Fra representanten Jan Johnsen foreligger søknad om velferdspermisjon tirsdag den 7. mars. Etter forslag fra presidenten ble enstemmig besluttet: 1. Søknaden behandles straks og innvilges.2. Vararepresentanten, Bent Høie, innkalles for å møte i permisjonstiden. Man fortsatte behandlingen av
Jeg oppfatter at statsråden og jeg er enige om beskrivelsen av virkeligheten. Her er det mange problemer, og her må det ryddes opp. Slik skal det ikke være, sa statsråden, og jeg er veldig glad for at han mener det. Jeg oppfatter også at han har en ærlig og oppriktig vilje til å gjøre noe i denne saken. Det skal han ha takk for. Statsråden har satt ned en arbeidsgruppe som skal lage felles regler og komme med konkrete forslag i september år 2000. Det er bra. Men hva gjør vi i mellomtida? Det er studenter, bl.a. den ene studenten som jeg nevnte i mitt innlegg i stad, som sitter i saksa nå, og som har problem med å komme gjennom. Jeg oppfatter at vi som ansvarlige politikere ikke kan ta risikoen ved å la dem sitte fast i den saksa. Vi må forsøke å gjøre noe nå. Kunne statsråden tenke seg å gjøre en henvendelse til alle høgskoler og universiteter for å skjerpe inn bruken av tilrettelagt eksamen innenfor det regelverket som er nå, før man får forandret det, og oppfordre dem til på alle måter å forsøke å bidra slik at dette lar seg gjennomføre? Kunne statsråden tenke seg midlertidig å dispensere fra kravet om to sensorer til slike eksamener? Det er et ekstrakrav som medfører både økonomiske merutgifter for skolene og praktiske problemer med å skaffe til veie tilstrekkelige sensorer. Jeg er klar over at dette sikkert er et av de kvalitetssikringskravene som er lagt på slike eksamener for at de skal være minst like gode som andre eksamener. Men jeg er ikke sikker på at det er et nødvendig krav. Jeg håper at statsråden kan se på en slik løsning. Jeg er forberedt på at han kanskje ikke kan svare ja nå, men håper at han kan være villig til å se på en slik løsning, se om det lar seg gjennomføre, slik at de som er i skolesystemet nå, som skal ta eksamen til våren, og de som skal gjennomføre skole til neste år, kan få en noe lettere vei gjennom det kronglete skolesystemet vårt.
Fyrst vil eg seie meg veldig tilfreds med og glad for at representanten Andersen oppfatta at eg faktisk synest ho hadde ei god verkelegheitsbeskriving og i stor grad delte den, og at vi i fellesskap ynskjer å gjere noko. Så har representanten Andersen to spørsmål til meg. Dei skal eg prøve å kvittere ut. Det er heilt rett som representanten Andersen seier, at det vil gå ei tid før vi har dette på plass. Fyrst skal arbeidsgruppa arbeide fram til 1. september, så skal vi gjennomføre saka i departementet. Difor er eg villig til omgåande å kvittere ut den delen av det fyrste spørsmålet. Den andre er om vi i tilknyting til nedsetjinga av arbeidsgruppa kan skrive til universitet og høgskular og orientere om at vi har sett ned den gruppa, og be om at ein inntil den har levert innstillinga si og ein har fått endelege reglar, må prøve å lage mest mogleg smidig praksis innanfor dagens regelverk. Det skal eg love representanten Andersen at vi skal gjere så snart råd er. Vi held jo på med innsamling og gjennomgang av dei tiltaksplanane som er laga ved dei enkelte institusjonane, og det kan hende vi kan knyte det til saksbehandlinga òg. Eg skal finne ein praktisk måte å gjere det på. Når det gjeld det siste spørsmålet, det om to sensorar, kan eg nok ikkje ta det over bordet. For det er heilt rett det representanten Andersen seier, at det er eit kvalitetssikringskrav. Representanten Andersen sa i hovudinnlegget sitt at det var snakk om å kome inn i studiet, det var snakk om å få tilrettelegging, slik at ein fekk kompensert dei problema ein hadde, og at det er viktig. Der er vi heilt samde. Så sa ho vidare at det er nødvendig at ein har same type krav til sluttkompetansen som etter ordinært opplegg. Der er vi òg heilt samde. Eg har ikkje nok oversikt over grunngjeving og opplegg til at eg over bordet kan kvittere ut den delen. Det siste spørsmålet skal eg derimot ta med meg og prøve ut i forhold til kvalitetssikringsaspektet. Så skal eg gje melding tilbake igjen i forhold til det. Skulle det representanten Andersen spør om, vere mogleg, vil det sjølvsagt kunne verte meddelt i same runden som vi meddeler det fyrste. Men det må eg gå nærmare igjennom før eg tek endeleg stilling.
Det er egentlig ikke så mye mer å si i denne saken, for interpellanten og statsråden har sagt mye av det som bør sies. Men jeg vil allikevel få lov å tilføye at for Arbeiderpartiet er det veldig viktig og et hovedmål at alle skal kunne få utnytte sine evner og anlegg og få en utdanning og opplæring som er tilpasset den enkelte. Når det gjelder de personene som lider av lese- og skrivevansker, vil jeg bl.a. vise til interpellasjon fra Oddbjørg Ausdal Starrfelt, hvor hun tar opp akkurat dette spørsmålet, og da forlenget med selve eksamensformen gjennom interpellasjonen her i dag. Det er en stor utfordring for høyskoler og universitet å tilrettelegge undervisningen og eksamen for personer med lese- og skrivevansker. For personer som har en sterk grad av dysleksi, er skriftlig eksamen et problem og i noen tilfeller et absolutt hinder for å kunne gjennomføre et universitets- eller høyskolestudium. Det burde derfor være en selvfølge at det legges til rette for muntlig eksamen der det er mulig. Vi er kjent med tilfeller der studentene ikke får et slikt tilbud og dermed ikke får anledning til å vise hva de egentlig kan. Nå har jeg forstått statsråden slik at han vil gjennomgå praksis og vurdere hva som kan gjøres for at de som trenger det, skal få tilpasset eksamen. Jeg tror nok at mye av årsaken til at kanskje særlig de private høyskolene ikke bruker nok ressurser på dette, er at det er kostbart. Det er mye mer kostbart enn å la alle studentene gå igjennom en felles eksamen. Dermed er det ikke så lett for disse studentene å få den form for eksamen som de har krav på. Men dette er skolene nødt til å gjøre, og jeg er veldig glad for at statsråden nå vil sende et skriv til samtlige universitet og høyskoler hvor dette presiseres. Jeg er mindre glad for tanken om én sensor. Hvis man skal ha det, må det i tilfelle være en ekstern sensor som sensurerer, og ikke en fra skolen, og særlig ikke der hvor det er konflikt. Jeg tror det er best med to sensorer, og hvis det skal være én, må det i hvert fall være en ekstern sensor. – Da har jeg ikke mer tid. Jeg vil bare slutte meg til det som er sagt før.
