Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2001. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuje 135 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim vas da ubacite svoje identifikacione kartice. Konstatujem da imamo kvorum za rad Narodne skupštine. Konstatujem da imamo kvorum i bez kartica poslanika Srpske radikalne stranke. Obaveštavam vas da su javili da će odsustvovati sledeći narodni poslanici: Dušan Tubić, Dragan Maršićanin, Vojislav Došen, Nenad Bogdanović, Dragan Janjić, Milorad Stanulov, Leila Ruždić - Trifunović, Vladan Jovičić, Nada Kolundžija, Branko Gligorić, Ljubivoje Slavković, Karolj Kermeci, Ištvan Išpanovič, Petar Mišić, Momčilo Trajković i Bora Stanimirović. Samo pre podne odsutni Bora Stanimirović i Miomir Ilić, popodne Predrag Bajčetić. Zakašnjenje su najavili Marina Stamenković i Vasilije Pavićević. Obaveštavam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik, potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije, kao i sekretar Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. Takođe vas obaveštavam da su pozvani da sednici prisustvuju Nenad Čanak, predsednik Skupštine AP Vojvodine i dr Predrag Filipov, potpredsednik Skupštine AP Vojvodine, u svojstvu ovlašćenih predstavnika Skupštine AP Vojvodine, koja je podnela amandmane na predloge zakona iz dnevnog reda ove sednice. Pre nego što nastavimo sa raspravom u načelu, pročitaću vam jedno obaveštenje. Primili ste obaveštenje Stranke srpskog jedinstva da je narodnom poslaniku Vojislavu Obradoviću, izabranom sa izborne liste Stranke srpskog jedinstva - prof. Borislav Pelević, prestalo članstvo u Stranci srpskog jedinstva i izveštaj Administrativnog odbora Narodne skupštine Republike Srbije povodom razmatranja ovog obaveštenja, sa predlogom da Narodna skupština,na osnovu člana 88. stav 1. tačka 1. i stav 2. i 3. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatuje prestanak mandata ovom narodnom poslanku danom prestanka članstva u Stranci srpskog jedinstva. Saglasno članu 88. stav 1. tačka 1. i stav 2. i 3. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština, na predlog Administrativnog odbora, konstatuje da je prestao mandat, pre isteka vremena na koje je izabran, narodnom poslaniku Vojislavu Obradoviću, izabranom sa izborne liste "Stranka srpskog jedinstva - prof. Borislav Pelević", danom prestanka članstva u Stranci srpskog jedinstva. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika, izvršiće se popunjavanje upražnjenog poslaničkog mesta u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Nastavljamo zajednički načelni pretres o .... Vojislav Šešelj, po Poslovniku.
Po članu 67. Poslovnika, Administrativni odbor i Narodna skupština moraju po svim istim pitanjima na identičan način da postupaju. Mi imamo obaveštenje stranke Socijaldemoktratija, o prestanku mandata njenih bivših članova. Administrativni odbor to još nije prosledio Narodnoj skupštini. To se desilo mnogo pre slučaja Stranke srpskog jedinstva. Trebalo bi da je Administrativni odbor odmah reagovao, jer nema nikakvog smisla da se jedan aršin primenjuje za jedan slučaj, a drugi aršin za drugi slučaj. Pogotovo što nam je ovde ministar pravde govorio da je reč o jedinstvenoj listi DOS-a. Jeste, ali javnost je obaveštena da je DOS imao predizborni sporazum i da svaka stranka po tom sporazumu raspolaže sopstvenim mandatima. Zbog toga je i Slobodan Vuksanović morao da se odrekne mandata gradskog odbornika Beograda. U čitavom nizu drugih slučajeva tako je postupano. Moralo bi i u ovome. Ako je Socijaldemokratija isključila iz svog članstva određen broj narodnih poslanika, Narodna skupština je to trebalo odmah da konstatuje,a ne da se ovoga puta DOS ponaša kao što su se neke druge stranke ranije ponašale, kad su imale većinu. Poznat je slučaj Jovana Glamočanina, koji je za 100 hiljada maraka i stan koji je dobio, prodao i čast i obraz i ostao da glumi saveznog poslanika. Imali smo ovde i Miroslava Deretu i još neke u Republičkoj skupštini. Naravno, ima negativnih presedana. Ali, nećete se valjda pozivati na negativne presedane. Moramo se držati zakona, principa, međusobnih ugovornih odnosa. Ako se toga nećemo držati, onda se dovodi u pitanje i legalitet i legitimitet Narodne skupštine. Prema tome, zahtevam od potpredsednice Narodne skupštine da ona insistira kod Administrativnog odbora da se to pitanje odmah razreši, a ako predsednik Administrativnog odbora neće da zakaže sednicu, ona ima pravo ili predsednik Narodne skupštine ima pravo da zakaže tu sednicu i da Skupština postupi striktno u skladu sa zakonom.
Gospodine Šešelj, nećemo se držati negativnih presedana. Mislim da smo u svemu postupili zakonito. Što se tiče mandata članova Socijaldemokaratske partije, ne postoji izveštaj Republičke izborne komisije. Znači, postoji ta formalna prepreka i mislim da ne treba sada da ulazimo u to pitanje. Ko se javlja po Poslovniku? (Vojislav Obradović, sa mesta: Ja.) Vama je prestao mandat. Žao mi je, ali vi ne možete da dobijete reč. Konstatovala sam da vam je prestao mandat. Ne možemo ovde da ulazimo u raspravu o vašem mandatu. (Vojislav Obradović, sa mesta: Vi imate dopis.) Imamo dopis. Na dopis možemo pismeno odgovoriti. Žao mi je, ali zaista ne mogu da vam dam reč. Nemate pravo. Reč ima gospodin Ivković, po Poslovniku.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, javljam se po članu 95. Poslovnika o radu Skupštine, a u vezi člana 45. Poslovnika o radu Skupštine, za koji smatram da je direktno prekršen. Naime, svi građani Srbije i Jugoslavije znaju činjenicu da je doneta potpuno neustavna uredba od strane Savezne vlade Savezne Republike Jugoslavije.
Molim vas, gospodine Ivkoviću, član 95. ....
Molim vas, pustite me moja tri minuta da govorim po Poslovniku. Prekršen je član 45. Radi se o tome da je doneta potpuno neustavna uredba koja je za nas, članove parlamenta Republike Srbije, mnogo značajna, jer uključuje u aktivnosti izvršne organe koje je birala ova skupština. Ova skupština je izbrala i Vrhovni sud Srbije, ova skupština je izbrala i okružnog tužioca, ova skupština je izbrala i Vladu Republike Srbije. Svaki organ Vlade Republike Srbije,po Ustavu, član 119, zakon, statut autonomne pokrajne, drugi propis ili opšti akt, mora biti saglasan sa Ustavom Republike Srbije. To je član 119. Propis i drugi opšti akt po kojem rade izvršni republički organi takođe mora biti u saglasnosti sa Ustavom Republike Srbije. Očekivao sam da će gospodin Maršićanin, kao predsednik Odbora za ustavna pitanja ove skupštine, po članu 45. taj odbor je zadužen da uređuje delokrug svog rada, a razmatra pitanja primene ustava, odmahna početku ove sednice, s obzirom da neustavna uredba stupa danas na snagu, zakazati Odbor za ustavna pitanja. Ne radi se samo o jednom, dva ili tri čoveka. Radi se o preko 380 ljudi zaposlenih u Ministarstvu unutrašnjih poslova, o preko 700 onih koji su koristili pravo samoodbrane naroda protiv NATO agresora. Prema tome, prekršen je Poslovnik - član 45, jer nije odmah danas zakazan Odbor za ustavna pitanja, da razmatra kako je moguće da izvršni organi ove skupštine, a to su Vlada Republike Srbije, Okružni tužilac i Vrhovni sud, rade na bazi neustavne uredbe Savezne vlade, mimo nas i mimo zakona i Ustava Republike Srbije. Hvala lepo.
Gospodine Ivkoviću, mislim da, a i vi to dobro znate, uopšte nije prekršen član 45, jer znate da to uopšte nije u nadležnosti Republičke skupštine, niti Vlade. Podneli ste zahtev za ocenu ustavnosti kod Ustavnog suda. Ovde nema mesta za raspravu po tom pitanju.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo tumačenje člana 67. Poslovnika nije dobro, jer RIK nema nikakvu ulogu i ne podnosi nikakav izveštaj prilikom konstatovanja prestanka mandata narodnih poslanika. Tu je u pitanju prestanak članstva u političkoj partiji ispred koje su došli u Narodnu skupštinu. Izveštaj RIK-a traži se samo prilikom verifikacije mandata novih narodnih poslanika, koji treba da dođu na njihovo mesto. Mi imamo takav slučaj i sa drugim nekim partijama, evo na primer DSS je ostala bez tih poslanika koji su podneli ostavku. Ništa se ne traži. Dakle, to je jedan od uslova prestanka mandata. Ništa se ne traži od RIK-a. Kada se verifikuje mandat novim poslanicima, onda RIK podnosi izveštaj u kome konstajuje da se ispunjavaju osnovni uslovi. Znači, da su ti ljudi bili na listi, da ispunjavaju druge zakonom propisane obaveze. Što se tiče prethodnog pitanja, dužnost je Narodne skupštine da skrene pažnju svim pravosudnim organima Republike Srbije da bi eventualni pokušaj primene protivustavne uredbe Savezne vlade predstavljalo krivično delo, i tužioci i sudije koji bi postupali po toj neustavnoj uredbi morali bi da idu u zatvor i toga svaki od njih treba da bude svestan.
Gospodine Šešelj, da li vi hoćete da glasamo, pošto sam vam već jednom odgovorila na vaše kršenje Poslovnika. Hoćete li da se izjasni Narodna skupština o povredi člana 47. Poslovnika Narodne skupštine? (Poslanik Šešelj, sa mesta: Pročitajte to, nemojte napamet da odgovarate.) Ne tražite da se izjasni? (Ne.) Hvala. Po Poslovniku? Kršenje Poslovnika ističe narodni poslanik gospodin Branislav Ivković.
Dame i gospodo poslanici, prekršen je Poslovnik, član 95, stav 3, koji kaže da je predsednik Narodne skupštine dužan da da objašnjenje, a ako ne da objašnjenje da Skupština mora o tome da se izjasni. Nezadovoljan sam objašnjenjem, radi vas ja ću tražiti glasanje. Molim vas da me saslušate. Član 119. Ustava Republike Srbije kaže, zakon....
Nećete ponavljati, ovo je sada drugo javljanje po istom članu, gospodine Ivkoviću.
Vrlo je važno, ova skupština je odgovorna za sprovođenje Ustava Republike Srbije....
Gospodine Ivkoviću, neću vam dozvoliti da ponovo, govorite o istom gospodine Ivkoviću, molim vas, izjasniće se, a vi ste zahtevali da se Narodna skupština izjasni o povredi Poslovnika član 119. i ja ću to staviti na glasanje.
Molim vas da mi demokratski omogućite da iskoristim ova tri minuta....
Ne možete, gospodine Ivkoviću....
Ovo su vrlo ozbiljne stvari.
Gospodine Ivkoviću, izričem vam opomenu, prvu opomenu zato što ....
Ovi poslanici moraju da kažu da li Vlada Republike Srbije..... [[Žagor.]]
Gospodine Ivkoviću, nemate pravo da se po istom članu javljate dva puta.
Da li može Vlada Repblike Srbije da radi mimo Ustava ili ne.
Gospodine Ivkoviću.....
Hoćete li da me izbacite odavde?
Ako bude trebalo, šta da radimo.
Izvolite, uvedite .... [[Aplauz.]]
Stavljam na glasanje predlog narodnog poslanika Branislava Ivkovića da je prekršen član 119. Poslovnika Narodne skupštine, i gospodine Ivkoviću, da li je 119. ili je član 95. stav 3. (Poslanik Ivković, sa mesta: Član 119. Ustava i 45. Poslovnika.) Ovde ste izašli i rekli član 95. stav 3. Dobro. Stavljam na glasanje predlog gospodina Ivkovića da je prekršen član 45. Poslovnika Narodne skupštine i molim narodne poslanike da se izjasne glasanjem. Za 50, protiv 118, uzdržanih jedan, nije glasalo dva od ukupno 171 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština odlučila da nije prekršen Poslovnik u član 45. Molim narodnog poslanika, gospodina Vojislava Obradovića kome je prestao mandat da napusti salu Narodne skupštine. Hvala vam. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda: - PREDLOZI ZAKONA O PRIVATIZACIJI, AGENCIJI ZA PRIVATIZACIJU I AKCIJSKOM FONDU (nastavak) Reč ima narodni poslanik Živko Selaković, a sledeći prijavljeni za diskusiju je narodni poslanik Petar Jojić.
Poštovani predsedništvo, poštovani poslanici i predstavnici Vlade, Predlog zakona o privatizaciji, koga prate još dva zakona kojima se uređuje nastavak svojinske transformacije, zaslužuje posebnu opreznost i pažnju prilikom rasprave. Radi se o zakonu kojim se uređuju imovinski odnosi, koji su osnova ne samo ekonomskog nego i političkog sistema. Institucionalna rešenja koja treba urediti ovim zakonom trebalo je da dođu na dnevni red Skupštine na kraju razmatranja i usvajanja svih drugih reformskih zakona, pa i Ustava. S obzirom da je Predlog zakona uvršćen u dnevni red ove sednice, osećam potrebu i obavezu kao narodni poslanik da na ovaj predlog, pre razmatranja u pojedinostima, dam nekoliko načelnih primedbi i predloga. Smatram da bi, pre prelaska na razmatranje odredbi koje su sadržane u Predlogu zakona, trebalo da se svestranije razmotri da li je i u kojim odredbama Predlog zakona nesaglasan sa ustavima, saveznim i republičkim, kao i saveznim zakonima. Konsultujući određena stručna lica koja su eksperti za ovu oblast, nalazim da nekoliko odredbi u Predlogu zakona nema ovu saglasnost. Ukazću samo na neke od tih odredbi. U članu 9. Predloga zakona predviđeno je da se privatizacija sprovodi primenom modela, i to:prodaje kapitala i prenosa kapitala bez naknade, što je suprotno članu 6. saveznog Zakona o osnovama promene vlasništva društvnog kapitala. U saveznom Zakonu, pored prethodna dva modela, predviđeni su i drugi, kao: dokapitalizacija, pretvaranje ulaganja i potraživanja u trajni ulog, prodaja preduzeća i dr. U članu 115. stav 2. Ustava Savezne Republike Jugoslavije propisano je da zakoni u Republici moraju biti saglasni sa saveznim zakonom. Nesporno je da ta saglasnost nije ostvarena u predloženom zakonu, niti se može poći od pretpostavke da će se savezni zakon uskladiti sa republičkim zakonom, obzirom da je odgovarajući zakon u Republici Crnoj Gori saglasan sa saveznim zakonom. U članu 19. Predloga zakona predviđeno je da agencija može odlučiti da je preduzeće obavezno da pre privatizacije, sprovede postupak restrukturiranja u koji spadaju, statusne odnosno organizacione promene, poravnanje dužničko poverilačkih odnosa i druge promene, a što je suprotno odredbama Zakona o preduzećima. U članu 20. Predloga zakonapredviđeno je da u toku sprovođenja restrukturiranja poverioci ne mogu da preduzimaju radnje radi prinudne naplate svojih dospelih potraživanja, što je suprotno odredbama Zakona o obligacionim odnosima. U članu 31. zakona predviđeno je da preduzeće dok traje tenderska prodaja, ne može donositi odluke o smanjenju ili povećanju kapitala, o reorganizaciji, restrukturiranju, o investicionom ulaganju, prodaji dela imovine ili zaključivanju dugoročnih aranžmana, što je ograničavanje prava koja imaju preduzeća po Ustavu i Zakonu o preduzećima. Kada je reč o društvenoj imovini, veoma je delikatno pitanje sudbina tj, status zemljoradničkih zadruga. Zemljoradničke zadruge su proglašene, po ranijem zakonu, društvenom svojinom, a mi znamo da društvena svojina nije ničija svojina. To je onaj zakon kada je trebalo zemljoradniku i zemljoradničkim zadrugama uništiti tj, oteti zemlju i imovinu od seljaka. Sada i ovim predlogom zakona o privatizaciji tj, o prodaji društvene imovine zemljoradničke zadruge se ostavljaju u nedoumici, što dovodi u sumnju da će ih zadesiti ista sudbina kao i po zakonu posle rata koji sam već naveo, jer imaju status društvene svojine. Kada je već reč o poljoprivrednicima, tj. seljacima, predlagač zakona mora da zna da su seljaci u Srbiji za sve ove protekle godine siromaštva, sankcija, ratova i drugih nedaća koje su nas zadesile, bili glavni stožer koji su, u najkraćem, svojim radom i proizvodnjom jeftine hrane držali socijalni mir u Srbiji. Smatram da seljaciu ovoj privatizaciji moraju biti izjednačeni, ako ne u prioritetnom položaju, da učestvuju u otkupu najkurentnije imovine, a tj. najrentabilnijih preduzeća i time staviti tačku na nepravilnosti kada su seljaci u pitanju. Nije retka pojava njihovog zanemarivanja, i to ne samo u ovom zakonu o privatizaciji, nego u bilo čemu drugom. Ovih nekoliko odredbi koje sam istakao su dovoljni argumenti da se oceni da li se posle usvajanja zakona može pokrenuti postupak za ocenu nesaglasnosti usvojenog zakona o privatizaciji sa ustavima (saveznim i republičkim) i saveznim zakonima. Na Predlog zakona o privatizaciji mogu se staviti vrlo ozbiljne primedbe i sa ekonomskog aspekta. Smatram da za nastavak svojinske transformacije društvenog i državnog kapitala trebalo je predložiti institucionalna rešenja koja odgovarajunašem ekonomskom i političkom sistemu, a to bi bilo ovako: - posebno uređivanje svojinske transformacije društvenog kapitala, od prodaje državnog kapitala, jer društveni kapital nema vlasnika, a državni kapital je vlasnički, pa ako država odluči da taj kapital prodaje, to treba da bude uređeno u posebnom zakonu; - da se agencija ovlasti da izvrši privatizaciju određenog broja preduzeća od posebnog zanačaja, a koliko je meni poznato ima ih preko 150, kao i preko 7.000 preduzeća i nepoznat broj drugih pravnih lica koja raspolažu društvenim kapitalom, privatizaciju treba da sprovedu ti privredni subjekti. Predlagač zakona je preambiciozan ako smatra da državne institucije mogu da reše obavezno predviđene postupke u roku od četiri godine, kada nisu bile u mogućnosti da u roku od četiri godine izvrše samokontrolu i verifikaciju procene vrednosti kapitala ni polovine tih privrednih subjekata, što je zanemarujuće u odnosu na privatizaciju; - da se privrednim subjektima omogući izbor metoda privatizacije, kako je to propisano u saveznom zakonu: konverzija obaveza (po svim osnovima, bez obzira da li su dospele ili ne i prema kome se duguje) sa popustom od 30% na teret vrednosti društvenog kapitala; prenos akcija zaposlenim bez naknade do 40% od vrednosti društvenog kapitala; dokapitalizacija sa popustom od 30%;prenos Akcijskom fondu ostatka vrednosti društvenog kapitala koji se ne transformiše na prethodne načine. Na osnovu iznetog poslanička grupa Stranke srpskog jedinstva smatra da Narodna skupština ne bi trebalo da donese predloženi zakon, koji će biti predmet masovnog protesta ne samo zaposlenih nego i upravljačke strukture privrednih subjekata. Iz dosadašnje rasprave, koja je usledila posle objavljivanja teksta Predloga zakona o privatizaciji i predloga ostala dva zakona iz ove oblasti, može se oceniti kakvo će reagovanje biti posle donošenja predloženih zakona. Ovo je potencijalno najozbiljniji problem koji može dovesti ne samo do nezadovoljstva zainteresovanih, nego i do ozbiljnijih posledica. Imajući u vidu mogućnost da se u postupku pred Saveznim i Republičkim ustavnim sudom pokrene postupak da se najbitnije odredbe zakona ospore i realnu pretpostavku da ćete odredbe biti osporene. Stoga poslanička grupa Stranke srpskog jedinstva predlaže da se Predlog zakona o privatizaciji vrati predlagaču na doradu. Ukoliko se ne prihvati ovaj predlog, i o zakonu se posle rasprave glasa za njegovo usvajanje, poslanička grupa Stranke srpskog jedinstva neće glasati za ovakav predlog zakona, iz razloga što bi najviše bili oštećeni građani i radni ljudi koji su godinama, i ceo svoj radni vek, ulagali u tu imovinu, tj. preduzeće. Zahvaljujem.
Hvala. Reč ima narodni oslanik Petar Jojić, a sledeći prijavljeni za diskusiju je narodni poslanik Zoran Anđelković.
