Dame i gospodo, nastavljamo rad Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2007. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 114narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali,molim narodne poslanike da utvrdimo kvorum. Pošto je u sali prisutno 99 narodnih poslanika, ispunjeni su uslovi za rad. Nemam obaveštenja da su narodni poslanici sprečeni da prisustvuju sednici. Prelazimo na 1. tačku dnevnog reda: – PREDLOG ZAKONA O USTAVNOM SUDU (nastavak u načelu) Reč ima narodni poslanik Boško Ristić, posle njega narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani ministre, teško je danas biti dobar u izlaganju posle izlaganja gospodina Nenada Konstantinovića, mog stranačkog kolege, koji je juče zaista na vanredan način objasnio razloge za usvajanje ovog zakona i neophodnost potrebe konstituisanja Ustavnog suda kao veoma značajnog državnog organa odnosno institucije. Na stranu polemika o karakteru Ustavnog suda, da li je to deo pravosudnog sistema Republike Srbije, kakav je njegov karakter i suština delovanja, mislim da je najznačajnije, pre svega za građane Srbije, da bez Ustavnog suda nema zaštite ljudskih i manjinskih prava i sloboda, jer upravo je Ustav garancija ljudskih i manjinskih prava i sloboda, a Ustavni sud je ta institucija koja tu zaštitu treba i da obezbedi. Ono što je bitno u ovom zakonu, to su novine koje on uspostavlja. To je ustavna žalba, koja obezbeđuje građanima Srbije da mogu da se štite i od nepostupanja sudova, kada sudovi rade neefikasno ili kada građani ne mogu da ostvare pravo na blagovremenu pravdu u razumnom roku. U onoj situaciji koja je do sada bila nejasna i nedefinisana, kada građani nisu mogli da ostvare svoja prava zbog toga što nije bila uspostavljena sudska zaštita njihovih prava, sada je ta pravna praznina otklonjena i sada će, sa konstituisanjem Ustavnog suda i usvajanjem ovog zakona, građani imati mogućnost da u svakoj situaciji štite svoja Ustavom i zakonom zajemčena prava. Do sada nije bilo moguće da građani ostvare pravo na naknadu štete zbog nepostupanja državnih organa ili sudova, niti je bilo moguće da na adekvatan i efikasan način traže ubrzanje postupaka u kojima državni organi odnosno sudovi vrše opstrukciju, zloupotrebu procesnih ovlašćenja ili zloupotrebom službenog položaja. U našoj pravnoj praksi, takođe nije bilo adekvatne zaštite od odluka skupštinskih organa i tela. Bilo je nejasno koji je taj organ koji treba da štiti mandat narodnog poslanika. Mi smo u svojoj pravnoj praksi, i u skupštinskoj praksi i u političkoj praksi imali različite stavove, čak i u vreme važenja istovetnih zakonskih normi. Tako su bila različita tumačenja o pravu poslanika na poslanički mandat, da li taj mandat pripada poslaniku ili partijama, to je sada definisao Ustav, ali isto tako je definisao i mehanizam, uspostavljanjem ili konstituisanjem Ustavnog suda, kojim će seustavna i zakonska rešenja štititi. To će obezbediti sigurnost u pravnom prometu, ali isto tako obezbediće i političku stabilnost unutar samog parlamenta jer neće biti lutanja i neće biti političkih pregovora oko toga kako treba rešiti konkretnu pravno-političku situaciju u odnosu na mandat poslanika u parlamentu. Ono što je bitno, to je da će Ustavni sud štititi ljudska i manjinska prava koja su garantovana Ustavom, kao i slobode građana koje se istim tim Ustavom garantuju. Pravo građana na lokalnu samoupravu, pravo građana na pokrajinsku autonomiju i ograničenje državne vlasti su među najznačajnijim ustavnim ovlašćenjima kojima se građanima daje pravo na organizovanje lokalne samouprave, ali isto tako i na okupljanje u okviru autonomnih pokrajina u cilju zaštite interesa, kako bi se putem decentralizovane vlasti spustila ovlašćenja sa centralnih državnih organa, vlast približila građanima, obezbedila transparentnost u postupanju i bolja kontrola trošenja javnih finansija. Ustav je dao mogućnost da izvršna vlast može da obustavi od izvršenja akte autonomne pokrajine. Isto tako, postoji i obaveza izvršne vlasti da istovremeno pokrene i postupak za ocenu ustavnosti akta čije se obustavljanje izvršenja trenutno sprovodi. To je velika i značajna zaštita pozicije pokrajinske autonomije u okviru Republike Srbije. To sprečava voluntarizam izvršne vlasti, to sprečava mogućnost da zbog toga što postoji razlika u političkom sastavu republičke izvršne vlasti ili izvršne vlasti u pokrajini može da dođe do nesuglasica i zlonamerne upotrebe ovlašćenja koja proističu iz Ustava. Jedna od novina je i zaštita poslaničkog mandata putem žalbe Ustavnom sudu. Potvrđivanje mandata je sada povereno Skupštini na dan konstituisanja nove skupštine posle izbora, na prvoj konstitutivnoj sednici, ali isto tako po prvi put je dato pravo poslaniku, koji je dobio mandat ili koji nije dobio mandat iz nekog razloga, da može putem ustavne žalbe da štiti svoju poziciju i da traži svoje pravo da zauzme mesto u ovom parlamentu. Tu je, pre svega, obezbeđena zaštita pozicije malih stranaka koje su tek jedva prešle cenzus, jer je moguće konstituisati Skupštinu sa potvrđivanjem dve trećine mandata, što bi značilo da bi ostatak mogao da ide unedogled, za slučaj da nije obezbeđena ustavna žalba, koja bi na taj način garantovala ulazak i malih partija, sa manjom podrškom građana u parlament, ukoliko su prešle cenzus. Bitno je i to da će Ustavni sud imati mogućnost da rešava i po pitanjima u izbornim sporovima. Vi znate da naše istorijsko, političko i pravno iskustvo kaže da smo u pojedinim situacijama imali veoma ozbiljne izborne sporove koje smo morali da rešavamo čak i pritiskom velikog broja građana na ulicama jer je, da vas podsetim, u nekim lokalnim izborima bilo i ponovljenog trećeg kruga, koji nijedan zakon nije predvideo. Bilo je bojkota izbora zbog zlonamerne i pogrešne primene zakona na štetu građana. Tu je obezbeđeno i učešće u izbornim sporovima svakog građanina koji smatra da mu je krađom izborne volje povređeno pravo na aktivno i pasivno biračko pravo, te on može putem ustavne žalbe u izbornom sporu da se obrati Ustavnom sudu, koji će garantovati stabilnost političkog sistema, kao pretpostavke za ostvarenje demokratičnosti u jednom otvorenom društvu, kakvom teži građansko društvo u Srbiji. Ono što je bitno, što želim da podvučem, to je zaštita pozicije tužilaca i sudija, koja se obezbeđuje ovim zakonom, jer po prvi put sudije i tužioci imaju pravo da svoje pravo na obavljanje javne pravosudne funkcije obezbeđuju na taj način što mogu da podnesu žalbu Ustavnom sudu Republike Srbije. Do sada je bilo nemoguće zaštiti se od nepravilne, nezakonite odluke Velikog personalnog veća, koje može voluntaristički da donese odluku o razrešenju nekog sudije ili tužioca, a da taj tužilac ili sudija nije imao mogućnost vođenja bilo kakvog postupka u cilju zaštite svoje pravne pozicije i svojih prava. Ne bih navodio konkretne slučajeve o tome da se to i dešavalo i da se pod političkim pritiskom neke sudije razrešavaju, a da nije bilo ustavnih i zakonskih mehanizama da zaštite pravo na obavljanje pravosudne funkcije. Isto tako je veoma značajno za građane da postoji mogućnost naknade štete u slučajevima kada je ta šteta proistekla iz nepostupanja državnih organa ili sudova ili zbog neblagovremenog postupanja sudova i državnih organa. Takvi primeri su, pre svega, u krivičnom pravu gde, zbog sporosti sudova po tužbi privatnih tužilaca, dolazi do zastarelosti gonjenja počinilaca krivičnih dela, a onda podnosioci privatne tužbe, oštećeni nemaju mogućnost da naknade štetu, jer krivica nije utvrđena, a do toga je došlo zbog predugog razvlačenja postupaka, neosnovanog odlaganja pretresa i na taj način pojedini gube pravo. Posebno je to vidljivo u onim sporovima gde se javljaju privatni tužioci zbog krivičnog dela klevete ili uvrede. Vrlo često se dešava da su te privatne tužbe usmerene prema onima koji mogu da se pozovu na imunitet. Mnogi od poslanika su se pozvali na imunitet kada su bili u situaciji da krivično odgovaraju pred nadležnim sudovima, pa je zbog mehanizma uspostavljanja imuniteta, veliki broj građana Srbije ostao bez satisfakcije i bez mogućnosti da dokaže da je ono što je izrečeno sa ove govornice ili na nekom drugom javnom mestu, a što je njima moglo ili nanelo štetu, predstavljalo krivično delo, a da ti građani koji su pogođeni tim krivičnim delom, zbog ovakve jedne situacije i pravne praznine, nisu imali mogućnost da tu štetu i naknade. Dakle, na ovakav način će Ustavni sud i ovaj zakon obezbediti jednakost građana pred zakonom i mogućnost da se u svakoj situaciji nađe odgovorno lice koje je počinilo štetu i da ta šteta zaista bude i naknađena. Mnoge stvari u našem društvu nisu savršene, postoje mnogi problemi. Postoje sporovi na osnovu Sporazuma o sukcesiji, postoji nemogućnost i nedoslednost u primeni pravila međunarodnog pravnog poretka, pa su mnogi postupci u prekidu. Čeka se konstituisanje međudržavnih tela, koja treba da definišu primenu Aneksa G sporazuma, i na taj način se, faktički, iz pravosudnog sistema i sudske vlasti izvlači rešavanje sporova za koje je sudska vlast i pravosuđe apsolutno nadležno. Mislim da ova situacija sada više neće biti tako problematična, jer ćemo imati Ustavni sud pred kojim će građani, koji su pogođeni neprimenjivanjem Aneksa G sporazuma, moći da traže satisfakciju i zaštitu svojih prava i donošenje odluke od strane Ustavnog suda, koja bi obavezala pravosudne organe na brže ili adekvatnije postupanje. Ustav Republike Srbije garantuje i pravo na ravnomerni regionalni razvoj. Ustav kaže da smo dužni da donesemo zakon koji će obezbediti ravnomerni regionalni razvoj. Međutim, kako će građani sa juga ili istoka Srbije obezbediti sebi to ustavno pravo? Kako može građanin sa juga i istoka Srbije, koji živi u deset puta nepovoljnijim ekonomskim mogućnostima i okolnostima, od nekoga u Beogradu, Vojvodini ili centralnoj Srbiji, da traži ostvarenje svog prava da živi u jednakim mogućnostima, sa jednakim potencijalima i sa jednakim šansama? Neravnomerni regionalni razvoj stavlja građane Srbije u neravnomerni položaj pred zakonom i pred Ustavom. Do sada nije bilo ustavnih mehanizama da se to pravo ostvari. Moram da kažem da smo ovde čuli primedbe i tumačenja Predloga zakona, od jezičkog, do logičkog, ciljnog. Tražile su se šupljine i nesavršenosti ovog zakona, ukazivalo se na to da je procedura pred Ustavnim sudom nejasna, da je pozivanje na primenu pravnih pravila različitih procedura nejasno i da stvara mogućnost voluntarizma u postupanju Ustavnog suda. Međutim, karakter sporova pred ustavnim sudom je takav da je nužno pozvati se na odredbe najrazličitijih postupaka, u zavisnosti od predmeta spora pred Ustavnim sudom. Jasno je ono pravno pravilo da će se svaka pravna praznina rešavati prema najsličnijoj situaciji i prema pravilima najsličnije i najbliže procedure koju rešava susedni, uslovno rečeno, pravni slučaj. Mislim da je ovaj zakon dobar, da je to dobra osnova, da stvara pretpostavke za konstituisanje Ustavnog suda. Smatram da su predlozi kandidata za sudije Ustavnog suda zaista kvalitetni i očekujem da ćemo imati zaista kvalitetan sastav Ustavnog suda, što će obezbediti i pravnu i političku sigurnost. DS će, po logici stvari, glasati za ovaj zakon, ali očekujemo podršku i drugih poslanika u parlamentu. Smatramo da je usvajanje ovog zakona od opšteg društvenog interesa i da svi poslanici koji misle dobro građanima Srbije, koji žele da uspostave mehanizme za zaštitu njihovih građanskih prava i sloboda, koji žele da obezbede mehanizam za zaštitu i garanciju manjinskih prava i sloboda, treba da glasaju za ovaj zakon. Ukoliko su primedbe smislene i osnovane, mi ćemo ih razmotriti. Od ministra sam dobio uveravanje da će biti prihvaćeni neki amandmani. Ne želimo da rigidno i strogo cenimo amandmane opozicije. Naprotiv, mi želimo opštu podršku, želimo da svi učestvujemo u poslu koji je dobar za građane Srbije, želimo da uspostavimo Srbiju kao otvoreno društvo, sa vladavinom prava, gde će država biti servis građana, a građani u centru pažnje i političke delatnosti ovog parlamenta, ali i izvršne vlasti, čija je moć ograničena i Ustavom, ali u skladu sa tim, mora da postoji organ koji će tu moć ograničavati u skladu sa ustavnim i zakonskim rešenjima.
Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, pa narodni poslanik Miroslav Petković.
Dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SRS je pitanje važnosti ustavnog suda tretirala punih sedam godina od dolaska DOS-a na vlast. Jutros sam čula informaciju koju je objavila neka televizija u jutarnjem programu, da smo mi država koja već godinu dana nema Ustavni sud, što može da se gleda samo tako kratkovremenski. Međutim, bili smo u situaciji da dugo vremena, i to u više navrata, naročito za vreme protivustavnog vanrednog stanja u našoj zemlji, nismo imali Ustavni sud i da smo, ne samo mi, kao politička stranka, koji smo uputili mnogobrojne predstavke i žalbe nepostojećem Ustavnom sudu, već svi građani, državni organi, organizacije i svi oni koji imaju mogućnost i prava, a imali su i po prethodnom ustavu, bili onemogućeni da dobijemo autentično tumačenje i da se odlučuje po našim žalbama. Veoma često se dešavalo, što su pominjale moje uvažene kolege i gospodin Krasić i gospođa Radeta, da mi o odlučivanju po ustavnoj žalbi, na ono na šta se žalila SRS, saznamo iz nekih sasvim sporednih, da tako kažem, kanala, a ne od institucije za koju s pravom svako u ovoj zemlji, mislim i svaki odgovorni narodni poslanik, svako ko se bavi poslom pravosuđa u ovoj zemlji, svako ko je i na početku studiranja pravnog fakulteta, a da ne govorim o nosiocima najviših funkcija u ovoj oblasti, smatra da treba da postoji, jer je važnost ustavnog suda za nas, zapravo, prouzrokovala da mi ozbiljno pristupimo ovom predlogu zakona, koji je dao gospodin Dušan Petrović i Vlada Republike Srbije i da podnesemo 29 amandmana. Amandmani SRS, dame i gospodo, kao što ste videli i vidim da su zaista pojedini članovi DS i DSS pažljivo to proučavali, jesu i suštinske i pravno-tehničke prirode. Sve su samo nisu nekog formalnog karaktera, jer to nam nije bio cilj, kao što znate, vama je ovo došlo na red da se bavite pitanjem Ustavnog suda, jer je to obaveza koja je proistekla iz Ustava, a za nas je to bilo najvažnije pitanje svih ovih sedam godina. Setite se, vi koji ste bili u onom prvom mandatu posle petooktobarskog puča na vlasti, koliko je puta izašao za ovu govornicu predsednik SRS prof. dr Vojislav Šešelj i rekao vam: a šta da govorim i šta da vam pričam kada nemamo Ustavnog suda. I mi ga nemamo ni dan-danas. Dakle, ušli smo u ovu problematiku potpuno svesni činjenice da ovaj zakon ne bi smeo da bude jedan od onih zakona koji će za par meseci ili godinu dana sa nekim izmenama i dopunama da dođe pred Narodnu skupštinu Republike Srbije, već, a to nam je bila namera, da gospodin Petrović, Vlada i nadležno ministarstvo shvate da su omaškom ispustili da usaglase terminološki, recimo, neke odredbe Ustavnog zakona sa novim Ustavom, da neka rešenja moraju dosta preciznije da se urade i da ne sme da postoji nikakva dilema u pogledu pojedinih rešenja. Mi smo počeli sa tretiranjem amandmanski Ustavnog zakona od člana 13, od onog što se zove prestanak sudijske funkcije u Ustavnom sudu, a to su sudije koje mi tek treba da izaberemo. Od onih osnovnih razloga, kao što je, ne daj bože, smrt sudije, preko činjenice ko može da razreši sudiju Ustavnog suda, obratili smo pažnju na to da ne može da bude u nadležnosti Ustavnog suda pitanje konstatovanja prestanka sudijske funkcije, jer on sam sebi ne predlaže sudije, već to rade nadležni državni organi. Tako je i gospodin Krasić tražio je da se u Predlogu zakona u članu 15. stav 2. izbriše, zato što je sasvim jasno da ''ispunjenost uslova za razrešenje sudije Ustavnog suda'', kao što ste vi gospodine Petroviću stavili u Predlog zakona, ''utvrđuje Ustavni sud'', ne može da opstane u Predlogu zakona. Verujem da ste, kao i sve druge, i pitanje ovog amandmana ozbiljno razmatrali, jer kao što ćemo već popodne da uđemo u razmatranje predloga predsednika Republike Borisa Tadića, pa onda Narodne skupštine Republike Srbije i Vrhovnog kasacionog suda, Ustavni sud ne može da razmatra da li su se stekli uslovi da neko bude razrešen sa te funkcije. Na to ima pravo predlagač. To je i pojasnio u svom amandmanu kolega Krasić, da mora da se sledi ustavna norma i da samo ovlašćeni predlagač utvrdi da li su se stekli uslovi za prestanak sudijske funkcije. To je ono osnovno što na početku moramo da raščistimo, kako bismo krenuli dalje. Svi ovi amandmani tretiraju skoro sva poglavlja predloženog zakona, s tim što smo mi insistirali naročito na jednoj stvari. Videćete, ako se vratite na sve ove skupštinske rasprave, na javljanja po Poslovniku, na insistiranje gospodina Dragana Todorovića da se ozbiljno uzme u razmatranje kršenje Ustava i zakona prilikom izbori Zorana Alimpića za nekog v.d. gradonačelnika Beograda, onda ćete videti da zbog svih budućih situacija, ma kakvi da budu zakoni o teritorijalnoj organizaciji i lokalnoj samoupravi, o lokalnim izborima, ovaj zakon mora da ima posebno poglavlje, a što smo vam mi i predložili posle člana 90, koje će da tretira pitanje koje se tiče postupak po žalbi zbog onemogućavanja vršenja nadležnosti AP i lokalne samouprave. Ne mogu ta prava da se uređuju kao jedna opšta ustavna žalba, zato što su organi jedinice lokalne samouprave i AP u svom funkcionisanju, po Ustavu Republike Srbije, po zakonima koji su sada na snazi i koji će da dođu, odgovorni pred Ustavom i zakonom i to ne može da bude kao obična ustavna žalba. Mislim da to treba da odvojite i da prihvatite ovaj amandman koji je podneo gospodin Amdžad Migati, naš kolega, narodni poslanik SRS, kako biste dali značaj Ustavnom sudu u rešavanju sporova, odnosno kršenju zakona kada su u pitanju lokalni organi vlasti i AP. Sada možemo da dođemo do jednog zaključka na osnovu i vaših izlaganja, a pre svega izlaganja SRS, a to je da Ustavni sud praktično predstavlja neki četvrti stepen sudske vlasti, mi to možemo da kažemo, na izvestan način on izlazi iz opšteg okvira ustavnosudske zaštite, zato što se po ustavnim žalbama građana i drugih organa, odnosno podnosilaca ustavne žalbe odlučuje, ali pre svega zbog činjenice da se odlučuje o pravima i obavezama građana. Mislimo da treba na taj način, i zbog toga smo napisali ovako suštinski važne amandmane, da se promeni shvatanje o Ustavnom sudu. U tom smislu, i stručnost, i kompetentnost, i nepristrasnost sudija Ustavnog suda mora da se podigne na najviši nivo, a o kandidatima i o njihovom izboru ćemo da pričamo kasnije. To je ono što je suština naše poruke biračima. Ustavni sud, kažemo građani Srbije, jeste mesto gde ćete moći da štitite svoja prava, ako ti ljudi budu, kao što mi srpski radikali želimo, radili objektivno, stručno, kompetentno i nepristrasno svoj posao, svuda i u svakom trenutku, da ne morate da se obraćate drugim međunarodnim sudovima i da pred njima tražite zaštitu, jer država Srbija i Ustavni sud u svakom trenutkumoraju da garantuju vaša prava. Smatramo da je obaveštenje po odlučivanju o ustavnoj žalbi za podnosioca ustavne žalbe, gospodine Petroviću, veoma važno. Dakle, mora da bude osam dana ranije jer imamo gorko iskustvo, kao što sam rekla na početku, da smo to saznavali iz raznoraznih drugih izvora, na neke neprimerene načine, to je bila naša dovitljivost i mogućnost da nam neko to dojavi. Zaista, ne vidim zašto to ne biste prihvatili kao amandman SRS da se ta odluka objavi u Službenom glasniku. Kao što neko juče ovde reče, svako gubljenje ličnih dokumenata se oglašava u novinama, svaki zakon se oglašava u "Službenom glasniku", a, zamislite, ne i kada se vi sada žalite na neku odluku po zakonu i usvoji se ustavna žalba. Imali smo ovde mnogo situacija, evo mi kao narodni poslanici, da moramo da štitimo naša prava, poslanici SRS. Sećate se šta nam je radila bivši predsednik Skupštine i tadašnja vlast, kako su se kršila osnovna prava. Pa da je opstao onakav Poslovnik, gospodine Petroviću, u tom skupštinskom sazivu, prvom posle petooktobarskog puča, mi ne bismo uopšte mogli danas da podnosimo ove amandmane. Mogao je jedan poslanik samo da govori, niti druge poslaničke grupe, niti bismo mogli da se javljamo po Poslovniku. Mnogo je drugih odredbi i kršenja koje na pravi način i u tom kratkom vremenu onaj politički Ustavni sud, sa Vučetićem na čelu, nije tretirao, jer su oni selektivno pristupali. Sećam se da smo podneli, recimo, žalbu Ustavnom sudu na neustavne odredbe Poslovnika i koje su u suprotnosti sa Zakonom o izboru narodnih poslanika, a sud nam dostavio odgovor na našu žalbu posle godinu i više dana, striktno selektivni pristup. Tačno koliko treba da se pušta "demokratija", toliko su nam dali, jer kažu: ovo može, ovo ne može i dosta je tih spornih odredbi. I gospodin Konstantinović, i sve druge kolege iz DS i DSS sada moraju o tome da vode računa prilikom predlaganja novog Poslovnika. Vi ne smete da pravite iste greške koje su napravljene u tom periodu, pa odmah poslanici imaju pravo da se kod Ustavnog suda, kada treba da se konstituišu, žale. Što se tiče ovog, za nas veoma važnog, pitanja, mislimo kada je u pitanju postupak razrešenja predsednika Republike, verujemo da izbori za predsednika Republike slede pre ili kasnije i verujemo da će budući izabrani predsednik, posle Borisa Tadića, svakako biti gospodin Tomislav Nikolić. Isto tako, verujemo da će se on držati slova Ustava i zakona, koji treba da se donese o predsedniku Republike, i zaista biti toliko savestan i odgovoran u vršenju predsedničke funkcije da neće morati da dolazi Narodna skupština Republike Srbije u situaciju koja je data članom 118. Ustava - da pokrene postupak za razrešenje predsednika Republike. Mi ovo ne pišemo za jednu osobu. Zakon o Ustavnom sudu, kao i Ustav, pišu se za naredne generacije, za stabilnost države, našeg pravnog poretka i za funkcionisanje svih državnih institucija. Pošto smo mi pošli od toga kada smo učestvovali u pisanju Ustava, za nas je neprihvatljivo da ostane ova odredba u članu 93. stav 4, gde vi kažete: ''Ako Ustavni sud utvrdi da je postupak za razrešenje predsednika Republike pokrenut u skladu sa Ustavom i zakonom...'' - to je nemoguće i to se direktno kosi sa Ustavom. Zato što je, gospodine Petroviću, Narodna skupština vlasna da pokrene postupak za razrešenje predsednika Republike. Što god da odluči, to vam govorimo već 17 godina, to vam je toliko puta govorio i prof. Šešelj, predsednik naše stranke, šta god da odluči Narodna skupština, potrebnom kvalifikovanom većinom u Narodnoj skupštini, Narodna skupština je u pravu. Ne može sada da se pojavljuje Ustavni sud i da kaže - aha, vi ste iskoristili pravo iz Ustava, a mi ćemo sada da procenjujemo da li je predsednik Republike povredio Ustav ili nije i da li uopšte ima indicija da on treba da bude razrešen sa funkcije predsednika Republike. To je potpuno besmisleno. U bilo kom trenutku može da se stvori hipotetički drugačija većina od one koja štiti vlast predsednika Republike i koja je trenutno na snazi. Zaista moram da vas podsetim na to, da napravim jednu malu digresiju, da smo imali neverovatnu situaciju, setite se pretprošle godine. Prava radnika zaposlenih u Srbiji su na najrigorozniji način smanjena Lalovićevim zakonima. Najpre, onim zakonom kada je ovaj iz Soluna glasao karticom, Novaković iz Novog Sada, pa posle izmene i dopune Zakona o radu. U jednom trenutku, to je bilo u martu 1995. godine, stvorila se skupštinska većina da se izglasaju pojedini amandmani SRS i SPS i da se radnicima vrate prava koja su po ranijem zakonu postojala, a tiču se - i godišnjeg odmora, prekovremenog rada, regresa i svih onih davanja koja nisu socijalna kategorija, nego su veoma važna iz oblasti radnog prava i mogućnosti da ljudi to koriste u državi u kojoj rade, oni koji uopšte rade. Ovih milion i nešto koji su ostali pod vašom vlašću bez posla ne mogu da se nadaju ničemu. Mi smo u martu 2005. izglasali, čak ste i vi koji ste bili idejni tvorci onog prvog zakona, pa ste ga falsifikovali nepostojećim glasom ovog Novakovića iz Soluna, čak su i vaši poslanici DS glasali za te amandmane zajedno sa srpskim radikalima i SPS. Šta se desilo? Sećate se, gospodine Petroviću, pojavio se posle dva meseca Slobodan Lalović. Oni su se hvatali za glavu, Koštunica, Lalović, Dinkić, koji su bili tada na vlasti, mislim Koštuničina vlada, čiji kontinuitet vi sada nastavljate i kažu - jeste, u tom trenutku nas je Narodna skupština prešla, stvorila se jedna većina te noći, pošto smo noću kasno glasali, ajde mi sada kroz izmenu i dopunu Zakona o radu sve da vratimo na staro. Vi sada vidite