Jeg vil først få lov til å takke representanten Karin Andersen for at hun har tatt opp dette spørsmålet. Det er utrolig viktig. Hun har også tatt det opp tidligere, og jeg vet hun er opptatt av det. Samtidig burde man vel gi en liten rose til statsråden for hans store velvilje. Det har han, og det vet han. Jeg vil gripe fatt i noe som representanten Andersen begynte med, at man burde velge lurt hvis man hadde dette handikapet. Det har hun sikkert rett i. Men det er ikke så enkelt å velge lurt. Det tilfellet hun refererte til, gjaldt en privat høyskole. Jeg står her med en annen sak foran meg som gjelder en student ved Universitetet i Oslo som er i nøyaktig den samme problemstillingen. Så det har heller ikke noe å gjøre med at private høyskoler vil spare penger, som representanten Dørum er inne på. Det har noe med generell mangel på forståelse å gjøre i dette systemet, tror jeg, og å lese det regelverket som finnes, på en lik – eller relativt lik – måte. Handelshøyskolen BI har i sine regler for eksamen en § 10 c som sier at når spesielt tungtveiende grunner tilsier det, kan kandidaten søke den aktuelle studiesjef om å få arrangert muntlig istedenfor skriftlig eksamen. Hvis man da ikke skjønner at dysleksi kan være spesielt tungtveiende, har man et åpenbart problem ved dette stedet. Og når vi vet at BIs reglement stort sett er sammenfallende med eksamensreglementet også ved universiteter og andre høyskoler, og man må gå ut fra at studiesjef, rektor etc. stort sett er folk med samme kompetanse og bakgrunn, har vi et åpenbart problem. Det gjelder da ikke privates ønske om å tjene penger, men heller muligheten for å lese regelverket slik som statsråden og Stortinget ønsker at det skal leses. Det jeg da vil rette spesiell oppmerksomhet mot, er at eksaminator også ved muntlig må forstå begrepet dysleksi. Eksaminator ved en muntlig eksamen må ha blitt orientert, slik at han vet at den som går opp til prøve, har dysleksi – at det er derfor det er en muntlig prøve. Jeg har eksempler fra Universitetet i Oslo hvor man hevder at eksaminator overhodet ikke forstod ordet dysleksi, og at han heller ikke var klar over at studenten hadde muntlig på grunn av dette handikapet. Men jeg oppfatter statsråden dit hen at alt dette vil han få nøye rede på og gjøre noe med.
Det har vist seg at politiske prinsipper i storting og regjering om lik rett til utdanning og en bred forståelse av begrepet tilgjengelighet ikke har vært nok til å få gruppen dyslektikere, eller lese- og skrivehemmede, med i bl.a. de handlingsplaner for funksjonshemmede som universitet og høyskoler fikk pålegg om å utarbeide i løpet av 1999. Så det er helt tydelig at dyslektikere, de lese- og skrivehemmede, må få lovfestede rettigheter også på universitets- og høyskolenivå. Det er altfor mange eksempler på feilbehandling og dermed diskriminering av dyslektikere. Jeg velger å tolke det som mangel på faglig kompetanse hos dem som har ansvar for å tilrettelegge for studenter som er funksjonshemmede i forhold til skriftspråket. Jeg bygger min påstand på de begrunnelser som ble gitt for ikke å gi tilrettelagt eksamen. For å ta et par eksempler: Det kan gis tilrettelagt eksamen i det ene skoleåret, men ikke året etter, eller: De får ikke tilrettelagt eksamen første året og stryker derfor i enkelte fag. Året etter får de aksept for tilrettelagt eksamen for de fag som hører til det skoleåret, men blir nektet å ta opp igjen og få tilrettelagt eksamen i de fagene de strøk i året før. Men dysleksi er da ingen forkjølelse som kommer og går! Mange har hatt tilrettelagt undervisning og tilrettelagt eksamen i grunnskolen og den videregående skolen ut fra sakkyndig vurdering. Når de kommer på universitet og høyskole, skal de kompensatoriske hjelpemidler ikke lenger kunne brukes. Det virker som om noen tror at det skjer et mirakel den dagen man starter på høyere utdanning. Slik er det bare ikke. Dysleksi, spesifikke lese- og skrivevansker, er noe en må leve med gjennom hele livet. Og det er fortsatt noen som hevder at dyslektikere ikke har noe på universitet og høyskole å gjøre, men det er en stor misforståelse. Praktiske og økonomiske argumenter for å slippe å tilrettelegge for denne gruppen, holder heller ikke. Jeg regner med at alle i denne sal kjenner dyslektikere som er dyktige på sine fagområder. Det er lærere, sykepleiere, leger, tannleger, jurister og teologer. Det er så mange som har tråkket vei, og som har greid det, kanskje med god hjelp av familien. Det er evner og anlegg og interesser som skal være det avgjørende for utdanning, også for dyslektikere – de med spesifikke lese- og skrivevansker. De som er funksjonshemmede i forhold til skriftspråket, må kompensere med tekniske hjelpemidler og tilrettelegging ut fra individuelle behov. Statsråden sa noe som fikk meg til å hoppe i stolen, og jeg siterer: «Sjølv om det ikkje er vanleg å omtale dyslektikarar som funksjonshemma …»[[Presidenten klubber]] Det var litt mer, så jeg ber om ordet en gang til.
Presidenten har notert seg ønsket, og skal se om dette kan bifalles.
Lese- og skrivevanskar er eit stort problem både i norsk skule og på mange andre område i samfunnet i dag – ja langt større enn dei fleste er klar over. Og eg vil først seie at eg synest det er litt trist at det forslaget som Høgre hadde oppe tidlegare i denne perioden, om å få ein samla plan der ein gjekk gjennom alle sider ved desse problemstillingane, ikkje vart vedtatt. Det synest eg er trist, for då kunne vi fått sett dette i ein større samanheng. Men lat no det ligge. I dag er det høgare utdanning vi snakkar om, og det er klart at det er ein del problem – som interpellanten har fått veldig godt fram – som viser at det ikkje er alt som fungerer. Likevel har eg lyst til å seie at det kanskje gir eit litt negativt bilete av situasjonen når det blir sagt som ei generell framstilling at studentar møter motstand i staden for oppmuntring. Men det er jo vist eksempel i dag på at enkelttilfelle kan finne stad – ja kanskje fleire enn mange av oss er klare over. Det er difor nødvendig å jobbe vidare for å gjere det enklare for studentar med lese- og skrivevanskar både å studere og å ta eksamen. Eg synest det er marknadsført veldig godt at det må gjerast noko med regelverket, og eg er glad for at statsråden vil gjere dette. Likevel trur eg vi må vere obs på at altfor detaljerte reglar vil skape nye og vanskelege grensetilfelle. Vi kjem aldri vekk frå skjøn. Statsråden har sagt at han vil kome på bana og til mål i løpet av hausten, og som sagt, dette er positivt. Men så er det spørsmål om kva som kan gjerast i mellomtida, som representanten Andersen snakka om. Eg har lyst til å gi ros både til vedkomande student som har sett dette i fokus, og til Karin Andersen, som tek det opp i Stortinget. Eg trur at den merksemda som denne saka har fått, ikkje berre på ein høgskule, men ved mange høgare lærestader, kombinert med det brevet som statsråden no også har lova å sende ut som ei skjerping, vil kunne ha sin verknad. Eg trur dette vil få undervisningsinstitusjonane til å skjerpe seg, og eg håpar og trur at dette også vil gi dei studentane det gjeld, mot og sjølvtillit til å stå fram og sjekke kva reglar som finst. For det er vel ei av sidene som det har vore lite snakka om her, men som også er ein realitet, at veldig mange studentar ikkje eingong er klare over dei rettane dei har i dag til å få tilrettelagd eksamen.
Presidenten merket seg at representanten Wisløff Nilssen bad om ordet på nytt. Presidenten må da gjøre oppmerksom på § 50 i vår forretningsorden, hvor dette nok utelukkes. Men presidenten vil mene at det kommer debatter senere i dette hus og håper at det er tilfredsstillende.