Dame i gospodo, ocenu i primedbe na Predlog zakona o privatizaciji najbolje je dao narodni poslanik prof. dr Vojislav Šešelj, ocenjujući da je ovaj zakon bolji od prethodnih iz sledećih razloga: prvo, što je privatizacija oročena, drugo, što je omogućena prodaja preko 51%. Međutim, na ovaj zakon treba uputiti i ozbiljne primedbe zbog toga što se privatizacija ne sprovodi po jednom zakonu o privatizaciji, već se ona sprovodi po predlogu ovoga zakona o privatizaciji, zatim po Predlogu zakona o akcijskom fondu i Predlogu zakona o agenciji za privatizaciju. Po mom mišljenju trebalo je, iz razloga efikasnosti, ekonomičnosti i celishodnosti, privatizaciju urediti jednim zakonom, jer je to najbolje, kako ovi zakonski propisi ne bi morali da se sudaraju, i da se na različite načine tumače i primenjuju u praksi i da jedan drugome otežavaju sprovođenje privatizacije. Ovim zakonom ne treba prodaju svih preduzeća i kapitala prodavati na identičan način. S obzirom da mi imamo preduzeća od posebnog državnog i nacionalnog interesa, kao što su EPS, NIS i komunalna preduzeća, zbog čega ni u kom slučaju ne bi trebalo dozvoliti da se prizvatizacija u ovim vitalnim i veoma značajnim granama od posebnog društvenog i nacionalnog interesa, prodaje preko 49%. Koje su to specifičnosti privatizacije u Srbiji. Naveo bih neke. Prvo, naša zemlja je za poslednjih 10 godina bila izložena nečuvenim i nezapamćenim sankcijama i spoljnim pritiscima i ucenama. Drugo, nijedna od zemalja u istočno-evropskim zemljama koje su išle u privatizaciju i tranziciju, kao što su Poljska, Češka, Slovačka, Mađarska, Rumunija, Bugarska i dr. nisu bile izložene ovakvim pritiscima, sankcijama, niti ratu. Treće, druge zemlje nisu imale probleme sa okupacijom svojih teritorija, nisu imale probleme kao što smo imali mi, a i danas imamo sa sudbinom srpskog naroda i ogromnim brojem, sa stotinama hiljada izbeglica. Ove zemlje nisu imale problem Kosova, kojeg imamo mi, imali smo u prošlosti, a imamo ga i danas. Ove zemlje takođe nisu imaleprobleme sa tolikom nezaposlenošću. Da bismo privatizaciju mogli izvršiti na pravedan, efikasan i ekonomičan način potrebno je obezbediti sledeće uslove. Prvo, obezbediti zakonsku regulativu po kojoj bi se privatizacija obavila, a da štetu ne pretrpi ni jedan građaninu našoj zemlji. Drugo, dobro sagledati i utvrditi koliko će biti zainteresovanih investitora za našu privatizaciju, jer je ministar Vlahović izjavio da je obavio brojne razgovore i kontakte sastranim strateškimpartnerima. Međutim, sa kojim partnerima nije dao ni jedan odgovor, što je trebalo poslanicima da predoči, koje su zemlje zainteresovane za privatizaciju u našoj zemlji, konkretno da vidimo koje su to zemlje, kakav je njihov legitimitet i za koje grane privrede su te zemlje zainteresovane i strateški partneri izinostranstva. Kod nas će privatizacija u dobroj meri zavisiti i od restitucije,privatizacija će zavisiti i od razvoja našeg tržišta, da li ćemo tržišno moći da konkurišemo u inostranstvu, koliki je obim stranih investicija, kolika će biti podrška međunarodnih finansijskih organizacija, kakve će biti finansijske promene u našoj finansijskoj strukturi, a zavisiće i od promena u našem bankarskom sistemu, od tržišta hartija od vrednosti, od promena u javnim finansijama. Kakva će biti privatizacija u našoj zemlji zavisiće i od parlamentarne kontrole, kako bi se sprečile sve zloupotrebe u procesu privatizacije. Naša privatizacija će zavisiti i od spoljno trgovinske ravnoteže. Privatizacija će zavisiti i od obavljenih priprema i početka privatizacije, jer mislim da privatizacija treba da otpočne što pre. Potrebno je obezbediti uslove za osnivanje malih i srednjih preduzeća, jer velika preduzeća nemaju nikakve šanse u ovoj oblasti da se privatizuju na način i na vremekako se to sada predviđa, a takođe i precizirati zakonom strana ulaganja. Stav Srpske radikalne stranke, a i moj,jeste da sva preduzeća treba da se razvrstavaju na ona koja imaju manje od 100 zaposlenih i ona preko 100 zaposlenih, s tim da bi onimpreduzećima do 100 zaposlenih trebalo omogućiti da privatizaciju sprovodi lokalna samouprava i danajmanje od 30%od dobijenih sredstava te prodaje kapitala pripadne lokalnoj samoupravi daona može samostalno daraspolaže za najvažnije potrebe lokalne samouprave. Prodaju velikih preduzeća i velikog kapitala veće vrednosti treba vršiti putem licitacije, putem konkursa, prikupljanjem ponuda, uz oglas o licitaciji i konkursu, koji mora biti objavljen 15 dana, najmanje u "Službenom glasniku RS" i u jednom dnevnom listu. Primedbe na Predlog zakona o agenciji za privatizaciju su sledeće: ovim se predlogom zakona daju velika ovlašćenja agenciji, a omogućava se čak i formiranje posebnih agencijskih ispostava, čime se povećavaju troškovi privatizacije i povećava administracija na terenu, jer poznato je da uprivatizaciju treba da uđe između 6 i 8 hiljada preduzeća, pa se postavlja pitanje, koliko je tih lokalnih ispostava koje treba da učestvuju i koliko će biti službenika, činovnika, radnika, izvršilaca, veštaka i drugih institucija koje treba da sprovode privatizaciju,što apsolutno povećava troškove privatizacije. Dame i gospodo narodni poslanici, zbog toga je potrebno, kako smatraju srpski radikali, prihvatiti primedbe koje su poslanici Srpske radikalne stranke uputili na ovaj predlog zakona, zakon doraditi, kako bi bio u praksi sprovodljiv. Zato bi trebalo izvući neke pouke iz onih zemalja koje su izvršile privatizaciju, koje su izvršile tranziciju, a pre svega zemljeistočno-evropskih zemalja. Ovom prilikom želim da skrenem pažnju da su investiciona ulaganja u zemljama u tranziciji ostala samo na papiru. Novi vlasnici su rasprodali sve što se moglo prodati, pare uzeli i 10 puta više nego što su platili za preduzeća, otpuslili zaposlene i objavili stečaj, čime su izbegli socijalne troškove i zbog toga se mora sa najvećom odgovornošću pristupiti obimu i sprovođenju privatizacije. Primeri iz nekihi susednih zemalja, a pre svega Rumunije, na šta upozoravam i skrećem pažnju, ti primeri su zaista za našu pouku, jer suu njoj vlasnici umesto da pokreću proizvodnju, bezdušno kupovali industrijska preduzeća, a onda ih krčmili. Primer Bugarska, koja je bila zemlja izvoznica voća i povrća, a danas je postala uvoznik. Ekspertski prodor u Rumuniji se uglavnom bazira na izvozu tri artikla, starog gvožđa, sirovog drveta i jeftine radne snage. Evropske i druge čeličane danas konzumiraju velike količine starog gvožđa iz Rumunije i zbog toga se ono dobro kotira na svetskim berzama. U poslednje vreme Rumunija je postala njegov veliki proizvođač. Strani investitori kupuju rumunske fabrike i zavode, ubrzo ih zatvaraju i parčaju, pa parče po parče krčme kao staro gvožđe. To im dođe rentabilnije nego da se muče sa njihovom rehabilitacijom i oporavkom. Isti je slučaj i sa masovnom sečom šuma, a domaća radna snaga u Rumuniji se plaća 5 do 10 puta manje nego uzemlji odakle dolazi strani kapital. Dame i gospodo narodni poslanici,poznato vam je da je kroz istoriju svaki oblik vlasništva u datim društveno-ekonomskim okolnostima razvoja imao istorijsku ulogu i značaj, a svaki od njih ima svoje nedostatke i prednosti, što znači da ni jedan od njih nije idealan za rešavanje ekonomsko-socijalnih problema bilo koje države. Strani strateški partner u procesu privatizacije naših preduzeća biće zainteresovan da kupi ono preduzeće u kome će moći da ostvari profit. Privatizaciju u našoj zemlji i dalje opterećuju pritisci i ucene na našu državu, koji dolaze iz inostranstva, a strani partner u ovakvim okolnostima neće prihvatiti pravno učešće mogućeg partnera. Trgovci imaju svoju logiku, jer ako kupac zna da prodavac mora nešto da proda, onda ga i po tom osnovu on ucenjuje i obara cenu. Slučaj ne bi smeli da zaobiđemoi u svakom slučaju naša preduzeća ne bi smela da idu u prodaju po svaku cenu i u bescenje. Zatosmatram da je potrebno da naša država treba da se okrene dugoročnim strateškim interesima nacije i razvoju srpske privrede i da ni u kom slučaju Srbija ne postane interesna sfera strateških partnera. Dame i gospodo narodni poslanici,ministar za privatizaciju gospodin Vlahović je rekao da niko neće ostati na ulici. Međutim, bojim se da će se ipak najveći broj zaposlenih posle prodaje njihovih preduzeća, koja će se izvršiti putem privatizacije, iz zemlje i inostranstva,naći na ulici i na birou rada, koji se sada zove tržište rada, kao što je u nekim zemljama u tranziciji. Dame i gospodo narodni poslanici, ne smemo dozvoliti rasporadju resursa i preduzeća u bescenje, jer bi se izgubila perspektiva sopstvenog razvoja inaši radnici bi postali gastarbajteri u sopstvenoj zemlji. Novi vlasnik će nastojati da sve rezultate budućeg rada prisvoji, a našim radmicima je ostalo samo da mu oni određuju plate koliko oni smatraju.
Reč ima narodni poslanik Zoran Anđelković, a sledeći prijavljeni za diskusiju je narodni poslanik Dragan Čolić.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo, uvaženi gospodine Vlahoviću, danas je na dnevnom redu jedan od onih zakona za koje svakako možemo slobodno reći da su ključni u ukupnom paketu reformskih zakona. Ovim zakonom otpočinje odustajanje od socijalističkog modela privređivanja. Tranzicija ili preobražaj jeste neevolutivni prelazak iz socijalizma u kapitalizam. U pitanju je složen proces sa ozbiljnim ekonomskim i političkim posledicama. Posle ovog zakona više neće biti dominacije društvenih interesa nad pojedinačnim , kolektivne svojine nad privatnom, nevlasničkog upravljanja kapitalom, administrativnog i direktivnog regulisanja ekonomije, vladavine partijskih nomenklatura nad privredom . Preduzetništvo neće biti zamenjivano političkom koordinaciojom, a menadžerstvo podaništvom i centrima moći. Zamena socijalističkog modela kapitalističkim modelom ne dovodi automatski do kapitalizma i njegove suštine. A, suština je svakako stvaranje tržišta, odnosno finansijskog tržišta kapitala i radne snage. Ekonomske osnove kapitalizma su svakako - privatna svojina, preduzetništvo i tržište, a pre svega tržište kapitala. Zakon koji je pred nama otpočinje preobražaj zatečenog privrednog modela tržišnim alatom, da bi se stvorili samoregulišući mehanizmi i institucije tržišta. Dame i gospodo, naš cilj je, kao što sam već rekao, kapitalistička privreda sa privatnom svojinom i tržište, ali pri tome još jednom ističem da je uspostavljanje finansijskog tržišta, faktički uspotavljanje nervnog sistema naše privrede. Dakle, nema dileme. Ili, bar ne bi trebalo da je bude. Glavne poluge su privatizacija, odnosno individualizacija svojine i razvoj tržišta kapitala. Oba procesa su uzajmno podsticajna, a suština je svakako da ne sme doći do zakašnjenja u realizaciji oba navedena procesa. I građani i mi poslanici treba da znamo, a mislim da znamo, da se ovim zakonom prekida preobražaj koji je imao i neke dobre namere. Ali, nije bio odlučan i nije stvoren udarni talas privatizacije, pa je od privrednog preobražaja stvorena privreda u konfuziji i privatni kapital nove klase vlasnika na privilegovanom rentiranju društvenog kapitala. Mi smo potpuno svesni da predloženi projekat nije čudotvorna i da trenutno ne dovodi do oporavka. Ovo jeste bolna promena. Moguća je povećana nezaposlenost, privremena naravno, trenutni pad proizvodnje i pad životnog standarda, da u istom trenutku stvara nostalgiju prema prošlim vremenima samoupravnog socijalizma, može da rodi populizam i demagogiju, političke protivnike tera na odustajanje itd. Ali, dame i gospodo, drugi put ne postoji. Uspeh procesa u koji ulazimo meriće se prilivom kapitala u transformisana ili nova preduzeća. Ne treba se i nećemo se hvaliti brojem transformisanih preduzeća i zatečenog kapitala. To se podrazumeva, tu ne može da bude odlaganja. Prava mera će biti, kako rekoh, brzina priliva novog kapitala. Treba li eliminisati investiciono slepilo prilivom u toku i posle transformacije. Privatizacija ne može da traje večno. I predviđeni period od četiri godine je čak dug period. Neće biti lako istovremeno se boriti i izbeći ekonomsku stagflaciju, liberalizaciju trgovine, jer će to biti zahtev partnera i sveta svakako, sa ravnotežom niskog nivoa razvoja, ili kako to neki kažu - jogi privreda, imati otvorenu privredu, uredan platni bilans, stabilan budžet, tvrda ograničenja, bez štampanja novca i finansijsku disciplinu. Poštovani poslanici, preduzeća koja treba da uđu u privatizaciju, kako je već neko rekao, su porodično srebro naše privrede. Među njima ima i onih koja su u ovim teškim vremenima investirali iz sopstvene akumulacije, štednje i amortizacije. Drage kolege, imaćemo socijalno osetljiva preduzeća, broj zaposlenih i značaj u pojedinim regionima, gubitaše sa perspektivom i gubitaše bez poslovne perspektive. Najbitnije po mom mišljenju je to da što pre razvijemo tržište kapitala, jer tada će na scenu stupiti pravi kapital. Radnici što pre treba da se odreknu radničkog kapitalizma i akcionarskog samoupravljanja i prihvate jedino moguća i realno moguće građansko akcionarstvo. Gospodine Vlahoviću, poštovane kolege, septembarskim i decembarskim izborima i događajima od 5. oktobra, građani Srbije su sa DOS-om napravili svojevrstan ugovor. Svakako da jedan član tog ugovora, koji smatram najbitnijim, je obaveza DOS-a da reforme u Srbiji sprovede do kraja. Građani Srbije taj ugovor su overili pečatom dvotrećinske većine u ovom parlamentu. I naravno, šta to znači. Mi nemamo prava da pravimo kompromise kada je reforma u pitanju bilo sa kim, a najmanje sa ostacima poraženih snaga u ovom parlamentu. To svakako. Ukupne reforme koje treba da sprovedemo jesu samo preduslov naših evropskih i evroatlantskih integracija. Nova demokratija će glasati za ovaj zakon. Nova demokratija će staviti sve svoje programske i kadrovske kapacitete u službu opštih reformi i u službu evropskih i evroatlantskih integracija. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dragan Čolić, a neka se pripremi Tomislav Panajotović.
Dame i gospodo narodni poslanici, nije sporno da je pred Narodnom skupštinom paket zakona koji treba da reguliše privatizaciju i da je on od životne važnosti za sve učesnike u privatizaciji, za sve građane Srbije. Cilj ovog zakona bi trebalo da bude efikasna privreda i izgradnja otvorene liberalne ekonomije. Činjenica je i to da nam je trenutno privreda u krizi, sa gubicima koji se kreću do iznosa od nekoliko stotina milijardi dolara. Društvena svojina kao oblik svojine nije se pokazala efikasnom, a skoro da u svetu nigde i ne postoji osim u našoj zemlji. Privatizacija je neophodna, preko potrebna, kao sredstvo izlaska iz velike ekonomske krize u kojoj se naša zemlja nalazi. Da li smo mogli i ranije da krenemo u vlasničku transformaciju? Srpska radikalna stranka se za privatizaciju oduvek zalagala, a liberalna tržišna privreda u ekonomskom programu Srpske radikalne stranke predstavlja polaznu pretpostavku razvoja društva. Za razliku od srpskih radikala, sećamo se 1994. godine i zalaganja Zorana Đinđića za sprečavanje privatizacije. Kamo sreće da smo još tada krenuli, verovatno bi izbegli dobar deo poteškoća u kojima smo se danas našli. Društvenu svojinu karakterisale su slabosti kao što su niska stopa rasta, visoka nezaposlenost ljudi i kapaciteta, visoka stopa inflacije, visoka zaduženost preduzeća i države, nepoštovanje zakona, slaba i neodgovorna država, slab poslovni moral, neto odliv kapitala itd. Društvena svojina predstavlja jednu od najvećih posledica sistema i ideologije jednog vremena koje je na svu sreću otišlo u istoriju. Privatizacija ima za cilj definisanje vlasničkih prava i uvođenje takvog tržišnog sistema koji je zasnovan na konkurenciji koja forsira opštu efikasnost. Privatna svojina uspostavlja efikasniji sistem upravljanja preduzećima, zasnovan na maksimizaciji profita. U Predlogu zakona o privatizaciji koji je izneo ministar Vlahović veoma je bitno da postoji obaveznost privatizacije i oročenost i da ona bude javna. Jedan od gorućih problema koji sa sobom nosi privatizacija je pojava viška radnika i zaštita njihovih interesa. Nameće se pitanje da li će prihodi ostvareni ovim putem ići za zaštitu prava radnika i da li će se tako eliminisati negativni efekti. Nedostatak jasnog, preciznog socijalnog programa predstavlja ono što Predlog zakona o privatizaciji čini manjkavim i manje kvalitetnim. Cifra od 700.000 radnika bez posla predstavlja ozbiljan problem za čije se rešavanje ne treba zalagati samo političkom demagogijom, već je potrebno ozbiljno brinuti nad sudbinom svakog radnika, nad sudbinom svake porodice. Nisam siguran da će socijalni fondovi zaštititi radnike bez posla. Deset hiljada preduzeća u Srbiji ne može, a i ne mora Vlada i Agencija da kontroliše. Dobra je i racionalna ideja SRS da lokalna samouprava kontroliše prodaju i privatizaciju manjih preduzeća, koja zapošljavaju do 100 radnika. Novac stečen na takav način odlazio bi u opštinski budžet, a time bi se agencija rasteretila, pa bi mogla da se bavi većim firmama. Ono od čega najviše strepim je to da ovaj posao kontroliše nekoliko moćnika, da se isključi javnost, da ne postoji kontrola, a kada kontrola javnosti nema, mogućnost dolaska u iskušenje, mogućnost zloupotrebe je potpuno izvesna. Slutim da će u slučaju eventualne pljačke novca, dobijenog od prodaje preduzeća, Vlada imati dovoljno aviona, da jednim bezveznim letom, može i ovajCanetov avion, da ode u neku drugu zemlju i da se tamo zalaže za privatizaciju, agencijske fondove, po receptu DOS-a. Vreme koje je pred nama pokazaće ko je u pravu - teorija je jedno, a praksa drugo. Sve više građana Srbije govori da ova vlast neće sastaviti ni dva meseca. Ostaje nam da se u to uverimo, a ko preživi, pričaće kako je najgora vlast koju smo do sada imali u Srbiji, sprovodila zakon o privatizaciji. Hvala.
A glasaćete za zakon? Reč ima narodni poslanik Tomislav Panajotović.
Poštovane kolege, dame i gospodo, šta fali predloženom zakonu? Predložen je u pogrešno vreme i na pogrešnom mestu. Je li tako, gospodo socijalisti? Ovo je 29. jula 1995. godine izgovorio jedan od najelitnijih ekonomista iz redova socijalista, u to vreme narodni poslanik, čije ime neću pominjati. On je skovao, pored ostalog, skovaće i sledeće misli - nije tačno da je društvena svojina svačija i ničija. Imovina, odnosno svojina je sklop određenih svojinskih prava, koja se sastoje od prava korišćenja, plodouživanja, raspolaganja itd. Naravno, pored ovako lepo skovanih misli, tadašnji šef poslaničke grupe socijalista, čije ime takođe neću da spomenem, vuče na svoju stranu i na stranu socijalista, i kaže - socijalisti nisu protiv transformacije društvene svojine, kako nam se često pripisuje, ali su protiv svih predloga, koji žele nasilničkim, neekonomskim kriterijumima da izvrše transformaciju svojine i na takav način raspodele društveno bogatstvo, stvarano kroz desetine generacija. Naravno, predlagač zakona nije mutav, i ja ću njegovo ime spomenuti - Zoran Đinđić odgovara čoveku koji vuče na stranu socijalista: podržavanje društvene svojine jedste održavanje "crne rupe" u ekonomiji Srbije i Jugoslavije, "crne rupe" kroz koju novac odlazi. Društvena svojina nije svojina. Podržavanje te društvene svojine znači uništavanje supstance za privredu Srbije. Do koje mere je supstanca uništena, procenićemo sami. Moj prethodnik je takođe pomenuo gospodina Đinđića - ja ću iz scenograma od 29. jula 1994. godine da pročitam jedan deo, koji demantuje mnoge navode, koji su se čuli. S obzirom da je predstavnik predlagača, bio gospodin Đinđić, on je izričito u ovoj sali, kada su bili samo poslanici članovi Demokratske stranke i SPS-a, s obzirom da su naše kolege iz redova ostale opozicije izašle iz sale, rekao sledeće, s obzirom da je bio predložen paket zakona koji se odnosi na privatizaciju, rekao je nešto o čemu je gospodin Vlahović jednom prilikom već govorio: "to su četiri zakona, koji predstavljaju celinu i mogu da reše probleme samo ako se posmatraju kao celina. To znači - izdvajanje jednog ili drugog kompleksa iz te celine, umanjuje uopšte efekte i može se desiti da stvori dodatne probleme, a ne da reši one koje ti zakoni u celini žele da reše." Tu se radi o jednom paketu zakona, ne radi se o pojedinim zakonima. Više puta ponavljana neistina preti da postane istina. Odavde se čulo da je Demokratska stranka te 1994. godine predložila Zakon o revalorizaciji, koji je poništio sve moguće efekte onoga što je Demokratska stranka želela da postigne. Upozoravam vas na ovaj deo izlaganja gospodina Đinđića. I naravno, završiću onako kako sam počeo - parafrazirajući čoveka koji je skovao misao koju sam napred izrekao, rekao bih, parafrazirajući ga - šta fali predloženom zakonu? Odgovor je: predloženi zakon je predložen u pravo vreme i na pravom mestu. Hvala lepo.