koliko je to bilo drsko i kako se neko poigrava voljom narodnih poslanika. To zaista može u budućnosti da se dešava, ali to će da košta svaku buduću vlast koja se tako bude ponašala. Kao kada bi vi sada, a vi niste isključili mogućnost da ne prihvatite amandmane SRS, izašli kao resorni ministar i rekli - ne prihvatam nijedan amandman srpskih radikala. Ali sam obaveštena i vi ste sami rekli da razmatrate, pozivam vas da prihvatite sve amandmane, jer su zaista stručno napisani, sa namerom da popravimo zakon, da on bude odličan za građane i za državu Srbiju uopšte. Ovi vaši neće da vas slušaju. Boško je gledao amandmane, kao i gospodin Konstantinović. Gospođa Kolundžija preporuči poslaničkoj grupi i kaže- ipak su radikalski amandmani dobri, kao što jesu. Prihvate se svi amandmani i vi se pojavite posle nekoliko meseci kao resorni ministar, tražite izmene i dopune i vraćate na ovo vaše staro. To je besmisleno, gospodine ministre. Želela sam ovim primerom da vam kažem koliko je suludo, moram taj izraz da upotrebim, da bilo ko razmišlja da ruši volju Narodne skupštine Republike Srbije koja se jasno potvrdi u određenom trenutku. I ako su narodni poslanici pokrenuli inicijativu za razrešenje predsednika Republike, ne može onda Ustavni sud kao prethodnica da odlučuje o tome da li je to bio ovaj ili onaj razlog, zbog čega i čime smo mi bili motivisani. Motivisani smo činjenicom da smo pogledali i da se on nije držao slova Ustava. Ono čime ću da završim, da bi i druge kolege iz SRS koji treba da govore iskoristile svoje vreme, da svako od nas može o ovome da govori najmanje po sat vremena, to je nadležnost organa. Nemojte to da shvatite kao neku sada primedbu sa govornice, jer nemate amandmane SRS u tom smislu, pa sada ultimativno tražim od vas da vi izađete i kažete - mi ćemo sada to nekim Vladinim amandmanom da promenimo. Mislim da to može da stvori veliki problem u funkcionisanju nadležnosti organa, jer vi ste predvideli situaciju samo kada se dva organa oglase nenadležnim i onda Ustavni sud dolazi u situaciju da odlučuje koji od ta dva organa je nadležan. Vi niste predvideli situaciju, gospodine ministre, kada oni proglase da su nadležni, pa nastave da rade. Ko će tada da odlučuje o tome, razumete? Verovatno će naći Ustavni sud i sudije Ustavnog suda neki metod da oni u toj datoj situaciji odlučuju o tom pitanju, ali mi iz SRS smatramo da ste to pitanje morali mnogo ozbiljnije da tretirate, da se Ustavni sud ne bi bavio, po prirodi svog odgovornog posala budućeg, nekim situacijama koje mogu po Ustavu da budu ovakve ili onakve i da se ne tumače uvek na isti način. Jer, kasnije i posledice kod odluke o nadležnosti dva organa koji se proglase ili se ne proglase nadležnim mogu da budu dalekosežne. Mi kao odgovorni ljudi i poslanici kojima je zaista stalo da Srbija po slovu Ustava ima Ustavni sud kojim će svako da se ponosi, kao što rekoh, to je četvrti stepen sudske zaštite - da svaki građanin Srbije zna u svakom trenutku da može ustavnom žalbom da štiti svoja ustavom i zakonom zagarantovana prava. Verujem da ćete na kraju diskusije u ovoj načelnoj raspravi moći da nam dati neke naznake o tome i na osnovu ovih naših dodatnih argumenata šta ste spremni da prihvatite. Još jednom vas pozivam da prihvatite sve amandmane SRS, jer su suštinski veoma važni i isključivo su usaglašeni sa onim što stoji u Ustavu Republike Srbije, a za zakon koji će svakako biti za dobrobit čitave države i naših građana. Hvala vam.
Povredu Poslovnika reklamira narodni poslanik Slobodan Maraš, pa onda narodni poslanik Vladan Batić. Izvolite, gospodine Maraš.
Hvala lepo, poštovani predsedavajući. Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, reklamiram povredu Poslovnika, član 200. Juče sam učinio reklamaciju tog Poslovnika kada sam silazio sa skupštinske govornice. Vi ste, gospodine Petroviću, meni rekli - ako vam tada dozvoli predsedavajući, gospodin Albijanić, da ćete mi odgovoriti na to pitanje, naravno uz osmeh. Niste to uradili. Nema potrebe da sada citiram taj član, jer sam ga juče citirao. Znači, nisam dobio odgovor na pitanje koje sam postavio 9. oktobra sa ove skupštinske govornice. Nadam se da će se u okviru odgovora na to pitanje nalaziti i pitanje - kako je moguće da prvooptuženi za ubistvo premijera Đinđića može da daje intervjue koji izlaze mesecima, 400 odgovora na 400 pitanja itd. Drago mi je što sada čujem od vas, sa mesta, da će odgovor na to pitanje stići. Danas ćemo biti tu, pa se nadam da ćemo moći o tome da porazgovaramo ako ne budemo bili zadovoljni ili ako budemo bili zadovoljni zahvalićemo se. Hteo sam malo i o ovom Ustavnom zakonu, pošto nažalost LDP je potrošila ono malo vremena što ima, a hteli bismo puno toga da kažemo o ovom zakonu o Ustavnom sudu i o drugim zakonima koji su predloženi na ovoj sednici. Suština onoga što je naša primedba je to da ovo nama liči veoma na politički zakon i zaista smo pokušali da sa velikim brojem amandmana, preko 30, popravimo ovaj zakon što je bolje moguće. Neke osnovne primedbe bih samo izneo. Svi znamo da Ustavni sud broji 15 sudija. Mi ćemo sada imati 10, ako prođe predlog koji će se naći uskoro pred nama, faliće nam još pet koje treba da izabere Vrhovni kasacioni sud i samim tim ulazimo u jednu situaciju da krećemo da radimo neki posao bez dovoljnog broja ustavnih sudija, znači imaćemo problem, faliće nam pet sudija Ustavnog suda i to je nešto što, ako sa tim krenemo, neće dobro da se završi. Naravno da ne treba da čekamo i naravno da je bitno da što pre imamo Ustavni sud, ali mislim da u sve ovo vreme koje je prošlo unazad nekoliko meseci mogli smo se potruditi da i tu grešku možda ispravimo ili jednostavno da probamo to da stignemo. Šta bih pomenuo kao nešto što je meni prilično zasmetalo? Napisao sam jedan amandman na tu temu, a to je jedna nepreciznost u samom zakonu. U pitanju je član 45. stav 1. tačka 4), koji decidirano ovako kaže: ''Ustavni sud odlukom utvrđuje da statut autonomne pokrajine ili jedinice lokalne samouprave ili drugi opšti akt nije u saglasnosti sa zakonom, odnosno da u vreme važenja nije bio u saglasnosti sa zakonom.'' Mislim da je termin saglasnost, odnosno suština termina saglasnost potpuno pogrešna. Može se desiti da neki zakon, koji se uopšte ne odnosi na pitanja autonomne pokrajine na primer, ne bude u saglasnosti sa statutom autonomne pokrajine i na taj način da taj statut autonomne pokrajine, odnosno ta odredba padne. Mislim da je mnogo bolje da se tu iskoriste reči ''ukoliko je u suprotnosti'', ali mislim da će biti prilike, da ste vi sigurno brižljivo pročitali sve amandmane, pa i one koje je LDP podnela, i da ćete obratiti pažnju na to i ispraviti tu grešku.
Reč ima narodni poslanik Vladan Batić, po Poslovniku.
Gospodine predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, član 201. Postavio sam neka pitanja, nisam dobio odgovor. Pitanja su u vezi sa onim što je tema dnevnog reda. Evo, da postavim još jedno pitanje. Gospodine ministre, da li je tačno da bivši predsednik Ustavnog suda, gospodin Slobodan Vučetić, koji je otišao u penziju pre 13 meseci, i danas prima platu predsednika Ustavnog suda u iznosu od oko 230 hiljada dinara? Ako je tačno, kako je to moguće, kako je to moguće u situaciji kada zaposleni u pravosuđu imaju 15-16 hiljada dinara mesečnu platu? Molim vas da nam date objašnjenje o tome. Dalje, ovde je pričano, sa puno entuzijazma, o onome što će raditi budući Ustavni sud, između ostalog i nešto na šta je stavljen akcenat, a to je odlučivanje po ustavnim žalbama. Gospodine ministre, pitanje je logično, da li smatrate da su za sudije Ustavnog suda mogli biti birani jedino kandidati koji imaju položen pravosudni ispit? Ovde od ovih 20 više od 10 kandidata nema položen pravosudni ispit. Nisu bili na sudu ni po tužbi infostana za vodu i đubre i sada će oni da odlučuju o tuđim sudbinama. Nikada nijedan sudski predmet nisu držali u ruci. Da li se mi to vraćamo na vreme suda udruženog rada i laičkog suđenja ili na vreme kada je, recimo, pokojni gospodin Butulija, kao ekonomista, bio predsednik Ustavnog suda? Znači, stručni saradnik u sudu, ne omalovažavam, u najudaljenijem mestu u Srbiji, u Gadžinom Hanu, mora da ima pravosudni ispit, ali ne i sudija Ustavnog suda. Član 50. predviđa dvotrećinsku većinu za pokretanje postupka za ocenu ustavnosti koju inicira sam Ustavni sud. Ovde imamo izbor članova budućeg oktroisanog ili krnjeg suda. Ako jedan čovek nedostaje, jer je dvotrećinska većina 10, sada se bira 10 i ako jedan, iz ko zna kog razloga, ne može da postupa i radi, znači da ne mogu da pokrenu postupak i inicijativu. Samo još na kraju nešto, gospođa Suzana Grubješić, gostujući u jednoj emisiji sinoć, čudila se, odnosno nije mogla da objasni ono što sam prethodno rekao, da će ovde za godinu ili dve dana veći broj kandidata steći uslov za penziju. Zašto biramo penzionere za sudije Ustavnog suda, čiji će rok predviđen zakonom trajati devet godina? Znam da G17 ne barata sa malim brojevima, ali može se pročitati u biografijama kada ljudi stiču uslov da odu u penziju.
Članovi Poslovnika od 198. do 202. predviđeni su za poslanička pitanja, što je 6. tačka dnevnog reda ove sednice. Narodni poslanik Aleksandar Martinović, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, javio sam se na osnovu člana 226. Poslovnika Narodne skupštine i tražim nekoliko obaveštenja od gospodina ministra Dušana Petrovića, kako bih mogao na odgovarajući način da vršim funkciju narodnog poslanika. Vezano za član 86. Predloga zakona o Ustavnom sudu, gospodi iz Demokratske strane je nešto jako smešno, ustavna žalba po pravilo ne sprečava primenu pojedinačnog akta ili radnje protiv koga je izjavljena. Podsećam gospodina ministra Dušana Petrovića da je osnovno pravilo u svim procesnim zakonima da svaka žalba ima tzv. suspenzivno dejstvo i da ulaganje žalbe odlaže izvršenje akta protiv koga je žalba izjavljena. Nije mi jasno zašto to procesno pravilo, koje važi i u Zakonu o parničnom postupku, krivičnom postupku i opštem upravnom postupku itd., niste ugradili u zakon o Ustavnom sudu, pošto je i ustavna žalbakao i svaka druga žalba, i kao što je Ustavni sud takođe sud. Kada građanin izjavi ustavnu žalbu, gospodine ministre, onda možemo da pretpostavimo da je reč o jednoj izuzetno delikatnoj pravnoj situaciji i da i te kako postoji potreba da žalba koja je izjavljena protiv nekog akta, ustavnažalba, mora da ima suspenzivno dejstvo. Imam još nekoliko pitanja. Vezano za član 106, kada Ustavni sud utvrdi da nadležni organ nije doneo opšti akt za izvršavanje odredaba Ustava, zakona ili drugog opšteg akta, a bio je dužan da takav opšti akt donese, obavestiće o tome Narodnu skupštinu. Sada se postavlja jedno logično pitanje, a šta će biti kada Narodna skupština ne donese zakone, odnosno druge akte na koje je obavezna po Ustavu? Narodni poslanici, gospodine ministre, iz SRS su vam u proteklih nekoliko meseci u velikom broju slučajeva ukazivali na to da je povređen Ustavni zakon i da Narodna skupština, odnosno predsednik Narodne skupštine nije poštovao rokove iz Ustavnog zakona i da nije stavio na dnevni red Narodne skupštine predloge zakona na koje je bio obavezan po Ustavnom zakonu. Onda se postavlja logično pitanje - šta će biti kad je Narodna skupština taj organ koji krši Ustav, odnosno Ustavni zakon, i kada ne donese one akte koje je neophodno doneti po Ustavnom zakonu. Vi, gospodine ministre, takvu odredbu u Predlogu zakona o Ustavnom sudu niste predvideli, a morali ste da predvidite, jer imate predsednika Narodne skupštine, odnosno skupštinsku većinu koja je očigledno neodgovorna i ne vodi računa o rokovima iz Ustavnog zakona. Izvinjavam se, samo još jedna rečenica. Razlozi za donošenje zakona po hitnom postupku: predlaže se da se zakon usvoji po hitnom postupku zbog rokova predviđenih članom 9. Ustavnog zakona; usvajanjem zakona po hitnom postupku stvoriće se svi neophodni uslovi za konstituisanje i početak rada Ustavnog suda. Narodna skupština je, gospodine ministre, ovaj zakon morala da usvoji mnogo ranije. Ako se ne varam, ovo je Treća sednica Drugog redovnog zasedanja, a ovo je trebalo da bude usvojeno u toku Druge sednice posle izbora Vlade i ova je odredba u obrazloženju, da je neophodno da se zakon usvoji po hitnom postupku, smešna, jer je Narodna skupština, krivicom predsednika Narodne skupštine i skupštinske većina, prekršila, odnosno pregazila sve razumne rokove za donošenje ovog zakona.