Jeg synes det er trist at det er nødvendig å ta opp en sak som burde være en selvfølgelighet i vårt moderne samfunn. Det er likevel prisverdig at representanten Karin Andersen har meldt denne interpellasjonen om å sikre egnede evalueringsformer for elever og studenter som har lese- og skrivevansker, kalt dysleksi på fagspråket. Jeg ble svært overrasket da jeg fikk rede på at studenter som har lese- og skrivevansker, møter problemer med å få tilrettelagt eksamen ved enkelte høyere utdanningsinstitusjoner i dag. Jeg har selv erfaring fra videregående opplæring, med hovedvekt på yrkesfag. Der har jeg vært med på å legge til rette for alternative prøveformer i mange, mange år. Elevene fikk bl.a. lengre tid ved prøver og eksamener, muntlig og skriftlig prøving ved at det var assistent med til å skrive, i tillegg til ekstra tilsyn i eksamenslokalet. Bruk av lydbånd var også et alternativ – alt i tråd med regelverket for videregående opplæring. Jeg kan derfor ikke akseptere at dette ikke er mulig i høyskolesektoren. Jeg håper og tror det ikke er så ille som ett – i denne sammenheng ikke navngitt – tilfelle bærer bud om. Det er i tilfelle en stor skam, hvis det er lov å bruke det uttrykket i denne salen. Det er for lettvint å skylde på manglende ressurser og regelverk som krever mer enn én sensor, slik det sies i et dokument jeg har fått innsyn i. Norge er en velferdsnasjon. Det forplikter. Alle skal ha mulighet til å skaffe seg utdanning, ut fra sine evner og forutsetninger. Ingen skal avvises uten å ha fått vurdert sin kompetanse. Vedtaket om realkompetanse er et glimrende eksempel på at Stortinget vil at alle skal få dokumentert sin kompetanse. I en pressemelding fra Handelshøyskolen BI heter det at også høyere utdanning nå møter utfordringen med dyslektikere. Dette krever en klar policy fra myndighetenes side og evne til nytenking hos de enkelte utdanningsinstitusjoner, heter det. Ja, det er jeg enig i. Mens policyen er der fra myndighetenes side, tror jeg dessverre det står en del att å hente fra annet hold. Da mener jeg utdanningsinstitusjonene. Det er de som har de største utfordringene. Kanskje den største oppgaven blir å bearbeide egne holdninger, for ikke å si fordommer på dette området. Det har ikke vært vanlig for disse institusjonene å møte folk med lese- og skrivevansker i studentmiljøet. Jeg er glad for at statsråden har svart positivt på mange av spørsmålene som interpellanten har stilt. Jeg er glad for at han også vil se om han kan gi flere dispensasjoner i særlige tilfeller etter individuell vurdering hva gjelder forskriften om generell studiekompetanse – dette for å bedre muligheten for dyslektikere til å kunne starte på høyere studier. Regjeringen har i Handlingsplan for funksjonshemmede pålagt alle universitet og høyskoler å lage handlingsplaner for funksjonshemmede studenter. Dette er framhevet i budsjettrundskriv for inneværende budsjettår, og det er bra. Jeg vil også gi ros til statsråden som nå har satt ned en arbeidsgruppe som skal se nærmere på problemer som studentene med dysleksi og dyskalkuli opplever i høyere utdanning. Dessverre har mange dyslektikere blitt betraktet som evneveike fordi bokstavene har hoppet på kryss og tvers i læreboka. Det er heldigvis ingen skam å ha denne funksjonshemmingen i dag, men det står igjen en del arbeid å gjøre.
Jeg vil på vegne av Venstre gi tilslutning til det som er framhevet både fra interpellantens side og fra statsrådens side, nemlig at dette er et viktig spørsmål for en gruppe som har hatt betydelige vanskeligheter med å få nødvendig undervisning og opplegg i studietiden på en skikkelig måte, og også når det gjelder spørsmålet om å kunne få dokumentere sine kunnskaper og avlegge eksamen. Det er derfor viktig det interpellanten og statsråden har sagt i dag. Jeg vil gjerne understreke at jeg synes det hovedelementet som må stå igjen fra debatten, er at statsråden har gitt et svært positivt svar på den problemstillingen som interpellanten har tatt opp, og klart markert at dette er noe man skal få en orden på. Det er vel heller ikke tvil om at i forhold til spørsmålet om skrive- og lesevansker ligger det også et klart poeng i at for ganske mange er dette et delvis skjult problem og et spørsmål som man ikke uten videre er skikkelig åpen om. Fra egen erfaring fra universitet og høyskoler har jeg absolutt erfaring med at når man først blir utfordret i forhold til å skape tilrettelagte eksamenssituasjoner for personer med spesielle vanskeligheter, er man også i stand til å gjøre det på en fullt ut faglig forsvarlig måte. På ett punkt vil jeg allikevel gi uttrykk for en reserverthet i forhold til det interpellanten var inne på, og det gjelder spørsmålet om man skulle gjøre unntak fra kravet om to sensorer. Jeg tror at når man lager særskilte ordninger og en eksamen som avviker noe i metodikk i forhold til det ordinære, kan det være grunn til å være bevisst på at det bør være to sensorer, dels for å være sikker på at den eksamen som blir avlagt, blir oppfattet som å ha den autoritet som en eksamen skal ha. Det vil ikke være spesielt gunstig for en eksamenskandidat hvis det blir satt spørsmålstegn ved den vurdering som er foretatt. Det andre elementet er rett og slett sikkerhet for den som er oppe til eksamen. Man skal være tryggest mulig på at man får en forsvarlig vurdering og ikke møter en sensor som kanskje ikke er spesielt egnet til å skulle foreta den vurderingen som må gjøres, som kanskje i noen elementer blir litt forskjellig fra det som er hovedordningen.
Jeg er ikke uenig i noe av det som er sagt, verken av interpellanten eller i statsrådens svar. Det er alt sammen utmerket. Men la meg presisere én ting: Hvis statsråden vil sende et eget brev til de berørte høyskoler og universiteter, bør det av det brevet fremgå helt utvetydig klart at det simpelthen ikke er akseptabelt å påberope seg økonomiske eller praktiske argumenter for ikke å følge ønsket om tilrettelagt eksamen. Det har simpelthen ingen mening å begynne å diskutere om det skal være to sensorer eller én. Det er rett og slett uakseptabelt, og det finnes ikke en eneste høyskole i dette land som har så dårlig økonomi at den ikke er i stand til å gjøre det. Men så til den litt mer omfattende problemstilling, for det vi diskuterer med utgangspunkt i interpellasjonen, er bare en liten flik av et mye, mye større og mer omfattende problem. Det som gir virkelig grunn til bekymring, er selvfølgelig at en stor del av dem som sliter med disse problemene når de kommer opp i studentalder, etter alle solemerker å dømme kunne ha vært fritatt for de problemene hvis det på et langt tidligere tidspunkt var blitt oppdaget at de hadde disse problemer og det var satt inn de riktige pedagogiske tiltak på det riktige tidspunkt, nemlig på barnetrinnet i grunnskolen. Derfor skulle jeg ønske, ut fra denne interpellasjonen, at det kommer et sterkere trykk bak bl.a. Høyres krav og gjentatte forslag om en nasjonal handlingsplan for å legge opp en offensiv for å møte dysleksiproblemet så høyt på banen som mulig, dvs. på et så tidlig tidspunkt som overhodet mulig i læringsforløpet for den enkelte. For det er for galt at et stort antall mennesker skal slepe med seg dette gjennom hele livet, dersom de kunne ha vært hjulpet ved relativt enkle tiltak, dersom tiltakene var satt inn på det riktige tidspunkt. Så derfor vil jeg be om at statsråden kanskje også tar det med og grunner på det i sitt hjerte – om ikke tanken om en nasjonal handlingsplan for å legge opp en virkelig offensiv for å møte dette problemet, faktisk er en ganske god tanke. Det er jo slik at en statsråd har ubegrenset initiativrett når det gjelder å iverksette slike ting. Jeg håper at statsråden vil benytte seg av den initiativretten.