Ima reč narodni poslanik Aleksandar Radosavljević.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo, poštovani narodni poslanici, gospodine ministre, svakako da zakon o privatizaciji, koji se danas nalazi pred nama, možemo slobodno da okarakterišemo kao zakon koji će biti najznačajniji akt koji ovaj skupštinski saziv u svom mandatu donosi. Ovim predlogom zakona, možemo slobodno da konstatujemo, Srbija se definitivno oslobađa komunističkog sistema upravljanja preduzećima. Da bismo koncept privatizacije bolje i jasnije shvatili, moramo da znamo šta je to zapravo bio cilj, strateški cilj koji je Vlada Republike Srbije ovim predlogom zakona pred sebe stavila. Taj strateški cilj je svakako reforma naše privrede, ali pored reforme, svakako isto tako važni zadaci su i stvaranje jasnog vlasničkog režima u Republici Srbiji. Mi smo pre par meseci imali ovde jedan zakon, odnosno zaustavili smo Zakon o svojinskojtransformaciji, deo koji se odnosio na autonomnu transformaciju, pre svega što smo smatrali da taj koncept podela, besplatnih podela akcija, nije bio dobar, i jednostavno, zaustavljao je proces restrukturiranja preduzeća. Postavljalo se pitanje - ko bi sa takvim konceptom besplatnih podela akcija unosio investicije u preduzeće? Isto tako, gotovo i da moramo da konstatujemo da u Srbiji nema preduzeća, ma koliko ono, mi možemo po našim kriterijumima da kažemo, dobro posluje, a da ne traži investicije i svež kapital. Opravdano je bilo pitanje - šta je sa akcijama koje su se na taj način sticale, odnosno sticali su akcionari? Opravdana sumnja, normalno, bilo je da će te akcije zaista ostati tamo gde su one i objavljene. Jer, logično je očekivati da, kada dobijete četrnaest ili petnaest hiljada maraka, sa nominalnom vrednošću, da će te akcije vrlo brzo bitii u sekundarnom prometu. I, besplatnom podelom akcija, iskreni da budemo, moramo to da konstatujemo, kreirane su bile samo iluzije zaposlenih. Priča da su radnici mogli da dobiju i do šesnaest hiljada nemačkih maraka, jednostavno, apsolutno nisubile tačne. Jer, kada imate podatak da su prodajom akcija radnici dobijali deset do dvadeset puta manji iznos, jasno vam se kaže šta je to zapravo bilo. Ovim predlogom zakonadefinitivno se pravi nivelacija između nominalnog i realnog iznosa akcija. Zato je bio i potreban jedan drugačiji koncept privatizacije,koji je ovim predlogom zakona ovde iznet. Prvi put u Srbiji, i podvlačim, prvi put govorimo jasnim jezikom - zakon se zove zakon o privatizaciji, a ne neki smešni nazivi - Zakon o svojinskojtransformaciji, kako smo to do sada imali prilike da čujemo od socijalista, koji su to umeli lepo i fino da krste. Vlada se ovim predlogom zakona stara da stvori uslove za efikansu privatizaciju i da za četiri godine imamo jasan vlasnički režim, da znamo da postoji samo državna i privatna svojina i da više nema društvene svojine. Društvena svojina je, po definiciji komunističkih teoretičara, kako su nas to učiliza vreme sedamdesetih i osamdesetihgodina, svačija i ničija. I sama definicija dovoljno govori koliko je ona bila uspešna. Cilj je takođe sasvim jasan i očigledan - da se dobije jedno jako, korporativno upravljanje, da se dobije bolji menadžment i da se izvrši podela onakva kakva zaista i treba da bude, da se stvore jaka, dobro regulisana finansijska tržišta, tzv. berze, i da, jednostavno, promet akcija više ne bude na onim mestima, kao što smo imali slučaj da ih vidimo po pijacama, na ulicama, na tezgama, već na berzama. Predlagač je svakako predvideo i zaštitu manjinskih prava. Da nema zaštite manjinskih prava, besplatna podela akcija ne bi apsolutnoimala nikakvog smisla. I ono što moramo da istaknemo i što je izuzetno važno, jeste da se prvi put u Srbiji kaže da je privatizacija obavezna. Očigledno je da ovim zakonom Vlada Republike Srbije želi da ima jednu javnu i jednostavu privatizaciju. Kad kažem javnu privatizaciju, posebna pažnja u zakonu je bila obraćena na informisanje svih zainteresovanih subjekata koji žele da učestvuju u privatizaciji. Jednostavno, više nema mogućnosti da se naprave tajni dogovori, tajni dilovi i da, kao što je to bio slučaj u prethodnoj vlasti, već unapred znamo ko će tu firmu privatizovati. A, kad nema tajnih dilova, logična posledica - nema više ni korupcije u Srbiji. Ono što je najvažnije, što moramo da zaključimo i moramo da znamo da izvučemo pouku, da privatizacija sama po sebi nije rešenje, da je privatizacija samo tehnika. Da bismo ostvarili ekonomske reforme potrebno je da stvorimo jedno normalno demokratsko društvo koje će da poštuje zakone, koje će biti regulisano na Ustavu i zakonu i da bude apsolutno otvoreno prema svetu. Upravo to Demokratska opozicija Srbije i ova vlada čine. Samo tako uspeh privatizacije biće stopostotan. S druge strane, Vlada Republike Srbije i većinska grupacija DOS-a čini korak ka podizanju vrednosti nacionalne ekonomije i ka vraćanju njenog značaja i uticaja. Iz svega napred navedenog, kao poslanik DOS-a, glasaću za ovaj zakon. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vlastimir Budimović. Sledeći prijavljeni za diskusiju je narodni poslanik Milan Stanković.
Poštovana gospođo potpredsednice, poštovano predsedništvo, dame i gospodo poslanici, poštovani gospodine ministre i članovi Vlade, dosadašnje diskusije, koje su vođene u vezi zakona o privatizaciji, uglavnom su se oslanjale na zakonske i pravne norme koje ovaj zakon nosi. Zamolio bih vas da mi dozvolite da, kao čovek koji je pre 50 godina, kao dete, preživljavao divljanje komunističke ideologije i pljačke nezabeležene u istoriji sveta, na primeru navedem i drugu stranu medalje, da navedem ljudske i moralne norme koje su tada prekršene, a koje sada počinjemo ispravljati. Smatram da zakon postoji i bazira na moralnim i ljudskim normama. Usvajanjem zakona o privatizaciji, koji ću zdušno podržati kao i ostali članovi DOS-a, mi započinjemo izradu jednog čitavog sistema zakona o povraćaju oduzete imovine fizičkim i pravnim licima. Time ćemo ispraviti istorijsku grešku i pokazati našim pokolenjima da gradimo demokrtsku i pravnu državu. Mladi bi mogli ceniti i primenjivati osnovna ljudska prava. Da bi mladi mogli da cene i primenjuju osnovna ljudska prava, pa i pravo na privatnu svojinu, molim ih da čuju moju priču, a ona je slična pričama desetina hiljada drugih priča u ovoj napaćenoj zemlji. U praskozorje hladnog novembarskog jutra 1943. godine neko je zakucao na prozor sremačkog paora Sime Paunovića iz Surduka i pozvao ga da izađe. Ogrnuo je svoj novi gunj, izašao napolje i nikada se više nije vratio. Grob mu se ni danas ne zna. A, gunj je kasnije viđen na leđima oca jednog visokog komunističkog funkcionera Vojvodine. Par godina kasnije njegovih 220 jutara plodne sremačke zemlje, 20 konja, vršalica, zgrada, salaš oteto je, a njegova porodica je preživljavala skupljajući dudkinje po sremačkoj prašini. To je biomoj deda po majci. Sedamdesetih godina 19. veka tadašnji kralj Obrenović je pozvao tri mlada grafička radnika, dao im po 10 dukata i poslao ih da šire pismenost i kulturu u tek oslobođene krajeve Srbije, da otvaraju knjižare i štamparije. Jedan od njih bio je moj deda po ocu - Đorđe Budimović. On je 1876. godine u Kruševcu zakupio jednu čatmaru, kupio prvu mašinu nožni tigl i, radeći drvenim slovima, otvorio prvu štampariju i knjižaru koja se zvala - "Kraljeva povlašćena knjižara i štamparija Đorđa Budimovića". (Glasovi iz sale: Tema.) Jeste, gospodo socijalisti, ovo je tema. Dame i gospodo, 53 godine ja čekam ovaj dan, dan kada će početi da se ispravlja jedna velika istorijska nepravda učinjena prema desetinama hiljada naših ljudi koji su stvarali osnov moderne Srbije. Usvajanjem ovog zakona, kao prvog u nizu zakona o povraćaju oduzete imovine fizičkim i pravnim licima, čime će se vratiti dostojanstvo, vera u pravdu, vera u pravnu i demokratsku državu, jer pravo na privatnu svojinu predstavlja jedno od odnosnih ljudskih prava od prvobitne zajednice do danas. Niko nikada više ne treba i ne sme da sanja snove koje ja sanjam od 1948. godine, snove košmare u kojima vidim svog oca Strahinju Budimovića kako sedi na stepeniku svoje i bratovljeve lepe knjižare i štamparije. Vidim i sebe, učenika drugog razreda osnovne škole, kako uplašeno gledam dva velika crvena pečata sa jemstvenikom preko radnje. Čudim se zašto taj predivni čovek, koji je sa 15 godina kao dobrovoljac, đak, bolničar, prešao Albaniju, preležao tifus, preživeo Krf, Plavu grobnicu, školovao se u Francuskoj, sada plače. Gospodo, zašto plače čovek u 48-oj godini? Zašto, kao u pozorišnom komadu o generalu Milanu Nediću, ta žena - afežejka, igra, podvriskuje i unosi se u lice moga oca govoreći mu - idi kući, ovo više nije tvoje. On, čija su tri starija brata ostavila kosti u gudurama Albanije, plače. Devet godina ja, član DOS-a i Građanskog saveza, sa svojim prijateljima šetam ulicama Kruševca i Beograda, zviždim, lupam u šerpe i gutam suzavac. Ali, za razliku od svog oca, ja sam dočekao. (Oprostite na mojim emocijama.) Dočekao sam da posle septembra, posle oktobra, posle decembra dočekam i ovaj dan kojim ćemo obrisati i zadnje tragove komunističke ideologije. Ovo sam izneo kao uspomenu na svog oca, kao i hiljade drugih u ovoj zemlji koji su to preživljavali, ali i zbog budućnosti mladih koji moraju shvatiti da je privatna svojina neprikosnovena i da se do nje može doći samo poštenim, upornim i dugotrajnim radom. Neka usvajanjem ovog zakona započne taj proces koji smo i obećali našim građanima u predizbornoj kampanji a koji gospodin ministar, u razgovorima o zakonu o privatizaciji, navodi kao sledeći korak koji je, praktično, već započet. Dozvolite mi da završim sledećim citatom. U članu 43. Dušanovog zakonika iz 1349. godine, piše: "Nije vlastan gospodin car, kralj, ni gospođa carica, ikome silom uzeti baštinu, ni kupiti je, ni menjati je, osim ako sam ne pristane". Hvala
Hvala. Reč ima narodni poslanik Milan Stanković, a sledeći prijavljeni za diskusiju je narodni poslanik Branko Ružić.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo ministri, dame i gospodo narodni poslanici, drago mi je što sam još prošle nedelje čuo da su neki poslanici DOS-a izrekli ocenu, da je SPS 10 godina pokušavala da sprovede privatzaciju i da raskrsti sa prošlošću u smislu restrukturiranja naše privrede. Podsetiću vas da je u prethodno periodu SPS bila prva posle 50-togodišnjeg perioda počela sa ozbiljnim promovisanjem privatne svojine. Kao rezultat toga pojavile su se mnoge privatne firme u obliku malih i srednjih preduzeća. To je dovoljan dokaz da je SPS u potpunosti shvata da je privatna svojina superiorna nad ostalim oblicima svojine. Nažalost, sankcije dela međunarodne zajednice, kao i rat koji je vođen protiv naše zemlje u značajnoj meri su omele proces privatizacije. Danas je već svima jasno da su sankcije uvedene ne zbog kršenja ljudskih prava i ugrožavanja sloboda Albanaca, već zbog isključivih interesa tih tzv. strateških partnera ili bolje rečeno multinacionalnih kompanija. Njihov interes nije bio da se sprovede zakon o privatizaciji kakav je podržavala SPS, a njihov interes nije da naša privreda radi i ostvaruje profit, jer to direktno smanjuje njihov profit. SPS nije bežala od saradnje sa razvijenim svetom, ali pod uslovom da ta saradnja bude ravnopravna. Sve multinacionalne kompanije su bežale od toga. Sada kada su sankcije skinute i kada je uspostavljena politička veza sa svetom, nema nikakvog razloga da se ne uspostavi ekonomska saradnja, a osim što je interes tog dela sveta ostao u potpunosti isti. Nema razloga da naša preduzeća ne počnu sa radom i izvoze ono što je konkurentno. Nažalost, privredni rast je opao od 5.oktobra, a jedina briga nove vlasti je da rasproda ono u šta nije ulagala ništa. Kada prodajte vešto što niste gradili, onda vas mnogo i ne zanima po kojoj se ceni to prodaje. Državu uopšte ne zanima sudbina preduzeća i radnika, a posebno to ne zanima čelnike DOS-a. Oni zbog mutinacionalnih kompanija, ali i zbog sebe samih žele ovakav predlog zakona i to što je moguće pre. Prevara je i sada, kao što je bila i prevara u predizbornoj kampanji, da će građanima, a posebno zaposlenima, biti bolje. Ovaj predlog zakona ukida mnoga prava koje je prethodni zakon obezbeđivao radnicima, i to: 1. ukida se pravo preduzeća da emituje besplatne akcije do 60% vrednosti kapitala; 2. pri aukcijskoj prodaji pravo na besplatne akcije se ograničava na 30%, 20% ili 10% kapitala, a sve u zavisnosti kojom brzinom se vrši prodaja preudzeća; 3. pravo zaposlenih da se za svaku godinu radnog staža dobiju akcije u vrednosti 400 maraka, smanjuje se na 300, odnosno na 150 maraka u zavisnosti od brzine privatizacije; pri tenderskoj privatizaciji vrednost besplatno podeljenih akcija, ukupna vrednost kapitala iznosi svega 15% kapitala; 4. ako se ne proda 70% vrednosti kapitala preduzeća, nema besplatnih akcija radnicima, a to se kaže u članu 25; 5. praktično se zaposlenima ograničava pravo na besplatne akcije, jer vrednost od 10 do 30% kapitala predviđenog da se radnicima besplatno deli, predviđeno za besplatne akcije, neće biti dovoljno za sve zaposlene u preduzeću. Bez obzira na obrazloženje predlagača u vezi ovog zakona, ipak su zaposleni, a i ostali građani direktno ili indirektno učestvovali u izgradnji fabrika i ostalih ustanova, kao i zemlje u celini. Zbog toga bi prvo trebalo građanima vratiti novac koji su ulagali u preduzeća ili im podeliti besplatne akcije, pa tek onda izvršiti prodaju na način kako je to predviđeno zakonom. Ako se Vlada zalaže za pravičnost i kaže da je zakon o nacionalizaciji ili konfiskaciji bio nepravedan, zašto donosi zakone koji će oduzeti imovinu onima koji su tu imovinu dobili na stvaranju. Tu se javlja još jedna nepravičnost, a desiće se da preduzeća ili fabrike kupi neko od stranih strateških partnera, koji će sigurno otupustiti deo radnika i to će otpustiti one starije, jer su mlađi daleko produktivniji. Tako će se dogoditi da posao izgube oni koji su najviše gradili tu fabriku ili preduzeće u kome su radili. U zakonu ima puno nejasnih rešenja, rešenja koja daju Vladi velika ovlašćenja. Na primer, član 5. kojim se uređuje agencija za privatizaciju je nepotpun i kaže, da će se prava i dužnosti agencije urediti posebnim aktom, a nejasni su modeli prodaje putem tendera, aukcije i sve se ostavlja podzakonskom aktu odnosno Vladi Republike Srbije da sama odlučuje o tome. Pored toga što je zakon neustavan i što ima još manjkavosti o kojima je bilo reči, on daje široke mogućnosti Vladi, odnosno DOS-u da proces privatizacije sprovede onako kako najviše odgovara pojedinicima iz DOS-a. Kada se taj proces jednom sprovede, pojedincima iz DOS-a više neće biti važno da li su vlast ili ne, neće biti odgovorni za dalju sudbinu zaposlenihi svih građana Srbije. Kao što je i gospodin Milan St. Protić obavio posao, prihvatio mesto gradonačelnika ovog grada, zatim otišao za Vašington, znajući da neće moći da reši goruće probleme građana Beograda, pa tako će se desiti i sa ovom vladom. Građani, a posebno zaposleni ostaće na cedilu. Na kraju ću vas podsetiti na izlaganje premijera, gospodina Đinđića, koji je kazao, citiram: "Mi ne prodajemo fabrike i mašine, već prodajemo Zapadu očekivanja". A gospodine Đinđiću, ako prodajete očekivanja, a ne prodajete fabrike, u čemu je onda problem, onda podelite besplatne akcije radnicima u vezi tih preduzeća i ustanova onako kako je prethodni zakon predviđao i neće biti nikakvih problema. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Branko Ružić, a sledeći prijavljeni za diskusiju je narodni poslanik Borivoje Katić.
Poštovano predsedništvo, članovi Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama i građanima Srbije nalazi se Predlog zakona o privatizaciji, a koji je premijer Srbije gospodin Đinđić okarakterisao kao istorijski. Sa tim atributom se ne bih složio, s obzirom da smatram predlaganje zakona o privatizaciji sasvim normalnom pojavom u jednoj od zemalja u tranziciji, kakva je i naša zemlja. Time je gospodin premijer verovatno želeo da postigne neki marketinški poen i to me uopšte ne čudi. Međutim, činjenica je da ovo nije prvi zakon koji će regulisati problematiku vlasničke transformacije. Na ovom primeru zakona takođe se jasno vidi refleksija programskih načela pojedinih političkih partija na argumentaciju, broj i na konture ovog zakonskog predloga o privatizaciji. Poslanička grupa SPS-a prvo uopšte niti spori niti je ikada dovodila u pitanje potrebu donošenja jednog svrsishodnog zakonskog rešenja u sferi privatizacije. Međutim, shodno programskim načelima SPS-a i našim stalnim zalaganjima da se donese socijalno pravedan model vlasničke transformacije, mi ovakav predlog zakona ne možemo prihvatiti iz čisto pricipijelnih razloga i koncepcijskih razmimoilaženja. Manjkavosti ovog predloga zakona su brojni. Ovakav predlog ide na ruku finansijskim lobijima kojima je u interesu da se preduzeća onesposobe, obezvređuju, zatvaraju, rasprodaju. Ovim predlogom se na Vladu prenosi veliki broj ovlašćenja za donošenje podzakonskih akata i na taj način se Skupština lišava mogućnosti kontrole nad veoma važnim procesom privatizacije, a otvara se put ka neograničenoj samovolji Vlade. Zakon je neprihvatljiv iz razloga što ukida najveći broj neotuđivih i stečenih prava preduzeća i zaposlenih, penzionera i drugih građana. Između ostalog, ukidaju se i sledeća prava: Pravo preduzeća da emituje besplatne akcije do visine od 60% kapitala preduzeća; zatim kod privatizacije putem tendera besplatne akcije zaposlenih u datom preduzeću ograničavaju se na najviše 15% kapitala preduzeća; ukida se pravo građana izvan konkretnog preduzeća da se prijave za besplatne akcije u svakom preduzeću; ukida se pravo zaposlenih da u svom preduzeću dobiju besplatne akcije za staž koji ostvare u drugim preduzećima; ukida se pravo izdavanja besplatnih akcija pre prodaje 70% kapitala preduzeća i potpuno se ukida pravo zaposlenih na besplatne akcije ako nije prodato više od 50% kapitala preduzeća; ukida se pravo zemljoradnika na pravo prvenstva, pa i pravo konkurisanja za besplatne akcije u zadrugama i poljoprivrednim preduzećima. Takođe se ukida pravo Republičkog penzionog fonda na 10% svih akcija preduzeća. Ovakvim predlogom zakona takođe implicira se mogućnost vrlo opasne situacije, gde bi Agencija za privatizaciju, shodno članu 5. predloženog zakona, bila pravno lice koja će jedina određivati tok privatizacije i to bez ikakvih vrednih mehanizama kontrole. Članom 24. se ne definiše i ne pojašnjava budući metod procene vrednosti kapitala i to se ostavlja na milost i nemilost Vladi, koja po tom pitanju donosi podzakonski akt. Kod prodaje delova ili imovine preduzeća, u članu 3. i 23 ovim predlogom zakona ne ustanovljava se obaveza Agencije za privatizaciju da ne izazove štetu u preduzeću po procesu vlasničke transformacije ili da ne onemogući njegovo funkcionisanje. Osnovni principi ovog predloga zakona o privatizaciji su obaveznost i oročenost, i u suprotnosti su sa članovima 64, 55. i 57. Ustava Republike Srbije i članom 74. Ustava Savezne Republike Jugoslavije, koji garantuju poslovnu samostalnost preduzeća, njegovu ravnopravnost na tržištu i u merama ekonomske politike, i zabranjuju diskriminaciju pojedinih vrsta preduzeća. Ne sporeći potrebu donošenja jednog zakona koji će regulisati problematiku svojinske transofrmacije, kao socijalista, nisam mišljenja da će primena ovakvog predloga zakona stvoriti ambijent koji će dovesti do socijalno-pravedne vlasničke transformacije u kojoj niti jedna od kategorija stanovništva u Srbiji neće biti ugrožena. Zbog serije ovakvih protivustavnih predloga zakona, kao i sramotne uredbe Savezne vlade od subote, glasaću protiv ovog predloga zakona. Koristim priliku da sve pravodoljubive građane pozovem sutra na Trg Republike u 18,00 časova da odbranimo dostojanstvo Srbije. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Borivoje Katić, a nakon njega narodni poslanik Vladimir Garčević.