Gospodine Martinoviću, i za vas važi, kao i za sve, da 225, 226. i članovi 198. do 202. pripadaju 6. tački dnevnog reda – poslanička pitanja. (Aleksandar Martinović, sa mesta: Mogu li da odgovorim?) Ne možete da odgovorite, hvala. Narodni poslanik Žarko Obradović, po Poslovniku.
Hvala, gospodine predsedavajući. Javljam se po Poslovniku, član 225. stav 1, a predsedavajućeg molim, ako ne zna šta piše u Poslovniku, da pročita, pa da nam objasni malo Poslovnik, ali ne sa mesta predsedavajućeg, nego da uzme reč, pa da izađe da nam kaže ponešto. Naime, poštovane kolege narodni poslanici, danas je 9. novembar, Svetski dan borbe protiv fašizma. Pošto je Narodna skupština Republike Srbije pre nekoliko dana usvojila izmene i dopune Zakona o državnim praznicima i još jednom konstatovala da je 9. maj, Dan pobede nad fašizmom, državni praznik Republike Srbije, mi u SPS smo želeli da vas podsetimo, i vas prisutne i javnost Republike Srbije, da je danas 9. novembar, Svetski dan borbe protiv fašizma. Zašto 9. novembar? Deveti novembar jer je to dan koji se obeležava u dan sećanja na nacističko divljanje ulicama nemačkih gradova 1938. godine, na događaj koji je poznat kao "kristalna noć". Tog dana sistematski podupirano nasilje prema Jevrejima dostiglo je kulminaciju, čime je učinjen odlučan korak napred, kako su nacisti tada govorili, ka konačnom rešenju jevrejskog pitanja. Ključni korak, naravno, prema Aušvicu, Mathauzenu, Bergen Belzenu, Jasenovcu i drugim fašističkim klanicama. Zato je 9. novembar, dan koji stoji kao jasno upozorenje čitavom čovečanstvu, da se "kristalna noć", ali i sve ono što je prethodilo toj noći i sledilo posle te noći, jednostavno ne sme ponoviti. Ovo pominjem potpuno svestan realnosti u svetu, nažalost i u Srbiji. Moramo da konstatujemo da smo, nažalost, u Srbiji posle 21. decembra 2004. godine, kada je Skupština usvojila izmene Zakona o pravima boraca vojnih invalida i članova njihovih porodica kojim su izjednačena prava pripadnika NOB i nosilaca Ravnogorske spomenice, znači, onih koji su se borili protiv fašizma i onih koji su bili sa njima, i posle usvajanja Zakona o rehabilitaciji mora se reći da je u Srbiji utihnulo obeležavanje svih onih događaja iz Drugog svetskog rata koji su bili obeležje borbe protiv fašizma. Ovo ne govorim slučajno, nemojte misliti da je ovo što se desilo u Novom Sadu nešto što je izolovano i što će proći nezapaženo. Za one koji ne znaju, želim da ih upozorim da se Savet Evrope oglasio povodom onoga što se desilo u Novom Sadu i da će Monitoring komitet ove organizacije posetiti početkom novembra Srbiju, sa naročitim akcentom na Vojvodinu, kako bi, između ostalog, ispitali porast neonacističkih incidenata. Nakon svega postaje očigledno da će, nažalost, i naša vlast morati da se pozabavi ovim pitanjem. Ono što se desilo u Novom Sadu, više puta komentarisano ovde, neću ponavljati, ali potpuno sam ubeđen da će te prekršajne prijave završiti u fiokama sudija, da će ih prekriti prašina i da će čitav događaj biti propraćen na način kako je propraćen u medijima, znači, sa puno priče, a bez suštine. Mi socijalisti mislimo da to ne treba i da država Srbija treba da obeležava i ovaj i druge dane protiv fašizma, i apsolutno da stane na put takvim pojavama, da se ponovo istorija ne ponovi. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Pretpostavljam da sam povredio vaše dostojanstvo kada sam rekao da ne možete da odgovorite. Izvolite, gospodine Martinoviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, prošli put sam se javio i sada se javljam na osnovu čl. 225. i 226. Poslovnika Narodne skupštine. Gospodine Albijaniću, nisam postavio poslaničko pitanje. Iskoristio sam pravo iz Poslovnika da budem obavešten od strane gospodina ministra Dušana Petrovića o pitanjima koja su neophodna za vršenje funkcije narodnog poslanika. U funkciju narodnog poslanika, između ostalog, spada i glasanje o predlogu zakona. Tražio sam da me gospodin ministar obavesti o nekim mojim nedoumicama vezanim za Predlog zakona, pa ako me ubedi, moguće da ću glasati za Predlog zakona o Ustavnom sudu. Prema tome, nisam vršio nikakvu opstrukciju rada Narodne skupštine. Jednostavno sam pokušao da iskoristim svoje pravo, da dobijem obaveštenje od gospodina ministra, kako bih mogao u danu za glasanje da donesem pravu odluku. Što se tiče ovoga što je rekao gospodin Žarko Obradović, moram da kažem, gospodine Obradoviću, niste u pravu. Ako ste juče, kao što je cela Srbija gledala uvodnu reč dr Vojislava Šešelja u postupku pred Haškim tribunalom, mogli da čujete, srpski narod je u Drugom svetskom ratu imao dva antifašistička pokreta, partizanski, odnosno komunistički i ravnogorski. A partizanski pokret je pobedio samo zato što su zapadni saveznici izdali srpske nacionaliste i podržali partizane zbog trgovine sa Staljinom.
Replika, narodni poslanik Žarko Obradović.
Hvala vam, kolega narodni poslaniče, za pominjanje toga. Nažalost, moram vam reći, uz svo poštovanje prema političkim stavovima gospodina Šešelja, da to što je on rekao istorija nije potvrdila i da to ostaje jedan pojedinačni pokušaj revizije istorije koji nije uspeo. Nije to stvar SPS, niti stvar građana Republike Srbije, istorija je pokazala nešto drugo. Hvala vam.
Narodni poslanik Milena Stanković, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovano predsedništvo, gospodine ministre, šesti deo Ustava bavi se Ustavnim sudom i značajan broj odredbi koje se nalaze u tom šestom delu su po svojoj pravnoj prirodi upućujuće i, normalno, upućuju na zakon. Analizirajući zakon i Ustav, primetila sam neke pravne nedoslednosti. Naime, u članu 171. Ustav kaže - izvršenje odluke Ustavnog suda uređuje se zakonom, a zakon ne kaže ništa konkretno o tome, već kaže da će izvršenje odluke Ustavnog suda obezbediti Vlada, u skladu sa odlukom Ustavnog suda. Član 172. Ustava uređuje sastav Ustavnog suda, izbor i imenovanje sudija Ustavnog suda. Logično je da sada zakon bude taj koji će urediti proceduru za izbor sudija. Međutim, zakon se ovom problematikom bavi samo u jednom članu, to je član 11. i to u stavu 1, u kome upućuje na Ustav, što je skandalozno, složićete se, vi ste, kolega, pravnik i znate da niži pravni akt ne može da upućuje na viši pravni akt. Htela sam da vam skrenem pažnju na to. Hvala.
Narodni poslanik Dragan Todorović, po Poslovniku, a zatim narodni poslanik Nikola Žutić, po Poslovniku. Izvolite, gospodine Todoroviću.
Dame i gospodo narodni poslanici, očito da postoje neki koji bi da, na osnovu nekih ranijih podela koje su donele nesreću srpskom narodu, i danas da pokušaju da eventualno pridobiju jedan deo biračkog tela, pa se ponovo javljaju, odnosno propagiraju neke stvari koje je istorija već rešila, hteli vi to ili ne, čak je rešila i ova skupština. Na osnovu zakona izjednačena su prava i partizanima i četnicima, odnosno ravnogorskim borcima. Da li je to nekome na žalost ili ne, to je... (Predsedavajući: Molim vas da ne dobacujete.) ...sada druga stvar. Nikada ni u jednoj jedinoj stvari ne misle svi isto. To je činjenica. Bar bi trebalo da se prihvati jedna stvar, to je bila nesreća za srpski narod, podela koja nam je stvarno donela mnogo zla, mnogo patnje. Ta podela nije bila samo kod nas, bilo je još država i bilo je još naroda gde su postojale takve podele, čak mnogo ranije nego što se to desilo kod nas, ali shvataju da je to nanelo nepopravljive štete i državi i narodu, i pokušavaju da se to prevaziđe. Ne optuživati sada jednu ili drugu stranu, tvrditi da je jedna strana bolja ili gora. Činjenice su takve kakve jesu. Neko hoće da ih prihvati, a neko neće. Činjenica je da su u Srbiji postojala dva antifašistička pokreta, ideološki potpuno različita. Jedan je bio partizanski, drugi je bio četnički. Samo zbog izdaje zapadnih saveznika i, između ostalog, trebalo bi da se setite Dedijera, kako mu se zvala ova njegova knjiga, ''Prilozi za biografiju Josipa Broza Tita'', kada je 1943. godine stigao proglas borcima Draže Mihailovića, ima nekih koji se još uvek sećaju, kako je bilo moguće da odjedanput prihvate oni koji su bili u ravnogorskom pokretu, ako su bili fašistički borci, da pređu u partizane. To je bila politika Zapada, koja nas i dan-danas deli i koja pokušava da unesreći ovaj narod. Mislim da bi ove stvari trebalo da ostavimo po strani, neće nam doneti, niti nam donose dobro.
Razumeo sam da je 104. član Poslovnika bio povređen. Reč ima narodni poslanik Nikola Žutić, po Poslovniku, a potom narodni poslanik Žarko Obradović.
Dame i gospodo, stereotip o fašizmu četnika istoriografski je razbijen već deset godina.
Morate reći član Poslovnika.
Replika.
Ne može replika. Zašto vi dobacujete, gospođice Jovanović.
Sedamdesetih godina stereotip o fašizmu četnika razbio je profesor doktor Jovan Marjanović, redovni profesor Filozofskog fakulteta u Beogradu. On je i inače bio iz partizanskih redova, znači levičar. Sledeći koji je razbio stereotip o fašizmu četnika bio je moj mentor profesor doktor Branko Petranović. Takođe, levičar. Dakle, srpski narod je imao dva antifašistička pokreta – četnike i partizane. O antifašizmu četnika ne treba mnogo govoriti. Kao istoričar bih samo istakao da je njihova centrala u vreme Drugog svetskog rata bila u Londonu, izbeglička vlada i kralj, da su četnici učestvovali u 27. martovskim akcijama, da su slavili blagdan 27. marta na srpskim slobodnim planinama, kako su oni govorili. Dakle, to je istoriografski odavno utvrđeno upravo od partizana levičara. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Žarko Obradović, po Poslovniku.
Hvala, gospodine predsedavajući. Ne razumem kolege radikale. Izašao sam da upozorim Srbiju na jedan značajan datum iz svetske istorije. Nema potrebe da vi meni objašnjavate šta se desilo u Drugom svetskom ratu i da se pozivate na odluku Skupštine. Istorija je to rešila. Nijedna skupština na svetu ne može doneti bilo kakvu odluku koja može promeniti tok istorije. Ta dva antifašistička pokreta su postojala u prvim mesecima 1941. godine, a onda se stvar okrenula, neki su ratovali iz Londona, a neki su ratovali na teritoriji tadašnje Jugoslavije boreći se protiv fašizma. Stvarno nemam potrebe da s vama o tome diskutujem. Na kraju krajeva, koliko me pamćenje služi, a još uvek me služi, kada je bila rasprava o tom zakonu, vi niste učestvovali u raspravi da nam kažete to što nam sada tvrdite, a trajala je četiri-pet dana. Prema tome, nemojte vi sa tom naknadnom pameću da nam se javljate i da nam pričate šta se desilo. Vi imate svoje političko uverenje i to poštujem. Ali, istorija ne može biti stvar jednog političkog uverenja. Istorija je to rešila sama po sebi i na nama je to da prihvatimo ili ne prihvatimo. Neka svako to doživljava i obeležava kako hoće. U tome jeste sloboda pojedinca. Samo hoću da kažem i potpuno sam ubeđen da je, nažalost, na delu u Srbiji jedna velika revizija svega onoga što se dešavalo u toku Drugog svetskog rata. Zašto su samo SPS i Socijaldemokratska partija glasale protiv tog zakona? Iz prostog razloga što cene da ono što se dešavalo tokom Drugog svetskog rata ne može jedna skupštinska odluka promeniti i izmeniti, a kamoli ukinuti. Ceo svet slavi dane borbe protiv fašizma, i to kao vrlo značajne datume ne samo u istoriji svetske civilizacije, nego i kao doprinos razvoju demokratije u svetu. Na nama je u Srbiji da se pridružimo ili ne pridružimo. Neka svako proceni kako treba. Mi socijalisti hoćemo da kažemo Srbiji da je danas jedan datum takvog karaktera, svetskog značaja, koga treba obeležiti. Hvala vam.
Narodni poslanik Željko Vasiljević, po Poslovniku. Nadam se da smo dali dovoljan doprinos ovim istorijskim činjenicama. Mogli bi da nastavimo.
Vrlo kratko samo. Član 225. Želeo bih da vam dam jednu informaciju, čini mi se da je ova rasprava o prisvajanju, ne znam, patriotizma i borbe za slobodu srpskog naroda od strane partizana i četnika otišla malo u pogrešnom smeru. Moram da vam kažem, to što se sada borimo da dokažemo da su i četnici bili antifašisti rešeno odavno. Kralj iz Londona je 12. septembra 1944. godine pozvao sve jedinice koje su tada bile pod njegovom komandom da se priključe partizanskom odredu. Svi oni koji su se do 12. septembra 1944. godine priključili partizanskim jedinicama, koje su tada smatrane jedinim u borbi za slobodu srpskog naroda i koje su, hajde da kažemo, zvanično međunarodna zajednica, odnosno tadašnje velike sile priznale kao borce u antifašističkoj borbi, izjednačeni su i oslobođeni svake odgovornosti, pod uslovom da nisu činili zločine. Mi ovde pričamo o jednom broju ljudi koji nisu prihvatili i nisu poslušali naredbu svog vrhovnog komandanta – kralja, da se priključe partizanskim jedinicama i da napuste borbu u četničkim jedinicama. Oni koji su to uradili posle 12. septembra 1944. godine smatraju se teroristima i ne možemo govoriti o njima kao o borcima za slobodu. Samo vam govorim, što se tiče četnika do 12. septembra 1944. godine, oni su izjednačeni odavno sa partizanima. Tako da nemojmo da produbljujemo raspravu. Nemojmo danas, 2007. godine, da ovu jadnu i podeljenu Srbiju po mnogim pitanjima delimo po jednom pitanju koje smo davno zatvorili i o koje bi trebalo davno da stavimo u istoriju. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović, po Poslovniku. Molim vas da idete na mesto, rekao sam konstruktivne diskusije.
Dame i gospodo narodni poslanici, Narodna skupština Republike Srbije je rekla svoju reč o tome ko su bili antifašisti u Srbiji. Narodna skupština je potvrdila da su antifašisti bili i partizani, ali da su bili i četnici, odnosno pripadnici ravnogorskog pokreta. Ne znam, gospodine Obradoviću, o kakvoj istoriji vi govorite, ako su istorija filmovi Veljka Bulajića, onda mislim da niste u pravu. Istorija je potvrdila, gospodine Obradoviću, da je četnička puška protiv Nemaca u Srbiji opalila pre partizanske i da je tadašnji pukovnik Draža Mihailović došao na Ravnu Goru u maju 1941. godine, kada je vođa komunističkog pokreta Josip Broz Tito sedeo u Pavelićevom Zagrebu. Vođa francuskog pokreta otpora Šarl de Gol je 1943. godine odlikovao generala Dražu Mihailovića ordenom "Ratnog krsta", a u julu 1943. godine, kada su po vama četnici već prešli na stranu Nemaca, nemački komandant Srbije objavljuje poternicu za glavom generala Draže Mihailovića. To je prava istina.
Narodni poslanik Žarko Obradović, po Poslovniku. Molim vas da ne širimo temu, valjda je jasno da su različite diskusije.
Moram vam reći, kolega predsedavajući, i ostale poštovane kolege narodni poslanici, da meni ova priča stvarno ne pada teško. Meni ova priča ne pada teško, ali mi je stvarno zanimljivo, neću reći iznenađuje, pošto taj proces već postoji. Zanimljiva mi je upornost kojom se želi, da kažem, jedna partijska politika pretočiti u državnu. Džabe, gospodine Martinoviću. Vrlo je nekorektna ta priča o Veljku Bulajiću, jer čini mi se u onih 7-8 dana, kada je taj zakon bio ovde na dnevnom redu, vrlo aktivno sam učestvovao i citirao sve moguće izvore, ili bar deo, pošto ih ima jako mnogo, da bih dokazao neke svoje teze. Nisam tada čuo, i od onih koji su glasali za zakon, i od onih koji su imali drugačije mišljenje, da su dokazali neki drugačiji stav. Džabe vam je. Stvarno ne mogu da vas razumem. Povod je bio ... Koleginice Jovanović, vi ako imate nešto, izađite ovde. Nemojte da zloupotrebljavate funkciju predsedavajućeg. Manite se tog običaja da dobacujete sa strane, izađite ovde pa recite šta imate. Ne možete svojom brojnošću pojačati snagu argumenata. To se radi ovde i činjenicama. Ako se neko nervira što je danas 9. novembar, Svetski dan borbe protiv fašizma, šta ću mu? To je njegova lična stvar, ali se istorija ne može promeniti. Tu se pravi jedna suštinska greška, odluka Skupštine Srbije, koliko god je mi poštovali, ne može promeniti istoriju. Znači, nije Žarko Obradović, nisu socijalisti, čak nije ni narod Srbije odredio mesto Jugoslavije u Narodnooslobodilačkom ratu i u događajima koji su bili tokom Drugog svetskog rata, odredila je istorija. A što se nekome sviđa ili ne sviđa, šta ćemo, takav je život. Mnoge se stvari nama ne sviđaju, ali istorija ima svoj sud o tome. Dakle, istorija je izrekla svoju ocenu i samo sam pokušao danas, i ovo je zanimljivo što sam izazvao ovakve reakcije, da upozorim građane Republike Srbije da vredi poštovati ono što se desilo tokom Drugog svetskog rata na ovim prostorima i ceniti ljude koji su učestvovali u borbi protiv fašizma, kao najvećeg zla 20. veka, i koji su dali svoj doprinos i razvoju civilizacije i demokratskim vrednostima. Hvala.
Narodni poslanik Nataša Jovanović, po Poslovniku. (Žarko Obradović, sa mesta: Ko se javio prvi?) Samo malo, gospođice Jovanović. Gospodine Baraliću, čekao sam da vidim da li ćete se javiti ili ste možda odustali? Imam redosled - Miša Petronijević, Svetlana Kitić, Rajko Baralić, Nataša Jovanović, Dragan Todorović, Aleksandar Martinović i još neki poslanici. Da li ima još po Poslovniku? Molim vas, dajem pauzu od pet minuta da se malo smirimo, pa ćemo nastaviti rad. Hvala vam. [[Posle pauze – 11.25.]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad. Nadam se da smo odustali od javljanja po Poslovniku. Hvala vam. Reč ima narodni poslanik Petar Petrović.
Poštovano predsedništvo, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, nadam se da smo sada spustili loptu na zemlju i da ćemo se vratiti temi, prvoj tački dnevnog reda ovog zasedanja, a to je Predlog zakona o Ustavnom sudu. Nama, poslanicima Jedinstvene Srbije, koji se nalaze u poslaničkom klubu DSS i NS, jasno je da ovaj zakon mora da se usvoji, da se zaokruži pravni sistem u Republici Srbiji posle usvajanja Ustava i posle prethodnog osamostaljivanja države Srbije, da dobijemo najvišu sudsku instancu u državi, koja će da ceni ustavnost i zakonitost pojedinih akata, pojedinačnih, opštih, državnih organa, autonomne pokrajine, lokalnih organa, javnih preduzeća, preduzetnika itd. Nadam se da će vrlo brzo posle usvajanja ovog zakona da budu izabrane sudije Ustavnog suda i da se krene u donošenje odluka, rešavanje mnogih predmeta, koji se sigurno u ovom trenutku nalaze pred Ustavnim sudom. Svakome u ovoj državi, ko misli dobro ovoj državi, sigurno nije bilo lako i nije bio za to da ova zemlja nema Ustavni sud i da ne rešava mnoge predmete koji se nalaze u Ustavnom sudu. U svom izlaganju neću da se zadržavam na nekim pitanjima koja su već bila elaborirana od mnogih kolega poslanika. Jednostavno ću pokušati da skrenem pažnju na par stvari koje su interesantne u ovom predlogu zakona, a svakako jeste važno da je ovaj zakon preuzeo mnoge odredbe već postojećeg Zakona o ustavnom sudu. Ima tu novina o kojima je bilo reči, kao što je ustavna žalba, pravo na ustavnu žalbu, pravo na rešavanje žalbi tužilaca i nosilaca sudskih funkcija, kada je povređeno neko njihovo pravo. Ono na šta bih ukazao ministru kada su u pitanju amandmani, kojih ima mnogo, da se eventualno usvoje neki amandmani koji ne menjaju suštinu zakona nego poboljšavaju tekst, da bi zakon bio i bolji, i razumniji i da ne dolazimo u situaciju da ga vrlo brzo menjamo. U članu 16. ovog zakona preuzeta je jedna odredba iz Ustava Republike Srbije, iz člana 173, ko može biti nosilac funkcije sudije Ustavnog suda. Rečeno je da ne može niko osim profesora, odnosno onih koji imaju profesuru na pravnom fakultetu. Slažem se sa tim, ali mislim da bi to trebalo da bude izuzetak, da nam se ne desi da većinu sudija Ustavnog suda čine profesori na pravnim fakultetima, koji su već angažovani u svom radu, da li kao redovni ili kao vanredni profesori. Normalno, ostavljena je mogućnost da oni koji mogu da se posvete i jednom i drugom poslu, imaju pravo da budu bar kandidati i da budu izabrani za sudije Ustavnog suda. U članu 34. ovog zakona određen je rok kada donosilac osporenog akta treba da dostavi taj akt i druge spise Ustavnom sudu i taj rok ne može biti kraći od 15 dana. Ali, rok je rastegljiv, jer iza toga stoji da će rešenjem će Ustavni sud obavezati donosioca akta, pojedinačnog ili opšteg, da dostavi taj akt. Mislim da je trebalo, po meni, to kažem dobronamerno, rekao sam na početku da ćemo mi iz Jedinstvene Srbije podržati ovaj zakon, ali je ipak trebalo dati neki krajnji rok preko koga Ustavni sud ne bi mogao da pređe, da li će to biti 60, 90 ili ne znam koliko dana, da ne bude baš mnogo rastegljiv rok i da ne bude od slučaja do slučaja rešavano to pitanje. Čisto dobronamerna sugestija. Malo duže bih se zadržao na odredbama ovog predloga zakona koje se odnose na izvršavanje odluka Ustavnog suda. Pre toga bih se osvrnuo na dosadašnju praksu, jer sam mnoge godine proveo u privredi, bio sam i učesnik mnogih zahteva za ocenu ustavnosti određenih opštih akata pred Ustavnim sudom. Dešavalo se da, i pored toga što Ustavni sud donese svoju odluku, rešenje, i naloži donosiocu akta da određene odredbe tog akta, koje nisu u saglasnosti sa Ustavom i pozitivnim propisima, uskladi, to vrlo često ostane na papiru, a proizvedena su određena pravna dejstava i određena lica su pretrpela određenu štetu zato što su primenjivane odredbe određenih akata koje nisu u saglasnosti sa Ustavom i zakonom. Zato mislim da bi moralo u članu 62. na kraju, gde se kaže da Ustavni sud može odrediti da se ove posledice otklone povraćajem u pređašnje stanje naknadom štete ili na drugi način, da stoji rečenica da Ustavni sud mora da odredi, da ne ostavljamo mogućnost da se od slučaja do slučaja rešava ovo pitanje, nego da sud mora da odredi, ukoliko su nastale štetne posledice ili mogu da nastanu štetne posledice, da se rešenjem naloži da se otklone. Ne bih pričao o ustavnoj žalbi, jer je već dosta govora bilo oko prava na ustavnu žalbu. Ono što meni pravi jednu dilemu, poznato je da mi u Srbiji volimo da se oko mnogih stvari tužimo i sudimo, i žalimo višim organima, da će u pogledu pojedinačnih akata, kada mnogi nisu zadovoljni time kakav je akt donet od strane nekog nižeg organa, vrlo često posegnuti za tim da se obraćaju Ustavnom sudu, koristeći pravo, a naročito pošto je u Predlogu zakona predloženo i pravo da, kada se u određenom razumnom roku ne pokrene sudski postupak u nekom predmetu iz ovih ili onih razloga, nezadovoljna strana može da traži od Ustavnog suda da se oceni da li je to ispravno ili ne. Da zaključim, pošto smo dosta vremena potrošili na neke druge stvari, a i na Predlog ovog zakona koji je svakako vrlo bitan, da zaključim i još jednom da ponovim da će poslanici Jedinstvene Srbije, koji se nalaze u poslaničkom klubu DSS-NS, podržati ovaj zakon iz razloga što želimo da ova država konačno dobije Ustavni sud i da zaokruži svoj pravni sistem. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Petar Jojić, a posle toga narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, kod zakona o Ustavnom sudu želeo bih da skrenem pažnju na neka pitanja i moja zapažanja vezano za rad Ustavnog suda i za postupak pred Ustavnim sudom. Politička klima za velike zakonodavne poduhvate danas nije povoljna. Srbija dugo vremena nema Ustavni sud, jer on ne funkcioniše, organi pravosudne vlasti predviđeni novim Ustavom, kao što su Vrhovni kasacioni sud, Visoki savet sudstva i Državno veće tužilaca, još nisu formirani, a stari Vrhovni sud Srbije i Visoki savet rade bez dovoljno kapaciteta. Osim zakona o javnom tužilaštvu, treba da se donesu i drugi novi pravosudni zakoni, a pre svega zakon o sudovima, o sudijama, o Ustavnom sudu, o Visokom savetu sudstva, o Državnom veću tužilaca i ostale sudske zakone u određenom roku treba uskladiti sa novim Ustavom. Ustavni zakon za sprovođenje ovog Ustava predviđa razrešenje dosadašnjih i izbor novih predsednika svih sudova u Srbiji, kao i javnih tužilaca, kao i izbor svih sudija i zamenika javnih tužilaca, tj. razrešenje postojećih i izbor novih. U atmosferi neizvesnosti, koja je ovim izazvana u redovima pravosudnog kadra, promena propisa stvara dodatnu konfuziju. Pre primene, novi propisi se moraju detaljno proučiti. Ko da ih proučava? Sudije i tužioci koji odlaze ili oni koji treba da dođu. Posebno zabrinjava stanje u Ustavnom sudu Srbije. Od kraja 2000. godine do danas Ustavni sud Srbije dugo vremena uopšte nije funkcionisao, i to ne samo jednom, već nekoliko puta. Prvi put na samom početku od februara 2001. godine do avgusta 2002. godine, zatim od oktobra 2006. do izbora novih sudija koje ne treba očekivati, kao što se vidi, pre kraja skoro 2007. godine. Do blokade u radu Ustavnog suda dolazilo je iz raznih razloga, a u najnovije vreme Ustavni sud je praktično prestao da radi posle penzionisanja njegovog predsednika. Od oktobra 2006. godine, iako ima dovoljno sudija za nastavak rada i odlučivanje, prema Zakonu o postupku pred Ustavnim sudom i pravnom dejstvu njegovih odluka, sednice Ustavnog suda zakazuje predsednik ili sudija koji ga zamenjuje, kako je to predviđeno u članu 43. Ali je Sud protumačio da zamenik predsednika može postojati samo kada postoji i predsednik Ustavnog suda, a ne i kada njega nema, pa da sud ne može da radi dok se ne izabere novi predsednik, jer u sudu ne postoji lice ovlašćeno da zakaže sednicu. U međuvremenu je došao novi Ustav, u kome je predviđeno da predsednika Ustavnog suda biraju sudije iz svog sastava, kako to predviđa član 172. stav 7, ali se u Sudu nije ništa promenilo. Ustavni sud nije izmenio svoju Odluku o organizaciji Ustavnog suda, kao što je to bilo predviđeno u "Službenom glasniku" broj 56/02, koju sam donosi, pa može sam i da je menja, a čiji je član 11. navodno bio osnov za napred izloženo tumačenje, a sudije nisu iskoristile mogućnost da neposrednom primenom Ustava izaberu sebi predsednika i da nastave rad. Zbog takve politike i iz navedenih razloga, Srbija danas faktički godinu dana nema Ustavni sud. Ustavni sud Srbije ustanovljen je na osnovu Ustava Republike Srbije, kao samostalni organ koji mora biti nosilac zaštite ustavnosti, čija osnovna funkcija treba da bude obezbeđenje i poštovanje Ustava i zakona, koji su u skladu sa Ustavom, koji normira da se zaštita ustavnosti poverava Ustavnom sudu. Ustavni sud treba da obezbedi nesmetano vršenje Ustavom utvrđenih prava i dužnosti svih pravnih i fizičkih lica. Među ovim pravima i dužnostima, naročito je značajno pravo koje sadrži i ovlašćenje na donošenje normativnih i pojedinačnih akata od strane nadležnih organa. Ustavni sud treba da obezbedi nesmetano vršenje ovih ovlašćenja i da onemogući njihovo prekoračenje. U ostvarivanju svoje funkcije Ustavni sud ne usaglašava samo akte nižih organa sa aktima viših organa, već obezbeđuje ustavna prava svih državnih, društvenih i fizičkih subjekata i štiti slobode i prava građana. Položaj Ustavnog suda: on je organ ustavnog sistema. Samostalnost Ustavnog suda treba da se ogleda, pre svega, u tome što nijedan organ, pa ni Skupština, ne sme da ima pravo da utiče na rad Ustavnog suda. Ustavni sud mora samostalno da deluje i da odredi svoju organizaciju i postupak pred istim sudom, kako mu naloži zakon. Nadležnost Ustavnog suda Srbije jeste da odlučuje i o saglasnosti zakona sa Ustavom i o saglasnosti drugih propisa i opštih akata sa Ustavom i zakonima. Ustavni sud rešava i sporove o sukobu nadležnosti, ako nastanu u slučaju kada redovni sud i neki drugi državni organi istovremeno prihvataju nadležnost u istom predmetu, što predstavlja pozitivni sukob nadležnosti, odnosno ako se sud i neki drugi državni organ istovremeno proglašavaju nadležnima, a to je tzv. negativni sukob nadležnosti. Ustavni sud Srbije treba da prati pojave od interesa za ostvarivanje ustavnosti i zakonitosti i da o tome obaveštava Narodnu skupštinu, o stanju i problemima ostvarivanja ustavnosti i zakonitosti, i da daje Skupštini mišljenje i predloge za donošenje i izmenu zakona i preduzimanje drugih mera radi obezbeđenja ustavnosti i zakonitosti. Ustavni sud odlučuje, kao što se zna, u formi odluke i rešenja. Dame i gospodo narodni poslanici, osvrnuo bih se malo na činjenicu i istorijske okolnosti o poreklu ustavnosti i zakonitosti, iz kojih zemalja Evropske zajednice, zemalja sa razvijenom demokratijom, potiču upravo određena ustavna i demokratska načela o nastanku ustavnosti i zakonitosti. Društveno poreklo sudija i predlozi za promene; većina sada engleskih sudija su muškarci, mada postoji nekoliko sudija žena Višeg suda; alarmantnom činjenicom čini da od ukupno 1.629 profesionalnih sudija od pre nekoliko godina svih nivoa samo je 71 žena i četiri crnca. U poslednje vreme, međutim, broj žena baristera raste i trenutno ih ima 696, tako da se češće postavljaju žene na najviše sudske položaje, a može se uskoro očekivati i još veće. Školsko obrazovanje je dobar indikator društvene i ekonomske klase porekla, pa se navode podaci da, od kada se to prati, od 1820. godine, postoji konstantno visok procenat sudija koji su pohađali privatne škole – 68%, uz takođekonstantno visok procenat pripadnika te profesije koje su nekada završili Oksford ili Kembridž – 74%. Dale, četiri od pet sudija su produkt tog elitnog obrazovanja, posle čega je već i kao zakonska obaveza sledila karijera baristera, što je sa svoje strane takođe privilegovana profesija, tako organizovana da u startu isključuje svakoga ko na bilo koji način ne odgovara toj profesiji. Baristerski poziv, to su mlađi pravnici koji se uče, koji su pripravnici i koji stiču znanja. Baristerski poziv u Engleskoj je bar u početku finansijski neisplativ, odnosno ne daje mogućnosti početniku da se izdržava tim radom priličan broj godina. To sve znači da porodica iz koje potiče sudija mora prvo da bude dovoljno imućna i uticajna, da decenijama plaća skupo elitno školovanje, da bi zatim još neizvesno vreme izdržavala baristera do njegovih srednjih godina. Dakle, radi se o pripadnicima jednog užeg sloja britanskog društva, koji svojim potomcima mogu da omoguće takvu privilegiju i takvu karijeru. Osim homogenosti, kulturnog i obrazovnog porekla, sudije su homogene i po godinama starosti. Obično se sudija, dame i gospodo, u Engleskoj postaje u 52. ili 53. godini života. Prosečna starost svih sudija je 60 godina, a sudija Apelacionog suda i Doma lordova između 65 i 68 godina. Engleska je sedam puta veća od Srbije, a sada ima približno 1.900 sudija, dok naša Srbija ima, po nekim procenama, nemam tačan podatak, blizu 3.000, sa sudijama za prekršaje. Zabeleženo je, dame i gospodo, jedno mišljenje još iz 17. veka, iz toga doba kada je istina da najmudriji ljudi obično kreiraju pravo, da je onda istina i to da najjači tumače i primenjuju pravo. Glavno sporno ustavno pitanje tog veka bilo je - kome da pripadne kontrola nad pravom, pod čime se podrazumevaju oba njegova aspekta – zakonodavni i sudski. Ipak, dame i gospodo, prošlost nije zaboravljena, pa je ostalo zabeleženo da je u 9. veku tokomsamo jedne godine saksonski kralj Alfred osudio 44 sudije na vešanje, dakle tri do četiri godišnje zbog ubistava koja su izvršena pogrešnim presudama tih sudija. Ostalo je, dame i gospodo, zabeleženo u istoriji pravosuđa da je Henri Šesti rekao da će prva stvar koju će uraditi biti da pobije sve pravnike i tako spase svoju kraljevinu od njih. Naravno, ta pretnja nije ostvarena, ali njeno postojanje govori o raspoloženju koje je taj vladar imao prema pravnicima i onima koji su se zalagali za ostvarivanje prava i demokratiju. Dame i gospodo, dozvolite mi još nekoliko napomena. Kada gledate 15 kandidata za sudije, gospodin Batić je govorio o tome, o njihovim kvalifikacijama, o njihovoj stručnosti i o njihovoj starosti. Ako dođe do izbora predloženih kandidata, usporiće se rad Ustavnog suda već u idućoj godini, ako ljudi ispunjavaju uslove za penziju - mora se vršiti novi izbor sudija. Nije jasno u čemu je sada tu poenta, ko treba ovde da poentira, da mi sada izaberemo ljude koji upravo za godinu dana neće moći da vrše taj posao. Sem toga, ljudi koji dolaze u Ustavni sud su ljudi koji nisu radili u Ustavnom sudu, nema kontinuiteta. Drugo, imate u prvom startu, ako ova skupština na ovom zasedanju bude usvojila ovaj predlog zakona, situaciju da ćemo imati 10 sudija Ustavnog suda, a pet sudija treba da bira, dakle jednu trećinu, Kasacioni sud koga nemamo. Jako je problematično, dame i gospodo narodni poslanici, da mi imamo trenutno nerešenih 1.000 i nešto predmeta u Ustavnom sudu, sudije godinama ne rade svoj posao, primaju visoke plate, imaju velike privilegije. Postavlja se pitanje: čijom krivicom su ti ljudi uživali takve privilegije, a u fiokama su stajali predmeti koji se odnose na zaštitu ustavnosti i zakonitosti ili ocenu ustavnosti i zakonitosti pojedinih opštih ili pojedinačnih akata? To je vrlo problematično. S druge strane, postavlja se sledeće pitanje: šta će 10 sudija sada da uradi, ima hiljadu nerešenih predmeta, a prema odredbama ovog ustava dozvoljena je - ustavna žalba. Računajte, prema efikasnosti pravosudnih organa i redovnih sudova, da ćemo sada imati - inflaciju, veliki broj žalbi ustavnih - taj broj ljudi to ne može da reši. Pored najbolje volje, ne mogu da reše. Dame i gospodo, zbog kratkoće vremena i mojih kolega koji će govoriti o ovome Predlogu zakona, govoriću u pojedinostima.
Reč ima narodni poslanik Božidar Koprivica, a posle njega Momir Marković, poslanik SRS.