Kristelig Folkeparti er like opptatt av denne problematikken som andre partier og ser at problemene ikke starter i videreutdanning og høyere utdanning, men at det starter alt når barna er ganske små, og at de trenger hjelp gjennom hele skoletiden. Når det gjelder dysleksi og spesifikke lese- og skrivevansker, er det internasjonalt akseptert som en funksjonshemming. Det er vesentlig når det gjelder de tingene som behandles, og når disse skal gå i skole, i videreutdanning og høyere utdanning. Det gjelder 10 pst. av befolkningen. Måten å regne ut det på, er både Dysleksiforbundet og Senter for leseforsking i Stavanger enige om. Det er ganske mange mennesker, mange enkeltpersoner, dette gjelder. Åse Wisløff Nilssen bruker ofte den sammenligningen at en bevegelseshemmet trenger en rullestol – dyslektikeren trenger en pc med egnet programvare og faglitteratur på lyd. Begge er funksjonshemmede, og de trenger de hjelpemidlene som må til. Vi har lett for å forstå det ene, men mindre lett for å forstå det andre. Jeg er glad for at statsråden har tatt initiativ – de løftene han har gitt i dag – i forhold til akkurat de problemene som er tatt opp, og håper inderlig at dette kan hjelpe de menneskene som trenger dette.
Med en så brei enighet og med faktisk så stor entusiasme og stort engasjement som det har vært i denne debatten, er jeg optimistisk framover. Men jeg trur ikke det er noen grunn til for noen av oss å tru at jobben er gjort i dag. Jeg trur at her står det mye igjen, og hver enkelt av oss må følge opp denne saken kontinuerlig. Jeg er veldig glad for innlegget som representanten Lønning holdt, som kanskje var enda skarpere i formen enn mitt når det gjaldt henvendelser til skoler og høgskoler. Jeg kunne også tenke meg å høre om det ikke også kan være grunn til å minne litt om tidsfrister for når man må begynne å planlegge ting. Jeg trur at en del av problemene med å skaffe sensorer kommer av at det kommer litt som julekvelden på kjerringa. Det er ikke oppe på agendaen, og man glemmer det til i siste liten. Da blir det et problem. Så til spørsmålet om to sensorer. Jeg ser alle motforestillinger som man kan ha mot en slik tanke. Men poenget er vel kanskje også å minne seg sjøl litt på at muntlig eksamen ofte gjennomføres med én sensor i andre fag. Man setter ikke alltid et like stort spørsmålstegn ved det. Man setter noen ekstra spørsmålstegn ved disse eksamenene, som det kan være grunn til, men det kan også være grunn til å lempe på det. Eksamener kommer jo gjerne på samme tiden av året for alle skoler, og det kan være noen praktiske problemer knyttet til det som gjør det vanskelig, og det kan være grunn til å se på slike løsninger. Så oppfatter jeg at statsråden og jeg er helt enige om at inn i skolesystemet skal døren gjøres høy og porten vid, og at der hvor man kommer når man går gjennom den porten, skal man ha en tilrettelagt undervisning. Så skal kravene til eksamen og evaluering være kvalitetsmessig like, men praktisk tilrettelagt. Jeg håper derfor at statsråden kanskje i siste runde kan bekrefte at den henvendelsen som han nå skal sende til skolene, også kan innbefatte at man minner om at slike ting tar tid, og at man bør sørge for å holde de tidsfristene man må ha for å få dette til i praksis.
Nokre gonger vert ein glad etter ein interpellasjonsdebatt og etter ting som skjer i Stortinget. Nokre gonger opplever eg at vi ikkje alltid er like opne for å lytte til andre. Men nokre gonger så skjer det, og eg må seie at sjølv om vi hadde sett i gang denne arbeidsgruppa, er konkretiseringa her nødvendig. Og eg er veldig einig med Petter Løvik – trur eg det var – som sa at den studenten som har teke belastninga med å stå fram, sjølvsagt har gjort meir for å opne opp ute, på grunn av medieomtalen, enn det vi faktisk gjer her i stortingssalen. Så eg er heilt einig i den observasjonen. Eg synest òg at representanten Lønning si påpeiking av dette med økonomi er ei heilt rett tenking som eg skal ta inn i brevet. Så er det klart at det å grunne på ting i hjartet, er alltid viktig. Og det skal eg sjølvsagt gjere. Men eg vil minne om at vi faktisk har, ikkje berre på grunn av Høgres forslag den gongen for nokre år sidan om ein samla plan, men òg ut frå ein del andre ting – men dei var med i det – akkurat innført diagnostiske prøvar, obligatorisk, i 2. klasse. Sjølv om vi i utgangspunktet ikkje er så veldig for nye omfattande diagnostiske prøvar, har eg sagt at det må vi ha akkurat på det området, når det gjeld lesing, for å kunne fange opp vanskane tidsnok og så setje i gang. Representanten Lønning si påpeiking av dette, saman med andre ting, har ført til det, og det gjer at eg trur vi no skal klare det mykje raskare framover. Eg skal òg ta med meg og vurdere den biten som interpellanten hadde med i forhold til at ein treng tid til planlegging osv., men no vil eg vurdere det litt i høve til i kva for ein samanheng vi sender ut brevet. Eg synest det er veldig bra med idear, men eg trur det er lurt når ein skal sende eit brev, at ein kanskje òg har ein prosess på det i forhold til eit fagmiljø. Eg har registrert at mange er urolege for endringar når det gjeld sensorar, og det var vel den tvilen eg òg hadde. Så det tek eg med meg, men eg skal likevel ta ein fagleg gjennomgang av det. Eg trur ikkje at det er slik at det no hermed er greitt alt saman. Eg trur heller ikkje det alltid er så mykje vond vilje ute og går. Men eg trur at når ein ikkje har nærleik til eit problem, og når det skal gå gjennom mange ledd, er det lett for at det ikkje vert gjort det som burde gjerast. Då er det viktig, slik som med dette: Vi får det fram i offentlegheit, og i tillegg set vi i gang tiltak no i departementet. Det er greitt nokre gonger å få ei påminning om at ein treng å få tempoet opp. Og i dette tilfellet gjer eg det med store glede.
Dermed er debatten i sak nr. 5 ferdig.