Dame i gospodo, bez obzira šta drugi mislili, imaju pravo na to, ovaj zakon je ipak istorijski i zaista na jedan specifičan način raskida sa svim onim dekadentnim što smo imali u prethodnim zakonima, omogućava privredi da živi i da buja, napokon i za ubuduće. On definitivno raskida sa dosadašnjim dekadentnim ekonomskim sistemom koji smo imali. Ovaj zakon će omogućiti investicije za naša preduzeća, omogućiće preduzeću jedan novi život, omogućiće razvoj naših preduzeća, omogućiće restituciju i revitalizaciju naših preduzeća. Dame i gospodo, ovaj zakon donosi jedan jak menadžment, menadžment koji će vlasniku donositi profit. To će biti jedini uslov i razlog da taj i takav menadžment i dalje bitiše u tom preduzeću. Nema više zabluda, nema prevara, jasan je motiv. Motiv je profit koji će radnicima omogućiti dobre, plate i zarade. Ovaj zakon ne dozvoljava rasprodaju preduzeća, nikako. U zakonu o privatizaciji jasno su definisani kriterijumi koji onemogućavaju bilo kakvu rasprodaju, već baš naprotiv da se investicijom ulazi u jedan proces koji će samom preduzeću doneti boljitak. Ovaj zakon omogućava dolazak stranih preduzeća. Napokon će zajedno sa stranim ulagačima naša privreda stati rame uz rame sa snažnim evropskim i svetskim firmama. Ovaj zakon omogućava razvoj malim i srednjim preduzećima, što predstavlja budućnost Srbije i srpske privrede. To je jasno ovim zakonom definisano. Ovaj zakon omogućava uspešnu ekonomsku tranziciju cele naše zemlje, napokon posle toliko godina mi smo došli u situaciju da ekonomski izađemo iz teških trenutakau kojima smo bili, ne samo u ovih zadnjih 10 godina, nego u zadnjih 50 i 60 godina. Dame i gospodo, jedno od načela ovog zakona jeste ekonomski rast. Ekonomski rast i socijalna stabilnost su tu. Ovaj koncept je socijalno daleko prihvatljiviji od svih onih zakona koje smo imali do sada, prosto zato jer u odnosu na one prethodne zakone daleko više podstiče pravedniju ravnotežu interesa između zaposlenih i nezaposlenih. Dame i gospodo, ovaj zakon je iznad svih nas kao političkih stranaka i kao pojedinaca. On je u interesu cele nacije, on je u interesu naše Srbije, on je u interesu naše dece, za koje faktički danas udaramo temelje društva u kome će oni vrlo brzo biti nosioci. Dame i gospodo, ovaj zakon predstavlja jedan posao koji nema ko drugi da odradi, osim nas. Niko drugi osim nas ne može da odradi ovaj posao koji je definisan zakonom o privatizaciji. Zato, usvojimo ovaj zakon, zavrnimo rukave i završimo posao koji danas započinjemo. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Garčević, a nakon njega narodni poslanik Rade Bajić.
Poštovana predsedavajuća, poštovani poslanici, naslušah se od jutros ovde kako je sve zakonito, kako sve funkcioniše, sve se donosi, svi zakoni su za doborbit građana Srbije, a ja upućujem apel Vladi Srbije da razmotri primenu Zakona na bruto platama kada se odnosi na prosvetne radnike, na zdravstvene radnike, a verovatno i na još neke druge kategorije, da se nađe tehničko rešenje i da ljudi dobiju svoje plate, da mogu na kraju da odu na godišnji odmor kako treba. Zaklinjemo se da je sve ustavno, da je sve zakonito, a krši se na svakoj strani. Krši se Ustav Jugoslavije u subotu, krši se Ustav Srbije i sva akta, a hoćemo i govorimo da ulazimo u pravni sistem. Kao građanin pravni sistem podrazumevam da je pravo onakvo kako je zapisano dok se ne promeni ili ne usaglasi. Kažu, privatizacija. Imam svoju reč za to. Kažite građanima prodaja ili rasprodaja, da ne upotrebim termin šta se može desiti, a koji bi rekao krađa. Zašto to? Privatizacija, taj termin je upotrebljavala prethodna vlast, upotrebljava i ova. Meni je žao samo što socijalisti nisu rasprodali svu imovinu i obezbedili socijalni program , mogli su vladati naredne četiri godine. To je bila naša greška, socijalista, jer smo hteli da očuvamo imovinu i da se prodaja može izvršiti, privatizacija, do 49%. Kaže, strateški partneri iveć ste ih doveli u poljoprivredno dobro u Sremskoj Mitrovici, koje može samo da funkcioniše, a već su ga posetili strateški partneri iz Italije i Engleske. Šta to znači? Rasprodaćemo, a onda će naše stanovništvo, naši radnici dobiti deonice tamo, u firmama koje ne budu imale nikakvu vrednost. Postavljam konkretno pitanje gospodinu Vlahoviću: šta planirate sa zdravstvom,prosvetnim radnicima, državnom službom, gde i kako će oni dobiti deonice, da li će građani Srbije imati nekakav prioritet da dobiju u firmama koje mogu funkcionisati ili ćete im dati u onim firmama koje ne mogu da funkcionišu? To se iz ovoga vidi, jer kada damo 70%, ostaje 30% i otkupiće se samo firme koje mogu da funkconišu. Loše niko neće, strateški partner neće u njih uložiti,jedino da se to zatvori sutra, pa da izvrši prodaju. Zašto niste, gospodo iz Vlade Srbije, omogućili firmamada rade, one koje su mogle realno, da rade ovih7-8 meseci? Zašto nisteomogućili građevinskim firmama da rade, pa kada je ponuda da imaju veću cenu? Kažete da će pare doneti veliki prosperitet. Dajte nam proračun i kažite - očekujemo to i to, hoćemo da uložimo u tim i tim firmama, da obezbedimo to za naše radnike i za građane Srbije. Ne može se nikome u ovoj zemlji verovati unapred, pa ni vama. Zašto? Pogledajte kada sednete, 8 ministara donosi odluku u ime čitave Vlade. Kako da vam verujemo? Kada budete radili gospodo pravno, kada budete radili po zakonu, dopustite, podržaću i taj deo. Kada mi budete dali dokaze da će biti uloženo u privredu,da ćemo razviti određene privredne organizacije i onda može da ide podrška. A ovako, koliko znam, vi ste ministre radili na proceni imovine koja se odnosi na Beočin, za stranog partnera, a drugi ministar došao da radi za 300 maraka. Postavljam pitanje, kako to ljubav prema ovoj zemlji odjednom nasta za 300 maraka plate kada su tamo bili daleko? Kažu da su pojedini ministri bili, jedan od njih,i u Gajdarovom timu. Postavlja se pitanje, kažete, uzimate privatizaciju u Rumuniji. Nisam bio u Rumuniji, ali sam video tekst u "Politici" i ako je istinit onda ta privatizacija već 11 godina nije davala nikakve rezultate i nemojte nam nuditi kao model takvu privatizaciju. S druge strane, daje se prviše prava Agenciji, a to znači dođem i kažem- imaš da se prodaš, toliko će biti cena po tenderu, tih 30 dana i nema priče. Gde vam je uloga sindikata? Vi kažete - osnivamo 6-7 sindikata. Određene sindikate, gospodine Vlahoviću, osnovali ste, ne vi kao ministar, nego članovi Vlade. Ti sindikati su razbili radničku klasu i imamo6-7 sindikata, a sada ste ih eliminisali, i nemaju nikakvih prava da zaštite svoj položaj i svoju imovinu. Zašto smo to uradili? Od koga? Od onih koji će i ovu imovinu rasprodati, a na kraju da ne upotrebim reč, sačekajte pa ćete videti gde će stići. Dalje,nikakva prava nemaju firme, nikakva prava nemaju određeni građani, a izgleda da su sva prava koncentrisana kod vas u vlasti DOS-a. Možete, imate većinu u republičkom parlamentu, ali idu vremena, nemamšta da se nadam i ne nadam, ali moram reći jednom mome drugaru. Proveo je 10 godina radeći u inostranstvu u tom komunističkom sistemu i neću da govorim da li su nekada greške napravljene, ali ako su tada napravljene i da prihvatimo da jesu, onda se i sada prave, jer radnici su ulagali stvarajući firme, a vi oduzimate prava na uložena sredstva. Gde je onda tu pravičnost? Nema je i prema tome,zašto ne zaštitimo određene firme? Nema usred leta struje i kaže - ne treba je. Termoelektrane osnesposobiti da se stanovništvu kaže da se mora prodati , jer trebaju nam strateški partneri. Narode, ne verujte tome, jer radi se o rasprodaji kompletne društvene imovine bez perspektive za radničku klasu u Srbiji.
Reč ima ministar Vlahović, kao predstavnik Vlade.
Poštovana gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, više zbog javnosti i nemam nameru zaista da se često javljam u toku plenarne rasprave oko zakona. Prvo da kažem da ovaj ministar ne radi nigde sem u Vladi Srbije. Bio sam u "Dilojt i Tušu" (Deloitte and touche), a bio sam partner "Dilojt i Tuša". Od 24. januara ove godine ne radim tamo, nemam nikakav vlasnički ulog, sve moje deonice iz "Dilojt i Tuša" su povučene. Ovaj ministar dok je radio u "Dilojt i Tušu" je brinuo samo o interesima firme "Dilojt i Tuša". Od kako radi u Vladi isključivo ga interesuju prevashodno interesi države Srbije. Kada bi svako u ovoj zemlji vodio računa o interesima tamo gde radi, mislim da bi ova zemlja cvetala.Toliko o momposlu. Radim u Vladi i ko ne veruje može da proveri. Što se tiče priče o rasprodaji,mislim da u to više niko u ovoj zemlji ne može da bude ubeđen. O kojoj rasprodaji govorimo nakon 15 godina propadanja ove zemlje, nakon 15 godina nehumane i beskrupulozne, tihe, sive privatizacije, čitaj pljačke, koja se sprovodila na relaciji od društvenog kapitala ka privatnoj svojini? O kojoj rasprodaji govorimo? Zar o kapacitetima koji su izgrađeni krajem 70-tih i početkom 80-tih godina? Očigledno niste čuli podatke koji govore koliko nam je sjajna srpska ekonomija. Niste čuli da su akumulirani gubici 500 milijardi dinara. Niste čuli da nema obrtnog kapitala u iznosu od 650 milijardi dinara. Niste čuli da je inostrani dug ove zemlje 12 milijardi dolara. Niste čuli da je dug prema deviznim štedišama 7 milijardi maraka. To je srpska ekonomija danas. Pa šta hoćete? Da podelimo besplatne akcije kapitala koga nema i da skinemo odgovornost na najjednostavniji način, da kažemo - evo, to su sada vaša preduzeća, to su vaša privatna preduzeća gospodo radnici, pa kad nemate pare za plate jer je stanje takvo kakvo jeste onda nemojte dolaziti kod Vlade, jer, evo, mi smo učinili taj humani gest i rukovodeći se socijalnim načelima, kvazi socijalnim načelima podelili smo akcije radnicima. Ne, nećemo to uraditi. Zato što smo mi ozbiljni ekonomski reformatori. Nećemo to uraditi zato što mi nismo ovde došli da dve, tri, četiri ili osam godina ostanemo i uživamo u blagodeti vlasti kao direktori privatnih preduzeća ili društvenih, nego zato što sve što smo uradili znači da smo ostavili naše prethodne poslove da bismo od ove države napravili nešto. Da bi ovaj projekat mogao da uspe. I uspeće. Nemojte toliko da se sekirate. Nećemo rasprodati, jer se rasprodaje onda kada nešto postoji, nego ćemo otvoriti vrata za investicije, za pravi novac. Nećemo finansirati obrtni kapital tako što ćemo da štampamo pare, pa ćemo oporezovati i dobre privrednike, pa ćemo i građane oporezovati. Žao mi je, to vreme je prošlo. To štampanje novca i sve drugo što se dešavalo su bili razlog da se pre ovog zakona donese Zakon o oporezivanju ekstra imovine i ekstra profita. Toga više nema. Mi ulazimo u prave, korenite, duboke ekonomske reforme koje treba konačno da nam donesu jednu stabilnu privredu i stabilne socijalne uslove. Nećemo radnicima da delimo iluzije i da kažemo - izvolte akcije koje ništa ne vrede. A, onda ćemo ih sačekati na berzi, na ćošku, pa ćemo preko brokera sav ovaj novac, koji je 10 godina bezočno pljačkan u ovoj zemlji, da legalizujemo preko berze. E, žao mi je, toga neće biti. Neće biti. [[Aplauz.]] Dakle, gospodo, trebaju nam prave investicije. Neće država da investira. Prošlo je vreme kada je uzet novac od Telekoma, pa su onda dva ili tri čoveka odlučivala ko će koliko da dobije, na superekonomski način, da li mu je bliže firma srcu, odnosno partiji, ili poslu - dobro, šta mislite koji su principi bili korišćeni? Rezultat takve politike možete danas da saznate u Fondu za razvoj. Saznajte. Propale su. Propale su pare kroz peskovitu privredu. E, to nećemo da radimo. Stvaranje stabilnog privrednog ambijenta podrazumeva dolazak kapitala, a to je moguće na način, kada se definitivno reši pitanje ko je vlasnik društvene svojine, koji će iza toga investirati u ovu privredu i otvaranje vrata za nove investicije i to je ta nova privredna struktura ka kojoj mi težimo. I mi ćemo uspeti, ma koliko da ima sumnjičavaca, ne samo u ovoj sali, nego i napolju. I nismo uzeli primer Rumunije, ni primer Bugarske, i nije korupcija samo ko sprovodi privatizaciju, nego je korupcija kakvi metodi privatizacije, odnosno metodi prodaje se koriste. Žao mi je. Te primere nismo uzeli u obzir. Hoćemo. A, i to da vam kažem, da više narod ne zamajavamo bespotrebnim patriotizmom, zašto sam ja došao - iz više razloga. Prvo, ovo je profesionalni izazov. Nisam došao ovde da bih krao i da bih zarađivao pare u Vladi Srbije, nego da napravimo ovaj projekat. Da za dve godine čitav svet kaže - pa, pogledajte šta su ti momci dole uradili. Izvinite, moja cena iza toga ide gore. Vratiću se svom poslu. Eto, to su razlozi zbog kojih sam došao. Naravno da volim svoju zemlju i naravno da mi je stalo da moja deca žive u stabilnoj zemlji kojom će se ponositi, a ne da čekaju u redovima ispred inostranih ambasada. Ali, verujte mi, postoje i vrlo jasno motivi, a to su da učinimo zaista nešto za šta će čitav svet da nam se divi, a kada nam se svet bude divio i naša cena na konsultantskom tržištu, odakle smo došli, će skočiti i to su vrlo jednostavni i pošteni razlozi. Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Rade Bajić, a potom Dragoš Babić.
Uvažena gospođo potpredsednice, poštovani narodni poslanici, čujem među vama da vas interesuje - šta će sada Rade reći, posle ministra. Pa, reći ću odmah da se ... sigurno sam pametniji od tebe, ali da završimo o tome. Prvo, odmah da se razumemo, jednostavno ne morate toliko srdžbe i besa da prolivate ako čujete i za nešto drugo. Ovde postoje dva koncepta. Vi imate svoje koncept DOS-a, a mi svoj koncept SPS-a. Gospodo, kako će koji koncept proći to će neko buduće vreme da kaže. Onog momenta ... doći će pa ćemo mi onda pričati o vašem konceptu. Jednostavno neću reći da je vaš koncept najgori, kao što neću da priznam ni da je vaš koncept bolji od našeg. Poći ću od realnih činjenica i dokumentacije koja baca drugačije svetlo na privatizaciju. Vi se borite za svoj koncept i bićete u situaciji da ga izglasate, a oni koji će odlučiti biće, na kraju, svi oni kojih se dotiče ovaj princip privatizacije. Prema tome,po tome koliko je članova Vlade ovde prisustvovalo kada je ministar Vlahović podneo uvodno izlaganje procenio sam da je ovaj zakon od izuzetnog značaja za Vladu. Svi su bili prisutni. Ako se zna da je važan deo politike Vlade privatizacija, kao i nekih drugih lobija, onda nije ni čudo što su svi bili prisutni dok su ministar Vlahović i premijer obrazlagali zakon o privatizaciji. Po našem mišljenju, ili po mom mišljenju, kada čovek pročita ovaj zakon vidi da je dosta mek, neodređen, a u mnogim delovima nejasan. Ako vam kažem da je u mnogim delovima nejasan, to ću kasnije obrazložiti, ali u onim delovima u kojima je jasan ostavlja puno toga, u stvari, Vladi, a oduzimaju se neotuđiva prava preduzeću i radnicima, penzionerima i građanima. U onim delovima u kojima je namerno nejasan ostavljaju se Vladi odrešene ruke da putem podzakonskih akata uredi tu materiju i stavi ovu skupštinu, koja bi trebalo da bude meritorni ocenjivač, van uticaja i van kontrole tih dešavanja koja će Vlada sprovoditi. Dakle, prava koja se ukidaju - osnovno pravo na kome smo mi insistirali godinama i koje je bila ključna odrednica koncepta privatizacije, to je 60% besplatnih akcija da se podeli radnicima, a odmah ću reći zbog čega je to tako. Uzmite vi da su desetine preduzeća vodili pošteni i čestiti ljudi, vodili su znalci. (Molio bih ovog gospodina bele kose, koji kaže da pažljivo prati, da baš prati , jer ja nikada njega nisam prekidao, kada je on bio za ovom govornicom, baš Kovačevića, da.) Dakle, bilo je mnogo domaćina koji su ulagali u firmu i nisu delilito kroz platu. Vi ste sigurno imali drugara koji je rekao- pa znaš šta, primili smo platu,kupili smo neku mašinu iz inostranstva, koja je najmodernija, a drugi, koji, jednostavno, nisu vodili računa o razvoju i unapređivanju firme, delili su sve ono što se moglo podeliti u plate. I sada, pazite, do koje mere dovodimodo apsurda pojedine firme. Oni koji su ulagali, oni koji su razvijali, oni koji su se snalazilii u embargu da nabave mašinu, da nabave delove, da firma napreduje,doveli smo ih u istu situaciju sa onima koji, jednostavno, nisu vodili računa o svojojfirmi. Dakle, onajko je kroz platu odneo novac kući, stavljen je u istu poziciju kao i onajradnik koji je ulagao u svoje preduzeće. A sada vas pitam - zar ti akcionari, koji su uzeli 60% besplatnih akcija,ne znajuprodatitih svojih 60% besplatnih akcija? Sada pitam ministra - evo nas sto, imamo 60% besplatnih akcija u preduzeću, pa zar mi mislimo da će bolje agencije prodati preduzeće, nego mi, pa i mi ćemo tražiti strateškog partnera, i nama je cilj, ako nađemo cenu, da prodamo taj deo preduzeća. Nećemo mi upropastiti preduzeće. Dakle, šta je sledeće- sužava se pravo ili ukida se pravobesplatnih akcija na 30%, 20%,odnosno 10%, u zavisnosti od roka privatizacije. Ako vam kažem,čini mi se, kad sam rekao onaj svoj prvi stav, da je deset godina pripremana ova zemlja i njena preduzeća, da bi došli do ove situacije, da se oslabe preduzeća, da se dovedu u situaciju da su zavisna, i da onda kažemo - pa eto, ne vrede, ona se moraju prodati. E, to je izgleda nekome trebalo, ali vreme će pokazati da li je to trebalo. Član 40. kod tenderske privatizacije predviđasamo besplatnih 15% akcija za zaposlene. Šta je ono što se još ukida - ukida se pravo da građani izvan konkretnog preduzeća mogu učestvovatiu raspodeli besplatnih akcija u drugom preduzeću. Ukida se pravo zaposlenihda u svom preduzeću dobiju besplatne akcije za staž koji su ostvarili u nekom drugom preduzeću. Prema tome, sveden je samo na određeni deo, koji je proveo, recimo deset godina - deset godina mu propada. Stečeno pravo zaposlenih na besplatne akcije u visini od 400 maraka u protivdinarskojvrednosti sada se, u zavisnosti od te brze,oročene i obavezne privatizacije, smanjuje na 300, odnosno 150, u zavisnosti od toga da li je on privatizaciju izvršio do 18 meseci, od 18 do 30, ili preko 30 meseci. Ukida se pravo na izdavanje besplatnih akcija, ako nije prodato 70% kapitala, sledi potpuno ukidanje besplatnih akcija, ako nije prodato 50% kapitala, jednostavno, ograničenje sa svih strana, kad su u pitanju zaposleni. Ukidaju se popusti pri kupovini akcija, ukida se mogućnost da se akcije kupe na sedamdeset dve rate, što je davana mogućnost da i radnici konkurišu, i oni koji nemaju dovoljan obrtni kapital kod sebe, već da se praktično ovim ukine njihovo pravo na kupovinu akcija. Ukida se zemljoradnicima pravo prvenstva, pa čak i pravo na konkurisanje za besplatne akcije u zemljoradničkim zadrugama i poljoprivrednim dobrima. Vi znate, baš u tom periodu o kome vi tako zdušno govorite da nije valjao, da su mnogi tu svojhleb počeli zarađivati, svoj trud i svoje napore su ulagali, i sada im se ukida to pravo. Ukida se popust, a to je bi jedan procenat na godinu staža za ratne vojne invalide, a ono što me čudi, da je predlagač zakona mogao da predloži u ovom zakonu, da se ukida pravorepubličkom penzijskom fondu na 10% od svih akcija, a da se predviđanja, odnosno ono što je bilo ugrađeno u prethodnom zakonu, a to je pravo penzijskog fonda na 25% od kapitala, od akcija koje proda akcijski fond, sada se svodi na 10, da bi se tih 25% potpuno ukinulo Zavodu za tržište rada. Pa rekao je ministar za privatizaciju da će ostati veliki broj radnika bez posla. Ima ih i sada bez posla, ima ih prividno na poslu, ali da će i ovajzakon neminovno dovesti dovelikog broja radnika koji će ostati bez posla. Pa šta je ovajzakon ranije predviđao- bukvalno, baš da je obaveza 25% od prodatih akcija, da se, jednostavno,izađe u susret tim radnicima, da se pokuša, prekvalifikacijom ili zapošljavanjem na drugim mestima, da se kroz taj fond pomogne. Praktično, oni su ostali i bez ove pomoći. Šta su nejasna rešenja - nejasno su pre svega definisani subjekti privatizacije, a uključuju se tu i ustanove. Implikacije će biti verovatno velike. Nejasan je budući metodprocene vrednosti kapitala. U članu 24. se kaže da se ostavlja to podzakonskom aktu. Jednostavno, kako će to biti, za sada se ostavlja da vidimo. Takođe, u 24. članu nejasan je princip koji kaže da na prodajnu cenukapitala utiču tržišne prilike. Pa zna se, apsolutno,da uvek tržišne prilike utiču, kada se iznese nešto robe na tržište. Ali, ako vi iznesete u obaveznojprivatizaciji i u skraćenom roku, i sve akcije iznesete, pa šta ste uradili - vi ste oborili cenu. Ako se danas jedan proizvođač pojavi sa 10 tona neke robe, on će imati svoju cenu, a ako se pojavi 100 proizvođača odjednom sa po 10 tona, kolika će biti cena? Pa sigurno je tržište obara, pri velikojponudi obara cenu. Jednostavno, tako se i htelo, da se odjednom u brzom roku pojavi veliki broj akcija,da im se tako skine i obori cena. Nejasni su metodi prodaje putem tendera i aukcijske privatizacije. Nema kriterijuma na osnovu kojih se određuje - kada se primenjuje tender, a kada aukcijska prodaja. I ono što je odrednica i ključ ovog zakona, to je obaveznost i oročenost, a oni su u suprotnosti sa članovima 55, 57. i 64. Ustava Republike Srbije i članom 74. Ustava SRJ. Dakle, ovo je zakon koji je protivustavan saveznim zakonima, a samim tim, derogira te savezne zakone. Ali, meni nije ni čudo, ako su mogli sa zakonom koji je protiv svih važećih, ljudskih i božijih zakona, da isporučuju rodoljube ove zemlje drugim neprijateljima, onda mi je jasno da se i preduzeća dovedu u ovu situaciju. Pitao bih i ministra nešto.