Poštovani narodni poslanici, pred nama je Predlog zakona o Ustavnom sudu, kojim bi trebalo da se stvore neophodni uslovi za konstituisanje Ustavnog suda, u skladu sa Ustavom Republike Srbije. Ustavni sud, koji nije do sada konstituisan, trebalo bi da bude samostalni organ, kako je to rekao ministar pravde Republike Srbije, čiji je osnovni zadatak da obezbeđuje zaštitu ustavnosti i zakonitosti, na osnovu Ustava Republike Srbije i sve u okviru svojih Ustavom i zakonom utvrđenih prava i dužnosti. Ali, onako kako je predložen, on neće biti osnov za izbor i postupanje samostalnog organa, već će to biti jedan loš politički zakon i poslušno oružje vladajuće strukture, koja će birati sudije Ustavnog suda kao poslušne partijske kadrove. Kod takvog stanja stvari, postavlja se pitanje kako će takav Ustavni sud biti nezavisan u vršenju Ustavom utvrđenih prava i dužnosti, kako će odlučivati o ustavnosti i zakonitosti propisa i drugih opštih akata i kako će odlučivati o drugim pitanjima koja su Ustavom i zakonom stavljena u njegovu nadležnost? Pre svega, tu mislim na ustavnu žalbu i kako će odlučivati po ustavnoj žalbi. Mislim da tu postoji mogućnost velikih paušalnih ocena i brojnih zloupotreba. Postavlja se opravdano pitanje, kako će taj partijski sud samostalno i nezavisno odlučivati i postupati u izbornim sporovima, koji su veoma važni, kako će postupati u postupcima zabrane političke stranke i u postupku sukoba nadležnosti. Umesto osnovnog cilja unapređenja prava građana, pratio sam vas dobro, gospodine ministre, Ustavni sud koji bude konstituisan od partijskih kadrova može biti izvor mnogih zloupotreba i manipulacija i postaće moćno i paušalno oruđe vladajuće strukture, što naravno ne bi trebalo da bude. Pokušaću da ukažem na pojedine članove zakona o Ustavnom sudu i da dam određene primedbe. Počeću od toga da Ustav Republike Srbije, u članu 175. stav 2, eksplicitno propisuje da odluku da samostalno pokrene postupak za ocenu ustavnosti i zakonitosti Ustavni sud donosi dvotrećinskom većinom. Dakle, Ustav Republike Srbije obavezuje Ustavni sud da pokrene postupak za ocenu ustavnosti i zakonitosti, dok Predlog zakona, član 50. stav 2, pokretanje postupka ocene ustavnosti i zakonitosti ostavlja samo kao mogućnost, a to se kvalitetno razlikuje. S obzirom da pravosudni sistem Srbije ne funkcioniše, jer nema Vrhovnog kasacionog suda, koji je po članu 172. Ustava Republike Srbije ovlašćen da bira pet sudija Ustavnog suda, pa će Ustavni sud dugo vremena biti nekompletan. Ako se uzme u obzir član 175. Ustava Republike Srbije i član 50. Predloga zakona, da odluku da samostalno pokrene postupak za ocenu ustavnosti i zakonitosti Ustavni sud donosi dvotrećinskom većinom svih svojih članova, dakle potrebno je svih ovih 10 sudija, koje ćete danas ili sutra izabrati. Poštovani narodni poslanici, gospodine ministre, procenite koliko zla može naneti jedan neodgovoran sudija ili jedan sudija koji se neopravdano ne pojavi na sednici Ustavnog suda. Dakle, taj krnji, nekompletni sud verovatno neće ni funkcionisati. Ustavni sud bi morao pratiti pojave od interesa za ostvarivanje ustavnosti i zakonitosti, kao i davati tumačenja shodno tradiciji našeg ustavnog sudstva, što ste pomenuli, ali umesto toga skoro stidljivo, u članu 105, propisujete da Ustavni sud daje mišljenja za izmenu zakona, a pri tom se ne kaže da su ta mišljenja obavezujuća. Tako stoji. Osnovna karakteristika ovog predloga zakona jeste nejasnost, izvesna nedorečenost i potpuna nepreciznost pojedinih članova. Jezik pojedinih članova je neadekvatan materiji koju obrađuje, često je,ovo je ružna reč, žargonski, koji treba precizirati pravnim i ispravnim terminima, a to su slučajevi iz člana 46, 54, 17, 63, 37, 46. i 55. Pojedini članovi, na primer član 16. stavovi 3. i 5, u direktnoj su suprotnosti sa Ustavom, odnosno članom 173, koji eksplicitno predviđa da sudija Ustavnog suda ne može vršiti drugu javnu profesionalnu funkciju, osim profesure na pravnom fakultetu u Republici Srbiji. Neshvatljiva je, po mom mišljenju, i pravno nemoguća formulacija člana 36, koja precizira kada će Ustavni sud odbaciti predlog i inicijativu, ustavnu žalbu, zahtev i drugi akt kojim pokreće postupak, pa nabraja u stavu 1. tačka 3) ''kad u ostavljenom roku podnosilac nije otklonio nedostatke koji onemogućavaju postupanje''. Naravno, čim sud uđe u meritum, tu nema odbacivanja predloga, gospodine ministre, već se isti predlog može samo odbiti, a to je valjda abeceda procesnog odlučivanja i procedure. Član 84, rok za podnošenje žalbe od 30 dana i nije adekvatan, s obzirom na značaj povređenog prava i sloboda koje se jemče Ustavom Republike Srbije. Takođe, neadekvatan je rok iz člana 99. stav 2, koji precizira da organ koji je doneo odluku o razrešenju sudije i tužioca ima pravo odgovora na žalbu u roku od 15 dana od dana dostavljanja žalbe. Šta će se desiti u praksi? Mi smo advokati, vi i ja, vi naravno pre nego što ste postali ministar, u praksi taj organ može da nikada ne primi žalbu i da se postupak po ustavnoj žalbi nikada ne reši, odnosno po žalbi za zaštitu prava tužilaca i sudija. Članom 15. Predloga zakona razlozi za razrešenje sudija Ustavnog suda su nejasni, jer mi nije jasno šta znači kažnjivo delo. U stvari meni je jasno kao krivičaru, to može biti krivično delo, prestup i prekršaj, ali zbog ovakve neprecizne formulacije postoji realna mogućnost paušalne ocene vezane za razrešenje sudija Ustavnog suda, što može naravno dovesti do mnogih zloupotreba. Takođe, nema jasnih kriterijuma i za izbor sudija Ustavnog suda, što mislim da je neshvatljivo i nedopustivo, s obzirom da se radi o najvišem državnom organu u zemlji, što je najblaže rečeno neprimereno i neozbiljno. Iz člana 14. Predloga nije vidljivo da li će se na sudije Ustavnog suda odnositi Zakon o penzijskom i invalidskom osiguranju, na šta je više govornika sa ove govornice ukazivalo, posebno mislim na zakon o penzionisanju, da li će ti ljudi biti penzionisani na osnovu tog zakona. Poštovani narodni poslanici, umesto da Ustav, Ustavni sud i ustavno pravo zauzimaju osnovno mesto u sistemu prava i da služe kao osnov za razvoj ostalih grana prava, ono je nažalost grubo povređeno od strane ove Vlade i vladajuće većine, i danas je na zadnjem mestu i poslednja rupa na svirali, što bi rekao Koštunica, umesto da kao u svakoj normalnoj zemlji Ustavni sud i ustavno pravo imaju primat i najveći mogući značaj. Zato vladajuća većina u gradu Beogradu zavodi neviđeni teror, gde nepravo pobeđuje pravo, a što, složićete se svi sa mnom, neminovno vodi u diktaturu i nasilje najgore moguće vrste. Kada bi bilo nezavisnog i samostalnog Ustavnog suda, ne bi bilo terora ni u Rumi i širom naše Srbije, koji primenjuje ova većina, i ne bi bilo batinaša u uniformama policije Republike Srbije. Mislim da zbog nepostojanja Ustavnog suda ova vlast je pristupila otvorenom teroru i samovlašću najgore vrste, što će, budite ubeđeni, narod Srbije i srpski narod na izborima kazniti, i ovaj DOS-ov režim i njegovu politiku jednom zauvek baciti na smetlište istorije.
Riječ ima narodni poslanik Momir Marković.
Dame i gospodo narodni poslanici, odavno je prošlo vreme kada je trebalo da imamo i ovaj zakon i sudije Ustavnog suda, da smo država ko što nismo, jer godinu dana ova država nema Ustavni sud, godinu dana građani Srbije nemaju kome da se žale zbog kršenja njihovih ustavnih prava. Da imamo Ustavni sud i da smo imali ovaj zakon, ne bi se moglo desiti, recimo, samo iz jednog segmenta javnog života, iz oblasti lokalne samouprave, da se u 11 lokalnih samouprava, u nekima više od godinu dana, ne vrše izbori, da su uvedene privremene mere i, gle čuda, organi privremenih mera su upravo oni zbog kojih su privremene mere i uvedene, jer su oni bili na vlasti pre nego što su privremene mere uvedene. Tipičan je primer Smedereva, Smederevske Palanke, primer još mnogih drugih opština, a imamo opštine, recimo Ćićevac, gde je istekao rok od četiri godine. Dakle, ne uklapa se kada su lokalni izbori baš u svim opštinama da tih dana budu lokalni izbori. Upravo zbog poremećaja i uvođenja privremenih mera taj rok je pomeren, pa su u Ćićevcu recimo već četiri meseca istekli mandati onima koji su izabrani i izbori se ne raspisuju. Da smo država ko što nismo, da imamo Ustavni sud ko što nemamo, ne bi se moglo desiti da mnogi zakoni, koji su u direktnoj koliziji sa Ustavom, i dalje žive u pravnom prometu ove države, jer bi Ustavni sud, ukoliko ne bi bio partijski Ustavni sud, ukoliko ne bi bio Ustavni sud vladajuće stranke ili koalicije, postupao u skladu sa svojim ovlašćenjima i, štiteći ustavna načela, mnoge od tih zakona vratio na doradu ili proglasio neustavnim. Međutim, specifikum ovog zakona je da je jedan od retkih zakona koji nisu prepisani. Podsećam vas, gospodine ministre, da smo imali zakone apsolutno nebulozne u prethodnom mandatu, kada su se hvalili da je 260 i nešto zakona parlament usvojio. Da vas podsetim da smo tada usvajali zakon o zaštiti foka, a Vuk Bojović ima dve foke u Zoološkom vrtu, da smo usvajali zakon o zabrani piratstva na otvorenom moru, a ni Jadransko, koje smo imali, pa sad nemamo, ni Sredozemno, nisu otvorena mora, tek je Atlantski okean otvoreno more, i takve nebuloze i zakone koji su bili zakoni za policu i zakoni za ministra, kad kaže - dva zakona sam dok sam bio na ministarskoj funkciji usvojio. Upravo zbog toga možda što nije prepisan, neke stvari su, u najmanju ruku, problematične. Jer nemam ništa protiv da se pametni i lepi zakoni primenjuju i prepisuju iz drugih zakonodavstava, ali pre svega moraju da budu primenjivi na našu zemlju, na naše građane, na našu privredu, na državu Srbiju. Pre nego što počnem da pričam o zakonu, samo ću da napomenem, recimo član 45. tačka 8) - zabranjuje rad političke stranke, sindikalne organizacije, udruženja građana ili verske zajednice. Da ste prepisali iz zakona u okruženju, recimo iz Republike Srpske, iz Slovenije, Hrvatske, mogli ste da vidite da Ustavni sud ne može da zabrani političku stranku. Može da raspravlja o ustavnosti i zakonitosti njenog programa, njenog statuta, da to podvodi pod znak pitanja i da se o tome raspravlja, i da politička stranka, čiji program i statut nisu u skladu sa Ustavom, upodobi program, statut i ostala akta koja ima u skladu sa Ustavom. A ne da se zabranjuje, pogotovo ne stranka, odnosno koalicija koja, tako je bar kod tri četvrtine stranaka, u svom prefiksu nosi naziv "demokratska". Ako je to demokratija, zabraniti političku stranku i druge društvene organizacije, ali pre svega mislim na političke stranke, onda tu ni "d" od demokratije nema. Demokratija je dozvoliti građanima da se okupljaju, zabraniti program, zabraniti statut, naložiti da se program i statut izmene, raspravljati možda o delovanju političkih stranaka koje nisu u skladu sa Ustavom. Ali, zabraniti političku stranku; ma koliko se ne slažem sa delovanjem nekih stranaka, nikad ne bih mogao da dignem ruku da se neka politička stranka zabrani. Prema tome, predlažem da razmislite da ovu tačku 8) redefinišete, uostalom mislim da je amandmanima obuhvaćena ova tačka 8). Da smo imali pre toga zakon i Ustavni sud, ne bi se moglo desiti da u novom Predlogu zakona o vojnom osiguranju, kako se već zove, desi da se pojedinim oficirima priznaje staž u uvećanom trajanju, penzijski staž, a drugima se ne priznaje. Mislim da će, kad taj zakon bude došao na dnevni red ovde u Skupštinu, izazvati popriličnu polemiku. Da ima Ustavnog suda, ne bi se mogle stvari mogle desiti. Međutim, nemamo ga i krajnje je vreme da država Srbija dobije Ustavni sud. Pre nego što pređem na zakon, nešto malo o predlozima. U predlogu predsednik Republike svaki predloženi kandidat ima određenu biografiju koju su narodni poslanici mogli da čitaju. Možemo da se složimo ili ne složimo, možemo da glasamo ili ne glasamo, možemo da kritikujemo, ali ima šta da se pročita. U ovom predlogu koji smo dobili od strane Skupštine nema ništa osim imena, prezimena i zanimanja. Vidim među ovih deset, a video sam i među onih deset, neke ljude sa časnim imenima i biografijama, za neke ljude od časti, ugleda, stručnosti, digniteta SRS će da glasa, ali vidim neke kojima nije mesto ni u opštinskom sudu, a ovde su došli na najvišu funkciju koju jedan pravnik može da poželi, na funkciju sudije Ustavnog suda Srbije. Kada ove liste sa kandidatima budu došle na raspravu, mnogo štošta će moći da se kaže po ovom pitanju. Da bismo to uradili, morali ste bar, ne vi, ministre, nego onaj ko je predložio Skupštini, morao je bar još neke elementarne podatke uz ime, prezime i zanimanje. Znamo da im je zanimanje - pravnik, jer da nisu pravnici ne bi mogli da budu predloženi ovde. Ne može se desiti da se bivši predsednik Ustavnog suda sad i dalje potpisuje - sudija Ustavnog suda, ili - bivši sudija Ustavnog suda i daje ustavna tumačenja. Da imamo Ustavni sud, sigurno njega niko ne bi pitao, nego bi pitao aktuelnog predsednika i aktuelni Ustavni sud. Nekoliko stvari, zbog kratkoće vremena moraću mnogo što šta da skratim, recimo, imamo član 11 - Ustavni sud čini 15 sudija koji se biraju i imenuju na način propisan Ustavom. Ustavom je propisano da predsednik Republike predloži 10, da Skupština izabere pet, da Skupština predloži 10, da predsednik izabere pet i pet daje Kasacioni sud. Taj predlog nemamo. Šta će se desiti ako, ne daj bože, a vidim ovde neke i u popriličnim godinama, živi su ljudi, smrtni su ljudi, šta će se desiti ako se jedan razboli, ako jedan umre, bilo šta da mu se desi, od ovih deset koji budu izabrani. Opet nemamo Ustavni sud i opet dovodimo državu u situaciju da ne može da se raspravlja. Pri tom podsećam da preko hiljadu, odnosno skoro hiljadu ustavnih žalbi već čeka ove sudije, čim zasednu da počnu da raspravljaju. Sudija Ustavnog suda se razrešava kad postane član političke stranke. Kako ćete utvrditi, osim da uđete u dokumentaciju političke stranke, da bilo ko sa ovog spiska nije član neke političke stranke. I kako ste ih predložili, a da znate da nije član političke stranke i otkud znate da možda nije član neke druge političke stranke? Kako ćete utvrditi to njegovo članstvo u političkoj stranci i samim tim što je član političke stranke da mu prestane mandat? Šta ako krije? Uostalom, šta ima loše u tome, gospodine ministre, što je možda član političke stranke? Svi smo članovi političke stranke. On ne sme svoje političke stavove kroz delovanje u Ustavnom sudu da iznosi. Uostalom, da vas podsetim, gospodin Vučetić je bio član političke stranke, i to vaše, koliko se sećam, pa su gotovo sve sudije ondašnjeg sastava ustavnog suda bili članovi političkih stranaka. Nađite nekoga ... mislim da ste pogrešili sad kad ste pritisnuli. (Predsedavajući: Nisam.) Nađite nekog sudiju od imena i od stručnosti, a da se već nije uključio u politički život Srbije, jer smo zemlja na trusnom tlu, gde jedino možete delovati tako što ćete se politički angažovati. Sudija Ustavnog suda ne može vršiti drugu javnu ili profesionalnu funkciju, niti posao, izuzev profesure na pravnom fakultetu. Mislim da je ovaj deo, bez obzira što je iz Ustava prepisan, morao malo drugačije da se upiše ovde u Predlog zakona. Kao što znate, imamo na drugim fakultetima, na mom fakultetu, koji sam nekada studirao, na političkim naukama, ima izuzetnih, vrhunskih pravnika koji predaju pravne predmete na tom fakultetu. S druge strane, na pravnom fakultetu imate ljude koji predaju ekonomiju i neke druge predmete. Ne sme ovo da bude kočnica, da najkvalitetnijim ljudima, jer po meni treba izabrati najkvalitetnije ljude na ova mesta, samo zato što predaju na političkim naukama, na FON-u, a ne na pravnom fakultetu, to bude kočnica.
Kolega Markoviću, završavajte, molim vas.
Evo, privodim kraju, još 15 minuta i gotovo.
Još dva minuta.
Ima još jedna stvar koja izaziva malo i nedoumicu, teritorijalno određivanje sudija. Znam da je i ovo prepisano iz Ustava i mislim da to rešenje baš i nije najbolje, jer ako prestane mandat nekome ko je sudija Ustavnog suda, a on je sa teritorije pokrajine, onda mora da se bira upravo sa teritorije pokrajine. Mislim da je sudija Ustavnog suda sudija Ustavnog suda za celu teritoriju države Srbije. Ovo nas onda ograničava da moramo ići tim principom i da izaberemo nekoga ko je možda manje kvalitetan, da ne kažem neku drugu reč, od nekoga ko je na drugom mestu. A ako treba i ako su najkvalitetniji sa Pravnog fakulteta u Novom Sadu, zašto bi bio jedan, zašto ne bi bilo dvoje, recimo, ili ako nema troje, nego jedan, zašto bi ova druga dva morala da budu odatle, ako nisu kvalitetni, zašto ne bi mogli da budu sa teritorije Srbije itd. Ne treba birati teritorijalno sudiju Ustavnog suda.
Kolega Markoviću, govorite tri minuta više nego što vam pripada. Biće prilike.
Dobro, kada bude rasprava o amandmanima onda ćemo se javljati dalje.
Hvala puno. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za riječ, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93? (Ne.) Zahvaljujem. Riječ dajem ministru Dušanu Petroviću. Izvolite.
Gospodine potpredsedniče, dame i gospodo poslanici, koliko je važna ova tačka o kojoj smo juče i danas debatovali govori, i to je potpuno očigledno svakome ko je ovu raspravu pratio, koliko ste vi truda uložili da biste debatu pripremili i da bi se ovakva rasprava vodila. Mislim da ton, koji je zaista primeren jednom ovakvom pitanju o kome razgovaramo i danas privodimo kraju načelnu raspravu, a razgovaraćemo o tome i za nekoliko dana, nadam se kada budemo govorili o amandmanima, dakle u raspravi u pojedinostima, kazuje da se približavamo donošenju odluku, donošenju zakona i izboru sudija Ustavnog suda i da je to, sada da se ne upuštamo u ovegeometrijske oblike, da li je zaokruživanje, svakako vrlo važan trenutak koji će unaprediti stanje stvari u našem pravnom sistemu. Sada neću govoriti o onome o čemu ćemo govoriti svi zajedno, naravno i ja, kada bude vođena rasprava u pojedinostima. Dobar deo ove načelne rasprave se osvrtao i davao je primedbe, sugestije ili saglasnost sa različitim članovima. Neću govoriti ni o predlozima za sudije Ustavnog suda, to nas čeka verovatno do ponedeljka, kada ćemo voditi debatu o svemu tome. Vrlo kratko o nekoliko stvari za koje mislim da su bitne iz ove načelne rasprave. Gospođa Vesna Pešić je iskazala svoju zabrinutost, i mnogi drugi poslanici, da li će Ustavni sud moći na ažuran način da vodi postupke koji će mu biti stavljeni, ako zakon bude usvojen, u nadležnost, pre svega na ustavnu žalbu mislim da je ona mislila i nekoliko drugih poslanika. Zaista postoji veliki broj drugih predmeta koji su u ovom trenutku u Ustavnom sudu i ovim zakonom je predviđeno da će svi ti predmeti naravno preći u nadležnost novog Ustavnog suda, imaih oko hiljadu. To je pitanje koje će biti uređeno poslovnikom Ustavnog suda. Naravno da je vrlo važno kako će samo ustrojstvo suda ovim posebnim opštim aktom, koji samostalno sud donosi, biti uređeno. To je naravno pitanje i broja savetnika u Ustavnom sudu, i broja sudskih pomoćnika, ili videćemo kako će već biti nazvani stručni saradnici koji će se baviti ovim predmetima. Isto očekujem veliki broj ustavnih žalbi, to je jedno pravno sredstvo, građani će ga sigurno koristiti. Kada postoji ovolik veliki broj žalbi i inicijalnih akata koji se upućuju Evropskom sudu, možemo očekivati samo da će biti više upućeno tih inicijalnih akata prema našem Ustavnom sudu, neće sigurno biti manje. Dakle, veliki zadatak čeka Ustavni sud kada on bude formiran, veliki zadaci će biti otvoreni, i očekujem da će, pre svega budući predsednik Ustavnog suda i sudije Ustavno suda, naći adekvatno rešenje. Ono što je posao Ministarstva – to ću učiniti i predložiću Vladi, Vlada parlamentu, a Skupština donosi o tome konačnu odluku – jeste da obezbedi budžet i da sve ono što je nužno kao trošak Ustavnog suda bude plaćeno, jer to je javni interes.Mislim da ćemo tu vrlo lako naći saglasje oko rešenja ovog pitanja. Ova debata u parlamentu i on o što će uslediti kada budemo otvorili debatu u pojedinostima jeste u stvari suštinski završetak jednog procesa. Sada ću iskoristiti da kažem nekoliko reči kako je to sve izgledalo. Odmah po formiranju Vlade Republike Srbije doneo sam odluku o formiranju radne grupe koja je počela da se bavi ovim tekstom, nije bilo važnijeg pitanja od ovog pitanja. Već u junu smo mi uspeli da završimo jednu radnu verziju. Bitno je da je taj tekst prošao različite instance, meni je kao ministru pravde bilo vrlo važno da imamo otvorenu javnu raspravu o ovom pitanju. Već 8. avgusta je objavljen tekst, koji je dobio vrlo dobre ocene od Evropske organizacije za bezbednost i saradnju, dakle od OEBS-a sa jedne strane. A isto tako i Savet Evrope – a mislim da je nesporno za sve poslanike u Narodnoj skupštini Republike Srbije da je Savet Evrope, kao najstarija međunarodna organizacija u kojoj se nalaze sve zemlje koje su, kako reče juče Teri Dejvis, odane demokratiji i vladavini prava, a mi to jesmo – dakle, komisija Saveta Evrope koja se zove Komisija za demokratiju kroz pravo, dakle,Venecijanska komisija, dala je pozitivnu ocenu ovog zakonskog teksta. Od 8. avgusta otvorena je velika javna rasprava. U toj javnoj raspravi su učestvovali profesori pravnih fakulteta u Srbiji, sudije, sadašnje sudije Ustavnog suda, sudije redovnih sudova, kako Vrhovnog, tako i drugih, tužioci, advokati, stručna javnost, opšta javnost i mislim da je ovaj zakon pretresen u stručnoj javnosti sa jednom vrlo ozbiljnom pažnjom, i to sa pažnjom koju ovakav tekst i zaslužuje. Veliki okrugli sto imali smo 12. septembra. Na tom okruglom stolu su učestvovali eminentni predstavnici naše stručne javnosti. Vlada Republike Srbije je utvrdila Predlog ovog zakona 4. oktobra. Ispravno sasvim je ovde rečeno da ovo jeste zakon za koji je, sa stanovišta Vlade, tražena hitna procedura. De fakto je to hitan postupak, ali u stvari kao redovan postupak. Mislim da je čak dobro da smo formalno imali hitan postupak, jer je bilo moguće da poslanici stavljaju amandmane do početka same rasprave, što je jedna mogućnost više da svako iskaže svoj stav o pojedinim članovima ovog zakona i mislim da ćemo imati dobru raspravu u pojedinostima. Dakle, više od mesec dana je prošlo od kada je Vlada utvrdila Predlog zakona i kako je taj predlog stigao ovde u Skupštinu. I kada se sve to sagleda, mislim da smo imali jednu vrlo široku raspravu i da je parlament, odnosno narodni poslanici da su imali dovoljno vremena da se pozabave ovim tekstom, i da je to upravo rezultiralo velikim brojem amandmana, i da smo nešto, kao što sam kazao, o svemu tome govorili, a tek ćemo govoriti kada bude rasprava u pojedinostima. Sada ću da kažem da će neki od amandmana biti usvojeni već posle prvog čitanja koje smo u Ministarstvu pravde imali. Ostaje nam još nekoliko dana do početka rasprave u pojedinostima. Mi ćemo se sve to vreme baviti ovim amandmanima. Zaista ćemo pripremiti odgovor na svaki amandman koji je ovde stavljen. Imaćemo, siguran sam, još jednom da kažem, vrlo, vrlo značajnu i ozbiljnu debatu u pojedinostima. Očekujem da ćemo doneti zakon koji je u ovom trenutku najbolji mogući. Sumarno govoreći, neke od primedaba koje sam čuo juče i danas proističu iz teksta samog ustava. Ustavni zakon, koliko god da uređuje sva pitanja kojima se bavi, vezan je Ustavom, kao što su i svi drugi zakoni vezani Ustavom. S druge strane, postoji određeni broj pravnih dilema. Postoje neke dileme koje su više pravno-političke nego što su pravne. O svemu tome ćemo razgovarati. Imaćemo jedan ozbiljan pretres i siguran sam da ćemo biti u prilici da donesemo dobre odluke. Kako god, ova rasprava u načelu se završava. Mislim da smoimali mogućnost da saslušamo i čujemo sve poglede, pravne pre svega, političke takođe, pravno-političke isto tako, i uveren sam da posle ovakve debate imamo još jedan argument koji će nas približiti mogućnosti i dovesti do toga da posle svega ovoga donesemo zakon, da izaberemo sudije i da Srbija napravi jedan veliki, u to sam potpuno ubeđen, veliki i značajan korak ka još većem i značajnijem utemeljenju vladavine prava u našoj zemlji. Hvala vam najlepše.
Zahvaljujem ministru. Ovim zaključujem načelni pretres o Prijedlogu zakona o Ustavnom sudu. Zakazujem nastavak sednice za ponedeljak u 10,00 sati.