Mitt ærend med denne interpellasjonen er å forsøke å gi et lite bidrag for å skape et litt tryggere samfunn, fordi jeg mener at vi er avhengig av en raskere og mer effektiv kriminalitetsbekjempelse. Mindre forseelser fører i dag til store belastninger på politiet, påtalemyndigheten og domstolene. Saker blir henlagt eller hoper seg opp i rettsapparatet. Dette er, som jeg sier i min interpellasjon, med på å svekke folks rettsfølelse. Når lovbryteren ikke stilles til ansvar for sine gjerninger, vil respekten for lov og orden undergraves. Vi må derfor utvikle mer smidige løsninger som reduserer de belastninger håndteringen av mindre forseelser i dag legger på politi, påtalemyndighet og domstoler. Et virkemiddel for å få dette til er å åpne for økt bruk av forenklede forelegg. Politiressurser kan da frigjøres til styrket bekjempelse av vanekriminelle, og spesielt særlig alvorlig kriminalitet, slik som den organiserte kriminaliteten. Bruk av forenklede forelegg vil være et hensiktsmessig virkemiddel i flere saker enn i dag. Det er imidlertid en del forutsetninger som må være til stede. Forenklede forelegg forutsetter bl.a. at det ikke er strid om de faktiske forhold. I hovedsak vil dette innebære at handlingen er observert av tjenestemann. Det dreier seg om en straffereaksjon der en ber privatpersoner uten rettslige kvalifikasjoner erkjenne skyld. Det må derfor stilles krav til en kvalifisert og forsvarlig rettslig vurdering. Der disse hensyn er ivaretatt, bør vi vurdere om vi kan øke bruken av forenklede forelegg. Jeg vil i denne interpellasjonen ta opp to områder der vi kan spare ressurser og effektivisere straffesakskjeden ved å ta i bruk forenklede forelegg i større grad enn i dag. Det første dreier seg om mindre forseelser til sjøs. På land er det på utvalgte områder mulig for politiet å tillegge avgjørelsesmyndighet ned til den enkelte tjenestemann ved mildere overtredelser, ved å skrive ut forenklede forelegg. Ordningen med forenklede forelegg er til stor hjelp for å effektivisere straffesakskjeden. Det er ikke nødvendig å skrive anmeldelse, en anmeldelse som igjen må oversendes påtalemyndigheten for avgjørelse. Saken kan bli avgjort med en rask straffereaksjon på stedet, noe som er en fordel for alle parter. Dermed er saken ute av verden. En slik avgjørelsesform for mildere overtredelser finnes ikke på sjøen. Den enkelte tjenestemann må skrive og registrere en egen anmeldelse for hver enkelt overtredelse, så må den oversendes påtalemyndigheten. Dette legger beslag på store ressurser som både tjenestemenn og påtalemyndighet kunne brukt til viktigere oppgaver. Det blir også en urimelig forskjell mellom mindre overtredelser på sjøen og på land i og med at de som har begått mindre overtredelser på sjøen, blir politianmeldt og dermed også registrert i Bøteregisteret. Dette kan rettes på ved at det gis mulighet til å utstede forenklede forelegg også på sjøen. Det ligger i det hele tatt et potensial for å øke effektiviteten i straffesakskjeden ved å iverksette en ordning med forenklede forelegg i «sjøsaker». Den samme problemstillingen gjør seg gjeldende ved mindre alvorlige straffesaker, f.eks. ved butikktyverier. Disse sakene blir ofte forsøkt avgjort i konfliktråd. Konfliktråd er en positiv ordning, men vil ikke være en god løsning i mange av disse tilfellene. Butikkeierne har ikke kapasitet til å møte i alle de forskjellige sakene. Dette fører til at mange saker henlegges. I tillegg henlegges en rekke saker på grunn av manglende kapasitet fra påtalemyndighetens side. Når slike mindre saker henlegges så ofte, sendes det et signal til lovbryterne: Det er bare å fortsette. Lovbrytere spekulerer i at det ikke blir reagert fra politiets side. Det vil også her innebære en betydelig effektivisering av straffesakskjeden hvis man kan øke bruken av forenklede forelegg. Dette kan gjøres ved å gi foreleggsmyndighet til lensmanns-/stasjonssjefsnivå. Dermed kan saken avgjøres nærmest umiddelbart etter forøvelsen, og man belaster ikke påtalemyndigheten i politidistriktet. Like viktig er det at dette vil styrke den allmennpreventive effekten ved at handlingen raskt får tydelige konsekvenser for lovbryteren, og ikke bare blir henlagt. På denne bakgrunn vil jeg spørre justisministeren om han vil ta initiativ til en lovendring, slik at politiet gis større mulighet til å utstede forenklede forelegg.
Utgangspunktet for påtalemyndighetens mulighet til å avgjøre straffesaker er at mindre alvorlige saker kan avgjøres av påtalemyndigheten selv ved å gi påtaleunnlatelse, overføre saken til konfliktråd eller utferdige forelegg. De fleste forseelsessaker og en del forbrytelsessaker blir avgjort på denne måten. De øvrige saker hvor det skal ilegges en strafferettslig reaksjon, må til domstolen. Jeg vil i det følgende gjennomgå nærmere påtalemyndighetens mulighet til å avgjøre straffesaker, herunder generelt om forenklede forelegg. Jeg vil gå nærmere inn på spørsmålsstillingen i forhold til overtredelser på sjøen, og avslutningsvis hvorvidt man også kan tenkes å benytte forenklede forelegg for andre forhold. Påtaleunnlatelse benyttes i saker der siktedes skyld anses bevist, men der det foreligger særlige forhold og påtalemyndigheten etter en helhetsvurdering finner at det man kan oppnå ved å få siktede straffedømt, ikke står i forhold til hva det vil koste ham, hans familie eller samfunnet. Overføring til behandling i konfliktråd benyttes særlig i saker vedrørende vinningskriminalitet, brukstyveri og skadeverk, og der det dreier seg om yngre lovbrytere. Det må foreligge en anmeldelse fra fornærmede og eventuelt korrekt påtalebegjæring. Videre må straffeskyld anses bevist. Både fornærmede og siktede må samtykke i at saken overføres til konfliktråd. Forelegg har først og fremst betydning i forseelsessaker, men brukes også i en viss utstrekning i forbrytelsessaker. Et vedtatt forelegg har samme virkning som en dom. Forelegget føres i Bøteregisteret og gir bøteattest. Et forelegg må vedtas av den siktede, dersom så ikke skjer, oversendes saken til domstolsbehandling. Når det gjelder forenklede forelegg, kan slike – i motsetning til de ovennevnte avgjørelser – utferdiges av en tjenestemann uten påtalemyndighet. Begrunnelsen for atman i sin tid innførte ordningen med forenklet forelegg var effektivitetshensyn. Hensikten med forenklet forelegg er at man skal kunne gjøre opp på stedet. Dette forutsetter bl.a. at vedkommende lovlig kan vedta forelegget på stedet. Vedkommende kan f.eks. ikke være umyndig eller påvirket av alkohol, narkotika e.l.. Videre må det ikke være behov for påtalebegjæring. De saker det kan være aktuelt å avgjøre med forenklet forelegg, må være å finne blant saker som i dag avgjøres med ordinært forelegg. Og skal en slik utvidelse ha noen gevinst, må den eller de sakstyper det er snakk om, ha et visst volum. Videre vil forenklet forelegg kun være aktuelt ved overtredelser som bevismessig er enkle, og som er egnet til avgjørelse med standardbøter. En ytterligere betingelse må være at det ut fra straffens formål er ubetenkelig å reagere med et forenklet forelegg. Forenklet forelegg kan bare ilegges i sakstyper hvor loven uttrykkelig åpner slik adgang. Etter gjeldende rett er dette ved utvalgte overtredelser av vegtrafikkloven og tolloven. Høsten 1998 nedsatte Justisdepartementet et utvalg for å se på muligheten for bruk av forenklet forelegg ved enkelte overtredelser på sjøen. Utvalget skulle kartlegge hvilke overtredelser som kan være aktuelle for bruk av forenklet forelegg. Det skulle legges vekt på lett konstaterbare og dokumenterbare masseovertredelser. Utvalgets «Innstilling om bruk av forenklet forelegg for utvalgte overtredelser som blir begått i forbindelse med småbåttrafikken» av 14. desember 1999, har vært på høring med høringsfrist 25. februar 2000. I innstillingen er forenklet forelegg ansett som egnet for følgende overtredelser: brudd på registreringsbestemmelsene brudd på reglene om rednings- og flyteutstyr brudd på reglene om lanterneføring brudd på reglene for minstealder for føring av visse båttyper brudd på reglene om overlatelsesmedvirkning ved minstealder brudd på reglene om ferdsel ved offentlig badeplass brudd på reglene om fartsbegrensning ved badeplasser brudd på reglene om fartsbegrensning i lokale forskrifter Disse overtredelsene særmerkes ved at det er polititjenestemannen selv som oppdager og skriver forenklet anmeldelse på forholdet. Sakens faktum er således som regel greit. Forholdene er tallmessig mange, og bøtesatsene er tilnærmet standardiserte. Jeg er positiv til endringer som medfører at bruk av forenklet forelegg benyttes i slike tilfeller som jeg her har nevnt. Departementet skal nå følge opp de merknader som har innkommet i forbindelse med høringen, og vil forelegge dette som sak for Stortinget så snart som mulig. I 1999 nedsatte dessuten Justisdepartementet to arbeidsgrupper som skal gå gjennom ulike deler av straffesakskjeden med sikte på å kartlegge tidsforbruk og foreslå effektiviseringstiltak. Arbeidsgruppene skal i henhold til mandatet avgi en endelig skriftlig rapport innen 31. juni 2000. Det er imidlertid forutsatt at gruppene underveis avgir delrapporter med forslag til effektiviseringstiltak. Slike delrapporter er inngitt. En av arbeidsgruppene skal se nærmere på saksgangen fra anmeldelse til påtaleavgjørelse. Denne har i en delrapport bl.a. sett på muligheten for utvidelse av adgangen til bruk av forenklet forelegg. Den har i denne forbindelse gjennomgått en rekke sakstyper, herunder tyveri og naskeri, for å se om de egner seg for avgjørelse ved forenklet forelegg. Det er tatt utgangspunkt i statistikk over de sakstyper som ble avgjort ved forelegg i 1998. Arbeidsgruppen viser til at det er flere forhold som taler mot bruk av forenklet forelegg, f.eks. at det kan være bevismessig kompliserte forhold, at gjerningsmannen på grunn av beruselse ikke vil kunne bøtelegges på stedet, eller at bruk av forenklet forelegg vil innebære en uønsket nedkriminalisering av alvorlige forhold. Arbeidsgruppen anbefaler likevel Justisdepartementet å utrede videre muligheten for å innføre bruk av forenklet forelegg ved overtredelser av enkelte bestemmelser, som f.eks. urinering på offentlig sted, drikkelag, uriktige personalia og forstyrrelser av den alminnelige orden og fred. Utover dette finner ikke arbeidsgruppen at det synes å være grunnlag for i særlig grad å utvide adgangen til bruk av forenklede forelegg. Dette gjelder også forhold som tyveri og naskeri. Her vil anmeldelsene sjelden komme fra polititjenestemannen som har observert den forbryterske handling. Anmeldelsen kommer gjerne fra butikkinnehaver eller vaktselskap. Anmeldelsene kan være knappe og ufullstendige med hensyn til både personalia og gjerningsbeskrivelse, og saken må derfor i ettertid etterforskes for å finne riktig gjerningsperson og hva som faktisk har skjedd. Slike saker kan ikke avgjøres på stedet, slik som veitrafikksakene og overtredelser på sjøen. Departementet vil arbeide videre med de forslag og synspunkter som kommer i arbeidsgruppenes rapporter. For å oppsummere: Jeg er, som nevnt, positiv til å benytte forenklede forelegg i større grad overfor overtredelser på sjøen, men kan imidlertid ikke nå se at forenklede forelegg vil egne seg som reaksjonsform overfor overtredelser som tyveri og naskeri.
Jeg må si at jeg er glad for det svaret som justisministeren har gitt. Jeg er jo en representant fra den glade sommerby Drøbak, ved et av de mest trafikkerte sund i Norge, og hvor vi har en masse feriegjester som beruses av begeistring over møtet med denne sjarmerende byen. Jeg er derfor særlig glad for at deler av det som kan bli begått i denne berusede tilstanden, også kan tenkes å bli avgjort ved forenklede forelegg, uten at jeg skal gå nærmere inn på hva det er. Jeg forstår ministerens betenkeligheter med at naskerier ikke kan avgjøres på stedet. Men jeg vil allikevel be om at systemet med konfliktråd blir vurdert i denne sammenheng, for det er et fåtall av de sakene som blir fremlagt for konfliktrådet, som blir avgjort der – etter sigende fra mitt lokale lensmannskontor – fordi butikkeierne i liten grad har anledning til å møte opp i forbindelse med disse små forseelsene. Ellers synes jeg at det som justisministeren har kommet med, virker lovende. Men jeg vil be om at de forenklede forelegg som han kunne tenke seg å bruke ved forseelser på sjøen, eventuelt blir innført allerede fra kommende sommersesong. Det ville representanter fra den glade sommerby Drøbak sette pris på.
Ønsker statsråd Dørum ordet? – Det gjør han ikke. Da går vi videre på talerlisten.
Debatten så langt har vist at de initiativ som interpellanten etterlyste, faktisk allerede er tatt av justisministeren. Det er bra, synes vi i Arbeiderpartiet, selv om vi kanskje er litt forundret over at partikameratene ikke kunne avklare det på en enklere måte enn å gjøre det her. Det er nå så. Statsråden gir også uttrykk for – slik som jeg forstår ham – en generell skepsis til å utvide ordningen med forenklet forelegg, og det synes vi er en sunn skepsis. De få åpningene han viser til, virker uskyldige nok. Også åpningene når det gjelder forseelser ved bruk av båt, virker uskyldige nok, i og med at vi har paralleller til det samme når det gjelder bruk av bil. Men det er flere hensyn som må tas enn det at domstolene blir avlastet i denne sammenhengen. Det å bringe en sak inn i et rettssystem blir av de aller fleste sett på som atskillig mer alvorlig enn å få en bot hvor man bare kvitterer saken ut på stedet. Vi ønsker ikke å sende et signal f.eks. til butikktyver om at dette ikke er mer alvorlig enn at man kan bli kvitt hele greia ved å vedta en bot. Det er dessuten slik at i langt de fleste butikktyveritilfellene blir saken anmeldt, fordi det svært sjelden står en politimann der og observerer hva som foregår. Og når anmeldelsen er gjort, er det altså ikke noen mulighet for å utstede noe forenklet forelegg. Rettssikkerhetshensyn må også vurderes. Det at politimannen bør være den som observerer ugjerningen, gjør at bevisene dermed er enkle og greie. Dessuten må vi se hen til at den som har gjort noe galt, kommer med en uforbeholden tilståelse og sier fra seg alle rettigheter i forhold til saken idet han vedtar et forenklet forelegg. Derfor vil jeg tro at de som blir beruset når de kommer til Drøbak, faktisk vil være i en tilstand som gjør at forenklede forelegg ikke kan utstedes, nettopp fordi de er i en tilstand som gjør at de ikke er tilregnelige nok til å kunne vedta et forenklet forelegg. Men særlig reagerer jeg på den holdningen til konfliktråd som interpellanten gir uttrykk for i interpellasjonsteksten, hvor han viser til – nå la jeg igjen teksten – at overføring til konfliktråd reduserer respekten for lov og orden. Det synes jeg er et høyst oppsiktsvekkende utsagn, som jeg regner med står for interpellantens egen regning, og ikke for partiet Venstres eller Regjeringens. Konfliktrådet er jo en av de mest vellykkede reaksjonsformer vi har. De aller fleste som er unge, opplever det som tøft å komme inn der, møte fornærmede og gjøre opp for seg. Det er jo slik at begge parter, både fornærmede og den som har gjort ugjerningen, må samtykke til det for at det skal bli en konfliktrådsbehandling. Hvis butikkeiere ikke har anledning til å møte, samtykker de jo heller ikke til det. Det er dessuten feil at det ikke blir inngått avtaler. Tvert imot er det slik at i de aller fleste tilfellene blir det inngått avtaler, og disse avtalene holdes i mer enn 95 pst. av tilfellene.
Representanten Tømmerås sa at flesteparten av de initiativ som interpellanten etterlyser, allerede er tatt. Det er jeg helt enig i. Jeg har også lyst til å understreke at de initiativene som interpellanten etterlyser og som ikke er tatt, ønsker vi heller ikke skal bli tatt. Det går særlig på holdningen til konfliktrådene. Jeg har lyst til veldig kort å understreke Høyres holdning til det. Vi ønsker ikke å sende ut det signal til unge lovbrytere, f.eks. i forbindelse med – så uskyldig som det enn måtte høres – nasking i butikker, at det er noe vi ser på med overbærenhet. Vi ønsker tvert imot å gi klart og utvetydig signal om dette, ikke minst fordi det svært ofte vil dreie seg om unge lovbrytere som er på galeien for første gang, og som trenger den reaksjonen som ligger i et konfliktråd. Men enda viktigere enn det er konfliktrådenes suksess. Det viser seg jo gang på gang ved tilbakefallsprosenten for dem som møter denne tøffe reaksjonsformen. Og her er det ikke snakk om statsrådens, interpellantens eller min oppfatning om hva en skarp reaksjon er, men hvordan den oppfattes av den som blir utsatt for den. Og alt tyder på at ungdommen selv synes at dette er en alvorlig måte å møte samfunnets reaksjoner på. Så min konklusjon er veldig klar. Jeg synes at statsråden på en forbilledlig måte har gått gjennom de områdene hvor det er fornuftig å se på forenklede forelegg, og jeg synes han har satt en klar grense i forhold til de områdene hvor man ikke skal bruke det. Jeg vil nok en gang understreke signaleffekten overfor unge lovovertredere, og suksessen, vellykketheten, med konfliktrådene taler for at vi beholder den ordningen som er.
Jeg ønsker ordet for å klargjøre noe. Det er tydeligvis blitt oppfattet dit hen at Venstre skulle ha noe imot konfliktråd, det er ikke tilfellet. Da har jeg i så fall uttrykt meg klossete. Det som derimot har vært mitt anliggende, er at oversendelsene til konfliktrådet ikke alltid fører fram til målet, og det er i slike tilfeller man bør vurdere andre reaksjonsformer. Men jeg er enig med dem som har hatt ordet, i at justisministeren har klargjort dette på en grei måte.
Da kan vi oppsummere på følgende måte: Det er bra å bruke forenklede forelegg på sjøen, som har sin parallell i forhold til veitrafikken. Det er også bra fordi vi etter hvert får en livsform på land som forflytter seg til sjøen, og også fordi det er noen som etter hvert beveger seg på sjøen som om det er bil de kjører – for å si det på den måten. Da var det f.eks. også viktig at Regjeringen, med støtte, i fjor kunne innføre en promillebestemmelse på sjøen for å markere det også. Når det så gjelder de andre signalene som er kommet, tror jeg absolutt på konfliktråd og syns at det er et svært viktig virkemiddel, ikke minst for å bekjempe mye av barne- og ungdomskriminaliteten. Det er dessverre ikke tilstrekkelig, men det er et viktig virkemiddel. Jeg oppfattet representanten Johansen slik at han vel var bekymret for de tilfellene hvor rådene ikke fungerte. Men da er jo ikke problemstillingen å avskaffe rådene, men å diskutere hvordan vi kan hjelpe dem til å fungere. Og hvis det av spesielle grunner ikke holder, er problemstillingen å opprettholde alvoret som ligger i rådene. Det er iallfall min grunnholdning. Og min grunnholdning også når det gjelder tjuveri, er at det er en form for virksomhet som jeg ikke ønsker å nedkriminalisere. Det var for noen år siden slik at tjuveri var en privatsak mellom den enkelte borger og forsikringsselskapet. Det ble tatt et initiativ med bred politisk dekning og med aktiv innsats fra Riksadvokaten, som har kriminalisert denne virksomheten, som har sagt at dette tolererer vi ikke, og det er også min grunnholdning. Men med de innlegg som er holdt, ser det heller ikke ut til å være noen særlig uenighet om disse konklusjoner, derfor kan vi konkludere med at det har vært en stille og fredelig debatt med bred samstemmighet. Jeg skal ikke være like lyrisk som statsråd Lilletun var etter en debatt på et helt annet felt, jeg får holde meg på det juridiske plan og si at vi var enige der det var nødvendig, og der det skulle settes grense, var vi også enige om å holde grensen.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6. Presidenten vil legge til at også debattopplegget her ble forenklet.
Da er vi klare for votering.
Under debatten er det satt fram i alt 13 forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Rolf Reikvam på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 2 og 3, fra Ulf Erik Knudsen på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre forslag nr. 4, fra Rolf Reikvam på vegne av Høyre og Sosialistisk Venstreparti forslagene nr. 5-9, fra Ulf Erik Knudsen på vegne av Fremskrittspartiet forslagene nr. 10 og 11, fra Petter Løvik på vegne av Høyre forslag nr. 12, fra Rune E. Kristiansen på vegne av Arbeiderpartiet forslag nr. 13, fra Rolf Reikvam på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Folkeparti Det voteres først over mindretallsforslagene og deretter over innstillingen. Forslag nr. 10, fra Høyre, tas opp til votering. Presidenten antar at SV vil støtte forslaget. Er det riktig oppfattet?
President!
Arne Lyngstad – til voteringen.
Presidenten gikk litt fort fram for meg. Jeg vil gjerne gi en liten voteringsforklaring til forslagene som er lagt fram.
Tiden er definitivt inne nå.
Ja.[[Munterhet i salen]] Det gjelder de forslagene som er lagt fram i salen i dag, nr. 12 og 13. Når det gjelder forslag nr. 12, har jo statsråden satt i gang dette arbeidet nettopp for å få informasjonen fram til Stortinget, så jeg vil anbefale sentrumspartienes representanter å stemme for det forslaget. Når det gjelder forslag nr. 13, fra Rolf Reikvam på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, vil jeg under henvisning til § 28 i forretningsordenen foreslå å ikke ta forslaget under behandling. Det er framsatt etter fristen, kl. 9 i dag, og vi synes det er en ugrei behandlingsmåte å fremme forslag så sent. Vi synes ikke at dette skal få lov å danne presedens for framtiden. Jeg vil derfor be om at sentrumspartienes representanter stemmer for ikke å ta forslaget under behandling, og jeg har også forstått det slik at disse synspunktene deles av fraksjonene fra Høyre og Fremskrittspartiet i utdanningskomiteen. Når det så gjelder innstillingens VII, vil jeg anbefale sentrumspartienes representanter å stemme mot det.
Presidenten vil komme tilbake til det som ble antydet, når vi kommer så langt i forslagsrekkefølgen. Petter Løvik – til voteringen.
I tillegg til dei forslaga der Høgre er forslagsstillar eller medforslagsstillar, vil eg tilrå Høgre si gruppe å stemme for forslag nr. 9, frå Framstegspartiet. Når det gjeld innstillinga, vil Høgre stemme for den, med unntak av II og VI. Når det gjeld dei omdelte forslaga, forslaga nr. 12 og 13, vil Høgre stemme for det forslaget som er sett fram av Rune E. Kristiansen på vegner av Arbeidarpartiet, forslag nr. 12. Når det gjeld forslag nr. 13, har Arne Lyngstad alt gjort greie for også vårt syn på det.
Da antar presidenten at vi kan ta et steg videre på voteringsveien. Det voteres over forslag nr. 10, fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å senke grensen for å komme inn under virkemiddelordningen for Nord-Norge fra 20 pst. til 10 pst. ufaglærte lærere ved den enkelte skole. Samtidig flyttes telletidspunkt fra 1. september til 1. november, for å få et riktigere bilde av den faktiske situasjon ved den enkelte skole.»
Det voteres så over forslag nr. 11, fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om endringer i lærerutdannelsen med sikte på at det i de siste 2 år etableres differensierte opplegg innrettet mot henholdsvis barnetrinnet, mellomtrinnet og ungdomstrinnet.»
Det voteres så over forslagene nr. 5, 6, 7 og 8, fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 5 lyder: «Stortinget ber Regjeringen vurdere ulike tiltak for å sikre at flere norske ungdommer tar lærerutdanning i utlandet.» Forslag nr. 6 lyder: «Stortinget ber Regjeringen utrede fordeler og ulemper med innføring av en fleksibel lønnsfastsettelse for skoleverket.» Forslag nr. 7 lyder: «Stortinget ber Regjeringen arbeide for at det gjennom tariffavtaler åpnes for en større geografisk differensiering av lærerlønninger.» Forslag nr. 8 lyder: «Stortinget ber Regjeringen arbeide for et liberalisert oppsigelsesvern for lærerne.»
Presidenten lar så votere over forslag nr. 9, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen arbeide for økt bruk av engasjements- og åremålsstillinger når det gjelder ansettelse av skoleledere.» Høyre har her varslet sin subsidiære støtte.
Det voteres så over forslag nr. 4, fra Høyre og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen intensivere arbeidet med å sikre skolen nok kvalifiserte lærere. For at skolen skal kunne tilby konkurransedyktig lønn, må lærergruppenes relative lønnsnivå heves.»
Det voteres over forslagene nr. 2 og 3, fra Fremskrittspartiet og Høyre. Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen ta initiativ til å høyne inntakskravene til allmennlærerutdannelsen.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å overføre forhandlingsansvaret for undervisningspersonalet fra staten til fylkeskommunen/kommunen.»
Presidenten merker seg at det er litt ujevne stemmetall her, og ber representantene trykke på knappen i tide. Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge fram forslag om en utviklingspott til hver skole, en oversikt over kostnadene med å ruste opp offentlige skolebygg slik at de oppfyller kravene i forskriften om miljørettet helsevern i barnehager og skoler, samt tilfredsstillende arbeidsplasser for lærerne. Det forutsettes at stat og kommune går inn i et partnerskap og blir enige om både organisering og finansiering for å oppfylle forpliktelsene.»
Videre er det framsatt et forslag fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, forslag nr. 13, som lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at ordningen med 2 pedagoger i hver 1. klasse når elevtallet er over 18, opprettholdes.» Dette forslag er framsatt etter den fristen som gjelder for forslag det skal realitetsvoteres over. Presidenten vil i utgangspunktet likevel ikke motsette seg at forslaget tas opp til realitetsvotering, men er lydhør overfor de innvendinger som måtte komme fra øvrige partier i salen. Presidenten har fått minst én ytring i sakens anledning. Det er fra hr. Lyngstad fremmet forslag om at man anvender § 28 punkt d) i forretningsordenen. Presidenten vil først anmode representantene om å trykke på for-knappen, slik at vi registrerer hvor mange som er til stede i salen.
Vi går da til votering over forslaget fra representanten Lyngstad om at forslag nr. 13 ikke tas under behandling.
Det innebærer at mer enn en femdel har stemt for at forslaget ikke skal tas under behandling. Forslag nr. 12, fra Arbeiderpartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen på egnet måte legge fram for Stortinget kartleggingen av skolenes situasjon i kommuneøkonomien som Kirke-, utdannings- og forskningsdepartementet har utført i samarbeid med utdanningskontorene og fylkesmennene.» Presidenten har merket seg at Fremskrittspartiet og Høyre, så vidt presidenten kunne forstå, ønsker å stemme for forslaget.
Presidenten har forstått at Fremskrittspartiet her ønsker å stemme imot.
Her har presidenten oppfattet at Høyre ønsker å stemme imot.
Presidenten har forstått at Arbeiderpartiet her ønsker å stemme imot.
Presidenten antar at Fremskrittspartiet og Høyre her ønsker å stemme imot.
Her er presidenten noe usikker, men antar at sentrumspartiene stemmer imot. – Det nikkes.
Under debatten er det satt fram tre forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Ulf Erik Knudsen på vegne av Fremskrittspartiet forslag nr. 3, fra Petter Løvik på vegne av Høyre Det voteres først over forslagene fra Fremskrittspartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å legge frem egen sak om opprettelse av et uavhengig skoletilsyn, basert på kvalitative mål.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om opprettelse av et uavhengig klageorgan for undervisningssektoren med tilhørende mandat, organisering og styringsfunksjon.»
Det voteres så over forslag nr. 3, fra Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å legge frem en egen sak for Stortinget om opprettelse av og mandat for et uavhengig skoletilsyn.» Presidenten antar at Fremskrittspartiet nå vil støtte forslaget subsidiært. – Der har presidenten misforstått, det ristes energisk på hodet.
Under debatten har Ulf Erik Knudsen satt fram tre forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Høyre. Forslagene lyder: 1. «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag for Stortinget om omorganisering av grunnskolens ungdomstrinn, med sikte på å gi elevene gradvis større valgfrihet og større mulighet for faglig fordypning.»2. «Stortinget ber Regjeringen endre forskriftene til opplæringsloven slik at valgfag kan telle med ved beregning av konkurransepoeng i forbindelse med opptak til videregående opplæring.»3. «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om å endre kompetansekravene for lærere på grunnskolens ungdomstrinn slik at lærere som underviser i teorifag skal ha minst ett års faglig fordypning i faget.»
Under debatten har Petter Løvik satt fram et forslag på vegne av Høyre. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag om tiltak for å stimulere rekrutteringen av lektorer til den videregående skole gjennom målrettede forbedringer i studiefinansieringen for den praktisk-pedagogiske utdanningen.»
Til sakene nr. 5 og 6 foreligger det ikke noe voteringstema.
Det foreligger ikke noe referat.