Ako se u diskusiji pozivao na poštovanje zakona i Ustava, onda je elementarno da poštujemo ono što je naša obaveza na sednicama Narodne skupštine, a to je deset minuta za diskusiju.
Mislim da je prvi put da sam prekoračio vreme, samo da podsetim ministra na jednu rečenicu. Pročitaću pitanje, gospodine ministre, vama, pitao vas je neko - od 29 zemalja tranzicije, 28 ministara za privatizaciju je završilo u zatvoru. Vi ste rekli - na mene se to ne odnosi. Zaista bih želeo da se ni na koga od vas ne odnosi, ali bogami, čini mi se da će biti svega.
Reč ima narodni poslanik Dragoš Babić:
Gospođo podpredsedniče, dame i gospodo narodni poslanici, ako ni zbog čega drugog, onda bar zbog svog iskustva, za koje ne mogu reći da je malo, jer preko tri decenije egzistiram u ovom našem privrednom sistemu, osećam potrebu da se i na ovaj način obratim narodnim poslanicima i javnosti. Naime, svih ovihgodina smo imali prilike, a naročito mi stariji, da se uverimo u sve ono što su i prethodnici rekli, tj. u neefikasnost jednog neprimerenog privrednog sistema, čija je osnova u suštini upravo jedna nedefinisana floskula društvene svojine, jedan surogat svojine u privredi, ili trut u privredi,koga nam je svojedobno jedan slovenački učitelj, pre pedeset godina, ubacio kao kukavičje jaje. I evo, već pedeset godina gajimo tog truta, i najzad, eto, posle pedeset godina smogli smo snage da ga izbacimo ovim zakonom iz upotrebe i smestimo u prošlost. Za efekte, koje ne treba ponavljati često, ali nije zgoreg da se ponove - negativne efekte privrede znali su, naravno, i mnogi prethodni kreatori ekonomske politike, i Brozovog, i kasnije Miloševićevog režima. Imalo je mnogo dilema da li da se primeni nešto što je svetu primereno, naročito ekonomskoj nauci, neki efikasniji i profitabilniji sistem, jer je upravo taj sistem do sada egzistirao kod nas i omogućavao jedan vrlo značajan politički uticaj, uticaj koji nije imao samo to, nego čak i neki kadrovski i materijalni prihod. Naravno, bilo je teško lištiti se privilegije kojom je on decenijama stvaran, uljuljkivan i sa raznoraznim oblandama, počev od radničkog samoupravljanja, raznoraznim reformama ZUR-a i sličnih, koji su trebali da potpomognu ili barem malo usavrše taj sistem. Međutim, njegovi negativni efekti su jedino bili mogući da se kompenziraju kroz stalne pozajmice od međunarodne zajednice, naravno, zahvaljujući našem geopolitičkom sistemu. Onog momenta kada je sredinom sedamdesetih jedan niz slavina presušio u tom smislu i kada smo se mi svi već javno suočavali sa negativnim posledicama, suočavani na način kada su nam brodovi i avioni plenjeni u doba Milke Planinc, bilo je jasno da ta kvazi društvena svojina u stvari predstavlja jedan oblik ili, kako jedan prethodnik reče, podoblik državne svojine. To jeste razlog da se kaže nešto i o tome, a to je da predlagač ovog zakona nije imao nameru da definiše pojam društvene svojine i da se tu sada apsolutno, a to ostavljam pravnicima i ekonomistima, ostavlja za raspravu o tome šta je subjekt, šta objekt. U mom daljem izlaganju, ako budem pravio neke pravne nepreciznosti, da se to uzme u obzir. Naime, efekti takve naše privredne politike su bili jasni. Ono što nama sada preostaje, to je stvarno možda i poslednji trenutak promena, promena koje u suštini znače upravo ono što je gospodin ministar nagovestio, a to je - očekivane investicije i ulaganja. To je ono što pravnici obično kažu ratio legis ovog zakona, jer upravo od njega očekujemo ne rasprodaju, nego ulaganje. Šta se očekuje primarno? Primarne su direktne investicije koje potiču iz same prodaje i indirektno ono što je nažalost neminovno u stanju u kakvom se nalazi naša privreda, odnosno preduzeća, da skoro ne postoji ni jedno preduzeće u koga bilo koji strateški partner nebi morao da uloži poprilična sredstva. Ta poprilična sredstva u stvari predstavljaju ono što mi smatramo osnovnim pokretačkim impulsom za ovu našu obamrlu privredu. Naravno, onda se stalno stavlja akcenat na mala i srednja preduzeća, jer se od njih i kao takvih očekuje najpre lak i brz preobražaj i mogućnost rešavanja onih efekata koji bi mogli da budu neprijatni u procesu ove privatizacije. Mora se ovom prilikom reći upravo i o timnegativnim efektima koji bi se mogli očekivati u većoj ili manjoj meri, u ovom, kako ga nazvasmo, olimpijskom periodu privatizacije od četiri godine. Naime, izvesne socijalne tenzije ne mogu ostati zanemarene ovim zakonom. On apsolutno intenzivira obavezu Vlade na socijalnim programima, naročito na podsticajima malih i srednjih preduzeća u njihovom razvoju. Da se to stvarno tako radi, lično sam svedok, jer je Vlada već sada preduzela neke akcije otvaranja agencija za podsticaj malih i srednjih preduzeća, koje imaju cilj da se nekim manjim obrtnim sredstvima potpomognu upravo one proizvodne i profitabilne programe koji će na prvom mestu ne samo donositi profit, nego verovatno i smanjiti problem nezaposlenostiipovećatizaposlenost. U tom cilju, aposloutno smatram opravdanim sve one sugestije koje su kolege poslanici nagoveštavali pre mesec i po dana, kada je jedan sličan zakon o podsticaju malih i srednjih preduzeća bio u raspravi. Taj zakon o malim i srednjim preduzećima je zaista neophodan i on će sigurno, po izjavi ministra da se već sada nalazi u nacrtu kod Vlade, u skoroj budućnosti ga očekujem ovde kao neophodni elemenat i prateći elemenat ovog zakona. Ono na šta bih se naročito osvrnuo, na pojedine akcente prethodnika, a to je upravo ono učešće, koje sevrlo često čuje, radnika, zaposlenih u ovom procesu privatizacije. Moram da nagovestim i da naglasim namerno, na sve one koji nisu detaljno čitali ovaj zakon, da vrlo dobro obrate pažnju na članove zakona 16, 20, 21, 22, 40, 41. i naročito 60. O čemu se radi? Upravo program privatizacije pokreće nadležni organ preduzeća. Ne samo da ga pokreće, nego je obavezan da odmah po toj inicijativi, ukoliko je usvoji, izvesti sindikat ili iks sindikata, koliko ih ima u preduzeću. Nema drugog načnina da se zainteresovani ili zaposleni interesuju za ono što je predmet i program privatizacije, ne samo kroz prospekt, nego i kroz program privatizacije koje nadležni organ, po instrukcijama Vlade ili Agencije, bio obavezan da sprovede i usaglasi. Upravo u tom smislu, govorim i o onoj finalnoj odredbi pisane forme koja se odnosi na ugovor o prodaji. Naime, ugovor o prodaji apsolutno precizira ko je i kada taj finalni akt potpisao i kada on stupa na snagu. Potpisom na ugovor kupca, prodavca i agencije, upravo se obezbeđuje finalni dokument i javno saznanje da je nešto prodato, naravno u obliku akcija. Agencija se tu pojavljuje ne kao kontrolor, nego kao kontrolor postupka privatizacije i ona u tom slučaju služi kao svedok da je ugovor i ceo postupak privatizacije izvršen u skladu sa predloženim zakonom. Otprilike, to je nešto što garantuje da svi zaposleni moraju da vode računa o postupku privatizacije i moraju da se interesuju o onome što se privatizuje u njihovom preduzeću, a privatizuje se praktično sve. Mada to nije decidirano naglašeno, ali predmet privatizacije je ukupna imovina jednog preduzeća. Naravno,ove pravne formulacije ili neke preciznije stvari, koje se tiču članova ili drugih efekata ovog zakona, neću komentarisati sada. One će možda biti predmet onda kada ovaj zakon bude bio razmatran u pojedinostima. Ono što je vrlo važno da se naglasi, a to je upravo ona tenzija, odnosno ona mogućnost socijalnih tenzija koju su iks iks poslanika naglašavili ovde. Moram da naglasim član 60. Zakona, koji apsolutno i u primarnom smislu naglašava upravo deo sredstava koji se odvaja u određene fondove i, pod dva, podsticaj razvoja. Taj podsticaj razvoja, koji nije normalno procentualnomoguće uopšte dati, jer to je stvar nečega što tek treba da se ostvari, i naravno da niko drugi nego Vlada mora da odredi to u skladu sa prioritetima koji će sigurno biti u njenoj nadležnosti, a nama na uvidu, određivati upravo ono što je i cilj, a to je taj podsticaj razvoja. Na kraju, u jednom razgovoru sa našim kolegom poslanikom, došao sam do zaključka da su neke primedbe bile vrlo interesantne kada se tiče sekundranog prometa akcija, koji ovim zakonom nije obuhvaćen. Smatram da bi on trebalo da bude obuhvaćen, iako nisam upućen u dosadašnji zakon važenja prometa hartija od vrednosti, isigurno bi jedan zakon o berzi, praktično, sekundranom promentu akcija, bio prateći potreban zakonski dokument koji sigurno i Vlada i odgovarajuće Ministarstvo finansija ili privrede, priprema. Ono što posebno želim da naglasim, a to je razgovor sa kolegom poslanikom, koji je na jedan nagoveštaj sumnjive budućnosti DOS-a i njegovog ostanka na vlasti... (Predsedavajuća: Deset minuta i 20 sekundi.) ....prosto me primorava na konstataciju i rešenost Vlade i ovog sastava parlamenta da je neminovnost promena ove vrste u našoj privrednoj strukturi, ma kako one možda bile i bolne i nose rizik za predlagača zakona, odgovorno ga prihvatamo, apsolutno uvereni u pozitivne efekte koje će praksa potvrditi. (Predsedavajuća: Deset minuta i 40 sekundi.) I kao nesrećni feniks, tako i naša privreda Srbije, mada oprljenih krila, ovim zakonom dobija onaj prvi pokretački zamah ka jednoj pozitivnoj, priznatoj i sposobnoj ekonomiji, da odgovori preuzetim i nasleđenim obavezama prema svom narodu i svetu. (Predsedavajuća: Jedanest minuta.) Ne samo zato, uveren sam i znam da je ovaj zakon, što bi građevinci rekli - armatura budućeg privredno-finansijskog temelja za zgradu budućnosti koju na ovaj način učvršćujemo i ostavljamo na polzu našim budućim generacijama. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dušan Cvetković, a nakon njega narodni poslanik Miloš Nešović.
Poštovano predsedništvo, cenjene kolege narodni poslanici, cenjeni ministre, ovaj zakonski predlog privatizacije, iako sadrži izvesna poboljšanja u odnosu na raniji predlog zakona, ima niz manjkavosti. Glavna mana ovog zakonskog predloga je to što ukida mnoga od ranije utvrđenih prava, a imaće i nebrojeno više teškoća u primeni, nego što je imao stari zakon. Da krenemo najpre od koncepta ovog zakonskog predloga. Ovaj predlog zakona ukida socijalno pravedan model privatizacije, za koji se pre više godina zalagala i DS, doduše tada kao opozicija. Ovaj koncept, ukidajući pravednost privatizacije, sveo je na minimum upis akcija najširih slojeva stanovništva, zaposlenih i penzionera koji su stvarali tu imovinu u preduzećima. Ovaj koncept privatizacije za koji se opredelila Vlada Zorana Đinđića znači u krajnjem pretvaranje najvećeg dela sadašnjeg društvenog kapitala u državni, a nigde u svetu država se nije pokazala kao dobar, nego uvek kao loš gazda. Pošto je sigurno da ova vlada neće uspeti da rasproda sva preduzeća u njenom mandatu, ona će ih samo podržaviti. Podržavljenjem svih preduzeća budućim novim vladama pružiće se ponovo prilika da prave svojinske odnose kako tim vladama odgovara. To će stvoriti ozbiljne probleme od sada potencijalnih kupaca. To je, poštovane kolege, sigurno najveća mana ovog koncepta privatizacije, koga vi već po tradiciji nazivate istorijskim. Ako pođete od činjenice da je početkom januara ove godine blizu 4.000 preduzeća imalo završene procene kapitala i da je od toga 2.500 imalo i odgovarajuću verifikaciju procene, da su sada u proces privatizacije uključena i javna komunalna preduzeća, sa pravom se moramo zapitati poštovani ministri i kolege poslanici pozicije, kakva je to decentralizacija o kojoj ste ranije govorili, kada će Vlada na posredan ili neposredan načinmorati da odlučuje o privatizaciji u svima njima. Samo da pomenem moj Leskovac, da li stvarno mislite da Vlada i resorni ministri, koji su jedva i čuli za branu Barje kod Leskovca, koja je samo jedan deo leskovačkog vodovoda, mogu na bolji način od SO Leskovac da obave privatizaciju leskovačkog vodovoda ili privatizaciju najbolje uređene pijace u Srbiji, kakvom raspolaže Leskovac. Sigurno ne, gospodo poslanici, a ako ste iole realni morate priznati da je ovim zakonskim predlogom prenaglašena centralizacija privatizacije. Pogledajmo samo kako je regulisano iniciranje privatizacije. Pravo agencije da sama pokrene postupak privatizacije preduzeća je indirektno neustavan. Pošto o modelu prodaje, tender ili aukcija, odlučuje država, time se na očigledan način zaobilaze zaposleni, a što sigurno nije dobro. U članu 16. se takođe samo formalizuje uloga sindikata, a o inicijativi za privatizaciju organizacija sindikata se samo obaveštava i ne čeka se njeno mišljenje, jer se u roku od pet dana inicijativa za privatizaciju, zajedno sa prospektom sa osnovnim podacima, dostavlja agenciji. Ako se, poštovane kolege, odluka o privatizaciji donese u petak, onda ona već u sredu mora da bude u agenciji, a kod radnika koji rade u tri smene možei da ne stigne. Kakva je snaga agencije, poštovane kolege poslanici, vidi se iz člana 17, po kome agencija nije vremenski oročena da obavesti Vladu ako pokreće inicijativu za subjekte privatizacije sa većinskim državnim kapitalom. Ovim rešenjem je agencija praktično starija od Vlade. Da li je logično da sama agencija ili Ministarstvo za privatizaciju ima sposobnih ljudi za raspisivanje tendera ili aukcije, a da jedan gigant, kakav je recimo "Sartid", sa blizu 1.000 visokoborazovanih stručnjaka sivh profila, nije sposoban da sam raspiše ili bar uredi tender ili aukciju. Isto tako, neka preduzeća koja su u fazi pregovora sa partnerom, a i po ovom zakonu, agencija preuzme posao, to može izazvati čak i obaranje vrednosti tog preduzeća koje je bilo pred sklapanjem dogovora. Druga manjkavost ovog zakonskog predloga je njegova nesaglasnost sa Ustavom Srbije i Jugoslavije, na isti način kao što je uz kršenje Ustava donet Zakon o prestanku važenja zakona o svojinskoj transformaciji. Danas želite snagom sile DOS-ovske parlamentarne većine da ovaj najveći zakonodavni dom uvučete u novo kršenje Ustava. Jasno je vama, poštovane kolege poslanici pozicije, da ključni princip zakona, obaveznost i stroga oročenost, krše članove 64, 55. i 57. Ustava Srbije i član 74. Ustava Jugoslavije. Krše se suštinski članovi Ustava koji garantuju poslovnu samostalnost preduzeća i njihovu ravnopravnost na tržištu, ali vi se i ne stidite da to priznate, pravdajući to hitnošću donošenja ovog zakona i nemogućnošću da se čeka procedura Ustava. Kako mislite, gospodine ministre i vi poštovane kolege poslanici, da se zalažete za pravnu državu, a da sami primoravate Skupštinu Srbije da svesno krši ustav koji je svima u svetu, osim vama iz DOS-a,prava svetinja. Moram, kolege poslanici, da se naknadno osvrnem i na deo obrazloženja razloga za donošenje ovog zakona, koji uopšte ne stoje, a da to ne nazovem pravim imenom, pa da ne zaradim opomenu od predsedavajuće. Konstatacija koja generalno važi, da su analize privatizovanih preduzeća po starom zakonu pokazale da u tim firmama nije došlo do poboljšanja privređivanja, kao i da je došlo do zauzstavljanja tehničkog i tehnološkog razvoja, sigurno ne stoji kada se uzmu u obzir firme sa moga područja, kao što su "Simpo" "Jumko", "Graditelj" ili "Zavarivač". Treća ozbiljna manjkavostovog zakona je što je pravo upisa besplatnih akcija do visine 60% kapitala preduzeća pri aukcijskoj privatizaciji se svela praktično na 20% ili 10%, jer će onih 30% biti veoma teško ostvarljivo. Ovakvim rešenjima će bez akcija u ozbiljnim i vrednim firmama praktično ostati svi, osim zaposlenih u njima, jer su svi ostali upućeni na akcijski fond. Prema novim rešenjima, čak ni zaposleni u preduzećima ne mogu da dobijubesplatne akcije za staž ostvaren u drugim preduzećima. Kako ovo rešenje nazivati logičnim.Ako se ne proda više od 50% preduzeća, zaposleni će izgubiti pravo na besplatne akcije, a takođe se ovim rešenjem ukida i pravo zaposlenih na besplatne akcije od privatizacije putem poravnanja. Tek kada krene primena ovog zakona, poštovani građani Leskovca, kada se proda onih 70% firmi, videćete kao zaposleni, da u većini preduzeća neće moći da se ostvare vaša prava na besplatne akcije u punoj meri, jer deo kapitala od 30 do 10% neće biti dovoljan za to. Četvrta manjkavost ovog zakona je, kako mi socijalisti vidimo, u tome je što za tendersku privatizaciju Vlada pominje 150 velikih firmi, ali se one drže u tajnosti. Mišljenja smo da treba navesti tih 150 firmi kao dodatni prilog ovog zakona, kao što je uz njega i prospekt za prijavljivanje firmi za privatizaciju, kao što je prilog fimri imao i prethodni predlog zakona. Nije to sigurno tajna, a mišljenja sam da i strateški partneri koji bi ulagali u Beočinsku cementaru sigurno, hoće da znaju ko su ti partneri. Na kraju, hoće li, gospodine ministre, na osnovu ovoga što ste uveli svuda intervenciju države i kada se izvrši rasprodaja mnogih preduzeća, hoćemo li i "Jugopetrol", koji ovog momenta prodaje gorivo sa 60% od evropskih cena, biti u poziciji da to radi i dalje. Hoće li prodajom fabrike lekova strancima Vlada moći da odredi cene lekova u visini od 60% domicilnih cena lekova u Sloveniji, kao što je to nedavno uradila. Sigurno da će to biti nemoguće, ali recite mi bar vi, kolege poslanici iz Leskovca, zašto "Zdravlje", leskovački farmaceutski gigant koji hrani više od 10.000 Leskovčana, mora da ide u dokapitalizaciju ili neku prodaju strancima, kada ima novu farmaceutsku prozvodnju i najveću u zemlji, tek u prvoj godini rada, kao i veliku količinu farmaceutskih sirovina. Zašto u prodaju da ide ovaj bazni pogon koji je još u fazi utvrđivanja otpimalnog kapaciteta. Šta tu treba ulagati? Realni i pošten odgovor je, kolege poslanici, sigurno ništa. Nema tu drugog interesa nego da Vlada, nezainteresovana za rad privrede, ovim zakonom želi rasprodajom da se otarasi brige za preduzeća, a uključujući tu i naše mezimče "Zdravlje". To drugim rečima znači da će ova privatizacija koju Vlada želi da sprovede dovesti do određenih ozbiljnih problema. Sada, sasvim na kraju, malo povređen onim što je pričao jedan od naših kolega, bez ijedne reči o ovom zakonu, moram vam reći da vam je o ovom zakonu govorio čovek koji je do 1946. godine .... (Predsedavajuća: Vreme.) .... a doduše tada sa pet godina biosedmi ili osmi u industrijskom Leskovcu, trećem gradu po razvijenosti u Srbiji u to vreme. Ako ministar Vlahović pita oca - ko su Lešnjaci u Leskovcu, a koleginica Milka u Požegi, moraće neko da im ispriča o Lešnjacima, o bogatstvu do Zakona o nacionalizaciji. To ne znači da o ovom zakonu nije trebalo progovoriti i kao pravi socijalista. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Miloš Nešović, a sledeći prijavljeni je Milorad Mirčić.
Uvažena gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, kao poslanik SPS-a, koja predstavlja opoziciju u ovom parlamentu, trebalo bi da želim da ovaj zakon bude što lošiji, da izazove nemire u našem društvu, da ostavi radnike bez posla, da na taj način pokažemo da smo mi socijalisti bili, odnosno opozicija, u pravu. Međutim, kao čovek želim, s obzirom da smo ušli u proces privatizacije i u proces tranzicije, da ovaj zakon bude dobar, da našim građanima donese nešto dobro. Međutim, moram da kažem da mnoge priče i mnoge hvale me plaše da će to tako biti. Pošto imam dosta godina i veliko iskustvo u životu, naučio sam i, na kraju krajeva, ubedio sebe i doživeo da ljudi koji mnogo pričaju i mnogo hvale neki dokument, obično to ne bude tako. Gospodine ministre, ovo se na vas odnosi, govorili ste nam da je ovo najbolji zakon, da će on najbolje odgovarati našim građanima i našim radnicima, a ja bih voleo da bude tako, ali mislim da to tako neće biti. Još nešto moram da vam kažem. "Telekom" Srbije je prodat 1997. godine u junu mesecu, kada je bio veliki rizik za ulaganja u Republiku Srbiju. Međutim, bojim se i mislim da bi predsednik Vlade i Vlada trebalo dobro da razmisle da se poprave odnosi sa strateškim partnerima koji nisu uložili male pare, uložili su 1.586 miliona dinara u kešu. Ne govorim o tome kako se trošilo to, ali znam da su to akcionari uložili. Upozoravam na to da se ne dogodi da oni održe konferenciju za štampu na međunarodnom nivou i objasne međunarodnoj zajednici kako to srpska strana poštuje međudržavne ugovore i akcionarske sporazume, i na taj način dovedemo sebe u priliku da nam od strateških partnera iz međunarodne zajednice niko ne dođe da uloži sredstva. Privatizacija je veoma važno sistemsko pitanje, ona nije sama sebi cilj. Ona je sredstvo ka uvođenju tržišne privrede i cilj ulaska u privatizaciju je stvaranje efikasnog privrednog sistema koji će da opstane na tržištu. Mi imamo zadatak da dograđujemo privredni sistem kako bi stvorili uslove za dalji privredni razvoj, a ne da budemo opterećeni imperativom punjenja državnog budžeta. U ovom poslu ne treba izgubiti iz vida da je na svetskom tržištu u toku ekonomska kriza čiji recidivi neće mimoići nas. Predlog zakona o privatizaciji prikazuje nameru Vlade da dinamizira ovaj zadatak. Ako želimo da se u predviđenom roku završi ovaj posao, potrebno je da se u pristupu držimo kontinuiteta, i to sa započetim procesima, a samim tim i potrebe višekolosečne privatizacije. Međutim, Predlog zakona malo vodi računa o kontinuitetu. To može da dovede do odlaganja privatizacije za više od četiri godine. Nedostatak kontinuteta u predlogu je ispoljen po bitnim pitanjima u dosadašnjim procesima, a ovo se naročito ispoljava kroz ukidanje brojnih prava iz prethodnog zakona, koja su bila data subjektima privatizacije i zaposlenima. I pored toga što predlagač navodi u predlogu načelo stimulativnosti, praktično imamo degradaciju stimulativnosti i ovome doprinosi činjenica da su mnoga predložena rešenja nejasna, data su velika ovlašćenja Vladi, a neka rešenja u predlogu su u suprotnosti sa važećim Zakonom o preduzećima. Činjenica je da se ukida oko 20 prava koja su bila promovisana u dosadašnjim zakonima, među kojima bih nabrojao samo neka: reducira se pravo emitovanja besplatnih akcija na 30%, 20% ili 10% kapitala u zavisnosti od dužine oko privatizacije; stečeno pravo zaposlenih na besplatne akcije u dinarskoj protivvrednosti od 400 DM za svaku godinu radnog staža smanjuje se na 300, odnosno 150 DM, po isteku od 18, odnosno 30 meseci; potpuno se ukida pravo zaposlenih na besplatne akcije, ako nije prodato više od 50% kapitala; ukida se pravo Republičkog penzijskog fonda na 10% svih akcija preduzeća i smanjuje se pravo na 25%, odnosno sa 25% na 10% prihoda od akcija, a koje prodaje akcijski fond; ukida se pravo institucije tržišta rada na 25% prihoda, koje prodaje akcijski fond, a to je do sada bilo u funkciji povećanja zapošljavanja. Ukidaju se i brojni drugi popusti u kupovini akcija. Nejasna su brojna rešenja u datom Predlogu, među kojima su naročito uočljiva - namena sredstava ostvarenih u postupku privatizacije. U predlogu se uopšteno kaže - koristiće se za podsticaj razvoja. Iz ovoga se ne vidi koja su prava privrednog subjekta privređivanja u korišćenju ovih sredstava. Postavlja se pitanje šta će od prodaje imati, kada govorimo o Raškom okrugu, Fabrika vagona "Magnohrom", "Jasen", šta će imati i "Ibar", šta će imati "Mineralna voda" Vrnjci, Vrnjačka Banja, zatim Tekstilni kombinat Raška u Novom Pazaru, Drvni kombinat u Tutinu. i ostali drugi subjekti privatizacije. Pretpostavlja se da će većinski vlasnik podići tržišnu efikasnost kupljenog preduzeća radi sticanja profita. Međutim, većinskog vlasnika bi trebalo obavezati da radi na daljem razvoju subjekta privređivanja i iz ovog razloga ne bitrebalo ovo svesti u uopštenu formulaciju o nameni sredstava i oduzeti kompletno pravo subjektu privređivanja na ulaganje u njegov dalji razvoj. Zato je potrebno izvršiti dopunu i deo sredstava ostvarenih od prodaje nameniti subjektu privređivanja. Ova namenska sredstva imala bi višestruki uticaj, kako na dalji razvoj, tako i na stvaranje obaveze novom većinskom vlasniku ili, kako ga mi zovemo, strateškom partneru, da dalje ulaže i radi na daljem razvoju privrednog subjekta, a zaposlenima bi ovo značilo određenu sigurnost u daljem radu. Ja sam i po ovom pitanju podneo amandman i imam jedan odgovor, mislim da o tome treba dobro predlagač da razmisli. Položaj i ovlašćenja agencije za privatizaciju nisu precizno utvrđena, kao i njena odgovornost prilikom prodaje i nemamo odgovor šta će se dogoditi ukoliko agencija izazove štetu po preduzeće ili ne omogući njegovo funkcionisanje. Predlog definiše brojna ovlašćenja Vladi bez definisane odgovornosti, kao i ovlašćenja resornog ministarstva. Predlog nastoji da na Vladu prenese veliki broj ovlašćenja za donošenje podzakonskih akata, ukidajućiSkupštini mogućnost kontrole nad ovim važnim procesom. Brojna rešenja u ovom zakonskom projektu u suprotnosti su sa Ustavom Republike Srbije,ugrožena je samostalnost preduzeća, koju garantuje Ustav, uočljiva je suprotnost sa saveznim zakonom u veziobaveznosti i oročenosti, izbora modela privatizacije, a postoje i brojne druge suprotnosti sa saveznim zakonom. Prilikom dogradnje ovog predloga, pored dosadašnjih teškoća u sprovođenju privatizacije, treba imati u vidu i probleme sa funkcionisanjem finansijskog tržišta. Znamo da je uspeh privatizacije tesno povezan sa funkcionisanjem finansijskog tržišta, koji još nemamo u pravnom smislu te reči. Počinjemo sa parcijalnim rešavanjem koje ne može biti efikasno i imam utisak da se eksperimentiše. Država treba da prekine sa eksperimentisanjem u domenu privatizacije,odnosnoi transformacije, iako se to kritikuje, svojine, i svoj stav prema privatizaciji dokaže završavanjem ovog procesa. Privatizacija će biti završena kada akcije po osnovu privatizacije izađu na finansijska tržišta.
Reč ima narodni poslanik Milorad Mirčić, a sledeća je narodni poslanik Nataša Jovanović.
Dame i gospodo narodni poslanici, Srpska radikalna stranka je jasno saopštila svoj stav kada je u pitanju Predlog zakona o privatizaciji. Ono na šta smo upozoravali to je da je u ovom zakonu trebalo predvideti da se preduzeća podele, da se izvrši podela na velike i male, ne samo radi lakšeg posla i manje obaveza koje bi imala Vlada, ako bi se to uradilo, nego iz jednog praktičnog razloga, jer vidimo da su u vidu amandmana podneti predlozi da se autonomnim pokrajinama i lokalnoj samoupravi od ukupno privatizovane imovine izdvoji 5%. Ako ostane ovakav zakon u celini kako ga je predložila Vlada, a usvoji se ovaj amandman, doći će do određenih nejasnoća ili zabuna. Onda će po usvajanju ovog amandmana, što je nadležni odbor na osnovu izveštaja pojedinih članova usvojio, opštine, odnosno lokalne samouprave koje su u Autonomnoj pokrajini Vojvodini imati više, jer nije precizirano da li se to samo u Autonomnoj pokrajini Vojvodini odnosi na lokalnu samoupravu ili je lokalna samouprava plus Autonomna pokrajina. Znači, to bi u zbiru bilo 10%, prosto sabiranje, tako da treba precizirati. S druge strane, prednost ovoga bi bila u samoj činjenici da bi mogla namenski sredstva da se opredele privatizacijom malih preduzeća. Ne bi bilo nikakvih problema u sklopu ovog zakona da se kaže da 30% ili do 40% od imovine prodatih malih preduzeća pripada lokalnoj samoupravi, ali namenski opredeljena za unapređenje komunalne infrastrukture. Ovako se to radi otprilike,opredeljuje se 5%, koja nemaju u zakonskom aktu, a niti predlogom amandmana unapred predodređen cilj, jer ako se da 5%, a ne kaže se namena, namena je neka opšta definicija da je to za unapređenje privrede u lokalnoj samoupravi. Onda to može da dođe na osnovu iskustvasami znamo, može da dođe do određenih zloupotreba ili nenamenskog trošenja, jer je to širok pojam. U ovom slučaju jasno bi se priciziralo za šta bi ta sredstva koristilalokalna samouprava. Druga stvar koja u ovom zakonu nije jasno isprecizirana, a to je javnost sprovođenja ovog programa. Jeste u onom delu gde se predlaže zakon o raduagencije rečeno da agencija podnosi najmanje dva puta godišnje izvšetaj Vladi. Ovo nije neki krupan propust da se ne bi moglo ispraviti. Možda bi bolje bilo da stoji, pošto svi znamo kakvom će brzinom u ovoj godini na početku ići privatizacija, da stoji najmanje dva puta u roku od tri meseca. Podrazumeva se da je naravno najmanje dva puta godišnje, da može da se brani ova primedba od strane Vlade, da se kaže - možemo mi svakih mesec dana ili svakih 15 dana, ali da ne bude nejasnoća, najbolje je to ugraditi u zakon. Kada je u pitanju javnost možda bi bilo dobro da se pri metodu prodaje ili načinuprodaje javnom aukcijom jasno u zakonu precizira koja je početna cena prodaje, da to bude početna cena javnom aukcijom, da bude najniža procenjena vrednost kapitala. Evo zbog čega. Da ne bi bilo logikom stvari i da se kaže - pa valjda neće ići nižom cenom, postoji jedna opasnost da se sumnja u prodaju koja se vrši javno aukcijom ili prostije rečeno licitacijom, što je u svakom slučaju isto, da početna cena bude najmanja procenjena vrednost ukupnog kapitala. Nešto što i te kako može da se precizira u ovom predlogu zakona to je metodologija procene vrednosti preduzeća.Dobro je što se ne daje toliko ovlašćenja ili mogućost manipulacije od strane preduzeća, što je Vlada oročila rok kada preduzeća moraju dostavljati inicijativu, a još je bolje što bez obzira da li onipošalju inicijativu Vlada, odnosnoAgencija ostavlja sebi mogućnost da izvrši privatizaciju. Da bi bilo sve jasno, mora se tačno navesti metodologija procene vrednosti, da li je to prihodni metod, da li je to neto vrednost, da li ulazi u to,ali jasno u zakonu reći , pošto je i Vlada sama predvidela inicijativu u vidu jednog prospekta, da ne ostavlja nikakve sumnje. Što se tiče socijalnog dela, mora Vlada da uradi socijalni program. Ne možemo mi da gledamo i da se oslonimo na samu činjenicu da će preduzeća uraditi socijalne programe.Nisu sva preduzeća sa kojima raspolaže ova država Srbija i koja treba da se privatizuju u rangu i po bogatstvu jednakaNaftnoj industriji Srbije ili onim preduzećima koja se bave proizvodnjom i prodajom mineralne vode. Znamo u kakvojje situaciji privreda, a sa druge strane mi, srpski radikali, smo jasno rekli da je loša strana ovog predloga zakona to što ova vlast sprovodi zakon i ne govorimo mi srpski radikali, nikada napamet, niti nam pada na pamet da na ovome zarađujemo jevtine političke poene. Govorimo na osnovu dokaza. Evo vam najbolji dokaz: prilikom privatizacije Beočinske fabrike cementa javnost je do detalja bila upoznatakakave su sve afere potresale prodaju ili nagoveštaj da će se Beočinska fabrika cementa prodati Francuskoj kompaniji. Nemojte misliti da mi srpski radikali sumnjamo u to. Te sumnje su prvenstveno kada je u pitanju Beočinska fabrika cementa unutar DOS-a. Zar nisu pojedini lideri i pojedine članice DOS-a osporavale prodaju Beočinske fabrike cementa. Da li je argumentovano ili nije - to će vreme pokazati. To ćemo da vidimo. Najveća sumnja je u činjenici, bez obzira koliko su čisti pregovori i čiste namere Vlade, da je ministar stisnut argumentacijom pojedinih članica DOS-a pribegao blago rečeno malo neistini. Rekao je - to je naša obaveza. Ta obaveza je nastala kod prethodne vlade. Prethodna vlada je potpisala ugovor. Mi moramo ispoštovati potpisani ugovor. Čak se išlo i do toga, a radi istine ne mogu da tvrdim da je to ministar izjavio, ili toliko daleko da su rekli - dr Vojislav Šešelj je potpisao. To nije bila istina. Mogli ste ministre da se branite nekim boljim argumentima. Mogli ste, ako ništa drugo, radi istine da kažete da prethodna vlada nije potpisivala nikakav ugovor, a pogotovu da nema parafa od strane potpredsednika tadašnje vlade dr Vojislava Šešelja. Ali, pritisnuti uticajem vaših koalicionih partnera vi ste morali zarad nekog mira, ne znam kakv je to mir, da pribegavate i nekim neistinama. Pokazalo se da na prvom predmetu privatizacije počinjete da pričate ono što nije istina. Iako je, ponovo kažem, sve najčistije, ostavlja sumnju zbog činjenica koje se odvijaju oko prodaje Beočinske fabrike cementa da tu nisu, što bi narod rekao, čista posla. Nema nikakvih problema izaći za ovu govornicu, gospodine ministre, i ispričati priču gde na prvo mesto stavljate svoje dobre namere. Između dobrih namera i krajnjeg rezultata, krajnjeg cilja, uvek se nalazi nešto što niko ne bi želeo, a to je lični profit, lična zarada. Toliko se kunete lično u svoje dobre namere, u dobre namere vaših saradnika, obrazlažete i to potkrepljujete vašim razlogom, to vraćanje iz inostranstva, ali je još falilo, gospodine ministre, da se zakunete u prugu Šamac-Sarajevo ili u Titovu štafetu pa da vam poverujemo.
Pravo na repliku, ministar za privredu i privatizaciju gospodin Aleksandar Vlahović.
Šamac-Sarajevo i nije loša pruga, bila. Samo u vezi ovog drugog dela, opet zbog javnosti, pošto pretpostavljam da su kamere uključene, nikada nisam rekao da je bilo ko iz prethodne vlasti potpisao ugovor. Pročitajte pažljivije. Ono što sam rekao, to je da je postojala odluka prethodne vlade, prethodnog Ministarstva za vlasničku transformaciju oko izbora strateškog partnera i isto tako odluka Skupštine akcionara ili zaposlenih, već kako se zove, Beočina, o čemu ovde imam papire. Prema tome, ko god želi može posle da svrati i da pogleda.
Gospodine Mirčiću, vi ste izazvali repliku pa prema tome ne možete dobiti reč. Reč ima narodni poslanik Nataša Jovanović, a sledeći prijavljeni je narodni poslanik Miomir Ilić.
Dame i gospodo narodni poslanici, privatizacija je nužnost i neophodan uslov celovitog tržišnog sistema. Srpska radikalna stranka se tokom svog desetogodišnjeg rada po ovom pitanju i delujući kao opoziciona politička partija i kroz jedan mali deo učešća u vlasti zalagala za to da je ona neophodna i da je nužna i nama je sasvim jasno da jedino dobra privatizacija, dobar zakon o privatizaciji mogu da pokrenu sve ono što nedostaje u našem društvu i da su ti nedefinisani vlasnički odnosi, nemanje titulara, zapravo prouzrokovali u proteklim decenijama mnoge probleme i stvorili neefikasnu privredu i dugogodišnju krizu u razvoju. Taj socijalizam, kao istorijski kompromitovan koncept, je zapravo početak onoga što se danas reflektuje u našem društvu. Taj sistem radničkog samoupravljanja, koji je pratio period od 1974. godine, od usvajanja ZUR-a, kada je društvena svojina proglašena kao svačija i ničija,ali to nisu samo osnovni problemi koji su prouzrokovalil ovakvo stanje u našoj privredi, već sve ono što nam se događalo u protekloj deceniji - a to su neviđeni pritisci i sankcije zapadnih sila, Amerike pre svega, sistematsko uništavanje, a na taj način i naše privrede, koje je kulminiralo u agresiji NATO pakta 1999. godine, kada su svi naši velikiprivredni sistemi, infrastrukture, od strane zapadne vojne alijanse na najgori mogući način uništene i potpuno satanizovana naša privreda, koja je je ionako posrnula zbog sankcija i svih tih dešavanja u našem okruženju. Ali da bi se efikasno sprovela privatizacija mora da se ide na koncept prodaje preduzeća za gotov novac, kao i obveznicama SR Jugoslavije po osnovu neisplaćene dospele devizne štednje građana. Međutim, ne samo za dospele obaveze države prema građanima koji su imali staru deviznu štednju, već za celokupan iznos i to je ono što treba da se promeni u ovom zakonu. Mi, srpski radikali, smo ključni segment privatizacije zasnivali na oročenosti i na obaveznosti. Ako pogledate unazad videćete da smo se jedini oštro suprotstavljali u Saveznoj skupštini višegodišnjem produžavanju roka za procene vrednosti kapitala, odnosno produžavanju roka primene tog zakona koji je obavezivao privredne subjekte, jer smo smatrali da svako odlaganje ima za posledicu da privreda i dalje posrće, a naročito smo se suprotstavili odluci, u velikoj ljubavi te godine 1994. socijalista i Đinđića, da se stopira privatizacija. Smatramo da bi ovaj zakonski projekat morao da se unapredi u mnogim stvarima. Naročito kod definisanja pojma društvene svojine, koja nam je prouzrokovala sve te probleme i taj problem može da se reši tako što bi se u zakonu jasno odredilo da je to jedan podoblik državne svojine i tako bi se uskladio zakon sa Ustavom Republike Srbije, jer društvena svojina i nije definisana u Saveznom ustavu i izbegle bi se sve pravne neprijatnosti osporavanja ovog zakona. Ono što je najvažnije i što nedostaje u ovako predloženom zakonskom projektu privatizacije je činjenica da su nezaposlenost i svojinska transformacija, odnosno privatizacija usko povezani i da zakonodavac, odnosno resorni ministar, to slučajno ili namerno nisu hteli da imaju u vidu, s obzirom na činjenicu da je neophodno da se u ovaj zakon ugradi odredba da se kupac izabran na licitaciji obavezuje da ne smanjuje broj zaposlenih u preduzeću koje je predmet privatizacije. Vi pominjete neke socijalne fondove, koji sami po sebi nisu dovoljni, neće da zaštite toliki brojradnika, koji će ostati bez posla, a ozbiljni socijalni programi bi svakako trebalo da budu predmet vašeg razmišljanja i onoga šta ćete da uradite sa tolikim brojem ljudi u našoj privredi, u našojindustriji, koji će dobiti otkaz. Moraju se izbeći sve greške koje su se desile zemljama postsocijalističkim, zemljama u našem okruženju, istočnoevropskim, koje su ovde potencirane kao zemlje sa svetlim primerom, a naročito ih je potencirao šef vaše većinske, nažalost, poslaničke grupe u ovom skupštinskomsazivu, gospodin Jovanović, koji, zapravo, ne zna da su sve te zemlje za proteklih deset godina, zbog primenjene šok terapije u procesu privatizacije, dovele svoj brutonacionalni proizvod u potpunu stagnaciju. Primera radi, i dan danas Istočna Nemačka dobija milijarde pomoći za razvojod strane svojih pomagača, onih finansijskih institucija u Evropi i svetu sa kojima sarađuje,a ni dan danas nije sposobna da zdravo razvija i da ulaže u svojsopstveni razvoj. Sama privatizacija nije neki čarobni štapić, koji će da reši sve probleme, kao što to ovde reče premijer Đinđić, pa i ministar Vlahović, u više navrata, i u svom današnjem srceparajućem obraćanju narodnim poslanicima, već privatizaciju moraju da prate mnoga druga pravila i sve ono što nedostaje našojdržavi i našem društvu, a što mora da se reši. Pre svega, moramo da imamo pravnu državu, što je očigledno ne demonstrira sadašnji režim DOS-a, ni na saveznom, ni na republičkom nivou, i sama činjenica dami od danas imamo nekakvu Uredbu Savezne Vlade, potpuno protivustavnu,o izručivanju srpskih državljana, državljana Srbije i SRJ Haškom tribunalu, dovoljno govori o tome. Mi nemamo, a treba da imamo, da bi se to uklopilo u ovakav koncept privatizacije, moral izvršne vlasti, moral u poslovnim odnosima, nemamo funkcionisanje tržišta, hartija od vrednosti, nemamo zdravu monetarnu politiku, ma kakav je privid da ona postoji, da je uspostavljena, i sve su to one stvari koje prate i koje će osakatiti ovakav zakonski predlog i budući proces privatizacije, jer, iskreno rečeno, na osnovu svega što se do sada dešavalo, niko normalan više ne može da poveruje da će upravo ova DOS-ovska vlast da sve ove osnovne principe, koje sam nabrojala, ustanovi, i da će da omogući da oni kao takvi prate proces privatizacije. Ovajzakon takođe sankcioniše one koji su već u prethodnim privatizacijama po starom zakonu iskoristili makar jednu deonicu i makar jednu godinu staža, i uskraćuje im dalje pravo. Postupak putem javnog tendera je dat vrlo uopšteno, uopšte nije precizirano kakvi su to kriterijumi za prodaju preduzeća i koji će se kupac izabrati. Kad je već reč o Beočinskojcementari i o Lafaržu, o ugovorima, sporazumima koji su sklopljeni, ja ću, gospodine Vlahoviću, da vas podsetim na izjavu od pre tri dana, koju je dao Iv Deklerk, izvršni podpredsednik Lafarža. On je rekao, što ste vi malopre izneli ovde, i ništa nije niti kolega Mirčić u tome rekao pogrešno, ali očigledno je da vi krijete od javnosti šta se zapravo iza ovoga dešava, kakve su zakulisne igre u pitanju i zašto se tajsporazum potpisuje pre ovog vašeg zakonskog projekta, pre nego što smo mi dobili materijal. Dakle, konačni sporazumi, kaže gospodin Deklerk, o svim detaljima postignuti su 19. aprila i 21. maja ove godine, i Lafarž sada, prema rečima Deklerka, sa zadovoljstvom očekuje početak saradnje i da Vlada Republike Srbije i resorni ministar održe svoja obećanja i da poštuju taj sporazum. Dakle, dileme tu nema. Ono što je vrlo značajno i što mora da se promeni ovde je definisanje nivoa depozita, jer nije jasno na osnovu čega će gospodin Vlahović, a to mu je dato ovim zakonom, da određuje visinu depozita prilikom prodaje preduzeća? Dekomponovanje "Zastave", popularno nazvano, je nešto što danas boli, što tišti i što sa zabrinutošću prati skoro svaki Kragujevčanin, ne samo oni, nego svi oni koji su kooperanti grupe "Zastava", a kojima je neizvesna budućnost. Potpuno ste ih šokirali jednim takvim projektom, zbog toga što ova vlada ima "eksperte", ali ne i ljude koji znaju šta je proces proizvodnje i koji ne znaju dafabrika automobila, a trebalo bi to da znate, ili radi ili ne radi, pomoćni programi mogu da budu dobrodošli i možda će i biti, ali to ne rešava sam problem. Oni koji, kako vi kažete, poslujući po novim tehnologijama (strani izraz), nećena takav način, kao što ste vi propisali ovim zakonom da budu strateški partner "Zastavi", koja možda neće moći ni po zakonskom projektu, koji nam nudite, da se restrukturira, jer ima mnoge probleme, i onda se postavlja pitanje - a šta ćete tim ljudima da ponudite, i sa čime ćete da izađete pred njih, kada ste ih već pre dva meseca obmanuli, a to je već juče, oglašavanjem sindikata kulminiralo, jer niste ispunili sve ono što ste u sitnim satima potpisali sa njima, a to je da imaju radno angažovani broj na po petnaest dana, koji ste im obećali , i da dobiju visinu nadoknade za to, koju ste im obećali. Obmanuli ste ih, i kako onda da vam veruju da ćete uspeti na takav način, pronalazeći takvog partnera, koji će sutra kupiti "Zastavu".
Pravo na repliku, ministar za privredu i privatizaciju, gospodin Aleksandar Vlahović.
Pa ovako, još jednu - dve rečenice o Beočinu, i time završavam za danas slučaj. Prethodna vlast, prethodna Vlada je izabrala strateškog partnera, koji se zvao Lafarž, na osnovu sprovedenog tendera iz 1998. godine, o čemu imam dokumenta u torbi, ko voli, neka pogleda. Izbor strateškog partnera na osnovu tendera je takođe validni pravni dokument.Dakle, nije samo ugovor nešto što rađa odgovarajuće pravne konsekvence, nego i odluke po osnovu okončanog tendera. Ugovor nije sklopljen zato što su iza toga naišle sankcije. Kadasmo mi u januaru formirali Vladu, ono što smo uspeli da uradimo, to je - hajde da konstatujemo da su drugačiji uslovi na tržištu i da vrednost treba da bude drugačija, a ne ona na osnovu koje je 1998. godine Lafarž izabran na tenderu. I, tako smo ušli sa njima u pregovore. Zbog toga, gospodin Deklerk, u svojojizjavi (nisam slušao njegov intervju, ali sam ga takođe pročitao u novinama) kaže da su u aprilu, odnosno tokom aprila i maja, postignuti dogovori oko cene, koja je, gospodo, dva puta veća nego 1998. godine. I uslovi za Beočin su dva puta bolji, nego oni koji su bili 1998. godine, i uslovi koje je ova vlada postigla su za 40% bolji u odnosu na prvu sledeću fabriku cementakoja je privatizovanau centralnojEvropi. Drugim rečima, uslovi, vrednost kapitala, 190 miliona maraka, ulaganje od 70 miliona, sa bankarskom garancijom, i potpuno pokrivanje socijalnog programa , je nešto što nije postignuto niti za jednu cementaru ucentralnojEvropi. Bojim se, kada se bude ponovio tender, da ćemo dobiti lošije uslove, ali molim, to je princip transparentnosti - radnici sutako odlučili, kako su odlučili, nadam se da su sposobni, i rukovodstvo, da sutra snose konsekvence lošije ponude. Na njima je konačna odluka bila. Što se tiče "Zastave", dekompozicija "Zastave" ne znači dekompoziciju programa koji se odnosi i na vozila. Vrlo dobro znate da, pored "Zastava vozila", koja su koncentrisana u "Zastava automobilima" i "Zastava kamionima", uključujući i prodajno-servisnu mrežu, da postoji veliki broj preduzeća , koja mogu potpuno samostalno da nastave svojživot i da traže svoje vlastite puteve u privatizaciju. I, da nema potrebe da ih holding, da ih vrh sistema guši, i to je princip koji je tako definisan - dekompozicija sistema, da ono što može samostalno da nastavi svojživot, da nastavi. Vozila da budu u punom smislu tehničko-tehnološki zaokružena, ali sa primerenim brojem ljudi, što je takođe bio dogovor, postignut one aprilske noći sa sindikatom. Mi smo danas na kraju tog programa i na planuda postignemo ono što smo i želeli, a to je da "Zastava" prestane da bude socijalni slučaj ove države, nego da bude stabilni ekonomski subjekt, koji će ostvarivati profit i koji će, između ostalog, doprinositi državi plaćanjem poreza. To se zove smanjenje veličine jednog preduzeća koje se prilagođava tržišnom potencijalu i potencijalu prodaje. (Predsedavajuća: Vreme.) To je jedini put za sanaciju sistema i za konsolidaciju velikih sistema. Tu postoje socijalni programi. Pošto je bilo jako puno prozivki - gde je taj socijalni program?Ne postoji socijalni program unapred za celu privredu. Postoji socijalna politika koja je vrlo jasna, a programi se rade za svako preduzeće ponaosob, onda kada uđu u privatizaciju. Hvala. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Replika.)
Nemate pravo na repliku. Niste spomenuti uopšte. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Pomenuo je prethodnu Vladu.) Da li ste vi prethodna Vlada? (Tomislav Nikolić, sa mesta: Jesam.) Niste. Nemate pravo na repliku. Na osnovu člana 96. stav 3., mislim da nemate pravo na repliku. Vi niste predstavnik prethodne Vlade, niti imate, kao takav, a i da jeste, ne biste imali pravo na repliku. Reč ima Milorad Mirčić, po Poslovniku.
Reklamiram povredu Poslovnika, a u vezi sa izlaganjem resornog ministra. U Poslovniku jasno piše da se mora govoriti, i poslanici, a podrazumeva se i ministri, o onome što je na dnevnom redu, a to prvesnstveno podrazumeva da se mora govoriti istina. Gospodine ministre, uz sve razumevanje i sve shvatanje vaše želje da se ovaj zakon što pre donese, da se pravično i pravedno sprovede privatizacija, nemojte u cilju toga da se služite, sad moram da kažem, neistinom. (Predsedavajuća: Gospodine Mirčiću, nisam vam dala pravo na repliku, nego ste se javili po povredi Poslovnika.) Samo obrazlažem u čemu je kršenje Poslovnika. (Predsedavajuća: Ne možete da ulazite sada u raspravu.) Nije tačno da je prethodna Vlada potpisala bilo kakav sporazum sa "Lafaržom". Potpisala je saglasnost Skupštini akcionara u Beočinskoj fabrici cementa, da bi mogli da pregovaraju sa francuskom kompanijom. To je to što imate ispred sebe. (Predsedavajuća: Gospodine Mirčiću, nisam vam dala reč po osnovu prava na repliku. Izričem vam prvu opomenu na osnovu člana 101.) Na kraju krajeva, ako vi tvrdite da je tačno da je prthodna Vlada potpisala ugovor, onda laže predstavnik "Lafarža". (Aleksandar Vlahović, sa mesta: Nisam rekao "ugovor".) Dobro, ministre, mislim da sam s vama završio i da se slažemo. Predsedavajući, molim vas da kada se spominje nešto što je vezano za SRS, da date reč Tomislavu Nikoliću, koji je zamenik predsednika poslaničke grupe, a ne da vi odlučujete i vi presuđujete da li je on bio član prethodne Vlade ili nije, a sa ove govornice se izgovaraju takve reči. Nije to bezazleno. Ne znam koliko vi možete to da shvatite, ali se jednostavno govori neistina.
Prvo, gospodin ministar je dobio pravo na repliku. Već sam to jednom objašnjavala - kad dobijete pravo na repliku, ne morate da se držite teme dnevnog reda, nego odgovarate ono zbog čega ste prozvani. (Milorad Mirčić, sa mesta: Mora istinu da govori.) A, vi ste ti koji ćete da određujete da li neko govori istinu. (Milorad Mirčić, sa mesta: Nije valjda da ste vi.) Ne dobacujte sa mesta. Dužna sam da vam objasnim povrede po Poslovniku, a vi se ovde sa mnom nagađate. O pravu na repliku, u skladu sa članom 96. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, odlučuje predsedavajući. Ako niste zadovoljni, možemo da stavimo na glasanje. Tako je po Poslovniku. (Milorad Mirčić, sa mesta: Što ste ljuti?) Nisam uopšte ljuta. Reč ima Tomislav Nikolić, po Poslovniku.
Dame i gospodo narodni poslanici, ministar, koji je dobio reč mimo Poslovnika, povredio je član 99. stav 1. Poslovnika, po kome su narodni poslanici dužni da poštuju dostojanstvo Narodne skupštine. Gospođo, mene čudi zašto niste reagovali kada je ministar sa govornice izrekao jasnu otvorenu pretnju zaposlenima u Beočinskoj fabrici cementa i kada im je rekao - ili ćete biti privatizovani ovako kako je Diloji tuš..... (Predsedavajuća: Gospodine Nikoliću, vi takođe vršite povredu Poslovnika, jer ste izašli da reklamirate povredu i sada se opet upuštate u repliku.) Objašnjavam vam kako je povredio. Pročitajte Poslovnik. Imam pravo tri minuta da vam obrazložim kako je izvršena povreda Poslovnika. Ministar nije povredio Poslovnik izlazeći za govornicu, ni odlazeći sa govornice. Povredio je dok je govorio. Pošto vi ne pratite šta mi govorimo ovde u sali, dužan sam da vam kažem šta je rekao ministar i da vam kažem kako to ja, kao narodni poslanik u ovoj sali, tumačim. To je bila jasna pretnja, samo što vi nećete to tako da shvatite. Ili će biti ovako kako je rekao Deklerk juče ili - ajde vi radnici, privatizujte se. Kako će oni sad ako im Vlada preti da će morati ili kako im je Vlada rekla, i to, kaže, negde iz marta i aprila meseca, a tada nije bilo privatizacije, gospodine ministre. Privatizacija je bilo zaustavljena. Otkud se Vlada bavila privatizacijom Beočinske fabrike cementa u martu i aprilu, kada je to jedan interegnum između onog zakona i ovog, u kome nije bio primenjivan zakon o privatizaciji. Naravno, ja ću iskoristiti svoje izlaganje da malo obrazložim vaše učešće u svemu tome i šta me nagoni da sve više sumnjam u to da su vam namere poštene. Kad opominjete poslanike SPS-a, zašto se zalažu za podelu besplatnih akcija, pročitajte šta ste zastupali koliko samo pre nekoliko godina. Takve sunovrate u ekonomskoj nauci ne poznaje ekonomska nauka. To mogu ja kao laik u ekonomiji da se 1994. godine zalažem da se građanima podele akcije, a 2001. da tražim da se nađe kupac i da se zanemari to da su fabrike radničke. To stručnjaci koji vode ekonomiju ove zemlje, sigurno da takve lupinge ne mogu da prave. Da ste vozili avion i da ste napravili takav luping, vi biste ste slupali. (Predsedavajuća: Gospodine Nikoliću, da li je to isto iz člana 99?) Da li ste vi izdržali 2,48 minuta. Još sam imao 10 sekundi.
Nisam vam ni rekla za vreme. Uopšte vas nisam upozorila. Apsolutno mislim da ne postoji povreda Poslovnika iz člana 99. stav 1., jer smatram da je ministar, gospodin Vlahović, apsolutno poštovao dostojanstvo Narodne skupštine. Ako niste zadovoljni odgovorom, mogu da stavim na glasanje. Reč ima Nataša Jovanović, po Poslovniku.
Da ne bi bilo zabune, gospođo predsedavajuća, dame i gospodo poslanici, meni uopšte ne smeta kad izađe gospodin Vlahović, jer sve ono što kaže u prilog svoje odbrane ili aktuelne Vlade koju ovde predstavlja, samo je za njega poraz više. (Predsedavajuća: Gospođice Jovanović, koji član reklamirate?) Član 96. Budite malo strpljivi. Zašto ste nervozni? (Predsedavajuća: Član 96. je pravo na repliku i ja vam je nisam dala. Gospođice Jovanović, molim vas da ne kršite Poslovnik.) Član 96. u kome se jasno precizira kome se daje replika. Repliku ne može da dobije ministar. Ministar može da dobije reč kada je zatraži. Ali, nemojte da zloupotrebljavate mesto spikera, na kome sedite, i da obaveštavate narodne poslanike da ste dali ministru pravo na repliku, kada on može da se javi kada zatraži reč, a to je nešto drugo. Onda ima čak i veće pravo, evo, čak i u prilog ministra, da govori, a nije imao pravo na repliku. Da razjasnimo, to nama ne smeta, jer sve ono što je rekao u prilog odbrane i svog koncepta, a pre svega govoreći o grupi "Zastava", o dekomponovanju, je strašno, jer kada se ima u vidu da je ministar sa ovog mesta rekao da poslovodno rukovodstvo guši zaposlene, sve vam je jasno kad ste na čelo poslovodnog rukovodstva doveli nekoga kao što je Miodrag Svićević. Upao je tamo puškama. (Predsedavajuća: Gospođice Jovanović, nisam vam dala pravo na repliku.) Prema tome vodite računa o pravu na repliku.
Gospođice Jovanović, vi ste očigledno bili odsutni, mislim da ste bili opravdano odsutni sa te sednice kad smo se dogovorili, zbog člana 88. koji je prilično nejasan u stavu 5, da ministru dajemo, uz saglasnost predsednika vaše poslaničke grupe, gospodina Šešelja, koji je u stvari to predložio, da ministr ima pravo na repliku, a ne da se javlja svaki put. Gospođice Jovanović, da li ste zadovoljni odgovorom? Baš mi je drago. Reč ima narodni poslanik Jakov Stamenković, a sledeća je narodni poslanik Gordana Pop-Lazić. Izvinite, prvo ima reč narodni poslanik Miomir Ilić. Izvolite.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, tzv. oktobarskom revolucijom i dolaskom DOS-ovog konglomerata na vlast, građanima Srbije pružena je mogućnost upoređivanja rezultata bivše vlasti i ostvarenih rezultata nove vlasti datih u izbornim obećanjima. Kritikujući bivšu vlast za sve i svašta, nova vlast je posebnu pažnju posvetila privredi. Normalno, po njima ništa nije valjalo, pa ni zakonski propisi koji su regulisali pitanje vlasničke transformacije. Donose niz zakonskih propisa iz oblasti poreske politike, a sve sa ciljem kako nova vlast kaže da će pokretanjem proizvodnog ciklusa doći do poboljšanja životnog standarda svih građana. Lažne privredne reforme imaju kao posedicu velika poreska opterećenja radnika, građana i poslodavaca. Građani Srbije sada, posle samo 9 meseci DOS-ovske vlasti mogu sami da procene koliko je poboljšan životni standard građana, a radnici i poslodavci imaju čime da se pohvale. Privreda koja je u otežanim uslovima rada, a i pod sankcijama, NATO agaresijom i drugo, kako-tako radila, posle primene novih propisa dovedena je u stanje kolapsa. Zakonom o izmenama i dopunama Zakona o svojinskoj transformaciji zaustavljen je proces vlasničke transformacije u preduzeću. Razlog za donošenje ovakvog zakona, kako predlagač, tj. Vlada Republike Srbije navodi u svom obrazloženju, je taj što je postojećim zakonom data izričita prednost zaposlenima u preduzeću u postupku transformacije. Radnici su imali prvenstvo u odnosu na ostale građane kod upisa prvog kruga akcija, to se odnosi na raniji zakon. Što i da ne, zaposlenima u društvenim preduzećima nabavku proizvodnih sredstava i ostvarivanje dobiti nije vršila država ili neki bisnismeni iz Evropske zajednice. Oni su to na osnovu svog rada i ostvarene dobiti nabavili i koristili, radili i održavali, pa nema nikakvih opravdanja da veća prava imaju ti biznismeni od samih zaposlenih u preduzeću. Donošenje ovakvog zakona u direktnoj je suprotnosti sa Ustavom Srbije i SRJ, a obaveznost i oročenost kao ključni principi zakona, suprotni su članovima 54, 55. i 57. Ustava Srbije i 74. Ustava SRJ. Nije ni čudo što se krše ustavi u ovakvom jednom zakonu, kada vlast odnosno Vlada SRJ pre dva dana donosi akt kojim poništava Ustav SRJ i najveći pravni akt u zemlji stavlja van snage. To vam je poznato, a građani Srbije svoju reč sigurno daju. Propisana obaveznost i oročenost o prodaji kapitala i preduzeća i obaveznost statusne promene preduzeća, direktno je u suprotnosti sa ustavnim odredbama. SPS nije protiv privatizacije. Titular svojine mora da se zna. Neosnovane su tvrdnje da strani kapital neće ući u naše fabrike i preduzeća, ukoliko bi radnici bili većinski vlasnici, kao i da sami radnici nisu sposobni da upravljaju preduzećem i da raspolažu akcijama. Predlog zakona o privatizaciji koji je obrazložio ministar Vlahović, to je sasvim novo rešenje o iznalaženju titulara svojine. Ne radi se o vlasničkoj transformaciji, već o klasičnoj privatizaciji. Nisam protiv ovakvih rešenja, ali pored jasnih postavki i zakonskih rešenja, predlog zakona ima niz manjkavosti. O tome govore i brojni amandmani opozicije i vodeće partije. Samo me čudi, zašto pored prisustva predsednika Vlade i članova Vlade prilikom obrazloženja ministra Vlahovića, u sali je bilo samo 168 poslanika, a od kojih više od 60 poslanika je bilo iz redova opozicije. Veoma je čudno da najvažniji zakon koji tereba da donese preporod i korenite promene u privredi, tako i u životu svih građana, da od 175 poslanika većine bude prisutno oko stotinak. Primedbe na Predlogzakona: u članu 24, odeljak 5, utvrđivanje vrednosti kapitala ili imovine data je obaveza Vladi Repblike Srbije da propisuje metodologiju primene vrednosti kapitala ili imovine subjekta privatizacije. Ovaj stav je vrlo bitan. Vladi se ostavlja mogućnost da odredi metodologiju procene vrednosti kapitala. Smatram da je to trebalo da bude jasno određeno u Predlogu zakona. Postoji više metodologija, a koje mogu dati različite vrednosti kapitala tim preduzećima. Ostavljena je mogućnost da metodologija koja bude određena na ovaj način ne pruži pravu procenu vrednosti kapitala preduzeća. Skupština, kao najvažniji zakonodavni organ, treba da odredi metodologiju procene kapitala. Pitam gospodina ministra, da li ovaj član ili stav ovog člana govori o tome da ono što kritikujete, da u dosadašnjem zakonu o vlasničkoj transformaciji, metodologije koje su bile prisutne u tim zakonskim rešenjima, nisu bile dobre i nisu bile dovoljne da kažu koja je to realna procena vrednosti kapitala. A da istovremen,o saglasno Zakonu o ekstraprofitu i ekstra imovini, mogu da dođu pod udar ovog novog zakona koji smo sada doneli. Ovde nije propisana metodologija. Da li je to metodologija po prinosnoj metodi ili nekoj drugoj metodi? Realnost donošenja ovakvog zakonskog rešenja leži u tome da najviši zakonodavni organ, tj. Skupština propiše metodologiju kako bi ta metodologija bila ispravna i kako bi bila u duhu svih ovih reformi koje vi predviđate. Želeo bih da dobijem odgovor. Predlogom zakona o privatizaciji predviđena je prodaja 70% kapitala koji se privatizuje. Ovakav kriterijum u potpunosti degradira dosadašnje ulaganje zaposlenih i stavlja ih u neravnopravan položaj sa drugim subjektima. Model prodaje putem javnog tendera pod kontrolom države, nije ništa drugo nego nova nacionalizacija, a koja je u suprotnosti sa zalaganjima sadašnje vlasti da se donesu propisi o denacionalizaciji. Ostavlja se pravo sticanja akcija bez naknade u postupku prodaje kapitala javnom aukcijom, a do najviše 30% vrednosti, može i 30% ali samo ako se postupak privatizacije sprovede u roku od 18 meseci od dana važenja ovog zakona. Za većinu preduzeća je ovaj rok teško ostvarljiv zbog složenog postupka privatizacije. Iz tog razloga najverovatnije će zaposlenima ostati da upušu akcije bez naknade, a ne više od 10% vrednosti kapitala preduzeća. Zakonska rešenja data u Predlogu zakona o privatizaciji omogućavaju državi da preko svojih organa vrše prodaju društvenog kapitala bez učešća preduzeća i zaposlenih. Ona presudno utiču na izbor modela privatizacije, na definisanje uslova prodaje, izbor kupaca, a sredstva od prodaje ostaju državi. Ugovore o prodaji potpisuje kupac, subjekt privatizacije, a troškove koji nisu mali snosi preduzeće. Uloga organa preduzeća, a posebno sindikata je minimizirana. Kao pouka svega ovoga proizilazi ovo za radnike i oni koji su stvarali ove subjekte i proizvodna sredstva je sledeće sa moje strane posmatrano. Onaj koji nema, neće imati i dalje, a onaj koji ima, imaće još više. Iz tog razloga smatram da amandmani koji su dati od strane i opozicije i pozicije treba da omoguće da Vlada povuče ovaj predlog i da uradi i izradi jedan konkretan i korektan predlog vezan pravim zakonom o privatizaciji, a za koji se ja zalažem. Hvala.
Hvala. Javljanje po Poslovniku? Reč ima narodni poslanik Dragoljub Stamenković.
Na osnovu člana 93. Poslovnika molim da se utvrdi kvorum, jer od 180 poslanika DOS-a u sali nema trenutno 50, 60, ali je pun restoran, puni su hodnici, knez Mihajlova, kupuje se, trguje se, ali ipak moraju da budu ovde.
Narodni poslanik Dragoljub Stamenković je zatražio da se proveri da li imamo kvorum. Molim narodne poslanike da radi utvrđivanja kvoruma ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice. Molim narodnog poslanika Dragoljuba Stamenkovića da takođe ubaci svoju identifikacionu karticu. Nemate pravo na reč, nisam vas uvredila. Samo sam vas lepo zamolila da ubacite vašu karticu. Znam da nas ima više i da u stvari imamo kvorum. Imamo 114, s tim što poslanici SRS nisu ubacili svoje identifikacione kartice i time krše član 113. i član 80. Poslovnika Narodne skupštine. Svejedno, pošto smo se približili vremenu za pauzu, određujem pauzu do 15,30 časova.
Dame i gospodo narodni poslanici, molim vas da radi utvrđivanja kvoruma ubacite identifikacione kartice u svoje poslaničke jedinice. Primila sam informaciju da poslanički klub DSS ima sastanak i zato ćemo napraviti pauzu od 10 minuta, jer nemamo kvorum. [[Posle pauze.]] Dame i gospodo narodni poslanici, molim vas da radi utvrđivanja kvoruma ubacite identifikacione kartice u svoje poslaničke jedinice. Konstatujem da imamo kvorum i da možemo nastaviti zajednički načelni pretres o Predlogu zakona o privatizaciji, o Predlogu zakona o Agenciji za privatizaciju i o Predlogu zakona o akcijskom fondu. Dajem reč narodnom poslaniku Jakovu Stamenkoviću, a sledeća prijavljena je narodna poslanica Gordana Pop-Lazić.
Poštovano predsedništvo, poštovani narodni poslanici, ako mi dozvolite na samom početku iskoristio bih priliku da svim vaterpolistima čestitam na osvojenoj zlatnoj medalji i da im poželim u daljem takmičenju mnogo uspeha. Sada da se vratim na temu dnevnog reda. Kao što vam je poznato, do sada smo imali dva zakona svojinske transformacije društvenog kapitala, i to: Zakon o uslovima i postupku pretvaranja društvene svojine u druge oblike svojine i Zakon o svojinskoj transformaciji. Suština prvog zakona je predviđanje stimulacije zaposlenima za otkup akcija, a drugi prava na sticanje akcija bez naknade do 60% ukupne vrednosti kapitala koji je obuhvatao zaposlene i penzionere iz društvenog i državnog sektora. Koji je efekat primene ova dva zakona? U periodu važenja prvog zakona privatizovan je mali broj preduzeća, a analize njihovog poslovanja pokazale su da ovaj vid privatizacije nije doprineo poboljšanju efikasnosti privređivanja i upravljanja. Na ovaj način stvoreni su privatizovani subjekti koji nisu atraktivni za ulaganje strateškog partnera, a ta preduzeća sopstvenim sredstvima nisu u stanju da obezbede neophodne investicije za svoje dalje poslovanje i opstanak na tržištu. Zakon o svojinskoj transformaciji davao je izričite prednosti zaposlenima u preduzeću u postupku transformacije. Radnici su imali prvenstvo u odnosu na druge građane kod upisa akcija u prvom krugu, kao i suštinsko prvenstvo prilikom upisa akcija u drugom krugu. U odsustvu efikasne kontrole, selektivnim informisanjem i drugim načinima sprečavali su se ostali građani da realizuju svoja prava. Ova dva pokušaja privatizacije nisu uspela iz razloga što vladajuće partije nisu iskreno želele da sprovedu privatizaciju, jer ona niti je bila obavezna niti je bila vremenski ograničena, a osim toga bila je i duboko nepravedna. Da je to tačno i da takvo mišljenje dele i predstavnici bivšeg režima, ja ću vam pročitati deo izveštaja Regionalne privredne komore iz Leskovca, koga su pisali predstavnici bivšeg režima: "U Privrednoj komori Srbije, kao i u Regionalnoj privrednoj komori Leskovac, organizovano je više skupova na kojima se raspravljalo o ovoj temi, pre svega što se posredstvom akcija transformacije odvija veoma sporo i primećeno je da rukovodstvo velikog broja preduzeća ne preduzima skoro nikakve aktivnosti, čak i prema obavezama koje su zakonom predviđene. Odlaganjem poslova oko pripreme i sprovođenja transformacije preduzeća, u suštini ne samo da odlaže rešavanje pitanja efikasnog poslovanja i stvaranja uslova za razvoj preduzeća, već to dovodi i do topljenja društvenog kapitala. U nastojanju da prežive, preduzeća, sa jedne strane, sve više stvaraju obaveze, bez realnih izgleda da ih ispune, a sa druge strane, radi isplata ličnihdohodaka, prodaju imovinu preduzeća, poslovne prostore, mašine i dr. U oba slučaja radi se o topljenju društvenog kapitala i nelegalnoj transformaciji." Dakle, to su rekli predstavncii bivše vlasti, da ne biste zlonamerno tumačili ono što mi o tom zakonu kažemo i mislimo. U čemu je dakle prednost predloženog zakona o privatizaciji? Predloženi koncept privatizacije omogućuje priliv novog kapitala kroz privatizaciju i time stvaranje uslova za početak ekonomskih reformi. Znači, novi zakon o privatizaciji obezbeđuje investicije, razvoj i socijalnu sigurnost. Predloženi zakon obezbeđuje mogućnost javne kontrole čitavog procesa privatizacije, predviđa različite načine privatizacije u zavisnosti od veličine i strateškog značaja subjekta koji se privatizuje, a obezbeđuje i tržišni način određivanja transakcione cene umesto dosadašnjeg administrativnog arbitriranja. Predloženi zakon takođe predviđa i sveobuhvatnost, tj. predmet privatizacijeje kako društveni i državni kapital, tako i imovina u preduzećima i svim drugim pravnim licima. Zakon je stimulativan jer predviđa podelu akcija bez naknade što je veliki podsticaj za uključivanje u proces privatizacije. Takođe je oročen na četiri godine, a nakon tog perioda privatizaciju subjekata sa društvenim kapitalom preuzima Agencija za privatizaciju. I, na kraju, predloženi zakon obezbeđuje pravičnost jer omogućuje podele akcija bez naknade, ne samo zaposlenima, već i penzionerima subjekta privatizacije i svim punoletnim građanima, kao i pravnu sigurnost jer zakon priznaje prava stečena u postupku privatizacije izvršene prema ranije važećim propisima, svim pravnim i fizičkim licima koja su ta prava stekli. Za uspešnost ovakvog koncepta privatizacije neophodno je postojanje specijalizovane institucije koja u ime države obavlja stručne poslove vezane za:planiranje, organizovanje i kontrolu procesa privatizacije. U tom cilju je i predložen zakon kojim se osniva agencija za privatizaciju. Ona ima zadatak da, preko svojih stručnih službi, obezbedi efikasnu realizaciju poslova privatizacije u okviru svoje nadležnosti, da permanentno informiše i edukuje javnost o rezultatima i načinu odvijanja procesa privatizacije, kao i da kontroliše zakonitost postupka privatizacije. U paketu zakonskih predloga koji treba da obezbede efikasnu privatizaciju nalazi se i Predlog zakona o akcijskom fondu. Akcijski fond, kao specijalizovana državna institucija, ima zadatak da sprovede obaveznu i vremenski oročenu privatizaciju. Osnovna načela na kojima se zasniva ovaj zakon su: obaveznost, vremenska oročenost, javnost u radu, nediskriminacija, privlačenje investitora, i aktiviranje finansijskog tržišta. Usvajanjem ovih zakona i donošenja niza pratećih zakonskih rešenja i podzakonskih akata iz oblasti privrednog života, stvaraju se uslovi za otpočinjanje procesa restrukturiranja privrede, zasnovanog na konceptu otvorenosti tržišta i njenog uključivanja u evropske i svetske integracione tokove. Takva privatizacija treba da omogući realizaciju našeg strateškog cilja, a to jepromena privredne strukture i kreiranje efikasne ekonomije. To od nas građani Srbije očekuju, na osnovu takvih predizbornih obećanja smo dobili poverenje i mi ćemo te reforme izvršiti.Stoga pozivam poslanike da glasaju za predloženi zakon. Pošto imam još malo vremena, ja bih iskoristio, pošto je poslanik iz Leskovca pomenuo, između ostalog, zbog čega mora da se "Zdravlje" privatizuje, da mu kažem, pošto sam slučajno član Upravnog odbora, da "Zdravlje" treba da se privatizuje između ostalog i što je bilo brojnih zloupotreba i pljački u toj firmi. Da vam pomenem samo da su četiri stana podeljena funkcionerima, bivšim direktorima, koji su van odluke stambene komisije uzeli te stanove i protiv kojih je pokrenut disciplinski postupak i suspendovani su, protiv njih se vodi i sudski postupak. Između ostalog i zbog toga što je bivši direktor "Zdravlja", generalni direktor te firme, poklonio firmu "Zdravlja" koja je svojevremeno otvorena na Kipru da bi se lakše poslovalo u uslovima sankcija, a onda je jednostavno sam dodelio povereniku na Kipru i sada taj čovek dolazi i pregovara sa "Zdravljem" kao poslovni partner. Što se tiče vodovoda, to ste takođe pominjali, da vam kažem da je jedan od strateških obejkata koji je dobio vodovod da gradi i vodosistem Barje. Kako su trošena sredstva, o tome će se čuti, mi samo treba da sačekamo još malo da se postave predsednici sudova i tužilaštava, da oni odrade svoj posao, a vi ste dobili onaj zvanični dokument gde je devet miliona dinara svojeveremeno utrošeno nenamenski, umesto za završetak vodosistema Barje, za bazene u Leskovcu, koji do dana današnjeg ne rade. Prema tome, to su moji argumenti na ono što ste vi imali da kažete. Hvala lepo.
Reč ima Gordana Pop - Lazić, sledeći prijavljeni je narodni poslanik Toma Bušetić.
Dame i gospodo narodni poslanici, moj otac rođen je u seljačkoj porodici, pored njega još četvoro dece. Drugi svetski rat, dva starija brata odlaze u rat, a on kao sluga u susedno selo sa 11 godina i tamo ostaje do završetka Drugog svetskog rata. Sa 15 godina odlazi na prugu Šamac-Sarajevo, a kao 16-godišnjak dolazi u Beograd da izučava zanat i postaje vrsni majstor. Uvek radio po učinku, ako znate šta je to, koliko komada uradiš toliko i zaradiš. Otišao u penziju sa punim radnim vekom i stekao toliku penziju koja je dan danas veća nego što je moja plata. Upravo zbog toga što postavljate pitanje - a kuća - hoću da vam kažem da je taj moj otac odnegovao dvoje dece u patriotskom duhu, obrazovao ih i stekao izvesni imetak. Ima tu malo očevine, ima malo dedovine. Bio pametan moj deda pa 60-tih godina rekao mom ocu - znaš sine, jeste da si otišao, ali čim Berlinski zid padne, znaj Švaba će opet udariti na nas, neka ostane ova trošna kuća uSekuriču da možeš decu da sakriješ, ako bude trebalo. Danas mom poštenom ocu i meni imputirate laži kroz vašu DOS-ovsku štampu. Jedino što je tačno iz ovoga, što po novinama sprovodite kao hajku na srpske radikale, jeste da je moj otac pošteno kupio i platio, kao i svi drugi građani, ovu građevinsku parcelu. Ono što znate, a nećete da napišete, jeste da ovo nije njegova građevina i da je samo jedan mali deo unutar te građevine njegovo vlasništvo. Imaju i moj svekar i svekrva takođe kuću na Banovom brdu, izgrađenu 60-tih godina. Zna gospodin Đelić, dolazio je da gleda stan neposredno pored te kuće, kako ona izgleda, ali mu nije odgovaralo, verovatno, društvo. Prenećete vi gospodinu Đeliću, više mu se svidela ona dole u Lješkoj, lepši pogled ima na jezero. Ima i moj brat, bogu hvala, isto neke nepokretnosti i šira familija, pa kada već pišete napišite šta sve ima porodica Pop-Lazić i porodica Milić, pa napišite i za vas sve koji nešto imaju ili nemaju. Nismo mi žito bez korena, bogu hvala,ima se. Jedino što suprug moj i ja nemamo nikakvu nepokretnost, pa sam eto ja odlučila da podnesem zahtev ovoj skupštini za dodelu stana, a pretpostavljam da za 20 godina staža i troje dece niko pre mene neće biti na toj listi za dodelu stana i ukoliko ne budem prva dobila stan od ove skupštine, jer sva svoja prava iz radnog odnosa ovde ostvarujem, teraćemo se preko Vrhovnog suda.
Gospođo Pop-Lazić, molim da se vratimo na temu.
Obzirom da je gospodin Budimović onako memoarski govorio o svom dedi i o svom ocu, pretpostavljam da moj deda i moj otac nisu ništa gori od Budimovićevih predaka. Niste njega opomenuli, pa dozvolite i meni da iznesem ono što imam. Ovo što ste danas napisali, gospodo, da sam dobila 350.000 dinara od SO Zemun, ovo je krajnja hajka na nas srpske radikale. Posle ovog napisa mogu samo da očekujem neke kriminalce sa čarapama ispred svog stana, koji bi mi provalili i tražili ono što nemam.To je ono što viu stvari posrednoi neposredno hoćete. Pošto ne možete da pronađete nikakav kriminal vi izmišljate. To pokazuje u stvari čitavu suštinu vaše politike i vaše vlasti koja se zasniva na lažima. Ostalo je dovoljno vremena, naravno, da dam osvrt na zakon o privatizaciji, agenciji i akcijskom fondu, iako je 10 minuta malo da se podrobnije priča. Moje kolege su dosta toga koncepcijski rekli i trudim se kao pravnik da skrenem pažnju na neke pravne nelogičnosti i mislim da to treba imati u vidu. Jedna od logičkih primedbi bila bida je suvišno ovu materiju regulisati sa tri zakona da bi , obzirom na predmet svog regulisanja, bilo daleko celishodnije da to bude regulisano jednim zakonom, a bilo bi u duhu modernog pravnog poretka za koji se zalažemo, videklarativno, a mi zaista tako mislimo. Znači, celokupnu ovu materiju mogli smo da regulišemo jednim zakonom. Uočavamo jednu nelogičnost koja je čisto pravno nasilje, u članu 15. Zakona, pročitaću ga "kada postupak privatizacije obuhvata imovinu oduzetu od fizičkih i pravnih lica primenom propisa o oduzimanju imovine na teritoriji Republike Srbije, a koja je određena posebnim propisom", to podvlačim, "kojim se uređuju pitanja vezana za vraćanje imovine itd.". Moramo da kažemo da takvog posebnog propisa nema i pitanje je da li će ga ikada biti i da li će ga ova ili neka druga skupština ikada doneti. Iako smo mi srpski radikali protiv denacionalizacije, pre svega zbog apsolutne zastarelosti i proteka vremena koje onemogućava da se ona izvrši tako da ne izazove brojne štetne posledice, na ovo ukazujemo samo u cilju upoznavanja javnosti sa činjenicom da takav zakon ne postoji, a da li će postojati - videćemo. U članu 28, koji je u poglavlju - Javni tender, kao jedno od načela privatizacije kapitala svakako treba dopuniti socijalnim programom i ekološkim programom, jer ćemo samo tako zaštititi naše radnike da budu vrlo brzo ili odmah otpušteni kao tehnološki višak, a sve nas zaštititi od zastarelih i po zdravlje pogubnih tehnologija. Šta nam ministar za rad kaže u vezi toga u"Politici" od 25. maja ove godine ? "Niko neće ostati na ulici", rekao je ministar za privatizaciju tokom razgovora sa predstavnicima sindikata metalaca i čelnih ljudi preduzeća autoindustrije i poljoprivrednih mehanizacija. Maksimumnovca dobijen u procesu privatizacije biće investiran u proizvodnju. To je apsolutna laž, jer u ovom zakonu toga nema. U članu 61. Predloga zakona o privatizaciji predviđeno je sledeće - 10% od privatizacije ide za penzije i invalidnine, 5% za isplaćivanje naknade licima čija je imovina nacionalizovana - iako nemamo osnova za to, malo pre sam rekla - zafinansiranje troškova sprovođenja prodaje, za vraćanje dugova čiji je obveznik ili garant Republika Srbija, koliko, ovde se ne kaže, za podsticanje razvoja, ovo o čemu ministar govori, ne znamo koliko, za druge namene , ne znamo ni koje, ni koliko. U članu 20, to što nam ministar za rad obećava socijalne karte i to da će o svakom radniku koji bude proglašen tehnološkim viškom brinuti država, ne daj ti bože takve zaštite kod ovako neodgovorne vlasti i ministra za rad, bivšeg sindikalca, čiju ostavku radnici već uveliko traže. Vlada predlaže dva načina prodaje, putem javnog tendera i putem javne licitacije, ali ne propisuje kriterijume koji bi obavezivali na jedan ili drugi način prodaje. To će već ministar za privatizaciju da odredi i odradi po sopstvenom nahođenju, imajući u vidu svoj interes ili interes svoje konsultanske kuće " Diloji i Tuš". Kao dokaz za to je afera oko prodaje cementare Beočin. Gospodine Vlahoviću, Lafarž, evo i u novinama piše, vas sada upozoravam da su sa vašom Vladom već sklopili ugovor i da ne raspisujete novi tender, jer ćete se izgleda naći pred međunarodnom arbitražom u Parizu. Izgleda da je neko svoj procenat već uzeo, pa ste se sada našli u neobranom grožđu, kakoto naš narod kaže. U članu 32. piše da učesnici javnog tendera imaju pravo prigovora na zakonitost sprovedenog postupka. Prigovor se podnosi ministru nadležnom za poslove privatizacije u roku od osam dana od dana prijema obaveštenja o rezultatima javnog tendera. Po podnetom prigovoru odlučuje se u roku od osam dana od dana prijema prigovora. Akt organa donet po prijemu prigovora konačan je. Ovo je, gospodo, suprotno članu 22. Ustava Republike Srbije, koji propisuje da svako ima pravo žalbe. Ovde praktično agencija i ministar, i u uprvom i u drugom stepenu, odlučuju i nema mogućnosti za sudsku zaštitu, što je neviđeni presedan ...
Gospođo Pop-Lazić, dvanaesti minut je.
Hvala vam lepo.
Reč ima narodni poslanik Toma Bušetić, a zatim Ljubomir Mucić.
Poštovano predsedništvo, uvaženi poslanici, veoma je teško danas govoriti o ovom veoma važnom zakonu, u trenutku kada Savezna vlada, bolje reći krnja Savezna vlada donosi uredbu koja krši sve pravne norme i najviši pravni i politički akt, tj. ustave i SRJ i Republike Srbije. Još je teže što ta uredba treba da bude navodno pokriće za isporučivanje bivših lidera ... (Predsedavajuća: Gospodine Bušetiću, molim vas da se vratite na temu. Upozoravam vas.) ... i svih branilaca, haškim dželatima. Istina je to. Kada je reč o višemesečnom zasedanju Narodne skupštine, mi smo ovde doneli brojne zakone. Svi zakoni su uglavnom proizvodili nove namete i nove poreze i uskraćivali određena prava radnika i svih zaposlenih. Međutim, ovaj zakon, zakon o privatizaciji, je najpogubniji i imaće najteže posledice po sve zaposlene u Srbiji i građane u celini. Ovaj zakon je urađen po diktatu Zapada, po aršinima koje su oni propisali i njegova suština je ad hok prodaja svega onoga što vredi i svega onoga što je profitabilno. Usvajanjem ovog zakona naneće se ogromna šteta srpskoj privredi, koja je i u najtežim uslovima sankcija sačuvala svoje osnovne resurse. Usvajanjem ovog zakona ona će de fakto prestati i da postoji. