bildet, og vi ikke fra dag til dag har innsikt i arbeidet som gjøres, er i alle fall det et inntrykk som har festet seg etter høringen. Det synes jeg nåværende statsråd fortjener ros for. Under komiteens høring kom det fram at en rekke tiltak nå er gjennomført. For eksempel har dialogen med DSB gått fra anstrengt under den forrige regjeringen til å bli god. Dette var også en spesiell seanse. Tidligere justis- og beredskapsminister Grete Faremo sa at dialogen med DSB var god og konstruktiv. DSB-sjefen selv sa at dialogen ikke var god, men anstrengt. Jeg vet ikke i hvilken verden dette er synonymer. Da snakker man to helt forskjellige språk. Daværende justisminister og beredskapssjefen snakker altså helt forskjellige språk når det gjelder hva slags dialog de har. Det kan ikke være god ledelse når DSB-sjefen sier at han tok opp dette med Grete Faremo uten at det ble nevneverdig forbedring. Det kom fram at en rekke tiltak nå er gjennomført, og at DSB nå har god dialog med Justisdepartementet og med nåværende sjef. Det er klart at når jeg utfordret ham på dette, er det ikke mulig ikke å tilskrive det nettopp til at det ble et regjeringsskifte, og at det kom en ny person i den stillingen. Da må man gi ros til justisministeren for det. Justisministeren har bl.a. bidratt til å løse konflikten mellom politiavdelingen og beredskapsavdelingen. Den sies nå å være tilsynelatende ikke-eksisterende, i motsetning til under den forrige regjeringen, hvor konflikten har vært beskrevet som en medvirkende årsak til at samfunnssikkerheten og beredskapen ikke var god nok. Dette visste både tidligere justisminister Storberget og tidligere justisminister Faremo – begge visste det. Ingen av dem løste det. Så har man uttrykt at man nærmest har latt tiden jobbe for seg. Enkelte har snakket om tiden. Vi hører Lundteigen sitere fra Stoltenbergs tale om å ta tydelig lederskap, ikke bare nærmest på uforpliktende vis gi mer penger. Den talen som Lundteigen siterte fra, bare viser jeg til. Det er ikke nok bare å lage rundskriv og papirer. Man må ta tydelig lederskap. Her visste man at innenfor ens eget departement, som man er sjef over, er det en konflikt mellom to avdelinger som bidrar til at man ikke kan ha operativ og god nok samfunnssikkerhet og beredskap. Og så tar man ikke det lederskapet man skal ta. Det er bra at nåværende justisminister har tatt det lederskapet, og særlig dersom det stemmer at konflikten nå er ikke-eksisterende, og det også bidrar til at vi har en samfunnssikkerhet og beredskap som er forbedret i kraft av det arbeidet. Det er bra at mer er gjort. Men det er grunn til fortsatt å være urolig for om beredskapen er god nok og optimal nok. Det er en liten strek i regningen for justisministeren at det ikke akkurat var en genistrek nærmest å avfeie hele Riksrevisjonens rapport, slik statsråden tilsynelatende gjorde i sitt brev til Riksrevisjonen, som er inntatt i Riksrevisjonens rapport. I alle fall for oss som leser det, kan det framstå som om man avfeide absolutt alt. Hvis jeg legger godsida til, kan jeg si at den i alle fall kunne vært skrevet på en annen måte. Man kunne i alle fall forklart hvorfor man gjorde det. I ettertid har justisministeren gjort dette, både med pressemeldingen og i høringen, og forsøkt å forklare at man mener at beredskapen i dag er god nok, og at den gangen rapporten ble ferdigstilt, eller iallfall i den perioden som ble undersøkt, var den ikke det, men dette kom ikke klart nok fram i brevet som er inntatt i Riksrevisjonens rapport. Dette inntrykket føler jeg at statsråden heldigvis har rettet opp. Statsråden sa også under høringen at han legger Riksrevisjonens rapport til grunn, og at iallfall på den tiden undersøkelsen ble gjort, var den riktig. Ikke bare han og Justisdepartementet, slik han sa, men også alle som er under hans ledelse, også ut i det ytterste ledd og beredskap, DSB, må legge rapporten til grunn slik den var da den ble skrevet, og for den perioden den gjelder. Så har en del ting klart skjedd etterpå, men det er da et etterregnskap. Jeg har også merket meg utviklingen i retorikken fra Arbeiderpartiets representanter etter hvert som denne saken har utviklet seg. Ved Riksrevisjonens framleggelse uttrykte bl.a. Jette Christensen til NTB: «Jeg har ikke tillit til justisministeren.» Og til Dagbladet: «Hvorfor er Anundsen justisminister?» Etter hvert som realitetene har sunket inn i Arbeiderpartiet om at funnene i undersøkelsen og de påpekte manglene knyttet til beredskap og samfunnssikkerhet først og fremst er knyttet til egen regjeringstid, har pipen fått en helt annen lyd. Dette gjelder ikke minst Helsetilsynets rapport, som er sluttført med datainnsamling i desember 2013, altså kun to måneder etter regjeringsskiftet. Rapporten har følgende dom over Faremo og Stoltenberg-regjeringen, for det er ikke bare slik at det er justisministeren som har ansvar for beredskap og justispolitikken. Det er regjeringssjefen selv, særlig etter det vi kjenner som bakteppet – 22. juli – og ikke minst de talene som har blitt holdt om 22. juli i ettertid. Dommen kan oppsummeres i en del punkter. Jeg tar noen: Departementet hadde ingen sammenstilt og systematisert oversikt over status på de ulike områdene innenfor samfunnssikkerhetsfeltet. Departementet hadde ikke fulgt opp det de skulle, knyttet til å avklare ansvarsforhold og identifisere områder hvor det var behov for samordning. Departementet hadde ikke ført oversikt over øvelsesvirksomhet basert på rapportering fra departementet slik de skulle. Departementet hadde i liten grad påsett at store ulykker og ekstraordinære hendelser ble fulgt opp i sektorene på en systematisk måte, herunder erfaringsutveksling og nødvendige forbedringstiltak. Det er manglende orientering til regjeringen om tilstanden for samfunnssikkerhet og beredskapsarbeid i sivil sektor. Initiativ til å sikre beredskapsplanene er organisert på tvers av departementene og oversikt over departementenes planverk er ikke registrert. Planen som beskriver aktører på strategisk nivå, deres roller og ansvar, samt varslingsrutiner og samhandling mellom dem til daglig og ved kriser, er ikke lagt. – Blant annet. Konklusjonen er rimelig entydig på at det var alvorlige mangler i oppfølgingen av beredskapsarbeidet i Justis- og beredskapsdepartementet under Grete Faremo. Det er det ikke mulig å retorisere seg bort fra. Jeg ser at saksordføreren og komitélederen har forsøkt i mediene, men ansvaret må plasseres og tydeliggjøres. Jeg ser at komitélederen sier i flere medier at Kristelig Folkeparti og Venstre ikke støtter Riksrevisjonen og kritiserer oss for det. Jeg lurer på hvor saksordføreren tar det fra. Jeg er helt enig i det representanten Grøvan sa fra denne talerstolen, generelt egentlig i hele talen, men spesielt i den kritikken som var rettet mot saksordføreren på dette punktet. Vi stoler på Riksrevisjonen. Kristelig Folkeparti har sagt det, Venstre og jeg sier det. Vi legger deres rapport til grunn. Jeg synes det er leit at saksordføreren og komitélederen bruker presseflatene til å uttale seg feilaktig om Kristelig Folkeparti og Venstre. Jeg må si at jeg egentlig kjenner komitélederen som bedre enn dette. Så håper jeg at det var en glipp og ikke bevisst. Var det bevisst, er det synd at komitélederen og saksordføreren når eget parti på riktige premisser angripes, feilaktig informerer om andre partier. Det er skuffende. Var det bevisst, vil jeg også si at jeg fikk rett i at denne saken burde hatt en annen saksordfører, som var mer nøytral, og ikke en som til de grader har sitt eget parti å forsvare. Jeg håper det var en glipp og at feilinformasjon om Kristelig Folkeparti og Venstre ikke var en bevisst manøver for å fjerne fokus fra det sviktende beredskapsarbeidet som egen regjering sto for. Dette bygger ikke opp under kontrollkomiteens tillit, som jeg vet at saksordføreren og komitélederen ellers er veldig opptatt av. Vi avga innstillingen på mandag. Etter voteringen her, og når man ser våre merknader i sin helhet, vil man se at vi selvfølgelig er enig i det, men det er en merknad vi ved en inkurie ikke står inne i. Jeg tror at de som var på komitémøtet, forstår at det var en del hastverk i blamøtet til komiteen for å avgi denne. Ved en inkurie står vi ikke inne i en flertallsmerknad hvor det framgår at Justis- og beredskapsdepartementet er gitt klarere hovedansvar for samfunnssikkerhet og beredskap etter 2011. Det er vi helt klart enig i. Merknaden slår også fast at Riksrevisjonens undersøkelse viser at alvorlige svakheter ved departementets samordning og styring svekker arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap. Det er vi selvfølgelig helt enig i, noe helheten i våre merknader for øvrig også viser. Jeg ser for øvrig at Riksrevisjonen er her og kanskje allerede har merket seg at komiteen – en samlet komité så vidt jeg husker – ber Riksrevisjonen se på beredskapsarbeidet på nytt om noen år, slik at Stortinget har den fulle anledningen til å følge nøye og detaljert med på det arbeidet som gjøres nå, slik at vi kan sjekke og kontrollere om dagens justisminister faktisk følger opp de tingene der justisministeren har sagt i høringen at han er på ballen. Et viktig element i denne saken er hvordan offentlig forvaltning reagerer på kritikk mer generelt. Dessverre er det nesten uten unntak slik at man går i forsvarsposisjon i stedet for å erkjenne feil og mangler og uten vilkår gjøre noe med de feil og mangler som er påpekt. Det er en forutsetning for forbedring og læring at de som blir gjenstand for kritikk, møter kritikken med en åpen holdning. Det er ikke lett. Det vet vi som politikere alt om, men vi vet også at vi lærer mest ved å erkjenne feil og mangler og faktisk gjøre noe med det. Det er for all del lov å ta til motmæle dersom det er saklig grunn til det. Det bør man gjøre, og det må man egentlig også gjøre hvis man virkelig er saklig uenig. Men samtidig er det oftest slik at vi selv kanskje ikke er de fremste til å se, oppdage og gjøre noe med egne mangler og svakheter. Det er noe med selvforsvar og selvinnsikt. Derfor bør kanskje også forvaltningen i noen tilfeller bli flinkere til å lytte til og følge opp tilsynsrapporter og riksrevisjonsrapporter, selv om det gjøres – langt på vei gjøres det. Selv om det er ting som tyder på at det er tatt betydelige grep for å sikre en bedre beredskap, er jeg urolig for om beredskapen er god og optimal nok. Det er vanskelig å si at man er helt trygg på at alt er i sin skjønneste orden. Jeg hører at justisministeren sier at mye bra har blitt gjort siden de inntok departementet, og det er flott at også justisministeren forsikrer oss om at beredskapen er operativ og optimal, men det er likevel slik at det er vanskelig å være helt sikker på om alt er i skjønneste orden. Jeg mener derfor det er maktpåliggende at Justis- og beredskapsdepartementet og ministeren jobber målrettet for at beredskap og samordning blir bedre i alle ledd i hele sektoren. Justisdepartementet har selv vist liten forbedring fra helsetilsyn to til helsetilsyn tre, og er det noen som må gå foran med et godt eksempel, er det nettopp Justis- og beredskapsdepartementet selv. Det er ingen grunn til å forvente at beredskapen bedres dersom ikke departementet som har ansvar for beredskap, går foran og viser vei. Jeg vil derfor be justis- og beredskapsministeren sørge for tett oppfølging av de departementer som ikke har utvist forbedring, og samtidig sørge for kontinuerlig forbedring internt i eget departement. Det som kom fram i tilsyn tre, er at det er tre departementer, altså Justisdepartementet, Fiskeri- og kystdepartementet og Landbruks- og matdepartementet, som har vist liten eller ingen forbedring i den forrige perioden, altså i rød-grønn tid. Man kan litt forenklet si at sammen med Justisdepartementet er Fiskeri- og matdepartementet det som kanskje gjør Norge mest sårbart hvis noe skulle ramme oss særlig på de tre feltene. Derfor er det veldig viktig at justisministeren er på ballen, både når det gjelder intern oppfølging og oppfølging av de departementer som ikke følger opp samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet. Mye må gjøres. Med det mener jeg at det ikke er nok å sende signaler, lage rundskriv og retningslinjer, men at det må utvises et ekstremt tydelig ledelsesansvar. Så ordene til Stoltenberg er jeg enig i, som Lundteigen viste til. Konklusjonene i undersøkelsene fra Riksrevisjonen understreker nettopp dette. Det er behov for å ta ansvar, styring og ledelse – en svært tydelig ledelse. Men dessverre: Selv om ordene kom fra Stoltenberg-regjeringen, tok ikke Stoltenberg-regjeringen, Storberget eller Faremo klar ledelse på dette. Det er både Gjørv-kommisjonen, tilsyn to og tilsyn tre fra Helsetilsynet og Riksrevisjonens rapport klare bevis på. Lundteigen siterte Jens Stoltenbergs tale om lederskap. Det var det med å bruke store ord om å ta lederskap og så faktisk ta det lederskapet når man trenger å ta det. Den nåværende statsråden og hans departement må sørge for at det som gjøres, faktisk blir implementert i alle ledd i organisasjonen, fra toppen i alle departementer til det ytterste ledd i beredskapen. Selv om vi alle har uttrykt forståelse for at det var en vanskelig tid etter 22. juli, hører vi noen ganger i kulissene, i forbindelse med debattene, aktører som ikke snakker «on the record», men som snakker litt «i gangene» om at det ikke er alle signalene som kommer fra toppen, som faktisk blir tatt nedover i systemet. Det er litt urovekkende at det ikke gjøres, men da må man være veldig bevisst på at slik er situasjonen i enkelte departementer og i enkelte avdelinger rundt omkring utenfor departementet. Selv om man har hovedledelsesansvar i departementet, er det ikke gitt at alt av signaler og de skriftlige retningslinjene og rundskriv som lages, blir fulgt opp. Derfor må justisministeren særlig merke seg det som blir sagt i kulissene. Det er jeg helt sikker på at justisministeren selv er klar over. Derfor innebærer det tydelige ledelsesansvaret mer enn å sende signaler, mer enn å lage rundskriv, mer enn å lage retningslinjer. Da må man følge opp, få tilbakemeldinger, kontrollere, ettergå og sjekke at det faktisk har blitt gjort, at det faktisk har blitt implementert i alle ledd. Dialogen må derfor være tydelig, tett og kontinuerlig, og oppfølgingen stadig gjentakende. Lederskapet på dette feltet må være på sitt aller beste, og oppfølgingen og gjennomføringen hva gjelder samfunnssikkerhet og beredskap må være enhver regjerings første prioritet. Vi sviktet 22. juli 2011. Det har vi rett og slett ikke råd til å gjøre igjen.
Først vil eg takke saksordføraren for eit godt arbeid og komiteen for godt samarbeid i ei sak som har vorte behandla veldig fort, men som har vore veldig viktig. Ho byggjer på ein, etter mitt beste skjøn, god og viktig rapport frå Riksrevisjonen. Det er ein rapport som handlar om ein avgrensa del av beredskapen i Noreg, som fleire talarar har vore inne på. Han handlar om styring og samordning av eit felt, ikkje om det operasjonelle på det feltet, som fleire talarar òg har vore innom, og som vi – i alle fall eg – var klare over før høyringa. Og han behandlar ein avgrensa tidsperiode. Datainnsamlinga vart vel avslutta i november 2014, viss eg ikkje hugsar heilt feil. Men han er like viktig likevel, innanfor ramma av det dei faktisk undersøkjer, og rapporten tek opp spørsmål som det er heilt nødvendig og riktig at nokon andre, utanfor dei som sjølve sit og styrer med det, går etter med jamne mellomrom. I grove trekk meiner eg og SV at Riksrevisjonens kritikk etter høyringa synest å vere rett mot både den førre og den noverande regjeringa i den perioden som rapporten handlar om og tek føre seg. Samtidig fekk høyringa på enkelte punkt fram nyansar i den kritikken. Meininga med høyringar er bl.a. at ein skal få fram nyansar. Høyringa fekk fram at den sitjande regjeringa har gjennomført ei rekkje tiltak for å betre situasjonen – inkludert fleire konkrete svar på kritikk – før denne rapporten vart lagd fram. Det er bra. Men så må eg berre ved dette tilfellet stoppe og seie noko som eg synest enkelte representantar ikkje heilt tek inn over seg: Det at tiltak vert gjennomførte er ikkje einstydande med at tiltak har effekt, og at problemet er løyst. Riksrevisjonens rapport og høyringa kan bl.a. lære oss at det ikkje har mangla på tiltak dei seinare åra på dette området, men rapporten dokumenterer at ikkje alle tiltaka har hatt tilstrekkeleg effekt. Om dei nyare tiltaka har hatt effekt eller ikkje, vil for det første truleg berre ei hending vise, men det kan kanskje ein framtidig rapport frå Riksrevisjonen seie noko om og lære oss noko om. Difor er det òg klokt at komiteen skriv i ein merknad at det bør gjennomførast. Eg vil leggje til at eg synest at fleire av dei sentrale tiltaka framstår som kloke, og mitt inntrykk er at det blant dei tinga som kom opp, var fleire viktige ting som har vorte gjennomførte, sjølv om eg òg sit med eit inntrykk av at det framleis er ei utfordring å prioritere beredskapen systematisk nok og gjennomført nok i Justisdepartementet og i regjeringa, som var ei utfordring å få gjort i den føregåande regjeringsperioden. Eg skal likevel bruke resten av innlegget mitt til å kommentere innstillinga og debatten så langt, som eg synest har vore deprimerande greier, for å seie det akkurat som det er – og då snakkar eg om debatten. Innstillinga synest eg òg tidvis er relativt deprimerande greier, fordi det på nokre sentrale punkt så openbert byggjer på forskjellig verkelegheitsforståing. Eg må på nokre punkt òg seie at eg opplever det som at Høgre og Framstegspartiet i munnlege utsegn og i andre samanhengar seier at dette er ein viktig rapport, og at dei er einige om at alle har bidrege osv., men at når det kjem til merknader, signaliserer dei noko anna. Difor vil eg lese opp nokre merknader på nokre sentrale punkt. Det første gjeld kva slags tiltru og vekt ein tillegg Riksrevisjonens rapport. I innstillinga kan vi lese følgjande frå komiteens fleirtal, Arbeidarpartiet, Kristeleg Folkeparti, Venstre, SV og Miljøpartiet Dei Grøne: «Samordning viser seg å være problematisk på mange samfunnsområder. På beredskapsområdet er samordning avgjørende når en krisesituasjon oppstår. Et av Gjørv-kommisjonens viktigste funn var at det som gikk feil 22. juli 2011 for en stor del handlet om manglende samordning. Om de gode kreftene som ikke fant hverandre. Et annet viktig funn var nettopp manglende evne til å ta lærdom av hendelser og øvelser. På denne bakgrunn mener flertallet det er svært viktig at Riksrevisjonen valgte å undersøke hvorvidt disse manglene var rettet opp snart 4 år etter det største terrorangrepet på norsk jord.» Det står altså Høgre og Framstegspartiet utanfor og skriv i staden: «Komiteens medlemmer fra Høyre og Fremskrittspartiet viser til at de manglene som Riksrevisjonen påpeker, er av mer administrativ karakter. Kritikken går på manglende styring og systemoppfølging og ikke på den operative beredskapen. Disse medlemmer er enige i at det er viktig at overordnede administrative systemer skal fungere, men er i tvil om det er denne typen systemtilsyn som gir best oversikt over den operative tilstanden på samfunnssikkerhets- og beredskapsområdet.» I ein annan merknad frå Arbeidarpartiet, Kristeleg Folkeparti, Senterpartiet, Venstre og SV står det at «en forutsetning for forbedring og læring er at organer som blir gjenstand for kritikk møter kritikken med en åpen og uladet holdning, og en vilje til å erkjenne feil og mangler. De kontrollerte organene bør ta til motmæle der de mener det er saklig grunn til det. Samtidig bør organene være seg bevisst at undersøkelsene kan ha avdekket elementer og svakheter som de ikke selv ser eller er klar over.» Eg må seie at eg stiller med undrande til at Høgre og Framstegspartiet ikkje meiner det som her står, og rett og slett ikkje er med på ein etter mitt syn heilt opplagt merknad. Dette var fortida, og viss vi går vidare, er det òg ein merknad frå Arbeidarpartiet, Kristeleg Folkeparti, Senterpartiet, Venstre, SV og Miljøpartiet Dei Grøne, som er glade for dei grundige undersøkingane som Riksrevisjonen har gjort: «Dette flertallet vil understreke at beredskapsarbeidet er av største viktighet for innbyggernes sikkerhet og trygghet. Grunnet de alvorlige funnene som er gjort, vil dette flertallet oppfordre Riksrevisjonen til å følge feltet tett de kommende årene. Dette flertallet mener Riksrevisjonen bør gjennomføre en tilsvarende forvaltningsrevisjon på beredskapsområdet i løpet av de neste to årene[[…]] Igjen er Høgre og Framstegspartiet ikkje med på det. Summen av det teiknar for meg eit bilde av to parti som ikkje vil skrive at Riksrevisjonens rapport er viktig, at det var viktig at det vart gjennomført, at læring er viktig, og at nokon må sjå på ein utanfrå. Ein kan ta til motmæle, men vil ikkje det, og ein vil ikkje at det skal følgjast opp etterpå. Kanskje er det hastverk, kanskje er det andre grunnar, men det vert formidla eit inntrykk når ein faktisk ikkje er med på sånne, etter mitt syn, relativt opplagte ting i merknadsform. Det andre eg har reagert på, og som eg synest vert spesielt, er at ein går utruleg langt i at ingenting skjedde før regjeringsskiftet, men alt skjedde etterpå. Det eg trur vi må innsjå, er at ei viss politisering er uunngåeleg i politikken. I denne innstillinga kritiserer f.eks. Arbeidarpartiet og SV tidlegare statsråd Faremo, etter mitt syn ein fortent kritikk, men kritikken frå det noverande fleirtalet er hardare. Og motsett: Mitt parti kritiserer den noverande justisministeren. Det gjer ikkje Høgre og Framstegspartiet i innstillinga. Vel, eg trur det er ein gjennomgåande tendens i politikken at det har vorte sånn. Men det eg finn veldig spesielt i innstillinga, er den omtala som Høgre og Framstegspartiet ikkje kan vere med på meir gjennomgåande. Og då skal eg berre lese to korte merknader: «Komiteens flertall, alle unntatt medlemmene fra Høyre, Fremskrittspartiet og Senterpartiet, konstaterer at arbeidet med å styrke beredskapen naturlig nok og med full styrke startet umiddelbart etter 22. juli 2011. Arbeidet har fortsatt under regjeringen Solberg. Statsråd Anundsen bekreftet under høringen at regjeringen Solberg videreførte arbeidet som var startet under regjeringen Stoltenberg.» Den merknaden er altså Høgre og Framstegspartiet ikkje med på. Vidare står det: «Komiteens flertall, medlemmene fra Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Venstre, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne, mener det er viktig å understreke at 22. juli etterlot en administrasjon i Justisdepartementet på bar bakke og i stor sorg. Arbeidsforholdene var svært spartanske etter at Justisdepartementet bokstavelig talt var bombet i stykker. Det må derfor utvises stor forståelse for at en forvaltning under slike omstendigheter hadde begrenset kapasitet.» Det er Høgre og Framstegspartiet ikkje med på i merknadsform. Forstå det den som kan. Eg synest dette etterlet eit bilde som er vanskeleg å forstå. Lat meg spørje: Finst det ein merknad her som SV kanskje ikkje burde ha vore med på? Ja, kanskje gjer det det. Eg kan ikkje sjå bort frå det. Kanskje må vi alle saman tenkje oss om. Men eg må seie at viss kontrollkomiteen skal fungere godt, må det vere ei viss evne til å heve seg. Kan det ikkje seiast eitt einaste kritisk ord om ting? Og viss det kjem ein kritisk rapport, skal ein vere der, viss det skal fungere. Det kan sikkert vere ei krevjande øving. Ikkje veit eg om dei som sat for SV, Arbeidarpartiet og Senterpartiet i førre periode, gjorde det godt nok, men det er i alle fall no ein jobb å gjere der. Til debatten her òg: Nokre av innlegga har eg sett spørsmålsteikn ved. Og representanten Raja, som eg set stor pris på, og som eg synest er svært dyktig, var innom eit par ting i sitt innlegg som eg reagerte på. Det eine var at han kritiserte saksordføraren og Arbeidarpartiet for korleis dei plutseleg hadde snudd i kritikken, altså at dei liksom hadde oppdaga at mykje av kritikken no kom mot Arbeidarpartiet og berre snudd. Når det gjeld å snu og bruke forskjellige ord på ulike tidspunkt, har eg berre lyst å stoppe ein liten augneblink opp ved det og kva representanten Raja sa den dagen rapporten vart lagd fram. No siterer eg frå Dagens Næringsliv: «Justisminister Anders Anundsen[[Frp]] svikter sin viktigste oppgave, å beskytte borgerne. Det er sjokkerende, mener stortingsrepresentant Abid Raja[[V]] Han fortset: «Vi skal ikke skape en fryktsituasjon. Men hvis noe skulle skje, så kan du ikke regne med å få hjelp. Det er det denne rapporten viser. Den avdekker en total svikt i beredskapen. Den har ikke blitt en tøddel bedre etter 22. juli, sier Abid Raja.» Vidare seier han: «Det er sjokkerende. Dette er så alvorlig at jeg vil kreve full høring om saken i kontrollkomiteen. Vi kan ikke leve med dette. Saken viser at Frp, som profilerer seg som lov- og ordenspartiet, står til stryk, sier Raja.» Eg har uttalt meg både den eine og den andre gongen for sterkt. Vis meg den politikaren som ikkje av og til tek litt for hardt i i ein oppheta situasjon, men det som eg kanskje synest er spesielt, er at den same Abid Q. Raja står her, tre veker etter å ha sagt noko sånt, og held eit generaloppgjer med at andre har endra det dei seier. Eg hugsar dei første dagane. Det var fleire som var ute med sterke utsegn. Eg trur faktisk at representanten Kolberg var blant dei som la seg lite grann lågare enn ein del andre. Eg er litt i tvil òg om ein kontrollkomitédebatt er eit eigna forum for nokre av dei oppgjera som var her. Eg har normalt ikkje lagt meg til den vanen å alltid takke saksordføraren i byrjinga av innlegga mine. Eg gjorde det no sidan det vart gjort eit poeng ut av det. Men eg òg må seie at eg synest det var veldig spesielt at ein representant starta sitt innlegg med å seie at han ikkje kunne takke saksordføraren i saka – i alle fall viss det baserer seg på kva han har sagt i media. Eg har ikkje lese dei medieoppslaga. Det kan godt hende at representanten Kolberg uttrykte seg veldig dumt der, men kva med ein samtale om dei tinga? Skal det vere det dominerande temaet i ein stor kontrolldebatt her? For å prøve å summere opp lite grann: For det første: Det er veldig farleg å vere etterpåklok, men eg trur kanskje at mitt og SVs forslag, då vi begynte denne behandlinga – om rask høyring, men å ta seg noko betre tid på sjølve saka – hadde vore klokt, og at det å bruke tid på ei viktig sak kan vere fornuftig. Så det kan vi ta til oss som lærdom. For det andre: Kontroll- og konstitusjonskomiteen har ein overmåte viktig funksjon i det norske demokratiet. På sitt beste har han gjort godt arbeid. I løpet av det året eg har sete der, synest eg det har vore fleire eksempel på saker der ein har gjort svært viktig arbeid – nokre med full einigheit i komiteen, andre med delt komité. Men den har vorte brukt til fornuftige ting. Lat oss gjere eit forsøk på å sjå masse av kontroll- og konstitusjonskomiteen på sitt beste i framtidige innstillingar og debattar. For det tredje: Eg føler vel at vi i framtida kanskje kan klare oss godt utan fri taletid i kontrollkomiteens debattar. Det er ikkje alltid sånn at kvantiteten er det avgjerande for kvaliteten. Då har eg brukt eit kvarter.
Stortingets kontroll- og konstitusjonskomité har en meget viktig oppgave. Den skal på en grundig og troverdig måte ivareta den vesentlige delen av Stortingets direkte kontrollfunksjon etter Grunnloven. På samme måte har Riksrevisjonen en tilsvarende rolle, og den disponerer over store ressurser for å følge opp om forvaltningen etterlever de vedtak og forutsetninger som Stortinget har lagt til grunn for forvaltningen. Begge organ er i besittelse av stor makt, som ofte følger av viktige oppgaver. Derfor er også presisjonsnivået svært viktig, hva gjelder både revisjonskriterier, metode og ikke minst konklusjoner og presentasjon av de funn som Riksrevisjonen gjør. Formålet med de tilsyn som utføres, og som er rettet mot departementene, og formålet med Riksrevisjonens undersøkelser er at forvaltningen skal lære å gjennomføre endringer der det er påkrevd. Dette er viktige virkemidler for å få forvaltningen til å bli bedre. Grunnlaget for denne saken er Riksrevisjonens undersøkelse av Justis- og beredskapsdepartementets arbeid med samfunnssikkerhet og beredskap. Det er ikke en undersøkelse av samfunnssikkerhet og beredskap generelt, men er, som flere av representantene har vært inne på, avgrenset til en del av samordningsansvaret Justis- og beredskapsdepartementet har, særlig gjennom ansvar for tilsyn med andre departement, i tillegg til etatsstyringen av DSB og fylkesmennene samt DSBs virksomhetsstyring. En samlet komité viser til at Riksrevisjonens rapport omhandler en begrenset del av beredskapsarbeidet i Norge, og at rapporten ikke er en uttømmende revisjon av beredskapssituasjonen i Norge. Jeg deler den oppfatningen og mener den også reflekterer det som ble sagt av politidirektøren og sjefen for Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap i den gjennomførte kontrollhøringen – og som jeg sluttet meg til. For ordens skyld vil jeg også peke på at jeg i liten grad gjentar det jeg sa i kontrollhøringen lørdag 6. juni, og vil derfor vise til mitt innledende innlegg der, hvor jeg adresserte de problemstillingene Riksrevisjonens rapport tar opp, og i tillegg gjennomgikk en del av de tiltakene som er gjennomført, eller er under gjennomføring, og som ikke er omfattet av rapporten. Siden det har vært en diskusjon i media om balansen mellom det å kritisere en riksrevisjonsrapport på den ene siden og det å ta lærdom på den andre, er komiteens flertalls påpekning av at de kontrollerte organer også bør ta til motmæle der de mener det er saklig grunn til det, viktig. Samtidig må det ikke være tvil om viljen og evnen til å ta lærdom av funn. For at ting skal bli bedre, må en ha vilje til å erkjenne feil og mangler. Jeg er svært opptatt av at justissektoren skal være en lærende organisasjon. Så må vi naturligvis også akseptere at faglig uenighet kan forekomme, og det er en del av en læringsprosess som omfatter oss alle. Jeg synes også det er bra når komitéflertallet peker på at Riksrevisjonens konklusjoner bygger på en gjennomgang av styringsdokumenter og annet skriftlig materiale samt enkelte intervjuer, og ikke på hvordan beredskapen ville fungert under en reell hendelse. Jeg er derfor enig med komiteens flertall i at Riksrevisjonens rapport ikke kan benyttes som noen fasit på den reelle situasjonen, men må ses på som en rapport som peker på svakheter innenfor en del av beredskapsarbeidet og -området. Det er viktig. Jeg merker meg også at komiteens flertall viser til at det gjennom oppslag i media samme dag som rapporten ble fremlagt, og i de neste dagene, ble skapt et inntrykk av at funnene i rapporten var ekstraordinære. Jeg mener derfor det er veldig bra at en samlet komité merker seg at det etter 22. juli 2011 har pågått et kontinuerlig arbeid med å bedre beredskapen, og at man har lyktes på mange områder, selv om det fortsatt er mye som må bli bedre. Etter representanten Rajas innlegg om hvorvidt vi har en optimal beredskap i dag, vil jeg særlig understreke at jeg mener at det er et punkt vi – på en måte – aldri kommer til, for det vil hele tiden være forbedringspotensial. Arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap er nemlig et arbeid som pågår over tid. Denne regjeringen har igangsatt en lang rekke med helt nye og konkrete tiltak for å forbedre samfunnssikkerheten og beredskapen. På enkelte områder har vi også videreført og forsterket tiltak som ble igangsatt under den forrige regjeringen. Samtidig vil jeg understreke at Riksrevisjonens undersøkelse beskriver viktige utfordringer på et komplekst område. Jeg vil vise til kontrollhøringen, der jeg pekte på at funnene er viktige bidrag til det videre arbeidet i mitt departement. Jeg legger også til grunn at komiteens flertall mener at dette er et godt fundament, selv om flertallet også fremholder at enkelte er uenig i Riksrevisjonens konklusjoner på noen områder. Som det fremkommer av Riksrevisjonens rapport, som i stor grad bygger på Helsetilsynets tilsyn med Justis- og beredskapsdepartementet, ble det igangsatt et større arbeid for å rette opp i de manglene som Riksrevisjonens rapport påpeker, allerede under gjennomføringen av tilsynet med Justis- og beredskapsdepartementet. Helsetilsynets tilsyn ble gjennomført noen uker etter regjeringsskiftet og gir etter min oppfatning derfor en ganske god statusrapport for tilstanden i Justis- og beredskapsdepartementet i tiden rundt regjeringsskiftet. Jeg viser i hovedsak til min innledning i kontrollhøringen, hvor dette ble grundigere berørt. La meg likevel kort omtale noen av de områdene som omtales i Riksrevisjonens rapport, og som danner grunnlag for komiteens innstilling. Komiteens flertall viser til min uttalelse under den gjennomførte kontrollhøringen der jeg påpekte at tilsyn med departementenes samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeid er et viktig virkemiddel for Justis- og beredskapsdepartementets samordningsrolle. Disse tilsynene er utviklet over tid og ser annerledes ut i dag enn de gjorde da de ble startet. Som komiteen peker på, har det i for stor grad tidligere vært unnlatt å følge opp anbefalingene fra tilsynene, med det resultat at forbedringene til neste tilsyn burde vært bedre i en del tilfeller. De endringene vi nå har gjennomført ved å styrke tilsynet, ved klart å synliggjøre hva som er avvik, og at vi heller ikke lukker tilsynet før avvikene er lukket, at vi forankrer tilsynsresultater og oppfølging i regjeringen som sådan samt åpner for at resultatene av tilsynene er offentlige, mener jeg vil ha effekt, og jeg er glad for at komiteen er enig i det. Jeg synes også det er bra at komiteen uttrykker tilfredshet med det arbeidet som vi har satt i gang for å sikre oppfølging av læringspunkter ved hendelser og øvelser, eksempelvis ved å bruke noen av de samme virkemidlene som vi nå bruker, etter at vi har revidert tilsynet og virkemidlene i oppfølgingen av tilsyn. Og jeg merker meg at en samlet komité understreker at dette arbeidet er komplekst fordi det bl.a. er mange deltakere i øvelser, også ikke-offentlige organisasjoner. Mye av dette arbeidet er kontinuerlig kvalitetsutvikling og forbedring, og jeg merker meg at en samlet komité imøteser resultatene av det arbeidet som er i gang. Komiteen viser til at Riksrevisjonen kritiserer departementets styring og oppfølging av DSB. Jeg vil derfor minne om at det er gjort flere endringer i departementets styring og oppfølging av DSB etter regjeringsskiftet. Det gjelder både styringsdialog, nye mål og nye styringsparametere. Formålet har vært å forenkle og forbedre styringen av underliggende etat. Jeg vil også minne om det jeg sa i kontrollhøringen, at utviklingen av mål og ikke minst styringsparametere også er en komplisert oppgave som må løses over tid, og som må endres over tid. Men formålet vårt har vært å få en ny struktur, som skal forenkle og forbedre kommunikasjon og styring av underliggende etat. Det er også utfordringer, som representanten Grøvan – mener jeg – var inne på, knyttet til aktivitetsbaserte mål for virksomhetene. Det er også en utfordring på noen områder, som jeg nevnte i kontroll- og konstitusjonskomiteens høring, bl.a. knyttet til eksempelvis eltilsyn, hvor det også henger sammen med DSBs inntektsside. Det er et arbeid som vi nå har gjort ganske store endringer på, men som vi fortsatt må jobbe med for å få dette systemet til stadig å bli bedre, og det må gjøres i samarbeid med de underliggende etatene. Dette gjelder ikke bare DSB, det gjelder også andre underliggende etater i Justis- og beredskapsdepartementet. Komiteen viser også til at Riksrevisjonen mener at kommunikasjonen mellom DSB og departementet var dårlig på undersøkelsestidspunktet. Dette er et område hvor jeg har latt meg forundre litt over komiteens flertall, som i dette tilfellet er alle unntatt Høyre, Fremskrittspartiet, Venstre og Senterpartiet, for i innstillingen fremgår det at «den ulike forståelsen som kom frem i kontroll- og konstitusjonskomiteens høring 6. juni 2015 mellom statsråd Anundsen og direktøren i DSB Jon A. Lea, kan tyde på at samordningen og kommunikasjonen mellom Justis- og beredskapsdepartementet og DSB ikke er god nok». Dette brukes altså for å begrunne påstanden i Riksrevisjonens rapport om dårlig kommunikasjon mellom Justis- og beredskapsdepartementet og DSB, som både direktør Lea og jeg i kontrollhøringen sa var svært god. Lea presiserte til og med i høringen at det var under den forrige regjeringen kommunikasjonen var dårlig. Det fremstår etter høringen som relativt klart, etter min oppfatning, at problemet ikke er manglende kommunikasjon mellom DSB og Justis- og beredskapsdepartementet i dag, men at Riksrevisjonen ikke har fokusert på når kommunikasjonen var dårlig, og heller ikke oppsummert dette punktet uavhengig av den forbedring som etter min oppfatning åpenbart har funnet sted. Så hevdes det i samme merknad at det fremkom opplysninger under høringen som tilsier at dialogen ikke er god nok. Etter å ha gått gjennom referatet er det, etter min oppfatning i hvert fall, ganske entydig, gjennom det som der ble sagt, at dialogen nå er svært god. Jeg vil også mene at det er viktig at direktorater som har en egen og selvstendig fagkompetanse, skal ha egne meninger og ikke være så samkjørt med sitt departement at det går ut over deres faglige integritet. Det ville omdefinere rollen et direktorat har, med den faglige styrken det skal ha, da også å ha mulighet til å uttrykke sine egne oppfatninger om et konkret fagområde i en kontrollhøring. Det er mulig at dette handler om dårlig presisjonsnivå, eller at jeg legger for mye i min forståelse av den merknaden, men jeg mener likevel det var viktig å få temaet adressert. En tid etter regjeringsskiftet innførte jeg faste møter med DSB-direktøren om lag annenhver måned. Disse møtene kommer i tillegg til den ordinære styringsdialogen. Som det fremgår av komiteens innstilling med vedlegg, uttrykker DSBs direktør at direktoratet nå er fornøyd med kommunikasjonen med mitt departement, og jeg mener at en nå må legge det til grunn. Når det gjelder innstillingens omtale av DSBs virksomhetsstyring, vil jeg vise til mitt innlegg under den gjennomførte kontrollhøringen. Jeg påpekte der at det er opp til enhver virksomhetsledelse selv å prioritere innenfor den gitte rammen. Jeg legger også merke til at komiteens flertall peker på at fylkesmannen bør få tilført ytterligere ressurser. Jeg minner om at spørsmålet om finansiering av fylkesmannen oppimot de oppgavene som fylkesmannen utfører også på samfunnssikkerhetsområdet, har vært en diskusjon i mange år, og spørsmålet om ressurser til fylkesmennenes arbeid på dette området må selvfølgelig vurderes i den løpende budsjettprosessen. Jeg vil samtidig understreke at det er viktig at det er sammenheng mellom oppgaver og finansiering, og departementet vil følge dette nøyere opp fremover. Jeg nevner også at det igangsettes et arbeid for å se på styringen av fylkesmennene, i tillegg til at vi går gjennom oppgaveporteføljen med tanke på finansiering. Ny fylkesmannsinstruks skal også komme på plass. I tilsynet og i Riksrevisjonens rapport samt i den gjennomførte kontrollhøringen ble det viet oppmerksomhet til tidligere interne samarbeidsutfordringer i mitt departement. Det gjenspeiles naturligvis også i komiteens innstilling og i debatten her i dag. Komiteens flertall konstaterer at Statens helsetilsyn peker særskilt på at samarbeidsforholdene mellom den daværende Rednings- og beredskapsavdelingen og Politiavdelingen var vanskelig i en årrekke. Jeg vil derfor vise til min redegjørelse i den gjennomførte kontrollhøringen, der jeg pekte på at jeg tidlig ble klar over at det var en konflikt mellom disse avdelingene. Jeg iverksatte derfor ganske raskt en organisasjonsutviklingsprosess, som har ført til viktige strukturendringer. Jeg vil takke for den anerkjennelsen både representanten Grøvan og representanten Raja har kommet med i så henseende. Men jeg vil tillate meg å knytte noen kommentarer til merknadene fra Arbeiderpartiet og SV om dette. I innstillingen skriver de at de mener at «det etter ett år og syv måneder fortsatt er uklart om Justis- og beredskapsdepartementet er i stand til å samordne sin virksomhet innad». Jeg mener dette er en ubegrunnet påstand. Det er ikke fremkommet noen indikasjon på at det er mangler ved samordningen i departementet i dag. Riksrevisjonens konklusjoner ligger tilbake i tid. Jeg tillater meg også å la meg forundre over de samme partienes merknad i innstillingen, der de skriver at de «er derfor av den oppfatning at justis- og beredskapsminister Anundsen burde ha kommet lenger i arbeidet med å bedre samhandlingen innad i departementet». I løpet av noen måneder retter altså jeg opp i det disse to partiene i regjering har akseptert i åtte år. De har ikke lyktes i å gjøre noe med det, og så mener de to partiene at det vi har fått til som regjering, ikke er bra nok. Det burde ifølge Arbeiderpartiet og SV vært løst enda tidligere av meg – og ikke av dem selv i de foregående åtte årene. Det kan ta motet fra enhver handlekraftig leder. Det er også litt trist lesning, for det minner litt om ansvarsfraskrivelse og ønske om å skape problemer, og ikke om å anerkjenne løsningen av dem. Det er altså gjort mye for å følge opp funnene Riksrevisjonen gjorde ved oppfølgingen av tilsynet med departementet. Riksrevisjonens funn vil således selvfølgelig inngå i departementets oppfølgingsplan og er svært nyttige læringspunkter for departementet og meg. Jeg vil også si noen ord om det arbeidet som er gjort, og fortsatt gjøres, på samfunnssikkerhets- og beredskapsområdet generelt. Særlig vil jeg understreke at svært mange over tid har gjort svært mye for å gjøre Norge tryggere. De 1 046 punktene politidirektøren nevnte, og som Arbeiderpartiet i innstillingen tilegner sin regjeringstid, er ikke Arbeiderpartiets tiltak alene. Mange av disse tiltakene er gjennomført etter regjeringsskiftet. Men det burde egentlig ikke være en konkurranse om antall tiltak eller om min statsrådsperiode er bedre enn din, for vi blir aldri ferdig med dette arbeidet. Det dukker stadig opp nye ting og nye læringspunkter. Det må vi som politikere akseptere og være bevisst på, også når vi skal følge opp disse funnene senere. Det vil aldri være en regjering som kan dekke opp alt, eller sikre oss mot alle farer. Det er et arbeid som jeg er helt sikker på at mine forgjengere har ment de utførte samvittighetsfullt, det er et arbeid jeg utfører samvittighetsfullt, og det er et arbeid alle mine etterfølgere må utføre samvittighetsfullt. Det er faktisk et arbeid som jeg forventer at alle politikere, uavhengig av posisjon og opposisjon, ønsker å bidra positivt til. Ja, vi bygger delvis på de samme ønskene om resultat, men vi løser utfordringene ulikt, og vi har ulik gjennomføringskraft. Men det burde også politisk, egentlig, være en konkurranse om å sikre best mulig samfunnssikkerhet og beredskap i fremtiden, og da må vi samle kraften vår, da må vi jobbe sammen. Jeg mener det er bra at en samlet komité så entydig konkluderer med at det har pågått et kontinuerlig arbeid med å bedre beredskapen på mange områder. Jeg er ikke i tvil om at vår beredskap i dag er bedre enn det den var da terroren rammet oss i 2011. Jeg er ikke i tvil om at den jobben Storberget startet etter 22. juli 2011, som Grete Faremo bygget videre på, og den jobben jeg har gjort siden høsten 2013, har gjort Norge til et tryggere samfunn, og det har forbedret beredskapen – i ulik takt, kanskje, men at det er blitt bedre, er jeg trygg på. Jeg er fornøyd med at komiteen viser sin begeistring over mitt varsel om en stortingsmelding om samfunnssikkerhet i 2016 ved å fremme et eget forslag om det. Det er kanskje litt utradisjonelt, men likevel svært hyggelig for en statsråd å få slik støtte for et slikt initiativ. Jeg merker meg også at komiteens flertall påpeker viktige områder som bør omtales i meldingen, herunder begrepsavklaring, ledelse, kultur og holdninger samt hvordan tilsyn av departementer og underliggende etater kan bidra til å styrke beredskapen. Jeg merker meg også at forholdet mellom DSB og fylkesmenn og kommuner bør omtales, i henhold til det flertallet skriver. Dette er innspill som jeg naturligvis tar med meg inn i dette arbeidet. La meg avslutningsvis få gjenta et viktig budskap fra den gjennomførte kontrollhøringen. Trygghet i hverdagen og styrket beredskap er et av regjeringens viktigste satsingsområder. Vi har gjort mye, men mye gjenstår. Jobben med å styrke vår samfunnssikkerhet og beredskap er, og vil alltid være, et kontinuerlig arbeid. Det står stor respekt av den jobben som gjøres hver dag, av profesjonelle og frivillige, i det nasjonale beredskapsarbeidet over hele landet. Den nasjonale beredskapen er blitt bedre, og den skal bli enda bedre.
Det blir replikkordskifte.
Jeg slutter meg helt og fullt til det statsråden nå sa i sitt innlegg som knytter seg til det arbeidet som alle regjeringer må gjøre, og at det er en kontinuerlig prosess. Jeg tror det er helt riktig, som statsråden sa, at alle egentlig viser god vilje når det gjelder dette arbeidet. Det som er en problemstilling her – og statsråden har overvært diskusjonen – er diskusjonen som knytter seg til merknadene som regjeringspartiene står bak, og som går på at ingenting skjedde før regjeringsskiftet, at alt har skjedd etterpå. Jeg vil bare spørre om statsråden er enig i regjeringspartienes betraktninger rundt dette, og om så er tilfellet: Hadde det ikke skjedd noen ting da statsråden kom i departementet? Er det ikke slik at statsråden ikke har bygd videre på noe av det som ble gjort av den forrige regjering?
Det er mulig at jeg har lest merknadene feil, men jeg opplever at det regjeringspartiene har pekt på, er at de tiltakene som er gjennomført etter funnene i tilsynsrapporten, er det denne regjeringen som har gjennomført. Det er jo riktig, for funnene i tilsynsrapporten er en konkret oppfølging gjennom en oppfølgingsplan som Justis- og beredskapsdepartementet har gjennomført. Jeg opplever ikke at de merknadene dreier seg om det helt generelle arbeidet på samfunnssikkerhets- og beredskapsområdet. Der har det, som jeg nevnte i mitt innlegg – naturligvis og heldigvis – også før regjeringsskiftet skjedd ting som vi selvfølgelig bygger videre på. Det er mange av samfunnssikkerhets- og beredskapstiltakene som vil ta tid. Det er mange av de tiltakene denne regjeringen har satt i gang nå, som en kanskje ikke ser full effekt av før om en eller to stortingsperioder. Dette er jo et arbeid som i stort strekker seg over tid. Når det gjelder funnene i tilsynsrapporten, er de tiltakene som der er gjennomført, gjennomført av denne regjeringen, og det er naturlig, fordi det var denne regjeringen som mottok tilsynsrapporten.
I sitt brev til Riksrevisjonen skriver ministeren to ganger – og jeg siterer: «På dette grunnlag mener jeg det ikke er grunnlag for Riksrevisjonens konklusjon om at det i dag er alvorlige svakheter i utøvelsen av samordningansvaret.» I høringen sa justisministeren at han er «enig i Riksrevisjonens konklusjon på konklusjonstidspunktet». Derfor trenger jeg å spørre om ministeren er enig eller uenig i Riksrevisjonens kritikk, og om det vil være grunnlaget for hans videre arbeid.
Det er det samme spørsmålet som representanten Christensen stilte under kontrollhøringen, og jeg svarer det samme nå som jeg svarte da, nemlig at på det tidspunkt Riksrevisjonen fattet sine konklusjoner, er de riktige. Det mener jeg at jeg har vært tydelig på. Det jeg skriver i brevet, er at hvis man skulle tatt høyde for de tiltakene som dels er gjennomført, dels er under gjennomføring, mener jeg at på det tidspunkt jeg skrev brevet, for å si det slik, var beredskapen bedre enn det som kom til uttrykk i konklusjonen til Riksrevisjonen. Det handler, som jeg også har vært tydelig på både i Stortinget tidligere og i media, om en ulik oppfatning av hva konklusjonen skal ta hensyn til når den fattes. Jeg mener det i dag – og på det tidspunkt konklusjonen ble fattet – ikke er grunnlag for å si at det på det tidspunktet ikke har skjedd noe. Men hvis en ser på revisjonsrapportens innhentingstid, er det grunnlag for den konklusjonen. Så jeg står bak Riksrevisjonens konklusjoner, og som jeg sa i mitt innlegg, bruker vi det i det videre arbeid i Justis- og beredskapsdepartementet.
Jeg visste ikke helt hvor mange replikker vi hadde til disposisjon, så derfor var jeg litt forsiktig i starten. Men jeg vil bare si at Anundsens svar på min replikk var ikke noe svar på det jeg spurte om, han snakket egentlig om noe annet. Jeg sier at det framkommer veldig tydelig i innstillinga fra regjeringspartiene, som statsråden representerer, at det ikke har skjedd noen ting før regjeringsskiftet. Det er det jeg spør om statsråden oppfattet var et riktig bilde da han kom til departementet, at den forrige regjeringa ikke hadde lagt til rette for noen ting i dette sikkerhetsarbeidet som vi snakker om og drøfter her i dag. Det er det som er problemstillingen, og da ber jeg statsråden om å svare på det og ikke si noe annet.
Jeg svarte meget presist på det. Jeg sa at i det omfattende beredskapsarbeidet som gjøres, er det mye som ble gjennomført i den forrige regjeringen. Det er gjennomført enda mer i denne regjeringen, men jeg oppfatter ikke at merknadene representanten Kolberg viser til, omhandler det. Jeg oppfatter at den merknaden omhandler det arbeidet som ble igangsatt i forbindelse med avlevering av tilsynsrapporten til Justis- og beredskapsdepartementet, og det arbeidet som er satt i gang som konsekvens av tilsynet, er igangsatt av denne regjeringen.
Det går etter min vurdering en klar linje fra terrorhandlinga den 22. juli og fram til denne innstillinga, at begrepet «ledelse» må gis et nytt innhold, og at det er et langsiktig og meget krevende arbeid. Statsråden har bekreftet at det er alvorlige funn i Riksrevisjonens rapport, og har bekreftet at en skal lære av det og gjøre det bedre. Det er bra. Mitt spørsmål går på merknadene som ligger til grunn i front av forslaget om en ny stortingsmelding. Statsråden har der bekreftet at en vil ta de merknadene med seg, og mitt spørsmål går konkret på det som heter operasjonsbasert ledelse. Vil statsråden bekrefte at dette da bør drøftes grundig, siden det er ledelse som har vist seg å være det gjennomgående temaet helt fra 22. juli?
Jeg er enig i at ledelse må være et svært viktig fokusområde i meldingen om samfunnssikkerhet og beredskap. Det er, som representanten selv sier, en omfattende, stor og viktig, men også meget komplisert, debatt. Det å endre en ledelsesfilosofi eller endre en ledelsestenkning er ikke noe som kan gjennomføres gjennom vedtak. Det må gjennomføres gjennom stadig oppfølging, gjennom opplæring og gjennom dialog. Jeg er for så vidt også enig i den henvisningen som tidligere ble gjort til kontroll- og konstitusjonskomiteens tidligere innstilling knyttet til redegjørelsene fra tidligere statsminister og tidligere justisminister på dette området, og da vil operasjonsbasert ledelse være en del av et sånt arbeid, etter min oppfatning.
Det er viktig at man kommer med gode signaler til eget departement og nedover i systemene, med rundskriv og retningslinjer. Men det er jo egentlig bare verdt jobben dersom det faktisk blir fulgt opp og etterlevd. Mitt spørsmål til statsråden går på hva som er statsrådens plan eller strategi for å få dette til, slik at man kan sørge for at det forpliktende blir fulgt opp fra toppen i eget departement og i systemet helt til de ytterste leddene. Hvordan tenker statsråden konkret å jobbe, slik at han kan forsikre oss om at de gode signalene, rundskrivene og retningslinjene faktisk blir implementert og fulgt opp i alle ledd i beredskapsarbeidet?
Det synes jeg er et veldig godt spørsmål, og det er også et krevende spørsmål å svare på i løpet av 1 minutt, men jeg vil nevne noen punkter som jeg mener er helt avgjørende. For det første må en ha styringsrammene på plass, en må ha formalitetene og planverket på plass, og så må en ha en åpen dialog. Min erfaring i den tiden jeg har sittet, er at der det har vært dialogutfordringer, der hvor en ikke har hatt en åpen linje, har det dukket opp utfordringer underveis. Derfor har det vært viktig for meg å sikre at vi på de aller fleste områdene får til en åpen linje, ikke bare mellom statsråd og etatsleder, men også mellom avdelinger og de ulike etatene. Vi må ha en likere etatsstyring, vi må ha en likere oppfølging av de ulike etatene, og vi må være fokusert på disse områdene gjennom hele linja både i møte med meg, den ordinære etatsstyringen, gjennom allmøter, gjennom det å bruke åpne arenaer med mange tilsatte til stede, være tydelig og gi klare styringssignaler på det en ønsker skal gjennomføres – alt dette tror jeg er veldig viktig, og det åpner også for at en får en dialog oppover som gjør at prosessen blir enda bedre og mer fruktbar.
Det synes jeg var et veldig godt svar fra statsråden, og det virker som om statsråden er på ballen. Man har fått med seg at vi har ønsket at Riksrevisjonen følger opp dette ytterligere, og det har jo Riksrevisjonen for så vidt anledning til å gjøre på eget initiativ også, noe de er flinke til å gjøre. Det vil også komme nye tilsyn som vil bli ført med departementet. Kan statsråden forsikre oss om at vi vil se en helt annen type tilsyn dersom det er Helsetilsynet som skal gjøre neste tilsyn – jeg er ikke sikker på om det er de som skal gjøre neste tilsyn når det gjelder Justisdepartementet – men at de nye tilsyn som skal gjøres av både Justisdepartementet og de andre departementene, at det arbeidet som til nå har blitt gjort, og som det ble avdekket under helsetilsyn nr. 3 ikke har vært særlig godt fra den avgåtte regjerings side, ikke vil være tilfellet under den nåværende regjeringens arbeid med samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet.
For de tilsynene som skjer etter at vi har endret tilsynsregimet, vil dette være annerledes, rett og slett fordi der hvor det er avvik, blir ikke tilsynet lukket før avviket er lukket. Dette følges opp i regjeringen helt konkret. Hvis jeg gjør funn i et annet departement, rapporterer jeg til regjeringen om hvilke funn vi har gjort, hvilke avvik som er funnet, og jeg skal rapportere tilbake til regjeringen når vi mener at de avvikene er lukket. Det vil i seg selv bety at hvis en skal finne det samme avviket i flere tilsyn, som har vært en av utfordringene nå, som representanten Raja peker på, vil det bety at man i tilfelle har gjort noe helt konkret som gjør at jobben blir dårligere igjen. Forvaltningen er heldigvis laget sånn at den vanligvis har god læringseffekt og klarer å forbedre seg, og de feil og mangler som er ryddet opp i, vil i liten grad komme tilbake igjen. Det som har vært utfordringen nå, er at man ikke har fått ryddet opp i de problemene. Man har ikke fått lukket avvikene, og så går det mellom tilsynsperiodene, og så finner man de samme avvikene igjen. Det er en utfordring som vi forhåpentligvis ikke får se i fremtiden.
Replikkordskiftet er omme.
Ingenting er vanskeligere enn endring. Når man skal endre seg, trenger man å ha en grunn til å gjøre det. Man trenger å erkjenne feil og se forbedringer. Og for å rette seg etter kritikk må man anerkjenne kritikken, forstå hvorfor den har kommet, og respektere grunnlaget for den. Uberettiget kritikk maner aldri til endring, bare til forsvar. Som vi var inne på i replikkordskiftet, skrev justisministeren i sitt svar til Riksrevisjonen i rapporten som vi nå behandler: «På dette grunnlag mener jeg det ikke er grunnlag for Riksrevisjonens konklusjon om at det i dag er alvorlige svakheter i utøvelsen av samordningsansvaret.» Det nevnes to ganger i brevet. Grunnen til at jeg dveler ved dette, er at når en ansvarlig statsråd får en rapport som viser at det er svakheter ved Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av DSB, at DSBs virksomhetsstyring i begrenset grad bidrar til god mål- og resultatoppnåelse, at tre av ni departementer i liten grad har fulgt opp anbefalinger fra tidligere tilsyn utført av DSB – på vegne av Justis- og beredskapsdepartementet – som sier at Justis- og beredskapsdepartementets styring og oppfølging av fylkesmennenes beredskapsarbeid er mangelfull, og at det ikke gjennomføres noen systematisk evaluering og oppfølging etter øvelser og hendelser, da er det tid for handling, ikke bortforklaringer. Justisministeren skaper et inntrykk av at Riksrevisjonens funn ikke er valide, at de ikke er relevante. For hvem bruker tid på å endre noe som er blitt feilaktig kritisert av noen som er ubetydelige? I høringen sa justisministeren noe helt annet enn i brevet. Han sier at «jeg er enig i Riksrevisjonens konklusjon på konklusjonstidspunktet». Nå, i replikkordskiftet, får vi høre noe nytt. Det er bra. For spørsmålet som fortsatt er der, er om han er enig eller uenig i kritikken. Det er bare en av de uttalelsene som kan være den riktige, det er ikke mulig å mene begge deler samtidig. Nå hørte vi justisministeren si at han er enig i kritikken. Det er første gang. Det er ny informasjon, og det er betryggende å vite. Det er også avgjørende for underliggende etater å vite det. For mener sjefen at man skal lytte og endre seg etter kritikken, eller er kritikken feil og bare å overse? Har justisministeren hatt samtaler med dem om dette, er det grunn til å spørre seg. Det virket nemlig ikke helt sånn i høringen. Da fikk vi høre Jon A. Lea i DSB, som tydeligvis hadde hørt på justisministeren. Han gjentok nøyaktig den samme setningen Anundsen brukte i sitt svar til Riksrevisjonen. Lea sa: «Likevel tillater jeg meg å stille spørsmål til Riksrevisjonens konklusjon om at forbedringspunkter som omtales i rapporten, innebærer alvorlige svakheter i utøvelsen av samordningsansvaret, og at det avdekker store svakheter i samfunnssikkerhets- og beredskapsarbeidet.» Han stilte ikke bare spørsmål, han framholdt flere ganger kritikk mot Riksrevisjonens konklusjon i høringen. Det er bekymringsfullt av flere årsaker, og det reiser en del spørsmål. De spørsmålene er bl.a.: Er det grunn til å tro at DSB ikke mener at Riksrevisjonen er et organ å lytte til? Er det grunn til å tro at læringspunkter for Riksrevisjonen ikke vil bidra til endring fordi man ikke anser dem som relevante? Hvorfor sier underliggende etater og justisministeren forskjellige ting om dette i en høring? Har justisministeren endret mening og etatene ikke fått det med seg? Det er problematisk. Har underliggende etater og justisministeren ulikt syn på forbedringspunkter? Hva skjer i andre tilfeller når underliggende etater og ministeren har ulik oppfatning? Høringen ga ikke svar på disse spørsmålene, men den illustrerte ganske godt Riksrevisjonens funn om en mangelfull dialog. Det ble kanskje sagt at dialogen var god, men det virket ikke sånn. Som jeg sa, må man se etter områder å forbedre seg på om man skal bli bedre, og om man skal lære. Derfor er øvelser og det å ta lærdom av dem avgjørende i ethvert arbeid for å styrke beredskapen. Riksrevisjonen finner at det ikke gjennomføres noen systematisk evaluering og oppfølging etter øvelser og hendelser. Riksrevisjonen viser til at det er satt i verk flere tiltak for å styrke arbeidet med læring etter øvelser. Det er veldig bra, og det vil jeg gi ministeren honnør for. Men det er ingen systematisk evaluering, skriver Riksrevisjonen. Da kan det heller ikke finnes noen systematisk læring. Det er nesten ikke til å tro. Justis- og beredskapsdepartementet har imidlertid satt i verk flere tiltak. Tiltak er viktig, men resultatene er viktigst. Derfor bør det være grunn til å vurdere endring av tiltakene når resultatene uteblir og når situasjonen er sånn som nå, at fylkesmennene som er intervjuet, ikke har registrert at sikringen av læring etter øvelsene er forbedret. I tillegg er det oppgitt av flere direktorater og departementer at økning av antall øvelser har gått ut over kvaliteten. Det er ikke blitt bedre, det er blitt vanskeligere. De melder også at det kunne vært øvd mer og mer målrettet. Justisministeren skriver i sitt svar til Riksrevisjonen: «Jeg vil fortsatt bidra sterkt i dette arbeidet i egen sektor og over sektorgrenser i de tilfeller hvor forbedringspunktene gjør dette nødvendig.» Det er ikke en setning det oser tung læringsvilje av – eller forbedringsevne – og spørsmålet er om den viljen er tilstrekkelig på et punkt som er så viktig for å bedre samfunnssikkerheten. For hva sier den setningen, egentlig? Den sier at man skal fortsette som man har gjort. Gitt Riksrevisjonens funn må man stille seg spørsmålet: Holder det? Er det godt nok? Så skal jeg over til en annen merknad i innstillingen. Det er nemlig sånn at Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre løfter inn en sak som komiteen tidligere har hatt til behandling. Det gjelder redegjørelsen om regjeringens oppfølging av Gjørv-kommisjonens rapport. Dette er en sak som Stortinget behandlet grundig og fattet et enstemmig vedtak i. Det vedtaket lød: «Stortinget finner det kritikkverdig at myndighetene forut for og under terrorhandlingene 22. juli 2011 ikke i tilstrekkelig grad iverksatte flere sikrings- og beredskapstiltak som kunne forhindret terrorhandlingene og beskyttet menneskene i regjeringskvartalet og på Utøya. Statsministeren har beklaget dette i Stortinget. Beklagelsen var riktig og historisk nødvendig. Stortinget anerkjenner statsministerens beklagelse og regjeringens arbeid med å gjøre Norge tryggere, basert på lærdommene fra terrorhandlingene 22. juli 2011.» Det var et enstemmig vedtak i Stortinget. Det politiske Norge våknet sammen den julidagen det plutselig begynte å regne. Vi lærte, vi omorganiserte, vi satte av titalls millioner til lederutvikling i POD og Justisdepartementet, en rekke ledelses- og kulturtiltak ble satt i verk, stortingsmeldingen om beredskap, terror og trygghet kom, og feltet hadde høy tverrpolitisk og ydmyk politisk oppmerksomhet. Vi lærte, vi innhentet ekstern kompetanse, vi fikk sammen med resten av Norge og Stortinget en oppvåkning når det gjaldt hva som manglet i beredskapssektoren: først og fremst god samhandling. Derfor ble det satt i gang et omstruktureringsarbeid så stort at Humlegård i høringen ytret at det var så mange tiltak at politiet måtte strekke seg langt for å klare å følge opp. Den forrige regjeringen – og denne regjeringen – har prioritert arbeidet med beredskap. Intensjonen er den samme: et tryggere Norge. Det var bred enighet i det politiske Norge – og det er det nå også – om at tiltak for beredskap er viktig og nødvendig. Jeg opplevde at det politiske Norge lærte sammen, men at viljen til endring ifølge Riksrevisjonens rapport ikke lot seg materialisere i virkelighet fort nok. Noen av tiltakene tar det tid å se resultater av. Denne saken handler ikke om Gjørv-kommisjonen. Likevel velger altså komiteens medlemmer fra Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre å hente saken opp igjen og inn i Stortinget. De skriver: «Komiteens medlemmer fra Høyre, Fremskrittspartiet og Venstre mener det var kritikkverdig at tidligere regjering ikke evnet å prioritere arbeidet med samfunnssikkerhet og beredskap før etter at Norge ble utsatt for terrorangrepet i 22. juli 2011.» Det er samme tekst, men den er annerledes. Den er krassere, og formuleringen er ny og tyngre enn det Stortinget vedtok den gangen. Hvordan skal vi tolke det? Hva betyr det? Er det en omkamp? Jeg forstår det ikke. Arbeidet med beredskap i Norge har vært basert på et bredt flertall i Stortinget, på samme måte som det ble flertall for parlamentets fortelling om hva det var som skjedde, hvorfor det skjedde, og hva det var som burde blitt gjort annerledes, i behandlingen av redegjørelsen om Gjørv-kommisjonens rapport. Hvorfor velger nevnte partier å ta opp denne merknaden? Det er underlig. Er det et forsøk på å si noe annet? I så fall: Hva da? Og hvorfor er ikke det beskrevet? Når man først finner behov for å uttrykke dette, hadde jeg ønsket meg en begrunnelse eller en underbyggelse. Denne rapporten er grundig. Den har alvorlige funn. Så langt er det verdt å merke seg at det bare er dem som blir kritisert, som kritiserer rapporten. Jeg håper rapporten blir tatt alvorlig, og jeg håper at det er den siste uttalelsen fra justisministeren som gjelder, nemlig den med at han tar kritikken på alvor. Vi har ikke noe annet valg.
Det er ei alvorlig sak me handsamar her i dag, fordi arbeidet med beredskap og samfunnstryggleik nettopp handlar om å verna samfunnet, verna oss alle mot hendingar som kan setja liv og helse i fare, og ikkje minst verna oss mot hendingar som kan trua grunnleggjande verdiar og funksjonar i landet vårt. Difor vil eg takka Riksrevisjonen for arbeidet deira. Det har me gått grundig inn i. Me veit at naturkreftene rammar. Orkan og storm kan isolera lokalsamfunn i landet vårt, då det kan ramma livsnødvendig straumforsyning og telelinjer. Me veit at stein og snøras har øydelagt bygder. Eg hugsar raset som utløyste flodbølgja i Årdal, og også raset som lagde ein stor brann. Uvêr kan trua både trafikk og oljeplattformer. Langs kysten er ein oppteken av at farleg last ikkje lek ut frå skip som er i havsnaud, eller frå vrak. Kvar dag kan me sjå på tv at store ulykker rammar i andre land. Sjølv om me fram til no har vore noko skåna her i landet, har det òg ramma oss. Eg nemner togulykker, eksplosjonar, flaumar og brann – og angrepet me var utsette for 22. juli. Naturkatastrofar og andre store hendingar i andre land har også ramma oss her til lands. Me hugsar tsunamien, og me har ikkje gløymt eksplosjonen ved atomkraftverket i Tsjernobyl. Alt dette er eksempel som syner kor viktig det er med godt beredskapsarbeid, og kor viktig det er med god samordning. Beredskapen må vera i orden i førstelinjetenesta – brannvakt, lege, politi, redningsteneste og det frivillige engasjementet. Men oppfølginga av beredskapsarbeidet må òg fungera i våre styrande etatar, sentralt, regionalt og lokalt. Difor er det ein svært viktig rapport me har fått. Denne rapporten tek òg opp Fylkesmannens viktige rolle. Eg er einig med fylkesmannen i Sogn og Fjordane, Anne Karin Hamre, som i høyringa sa: «Kommunane er grunnmuren i beredskapen, og dei er ofte veldig undervurderte. Med noko meir ressursar kunne Fylkesmannen ha tråkka til og fått trykk på arbeidet med både risiko- og sårbarheitsvurderingar og beredskapsplanlegging i kommunane.» Riksrevisjonen tilrår at Justis- og beredskapsdepartementet sørgjer for at det er betre samsvar mellom dei faglege styringssignala som vert gjevne, og dei ressursane som vert stilte til disposisjon for fylkesmennene på beredskapsområdet. Fylkesmannen spelar ei viktig rolle i å samordna samfunnstryggleiks- og beredskapsarbeid på regionalt og lokalt nivå. Fylkesmannen er òg bindeleddet mellom dei sentrale og dei lokale myndigheitene. Likevel kjem det fram i rapporten at instruksar og styringssignal frå departementet er uklare med omsyn til korleis Fylkesmannens samordningsrolle skal utøvast når hendingar skjer. Det fører til store forskjellar i korleis embeta både forstår og utøver si samordningsrolle lokalt. Me er einige i Riksrevisjonens vurdering, at manglande samordning på regionalt nivå kan gje risiko for redusert gjennomføringsevne nasjonalt dersom det skjer alvorlege hendingar. Justisministeren sa i høyringa at han har sett i gang fleire tiltak som skal styrkja samfunnstryggleiks- og beredskapsarbeidet i regi av Fylkesmannen. Det er positivt. Men det er viktig med fleire ressursar, ikkje berre fleire oppgåver. Fylkesmannen i Sogn og Fjordane sa òg at ho fleire gonger hadde påpeikt i årsrapporten at talet på oppgåver hadde auka, og at det var krevjande når det ikkje vart følgt opp med tilsvarande ressursar. Fylkesmannen i Vestfold, Erling Lae, var einig, og han uttalte følgjande i høyringa: «Jeg vil bare supplere det kollegaen min sier. En kan si det slik at det har skjedd en styrking av beredskapen, men den har skjedd på det sentrale nivået og av direktoratet, men ikke når det gjelder det lokale nivået og det ytre nivået, ennå. Så en kan si at i kjølvannet av hendelsene 22. juli har man vært veldig fokusert på den typen hendelser, mens hverdagsberedskapen, som vi har ansvaret for, ikke har fått en tilsvarende styrking ute i kommunene.» Difor har fleirtalet i komiteen i ein merknad bedt regjeringa å sørgja for nok ressursar til fylkesmennene, slik at dei kan utføra beredskapsarbeidet på ein tilfredsstillande måte. Talet på årsverk som vert brukte på beredskap hjå Fylkesmannen, har vorte redusert dei siste åra. Eg berre nemner det: I Nord-Trøndelag fylke er det sett av berre to og eit halvt årsverk til å arbeida med beredskap. Komiteen er ueinig i mange merknader. Men det som er bra, er at me er einige om eit forslag til vedtak der me ber regjeringa koma tilbake til Stortinget med «en ny stortingsmelding om samfunnssikkerhet og beredskap innen utgangen av 2016». Det gjer at me kan halda oppe trykket på beredskap, og at me får moglegheit til å retta opp det som ikkje fungerer. For meg og Arbeidarpartiet er det viktigaste no at me klarar å styrkja beredskapen. At posisjonen er mest oppteken av å skulda på den førre regjeringa, samstundes som dei heilt frikjenner si eiga regjering, synest eg er unødvendig og pinleg. Det svekkjer Riksrevisjonens autoritet og deira viktige arbeid. Eg stiller meg spørsmålet om det frå posisjonspartia si side er ein bevisst strategi å gjera dette. På nettsidene til VG på måndag denne veka kunne me lesa at DSB hadde hatt tilsyn hjå både Kommunal- og moderniseringsdepartementet, Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet og Utanriksdepartementet på vegner av Justis- og beredskapsdepartementet for berre fire månader sidan. Det var brot hjå alle departementa. Eg synest det er alvorleg når eg les at Kommunal- og moderniseringsdepartementet ikkje har «systematisert oversikt over risiko og sårbarhet i egen sektor», at dei ikkje har «gjennomført vurderinger med sikte på å opprettholde eller gjenopprette viktige funksjoner – med[[…]] unntak for valggjennomføring», og at dei ikkje jobbar «målrettet og systematisk med øvelser». Det er ikkje godt nok. Eg synest me alle no skal stå samla og ta eit felles grep. Eg ser fram til den nye stortingsmeldinga om samfunnstryggleik og beredskap.
I arbeidet med denne saken har komiteen kunnet konstatere alvorlige mangler ved beredskapen i Norge. Justis- og beredskapsdepartementet har hatt en anstrengt dialog med Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap. Enkelte departementer fulgte ikke opp anbefalingene fra direktoratet. Det har vært en mangelfull styring av fylkesmennenes beredskapsarbeid. Det ble ikke gjennomført systematiske evalueringer og oppfølginger etter øvelser og hendelser. Når man legger disse funnene sammen, er det åpenbart at beredskapen i Norge ikke var bra nok. Riksrevisjonens rapport, som foranlediget denne saken, er god og viktig, og vi anerkjenner funnene fullt ut. Så hører jeg representanten Kolberg og representanten Eldegard sier at vi ikke gjør det, og jeg skjønner ikke hvor de tar det fra. Det er påstander som jeg nesten må be representanten Eldegard og representanten Kolberg dokumentere. Jeg kan ikke se at det er riktig. Men funnene er – dessverre, får en si – ikke veldig overraskende. Riksrevisjonsrapporten er i hovedsak basert på en tilsynsrapport som Helsetilsynet laget i 2013. Deres datainnsamling fant sted fra januar 2013 til og med desember 2013. Det gir med andre ord et ganske godt øyeblikksbilde over tilstanden i det norske beredskapsapparatet omkring regjeringsskiftet, og det er ingen overraskelse at tilstanden på det tidspunktet ikke var god nok. At beredskapen sommeren 2011 feilet på mange plan, er vel kjent. Vi kjenner alle som sitter i denne salen til Gjørv-kommisjonens voldsomme kritikk, som Stortinget også videreførte med enstemmighet. Et stortingsflertall gjentar også i denne innstillingen at beredskapsarbeidet i tiden før 2011 var kritikkverdig. Det er ikke en omkamp, men det er en konstatering av hvilket utgangspunkt beredskapen var på for fire år siden, og vi mener at det er en viktig del av innstillingen å klargjøre det. At det tar tid å korrigere en sånn situasjon, sier seg selv. Vi kjenner også til Justisdepartementets meget krevende arbeidssituasjon i tiden etter 22. juli. Derfor er Riksrevisjonens funn selvfølgelig alvorlige, men alt i alt ikke spesielt overraskende egentlig. Vi har gjennom vårt arbeid med denne saken og spesielt i forbindelse med høringen sett at det har skjedd kraftige forbedringer de siste fire årene, og spesielt vil jeg si at det har vært store forbedringer det siste halvannet året. Enkelte av de påstandene som har versert i offentligheten om at beredskapen er på samme nivå nå som før 22. juli, er enkelt og greit feil. Det er det ikke grunnlag for å hevde i det hele tatt. Det er derimot grunnlag for å si i klartekst at beredskapen er blitt betydelig bedre på basis av tiltak som er gjennomført av forrige regjering og denne regjeringen. I høringen ble det klart at Helsetilsynet ikke lukker sine beredskapstilsyn før avvikene er korrigert. Justis- og beredskapsdepartementet sier at de planlegger å lukke avvikene innen utgangen av juni. I høringen beskrev Helse- og omsorgsdepartementet Justisdepartementets plan for å lukke disse avvikene som robust, omfattende og god. I høringen framkom det også at dialogen mellom Justis- og beredskapsdepartementet og Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap har gått fra å være svært dårlig til å bli bedre og etter hvert også god. Man har også gjort omorganiseringer internt i Justisdepartementet sånn at man fjerner konflikter og bedrer samordningsfunksjonen i departementet. Så må jeg sette spørsmålstegn ved representanten Kolbergs utålmodighet med at statsråd Anundsen ikke klarte å dempe disse konfliktene raskere, all den tid representanten Kolberg representerer et parti som altså satt med regjeringsmakt og med justisminister i åtte år. Det er en forunderlig kritikk at det å bruke et halvt år, ett år, på å løse en svært krevende situasjon er kritikkverdig, men at det å ikke klare det på åtte år skal være helt kurant. Det forstår jeg ikke. I sum har man gjennomført 1 046 forskjellige tiltak for å bedre beredskapen i Norge, alt fra å ansette flere hundre nye politifolk til å bedre responstiden for helikopter, få ny politibåt og selvfølgelig også bedre styring og samordning. Det framstår som helt åpenbart at vi er bedre rustet for å håndtere en krise nå enn det vi var for fire år siden. Samtidig er det å sikre innbyggernes trygghet oppgave nummer én for myndighetene. Vi blir, som mange har påpekt tidligere i denne debatten, aldri ferdig med å bedre beredskapen. Det må gjøres kontinuerlig. Derfor er jeg glad for at en samlet komité ber regjeringen legge fram en stortingsmelding om samfunnssikkerhet og beredskap i løpet av 2016. Det er i tråd med det statsråden har informert komiteen om tidligere, og jeg ser fram til at vi får belyst temaet gjennom den stortingsmeldingen i enda større grad.
Jeg vil begynne med det som flere har vært inne på, og som jeg også la vekt på i mitt hovedinnlegg, at det aller viktigste med denne debatten og behandlingen av denne saken, knytter seg til det faktum at vi senere i kveld kan samle oss om et enstemmig vedtak som løser opp hva Stortinget trenger for framtida, nemlig en diskusjon om hvordan dette skal håndteres, at en får full sikkerhet knyttet til beredskapsarbeidet. Jeg vil også legge til at det faktum at kontroll- og konstitusjonskomiteen samlet løftet denne saken så fort og behandlet denne saken så fort, har satt fokus på saken, og det i seg selv bidrar sikkert til at regjeringa får en særlig oppmerksomhet om nødvendigheten av å fremme denne meldinga, og at en gjør det på det grunnlaget som Stortinget nå har bedt om. De to tingene til sammen er i alle fall et veldig positivt resultat av den diskusjonen og et helt nødvendig resultat av den. Så noen kommentarer fra min side nå på slutten av debatten til slik den har artet seg. Arbeiderpartiet, jeg og de partiene som har støttet oss i noen av merknadene, har aldri påstått at dette er en rapport som ikke er begrenset. Den er begrenset, men den omhandler felt som er veldig viktig for at beredskapen skal fungere, nemlig spørsmålet om samordning. Jeg sa jo i mitt første innlegg at vi har lært, og jeg sier den setningen én gang til: Vi har lært. Og hva er det vi har lært? Jo, at vi må ta hensyn til de rapportene som kommer, og vi må klare å håndtere dem politisk og rent faktisk. Da er det klart at selv om denne rapporten er begrenset i sin form, peker den på noe så essensielt at det var nødvendig å sette fokus og politisk trykk på den. Det som jeg reagerer på, er at man forsøker å begrense rapportens betydning ved å henvise til at det er bare Helsetilsynets tidsperiode som er av betydning. Det mener jeg er å underkjenne det arbeidet som Riksrevisjonen gjør. Det er mitt svar også på det representanten Skutle nå sa i sitt innlegg rett før meg her, at når vi sier det vi sier om disse anliggendene, så henger det sammen med at vi ikke kan underkjenne det arbeidet som Riksrevisjonen har gjort på selvstendig grunnlag etter at Helsetilsynets rapport er overlevert. Da er det jo gjennomført en egen vurdering, det er gjennomført intervjuer, det er gjennomført alle de prosessene som Riksrevisjonen normalt gjør. Det er derfor vi sier det vi sier, når regjeringspartiene i egen merknad sier at det først og fremst er perioden knyttet til vår regjeringstid dette handler om. Det mener jeg er et politisk prokuratorknep som vi ikke hadde trengt i denne sammenhengen. Det er det som foranlediger vårt engasjement på dette punktet. Så vil jeg si at jeg synes – og jeg satt lenge på plassen min og tenkte på om jeg skulle bruke det uttrykket, men jeg sier – at det er urimelig å si at vi ikke tar kritikk, som det er sagt av flere av debattantene. I flere av merknadene og i mitt innlegg var jeg veldig tydelig på det. Når vi har en forsiktig kritikk av Anundsens håndtering knyttet til det å rydde opp i Justisdepartementet mellom Politiavdelingen og Rednings- og beredskapsavdelingen, sier jo vi i merknader – og jeg gjentar det fra talerstolen – at det er kritikkverdig at ikke også vår statsråd gjorde det. Så det å si at vi ikke har kritisert begge parter for dette, er helt urimelig, og jeg har ikke noe behov for å forsvare at det ikke ble gjort mye tidligere. Derfor har vi skrevet den merknaden, og derfor har jeg sagt det her fra Stortingets talerstol – og jeg gjentar det nå. Hvorfor det da skal bli repetert og repetert og repetert som om vi er ubalansert på dette feltet, mener jeg er urimelig. Så vil jeg si til slutt at jeg har intet ønske om å være i en polemisk situasjon med representanten Grøvan. Jeg brukte i mediene uttrykket «Kristelig Folkeparti et stykke på vei» – jeg sa «et stykke på vei». Det som var min begrunnelse for det utsagnet, er at Kristelig Folkeparti i merknadene stiller seg bak det at kritikken først og fremst baserer seg på Helsetilsynets rapport. Det er en av grunnene til at jeg sa det. Den andre grunnen til at jeg sa det, er at de tiltakene som er iverksatt, også bare – eller i alle fall først og fremst – baserer seg på Helsetilsynets rapport. Det siste er merknaden på slutten, som var initiert fra Venstre, om at det etter 22. juli fram til regjeringsskiftet dessverre ikke var blitt noe særlig bedre – det da også under henvisning til at Hareide, som jo er Kristelig Folkepartis leder og parlamentariske leder, var leder for spesialkomiteen her i Stortinget, hvor også nåværende justisminister og jeg satt, og hvor regjeringa lojalt fulgte opp behandlingen og konklusjoner knyttet til den rapporten. Og da sa jeg: «Kristelig Folkeparti et stykke på vei». At det så avstedkommer at representanten Grøvan mener at jeg i så sterk grad ikke gjør det jeg bør gjøre som komiteens leder og som saksordfører, hører jeg at han sier, men jeg har i alle fall nå forklart hva som er mine betraktninger rundt det, og jeg mener at det holder.
Jeg noterer meg at komitélederen ikke ønsker å gå tilbake på de uttalelsene han har gitt til pressen, der han – helt uriktig – drar både Kristelig Folkeparti og Venstre inn i en situasjon som vi ikke er inne i, og sier at vi ikke legger Riksrevisjonens rapport til grunn, at vi ikke er enig i den, at vi kommer med kritikk av den, osv., noe som altså ikke er riktig. Jeg noterer meg at han har en omtrentlig måte å svare representanten Grøvan på på dette punktet, men han tar altså ikke avstand fra at de uttalelsene han har gitt til pressen, er uriktige. Jeg skulle egentlig starte med først å vise til representanten Solhjells ord. Nå er ikke vedkommende i salen, men jeg håper noen vil få formidlet til ham at jeg setter veldig stor pris på ham. Jeg opplever ham som en veldig reflektert og god representant og har respekt for det han står for, men jeg føler ikke at den sammenligningen han gjorde, var helt presis. Jeg kritiserte beredskapsarbeidet da rapporten ble lagt fram i media, og det ble en stor debatt i media om at beredskapen ikke var god nok. Basert på dette har jeg sagt at den var for dårlig. Jeg krevde også høring, og høring ble det. Og jeg var ikke alene om å kreve høring etter hvert. Jeg sa også at beredskapen ikke framstår som en tøddel bedre etter 22. juli. Det var basert på både det som kom fram i rapporten, og det som kom fram i mediene, uttalt av riksrevisoren selv. Jeg kritiserte også den gangen statsråden. Og jeg kritiserte statsråden her i salen i sted, da jeg holdt min innledning, og også i høringen, for at statsråden ikke tok kritikken på alvor i sitt svarbrev, der han tilbakeviste Riksrevisjonens rapport. Men, som jeg også sa herfra, har statsråden klargjort dette både i en pressemelding og – særlig – i høringen, der han fortalte hvorfor han skrev det han skrev, og hvordan det måtte forstås. Han slo helt klart og tydelig fast at Riksrevisjonens rapport ligger til grunn både for ham selv, for Justisdepartementet og for alle underliggende etater. Da synes jeg den biten er ryddet unna. Det som derimot representanten Martin Kolberg som saksordfører og som komitéleder gjorde, var at han først sa noe til NTB som ble sitert av et titalls andre medier, om Kristelig Folkeparti og Venstre – åpenbart uriktige ting, som ikke var til å kjenne igjen i våre merknader. Min måte å kritisere beredskapsarbeidet på var ikke uriktig, for Helsetilsynets rapport har jo vist at beredskapen faktisk sviktet på en rekke punkter. Så det å si, basert på de rapportene, at beredskapen ikke er blitt en tøddel bedre osv., er ikke helt sammenlignbart med den bevisst uriktige framstillingen som representanten Kolberg ga. Jeg må si «bevisst», for jeg la inn i mitt innlegg i sted at det kan hende at det var en misforståelse her, at det kan hende at noe annet kan ha skjedd, at det ikke var bevisst. Da hadde man anledning til å si fra talerstolen at det ikke var bevisst, og at det ikke var slik det var ment, men det gjorde ikke representanten Kolberg. For å gå litt videre på dette: Denne NTB-meldingen kom natt til tirsdag. Et par dager etterpå – så vidt jeg vet, var det i går – kom et nytt, separat, intervju med VG, ved journalist Alf Bjarne Johnsen, der han gjentar disse uriktige antydningene. Da er det plutselig ikke ett intervju man har gitt, men to separate, ved to forskjellige anledninger og med to dagers mellomrom, da man har hatt betenkningstid når det gjelder dette. Det er noe annet at en bevisst uriktig gjengir både Kristelig Folkeparti og Venstre, enn at jeg kritiserer beredskapsarbeidet for å være dårlig og krevde høring basert på Helsetilsynets rapport og på Riksrevisjonens rapport, og at vi faktisk har hatt en høring. Så med respekt for Solhjell – jeg liker representanten veldig godt – var ikke det en helt god sammenligning, synes jeg. At jeg ikke har villet takke saksordføreren fra talerstolen for det arbeidet han har gjort, ligger dels i dette, og dels i at dette muligens kan framstå som en bevisst strategi for å dra sakens kjerne og oppmerksomhet bort fra hva den bør handle om, altså helsetilsynsrapport nr. 3, som er en klar dom over Arbeiderparti-regjeringens arbeid med beredskap og en veldig krass kritikk av den jobben som er gjort eller ikke gjort, ikke fulgt opp. Da å dra oppmerksomheten over til om man er enig eller uenig i Riksrevisjonens rapport, kan man tjene på hvis man er opptatt av å beskytte sitt eget parti og sitt eget partis sviktende beredskapsarbeid. Jeg forstår det godt, men når man gjør dette i kraft av å være saksordfører, er det ikke noen grunn for meg til å rose saksordføreren. Da er det veldig vanskelig å stå bak saksordføreren. Da blir vi uriktig dratt inn i noe som vi ikke har sagt eller står for, for vi står bak Riksrevisjonens rapport, både Kristelig Folkeparti og Venstre. Når dette kommer på toppen av en tendensiøs saksframstilling, når eget partis arbeid blir framstilt bedre og fordelaktig, synes jeg at det blir vanskelig å sette pris på det arbeidet. Jeg vil bare legge til at jeg ellers setter særdeles stor pris på komitéleder Kolberg. Vi har et utmerket, godt forhold. Jeg liker representanten Kolberg veldig godt, men akkurat i denne saken synes jeg at dette ikke er noe man kan si er prisverdig. Jeg forsøkte også å ta opp dette med ham på tomannshånd, men når det ikke førte til noe, måtte dette sies herfra. Når det gjelder representantens Solhjells uttalelser om taletid for komiteen, er jeg helt enig med ham. Dette har jeg tatt opp tidligere innad i komiteen. Selv om disse sakene er av en slik karakter at vi kanskje kunne trenge noe mer tid, burde en likevel klare å redusere taletiden fra 30 minutter til kanskje 10 minutter til hvert parti – eller i hvert fall til hver representant. Det burde være mulig å klare det. Så et siste punkt. Kolberg sier igjen: «Vi har lært.» Jeg er ikke helt sikker på om man faktisk har lært. For hvis man hadde lært, hadde man jo satt seg inn i og fulgt opp tilsynsrapport nr. 2 og faktisk gjort de endringene som skulle gjøres. Og helsetilsynsrapport nr. 3, som i utgangspunktet hovedsakelig dreier seg om Grete Faremos periode – en måned eller to inn i Anundsens, men det er ikke nevneverdig, og lite grann bakover i tid inn i Storbergets, men det er heller ikke nevneverdig – viser jo helt klart de bruddene som jeg gikk igjennom i min innledning i sted. Det viser at man faktisk ikke har lært, og så står man og sier at jo, vi har lært, og så gjentar man: Jo, vi har lært, jo, vi har lært. Men Grete Faremo og forrige regjering lærte egentlig ikke, må jeg med respekt melde. Helsetilsynsrapport nr. 3 viser det motsatte av læring. Vi fikk demonstrert med all tydelighet hvordan man ikke tar noe selvkritikk i høringen, når man hele åtte ganger – og dette kan man telle gjennom referatet – får anledning til å svare på om tidligere justisminister tar selvkritikk: Kan du nevne noe du tar selvkritikk på? Tidligere justisminister kunne ikke ta selvkritikk på noen ting, men startet svarene med: Det vi har gjort, er …, og det jeg først må få lov til å si, er … Det er typiske politikersvar i Dagsnytt 18-sendinger, hvor vi snakker oss bort fra problemene. Men i en så viktig sak for kontrollkomiteen å sitte i stortingshøring om dette og ikke ville svare direkte på spørsmålene er ikke akkurat å si at man har lært. Unngår man bevisst hva Arbeiderpartiet har gjort og ikke gjort i dette, da har man ikke lært. Og når man bevisst forsøker å ta oppmerksomheten bort fra det arbeidet som er gjort og ikke gjort, og heller fokuserer på uenigheten om Riksrevisjonens rapports tyngde, tydelighet, betydning osv., driver man egentlig ikke med læring. Jeg forstår at representanten Martin Kolberg ikke ville ha en polemisk diskusjon med representanten Grøvan om dette, selv om jeg og han tok opp de samme punktene, men jeg er helt klar og tydelig på at jeg er klar for å ta en polemisk diskusjon om dette dersom representanten Kolberg ønsker det.
Presidenten finner grunn til på dette tidspunkt i all vennskapelighet og så forsiktig hun kan å minne om at vi har en veldig lang kveld foran oss. Det inkluderer seks saker fra transport- og kommunikasjonskomiteen.
Det ble dessverre nødvendig å ta ordet en gang til, for jeg synes både komitéinnstillingen og ikke minst debatten her i dag har illustrert hvorfor kontrollkomiteen har problemer med å fungere slik man forestilte seg at den skulle fungere den gangen man gikk til opprettelse av den. Jeg har hatt gleden av å lese denne innstillingen de siste dagene. Jeg vil anbefale flere av komiteens medlemmer den lesningen – i dag kanskje særlig adressert til saksordføreren. Der står det nettopp at en forutsetning for at komiteen skal kunne opptre med autoritet, er at en hever seg over partipolitisk småkrangel. Det betyr at hvis man skal få frem samlende innstillinger fra komiteen, må man begynne med det arbeidet allerede i komiteen. Andre talere før meg har vært inne på at dette hastepreget som ble presset på komiteen, også har gått ut over komiteens arbeid – for dem som måtte ha forhåpninger til at komiteen kunne samle seg om noe som var en felles faktabeskrivelse. Jeg må også minne om at vi har hatt andre høringer som har vært bygget opp ut fra nokså ville spekulasjoner, og da er det ikke Riksrevisjonens rapporter jeg sikter til, men avisoppslag. Jeg bare nevner at vi har brukt veldig mye av Stortingets og også vår egen tid på en fullstendig ørkesløs høring om plasseringen av et sykehus som alle visste skulle foretas av landets helseminister. Det er klart at hvis man legger seg til en holdning ut fra andres påpekninger og bidrag hvor man møter mistenkeliggjøring, klarer vi ikke å få til det fellesarbeidet som skal til for at våre innstillinger blir lyttet til. Vi klarer ikke svært mange slike forestillinger til før vi blir tatt av plakaten.
Jeg skal være kort. Jeg har lyst til å starte med at også jeg har den dypeste respekt for representanten Kolberg som komitéleder og som politiker, og jeg setter ham høyt som politiker og som menneske. Det vi reagerer på i denne sammenhengen, og som jeg hadde håpet at representanten Kolberg kunne ha vært litt tydeligere på, er framstillingen av at vi ikke har tatt riksrevisjonsrapporten på alvor. Ti ganger i innstillingen, i våre merknader, står det at vi tar den på alvor. Vi har også vist til Helsetilsynets rapport, det er greit, men vi har sagt ti ganger at det er alvorlige funn, at det er ting som vi skal ta på høyeste alvor. Da synes jeg det blir spesielt at det skal skapes et inntrykk av at det bare er Arbeiderpartiet som tar dette på alvor, og ikke vi andre. Det hadde jeg håpet at representanten Kolberg som saksordfører kunne ha vært tydelig på og gitt oss medhold og støtte i. Vi har vurdert rapporten nøye, høringene nøye, og funnene nøye. At det da skal forplante seg et inntrykk av at riksrevisjonsrapporten ikke har betydd veldig mye for oss – og det samme for Venstre – skaper et feilaktig inntrykk, så jeg hadde håpet at representanten Kolberg kunne ha vært tydelig på det. Ellers vil jeg si at jeg er veldig glad for at Kolberg tok opp dette med å få saken på dagsordenen her i dag. Jeg synes det var et riktig initiativ. Det å kunne få en kjapp handling, det å få fokusert på saken og få politisk trykk støtter vi fullt ut, og vi tror det var en riktig måte å behandle det på, selv om vi godt kunne ha tenkt oss litt mer tid. Ellers vil jeg bare si at jeg opplever at selv om vi har gått litt inn og ut av forskjellige merknader og framstilt ulike sider ved saken med ulike formuleringer, så er vi enige om vedtaket. Det synes jeg er veldig viktig. Vi har en holdning, en ambisjon, om å løfte dette viktige området videre framover, og jeg tror ikke vi er veldig uenige om veien videre. Vi er litt uenige om hvordan vi kan karakterisere det som har skjedd, men jeg tror vi er veldig enige om at Riksrevisjonens funn, Riksrevisjonens påpekninger, skal følges opp fullt ut.
Jeg merker meg det representanten Grøvan sier, og jeg er helt enig i at vi står bak denne konklusjonen. Og jeg merker meg at vi begge to er skuffet over at saksordføreren i to medier, først det ene, blir sitert i alle medier rundt omkring i landet, og så gjentar dette i et eget, separat intervju med VG. Så har man anledningen her nå. Han har fått flere anledninger, og det er fortsatt mulig for saksordføreren å tegne seg – ellers pleier ikke saksordføreren å la være å tegne seg hvis man har anledning til å gjøre det – og bare si klart og tydelig: Det var ikke riktig. Verken Kristelig Folkeparti eller Venstre har på noe tidspunkt sagt at vi ikke har tiltro til Riksrevisjonen og ikke legger deres rapport til grunn. Det har man anledning til å gjøre. Man har anledning til å ta ordet og si det, men jeg forstår at stoltheten står i veien. Det er ikke akkurat å si at vi har lært.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 7.
Riksrevisjonen har lagt fram en fyldig melding om sin virksomhet i 2014. Jeg legger fram en enstemmig innstilling fra kontroll- og konstitusjonskomiteen om meldinga. Det er komiteens vurdering at meldinga på en god måte beskriver Riksrevisjonens arbeid og virksomhet i 2014. Komiteen er tilfreds med at planlagte tiltak for 2014 i hovedsak er gjennomført i tråd med virksomhetsplanen. Både denne og tidligere meldinger viser at Riksrevisjonens arbeid er helt avgjørende for at Stortinget skal kunne utføre sin kontroll med regjeringa og forvaltninga på en god måte. Riksrevisjonen skriver i meldinga at det er behov for kontinuerlig forbedring av prosesser og systemer for å lykkes i sitt oppdrag. Det er betryggende at Stortingets største eksterne kontrollorgan fokuserer på dette. Riksrevisjonen gjennomfører brukerundersøkelser for de ulike revisjonstypene hvert år. Det er positivt at Riksrevisjonen på denne måten innhenter tilbakemeldinger fra reviderte virksomheter og departementer. Komiteen har merket seg at brukerundersøkelsene generelt gir gode resultater – dette gjelder alle revisjonstypene. Det vitner om at Riksrevisjonen er en organisasjon som høster stor respekt hos forvaltninga. Det er mye som tyder på at det er et godt samspill mellom Riksrevisjonen og forvaltninga. Det er imidlertid noen utfordringer som jeg vil peke på fra mitt ståsted. Det er ikke alltid forvaltninga følger opp det som blir påpekt av Riksrevisjonen. Det skjer for ofte at Riksrevisjonen må påpeke de samme svakhetene igjen og igjen. Det er derfor viktig at forvaltninga evner å ta lærdom av Riksrevisjonens arbeid, det være seg regnskapsrevisjon, selskapskontroll og forvaltningsrevisjon. De diskusjonene som oppstår i kjølvannet av Riksrevisjonens arbeid, er viktige for utviklinga av en god og effektiv forvaltning i Norge. Det er kanskje forvaltningsrevisjonen som oftest blir gjenstand for diskusjon. Det hender også at medlemmene av kontroll- og konstitusjonskomiteen kan ha ulike meninger om detaljene i forvaltningsrevisjonen. Det er avgjørende å minne om at dette også er et uttrykk for at Riksrevisjonen fokuserer på aktuelle og viktige politikkområder gjennom forvaltningsrevisjonene. Det skal vi være takknemlige for. Riksrevisjonen ble omorganisert per 1. mai 2014. Komiteen håper at omorganiseringa kan bidra til en god utvikling i organisasjonen. Riksrevisjonen representerer høy faglig kompetanse, også internasjonalt, og det er viktig at det sterke kompetansemiljøet bevares og videreutvikles. Avslutningsvis vil jeg si litt om Riksrevisjonens internasjonale arbeid og aktiviteter. Norge har en sterk riksrevisjon – også internasjonalt. Det er nok ikke tilfeldig at den norske riksrevisjonen er ettertraktet som medlem i såkalte fagfellevurderinger, der riksrevisjoner vurderer hverandres revisjonspraksis og organisasjon. Som et eksempel fra meldinga kan jeg nevne at den norske riksrevisjonen for fjerde gang har deltatt i en fagfellevurdering av den amerikanske riksrevisjonen. Det er andre gangen den norske riksrevisjonen har ledet dette arbeidet. Det er etter min vurdering et uttrykk for høy faglig kvalitet som andre lands riksrevisjoner også anerkjenner. Komiteen er også tilfreds med at Riksrevisjonen hjelper andre land med å bygge opp en god statlig revisjonsmyndighet. Riksrevisjonens bistandsprosjekter bygger på en tankegang om at en uavhengig og effektiv riksrevisjon er en grunnleggende forutsetning for en velfungerende offentlig sektor. Det er meget viktig for bekjempelsen av korrupsjon. Meldinga omtaler Riksrevisjonens institusjonelle samarbeidsprosjekter i flere forskjellige land. Komiteen mener det er positivt at Riksrevisjonen kan bidra til et bedret styresett på denne måten. Komiteen slutter seg til innholdet i Riksrevisjonens melding, og det er en enstemmig komité som legger den fram som innstilling til Stortinget.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.
Kontroll- og konstitusjonskomiteen har gjennomgått statsrådets protokoller for perioden 1. juli–31. desember 2014 og lagt fram en enstemmig innstilling. Komiteen har ikke noe å bemerke til protokollene, verken når det gjelder benådningssaker, embetsutnevnelser eller fastsatte, endrede eller opphevede forskrifter. Forskrifter som er fastsatt av Kongen i statsråd, inngår som en del av komiteens halvårlige gjennomgang av statsrådets protokoller. Komiteen har som ledd i sin gjennomgang bedt Stortingets utredningsseksjon om å foreta undersøkelser av utvalgte forskrifter for å se om disse er i tråd med Stortingets vedtak og forutsetninger. Komiteen har ikke funnet grunnlag for å foreta nærmere undersøkelser av noen av forskriftene som er fastsatt i statsråd i andre halvår 2014.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.
Etter ønske fra transport- og kommunikasjonskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Presidenten vil videre foreslå at det gis anledning til inntil fem replikker med svar fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt. Første taler er Åse Michaelsen, som får ordet på vegne av sakens ordfører, Roy Steffensen.
Denne saken handler om trafikksikkerhet, og alle partiene på Stortinget deler visjonen om null drepte i trafikken. Et tapt liv i trafikken er ett for mye, og da er det godt å se at stortingsflertallets økte satsing på trafikksikkerhet, som kraftig vekst i veivedlikehold, flere midtdelere, tre ganger så mange rumlefelt og fire ganger så mange kontroller av tunge kjøretøy, gir resultater, og at nedgangen i antall dødsulykker fortsetter. Dette er veldig bra. Hele komiteen er opptatt av å gi bilistene en tryggere hverdag. Men saken i dag handler om bruk av ett konkret virkemiddel, nemlig streknings-ATK, eller gjennomsnittsmåling. Her er synspunktene delte. Det er ingen tvil om at de som ønsker utstrakt bruk av streknings-ATK, har økt trafikksikkerhet som mål. Jeg betviler heller ikke at streknings-ATK kan ha en viss effekt, men rapporten bør ikke leses som den eneste sannhet, for den har klare svakheter. TØI skriver selv at datagrunnlaget burde ha vært omtrent fem ganger større, og vi som politikere kjenner jo godt til at når det gjelder meningsmålinger, skal man minst ha over 1 000 spurte for at det skal gi et reelt bilde. Så når TØI skriver at det burde vært fem ganger større enn det som har vært grunnlaget, er det viktig å merke seg det. Videre skriver de at ulykkesreduksjonen kan være et resultat av tilfeldigheter, men at de likevel har konkludert med at nedgangen trolig skyldes streknings-ATK. Jeg leste rapporten på nytt i går, og tok da kontakt med TØI og hun som hadde skrevet rapporten. Hun kunne dokumentere årsakene til de 22 dødsulykkene som blir nevnt i rapporten. Det mener jeg er det mest vesentlige i denne sammenhengen. Jeg spurte hvor mange av disse som skyldtes høy fart, og hvor mange som skyldtes andre årsaker, som kjøring i rus, veiens forfatning, selvmord, vanskelige værforhold, bilens kjøretekniske tilstand, osv. Jeg fikk da til svar at det var i alle fall 2 ulykker av de 22 hvor høy fart var hovedårsaken – altså 2 av 22 ulykker. De andre ulykkene kunne altså ha skjedd uansett om det var streknings-ATK eller ikke. Hun skrev videre at i de øvrige ulykkene var høy fart også sannsynlig, i hvert fall som medvirkende faktor, men ut fra den informasjonen hun hadde tilgjengelig, kunne hun ikke utelukke andre faktorer, så da ville hun ikke spekulere. Det er ærlig talt et særdeles tynt grunnlag å fatte en beslutning på hvis vi skal åpne opp for utstrakt bruk av et så kontroversielt virkemiddel som streknings-ATK. I en annen rapport, Dybdeanalyse av dødsulykker i vegtrafikken 2012, fra Statens vegvesen, er årsaken til dødsulykker analysert. Ulykker skyldes ofte mange faktorer, og i 2012 var høy fart en medvirkende årsak til 32 pst. av dødsulykkene. Stor forskjell i vekt – altså møteulykker hvor personbil treffer vogntog, personbil treffer syklist eller MC, eller hvor gammel Lada treffer ny SUV – var årsak til 31 pst. av dødsulykkene i 2012, dvs. en tredjedel. At bilen er gammel og ikke har moderne sikkerhetsutstyr, er medvirkende årsak og faktor til dødsfall i nesten halvparten av dødsulykkene, og forhold som slitte dekk, kjøring i ruspåvirket tilstand, selvmord og vanskelige kjøreforhold er andre årsaker. Mye av dette kan aldri endres ved bruk at streknings-ATK, og jeg synes det er tynt beregningsgrunnlag når rapporten fra TØI tar for seg alle typer dødsulykker på strekningene, i stedet for utelukkende å se på antall dødsulykker hvor fart har vært den avgjørende årsaken. På denne bakgrunn skulle jeg ønske at Stortinget kunne ha støttet vårt forslag om at det er naturlig å gå igjennom retningslinjene og bruk av streknings-ATK i forbindelse med den varslede trafikksikkerhetsmeldingen. Et moment som Stortinget dessverre ikke ser ut til å være opptatt av lenger, er personvern og overvåking. Nå er det riktig at bildene automatisk vil bli slettet om man ikke har kjørt ulovlig, men i alle saker hvor Stortinget skal drøfte utfordringer ved overvåking, er vi nødt til å se det i en større sammenheng. Med noen få tastetrykk kan man enkelt omgjøre ordningen med streknings-ATK sånn at bildene ikke blir slettet. Det vil ikke skje under denne regjeringen, og det vil trolig heller ikke skje under neste regjering, men vi vet ikke hvordan samfunnet vil være om 10 eller 20 år. Da mener jeg at det vil være problematisk å tilrettelegge for utstrakt overvåking av lovlydige borgere, og vil av personvernhensyn sterkt advare mot bruk av streknings-ATK. Jeg tar opp forslaget på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre.
Representanten Åse Michaelsen har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Transportkomiteens flertall har innstilt på at det skal gjenåpnes for bruk av strekningsmåling av fart. Dermed kan vegmyndighetene igjen ta i bruk et meget effektivt tiltak mot fartsrelaterte trafikkulykker. Jeg vil starte innlegget mitt med å takke Kristelig Folkeparti og Venstre for at de støtter forslaget. Reaksjonene på forslaget lot ikke vente på seg fra dem som jobber med trafikksikkerhet. Jan Johansen, direktør i Trygg Trafikk, sa i sin pressemelding: «Dette er en gledelig beslutning. Streknings-ATK redder liv, og tiltak som virker må tas i bruk.» UP-sjef Knut Danielsen uttalte til Rana Blad: «Det er en skikkelig gladnyhet for alle som jobber for trafikksikkerhet at flertallet i transport- og kommunikasjonskomiteen i dag går inn for at det igjen skal satses på gjennomsnittsmåling av fart over lengre strekninger med fotobokser.» Jeg synes det er oppsiktsvekkende at vi har en regjering og en samferdselsminister som har stoppet muligheten for å ta i bruk dette effektive virkemidlet. Skal vi nå nullvisjonsmålet, er det viktig at vi tar i bruk et bredt spekter av tiltak. Tiltaket ble i fjor evaluert av Transportøkonomisk institutt, og konklusjonen var 49–54 pst. reduksjon av drepte og hardt skadde. Funnet er i samsvar med tidligere evaluering – det er ikke bare denne – og bekreftes i internasjonale studier. Høg fart er en av de viktigste forklaringsfaktorene ved dødsulykker. Streknings-ATK og vanlig ATK er effektive supplement til politiets ordinære kontroller. Regjeringen må nå reversere sin avgjørelse om å stoppe videre bruk av fotobokser som måler gjennomsnittsfart. Regjeringen må også omgjøre avslaget på søknaden fra Vegdirektoratet om å sette opp gjennomsnittsmåling i Ellingsøytunnelen og Valderøytunnelen i Møre og Romsdal. Nullvisjonen og de nasjonale målsettinger for ytterligere reduksjon i antall drepte og hardt skadde på vegene de neste åra er ambisiøse mål og krever at vi tar i bruk hele verktøykassen med tiltak for å nå målene. Regjeringen sa i regjeringserklæringen at de ønsker å redusere bruken av strekings-ATK, men sa samtidig at de skulle evaluere dette. Evalueringen er gjort, den var ferdig i fjor høst. Konklusjonen var, som sagt, en reduksjon på oppimot 54 pst. av hardt skadde og drepte. Til tross for dette avslo Samferdselsdepartementet i mars i år – uten begrunnelse – søknad fra Vegdirektoratet om å sette opp streknings-ATK i Ellingsøytunnelen og Valderøytunnelen på rv. 658 i Møre og Romsdal. Tunnelene er svært ulykkesutsatt. 78 personer er drept eller hardt skadd siden åpningen i 1987 til og med 2013. Målinger på stedet har vist at gjennomsnittsfarten er svært høg, og politiet kan ikke foreta kontroller i disse tunnelene. Komiteens flertall har derfor avgitt innstilling om at dette vedtaket skal omgjøres. Ministeren har òg stoppet søknaden om streknings-ATK på fv. 170 i Akershus. Akershus fylkeskommune har vedtatt streknings-ATK på en kort strekning på fv. 170. Elleve personer har omkommet og flere titalls er skadd siden 2000 på denne 5,9 km lange strekningen mellom Heia og Mork. Nå kan òg denne søknaden etterkommes. Målrettet arbeid for økt trafikksikkerhet på veg over tid har gitt gode resultater, men fortsatt blir altfor mange mennesker drept og hardt skadd i trafikken. Trafikkulykkene fører til ekstreme lidelser for menneskene som rammes, og koster samfunnet store summer. Derfor er det uforståelig at regjeringen har stilt seg på sidelinja og ikke støtter dette forslaget som er et av virkemidlene når det gjelder innsatsen for å nå nullvisjonen. Arbeiderpartiet mener at både vegstandard og kjøretøyets beskaffenhet er viktige trafikksikkerhetstiltak. Vi vil derfor videreføre satsingen på både utbygging og vedlikehold samt på tiltak for videre fornying av bilparken. Fremskrittspartiet og Høyre argumenterer med at de heller vil bygge og vedlikeholde veg samt prioritere trafikksikkerhetstiltak som forsterket midtoppmerking, vegbelysning og kontroll av tunge biler. Argumentasjonen er problematisk. Alle disse tiltakene er gode – vi er enig i dem – men de virker på forskjellig måte. Disse tiltakene bør derfor ikke settes opp mot hverandre. Streknings-ATK er et lokalt tiltak på ulykkesutsatte strekninger der høg fart er et problem. Det hjelper ikke å kontrollere tunge kjøretøy på Svinesund hvis problemet er høg fart i tunnelene i Møre og Romsdal. Våre nasjonale mål er ambisiøse, og derfor må hele verktøykassa tas i bruk. Til tross for den gledelige reduksjonen i antall trafikkdrepte hittil i 2015 og gode tall i 2014, er det viktig at vi ikke blir tilfreds. Vi må jage etter alle de trafikksikkerhetsgevinster vi kan, på både kort, mellomlang og lang sikt.
Arbeidet med trafikksikkerhet består i å gjøre mange tiltak samtidig. Det er viktig å ha en bred tilnærming til dette arbeidet. Regjeringa har varslet at den vil legge fram en helhetlig trafikksikkerhetsmelding for Stortinget i 2016. Den meldinga vil representere en milepæl i trafikksikkerhetsarbeidet, og Stortinget vil bli invitert til en helhetlig diskusjon om temaet og ikke bare vurdere hvert enkelt tiltak for seg. Det er positivt å se at vi nå er på et nivå når det gjelder hardt skadde og drepte i trafikken, som er det laveste siden 1950-tallet, til tross for dramatisk mange flere kjøretøy på veiene. Utviklinga for 2015 ser foreløpig bra ut. Det viser at mange av de tiltakene som er iverksatt, faktisk virker, men det er en påminnelse om at vi ikke er i mål med nullvisjonen. Hver enkelt vi mister i trafikken, er en for mye. Regjeringa har siden oktober 2013 iverksatt flere tiltak som har bedret trafikksikkerheten. Det aller viktigste er den økte satsinga på vedlikehold og fornying av veiene våre. For første gang på flere tiår reduserer vi nå vedlikeholdsetterslepet. Det betyr at veiene blir mer framkommelige, men også at de blir sikrere å kjøre på. Satsinga på veibygging har aldri vært større. Når vi i tillegg denne uka behandlet Meld. St. 25 for 2014–2015, På rett vei, representerer det et historisk tidsskille i utbygginga av møtefrie veier i de mest befolkningstette områdene i landet. I tillegg blir det bygd mer midtrekkverk og forsterket midtoppmerking på eksisterende veier enn det som var målet i Nasjonal transportplan. Bare i 2014 er det etablert forsterket midtoppmerking på 212 km riksvei, mens målet var 74 km. Det siste er en konsekvens av regjeringas forsering når det gjelder dekkelegging på veiene. Flere møtefrie veier og forsterket midtoppmerking er kanskje det mest effektive tiltaket vi kan sette i verk for å redusere ulykkestallene. Denne regjeringa har også firedoblet antall kontroller av tunge kjøretøy, og det blir tatt i bruk ny teknologi for å gjøre disse kontrollene mer effektive. I tillegg er konsekvensen for dem som ikke overholder regelverket, blitt strengere. Dette vil utvilsomt ha en preventiv effekt og bety at stadig færre vil ta sjansen på å kjøre ulovlig, med den positive effekten det vil ha for trafikksikkerheten. Det er utvilsomt en sammenheng mellom fart og antall ulykker, og både tiltak for å kontrollere at bilistene holder seg innenfor fartsgrensa, og holdningsskapende arbeid er viktig i denne sammenhengen. Økt satsing på tilfeldige kontroller og mer synlig politi er nok det som har størst preventiv effekt, siden det er uforutsigbart og dermed noe som vi bilister må ta hensyn til på hele kjøreturen. Så til streknings-ATK. Det er allerede i dag etablert automatisk fartsmåling mange plasser i landet, ca. 300 fotobokser. På 23 strekninger er det etablert såkalt streknings-ATK. Vilkårene for å etablere gjennomsnittsmåling er allerede i dag relativt strenge. Bakgrunnen for det er nok et behov for å avgrense denne typen virkemiddel til strekninger som er spesielt ulykkesutsatt, samtidig som bruk av streknings-ATK må ses opp mot andre trafikksikkerhetstiltak. Bruk av streknings-ATK har nok utvilsomt en betydning for reduksjon av fart, men samtidig kan det bidra til unaturlige kjøremønster siden mange reduserer farten unødvendig mye og dermed kan bidra til å skape både utålmodighet og farlige situasjoner i trafikken. Vi er ikke imot å bruke streknings-ATK i enkelte tilfeller. Som statsråden også peker på i sitt svarbrev til komiteen, kan det f.eks. være aktuelt å bruke denne typen fartsmåling i tunneler der det er vanskelig å kontrollere fart på annen måte. Det er en vurdering som må gjøres i hvert enkelt tilfelle, og jeg har tillit til at det er gjort for de to tunnelene i Ålesund. Det vil bli en helt håpløs praksis om Stortinget skal begynne å behandle plassering av hver enkelt fotoboks, slik det nå legges opp til i denne saken. Derfor har Høyre og Fremskrittspartiet fremmet et forslag der vi ber regjeringa om å vurdere kriteriene og retningslinjene for bruk av ATK og streknings-ATK innenfor rammene av arbeidet med en helhetlig trafikksikkerhetsmelding. Da vil Stortinget kunne gjøre sin gjennomgang av regelverket på et prinsipielt grunnlag og i et perspektiv der bruk av automatisk fartsmåling blir vurdert i sammenheng med andre virkemidler i trafikksikkerhetsarbeidet. Det er jeg overbevist om vil gi et bedre resultat for trafikantene enn at vi i denne sal skal vurdere plassering av hver enkelt fotoboks.
La meg starte med å gi honnør til forslagsstillerne for å ha fremmet et godt forslag. Trafikksikkerhet må ha høyeste prioritet i transportpolitikken, og streknings-ATK er ett av mange virkemidler som vi vet virker. Trafikksikkerhetsgevinsten er godt dokumentert, både i Norge og internasjonalt. Da er det litt rart at regjeringen velger å si nei til dette. Statsråden har mer tro på andre tiltak, som utbedrete veier, flere kontroller av bl.a. vogntog og flere rumlefelt eller midtdelere. Alt dette er veldig gode tiltak, og han har Kristelig Folkepartis fulle støtte. Men for oss er det ingen motsetning her. Dersom vi skal få tryggere trafikk på veien, må vi gjøre flere ting samtidig. For eksempel har rumlefelt og gjennomsnittsmåling to helt ulike formål og bør derfor ikke stilles opp mot hverandre og sammenlignes. Mens forsterket midtoppmerking er et tiltak rettet mot trøtthet og uoppmerksomhet, er streknings-ATK et tiltak for å få ned farten. Mens ATK virker på alle ulykker på strekningen, virker forsterket midtoppmerking kun på møteulykker og utforkjøringer mot venstre. Vi må ha begge deler. Så sies det at streknings-ATK fører til rykk-og-napp-kjøring eller dårlig trafikkflyt. Ja, enkelte opplever det sikkert slik. Følelser er subjektive. Men hadde streknings-ATK ført til flere alvorlige ulykker, ville det ha vist seg i ulykkesstatistikken. Fagmiljøene må jobbe kunnskapsbasert. Vi vet at dette virker. Noen få enkeltstrekninger har hatt flere ulykker etter at ATK ble installert, det har vi registrert. Andre steder er ulykkene helt borte. Men tallene er små, og vi kan derfor ikke splitte opp tallene på denne måten. Vi må se på den gjennomsnittlige effekten, som ifølge Transportøkonomisk institutt er inntil 54 pst. færre drepte eller hardt skadde. TØI mener at denne konklusjonen er meget solid og står på trygg faglig grunn. Det vil si at vi her snakker om et tiltak med en betydelig positiv effekt. Hvilke tiltak kan gi over 50 pst. reduksjon i antall drepte og hardt skadde? To rapporter fra TØI, bestilt av dagens regjering, dokumenterer effekten av fotobokser. På 14 strekninger med gjennomsnittsmåling av fart er antall personskadeulykker redusert med mellom 12 og 22 pst., og antallet drepte eller hardt skadde er redusert med mellom 49 og 54 pst. Rapporten konkluderer med at effekten ved bruk av gjennomsnittsmåling er minst like stor i tunneler som på åpen vei. Også TØIs konklusjoner for punktmålinger ved fotobokser viser at fotoboksene har god effekt på farten der målingen blir gjort. Nå satses det på infrastruktur og utbedringer. Det er veldig bra. Veiens beskaffenhet er veldig viktig for sikkerheten. Men vi må ikke bruke det som argument for å utelukke fotobokser. Vi må bruke ulike tiltak, avhengig av behovet som er på den enkelte strekning. Det hjelper f.eks. ikke med tungbilkontroll og vedlikehold når problemet er høy fart i en spesifikk tunnel. Det nasjonale målet om reduksjon i antall drepte og hardt skadde fram mot 2018 bygger på at reduksjon av fartsnivået skal stå for 25 pst. av denne reduksjonen. Da må vi bruke ulike virkemidler, og streknings-ATK er ett av dem, et av de veldig effektive.
Vi har ingen å miste, og vi må bruke alle tiltak for å sørge for at vi ikke mister flere enn det vi allerede gjør. Strekningsvis ATK er ett av mange trafikksikkerhetstiltak, og Statens vegvesen anbefaler tiltaket på strekninger med høy gjennomsnittsfart, høy forventet skadekostnad og stor trafikksikkerhetsgevinst. Senterpartiet mener at de nasjonale målene for trafikksikkerhet må være ambisiøse, og at det er nødvendig med flere ulike tiltak for å få ned tallene på drepte og hardt skadde i trafikken. Flere av de foregående talerne har redegjort godt for ulike nødvendige tiltak. Jeg viser også til at strekningsvis ATK er evaluert. TØI konkluderte med en reduksjon på inntil 54 pst. i antall drepte og hardt skadde der man hadde ATK. Det mener jeg er et godt grunnlag for å si at det er et av de tiltakene vi bør videreføre. Det er mange som velger å kjøre veldig fort på strekninger og i tunneler der de slett ikke burde gjøre det, og de setter både seg selv og andre i fare. Jeg ser i media at en del er tatt i over 200 km/t i enkelte av tunnelene i mitt eget hjemfylke. Det er høvelig heftig. Jeg registrerer også at Fremskrittspartiet i mitt hjemfylke, Nordland, har sagt at de er positive til ATK under én forutsetning – at man øker fartsgrensen noe i de tunnelene. Det er heller ikke lenge siden vi så en oversikt fra UP om høy fart på en rekke strekninger, og de hadde knepet 16 førerkort på bare en liten økt en dag. Det sier noe om at det er behov for tiltak som reduserer farten på veiene. Senterpartiet er svært tilfreds med at flertallet har samlet seg om det forslaget som vi la fram, og at strekningsvis ATK kan tas i bruk på særlig ulykkesutsatte strekninger og i tunneler når det er i tråd med faglige anbefalinger og etablerte retningslinjer. Det ble fra saksordføreren vist til at det var et problem når det gjaldt overvåking. Jeg mener at det ikke er det. Personvernnemnda konkluderte i 2011 med at streknings-ATK ikke er i strid med personvernloven. Dermed er det ingen gode grunner for å si nei til det, men bare gode grunner til faktisk å si ja og la det være et av de mange tiltakene vi trenger i trafikksikkerhetsarbeidet.
Venstre er opptatt av å redusere antall ulykker. Det er mange tiltak som bidrar til dette. For å få færre ulykker, og i særdeleshet færre alvorlige ulykker, betyr farten mye. Tidligere har Venstre sagt nei til gjennomsnittsmålinger ut fra personvernhensyn. Dette standpunkt har vi endret. Streknings-ATK eller gjennomsnittsmålinger gjennomføres nå på en slik måte at data om biler som ikke kjører over lovlig hastighet, blir slettet umiddelbart. Derfor har personvernnemnda konkludert med at gjennomsnittsmåling ikke strider mot personvernloven. Vi har derfor endret standpunkt. Gjennomsnittsmåling utføres i dag slik at personvernet er godt ivaretatt. På strekninger der gjennomsnittsmålinger foretas, har det vist seg at farten er lavere. Dette i seg selv reduserer antall ulykker. Derfor mener vi det er et godt tiltak å bruke gjennomsnittsmåling på strekninger som er særlig ulykkesutsatt. I tillegg er det utfordrende å utføre vanlige fartskontroller i tunneler. Der er gjennomsnittsmåling også en løsning. Gjennomsnittsmåling skal ikke komme istedenfor andre gode trafikksikkerhetstiltak, men som et supplement der dette ikke er nok.
La meg begynne med å si at jeg er veldig glad for at forslaget som jeg har vært med på å fremme, får flertall i dag. I tråd med det Statens vegvesen sier i sin strategi – at streknings-ATK framstår som et effektivt trafikksikkerhetstiltak som kan bidra til å redusere antallet drepte – er dette et tiltak jeg ser få betenkeligheter med. Det ble trukket fram av Åse Michaelsen at dette er et kontroversielt tiltak, men – med all respekt – jeg har bare oppfattet at det er Fremskrittspartiet som oppfatter det som et kontroversielt tiltak. Når jeg snakker med andre folk – som da jeg var i Ålesund og diskuterte streknings-ATK, gjennomsnittsfartsmålinger, med sunnmøringene – er det en klar forståelse av at dette er et fornuftig tiltak, for i tunneler der man har 8 pst. stigning, og der det har vært veldig mange dødsulykker og mange ulykker der mennesker har blitt hardt skadd, ser de få gode grunner for hvorfor man ikke skal gjennomføre dette. Regjeringen bremset fullstendig videre utbredelse av gjennomsnittsfartsmålinger da de tiltrådte. I regjeringserklæringen var det en tydelig negativ innstilling til dette. Tidligere statssekretær Bård Hoksrud uttalte at han mente dette var en mistenkeliggjøring av alle bilister. I så fall må man jo mene at alle kontroller som politiet eller myndighetene gjennomfører for å ta råkjørere og redusere farten, er en mistenkeliggjøring av alle bilister. Når vi vet at i perioden 2005–2008 var fart involvert i 50 pst. av alle dødsulykker – i 2012 riktignok redusert til 28 pst., hvis jeg ikke tar feil, etter en kampanje rettet mot bilistene – er det ingen tvil om at fart er knyttet til en betydelig andel av dødsulykkene. Det er lett for noen i debatten å blande gjennomsnittsfartsmålinger med vanlige fotobokser. Ved vanlige fotobokser opplever man at folk bremser ned, og at man får en rykk-og-napp-kjøring – jeg er helt enig i det. Men vitsen med streknings-ATK er jo at når man først vet at det finnes en gjennomsnittsfartsmåling der, da kjører folk saktere. Da kjører folk under fartsgrensen. Det er jo dette man tydelig finner i den TØI-rapporten som foreligger. Er det én ting vi vet om dødsulykker og ulykker der det er mange mennesker som er hardt skadd, er det at fart er det som skaper de virkelig store ulykkene. Vi vet at kinetisk energi er lik 0,5 mv2. Da vet vi at jo fortere man kjører, desto sterkere blir effekten av de ekstra kilometerne i timen man kjører for fort, desto lengre blir bremselengden, og desto vondere blir det å bli truffet. Jeg forstår ikke hvorfor Fremskrittspartiet virker å ville holde en beskyttende hånd over råkjørere. Jeg forstår det ikke. Etter at Fremskrittspartiet kom i regjering, har de økt fartsgrensene på motorveiene, men de har ikke vært villige til å komme med de restriktive tiltakene som skal til for å bremse de folkene som kjører for fort. Streknings-ATK, altså gjennomsnittsfartsmåling, er etter min oppfatning et godt eksempel på at man lar være å gjøre noe som vi vet virker. Jeg synes også at Kristelig Folkeparti hadde et godt innlegg som nettopp viste forskjellen mellom det som handler om midtdelere og rumlefelt, og streknings-ATK. Rumlefelt tar én type trafikkulykker, er effektivt og må gjennomføres. Streknings-ATK sørger for å redusere farten. Det er veldig bra. Det som er mitt spørsmål til oppfølging, er i virkeligheten nå: Hvor raskt kan vi forvente at statsråden følger opp det vedtaket vi gjør i dag – når det gjelder de konkrete dype tunnelene med 8 pst. stigning og mange dødsulykker, mellom Ålesund og Vigra, altså Valderøytunnelen og Ellingsøytunnelen? Hvor raskt kan vi regne med at det kommer opp gjennomsnittsfartsmålinger der? Det er et billig tiltak. Hvor raskt kan vi regne med at det kommer? Og andre steder der folk har ønsket tiltak – som fv. 170 i Akershus, der 11 mennesker har mistet livet mellom Fet og Sørum siden 2000, der politi, vegvesen, fylkespolitikere, ordførere og Trygg Trafikk mener at streknings-ATK ville være et kjapt og effektivt virkemiddel, og der f.eks. midtdelere ville kostet over 400 mill. kr å innføre – hvor raskt kan vi regne med at sånne steder får ja?
Det overordnede temaet i denne debatten er trafikksikkerhet. Trafikksikkerhet er det absolutt viktigste vi jobber med her fra regjeringen, og det er en svært viktig ting som en har diskutert og jobbet med også i Stortinget i lang, lang tid. En har hatt et nullvisjonsmål, og jeg vil vel si at alle partiene i Stortinget har støttet opp om det. Tallet på trafikkdrepte i 2014 var 147. Det er 147 mennesker som har gått bort altfor tidlig, og familie, venner og kollegaer savner noen de er glad i. Det gledelige i dette er at det er 40 færre enn i 2013, men det er fortsatt 147 for mange. Så langt i 2015 har vi sett at utviklingen fortsatt er positiv. Per utgangen av mai var det 42 drepte i veitrafikken, sammenlignet med 57 året før. Trenden nå viser at det blir det minst tragiske året på norske veier siden krigen. Det er noe å glede seg over i alt det som er leit. I dette arbeidet er det viktig å ha en helhetlig tilnærming. Trafikksikkerhetsarbeid inneholder mange ulike faktorer. I handlingsplanen som vi jobber etter, er det 122 ulike tiltak, innrettet på alt fra enkle holdningskampanjer, føreropplæring og tekniske ting med biler til de store veiprosjektene, som koster mye penger, og som tar lang tid. Fotoboks er et av virkemidlene. Det er allerede over 300 fotobokser på veiene. De veistrekningene som er omdiskutert, er ikke plutselig blitt farlige nå. Som forrige taler nevnte, har det vært trafikkdrepte der i lang tid. Allikevel ser vi at det har ikke blitt satt opp fotobokser, ei heller av forrige regjering. Så at fotobokser er det som løser alle problemer, blir for enkelt. At fotobokser har en effekt, er det ingen tvil om, men mange ulike grep har effekt. Vår regjering har prioritert å ta grep der en har nedprioritert for mye tidligere. Ofte har fotobokser blitt det enkle grepet som gjør at en dårlig vei forblir dårlig, men med litt mer kontroll. Vår tilnærming vil være heller å bruke mer penger på å ruste opp veien, slik at den blir bedre og tryggere i hverdagen. I Statens vegvesens årsrapport for 2014 er dette synliggjort. Statens vegvesen gir hvert år ut en årsrapport, som gir en oversikt over hvilke grep en har tatt på ulike deler av veilegemene. De gjør også en beregning av hva dette betyr i form av redusert antall skadde og drepte ut fra en statistisk vurdering. I budsjettet som ble framlagt av Stoltenberg-regjeringen for 2014, ville virkemidlene som ble tatt i bruk, redusert antall drepte og skadde med i snitt åtte personer. De grepene som ble gjennomført på grunn av ekstrabevilgninger fra dagens flertall, betydde derimot at tallet kom opp i elleve. Så en fikk altså statistisk vist at økt satsing på vei, som dagens regjering og dagens flertall gjør, gir en markert økning i trafikksikkerhet. Statistisk sett vil en ikke få utslag av å sette opp en fotoboks ekstra. Det er et perspektiv en må ha med i denne debatten. Forsterket midtoppmerking har vært nevnt av flere. Ja, vi har fått forsterket midtoppmerking på ca. tre ganger så mye vei som det som opprinnelig var planlagt. Vi har bygd 50 pst. mer midtrekkverk enn det som var planlagt. Så har vi – for å komme inn på det som er temaet – streknings-ATK. Vi har sagt i regjeringserklæringen at det er et virkemiddel vi vil vurdere og evaluere. Det har vært satt ut et oppdrag til TØI. De har gjort en jobb. Det betyr ikke at de dermed gjør regjeringens jobb. Vi har i den siste tiden gjort en evaluering og tenkte i våre planer at den evalueringen skulle inngå som en del av trafikksikkerhetsmeldingen. Det er også bakgrunnen for at vi har sagt nei til den søknaden som har kommet – rett og slett fordi det var en evalueringsprosess og dermed for tidlig å konkludere. Når Stortinget legger opp til å konkludere nå, vil vi selvsagt føye oss etter det og forhåndskonkludere også inn i trafikksikkerhetsmeldingen. Jeg minner om at det er streknings-ATK på plass 23 steder i landet allerede, og det er vanlige fotobokser rundt 300 steder. Etter min vurdering skal streknings-ATK, når det blir vedtatt, brukes der Vegvesenet mener det er faglige begrunnelser for det. Det betyr at Vegdirektoratet vil få den operative rollen med hensyn til å gjøre de vurderingene. Jeg vil ikke ha en tilnærming der vi setter ut fotobokser istedenfor å utbedre veien der veiutbedring trengs, men i tunneler som er i god stand, kan fotoboks være det som gir ytterligere trafikksikkerhet.
Det åpnes for replikkordskifte.
Det er bra at det er bevegelse på ministeren når det gjelder å åpne for streknings-ATK, for det er et nytt budskap. Som det er sagt av flere her, har dødstallene heldigvis gått ned, og i 2014, som det også ble sagt, kom vi ned på 147 drepte og 674 hardt skadde i trafikken. Så langt, altså per mai, var det 41 drepte – mot 57 i fjor. Det er bra at man her er på rett vei, men skal vi nå målet som er satt i Nasjonal tiltaksplan, må man sette inn alle tiltak for å lykkes. TØI har analysert dette, og i sitt siste magasin, SAMFERDSEL, sier de at om vi skal nå målet i 2024, må man bestemme seg for en sterkere satsing på tiltak. I innstillingen sier vi at 30 pst. av tiltakene skal være fysiske tiltak og 70 pst. trafikant- og kjøretøytiltak. Jeg lurer da på hvorfor ikke ministeren vil bruke et av de tiltakene som det er dokumentert har stor effekt?
Som jeg har sagt i mange debatter med representanten Juvik og skrevet i brev til komiteen, er dette noe vi ikke har avvist, men vi har sagt at vi har det til evaluering og vurdering. Som jeg sa i innlegget mitt, vil det være et naturlig grep å se på i den store trafikksikkerhetsmeldingen. Vi har, som jeg også nevnte, prioritert de grepene som dessverre har blitt nedprioritert tidligere. Det er flere kontroller av vogntog – med tanke på debatten om dødstrailere som vi har hatt i denne salen mange ganger, har vi firedoblet kontrollene. Vi har økt kraftig vedlikeholdet av veier, noe som er et av de beste trafikksikkerhetstiltakene. Vi har fått tredoblet antall kilometer med forsterket midtoppmerking. NRK Østfold hadde en artikkel i februar i år der Vegvesenet sa at nå skulle det komme forsterket midtoppmerking på en veistrekning der. Det ville øke trafikksikkerheten med 60 pst., altså mer enn det en fotoboks vil gjøre. Derfor vil jeg si at det vi har gjort totalt sett, har vært med fokus på å få mest mulig igjen for pengene og trafikksikkerhetsperspektivet.
Ministeren svarte ikke på spørsmålet. Spørsmålet gjelder noe som vi lurer veldig på, og det er hvorfor man ikke vil ta i bruk et virkemiddel som vi vet har stor effekt. Det er vel og bra at man setter i verk de andre tiltakene, og der er vi helt enige med ministeren. Som jeg også har sagt i tidligere debatter, er det å slå inn åpne dører. Men så vil man ikke bruke et virkemiddel som man tok i bruk så sent som i 2009, som man ser har stor effekt, og man ber om tid for å evaluere. Det er vel og bra. Man har evaluert. Det er snart et år siden TØI kom med sin rapport som sa at dette har stor effekt. Både Trygg Trafikk og UP er enig i det. Ja, jeg vet egentlig ikke om noen som sier at dette ikke har stor effekt, annet enn ministeren, som av en eller annen grunn ikke vil ta i bruk dette virkemiddelet. Det nytter som sagt ikke å kontrollere trailerne ved Svinesund hvis problemet er høy fart i tunnelene i Møre og Romsdal. Så jeg spør en gang til, og undrer: Hvorfor er ministeren imot å bruke dette virkemiddelet?
Det hjelper ikke å komme med forhåndsskrevne replikker der en sier at en ikke fikk svar på spørsmålet, når det var nettopp det en fikk. Representanten Juvik fikk til svar – og det står også skrevet i brev til komiteen – at dette er et tema vi har hatt til evaluering, vi ser det som et virkemiddel inn i trafikksikkerhetsmeldingen. Der er svaret. Så kan en ofte lure når Arbeiderpartiet i opposisjon sier at de er veldig for det som skjer på veivedlikehold, og at de er veldig for det som skjer på kontroll av trailere. Det synes jeg er veldig gledelig, men dette er ikke en ny problemstilling. Dette er ikke et nytt tema. Jeg konstaterer at den satsingen som nå skjer, skjer først etter at det har kommet et nytt flertall i Stortinget som prioriterer annerledes. Tallene fra Statens vegvesens årsrapport viser jo en markert oppgang i effektene av de tiltakene som ble gjort i 2014, og sammenligner Stoltenbergs budsjettforslag og det vedtatte budsjettet, og da har jeg ingen ting å skamme meg over.
Som jeg sa i mitt innlegg, tror jeg det er mange ulike tiltak som må benyttes før man når målene når det gjelder trafikksikkerhet. Det nytter ikke med ett, og de har ulik virkning, som bl.a. representanten Grøvan pekte på. Mitt spørsmål til statsråden er: Når kan vi se at dette tas i bruk? Vi vet at det er en del som har søkt og fått nei på grunn av at man ønsker mer tid til å vurdere det som et tiltak inn mot en handlingsplan og trafikksikkerhetsmelding. Når er det mulig å sette i gang disse prosjektene der det er lokal enighet, fylkeskommunen ønsker dem og Statens vegvesen eller Vegdirektoratet mener at det er gode tiltak?
Det sies at det er en del søknader som har fått avslag. Faktum er at vi har hatt én søknad som vi har behandlet – én søknad. Det har ikke kommet noen søknad som gjelder fv. 170 f.eks. Så det er blitt konstruert en debatt om at dette er et tiltak som er blitt etterspurt en rekke steder og at de har fått nei. Faktum er at ett sted har bedt om det. Grunnen til at de fikk nei var rett og slett, som jeg sa i mitt innlegg, en prosess vi hadde med å vurdere og evaluere situasjonen. Da mente vi det var feil å konkludere med ja. Hvis de nå søker om igjen med det vedtaket Stortinget har fattet, vil selvsagt saken bli behandlet på nytt. Det jeg skisserte i mitt innlegg, var at vi ville overlate til Vegdirektoratet å foreta de faglige vurderingene, og så er det opp til dem som mener at de har strekninger som bør vurderes, å sende søknad til Vegdirektoratet nå.
Jeg takker for den siste avklaringen på hvordan statsråden har tenkt å følge opp dette. Jeg må likevel innrømme at jeg ikke oppfatter at Arbeiderpartiet får svar på hvorfor man har vært kritisk til å gjennomføre dette, men jeg respekterer at statsråden sier at dette har vært en del av evalueringen fram mot trafikksikkerhetsmeldingen. Nå blir det en endring av dette, og det er greit å forholde seg til. Spørsmålet mitt er todelt. Når fylkene, de forskjellige regionene, de som mener at det er fornuftig å gjøre dette, skal søke Vegdirektoratet om det – vil de for det første oppleve at de retningslinjene som gjelder i dag, er de som ligger til grunn for Vegdirektoratets behandling, altså de retningslinjene som lå til grunn før statsråden stoppet dette? For det andre: Er det sånn at dette må veies opp mot andre tiltak, med andre ord at det finnes penger tilgjengelig for å gjøre dette?
Det er alltid sånn at har en brukt en krone, finnes ikke den tilgjengelig til andre områder. Så en vil alltid måtte prioritere vekk noe annet for å sette opp flere fotobokser. Vegdirektoratet vil måtte foreta den vurderingen om de mener den veistrekningen som er omsøkt, faktisk kan få et virkemiddel gjennom streknings-ATK, som gjør at en oppnår resultater. Det er viktig å understreke at 54 pst. reduksjon i antall drepte gjelder individuelle strekninger. Det er ikke sånn at hvis en har streknings-ATK på alle veier i Norge, halverer en antall dødsfall. Det er ikke så mange som blir drept i trafikken på grunn av fart at det regnestykket hadde gått i hop. Så dette må ses på på det enkelte sted. Derfor vil det hele veien i trafikksikkerhetsarbeidet være en vurdering både av hvilke effekter det har i prosent, men også hvilket omfang det har. En får mer effekt hvis en klarer å redusere risikoen for trafikkdrepte med 10 pst. og det gjelder alle, enn om en reduserer trafikkdrepte med 50 pst. og det gjelder 1 pst. av dem som er på veiene.
Jeg har stor sympati for at statsråden vil se på flere tiltak. Det jeg ikke har forstått, er hvorfor man har valgt å prioritere dette bort en periode – nå skal det tas inn igjen i porteføljen. Hvis man ser på spørsmålet om hva som gir mest igjen for pengene, som statsråden nevnte, kan vi jo stille ulike trafikksikkerhetstiltak opp mot hverandre – f.eks. å bygge motorvei, sånn som Bård Hoksrud i sin tid i hele sin opposisjonstilværelse drev på og argumenterte for som et gedigent trafikksikkerhetstiltak. Så er det klart at for 1 km motorvei kan man få ganske mange ulykkesutsatte strekninger med streknings-ATK. Det er derfor jeg er opptatt av å korrigere det inntrykket som statsråden prøver å skape; at det ikke vil være signifikant utslag hvis man får streknings-ATK på plass. Jo, det vil det. For eksempel når det gjelder den omtalte fv. 170, der elleve mennesker har dødd siden 2000, vil man omtrent annethvert år spare et liv dersom streknings-ATK fungerer så effektivt som det som ligger her.
Det siste anser jeg som et synspunkt, så jeg vet ikke helt hvordan jeg skal svare på det. Men jeg vil påpeke at når det gjelder motorvei, er det nok riktig at ut fra et trafikksikkerhetsperspektiv vil det være mer kostbart enn bare å sette opp fotobokser. Men når vi bygger motorvei, får vi i tillegg økt framkommelighet og redusert reisetid, så samfunnet får mange gevinster, og veldig mange motorveier er jo samfunnsøkonomisk lønnsomme. Så man må igjen se på de ulike grepene. Jeg er ganske sikker på at folk som har ferdes på både E6 gjennom Østfold og E18 gjennom Vestfold, vil si at det å få motorvei på plass på de strekningene har vært et av de absolutt beste trafikksikkerhetstiltakene som finnes. Igjen: Når vi ser på Statens vegvesens årsrapport fra 2014, ser vi at de ekstra grepene som dagens regjering gjorde, gir statistisk utslag på trafikksikkerheten. Det handler om å ha en bred portefølje av tiltak. Jeg registrerer at opposisjonen har hengt seg opp i ett enkelt tiltak. Nå får man det på plass. Vi kommer likevel til å ha stor vekt på de andre tiltakene.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minuttter.
I et ulykkesperspektiv var 2014 et historisk år for norsk samferdselspolitikk. Vi må helt tilbake til begynnelsen av 1950-tallet for å finne så lave tall for antall drepte og hardt skadde. Dette er selvfølgelig en gledelig og meget bra utvikling, spesielt sett i lys av dagens trafikktetthet. I dag er det omtrent tre millioner biler i Norge, men på begynnelsen av 1950-tallet fantes det knapt biler på veiene. Hittil i 2015 fortsetter ulykkestallene å gå nedover. Det er interessant å kunne konstatere at slike historisk lave tall på alvorlige ulykker i trafikken ble oppnådd samtidig med at Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen stanset utbyggingen av streknings-ATK og brukte ressursene på andre trafikksikkerhetstiltak. Hva viser det? Jo, det viser at veirettede tiltak mest sannsynlig har bedre effekt enn ATK. Innen norsk samferdselspolitikk har vi gjennomført en rekke tiltak for å få ned ulykkene. Jeg kan nevne noen – som utbedring av sideterreng, fokus på kjøreatferd, midtrekkverk, breddeutvidelse, dobbel gul sperrelinje og rumlefelt. Bare et slikt enkelt, men genialt tiltak som rumlefelt og mer gulmaling har vist opptil 40 pst. reduksjon i møteulykker. Det beste konkrete eksemplet på at vi får redusert de alvorlige ulykkene uten bruk av ATK, er rv. 2 Kongsvinger–Sverige. Der stoppet Høyre–Fremskrittsparti-regjeringen ATK, og der er allerede nullvisjonen innfridd. På den strekningen er det gjennomført en rekke tiltak for å få ned ulykkene, bl.a. breddeutvidelse, redusert hastighet, rumlefelt og dobbel gul sperrelinje. Jeg synes det allerede er mer enn nok av reguleringer, restriksjoner, kontroll og overvåking i det norske samfunnet, og mener at bruk av ATK tråkker over grensen for akseptable kontrollformer. Men om man først skal bruke ATK, bør vurderingene gjelde strekninger der det virkelig er mange alvorlige personskadeulykker. Det blir feil hvis ATK gradvis skal brukes som et generelt overvåkingstiltak, uavhengig av om det er mange alvorlige ulykker eller ikke på den aktuelle strekningen. Jeg har lyst til å utfordre eksempelvis representanter som Eidsvoll Holmås fra SV, Juvik og Myrli fra Arbeiderpartiet, representanter fra Kristelig Folkeparti og Senterpartiet og spesielt Raja fra Venstre, som er et parti som jeg i hvert fall har oppfattet er opptatt av frihet og ikke av massiv kontroll, regulering og overvåking: Er intensjonen med forslaget som det står skrevet, nemlig at ATK skal brukes på særlig ulykkesutsatte strekninger, eller er det å innføre enda mer generell overvåking også på strekninger der det knapt er ulykker?
Noen forsøker å lage en fortelling om at vi skal strø utover en masse kontrollbokser, enten det er streknings-ATK eller fotobokser. Da har man ikke lest forslaget og begrunnelsen vår. Det vi ønsker, er at vi fortsatt kan bruke dette virkemiddelet som ett av flere virkemidler for å nå det ambisiøse målet vi i fellesskap har satt, innen 2024. I fjor var det, som sagt, 821 hardt skadde og drepte i trafikken. Vi har sammen laget et mål om at det skal ned til 500 i 2024. I TØIs seneste magasin sier de at vi ikke når dette målet hvis ikke vi skjerper bl.a. kontrolltiltakene. Det betyr at vi må ha mer kontroll fra politiet, samtidig sier UP at streknings-ATK er et godt tillegg for å bistå dem. Derfor er det ikke slik som ministeren og representantene her forsøker å si, at vi skal overvåke mest mulig folk i dette landet – tvert imot. Det er faktisk sjekket ut at dette ikke er snakk om overvåkning. Når man kjører forbi den første fotoboksen, blir det tatt et bilde, og når man kjører forbi den andre, blir det også det. Før det lagres på harddisken, blir det kontrollert om man har oversteget fartsgrensen. Har man ikke det, er bildet borte – spredt for alle vinder, for å si det sånn. Det er konstatert at dette ikke er et poeng, og jeg synes det underbygges tungt med at Venstre går med på dette. Streknings-ATK er et tiltak mot fart. Som representanten fra Kristelig Folkeparti sa: Forsterket midtoppmerking, som er et veldig bra tiltak, er først og fremst mot uoppmerksomhet og trøtthet. Kontroll av kjøretøyene er et annet generelt tiltak. Ingen i denne salen er imot noen av disse tiltakene, med unntak av at to partier er imot ett av de tiltakene som er et viktig virkemiddel. Selv om ministeren forsøker å komme seg unna det, er fart en viktig årsak. Høy fart, eller for høy fart etter forholdene, er blitt sagt å være medvirkende årsak i faktisk 44 pst. av dødsulykkene. Da er det viktig. Selv om ministeren forsøker å prate seg bort fra at det er han som har stoppet Akershus fylkeskommune når det gjelder fv. 170 – for han sa sågar at om han måtte gjøre noe med skiltreglene, skulle han gjøre det – ønsker han ikke den strekningen. Det kan han ikke prate seg bort fra i dag. Jeg vet – for komiteen har vært og reist rundt – at flere fylker gjerne skulle tatt i bruk dette viktige virkemiddelet, men de søker selvfølgelig ikke om det når ministeren har sagt at det ikke er noen vits i å søke.
Saka gjeld representantforslag om å gje tilslutning til streknings-ATK på særleg ulykkesutsette strekningar og i lengre tunellar. Statsråden hadde fem minutts taletid, og eg tok tida. Då det var eitt minutt igjen, begynte han å snakka om streknings-ATK. Han brukte dei fire fyrste minutta til å snakka om andre tiltak. Eg trur eg veit kvifor regjeringspartia har vore så skeptiske til dette, for eg har lese regjeringserklæringa, og der står det at dei ikkje vil ha streknings-ATK. Lagar ein ei sånn erklæring, må ein jo prøva å levera. Men det som står i regjeringserklæringa, sånn som eg ser det, er at ein tek eit atterhald om at det skal evaluerast. Det me har meint, er jo at det har vore evalueringar, og at effekten dette har, har vorte dokumentert med prosenttala på reduksjonen i alvorlege ulykker og dødsulykker som er pluss/minus 50 pst. på dei spesielt ulykkesutsette strekningane. Eg synest det verkar lovande at statsråden seier, slik eg oppfattar det, at ein her vil lytta til Vegdirektoratet når det gjeld kor dette skal setjast i verk. Så litt til Hege Jensen frå Framstegspartiet, som utfordrar fleire namngjevne representantar. Eg vart ikkje nemnt, men i og med at representanten Sverre Myrli vart utfordra og han er i eit NATO-møte no, kan eg kanskje svara for han. Det gjekk på om ein ville hindra fridomen, og at det var massiv overvåking. Eg må seia at eg ser ikkje på dette som eit sånt tiltak. Eg lever og bur og køyrer bil mykje på Vestlandet, og sjølv om eg ikkje har opplevd det sjølv, har eg fått med meg nokre veldig stygge ulykker. Då ser eg for meg ungdommar køyra på vegar som stort sett ikkje er så veldig gode. Ikkje kan dei køyra forbi, og ikkje kan dei køyra så fort. Så kjem dei i ein tunell, gjerne ein undersjøisk tunell som er nokså bein, og så gjev dei på noko så veldig – ikkje alltid, men det hender – og mistar kontroll og deiser inn i fjellveggen, og fleire vert hardt skadde, og uheldigvis vert også fleire gonger fleire drepne. Eg ser for meg at dette kan vera eit tiltak som på sånne strekningar verkeleg kan leggja ein dempar på den typen aktivitet, og kan hindra at me får desse forferdelege ulykkene som også rammar temmeleg blindt. Eg ser fram til at dette skal innførast, slett ikkje overalt, men at me skal få det gjennomført der det trengst.
Nå har jo Venstres representant forlatt salen. Jeg hadde tenkt å utfordre ham lite grann med tanke på at Venstre nå har sagt at de ønsker å komme med et forslag til uka som gjelder personvern og overvåking i samferdselssektoren, men jeg skal la det ligge. Vi får tid senere til å debattere det. Jeg registrerer at noen vil bytte bort fire felt og sikker vei og erstatte det med økt bruk av streknings-ATK. Det blir litt for enkelt, og det er heller ikke veien å gå, mener vi. Men at streknings-ATK kan bli brukt i tuneller, er absolutt viktig å vurdere i trafikksikkerhetsmeldingen som skal komme. Det er også det vi påpeker, at den kommer, og at det bør ses i sammenheng. Det kan være et tiltak som er nødvendig i enkelte tuneller, og jeg deler synet som mange har uttalt her, at det bør vurderes spesielt i tuneller hvor en ikke kan ha ordinær trafikkontroll. Men så blir det også referert til fart, at de fleste ulykkene dreier seg om fart. Det er faktisk ikke helt riktig, for det er ikke bare fart som er en faktor i den statistikken som foreligger, en dybdeanalyse av dødsulykker i veitrafikken som Statens vegvesen har gjort – nr. 196. Jeg tar tallene fra 2012, som er de siste som er. Av faktorer knyttet til trafikantene i andel av dødsulykker utgjør manglende førerdyktighet 60 pst. Høy fart etter forholdene eller godt over fartsgrensen utgjør 28 pst. Ruspåvirkning utgjør 24 pst., tretthet og søvnbehov 19 pst., sykdom 9 pst. og mistanke om selvvalgt ulykke 6 pst. Jeg tenker at vi må ha med oss de tallene også, og da er det for enkelt bare å kjøre på ett tiltak. Vi må se helheten, vi må se bredden, og det er det jeg tenker at statsråden vil komme tilbake med i trafikksikkerhetsanalysen. Så skal vi diskutere den når den kommer.
Jeg skal være kort. Jeg skal komme med fire korte poenger. Det ene er fordi jeg ble utfordret på om vi ønsker streknings-ATK som paddehatter over hele landet. Svaret på det er nei. Vi ønsker det i tråd med retningslinjene, på særlig utsatte strekninger der fart er mistenkt å være en vesentlig årsak til dødsulykkene. Det er det ene. Det andre er at jeg kunne tenke meg å stille et spørsmål til Fremskrittspartiet. Det virker som flere er enige om tallet 28 pst., som er det siste, oppdaterte tallet på andelen ulykker der fart er hovedårsaken. Da er spørsmålet: Hva er det Fremskrittspartiet har tenkt å gjøre for å redusere antallet mennesker som kjører for fort? Vi har kommet opp med streknings-ATK. Holdningskampanjer tidligere har vært veldig effektive. Streknings-ATK er et effektivt virkemiddel. Hva er det Fremskrittspartiet kommer opp med for å redusere antall mennesker som dør på grunn av høy fart? Hva gjør Fremskrittspartiet for å redusere antallet mennesker som kjører for fort, altså råkjørere? Det tredje gjelder et spørsmål Åse Michaelsen rotet litt med, og Solvik-Olsen var også inne på det, dvs. spørsmålet om å ta 1 km motorvei og istedenfor bruke det til streknings-ATK. Man kan få flere titalls streknings-ATK for prisen av 1 km motorvei. Jeg sier ikke nødvendigvis at man skal gjøre det. Jeg bare påpekte at hvis man ser på hvilket tiltak som gir mest igjen for pengene hvis man skal gjøre noe med trafikksikkerhet, som statsråden brukte som et argument, er det ikke åpenbart at den måten man bruker penger på i dag, er den mest effektive. Det siste gjelder utfordringen fra statsråden. Jeg husker at han i en debatt en gang sa at jeg burde kjøre mer bil hvis det var sånn at jeg skulle forstå hvordan fotobokser fungerer. Vel, jeg utfordrer gjerne statsråden til en duell om hvem av oss som har kjørt på flest av landets veistrekninger, men jeg tror jeg tør si såpass at jeg gjennom all min tid som sjåfør ser at fart er med på å skape skikkelig farlige situasjoner mange steder, og at hvis flere mennesker hadde holdt fartsgrensen, ville vi også ha unngått ganske mange ulykker.
Representanten Kjell-Idar Juvik har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg trenger ikke mer tid. Det gjelder tall. I hvert fall er alle enige om at fart dreper, og er en viktig årsak. For bare å vise til Nasjonal tiltaksplan: Da den ble lagt fram og ble behandlet, brukte man tall fra rapporten til Statens vegvesens ulykkesanalysegruppe. I den står det at årsakene til dødsulykker omfatter i hovedsak slike faktorer som «Høy fart etter forholdene/godt over fartsgrensen 44 % Manglende førerdyktighet 53 % Ruspåvirkning 21 % Tretthet/avsovning 14 % Sykdom 11 %». Mange av dødsulykkene har selvfølgelig flere årsaksfaktorer. Derfor kan en ikke summere dette og få 100 pst. Men det er ikke noen tvil om at høy fart er en viktig faktor, og tallet 44 pst. er korrekt sitert fra det Vegvesenet brukte da vi laget Nasjonal tiltaksplan.
Representanten Heikki Eidsvoll Holmås har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg glemte et avgjørende poeng, og det er: To av fremskrittspartirepresentantene har vært oppe på talerstolen i dag og sagt at de etter dette kommer til å vurdere dette som et tiltak i tunneler. Men det er ikke det vi vedtar i dag. Det vi vedtar i dag, er: «Stortinget ber regjeringen og Vegdirektoratet innvilge streknings-ATK på særlig ulykkesutsatte strekninger, i tråd med faglige anbefalinger og etablerte retningslinjer.» Meg bekjent er det ikke en avgrensing i de etablerte retningslinjer – at dette bare kan brukes i tunneler. Tvert imot er det en del tunneler og enda flere strekninger, som ikke er tunneler, der det er streknings-ATK i dag. Jeg forutsetter at regjeringen ikke foretar seg noe som innskrenker antallet steder man kan utplassere dette, men bruker etablerte retningslinjer og faglige anbefalinger, slik som Stortinget kommer til å vedta i dag.
Jeg har bare kort lyst til å si – som jeg også nevnte i innlegget tidligere i dag – at når det gjelder det å få ned antall dødsulykker på veiene, nevnte jeg bl.a. utbedring av sideterreng, fokus på kjøreatferd, midtrekkverk, breddeutvidelse, dobbel, gul sperrelinje og rumlefelt. Dette er gode tiltak, som også har ført til at det – uten bruk av ATK – har blitt slik at vi allerede har fått nullvisjonen innfridd på rv. 2 mellom Kongsvinger og Sverige. Dette er vel det svaret jeg kan gi representanten Eidsvoll Holmås på det spørsmålet han stilte.
Representanten Åse Michaelsen har hatt ordet to ganger tidligere og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Jeg ble utfordret av representanten Eidsvoll Holmås med hensyn til hva Fremskrittspartiet gjør. Vi gjør mye. Og noe av det vi kan gjøre aller best, er å ha sikre veier – sikre veier som hindrer møteulykker, sikre veier som ivaretar den enkelte – og strengere straff for lovbrudd. Så er det et viktig moment som vi ikke konkret har diskutert her, men som vil komme. Det gjelder ungdom: Unge gutter i alderen 18–22 år er mest representert på ulykkesstatistikkene. Her ser vi framover og har foreslått i denne sal f.eks. lukket bane – hvor en kan få prøvd seg, få prøvd hvordan en bil ter seg, ikke minst få en holdning til dette med fart og også rus – bedre kjøreopplæring, involvere skolene i dette, støtte ulike organisasjoner osv., som jobber nettopp med holdningsskapende arbeid. Jeg kunne sikkert ha fortsatt med mer – jeg ser tiden går – men dette kommer vi tilbake til og skal diskutere i forbindelse med mange, mange andre saker senere, til høsten og til vinteren.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 10. Etter ønske fra transport- og kommunikasjonskomiteen vil presidenten foreslå at sakene nr. 11 og 12 behandles under ett. – Det anses vedtatt.
Etter ønske fra transport- og kommunikasjonskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Det er to representantforslag vi behandler i dag, etter at transport- og kommunikasjonskomiteen har hatt dem til behandling. Det ene er fra stortingsrepresentant Rasmus Hansson om å prioritere kollektivtrafikk og sykkel foran kapasitetsøkende veiprosjekter i storbyområdene. Forslagsstilleren adresserer flere problemstillinger knyttet til stor befolkningsøkning i storbyområdene og planer for trafikkavvikling i disse områdene. Forslagsstilleren skriver: «Selv om Stortinget uttrykkelig har vedtatt at trafikkveksten skal tas med kollektivtransport, sykkel og gange, konstaterer forslagsstiller at veimyndighetene fremdeles planlegger en rekke kapasitetsøkende veiprosjekter i storbyområdene.» Representanten har fremmet fem forslag, som jeg velger ikke å referere, men som jeg regner med blir godt opplyst i debatten. Komiteen viser til mål allerede vedtatt i Stortinget om at veksten i persontransport i storbyområdene skal tas med kollektivtransport, sykkel og gange, og den forutsetter at regjeringen legger dette til grunn for arbeidet med revideringen av Nasjonal transportplan. Dette er en forutsetning for både belønningsavtaler og bymiljøavtaler. En samlet komité forutsetter at det i alle belønningsavtaler og bymiljøavtaler legges til grunn at personbiltrafikken i byregionene ikke skal øke. Komiteen presiserer så at satsingen på kollektivtransport, sykkel og gange ikke skal bety at all planlegging av veiprosjekter i storbyområdene kan stoppes. Man er opptatt av at det overordnede veinettet har en standard som gjør det mulig å avlaste gater og veier i boligområdene, utvikle byområder og garantere en god framkommelighet for varetransport og annen næringstrafikk som er viktig for en by. Komiteens flertall, bestående av Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre, viser til inngåtte budsjettavtaler med mulighet for at bymiljøavtalene kan ha inntil 50 pst. statlig finansiering, mens komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet viser til at det i Nasjonal transportplan ikke er noen begrensning på dette med 50 pst. finansiering av enkeltprosjekter og fremmer følgende forslag: «Stortinget vil be regjeringen, i tråd med gjeldende Nasjonal transportplan, åpne for at staten kan gå inn med mer enn 50 pst. finansiering av enkeltprosjekt til utbygging av kollektivtransport gjennom bymiljøavtalene og bypakkene.» Arbeiderpartiet vil i den sammenheng vise til landsmøtet i 2015 hvor man vedtok at staten kan dekke inntil 70 pst. av investeringskostnadene av enkeltprosjekt for utbygging av kollektivtransport i storbyene. Det vil også bli fremmet forslag fra medlemmet fra Venstre, som jeg regner med også vil bli behørig belyst i debatten. Så over til neste representantforslag. Det er sykkelforslaget fra stortingsrepresentantene Abid Q. Raja, Ketil Kjenseth og Ola Elvestuen om økt utbygging av infrastruktur for sykkel. Forslagsstillerne er opptatt av å gjøre det enklere for folk å ta grønne valg i hverdagen. Smart og tilgjengelig infrastruktur for sykkel er etter komiteens syn et viktig bidrag til det. Komiteen fremmer et enstemmig forslag: «Stortinget ber regjeringen utrede og fremme forslag om å gi økt fleksibilitet i hvordan sykkelveger, -felt og -traseer kan utformes.» Så har et flertall, bestående av Arbeiderpartiet, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre, fremmet følgende forslag: «Stortinget ber regjeringen, i samarbeid med fylkeskommunene, utrede og fremme forslag som sørger for at utbygging av infrastruktur for sykkel blir høyere prioritert.» Og: «Stortinget ber regjeringen utrede tiltak for økt el-sykkelbruk.» Komiteens medlemmer fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet mener at økt sykling gir bedre framkommelighet, bedre miljø, flere samfunnsgevinster og fremmer i tillegg følgende forslag: «Stortinget ber regjeringen videreføre tilskuddsordningen for gang- og sykkelveger.» Med dette tar jeg opp de forslagene som Arbeiderpartiet står bak. Jeg håper det ble oversiktlig nok.
Representanten Ingvild Kjerkol har tatt opp de forslagene som hun refererte til.
Vi diskuterer her to representantforslag som omhandler sykkelpolitikken. Jeg vil takke saksordføreren for god tilrettelegging av sakene. Det første forslaget er fra Miljøpartiet De Grønne, Dokument 8:114 S, om å prioritere kollektivtrafikk og sykkel foran kapasitetsøkende veitiltak. Miljøpartiet De Grønne har fremmet en rekke forslag av denne typen, men partiet har en begrunnelse for sine forslag som nesten gjør det umulig å støtte forslagene, selv om ordlyden i enkelte av dem kunne oppnådd bred støtte. I tillegg har forslagene store økonomiske konsekvenser og ligger langt utenfor de fleste budsjettforslagene. En samlet komité presiserer i sine uttalelser at satsingen på kollektivtrafikk, sykkel og gange ikke skal bety at all planlegging av veiprosjekter i storbyområdene kan stoppes. Det er viktig at det overordnede veinettet har en standard som gjør det mulig å både avlaste gater og veier i boligområder, utvikle byområdene og garantere en god framkommelighet for varetransport og annen næringstrafikk. Det andre representantforslaget er fra stortingsrepresentantene Abid Q. Raja, Ketil Kjenseth og Ola Elvestuen om økt utbygging av infrastruktur for sykkel, Dokument 8:115 S. Regjeringen jobber med mye av det som foreslås. Når det gjelder kostnadene på prosjektene, bemerker statsråden i departementets omtale av saken: «Regelverket og vegnormalene bygger på kunnskap og erfaringer fra Norge og andre land. Generelt bygges det nøktern standard i Norge. Regjeringen ønsker likevel å sette fokus på kostnader og muligheter for enda bedre ressursutnyttelse, og vurderer potensialet for dette. I den forbindelse kan det være aktuelt å se nærmere på ulike krav i dagens vegnormaler for å oppnå lavere utbyggingskostnader og tidsbruk.» Statens vegvesen anbefaler også mer fokus på riktig valg av type anlegg. Dette kan gi store besparelser. Tiltak som i stor grad innebærer bedre utnyttelse av eksisterende gatenett, har gjennomgående lavere kostnader enn å bygge nytt. Eksempler kan være: økt bruk av sykkelfelt i gater økt bruk av gater med 30 km/t og blandet trafikk i by- og boligstrøk i stedet for egne separate gang- og sykkelveier mer tilrettelegging for sykling mot kjøreretningen i enveiskjørte gater bedre skilting av anbefalte sykkelruter oppmerking av sykkelbokser i lysregulerte kryss bedre drift og vedlikehold, særlig vinterstid Dette er interessante tilbakemeldinger. Kostnadene knyttet til sykkelveier har eksplodert de senere årene. Det er derfor viktig å se på hvordan vi kan få flere kilometer med sykkelvei for pengene. Høyre og Fremskrittspartiet støtter derfor dette forslaget fra Venstre. Når det gjelder elsykkel, vil jeg igjen vise til statsrådens tilbakemelding, og jeg siterer: «Jeg mener at økt bruk av elsykkel kan bidra til både bedre helse og miljø samt økt framkommelighet på vegnettet i storbyene. Derfor er jeg positiv til å utrede tiltak for økt bruk av elsykkel. Det vil være naturlig å vurdere dette i tilknytning til det pågående arbeidet med revisjon av Nasjonal transportplan.» På bakgrunn av dette mener Høyre og Fremskrittspartiet at intensjonen i forslaget fra Venstre allerede er ivaretatt. Regjeringen har forpliktet seg til 50 pst. statlig finansiering av skinnegående transport og bussveier i storbyområdene. Dette er et viktig stimuleringstiltak for å få mer kollektivtransport i disse byområdene. Det er også verdt å merke seg at den belønningsordningen for gang- og sykkelveier, som ble innført fra og med inneværende års budsjett, er en ordning som alle fylkeskommuner og kommuner kan søke på. Jeg har litt kunnskap om fylkeskommunenes økonomi og prioriteringer. Det virker litt rart at man i en flertallsmerknad i Dokument 8:115 S for 2014–2015 ber regjeringen i samarbeid med fylkeskommunene utrede og fremme forslag som sørger for at utbygging av infrastruktur for sykkel blir høyere prioritert. Jeg vil påstå at det ikke er mangel på vilje i fylkene til å prioritere sykkel. Man mangler penger til å gjøre det. Hovedutfordringen er at fylkene sliter med enorme vedlikeholdsetterslep på fylkesveinettet og en kostnadseksplosjon på bygging av sykkelveinettet. Økte bevilgninger til fylkesveier og belønningsordningen for sykkelveier er antakelig de viktigste tiltakene for fylkene.
Det er viktig å ta vare på myke trafikanter som syklister og gående. Vi vet at det blir bygd mer gang- og sykkelstier enn noen gang rundt i landet vårt, og det vil øke trafikksikkerheten, det vil si dersom syklistene bruker de former for sykkelstier eller sykkelveier som blir bygd. Vi er fornøyd med at alle kommuner og fylkeskommuner kan søke om midler til å bygge mer gang- og sykkelstier i landet vårt, en tilskuddsordning for gang- og sykkelstier som regjeringen og samarbeidspartiene har sørget for, og som vil hjelpe med å øke byggingen. Jeg viser i denne sammenheng til Prop. 1 S for 2014–2015. Men vi vet at de fleste syklister ikke bruker gang- og sykkelstier når de ferdes i trafikken. Da må vi stoppe opp litt og tenke etter og finne ut om vi bruker pengene riktig. Dersom den form for gang- og sykkelstier vi bruker nå, ikke fungerer i Norge, må det endringer til, enten på måten vi bygger gang- og sykkelstier, eller i trafikkreglene for syklister. Jeg kjører bil med hjertet i halsen, særlig i Oslo. Syklistene kjører på kryss og tvers, på rødt lys og på fortau, mot kjøreretning – ja, det føles som de kjører på alle fire sider av bilen. Men de kjører ytterst sjelden på sykkelsti eller på sykkeloppmerkede felt i veibanen. At de tør, tenker jeg. For meg virker det som de fleste personer som kler på seg en sykkel og av og til også en sykkelhjelm, forandrer personlighet og mener at alle former for biler og gående skal tilpasse seg syklisten. Jeg har vært vitne til mange ulykker, to spesielt, og det har vært grusomt. Å gå til jobb er faktisk farligere på grunn av syklister enn på grunn av biler. Jeg og mange med meg som har gått på fortauet, har hatt englevakt. Man tror man er trygg når man går på et fortau, men ofte er det så vidt man unngår å bli kjørt ned av syklister som kjører på fortau i høy fart. Kanskje vi også må tenke på de gående og se om vi må forby syklister å kjøre på fortau, eller i alle fall ha fartsbegrensninger og påbud om bruk av ringeklokke for å forebygge slike uhell. Vi må ikke glemme opp i alt dette arbeidet med sykler at det faktisk også er sunt å gå, å gå til jobb og skole, at noen foretrekker å gå, og at gående er myke trafikanter. Når vi snakker om gang- og sykkelsti, glemmer vi ofte de gående, og derfor tar jeg opp dette akkurat nå. Det er som sagt viktig å bygge gang- og sykkelstier. Det er viktig å verne om de myke trafikantene, og det kan jeg ikke få sagt nok, da etter min mening særlig de små som er på vei til og fra skole. Derfor er det ekstra viktig å gjøre riktige valg om hva slags type anlegg man skal bygge. Vi må bygge noe som blir brukt, ellers kaster vi bort pengene og kunne bare bygd fortau for gående eller for dem som jogger. Vi må legge til rette både for voksne og barn, for dem som kosesykler, og for dem som kjører med lik hastighet som bilene. Derfor er jeg glad for forslaget der Stortinget ber regjeringen utrede og fremme forslag om å gi økt fleksibilitet i hvordan sykkelveier, sykkelfelt og traseer kan utformes i framtiden. Dette blir det viktig å få til, både for å få flere til å sykle og også for at de som ønsker å bruke apostlenes hester, kan gå på vanlig måte som på Adams tid.
Først noen ord til forslaget fra representanten Hansson. Forslaget tar tak i noen viktige problemstillinger. Grunnleggende sett handler dette om hvordan vi skal organisere framtidens byer, hvordan de skal fungere, hvordan vi skal møte det økende transportbehovet. Samtidig som vi tar miljøhensyn, skal vi også sørge for god framkommelighet og god luftkvalitet. Befolkningsveksten får konsekvenser for planlegging, utbygging og hvordan vi disponerer areal i byene våre. Det må bl.a. bygges tettere rundt kollektivknutepunkt. Det må satses på kollektiv, sykkel og gange. Samtidig skal også bilen ha sin plass i byen. Jeg mener det er viktig å merke seg at komiteen presiserer meget tydelig at planlegging av veiprosjekter i storbyområdene må fortsette, ikke stoppe, selv om man satser kollektivt. Komiteen vil utvikle byområdene og garantere for god framkommelighet for varetransport og annen næringstransport. Jeg vil tilføye at dette må gjelde også for privatpersoner – for dem som bor i byene. Vi må ha god balanse i virkemidlene. Bilen er et nødvendig transportmiddel også i et byområde. Restriktive tiltak må derfor alltid balanseres mot befolkningens reelle og helt legitime behov for bil. Kristelig Folkeparti er opptatt av at både barnefamilier og andre som har reelle behov for bil, skal kunne bosette seg i byene våre. Forslagene fra Miljøpartiet De Grønne har mange gode intensjoner. Det er tverrpolitisk enighet om å satse på kollektiv, sykkel og gange. Nå er det etablert en ny praksis med at staten kan bidra med inntil 50 pst. i tilskudd til investering i større kollektivprosjekter i byene. Dette er noe som er helt nytt med den nye regjeringen og med det nye flertallet. Nå har vi en ny giv i samferdselspolitikken, også hva gjelder satsing på kollektiv i byene, og når det gjelder bymiljøavtalene, som Miljøpartiet De Grønne nevner i sine forslag, er det gjort viktige grep. Det satses nå på bymiljøavtalene på en helt ny måte. Så skal vi løfte kollektivtilbudet i storbyene, i tett samspill mellom stat og kommune der staten blir en viktig medspiller. Men som sagt, dette utelukker ikke en offensiv satsing på vei – sikrere veier, tryggere veier. Vi skal ha ulike virkemidler, ulike tilbud avhengig av behov. Bybefolkningen må fortsatt kunne ha bil der de bor, men de skal ha valgmuligheten. Det må bli mer attraktivt å velge kollektivt, enklere å velge sykkel og tryggere å være fotgjenger. Så over til Dokument 8:115 S, fra Venstre. Birkebeinerrittet har i løpet av de siste årene blitt veldig populært. Sykkelinteressen er større enn noen gang. Samtidig er det færre som sykler i hverdagen. Årsaken er dårlige sykkelveier og trafikkfarlige veier. De siste 20 årene er andelen sykkelreiser redusert. Fra 1992 til 2013 sank andelen sykkelreiser fra 6,5 pst. til 4,5 pst. ifølge reisevaneundersøkelsen til Transportøkonomisk institutt. Det er dessverre slik med sykkel at det ofte blir mange fine ord fra politikerne. Viljen er ikke like stor når det kommer til kroner og øre, men det er penger og den praktiske gjennomføringen som vi skal måles på. Kristelig Folkeparti støtter forslagene som ligger på bordet her, det er gode forslag fra Venstre. Bedre tilrettelegging for sykkeltrafikk i Norge krever en differensiert politikk med målrettet innsats på flere områder. Forslagene som vedtas nå, er et ledd i arbeidet for en bedre sykkelpolitikk. Så må vi samtidig huske at det trengs en rekke tiltak. Ikke minst må det bygges flere sammenhengende gang- og sykkelveier. Men når det gjelder forslag nr. 1 om å videreføre tilskuddsordningen, ser vi ikke behovet for å gjøre noe vedtak om det nå. Ordningen skal evalueres etter to år. Den skal videreføres, men det er alltid klokt å måle effektene, sjekke om den er hensiktsmessig innrettet, om det eventuelt må gjøres noen tilpasninger. Denne tilskuddsordningen er viktig for Kristelig Folkeparti. Kommuner og fylker har et stort ansvar for å sikre gode forhold for syklistene, bl.a. i arealplanleggingen og ved å bygge sammenhengende nett av gang- og sykkelvei. Derfor foreslo Kristelig Folkeparti, i tråd med prioriteringer i vårt alternative budsjett og slik vi foreslo i vår alternative transportplan, en statlig belønningsordning for gang- og sykkelveier. Ordningen skal påvirke transportplanleggingen i kommuner og fylkeskommuner, og den skal fungere som et insentiv for bedre tilrettelegging for gående og syklende. Jeg er glad for at denne ordningen nå er på plass. Til slutt: Når det gjelder elsykkel, er vi i Kristelig Folkeparti positive til det. Så har jeg til slutt lyst til å minne om at det er mulig å få opp sykkelandelen. Se på Kristiansand! De har fått sykkelandelen av total transport opp i 10 pst. Det er over det nasjonale målet. Det er et eksempel til etterfølgelse.
Jeg skal konsentrere mitt innlegg om sykkel. Når det gjelder de første forslagene med hensyn til kollektivtrafikk, sykkel- og vegprosjekter, viser jeg til saksordførerens innledning, som beskrev de forslagene som vi står bak. Senterpartiet er veldig glad for at flertallet har samlet seg rundt forslagene som Venstre har lansert om økt utbygging av infrastruktur for sykkel. For det er riktig, som flere har vært inne på, at trafikkveksten i byområdene skal skje med kollektivtransport, sykkel og gange. Det har Stortinget sluttet seg til for å redusere klimagassutslippene i transportsektoren og for å få mer effektiv areal- og transportbruk. Økt sykling gir bedre framkommelighet, bedre miljø og har samfunnsgevinster, særlig i form av bedre helse. Jeg ser med glede på at det er mer fokus på sykkel rundt omkring i det ganske land. Vi ser at det satses mer på sykkelturisme, man legger til rette for at folk kan ta med sykkel eller leie seg sykkel og sykle ulike ruter. Så i tillegg til en helsegevinst er det en miljøgevinst og et næringspotensial i det. Det synes jeg er positivt. Det er viktig at det samarbeides på tvers av de ulike sektorene for å legge til rette for en kultur som gjør at sykling blir et naturlig transportvalg for flere enn i dag. Det er viktig at man lærer seg å sykle tidlig og har trygge, gode sykkelveier for å komme seg til og fra skolen – kanskje også tidligere enn det for å få det inn på en naturlig måte, slik at man trives med det, liker det og kjenner at det er et godt valg. Da er det viktig at man legger til rette for det også fra statens side, med tilskuddsordning for gang- og sykkelveier og ved å sørge for at fylkeskommunene er i stand til å prioritere dette opp. Det er riktig som representanten Jegstad peker på, at det er vedlikeholdsbiten som fylkeskommunen er nødt til å prioritere, og mange fylkeskommuner ønsker å satse mer på gang- og sykkelveier knyttet til særlig skolebygg. Da må man prioritere det og gi dem den muligheten, sånn at de kan løfte det videre. Det er også viktig at staten fremmer forslag som kan gi økt fleksibilitet rundt hvordan sykkelveger, sykkelfelt og sykkeltraseer utformes. Kanskje er det noen enkle grep som går an å ta for å få etablert flere muligheter for god sykkelpolitikk enn det som er standarden i dag etter Statens vegvesen sine normer. Med dette viser jeg til de forslagene som lå i saken, de merknadene som ligger i begge sakene, og til de forslagene som Senterpartiet og Arbeiderpartiet står sammen om.
I morgen reiser jeg fra Stortinget til Lindesnes, for på lørdag skal jeg sykle Norge på langs fra Lindesnes til Nordkapp. Turen starter umiddelbart etter at sesjonen er ferdig, og jeg inviterer herved alle kollegaer som har lyst til å bli med, til å «joine» meg. Jeg regner med at ingen har lyst til å sykle hele turen, men når jeg kommer til deres lokale kommune, og passerer en lokal kommune, da kan dere henge dere på og vise deres kjærlighet til sykkel, dere også. Ruta ligger på Venstre.no. Så vil jeg takke saksordføreren, Ingvild Kjerkol, for godt og grundig arbeid med begge forslagene. Det er jo særlig gledelig for Venstre at vi i dag skal behandle representantforslaget om sykkel, og like gledelig er det selvfølgelig at det får flertall. Et samlet storting har sluttet seg til at trafikkveksten i byområdene skal skje med kollektivtrafikk, sykkel og gange. Dette har Stortinget sluttet seg til for å redusere klimagassutslippene i transportsektoren og sørge for mer effektiv areal- og transportbruk. Venstre er opptatt av å gjøre det enklere for folk å ta grønne valg i hverdagen. Smart og tilgjengelig infrastruktur for sykkel er et viktig bidrag til dette. Det er derfor nødvendig å endre og tilpasse virkemiddelapparatet for å gjøre sykkelen mer attraktiv som transportmiddel. Samtidig gir prisfallet i elsykkelmarkedet og i vintertilpasning av sykkel en ny mulighet for økning i sykkelandelen dersom infrastrukturen tilpasses dette. Samarbeidspartiene Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre har innført en statlig støtteordning, der staten finansierer 50 pst. av planlegging og utbygging av sykkelveier og parkeringer. Sykkel er også en sentral del av forhandlingene om belønningsordning og bymiljøavtaler i de større byområdene. Et godt sykkelnett til og gjennom sentrum i byområdene og mellom boligområder, kollektivknutepunkter og arbeidsplasser bør være en del av de samordnede areal- og transportplaner i disse regionene. Flere steder, bl.a. i Stavanger og Østfold, hindrer de kravene som er satt i Statens vegvesens håndbøker, effektiv, smart og attraktiv utbygging av infrastruktur for sykkel. Mange av kravene er kostnadsdrivende uten at kvaliteten og attraktiviteten på infrastrukturen øker. I tillegg hindrer de innovasjon og utvikling av nye løsninger, som opphøyde sykkelveier. Helsefremmende transportløsninger er vinn-vinn, både for enkelte og for miljøet. Det ligger store samfunnsgevinster i å bygge et samfunn der det er lettere å bevege seg, enten det er til fots eller på sykkel. For å tilrettelegge for økt bruk av sykkel til og fra jobb, skole og studiested kan det være hensiktsmessig å lage dør-til-dør-strategier for bruk av sykkel. Gode løsninger for sykkelparkering på kollektivknutepunkter kan være et eksempel på en del av en slik strategi. Hva gjelder det andre forslaget, vil jeg først takke representanten Rasmus Hansson for at han fremmet representantforslaget. Vi har hatt flere saker til behandling innenfor et kort tidsrom som kommer innenfor temaet samferdsel og det grønne skiftet. Utover klimagassutslippene bidrar trafikkveksten til betydelige lokale miljøproblemer i storbyområdene i form av NOX-utslipp, svevestøv og støy. Det er knyttet store samfunnsøkonomiske kostnader til køkjøring, og biltrafikk bidrar ikke til en positiv og menneskevennlig sentrumsutvikling. Nylig vedtok Stortinget mer ambisiøse klimamål for 2030, som innebærer at utslippene fra transportsektoren skal reduseres i størrelsesordenen 40 pst. innen 2030. Det høye ambisjonsnivået gjør det enda mer avgjørende å gjennomføre Stortingets vedtak fra 2012 om å ta unna trafikkveksten i storbyområdene med kollektivtransport, sykkel og gange. Jeg tar med dette opp Venstres forslag i innstillingen. Avslutningsvis har jeg bare lyst til å si til representanten Kjerkol, som sier at syklistene kjører litt rart: De som har racersykler f.eks., liker ikke å sykle innenfor fortauskanten eller nærmest mulig den, selv om det er sykkelvei. Det er fordi ikke alle kommuner er like flinke til å feie. Når det ligger strødd småsand bortover, er det første som skjer, når man kommer med disse tynne racerhjulene, at man punkterer. Så det er derfor vi sykler ut i banen, for vi gidder ikke å stå og lappe sykkelen om og om og om igjen. Dette må bilistene skjønne, og bilistene må også lære å dele veien med syklistene. Å «ta» oss syklistene med vindusspylervæske og kjøre veldig inntil oss er ikke veldig smart å gjøre. Avslutningsvis: Jeg er veldig glad for at Venstres forslag får flertall. Jeg vil samtidig benytte anledningen til å takke komiteen og Stortinget for året som har gått. Jeg ser fram til sykkelturen min. Det blir valgkamp, men først og fremst en kjærlighetserklæring til sykkelen som transportmiddel, treningsapparat, og noe som gir sann friluftsfølelse og glede. Så håper jeg at jeg kan inspirere flere til å sykle mer, og politikere land og strand rundt til å lage sykkelplaner over hele landet.
Representanten Abid Q. Raja har tatt opp de forslagene han refererte til, og jeg tror vi alle kan ønske god sykkeltur på lørdag. Neste taler er representanten Heikki Eidsvoll Holmås – og uten hjelm.
Det blir med hjelm, men bare helt i begynnelsen. Vil presidenten at jeg tar av meg hjelmen?
Ja, jeg vil at du skal ta av deg hjelmen.
Da tar jeg av meg hjelmen, og da gjør jeg det for deg. Skal vi lykkes med å få flere til å sykle, må vi tenke sykkelen først i all vår planlegging. Derfor stiller jeg følgende spørsmål: Er det noen som elsker å sykle her i salen? Kjenner dere på den frihetsfølelsen om våren når du renner nedover en bakke, retter deg opp og strekker begge armene ut til siden og puster inn våren, som pisker friskt i kinnene dine? Er det noen her som elsker å sykle i kondomdrakt – og da ser jeg i retning av Abid Q. Raja, som ikke er her akkurat nå – og vrenger av seg sykkeldressen og overrasker intetanende hverdagssyklister med at kondomsyklister sykler uten underbukse? Er det noen som elsker å putte buksene i sokkene, ta på hjelmen og tenke at det hadde vært best om håret var kort, så du ikke får hjelmsveis når du sykler til jobben? Det skal være plass til alle syklister i framtidens Sykkel-Norge, og da trenger vi å sette sykkelen først når vi planlegger. Mange steder handler det om å sørge for å fjerne biler, for i byene våre er det en kamp om areal, og fjerner man parkeringsplasser langs veiene, har man muligheten til å bygge sykkelfelt, da har man muligheten til å legge til rette for at flere sykler. Vi har en katastrofalt lav sykkelandel i Norge sammenlignet med andre land vi burde sammenligne oss med, og grunnen kommer tydelig fram i bl.a. en undersøkelse i Oslo der folk ble spurt: Kunne du tenke deg å sykle hvis det var bedre tilrettelagt for sykkel? Da svarer over halvparten: Ja, det kunne vi tenke oss. Men folk føler utrygghet når de sykler, og jeg skjønner godt hvorfor. På vei til Stortinget i dag, etter å ha levert min datter i barnehagen, ble jeg presset ut av veien av en bil, som nettopp lot være å ta hensyn til syklistene – og som nettopp illustrerer det poenget at sykkelfelt ofte ikke er sammenhengende: Man kommer til et kryss, og der forsvinner sykkelfeltet fra krysset. Det er den typen ikke-sammenhengende planlegging man ofte ser når man ikke setter sykkelen først. Jeg vil legge vekt på et par punkter. Jeg synes det er gode forslag, og vi kommer til å støtte de aller fleste av de forslagene som er fremmet av Abid Q. Raja og Rasmus Hansson, og jeg sier takk for at forslagene er fremmet. Men jeg vil samtidig trekke fram et par ekstra ting, når det nå først skal gjøres en jobb med å se på elsykkelsatsing og tilrettelegging for det. I revidert nasjonalbudsjett fremmet SV forslag om å se på muligheten for å gi støtte til en forsøksordning med å ta elsykler inn i bysykkelordningene, som brer om seg i stadig flere byer. Jeg tror at det hadde vært en ting som hadde fått flere til å få smaken på elsykkel, og det hadde gjort det mulig å strekke ut bysykkelordningene til et mye videre område. Jeg tror også at det å se på merverdiavgiftsfritak, som vi foreslår, hadde vært en bra måte å sørge for at flere får smaken på elsykler på. Regjeringen er jo så for skattefritak i alle mulige andre sammenhenger, så det burde vel være mulig å se på det også i elsykkelsammenheng. Det andre jeg vil si, er at en av de tingene som framkom i dag i media, var at den viktigste måten å få flere mennesker til å velge kollektivt på, er å sørge for å ha færre parkeringsplasser i byene. Og da vil jeg si: La oss slå to fluer i én smekk. Hvis man sørger for å redusere antall parkeringsplasser i byene, kan man i stedet bruke det arealet til å legge til rette for sykkel. Da får man både flere som sykler og flere mennesker som velger kollektivt. Til slutt skal jeg si to ting om fortetting og om motorveier. Det ene er følgende: Jeg mener det er bra, det forslaget som er fremmet av Arbeiderpartiet og Senterpartiet – og vi kommer til å støtte det – om å øke statens mulighet til å bevilge inntil 70 pst. støtte til kollektivprosjekter gjennom bypakkene. Jeg synes det er litt rart at Kristelig Folkeparti og Venstre ikke er med på å støtte det, men de har gitt klar beskjed om at det gjør de altså ikke. I den forbindelse er det viktig å si, siden representanten fra Kristelig Folkeparti var innom det at en skal fortsette å satse på veier i byene, ja, men husk følgende: Jo raskere og bredere motorvei, jo raskere en kan komme seg inn og ut av byene, desto mindre vil en lykkes med fortettingsstrategien sin.
Etter en uke med debatter om vei, jernbane, klima og miljø er det blitt veldig tydelig at dette er en sektor som preges av lite plan og mye tilfeldighet. Samferdselsministeren har kontant avvist all etterspørsel etter planer, mål og forpliktelser innen klima og samferdsel i Norge. Det eneste vi nå vet, er at verken regjering, samferdselsminister, klimaminister eller storting har den fjerneste anelse om hvordan klimagassutslipp og annen miljøpåvirkning vil utvikle seg innen norsk samferdsel i tiårene framover. Regjeringen nekter å ha peiling. Men for de konkrete samferdselsprosjektene vet vi hvor Stortinget har sagt at vi skal, altså gjennom klimaforliket av 2012, som sier at «veksten i persontransporten[[…]] skal tas med kollektivtransport, sykkel og gange.» Men regjering og veimyndigheter planlegger like fullt en rekke kapasitetsøkende veiprosjekter inn til storbyområdene. E18 mellom Asker og Oslo skal ifølge Statens vegvesen selv øke trafikken over bygrensa, fra 110 000 kjøretøy per døgn nå til 170 000 i 2030. Ny E16 fra Hønefoss til Skaret skal øke trafikken over Sollihøgda, fra dagens omkring 10 000 lette kjøretøyer per døgn til mellom 25 000 og 34 000 – og i forbifarten forresten også rasere et av Norges viktigste og strengest vernede våtmarksområder. E18 i Telemark vil øke trafikken inn til Grenland. Utvidet E6 fra Ranheim til Stjørdal vil gjøre bil mer konkurransedyktig i forhold til tog, osv. Alle vet at økt veikapasitet også øker trafikken. Denne trafikkøkningen er jo også lagt inn som forutsetning i disse veiprosjektene – i nærmest suveren forakt for Stortingets klimaforlik. Men vi vet jo også at det motsatte er tilfellet: Tunnelvedlikeholdet som har kuttet veikapasiteten på noen strekninger i Oslo de siste ukene, viser hva som skjer. Mindre veikapasitet gir umiddelbart færre biler. Folk finner straks alternativ. Mindre vei løser faktisk problemer. På de nye veiene som regjeringen vil bygge, kommer det selvsagt til å kjøre stadig flere nullutslippsbiler, men dette argumentet hadde jo vært litt bedre hvis regjeringen hadde et aldri så lite mål om hvor mye dette vil kutte veiutslippene – og når – i stedet for bare å komme med påstander ut i tåka. Nå vet vi bare at nye veier vil gi flere biler, og at mange av disse bilene vil være fossilbiler lenge. Dette er altså regjeringens klimapolitikk i samferdselssektoren, den samme regjeringen som skal forhandle seg fram til en forpliktelse om kanskje 40 pst. kutt i norske utslipp de neste 15 årene. Og dette er også regjeringens bypolitikk: Mange flere biler inn til storbyer og tettsteder hvor det allerede er fullt av biler. Det framtidas byer og tettsteder trenger, er som kjent det motsatte, for å gi folk bedre livskvalitet og bidra til en grønn framtid. Vi må ta areal fra bilene og gi areal til fotgjengere, syklister og kollektivtransport, og folk må slippe å holde seg inne på grunn av luftforurensning og svevestøv. Høyre, Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet har denne uka insistert på at det å bruke milliarder til nye motorveier inn til byene slett ikke betyr færre milliarder til kollektivtransport, gange og sykkel. Men Ole Brumm er som kjent død for ganske lenge siden – vi blir nødt til å prioritere. I Bergen, Trondheim og Stavanger trengs det penger til bybane og superbuss. Oslo skriker etter ny T-bane og jernbanetunnel og etter ny T-bane til Fornebu. Staten bør fullfinansiere skinnegående infrastruktur inn til storbyområdene og øke driftsmidler i kollektivtransporten gjennom bymiljøavtalene. Vi skal fortsatt ha veier her i landet, men vi skal ikke ha så mange flere. Derfor foreslår Miljøpartiet De Grønne å stanse videre planlegging av kapasitetsøkende veiprosjekter til storbyområdene. Og vi er samtidig glade for at Venstre har tatt opp to av våre andre forslag, som vi selvfølgelig støtter. Dette er noe så enkelt som å etterkomme Stortingets eget vedtak i klimaforliket, og det er å lage byer og tettsteder som blir gode å leve i for flere mennesker lenger inn i framtida. Jeg tar med dette opp Miljøpartiet De Grønnes forslag.
Da har representanten Rasmus Hansson tatt opp de forslagene han refererte til.
Jeg vet ikke om det er dialekten min som er problemet når Rasmus Hansson ikke fikk med seg innlegget jeg hadde i salen her på mandag. Da nevnte jeg veldig tydelig at regjeringen har sagt at i forbindelse med arbeidet med Nasjonal transportplan skal det lages en nasjonal klimastrategi for transportsektoren. Her gir en inntrykk av at en ikke har noen tanker, noen ideer, noen planer eller noen lyst til å tenke på det i det hele tatt. Jeg skal også gjennomgå en del andre ting som viser at dagens regjering gjør mye mer enn det som var planlagt innenfor transportsektoren som sådan, men med klimaperspektiv. Det satses på kollektiv. Belønningsordningen som støtter opp om kollektivsatsingen i de største byene, har en bevilgning som er 30 pst. høyere enn det som lå til grunn i Nasjonal transportplan. Det betyr at flere byer kan satse mer på kollektiv enn det de hadde trodd for bare et drøyt år siden. Dagens flertall har sørget for at vi får på plass bymiljøavtaler, der det ikke står at staten kan bidra til investeringer i kollektivinfrastruktur, som det står i dagens Nasjonal transportplan – der må vi korrigere Arbeiderpartiet lite grann. Det står faktisk i flertallsplattformen at staten skal bidra til investeringer i infrastruktur, og at staten skal bidra med 50 pst. Det er en mye kraftigere satsing enn det som ligger i Nasjonal transportplan. Dagens flertall har sagt at Fornebubanen skal være en strekning som realiseres. Den forrige regjering snakket om det som en mulig strekning. Den forrige regjering snakket knapt om Ahusbanen eller tunnel under Oslo. Dagens flertall har lagt inn i de forhandlingene som nå pågår om bymiljøavtaler med Oslo og Akershus, at en Ahusbane og en tunnel under Oslo skal være en del av det som en forhandler om. Det satses altså mer enn det som lå til grunn. Det er nå over hundre flere togavganger på jernbanen enn det det var for bare et halvt år siden. Noen av dem lå inne i de rutekonseptene som har vært under arbeid i flere år, men mange av de avgangene kom som følge av at dagens flertall har bevilget mer penger til å kjøpe tog, både togsett og flere avganger. En dobling av antall avganger på Sørlandsbanen var noe som kom fordi det er et nytt flertall. Den forrige regjering var stolt av at de klarte å opprettholde en sovevogn på nattoget mellom Stavanger og Oslo. Dagens flertall fikk doblet antall avganger på dagtid. Det jobbes nå med en KVU, såkalt Oslo-Navet, et samarbeid der Jernbaneverket, Vegvesenet og Ruter sammen nettopp viser hvordan kollektivsatsing skal gjøre at du klarer å ta trafikkveksten med kollektive reisemidler. Dette arbeidet er i gang, og det vil bli levert på det. På utbygging av sykkelveier: Hvis en ser på resultatene fra Nasjonal transportplan 2010–2013, er det realisert ca. 70 pst. av de planene en hvert år kunngjorde i budsjettene, altså en var 30 pst. lavere enn de egne måltallene en satte. For 2014 er derimot resultatet at dagens flertall har realisert 30 pst. mer sykkelvei enn det som ble varslet i budsjettet for 2014. Det betyr altså at vi i praksis realiserer nesten dobbelt så mye sykkelvei som det de rød-grønne hadde lagt opp til. Det igjen viser en satsing. Så vet vi at det i inneværende år er en ytterligere satsing på sykkel, ikke bare at det i budsjettet var lagt opp til en vekst på 40 pst. mer enn det som var planlagt i fjor, men en har også fått på plass en belønningsordning for sykkel, takket være Venstre og Kristelig Folkeparti, som gjør at det nå er 90 mill. kr til fordeling til byer og andre steder som har en sykkelstrategi, og de pengene blir i disse dager delt ut til ulike steder. Igjen: En satsing på sykkel utover det som lå i Nasjonal transportplan. Jeg er stolt av å være med som en del av det flertallet og sørge for at vi får realisert dette. For god sykling og flere som reiser kollektivt, handler både om å få bedre trafikksikkerhet og bedre framkommelighet i byene, og det handler om satsing på miljøet ved å få ned utslipp. I det arbeidet som skjer på sykkel, handler det dog ikke bare om å skryte av hvor mye penger en bevilger, men det handler om å sørge for at en får bygd sykkelveiene der de gjør mest nytte, altså der du kan konvertere flest mulig bilister til å ville sykle ved å legge bedre til rette. Sykling er ikke bare for dem som skal trene til Birken, men det handler om å gjøre sykkel til et transportmiddel i hverdagen, og da må en gjøre det enkelt og trygt for folk å velge sykkel. Vi jobber derfor med flere kommuner for å finne bedre løsninger til lavere priser, rett og slett gir vi kommuner større innflytelse i hvordan sykkelveier etableres. Jeg har kontakt med flere kommuner nå, der vi skal få til prøveprosjekt, og dermed får litt frihet i forhold til Statens vegvesens håndbøker nettopp for å få ned kostnadsnivået for flere kilometer med sykkelveier.
Det blir replikkordskifte.
Vi har til behandling to representantforslag knyttet til kollektivsatsing og sykkel. Det er veldig stor enighet om å satse på det. Det er veldig stor oppslutning om tiltakene, særlig Venstres forslag om sykkel – om å løfte dette. Så går statsråden på talerstolen og snakker 5 minutter om hvor fantastisk han er, og hvor håpløst det ville vært å få til de påplussingene han har fått til, med en annen regjering. Vi i Arbeiderpartiet har levert alternative budsjett for både 2014 og 2015 – i 2015 hadde vi 1 mrd. kr mer enn regjeringen med 100 mill. kr mer til sykkel. Jeg lurer på: Mener statsråden at han er redningsmannen for norske syklister? Og: Er det virkelig sånn som statsråden sier, at han mener at han har økt satsingen på sykkel utover det som ligger i Nasjonal transportplan?
Jeg synes det er et litt rart spørsmål. Jeg tror ikke det er noen som alene er redningsmann for syklistene. Men jeg konstaterer at dagens flertall i Stortinget bevilger mer penger til sykling og syklister enn det som forrige regjering gjorde. Vi får realisert flere kilometer med sykkelveier – altså legger vi til rette for at folk kan sykle. Det er fortsatt sånn at det er den enkelte syklist som selv må ta det valget og velge det som framkomstmiddel og transportmiddel i hverdagen og i treningsøyemed. Så synes jeg det er veldig interessant at Arbeiderpartiet skryter av det de satser, for det er åpenbart at de mener at den nasjonale transportplanen de selv la fram og skrøt av i 2013, ikke er god nok. Men jeg er glad for at denne regjeringen leverer økte bevilgninger og flere kilometer, ikke minst det siste – det er det en får igjen for pengene, som forteller noe, ikke bare hvor mye penger en har bevilget. Der har vi et godt regnskap så langt, men jobben er langt ifra gjort. Det skal satses betydelig mer i årene framover.
I sitt innlegg sa statsråden at han har økt satsingen på sykkel utover det som ligger i Nasjonal transportplan. Spørsmålet mitt til statsråden er da: Er han kjent med den nasjonale sykkelstrategien? Og: Hvor langt unna ligger man å nå målsettingene i den?
Det jeg sa, var at vi har fått et resultat som er 30 pst. over det som var planlagt i 2014, der forrige regjering stort sett lå 30 pst. lavere enn det de planla for hvert år. Nasjonal transportplan har en fireårsperiode og en tiårshorisont. Hvor mye vi oppnår på de ulike områdene, må en måle når de fire årene har gått. Vi har altså fått en betydelig vekst på sykkelsatsing sammenlignet med det som det ble lagt opp til det første året fra forrige regjering. Så sånn sett er vi godt i gang. Som jeg også sa, er vi langt ifra i mål.
Det er mulig å orme seg unna de fleste spørsmål, men sannheten er jo at det var kutt i sykkelveibevilgningene på riksveisiden i det budsjettet som statsråden la fram. Og takke meg til at vi har Kristelig Folkeparti og Venstre, som er miljøpartier, og som tvinger Fremskrittspartiet og Høyre til å satse mer penger på sykkelveier, jernbane og kollektiv enn de ellers ville gjort. Så godt er det, men det er vel neppe noe statsråden kan ta til inntekt for sitt eget engasjement og sin egen satsing i denne saken. Jeg har et helt konkret spørsmål knyttet til det punktet som også statsråden har vært inne på, nemlig forslag til vedtak I: «Stortinget ber regjeringen utrede og fremme forslag om å gi økt fleksibilitet i hvordan sykkelveger, -felt og -traseer kan utformes.» Dette er i tråd med det statsråden tidligere har snakket om. Hva betyr dette? Sykkelfelt er nemlig anslått å kunne gi 6 pst. vekst i antallet syklister, mens sykkelfelt med kantstein gir 25 pst. vekst. Da er jeg bekymret hvis det blir nedadgående kvalitet.
Vår målsetting er å legge til rette for at flere skal ønske å sykle. Det handler både om å lage trygge veier og om å lage framkommelighet. En del steder er trygghet den viktigste faktoren. Andre steder handler det om å gjøre det enklere, sånn at folk opplever at de kan komme seg raskere til og fra arbeid. Det vil være en del av den jobben som vi må gjøre sammen med kommunene, for de kjenner sin befolkning best. De vet best hvordan de ulike reiserutene er for folk og vil dermed best kunne legge til rette for det. Jeg synes det er vel fortjent å gi ros til Kristelig Folkeparti og Venstre. Jeg tror nok også at den forrige regjeringen skulle ønsket at de hadde sånne partier som støttepartier, for da kunne de også fått bedre resultater i den åtte års perioden.
Den siste påstanden er så absurd at jeg ikke en gang vil gå inn på den. Men jeg skal stille et oppfølgingsspørsmål om det som handler om sykkelfelt, og det som statsråden sier om byer, for jeg er opptatt av akkurat det som statsråden sier, nemlig at man skal legge til rette for trygghet i byene. Men betyr dette at det arbeidet som statsråden gjør knyttet til fleksibilisering, kommer til å bli lagt fram for Stortinget på en måte som gjør det mulig for oss å behandle det? Det er det ene spørsmålet mitt. Det andre er et spørsmål som jeg tidligere har tatt opp i skriftlig form, som handler om vikepliktsregler. Det er stor uklarhet rundt vikepliktsregler for syklister. Jeg er sikker på at hvis vi hadde satt samferdselskomiteens medlemmer rundt et bord og gitt dem en quiz om hvilke vikepliktsregler som gjelder mellom biler og syklister som møter hverandre, ville vi fått mange underlige svar. Det skjønner jeg godt, for det er komplisert.
Jeg synes ikke det er absurd å si at Kristelig Folkeparti og Venstre har fått til mye, og de ville nok hjulpet SV også veldig godt. Vi kan i hvert fall vise til gode resultater sammen, og det er det vi får til sammen, som er det viktige her. Når det gjelder vikepliktsregler, er det et tema som har blitt mye diskutert, ikke bare i år, men i mange, mange år. Jeg registrerer at Syklistenes Landsforening og andre lenge har ønsket seg andre vikepliktsregler uten å ha fått gjennomslag. Vi hadde en innspillskonferanse om dette temaet rett før påske i år, nettopp fordi vi synes det er viktig. Jeg registrerte at syklistenes representant der sa at dette var første gangen hun var invitert til den typen innspillskonferanse i løpet av de mange årene hun hadde drevet på. Det føler jeg også er et tegn på at dagens flertall er opptatt av syklistene. Man snakker ikke bare om dem, men man snakker med dem på en god måte. Jeg var i Utrecht dagen før skjærtorsdag og besøkte den nederlandske byen, som er en av de beste sykkelbyene i verden. Der ble det diskutert mye, både hvordan en legger til rette for sykkel i byer og….[[presidenten klubber]]
Da var tiden ute for replikken. Den er på 1 minutt.
Beklager.
Til tross for dialektforskjeller tror jeg at jeg har fått med meg sånn cirka hva samferdselsministeren har sagt om klimagassutslipp og samferdsel. Han har sagt at han ikke har forpliktet seg til og ikke vil forplikte seg til noe konkret mål for kutt i utslipp i samferdselssektoren. Og de fleste vil skjønne at en sånn målaversjon står i en viss kontrast til helt konkrete planer om helt konkrete veier en rekke steder. I stedet sier statsråden at det kommer en plan. Spørsmålet er da: Kan statsråden i det minste bekrefte at denne planen vil gi utslippskutt som ligger på samme nivå som det regjeringen kommer til å avtale på nasjonalt nivå når de en eller annen gang omsider er ferdig med sine forhandlinger med EU om klimasamarbeid?
Jeg tror vi fikk bekreftet at det må være et dialektproblem her, eller så handler det om vilje, for i den debatten vi hadde på mandag, var jeg veldig tydelig på at vi skal jobbe med EU for å få en forpliktende avtale på klimasiden. Jeg sa altså ikke at jeg var imot forpliktelser. Jeg sa at mens vi forhandler med EU, og mens vi jobber med det, vil det være unaturlig at hver enkelt statsråd går inn og sier at dette er forpliktelsen på et gitt sektorområde. Det er jo nettopp den helheten vi skal finne sammen med EU, for å få til tiltak som gjør at vi i Europa som helhet og i hvert land som enkelthet, får til de best mulige klimatiltakene, sånn at vi klarer å få redusert utslippene. I det ligger det at vi skal redusere utslippene i transportsektoren. Og som jeg har nevnt: Vi ligger godt an når det gjelder satsing på jernbane, kollektiv og sykkel, både i form av bevilgninger og ikke minst i form av måloppnåelse. Jeg er opptatt av de totale resultater vi får til, i stedet for å gjøre det til en debatt om hvem som lover mest i en debatt, før en har inngått en avtale.
Replikkordskiftet er omme. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det som slår meg når jeg hører Heikki Eidsvoll Holmås og for så vidt også Rasmus Hansson, er at de lever i en litt annen verden enn vi andre gjør når vi snakker om disse problemene. Det har et veldig Oslo-preg, hvor man har en by som har landets største kollektivandel: 80 pst. i rushtiden, 45 pst. i gjennomsnittet. Det begynner å bli tilrettelagt for gang og sykkel, og man snakker her om ekspressykling og ikke så mye om sykling til og fra skole, for i Oslo trenger man ikke det. Man trenger ikke skolebusser, for man bor sånn til at det på en måte er tilrettelagt for både sykling og gåing til skole. Men Norge er ikke sånn skrudd sammen. Vi snakket så vidt om det på mandag: Norge er egentlig ikke engang skrudd sammen for kollektivtransport. Vi er et lite land med få innbyggere, og vi bor spredt. Det er ikke sånn verden er, og man skal ikke langt utenfor Oslo før man oppdager at man må fokusere på andre ting når det gjelder gang og sykkel. Da har jeg lyst å ta mitt eget fylke, siden jeg kjenner det: Vi laget i 2012 en sykkelstrategi, en investeringsstrategi for sykkel, og vi konsentrerte oss om det som vi mente var viktig. Det var bruk av sykkel til og fra skoler, altså å sikre skoleveien for barn, dvs. innenfor en radius på 3 km for barn i grunnskolen og innenfor en radius på 6 km for barn i ungdomsskolen. Vi gjennomgikk alle kommunene i fylket. Vi kartla behovet. Vi endte opp med en plan på 40 mrd. kr for å dekke bare det behovet i Akershus. I ettertid har man gjennomgått dette nærmere og plukket ut hvor mange skoleveier man må gjøre noe med fordi de er ekstra farlige. Man kom fram til man måtte utføre 78 tiltak over til sammen 90 km, hvor det var ekstremt farlig, og 127 tiltak over 220 km på fylkesveinettet, som var middels farlig. Hvis man gjennomførte disse utplukkede tiltakene, kunne man gjøre de første tiltakene for 3–4 mrd. kr bare i Akershus. Det er altså en helt annen verden. Og her sitter man altså som representant for Oslo – Oslo er et veldig bra fylke å være representant fra, men når man kommer utenfor bygrensen, begynner verden å se annerledes ut.
Jeg synes det er spesielt, det Jegstad sier nå på slutten, for jeg synes det er viktig å trekke fram – som Kristelig Folkeparti trakk fram tidligere i dag – at byer som velger å satse på sykkel, lykkes med det. Det er altså sånn at flertallet av landets befolkning bor i byområdene, og der går det utmerket godt an å legge til rette for sykkel. Vi har mye å gå på, og man ser at alle de som vil, får det til. Men det er massevis av problemer knyttet til det, for det handler om arealdisponering i byene. Ta f.eks. alt som en ser rundt i denne byen, i Kvadraturen i Kristiansand, i Bergen kommune eller i Ålesund. I veldig mange av våre byer ser vi at de er planlagt med mindre veier, og i det øyeblikket en begynner å si at her må vi faktisk gjøre mer plass til sykkelen, går det på bekostning av noe annet. Da må man foreta tøffe politiske prioriteringer, og det er faktisk det som er det viktigste man som politiker må gjøre hvis man skal sette sykkelen først – det er ikke først og fremst å sette av milliarder på milliarder til sykkelveisatsing, selv om det også er nødvendig for å nå de målsettingene vi har. Det avgjørende er at en faktisk finner den politiske viljen til å prioritere. Se rundt dere her i Oslo, se rundt dere når dere går hjem til hvor enn dere bor i Oslo, se på de stedene, og dere vil forstå at som syklist møter man utfordringer hver eneste dag i denne byen. Jeg er for øvrig helt enig med representanten fra Fremskrittspartiet som snakket om at vi har for dårlig sykkelkultur her i landet. Hver eneste dag må jeg innrømme at jeg ser både biler og syklister som kjører på rødt lys, og som bryter trafikkreglene i stort monn. Den eneste måten å gjøre dette på er å sørge for å legge ordentlig til rette for en kritisk masse med syklister, og så får man sykkelkultur etter hvert. Men jeg er helt enig i at det begås mye slendrian av syklister. Jeg vil bare si én ting helt til slutt. Siden klima og klimamålsetting er en del av det representantforslaget som foreligger fra Rasmus Hansson, er det riktig å ta opp igjen bare litt av det vi hadde i debatten på mandag. Ketil Solvik-Olsen sier – som Rasmus Hansson sier at han sier, men som Ketil Solvik-Olsen sier at han ikke sier – at han ønsker ikke å sette noe klimamål for Norge, så lenge Norge holder på å forhandle med EU. Jeg vil gjerne understreke at det er det motsatte av det klima- og miljøminister Tine Sundtoft sa i Europautvalgets møte den 10. juni. Vi vet hva EU kommer til å legge seg på – enten 35 pst. reduksjon eller 40 pst. reduksjon i utslipp fra ikke-kvotepliktig sektor. Det kommer til å gjelde transportsektoren, det kommer til å bety at transportsektoren vil ta den typen mål, og det er det faktisk mulig å planlegge for. Men dette kommer vi tilbake til.
Flere har ikke bedt om ordet til sakene nr. 11 og 12.
Etter ønske fra transport- og kommunikasjonskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Denne saka omhandlar innlemming i EØS-avtala av forordning nr. 452/2014 om fastsetjing av tekniske krav og administrative framgangsmåtar for luftfartsverksemd utøvd av tredjestatsoperatørar. I transport- og kommunikasjonskomiteen har ein samla komité understreka at ei tillating etter forordninga ikkje i seg sjølv gjev tredjestatsoperatørar rett til å fly i EU/EØS-området. Operatørane må søkje om trafikkløyve i samsvar med eksisterande luftfartsavtaler. Det betyr at for Noreg er det fortsatt Luftfartstilsynet som vil ha det endelege ordet. Regjeringa har peika på at EASA vil kunne gjere ei grundigare vurdering av flysikkerheita enn kva dei enkelte EU/EØS-statar har kapasitet til å gjere kvar for seg. EASA vil hauste brei erfaring gjennom behandlinga si av søknadene, noko som på sikt vil gje byrået eit betre grunnlag for å gjere sikkerheitsvurderingar enn dei enkelte nasjonale tilsynsmyndigheitene kan. Ved at det blir stilt felles krav til flysikkerheit, som skal varetas av EASA på vegner av alle EU/EØS-statar, vil regelverket på sikt kunne auke flysikkerheita innan EU/EØS-området. Transport- og kommunikasjonskomiteen har òg vist til at ein meiner at det er ein styrke at det blir stilt felles krav til flysikkerheit. Regelverket vil kunne medføre ei administrativ innsparing for Luftfartstilsynet i tillegg til at vurderinga til EASA vil kunne danne eit veldig godt grunnlag for den vurderinga Luftfartstilsynet gjer av trafikkløyve. Komiteen har peika på at metodane som skal brukast i forbindelse med søknader og undersøkingar, vil vere meir omfattande enn dei som blir praktiserte i Noreg i dag. Ein samla komité har òg peika på viktigheita av at Noreg nyttar seg av møte-, forslags- og uttaleretten sin i EASA-styret, sånn at norske interesser kan bli fremja på ein god måte framover. Ut frå dei merknadene eg no har referert til frå transport- og kommunikasjonskomiteen, vil eg igjen vise til at ein her ser det slik at denne innlemminga i EØS-avtala av forordning om fastsetjing av tekniske krav og administrative framgangsmåtar for luftfartsverksemda vil styrkje flysikkerheita i Noreg, og det vil òg skape eit meir effektivt system som er meir heilskapleg, òg sett i samanheng med heile Europa.
Denne saka handlar om Noreg skal gi frå seg mynde til eit overnasjonalt organ me ikkje er medlem av, det sjølvstendige EU-byrået EASA. Skal EASA få mynde til å kontrollere og gi autorisasjon på sikkerheit til tredjelandsoperatørar som er engasjerte i kommersiell lufttransport i, til og ut av EU/EØS-området? Årsaka til at Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti har eigen merknad i utanriks- og forsvarskomiteen er ikkje fyrst og fremst ut frå sunn og stor skepsis til EASA-samarbeid – sjølv om den også kan vere til stades – men forholdet til Grunnlova. Stortinget har i fem saker etter EØS-avtalen i 1992 overført vedtakskompetanse til EU-organ ved bruk av prosedyren i Grunnlova § 26 andre avsnitt. Stortinget meiner sjølv at slik overføring har heimel i den såkalla læra om «lite inngripende» suverenitetsoverføring. Senterpartiet er usamd i dette rettsgrunnlaget då det for det fyrste saknar støtte eller noko som helst grunnlag i Grunnlova sin tekst, for det andre er i strid med føresetnadene til Stortinget i 1962 så vel som systemet i Grunnlova, og for det tredje er i strid med og undergrev vedtaksprosedyren i Grunnlova § 115. Kort sagt: Læra om «lite inngripende» suverenitetsoverføring har ikkje støtte i nokon andre rettskjelder enn Stortinget sin eigen praksis i strid med Grunnlovas klare ord og føremål. Då er me utanfor Stortinget sitt legitime tolkingsrom når det gjeld Grunnlova. Vil Stortinget overføre vedtakskompetanse utan å bruke § 115, må Stortinget endre Grunnlova. Knytt til tilslutnadsvilkåret er problemet følgjande: Korleis kan Stortinget med simpelt fleirtal etter ein regel som ikkje er lovfesta, gjere noko som er eksplisitt forbode i Grunnlova § 115, sjølv med tre fjerdedels fleirtal? Dette ber eg om at statsråden gjer greie for i dag. Etter mitt og Senterpartiet sitt syn gir ikkje Stortinget sin noverande praksis meining i lys av tilslutnadsvilkåret i § 115. Verken i dei konstitusjonelle utgreiingane frå Justisdepartementet si lovavdeling, regjeringa eller Stortinget er det gjort forsøk på ei forklaring på kvifor Grunnlova skal tillate suverenitetsoverføring til EU-organ med heimel i det unnataket som ikkje er lovfesta, og som er omstridt, såkalla «litt inngripende» suverenitetsoverføringar. Eit anna spørsmål er: Ville Stortinget ha kunna gjere dagens vedtak etter § 115? I samband med Noreg sin søknad om medlemskap i EF henta Stortinget på 1960-talet inn utgreiingar frå professorane Torkel Opsahl og Johs. Andenæs. Begge konkluderte med at det i vilkåret «tilsluttet» ligg eit krav om at Noreg er representert i det internasjonale organet på like vilkår som andre statar. Det er også eit synspunkt som er klart dominerande i seinare juridisk litteratur. I Arne Fliflets kommentarutgåve til Grunnlova står det ganske enkelt at § 115 berre opnar for overføring av vedtakskompetanse til organisasjonar Noreg er med i eller er i ferd med å bli medlem av. Den allmenne føresetnaden for internasjonalt samarbeid er jo at statar deltek på lik line, om enn med ulik medverknad i form av røystetal etter folketal og liknande. Det er nett denne føresetnaden EØS-avtalen kviler på – lik representasjon – då alle vedtak med direkte verknad for Noreg, Island og Liechtenstein skal gjerast av organ der desse statane er fullt og likeverdig medlem – ESA, EFTA-domstolen og EØS-komiteen. Ser me på førearbeida til § 115 frå 1962, synest det klart at Stortinget då forstod ordet «tilsluttet» som eit krav om medlemskap eller deltaking på like vilkår. Gitt denne bruken av ordet «tilsluttet» i førearbeida, må me kunne forvente at Stortinget hadde kommentert særskilt om dei meinte noko anna med det same ordet i § 115. I tillegg til ei brei semje i juridisk litteratur tilseier dei elementa at Noreg formelt må vere medlem av eller på ein annan måte vere representert på like vilkår som andre statar i luftfartsbyrået EASA for å vere tilslutta etter § 115. Altså kan ikkje Stortinget med heimel i Grunnlova § 115 overføre til EASA vedtakskompetanse med direkte verknad for Noreg så lenge Noreg berre har møte-, forslags- og fråsegnsrett i styret i EASA – og langt mindre gjere det etter § 26. Ein kan spørje seg kor lenge stortingsfleirtalet skal få halde på med å bryte Grunnlova i sin iver etter å drive EU-tilpassing. Kvar er logikken i at det krevst tre fjerdedels fleirtal for å gi frå seg suverenitet til ein organisasjon me er medlem av, medan, som fleirtalet meiner, at simpelt fleirtal er tilstrekkeleg for å gi frå seg suverenitet til ein organisasjon me ikkje er medlem av? Eg vil med dette ta opp forslaget frå Senterpartiet.
Representanten Liv Signe Navarsete har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Først om innholdet i forordningen: Dette er en forordning som stiller krav om at luftfartsoperatører, dvs. flyselskap som hører hjemme i land utenfor EU/EØS-området, trenger godkjennelse fra Det europeiske flysikkerhetsbyrået, EASA, for å drive virksomhet innenfor EU/EØS-området. EASA påser at operatørene fra tredjeland tilfredsstiller de felles europeiske krav som stilles til sånn virksomhet. Tillatelsene fra EASA vil gjelde for hele EU/EØS-området. Tillatelsene erstatter dagens ordning, der luftfarsoperatørene fra tredjeland må innhente autorisasjon fra hvert enkelt EU/EØS-land de ønsker å operere i. De får en ren sikkerhetstillatelse, det er ikke en trafikktillatelse. Den må de få fra hver enkelt stat som de ønsker å fly til. Det er ingen automatikk i at de får trafikktillatelse, selv om de har fått sikkerhetstillatelse. Når det så gjelder Grunnloven: Norge sluttet seg til EASA allerede i 2005, ved at EASA-forordningen ble innlemmet i EØS-avtalen. Norge samtykket altså i 2005 til at EASA får fatte vedtak med direkte virkning for norske selskap som driver med design og konstruksjon av utstyr til flyindustrien. Det er bare gitt en håndfull sånne tillatelser, men det viser likevel at Stortinget allerede i 2005 sa seg enig i at en overnasjonal beslutningsmyndighet er fornuftig når det gjelder spesielt og strengt saklig avgrenset område, som flysikkerhet, og Grunnloven tillater det. Dette er altså en praksis som har vært gjeldende under den regjeringen som Navarsete var en del av. Den oppfatningen ble faktisk gjentatt i Prop. 27 S for 2012–2013 under den rød-grønne regjeringen da Stortinget samtykket til at en ny versjon EASA-forordning ble tatt inn i EØS-avtalen. Det er litt rart at det som nå plutselig er problematisk, var helt greit da partiet til Navarsete selv styrte. Utgangspunktet nå er at en fra et flysikkerhetsfaglig perspektiv tilknyttes EASA på et område som gjør at en får en felles tilnærming i hele EU/EØS-området. Det betyr i sum at en vil kunne få økt flysikkerhet i vår verdensdel. Det mener jeg er positivt. Det gir ingen rettigheter til å fly til Norge, men det gir en sikkerhetsvurdering som gjør at det blir tryggere å fly i Europa. Det mener jeg er positivt. Dette er altså et organ som er lite inngripende, og da kan det med Stortingets samtykke til Grunnloven § 26 andre ledd vedtas ved å kreve simpelt flertall. Luftfartstilsynet vil fortsatt kunne nekte operatører tillatelse til å fly til og fra Norge med begrunnelse i markedssituasjonen. Luftfartstilsynet kan også vurdere operatørens forsikringer, og en vil kunne nekte et selskap å operere i Norge når det oppstår uforutsette sikkerhetsproblemer. Det betyr at Luftfartstilsynet har muligheter til å sanksjonere, selv om en har fått en sikkerhetstillatelse, når en lokalt mener at forholdene tilsier det. Jeg er glad for at Stortinget gjør dette vedtaket som gir oss tryggere luftfart i Europa. Det er ikke noe nytt i måten en vedtar dette på, sammenlignet med det som ble vedtatt for bare få år siden da Senterpartiet hadde samferdselsministeren.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 13.
Etter ønske fra transport- og kommunikasjonskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen innenfor den fordelte taletid, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Jeg vil takke komiteen for et godt samarbeid og for støtte i utarbeidelsen av merknadene i saken. Forslaget som legges fram, er forankret i en konseptvalgutredning med ekstern kvalitetssikring, der det er lagt til grunn at videre utvikling av transportsystemet skal ta utgangspunkt i en trinnvis utbygging. I fase 1 prioriteres en optimalisering av dagens transportsystem med utbygging av rv. 36 Skyggestein–Skjelbredstrand og fv. 32 Gimleveien–Augestadveien. I tillegg inngår næringstransporttiltak, gang- og sykkelveiutbygging og kollektivtrafikk-, bymiljø- og trafikksikkerhetstiltak. Målet for Bypakke Grenland fase 1 er at veksten i persontransporten skal tas med kollektivtransport, sykkel og gange, samt at forholdene for næringslivets transporter skal forbedres. Det er lokalpolitisk tilslutning til et opplegg for delvis bompengefinansiert utbygging av Bypakke Grenland fase 1. I tillegg kommer statlige, fylkeskommunale og kommunale midler. Samlet økonomisk ramme for Bypakke Grenland fase 1 er på om lag 2,7 mrd. 2015-kroner. Bypakke Grenland og prosjektet rv. 36 Skyggestein–Skjelbredstrand er omtalt i Nasjonal transportplan 2014–2023. Bypakke Grenland fase 1 innebærer en vesentlig satsing på utvikling av kollektivtilbudet. I opplegget som ble lagt fram for lokalpolitisk behandling, er det lagt til grunn 310 mill. kr til kollektivtrafikktiltak og 310 mill. kr til drift av kollektivtransport på 2013-prisnivå. Samferdselsdepartementet har inngått en avtale mellom staten, Telemark fylkeskommune og Porsgrunn, Skien og Siljan kommuner om 215 mill. kr i belønningsmidler for bedre kollektivtransport og redusert bilbruk i perioden 2013–2016. Med unntak av Bamble kommune er det lokal enighet om Bypakke Grenland. Bamble kommune har ikke sluttet seg til det foreslåtte bompengeopplegget for Bypakke Grenland fase 1. Under et besøk Høyres fraksjon hadde i Telemark 18. mai ble det påpekt at rv. 36 Skyggestein–Skjelbredstrand ikke var en naturlig del av bypakken. I det framlagte forslaget har departementet foreslått å ta denne strekningen ut av pakken og finansiere den med statlige midler. Det er en god løsning. Det er verdt å merke seg at det lokalt er foreslått at deler av bompengeinntektene skal kunne brukes til drift av kollektivtrafikken. Det ble åpnet for det i forbindelse med Oslopakke 3. Departementet venter med å ta stilling til dette. Bypakke Grenland fase 1 er forankret i KVU/KS1 for Grenland, og prosjektet rv. 36 Skyggestein–Skjelbredstrand er prioritert i Nasjonal transportplan 2014–2023. Samferdselsdepartementet mener de økonomiske forutsetningene som er lagt til grunn for pakken, er realistiske og anbefaler i hovedsak det lokale forslaget til utbygging og finansiering. Det er en god løsning. Departementet vil komme tilbake til ønsket om å benytte bompenger til drift av kollektivtransporten.
Det er ei glede for meg og for Arbeidarpartiet at me no får ferdigbehandla Bypakke Grenland fase 1 i Telemark på Stortingets nest siste dag i denne sesjonen. Det inneber at eit lenge etterlengta arbeid no kan setjast i gang. Det har vore stort lokalt engasjement i Grenland for å ta grep på samferdselsområdet som kan gjera regionen meir konkurransedyktig og auka attraktiviteten til ein region som også er i vekst. Det er brei lokalpolitisk tilslutning både til sjølve bypakka og til opplegget med delvis bompengefinansiering. På finansieringssida kjem i tillegg statlege, fylkeskommunale og kommunale midlar. Transportmålet for Bypakke Grenland fase 1 er todelt ved at veksten i persontransporten skal dekkjast ved kollektivtransport, sykkel og gange, og at forholda for næringslivets transportbehov skal verta betre. Forslaget som no er lagt fram, er forankra i ei konseptvalutgreiing med ekstern kvalitetssikring, der det er lagt til grunn at vidare utvikling av transportsystemet skal ta utgangspunkt i ei trinnvis utbygging. I denne fase 1 prioriterer ein på vegsida optimalisering av dagens transportsystem med utbygging av rv. 36 Skyggestein–Skjelbredstrand og fv. 32 Gimleveien–Augestadveien. I tillegg inngår næringstransporttiltak, gang- og sykkelvegbygging og kollektivtrafikk-, bymiljø- og trafikksikringstiltak. Det er venta at ei rekkje av desse tiltaka i Bypakke Grenland fase 1 vil ha ein gunstig effekt for regionen. Tiltaka vil bidra sterkt til utvikling av eit samanhengande gang- og sykkelnett, jf. debatten me hadde her litt tidlegare, om sykkel. Det vil verta mykje betre framkomst for kollektivtransporten. To større vegprosjekt vil verta gjennomførte. Tiltak i Vestkorridoren vil vera viktig for at næringslivet får betre framkomst i bybandet. Samla sett vil tiltaka ha gunstig effekt på fleire målområde. Det er ein samla transport- og kommunikasjonskomité som står bak innstillinga, og i fellesmerknadene er komiteen oppteken av at bompengeinnkrevjinga må vera effektiv, og at kostnadene knytte til innkrevjing og finansiering må vera så låge som mogleg. Vidare peiker komiteen på at lågare kostnader vil kunne koma bilistane til gode gjennom lågare bomtakstar eller kortare innkrevjingsperiode. Dette er formuleringar som me frå Arbeidarpartiet også sluttar oss til, men eg beklagar at regjeringspartia, Kristeleg Folkeparti og Venstre ikkje har slutta seg til tilleggsmerknaden om at eventuelt lågare kostnader også bør kunna nyttast til å få meir veg ut av prosjektet dersom lokale myndigheiter ønskjer dette. Det skjer ofte mykje i løpet av eit slikt prosjekt, både når det gjeld tekniske løysingar, og på kostnadssida. Derfor synest me at opninga må vera der, også for å kunne få meir veg og trafikksikring ut av prosjektet dersom lokale myndigheiter ønskjer dette. Men for all del – dette er ein gledeleg dag, ikkje først og fremst fordi Stortingets transport- og kommunikasjonskomité står samla i ei sak, men heller fordi Grenland med dette får startskotet til ei etterlengta og framtidsretta opprusting av transportsystemet, som vil sikra at Grenland også i framtida vert ein attraktiv region.
Senterpartiet er i likhet med de to forrige talerne glad for at denne saken nå kommer til vedtak. Jeg ønsker likevel å kommentere to forhold. Det ene er knyttet til garantiansvaret, og det andre er knyttet til finansieringen. Dette er ett av åtte store bompengeprosjekter som statsråden fra Fremskrittspartiet har lagt fram i løpet av det siste året. Bypakke Grenland innebærer 2 mrd. kr i bompenger. I Aftenposten 23. mai 2013 sa nåværende samferdselsminister, Ketil Solvik-Olsen: «Omfanget av bompenger vil bli liten med Frp i regjering.» I løpet av 2014 er det satt to norgesrekorder i bompenger – én uoffisiell norgesrekord. Jeg våger å hevde at 2014 var det året det ble snakket – snakket – mest om kutt i bompenger. Det betyr svært lite for bilistene. Men det er også en offisiell norgesrekord – en offisiell norgesrekord i bompenger. Av svar på skriftlig spørsmål nr. 1 081 framgår det at en i 2014 krevde inn 8,5 mrd. kr i bompenger fra norske bilister. Det er på tide å slå fast at Fremskrittspartiet har blitt bompengepartiet. Den 12. september 2014 lovte statsråden på bloggen sin at det skulle komme «en statlig garanti». Det synes Senterpartiet er en ganske god idé, for vi synes det er feil at fylkeskommuner og kommuner må stille store garantibeløp for utbygging av samferdsel. I denne saken stiller Telemark fylkeskommune en garanti på 800 mill. kr. Men i Meld. St. 25 for 2014–2015, På rett vei, som ble behandlet her i Stortinget tidligere, står det ingenting om statlige garantier, og det legges ikke opp til det. Det er underlig. Jeg forstår at en før et valg gir løfter som en ikke greier å holde, men Fremskrittspartiet har altså ikke greid å stoppe med løftene, selv om valget er over. Og det er ganske stor forskjell på å skrive noe på en blogg og å sørge for at det blir gjeldende politikk. Det er vedtatt politikk som betyr noe, ikke store ord i det offentlige rom. Med disse merknadene vil jeg igjen si at dette er en god dag for Grenland, dette er en god dag for Telemark. Det er viktig å satse på kollektivtrafikk, det er viktig å legge til rette for bilen, og det er viktig å legge til rette for et totalt transportsystem, til beste for regionen.
SV støtter forslaget som er framlagt. Jeg tror det er en bra dag for Grenland. Nå ser jeg på grenlandsrepresentantene, som viser tommelen opp her. Men jeg har to merknader og en utfordring til statsråden. Det ene er at i denne pakken ligger det inne en bilbegrensning. Det er vesentlig hvis vi skal nå målet som Stortinget har vedtatt om at all vekst i persontrafikken i de største byområdene – Grenlandsområdet er ett av dem – skal komme gjennom kollektiv, sykkel og gange. Derfor er det bra at det ligger inne som en betingelse på belønningsordningen, men jeg stusser når driftsmidler til kollektiv er noe som ikke imøtekommes i avtalen her, men er noe departementet senere skal ta stilling til. Det hadde vært veldig bra å få en nærmere utgreiing om hvorfor ikke statsråden allerede ved framleggelsen av saken for Stortinget vil gå inn for å si at dette er viktig og riktig å gjøre. Jeg vil fra min side si at jeg mener at en av de tingene som har gjort Oslopakken og den satsingen vi har hatt i Oslo, til en suksess, er at vi har kunnet si: Ja, det er faktisk sånn at innbyggerne som velger å reise kollektivt, får et bedre tilbud gjennom satsingen som her ligger. Det er med på å gi gode gulrøtter for å få folk til å gå fra å kjøre bil til å velge kollektivt istedenfor. Det er en av de tingene som opprinnelig ga en nedgang i trafikken gjennom bompengesnittet, som Jegstad var innom i en tidligere debatt, men som vi nå dessverre ser ikke er kraftfullt nok, fordi det er lite grann på vei oppover igjen, fra den store nedgangen som vi hadde. Jeg mener å huske at det var 8 pst. ned i begynnelsen, og at det gikk opp igjen nå, og Jegstad nevnte tallet 7 pst. Det sa jeg at vi får ta en diskusjon på i Osloregionen. Men poenget mitt er bare å understreke at kollektivsatsing og det å ha inne driftsmidler til kollektiv faktisk er avgjørende for å lykkes hvis man skal ha bilbegrensning inne som et virkemiddel, og det skal vi ha. Det vil befolkningen i Grenland, det vil politikerne i Grenland, og det sier vi her på Stortinget ja til, og da må det følges opp. Fra min side vil jeg bare si at vi synes det er riktig å bruke penger på drift av kollektivtransport. Vi vil samtidig understreke at det er viktig å se på det vi har fått belyst i media på nytt i dag, nemlig at redusert parkering i byene er et effektivt tiltak for å få flere mennesker til å velge kollektivt, og det er også et effektivt tiltak for å frigjøre plass til sykkel og på den måten slå to fluer i én smekk. En siste kommentar helt til slutt: Jeg merker meg at regjeringen inviterer oss og Stortinget med på å gjøre vedtak om å redusere beregningsrenten dersom lokalpolitikerne ønsker det. På den måten får man en lavere takst gjennom bompengene, men man betaler som bilist mer penger samlet sett, fordi man bruker lengre tid på å nedbetale beløpet. Dette er en gammel debatt som vi har hatt tidligere, men det er likevel nødvendig bare å minne om at man ved å gjøre det på den måten som samferdselsministeren inviterer til, og som Stortinget i dag vedtar, blir det mer bompenger å betale for bilistene, ikke mindre, som det kan virke som når man kjører gjennom bomstasjonen.
For regjeringen er det viktig å få bygd bedre veier, å skape bedre bymiljø i byene og å legge til rette for bedre kollektivtrafikk og for at det skal være lettere å bruke føttene eller sykkelen i folks daglige reise. Bypakke Grenland er et virkemiddel for å oppnå mange av disse tingene. Det er vedtatt lokalpolitisk av Telemark fylkesting og av kommunene i Porsgrunn, Skien og Siljan. Bamble har valgt å stå utenfor. Målsettingen er å gjøre Grenlandsområdet mer attraktivt, både for dem som bor der, og for næringslivet, og skape bedre framkommelighet, bedre lokalmiljø, økt trafikksikkerhet og rett og slett en bedre hverdag for dem som ferdes og bor i området. Jeg er stolt over det arbeidet som har blitt gjort. Det viser et godt kompromiss mellom regjeringspartiene, der vi får på plass mye vei, men vi gjør det med mindre bompenger enn det som var lagt til grunn. I opplegget som var utarbeidet opprinnelig, var det lagt til grunn 16 bomstasjoner. Nå blir det 13. Én av veiene som hovedsakelig var planlagt bompengefinansiert, får nå et statlig ekstrabidrag på 310 mill. kr, og det gjør at en fullfinansierer det statlig. Pakken har en økonomisk ramme på 2 670 mill. kr i 2015-kroner. Over 1 mrd. kr går til rv. 36 og rv. 32, og så er det en del midler til næringstransport, kollektivtransport, gang- og sykkelvei, bymiljø, trafikksikkerhet og drift av kollektivtransport i resten. KS2-konsulenten har framhevet at det økonomiske opplegget framstår som svært robust, og at en sannsynligvis vil ha mindre trafikkavvisning og dermed høyere inntekt enn det som ble lagt til grunn i planleggingen av pakken. Det betyr at en sannsynligvis vil kunne betale ned denne gjelden raskere enn en har lagt til grunn. Da kan en også fjerne bompengene tilsvarende raskere. Det er viktig at prosjektene har en porteføljestyring der mål- og resultatstyring er en viktig del. Det innebærer at prosjekt og tiltak prioriteres på bakgrunn av kriteriene mål, resultat, samfunnsøkonomi, planstatus, disponible midler, kapasitet til planlegging og gjennomføring. Omfanget av utbyggingen må være tilpasset den økonomiske rammen. Dette er et prosjekt som gjør at en får på plass bedre samferdselsløsninger i byområdet. Det vil være en diskusjon om bompenger. Jeg konstaterer at noen av dem som selv aldri har løftet en finger for å redusere bompengene, er misfornøyde fordi Fremskrittspartiet ikke har fått fjernet mer bompenger. Da er alle velkomne til å stemme for å øke de statlige andelene ytterligere. Jeg har ikke registrert noen sånne forslag. Det som jeg derimot registrerte, var at Senterpartiet var imot at vi skulle øke statlige bidrag til bomprosjekt for å redusere takster da vi behandlet bompengereformen på mandag. Da framstår det som en smule hult og litt overfladisk populistisk når man i denne debatten påpeker at bompengene ikke blir redusert tilstrekkelig. Men dagens regjering gjør en forskjell: Det bygges mer vei enn det som var planlagt av forrige regjering, det er lavere bompengeandel enn det som det var lagt opp til, og det er jeg veldig fornøyd med. Så er det opp til velgerne å avgjøre om de vil ha enda mer av det ved neste valg, eller om de er fornøyde med utviklingen.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
La meg aller først starte med å takke komiteen for rask behandling, for det er en viktig dag for Telemark og for Grenland. Dette er prosjekter som lenge har vært omdiskutert. Jeg slutter meg 100 pst. til departementets vurdering av prosjektet, som på alle punkter framhever kvaliteten i det når det gjelder bymiljø, nærmiljø, trafikksikring osv. En får utbedret to riksveier som er særdeles uhensiktsmessige sånn som de framstår i dag. Når en utbedrer planovergangen på fv. 32 og krysset der, fjernes kanskje Norges verste kryss, og det må være bra. Jeg skal ikke si jeg er misfornøyd med Fremskrittspartiet, jeg er kjempegodt fornøyd med Fremskrittspartiet, og nå burde statsråden høre etter: Jeg synes det er godt gjort at et parti som har bygd opp hele sin valgkampstrategi fram mot 2013 på å være imot bompenger, nå går inn og er for det og legger fram det ene prosjektet etter det andre med bompengefinansiering. Det synes jeg er bra og realistisk. Det som ikke er fullt så bra, er at Fremskrittspartiet lokalt fremdeles er veldig opptatt av å være imot bompenger, selv om Fremskrittspartiet i regjering nå er veldig for det. Det synes jeg er litt synd og viser manglende konsistens, at en fortsatt driver den type retorikk. I sum er dette et bra prosjekt. Det er et viktig prosjekt, hvor en bygger opp under gang- og sykkelvei og får løst flaskehalser som direkte har negative konsekvenser, ikke minst for næringstrafikken i området. Det er bra at det blir litt mindre bompenger og litt mer statlig finansering. Hvorvidt det er bra med 16 eller 13 innkrevingspunkter, synes jeg ikke har så veldig stor relevans. I realiteten betyr en reduksjon fra 16 til 13 at noen færre må betale noe mer, men jeg aksepterer det fordi dette er et viktig prosjekt for Grenland, og det er en god dag når det er gjennomført.
Dette er ein gledeleg dag for mange innbyggjarar og for næringslivet i Telemark. I over 20 år er det blitt arbeidd med planar for å løyse trafikale problem i og rundt byane Skien og Porsgrunn og innfartsvegane inn til byane. Det er ikkje kvardagskost at ein statssekretær frå Framstegspartiet får blomar og takk frå Arbeidarpartiet og Senterpartiet, men det skjedde då dåverande statssekretær Hoksrud heldt pressekonferanse i Skien 29. mai om bypakka. Lilleelvkrysset er berykta, og mange meiner det er Nord-Europas vanskelegaste kryss, òg kalla for «infarktet». Krysset inkluderer bl.a. ein jernbaneovergang som endeleg får ei ny løysing ved at delar av traseen blir lagde under bakken i ein miljøtunnel. I 50 år har Porsgrunn venta på eit betre trafikksystem. Dette er eit prosjekt der kommunane Skien, Porsgrunn og Siljan saman med fylkeskommune og stat, og ikkje minst bilistane, tek eit krafttak for betre veg og kollektivløysingar i Grenland. Eg registrerer at ikkje alle samtykkjer til finansiering av Bypakke Grenland med bompengar. Det er òg eit ønske at ein gjennom desse samferdselstiltaka kan styrkje Grenland som ein attraktiv og konkurransedyktig region. Grenland skal bli ein betre stad å bu og arbeide i. Ei strekning som har vore omdiskutert, er Skyggestein–Skjelbredstrand. Strekninga ligg utanfor bykjerna, og mange meiner ho ikkje burde vore finansiert med bompengar. Difor er det ekstra gledeleg at staten no går inn og finansierer denne strekninga i bypakka som er svært viktig for næringslivet. Det fekk fraksjonen frå Høgre i komiteen oppleve med eigne auge ved besøk i Skien 18. mai. Då opplevde me tungtrafikk og gods med store utfordringar i den svingete og bratte vegen inn til Skien by. Det er òg gledeleg at ein reduserer pakka med tre færre bomstasjonar enn det som låg i det opphavlege prosjektet. Det er varsla av fleire lokalpolitikarar i Grenland at sjampanjekorkane skal sprettast i kveld. Dei aller fleste er svært godt fornøgde med arbeidet til regjeringa og innstillinga til komiteen. Eg vil nytte høvet til å takke komiteen for eit godt arbeid med Bypakke Grenland fase 1.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 14.
Etter ønske fra transport- og kommunikasjonskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver partigruppe og 5 minutter til medlem av regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det – innenfor den fordelte taletid – blir gitt anledning til inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av regjeringen, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Som saksordførar vil eg først få takke komiteen for eit veldig godt samarbeid og velvilje for å få denne saka raskt behandla no før sesjonsslutt. Det er eg overtydd om at bilistane på E39, innbyggjarane og næringslivet i Sogn og Fjordane og ikkje minst i Førde set veldig stor pris på. Samferdselsdepartementet legg i Prop. 137 S, Førdepakken, fram forslag om delvis bompengefinansiering av prosjekt og tiltak som inngår i utbygginga av vegnettet i Førde kommune i Sogn og Fjordane. Det omfattar prosjekt og tiltak på både riksveg, fylkesveg og kommunal veg. Vegnettet i Førde sentrum er ikkje dimensjonert for dagens trafikk. Det er tidvis problem med å avvikle trafikken på ein trygg og effektiv måte. I rushtida er det tett og saktegåande trafikk. Transportkorridoren E39 går gjennom Førde sentrum og møter rv. 5, som går ut til Florø. Løysinga for trafikksituasjonen i Førde sentrum har både eit kortsiktig og eit langsiktig perspektiv. På lang sikt er det planar om å føre gjennomgangstrafikken på E39 utanom Førde sentrum. I mellomtida er det lagt opp til at prosjekta og tiltaka i Førdepakken skal gje betre vilkår for både gjennomgangstrafikk og lokaltrafikk. Dette vil ein oppnå m.a. ved å skilje gang- og sykkeltrafikken frå biltrafikken. Det er eit mål å etablere eit samanhengande sykkelvegnett. Det vil også bli bygd avlastingsvegar. Fleire av prosjekta vil leggje til rette for utbygging og utvikling i og nær sentrum. Det er lokalpolitisk tilslutning til eit opplegg for delvis bompengefinansiering av Førdepakken. Ein samla komité samtykkjer i at det etablerte bompengeselskapet skal få løyve til å krevje inn bompengar til delvis bompengefinansiering av Førdepakken i Sogn og Fjordane. Det ligg an til at bygging av det første prosjektet vil starte omtrent samtidig med at innkrevjinga av bompengar startar opp, altså ei såkalla parallellinnkrevjing. Med dei finansieringsføresetnadene som er lagde til grunn for Førdepakken, er det føresett ein bompengeperiode på tolv år. I samsvar med bompengeavtalen vil retten til å krevje inn bompengar falle bort når selskapet har oppfylt sine forpliktingar. Ved opphøyr av innkrevjinga vil eventuelle overskytande midlar bli stilte til rådvelde for Statens vegvesen og kan disponerast til riksveganlegget i det området der bompengane er kravde inn. Prinsippvedtaket blei gjort i Førde kommune i 2011, og ein har på under fire år fått prosjektet klart for realisering. Det er ein milepæl i seg sjølv. Eg har lyst til å rette ein takk til dei eldsjelene lokalt som har jobba for at E39 og Førde skal få ei raskast mogleg løysing på dei trafikkutfordringane dei står overfor. Eg er glad for at vi i dag kan gjere eit vedtak for Førdepakken, slik at Sogn og Fjordane får sett i gang med eit etterlengta prosjekt og tiltak.
Dagen i morgon, siste møtedagen i denne sesjonen, er i hovudsak sett av til at me skal debattera revidert nasjonalbudsjett og saka om den akutte situasjonen for syriske flyktningar. Difor kjem ikkje denne siste ordinære saka på dagens kart, bompengeproposisjonen om Førdepakken, éin dag for tidleg. Om me i transport- og kommunikasjonskomiteen og her i Stortinget har måtta venta lenge på å få saka, er det jo først og fremst for dei som bur og ferdast i Førde og i distriktet rundt, at dette er ein dag for glede. Det noverande vegnettet i Førde sentrum er ikkje dimensjonert for den trafikken som går gjennom sentrum i dag, og det er heller inga framtidsretta løysing. I rushtida er det tett og saktegåande trafikk, og det er også problem med trafikktryggleiken. Førdepakken er difor ein lenge etterlengta tiltakspakke, som no vil gje betre vilkår for både gjennomgangstrafikken og lokaltrafikken, noko ein m.a. vil oppnå ved å skilja gang- og sykkeltrafikken frå biltrafikken, og målet er å få til eit samanhengande sykkelvegnett. I tillegg vil det også verta bygd avlastingsvegar, og fleire av prosjekta i pakken vil leggja til rette for vidare utbygging i og nær sentrum. Trafikksituasjonen i Førde sentrum vil verta monaleg betre når desse tiltaka er gjennomførte, men samtidig er det viktig også å ha blikket retta mot det framtidsretta og meir langsiktige grepet, som inneber at gjennomgangstrafikken på E39 vert ført utanom Førde sentrum. Det er brei lokal- og regionalpolitisk tilslutning til opplegget for delvis bompengefinansiering av Førdepakken. Førde kommune og alle omkringliggjande kommunar står saman med Sogn og Fjordane fylkeskommune bak denne søknaden – ein søknad der det vert lagt til grunn at statlege, fylkeskommunale og kommunale midlar skal vera med i tillegg til bompengar. Det er her, i tråd med dei lokalpolitiske vedtaka, på ein veldig god måte lagt opp til at dei som passerer bomstasjonane, også får ta del i den samla nytten som Førdepakken vil gje, samtidig med at det også er lagt vekt på å unngå at mange får nytte utan at dei er med på å betala. Så her vert det ein brei dugnad. Transport- og kommunikasjonskomiteen legg i sine merknader vekt på at bompengeinnkrevjinga skal vera effektiv, og at kostnadene knytte til innkrevjing og finansiering er så låge som mogleg. I tillegg til at heile komiteen meiner at låge kostnader vil kunna koma bilistane til gode gjennom lågare bomtakstar eller kortare innkrevjingsperiode, har Arbeidarpartiet og Senterpartiet ein tilleggsmerknad til dette, der me peikar på at eventuelt lågare innkrevjingskostnader også bør kunna nyttast til å få meir veg ut av prosjektet, dersom lokale styresmakter skulle ønskja dette. Dette vil også koma bilistane og kollektivtrafikken til gode. Eg er glad for at me i dag, altså ikkje ein dag for tidleg, kan gjera endeleg vedtak om Førdepakken, og eg vil ønskja alle involverte all lukke med det viktige arbeidet som no får ei endeleg avklaring, og som eg håpar no kan setjast i gang så snart som mogleg.
Førdepakken er eit stort og etterlengta vegprosjekt for å betre tilhøva for gjennomgangstrafikken og lokaltrafikken. Det vil også verte ei oppgradering av vegane i sentrum. Bompengar er ei vesentleg kjelde til finansiering av prosjektet, som har ei kostnadsramme på heile 1,65 mrd. 2015-kroner, i tillegg til midlar frå Førde kommune og fylkeskommunen. Det er bra at prosjektet no er lagt fram, og det er ikkje ein dag for tidleg, som òg den førre talaren sa. Dette prosjektet har vore planlagt, tenkt på og prosjektert over lang tid. Førde er ein by i vekst, og E39, som i dag går gjennom byen, er av elendig kvalitet. Både opprusting av E39, lokale vegar og nye system for sykkel og gange vil få store positive verknader for vidare utvikling av Førde. Så skulle ein tru at alle gleder seg over dette grepet, men nei. Den 3. mai i år sa Framstegspartiets gruppeleiar i fylkestinget i Sogn og Fjordane, Frank Willy Djuvik, til NRK: «Landsmøtet har samrøystes slått fast at bompengar ved bruk av bypakkeordninga ikkje blir aktuelt for Førde. Førdepakken har prøvd å ta ein snarveg ved å knyte seg til bypakkeordninga, men no har landsmøtet slått fast at berre dei ni største byane har den type miljøproblematikk som gjer at dei kvalifiserer til ordninga.» Han sa òg at med eit slikt vedtak frå landsmøtet vert det bortimot umogleg for regjeringsmedlemer eller stortingsrepresentantar frå Framstegspartiet å gå inn for bompengar: «No har vi styringa i både Finansdepartementet og Samferdsledepartementet. Det er lite som tyder på at det vil kome noko positiv innstilling derifrå.» Det sa Frank Willy Djuvik. Og då saka endeleg vart lagd fram, hevda han at heile Framstegspartiet var skuffa både lokalt og sentralt, og at det hadde vore kjempa ein veldig kamp frå Framstegspartiet si side både i storting og regjering for å unngå denne saka. Han skulda på Høgre og samarbeidspartia. Men det er no samferdsleministeren som har lagt fram saka, og han er til og med nestleiar i Framstegspartiet. Då burde ein vel lagt fram saka utan bompengar, slik den raud-grøne regjeringa gjorde med Kvivsvegen, som ligg litt lenger nord på E39, og der me tok bort bompengane som i utgangspunktet var planlagde. Det kling holt når Djuvik hevdar at også samferdsleministeren har arbeidd hardt for at denne pakken skulle finansierast utan bompengar, dvs. utan den milliarden som no ligg inne. Eg ber statsråden i innlegget sitt gjere greie for kva andre alternativ som har vore vurderte i prosessen, og om nokon av desse alternativa var utan bompengar. Og kvifor vel ein likevel å leggje fram ei bompengesak? Eg registrerer at statsråden i pressemeldinga si viser til at regjeringa vil stille med rentekompensasjon til nokre prosjekt. Om Førdepakken vert eit av desse prosjekta, veit me ingenting om i dag. Men kvifor gå vegen om rentekompensasjon? Ein hadde vel fått betre utnytting av midlane ved å gi dei direkte til prosjektet utan å gå vegen om låneopptak, med dei kostnadene som det nødvendigvis måtte medføre. For Førde og Sunnfjord betyr vedtaket me skal gjere i Stortinget i kveld, at ein kan setje i gang eit prosjekt som vil gi alle trafikantar i Førde-området ein betre kvardag. Samferdsle er viktig for utvikling, og det er godt å få nok eit prosjekt der planane starta opp under den raud-grøne regjeringa, vedteke i Stortinget. Det er berre så synd at det tydelegvis skjer med sterk motvilje frå statsråden og partifellane hans. Senterpartiet står saman med Arbeidarpartiet om ein merknad der me peiker på at lågare innkrevjingskostnad kan gi meir veg og bør gjere det. Det er mange og gode prosjekt, både store og mindre, i denne pakken. Men slik eg kjenner Sunnfjord og Førde-området, veit eg at det her òg er endå fleire prosjekt som kan få del i midlar viss det vert midlar tilgjengeleg. Det bør ein leggje opp til kan skje. Men uavhengig av bompengar eller ikkje bompengar – det kan vere mange meiningar om det, både her i denne salen og lokalt – det er ein gledas dag for Førde, for Sunnfjord og for Sogn og Fjordane når Førdepakken no passerer Stortinget, at det vert gjort eit positivt vedtak som gjer at ein kan setje i gang eit prosjekt som eg er heilt sikker på vil bety mykje for utviklinga i Førde-byen og i regionen.
SV slutter opp om innstillingen i komiteen. Jeg kunne bemerke det samme om det som handler om takster basert på lavere regneteknisk rente. Det gjorde jeg i forrige sak. I begge de to siste sakene har det stått en merknad fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet om at muligheten lavere takster gir, også kan utnyttes til vei dersom det er lokalpolitisk ønske om det. Til det vil jeg gjerne si at de kan godt bruke pengene til andre ting enn vei også. De kan godt bruke dem til sykkelvei, til en forsering av sykkelveisatsingen i Førde – det er en flott plass, som ligger godt til rette for sykkel, det må jeg bare få sagt – og til kollektivtrafikk, som i den forrige saken. Det ville jeg bare si. Det blir bra, dette. Jeg synes det er bra at flere av kommunene i Norge, flere av byene i Norge, tenker helthetlige kollektivløsninger når de henvender seg til staten, istedenfor at de blir avspist med at nei, det eneste du kan få penger til fra staten, det eneste du kan få løsninger til fra staten, er veibygging. Skal man få utviklet gode bo- og bymiljøer å leve i, er nettopp det å tenke helhetlig fortetting helt sentralt. Jeg er veldig glad for at Fremskrittspartiets nestleder også i denne saken overkjører sine lokalpolitikere fra Fremskrittspartiet for å sørge for en bedre løsning, i tråd med det som det store flertallet i lokalmiljøene ønsker.
Gode veier er viktig. Det binder lokalsamfunn sammen, det binder byer og bo- og arbeidsregioner sammen. For Førde kommune betyr Førdepakken at man får bedre framkommelighet. Førde er det mest folkerike stedet i fylket, har mange arbeidsplasser og er et tyngdepunkt for handels- og næringsvirksomhet. Veiene i sentrum er ikke dimensjonert for dagens trafikk. Med slekt i Sogn og Fjordane kan jeg bekrefte det. E39 går gjennom sentrum og møter rv. 5, som går til Florø. Det er også veldig mye lokaltrafikk som transporterer dette, så en får altså gjennomgangstrafikk og lokaltrafikk som skaper utfordringer. Førdepakken omfatter 20 prosjekter og tiltak på riksvei, fylkesvei og kommunal vei som skal sikre en god trafikkflyt gjennom Førde sentrum og øke sikkerheten for gående og syklende. Det vil bli bedre vilkår for både lokal- og gjennomgangstrafikk, og det er lokalpolitisk tilslutning til pakken. Så er det nok uenighet om hvordan dette skal finansieres, men det er en kjent konflikt mellom noen av partiene. Pakken innebærer bygging av nye veilenker, bygging av gang- og sykkelvei, opprustning og utviding av eksisterende veier samt opprustning av eksisterende gang- og sykkelveier. De siste prosjektene er Angedalsvegen–Hafstadvegen, E39/rv. 5 Fjellvegen som hovedgate, samt fv. 481 Angedalsvegen på strekningen Førdehuset–Prestefossbrua–Skora. Den økonomiske rammen er på 1,65 mrd. 2015-kroner, finansiert med en kombinasjon av bompenger, statlige, kommunale og fylkeskommunale midler. Bompengeopplegget er diskutert. Alle vet at det er ett parti som ikke liker bompenger, vi har tapt i denne saken, men får redusert det. Samtidig er det en bompengereform som Stortinget behandlet på mandag, som gir rom for å kunne redusere takstene. Jeg synes det er gledelig at Stortinget slutter seg til at det arbeidet skal skje. Jeg synes også det er en interessant, kuriøs side ved debatten at de to partiene som var imot bompengereformens del om en rentekompensasjon, er de to partiene som i denne debatten har dratt opp ønsket om lavere bompenger. De har altså et ønske som de ikke selv er villige til å finansiere. Det framstår som ganske populistisk og lite realitetsorientert. Men det er alltid lov å endre mening. Hvis Arbeiderpartiet og Senterpartiet endrer standpunkt om rentekompensasjonsordningen, synes jeg det er veldig hyggelig, og jeg ser gjerne at de fremmer et forslag i Stortinget om det. I alle fall: Nå kommer vi i gang med å bygge bedre veier også i denne regionen, og det tror jeg alle bilistene er fornøyd med, selv om en kan være misfornøyd med måten det finansieres på.
Det åpnes for replikkordskifte.
I innlegget mitt utfordra eg statsråden til å seie litt om kva for andre alternativ som har vore ute i prosessen. For med mindre ein skal anta at fylkestinget sin gruppeleiar i Framstegspartiet i Sogn og Fjordane er totalt uinformert i sine uttaler og ikkje har kontakt med det som skjer sentralt, så har han vore overtydeleg på at ein har leita med lys og lykt etter andre løysingar. Difor spør eg igjen: Kva andre alternativ har vore vurderte i prosessen? Var nokre av dei alternativa utan bompengar, og kvifor vel ein i så fall likevel å leggje fram ei bompengesak?
Jeg tror ikke det er en nyhet for noen her at Fremskrittspartiet er imot bompenger og mener at en burde finansiere infrastruktur og bygging i landet ved å investere litt mer av oljeformuen. Det ville sannsynligvis gitt en bedre avkastning på kapitalen enn ved å låne den ut gjennom å kjøpe lavrenteobligasjoner fra andre land. Så er det jo sånn at vi skal også få vedtatt det som blir fremmet. Det betyr at regjeringen må inngå kompromiss i tråd med de budsjettene som er blitt vedtatt i Stortinget, og det vi tror vi får flertall for. En har jo registrert at mange av partiene i Stortinget ikke vil være med og bruke mer skattepenger på å redusere bompengetakstene, og i denne saken kom en da fram til den fordelingen som ligger her. Samtidig betyr det at bompengereformen som nå er vedtatt, selv om Senterpartiet og Arbeiderpartiet protesterte på innholdet i den, gir økonomisk handlingsrom til å kunne redusere takstene eller redusere nedbetalingstiden, sammenlignet med det som lå til grunn for de lokalpolitiske vedtakene.
Eg registrerer at eg ikkje fekk noko svar på spørsmålet mitt. Difor skal eg stille eit anna spørsmål, for rentekompensasjon er tydelegvis svaret på det meste. Den raud-grøne regjeringa tok vekk bompengar på enkelte prosjekt, bl.a. Kvivsvegen, som òg er ein del av E39. Ein kan jo spørje seg kvifor ein ikkje gjer det i staden for å gå vegen om rentekompensasjon. Meiner statsråden at ein ved å gi rentekompensasjon får betre utnytting av pengane enn ved å gi dei direkte til det enkelte prosjektet over statsbudsjettet?
Jeg synes det er fascinerende å få spørsmål om kutt i bompenger fra et parti som har protestert hver gang regjeringen har foreslått å kutte bompenger. Det som en spør om her, er en selv ikke villig til å være med og finansiere. Jeg skal likevel si at dagens regjering – med Høyre og Fremskrittspartiet – sammen med Kristelig Folkeparti og Venstre i Stortinget har klart å redusere bompengeandelen på en rekke veiprosjekter ved å øke statlige bidrag. Vi har på sju–åtte strekninger også fjernet bomstasjonene helt. Det er en vurdering vi gjør fra gang til gang, ut fra hva vi tror det er mulig å få Stortinget til å være med og finansiere. Det er jo slik at hvis en kutter bompenger, betyr det at en må øke den statlige andelen, for det er ingen som bygger veien gratis. Vi har mange steder fått til lavere bompengeandel enn det som den forrige regjeringen la opp til. Hvis Senterpartiet ønsker et enda større bompengekutt, synes jeg det er en hyggelig utvikling. Det er litt trist at det ikke kom fram da Stortinget behandlet bompengereformen mandag. Da protesterte Senterpartiet og Arbeiderpartiet mot at regjeringen legger opp til å redusere bomtakstene.
Eg vil gjerne stille spørsmålet igjen, for eg fekk ikkje svar – eg fekk ikkje svar på det fyrste spørsmålet og fekk heller ikkje svar på det andre spørsmålet. Meiner statsråden at ein gjennom å kompensere for renta, altså ha ein rentekompensasjon, brukar pengane betre – får meir veg for pengane – enn om ein hadde løyvd dei direkte til prosjektet over statsbudsjettet?
Rentekompensasjon er en ordning der en får redusert bomtakstene i alle prosjekter som er med i ordningen. Det er en måte å stimulere bompengeselskaper til å slå seg sammen på – for å redusere administrasjonskostnader, for å få større finansiell tyngde, og dermed kunne redusere rentekostnader. Så ja, det gir faktisk lavere bompengeutgifter for innbyggerne, og en får mer igjen for pengene enn om en bare hadde gått inn og bevilget litt i enkelte prosjekter. Jeg synes det er interessant at Senterpartiet tar opp denne tematikken, all den tid de selv var imot rentekompensasjonsordningen. Tatt i betraktning at rentekompensasjonsordningen vil gjøre at bomtakstene blir lavere på stort sett alle veiprosjekter, sammenlignet med det Senterpartiet la opp til i regjering, har bilistene mye å være glade for, nemlig for at de fikk et regjeringsskifte.
Eg vil ikkje spørja statsråden om noko som helst, eg vil heller fortelja han noko. Det er for å prøva å oppklara runden med statsråden frå i stad, då han sa at Arbeidarpartiet ønskte veldig at ting skulle bli billegare. Alle vil gjera ein god «deal», men poenget vårt er at viss det blir rimelegare, skal ein ikkje berre kunna redusera bomtakstar, og ikkje berre kutta ned på nedbetalingstida, men ein kan òg utvida og gjera fleire tiltak. Det kan vera sykkel-, gang-, og kollektivtiltak – eller veg. Utover det vil eg på denne siste kvelden ønskja statsråden ein god sommar.
Da har statsråden tatt imot fortellingen og sommerønsket. Ønsker statsråden ordet?
Ja, jeg kan ønske en god sommer tilbake. Jeg ser fram til den. Mandag skal jeg begynne å kjøre E39, for nettopp å oppleve hele strekningen fra Trondheim til Kristiansand. Jeg konstaterer også at i fortellingen som jeg nå har blitt fortalt, bekrefter Arbeiderpartiet at selv når dagens regjering ønsker å redusere bomtakstene, ønsker Arbeiderpartiet helst ikke å ha lavere bomtakster. De vil heller bruke pengene til andre ting. Det er et syn på om hvorvidt en bør la innbyggerne få lov til å beholde mer av egne penger eller om det alltid er sånn at politikerne burde disponere pengene. På den ene siden får vi altså kritikk fra opposisjonen for at vi ikke reduserer takstene nok, og når vi gjør det, får vi kritikk for at vi faktisk bruker pengene til å redusere takstene, og ikke bruker dem til andre ting. Det betyr at opposisjonen egentlig prøver å ri mange hester på én gang – mest for å være kritisk mot regjeringen, ikke så mye for det faktiske innholdet i saken. Det synes jeg er litt trist med hensyn til en god debatt.
Det me har sagt, og det me har skrive – det står svart på kvitt i begge dei to siste sakene – er at dersom ein ønskjer det lokalt, skal ein òg ha moglegheit for å få gjort fleire tiltak. Det er ikkje noko me seier at Arbeidarpartiet ønskjer å bestemma over, det er det lokaldemokratiet som skal bestemma. Elles vil eg anbefala E39 frå Trondheim og sørover, eg køyrde den vegen i fjor. Det var litt kluss med ferjene nokre gonger, men elles er det stort sett bra og veldig mykje fint å sjå på. Køyr forsiktig, og god sommar vidare.
Jeg ser fram til det, jeg har allerede begynt å prøvespise sveler for å finne fram til den rette kombinasjonen av smør og annet oppå. Jeg kan også glede meg over at det er flere ferjeavganger etter at dagens regjering overtok enn det var mens regjeringen som representanten Rommetveit støttet, styrte. Sjansen for å treffe en ferje og få plass er betydelig større nå. Det tror jeg også gir ro i sinnet for en reisende på veien.
Replikkordskiftet er omme.
Det har tidligere i kveld vært uttrykt bekymring både for at jeg ikke forstår dialekter fra de sørvestre deler av kongeriket, og for at jeg ikke er i stand til å sette meg inn i andre deler av transportpolitikken i Norge enn den som angår hovedstaden, til tross for at jeg har bodd de siste 30 årene av mitt liv i Akershus. Men derfor er det en glede nå å kunne fremme et forslag for å forbedre Førdepakken. Det er mye bra med den pakken, fordi det er begått bra politisk håndverk, og det er en prisverdig satsing i pakken på både sykkelveier og myke trafikanter som gjør at de som allerede går og sykler i og rundt Førde, kommer til å få en del bedre forhold. Det er vi glade for. Samtidig har Førdepakken det samme problemet ved seg som mange andre veiprosjekter knyttet til byer og tettsteder i Norge – det er ikke satt opp noe klimaregnskap for Førdepakken, og det er grunn til å frykte at Førdepakken vil bidra til mer veitrafikk og mer biltrafikk inn og ut i Førde sentrum. Lettere framkommelighet med bil, der som andre steder i landet, vil gjøre at flere kjører bil. Det mangler også en analyse av om utbygging av gang- og sykkelvei sammen med innføring av parkeringsordninger og økt kollektivtransport egentlig vil løse trafikkutfordringene. Om man sammenligner med nabobyene Florø og Sogndal, har de f.eks. parkeringsordninger som fungerer godt, og som det med fordel kunne vært vurdert tilsvarende løsninger for i Førdepakken. Derfor har Miljøpartiet De Grønne fremmet et løst forslag i denne saken, hvor vi igjen ber regjeringen om å forutsette at prosjektene som skal finansieres gjennom Førdepakken, ikke fører til økt biltrafikk inn til Førde sentrum. Jeg tar med dette opp det forslaget jeg har fremmet.
Representanten Rasmus Hansson har tatt opp det forslaget han refererte til. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Eg er veldig glad for at vi står her i dag og skal fatta endeleg vedtak om Førdepakken. Det er faktisk veldig etterlengta. Det noverande vegnettet i Førde sentrum er ikkje i nærleiken av å vera dimensjonert for den trafikken som går gjennom sentrum i dag. Førdepakken vil gje betre vilkår for både gjennomgangstrafikken og lokaltrafikken. Førde skal jo verta sykkelbyen vår i Sogn og Fjordane, og målet er eit samanhengande sykkelvegnett – ja, dette vert veldig bra! Det er brei lokal og regionalpolitisk tilslutning til opplegget for Førdepakken, som vert eit spleiselag med statlege midlar, fylkeskommunale og kommunale midlar og i tillegg bompengar. Eg er også svært fornøgd med tilleggsmerknaden frå Arbeidarpartiet og Senterpartiet der det vert sagt at eventuelt lågare innkrevjingskostnader også bør kunna nyttast til å få meir veg ut av prosjektet dersom lokale styresmakter skulle ønskja det. Hadde dette fått fleirtal, hadde det vore endå gildare å stå her i dag, for dette ville også ha kome bilistane og kollektivtrafikken til gode. Men eg er veldig nøgd med at Framstegspartiet sin gruppeleiar i fylkestinget ikkje fekk gjennomslag i si eiga regjering. «Dette er eit stort nederlag for heile partiet», sa Frank Willy Djuvik frå Framstegspartiet i ei pressemelding då tilrådinga vart lagd fram. Framstegspartiet sin frontfigur i Sogn og Fjordane har prøvd å stoppa Førdepakken frå dag éin, og, som også representanten Navarsete sa, det toppa seg då Djuvik triumferande etter landsmøtevedtaket i Framstegspartiet vedkomande ordninga med bypakke berre i dei ni største byane kunne erklæra: «Dette vedtaket har nok gravlagt Førdepakken ein gong for alle». Vi kan i dag berre konstatera: Han tok feil. Heldigvis har han ikkje gjennomslag sentralt. Eg vil nytta høvet til å takka komiteen for veldig kjapp handsaming av denne pakken. Eg vil takka ein samla stortingsbenk for å ha stått på i denne saka. Det gjeld også Høgre-representanten Lødemel – bra jobba av alle! Her har vi stått samla, og det viser seg at då får vi det til.
I dag handsamar Stortinget Førdepakken – ei stor og viktig sak for Førde kommune og for Sunnfjord-regionen. Det er jobba godt og målretta med denne saka frå Førde kommune si side, med ordførar Olve Grotle i spissen, og frå bompengeselskapet. Saka har fått ei rask og god handsaming i departementet og i regjeringa. Arbeidet med Førdepakken tok for alvor til hausten 2011, og det har heile tida hatt god støtte og entusiasme frå dei aller fleste. Bypakken har hatt stor administrativ og politisk støtte i Førde kommune, i kommunane i området og i fylkeskommunen. Regjeringa og Stortinget si godkjenning av Førdepakken er eit viktig handslag til vekst og utvikling i Førde-regionen. Gjennom Førdepakken skal det byggjast gang-, sykkel- og bilvegar dei neste åtte åra for over 1,65 mrd. kr i 20 ulike vegprosjekt. Kostnadene skal dekkjast dels av offentlege løyvingar frå staten, fylkeskommunen og Førde kommune og dels frå bompengar. Bompengedelen skulle ein sjølvsagt ha vore forutan, men det er ein avgjerande og nødvendig faktor for at vegpakken kan bli realisert. Førdepakken representerer så store investeringar at det i seg sjølv gir eit positivt bidrag til optimisme, utvikling og vekst i Førde. Dei ulike vegprosjekta er så omfattande og mange at dei i sum vil endre og modernisere Førde i sitt uttrykk som by – ikkje minst gjeld dette store satsingar på mjuke trafikantar, noko som vil gje Førde eit mildare og venlegare andlet. Førdepakken passer såleis godt inn i det viktige arbeidet som går føre seg for å gjere byen trivelegare og meir attraktiv. Førdepakken løyser mange av trafikkutfordringane i Førde og vil sikre at byen vil få god og framtidsretta trafikkavvikling dei næraste åra. På same måte vil det bli mykje lettare å byggje og utvikle eigedommar i Førde, særleg i sentrum, der eit krevjande trafikkbilete har lagt fantastiske og rettslege hindre for investeringar og gode byutviklingsprosjekt. Førde kommune har også nyleg fått godkjent ein kommuneplan, der mange av tiltaka i Førdepakken er med. Dermed er også dei planmessige sidene ved Førdepakken godt ivaretekne. Eg vil nytte høvet til å gratulere Førde kommune med ordførar Grotle i spissen, og bompengeselskapet, for godt utført arbeid og ønskje lykke til med gjennomføringa av dei enkelte tiltaka i Førdepakken. Eg vil også nytte høvet til å takke komiteen og Stortinget for rask og effektiv handsaming av Førdepakken, og for ei samrøystes innstilling i tråd med forslaget frå bompengeselskapet.
Jeg vil også starte med å takke saksordføreren og resten av komiteen for raskt levert arbeid med en pakke som Førde har ventet på. Det er selvfølgelig en gledens dag, ikke minst for Sogn og Fjordane og Førde. Det er ikke til å legge skjul på at mange av oss var bekymret da vi leste Firdaposten den 3. mai, der vi så en som ikke hadde samme navn som meg, selv om noen uttaler det sånn – Djuvik, med «D», vil jeg presisere – sa at han ville torpedere Førdepakken. Det regner jeg med at alle i Sogn og Fjordane har fått med seg, og i likhet med tidligere talere skal vi være glade for at han tok feil, og at ministeren etter skriftlig spørsmål fra meg holdt lovnaden om at saken skulle komme før sommeren. Jeg hadde vært enda mer fornøyd med avslutningen før sommerferien her på Stortinget hvis vi hadde hatt enda en pakke til behandling i dag, men som man ikke rakk å legge fram, og det er Veipakke Helgeland sør, men den er vel straks på vei. Jeg er også veldig glad for at det vi har beviset på her, er det motsatte av det Jegstad sa i sitt innlegg når det gjelder sykkelsatsingen vi har. Det viser faktisk at det er både rom og behov for sykkelsatsing utenfor de største byene også. Det er dette et godt eksempel på. Jeg har selv vært i Førde, og der ligger det selvfølgelig veldig godt til rette, med disse forslagene, for å kunne gjøre den til en enda bedre sykkelby. Beklageligvis har vi ikke klart å få flertall for et viktig prinsipp. Vi klarte det i Bodøpakken, og det burde ligget som et prinsipp, men jeg registrerer at Fremskrittspartiet og Høyre har fått med seg Kristelig Folkeparti og Venstre på det prinsippet, og det går på at man ikke åpner for at de lokale myndighetene kan få bruke differansen på renten til flere tiltak hvis de ønsker det. I dette prosjektet er det særdeles viktig, for her ligger det 20 tiltak. Mange av dem ligger under beløpet som man kanskje får i den rentedifferansen på 55 mill. kr, noe som gjør at man nå kanskje må droppe noen av dem, istedenfor å bruke dem på gode tiltak. Det blir i hvert fall ikke mer vei eller mer kollektiv av det forslaget. Så synes jeg noe har blitt vist med tydelighet i dag: Her banker vi gjennom to nye bomprosjekter. Jeg registrerer at det er noen nye også som skal være med på det. Det er i hvert fall en klar melding ut til den kommende valgkampen og det kommende kommune- og fylkestingsvalget om at man bør registrere at det ikke bare er på Stortinget at vi av og til opplever litt forskjell mellom Fremskrittspartiet og regjeringen. Vi ser det ikke minst tydelig mellom kommunene, regjeringen og Stortinget, når vi vet hvor kraftig de er ute og sier at de sier nei til bompenger, men så er det noe helt annet som skjer. Det bør man ta med seg inn i valgkampen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 15.
Ingen har bedt om ordet til sak nr. 16.
Ingen har bedt om ordet til sak nr. 17. Sakene nr. 18–30 er andre gangs behandling av lovsaker, og presidenten vil foreslå at sakene behandles under ett. – Det anses vedtatt.
Ingen har bedt om ordet til sakene nr. 18–30.
Stortinget er da klar til å gå til votering.
Under debatten er det satt frem i alt åtte forslag. Det er forslag nr. 1, fra Per Rune Henriksen på vegne av Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 2 og 3, fra Per Rune Henriksen på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartiet forslag nr. 4, fra Kjell Ingolf Ropstad på vegne av Kristelig Folkeparti, Venstre, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne forslagene nr. 5–7, fra Heikki Eidsvoll Holmås på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne forslag nr. 8, fra Rasmus Hansson på vegne av Miljøpartiet De Grønne Det voteres over forslag nr. 8, fra Miljøpartiet De Grønne. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen legge til rette for at kraft fra havbasert fornybar energi kan leveres til områdeløsningen.»
Det voteres over forslagene nr. 5–7, fra Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne. Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget samtykker ikke i utbygging og drift av Johan Sverdrup-feltet, og ber i henhold til petroleumsloven § 4-5 om at utbygging av feltet utsettes på ubestemt tid.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at forventede klimagassutslipp fra både produksjon og forbrenning av petroleum blir en del av alle fremtidige planer for utbygging og drift av felt på norsk sokkel.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at det i fremtidige planer for utbygging og drift av felt på norsk sokkel gjennomføres en grundig analyse av klimarisiko.»
Det voteres over forslag nr. 4, fra Kristelig Folkeparti, Venstre, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen i det videre arbeidet med kraft fra land til Utsira-området også utrede kraft fra land for hel- eller delelektrifisering av Gudrunfeltet og Sleipnerfeltet.»
Det voteres over forslagene nr. 2 og 3, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber regjeringen vurdere følgende tiltak og komme tilbake til Stortinget med sak i budsjettet for 2016: 1. Styrke arbeidet i KonKraft ved at OED gjenopptar deltakelse. 2. Tiltak som kan bidra til at kompetansen i norsk leverandørindustri i større grad kan overføres og tas i bruk i andre deler av industrien. 3. Økte bevilgninger for å forsere arbeidet med revisjon av NORSOK-standardene. 4. Hvordan myndighetene kan bidra for å forsere arbeidet med plugging av permanent forlatte brønner, for derigjennom å utnytte ledig riggkapasitet. 5. Tilpasse beregningsgrunnlaget for lønnsplikt ved permittering, slik at belastningen på næringer som har rotasjonsordning blir lik øvrige næringer. 6. Tiltak for å sikre at lønnsomme modifikasjons- og vedlikeholdsprosjekter realiseres, for derigjennom å nyttiggjøre seg ledig kapasitet i leverandørindustrien. 7. Tiltak for å sikre at tidskritiske og lønnsomme prosjekter for økt utvinning realiseres, for derigjennom å sikre god ressursutnyttelse og nyttiggjøre seg ledig kapasitet i leverandørindustrien. 8. Sikre at petroleumsfaglige linjer ved videregående skoler ikke legges ned som følge av at selskapene i dagens situasjon ikke rekrutterer.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber regjeringen utrede hvordan myndighetene gjennom en tettere oppfølging av utbyggingsprosjekter kan sikre at kontraktsstrategier og prosjektgjennomføring bidrar til at våre overordnete målsettinger i petroleumspolitikken nås.»
Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen vurdere hvorvidt målsettingen om å være verdensledende på HMS kan styrkes ved at hele, eller deler av Forskrift om helse, miljø og sikkerhet i petroleumsvirksomheten og på enkelte landanlegg[[Rammeforskriften]] Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil stemme imot.
Under debatten er det satt frem i alt tre forslag. Det er forslag nr. 1, fra Nikolai Astrup på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet forslagene nr. 2 og 3, fra Heikki Eidsvoll Holmås på vegne av Kristelig Folkeparti, Venstre, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne Det voteres over forslagene nr. 2 og 3, fra Kristelig Folkeparti, Venstre, Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber regjeringen sikre at det i områdene ved iskanten og polarfronten ikke igangsettes petroleumsvirksomhet.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber regjeringen avstå fra å tildele blokkene 7336/1, 7435/9, 7435/10, 7435/11, 7435/12, 7436/10, 7435/3 og 7335/1, 7435/2, 7434/7, 7434/8, 7434/9, 7332/9, 7333/7, 7322/3 og 7323/1 i 23. konsesjonsrunde, i tråd med Norsk Polarinstitutts og Miljødirektoratets høringsinnspill.»
Det voteres alternativt mellom komiteens innstilling og forslag nr. 1, fra Høyre og Fremskrittspartiet, som lyder: «Meld. St. 20[[2014–2015]]
Under debatten er det satt frem ett forslag, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen i statsbudsjettet for 2016 sette av midler til å initiere og styrke arbeidet med søk og redning i Middelhavet, samt ta initiativ til en bred reform av migrasjonslovgivningen i Europa med sikte på jevnere ansvarsfordeling mellom landene.» Miljøpartiet De Grønne har varslet støtte til forslaget.
Under debatten er det satt frem ett forslag, fra Åse Michaelsen på vegne av Høyre og Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen vurdere kriteriene og retningslinjene for bruk av ATK og streknings-ATK innenfor rammene av arbeidet med den helhetlige trafikksikkerhetsmeldingen.»
Høyre og Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
President, jeg stemte galt!
Vi tar det en gang til.
Under debatten er det satt frem i alt ni forslag. Det er forslag nr. 1, fra Ingvild Kjerkhol på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartiet forslagene nr. 2–6, fra Abid Q. Raja på vegne av Venstre forslagene nr. 7–9, fra Rasmus Hansson på vegne av Miljøpartiet De Grønne Det voteres over forslag nr. 7, fra Miljøpartiet De Grønne. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen åpne for at staten gjennom bymiljøavtalene fullfinansierer utbygging av skinnegående trafikk i storbyområdene.»
Det voteres over forslagene nr. 8 og 9, fra Miljøpartiet De Grønne. Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber regjeringen åpne for at staten gjennom bymiljøavtalene finansierer en større andel av driftsmidlene til kollektivtransport og sykkelveier.» Forslag nr. 9 lyder: «Stortinget ber regjeringen stanse planlegging av kapasitetsøkende veiprosjekter i storbyområdene.» Sosialistisk Venstreparti har varslet at de støtter forslagene.
Det voteres over forslagene nr. 2–6, fra Venstre. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber regjeringen sikre at veiprosjekter i storbyområdene er i tråd med klimaforliket.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber regjeringen framlegge karbonbudsjett i forbindelse med større veiprosjekter i tråd med Stortingets behandling av St.meld. nr. 34[[2006–2007]] Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber regjeringen sørge for at veimyndighetene legger vedtatte klimamål til grunn for transportplanlegging i nært samarbeid med lokale myndigheter.» Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber regjeringen forutsette ved inngåelse av bymiljøavtaler at tiltakspakkene er satt sammen slik at veitrafikken i og gjennom storbyområdene ikke øker.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber regjeringen vurdere om klimautslipp skal være et selvstendig kriterium i tildeling av belønningsordninger og bymiljøavtaler.» Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil støtte forslagene.
Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget vil be regjeringen, i tråd med gjeldende Nasjonal transportplan, åpne for at staten kan gå inn med mer enn 50 pst. finansiering av enkeltprosjekt til utbygging av kollektivtransport gjennom bymiljøavtalene og bypakkene.» Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil støtte forslaget.
Under debatten er det satt frem ett forslag. Det er forslag nr. 1, fra Ingvild Kjerkol på vegne av Arbeiderpartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen videreføre tilskuddsordningen for gang- og sykkelveger.» Sosialistisk Venstreparti og Miljøpartiet De Grønne har varslet at de vil støtte forslaget.
Sosialistisk Venstreparti har varslet at de vil stemme imot.
Høyre og Fremskrittspartiet har varslet at de vil stemme imot.
Under debatten er det satt frem ett forslag. Det er forslag nr. 1, fra Liv Signe Navarsete på vegne av Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget sender Prop. 123 S[[2014-2015]] attende til regjeringa, då Noreg ut frå Grunnlova ikkje har høve til å avgje suverenitet til overnasjonale organisasjonar landet ikkje er medlem av. Regjeringa kan eventuelt fremja saka på nytt etter å ha sikra Noreg røysterett og fulle rettar som medlem av EASA.» Sosialistisk Venstreparti har varslet støtte til forslaget.
Senterpartiet har varslet at de vil stemme imot.
Under debatten er det satt fram ett forslag. Det er forslag nr. 1, fra Rasmus Hansson på vegne av Miljøpartiet De Grønne. Forslaget lyder: «Stortinget ber regjeringen om å forutsette at prosjektene som finansieres gjennom Førdepakken ikke skal bidra til økt biltrafikk i Førde sentrum.»
Sak nr. 16 er tredje gangs behandling av lovsak og gjelder lovvedtak 94 med den vedtatte anmerkning i Stortingets møte 15. juni 2015. Det voteres dermed over lovforslaget med den vedtatte anmerkning fra andre gangs behandling. – Stortingets lovvedtak er dermed bifalt ved tredje gangs behandling og blir å sende Kongen i overensstemmelse med Grunnloven.
Sak nr. 17 gjelder også tredje gangs behandling av lovsak og gjelder lovvedtak 103 med den vedtatte anmerkning i Stortingets møte 15. juni 2015. Det voteres dermed over lovforslaget med den vedtatte anmerkning fra andre gangs behandling. – Stortingets lovvedtak er dermed bifalt ved tredje gangs behandling og blir å sende Kongen i overenstemmelse med Grunnloven.
Sakene nr. 18 til og med 30 er andre gangs behandling av lovsaker og gjelder lovvedtakene 110 til og med 122. Det foreligger ingen forslag til anmerkning. Stortingets lovvedtak er dermed bifalt ved andre gangs behandling og blir å sende Kongen i overensstemmelse med Grunnloven.
Det foreligger ikke noe referat. Dermed er dagens kart ferdig behandlet. Ber noen om ordet før møtet heves? – Møtet er hevet.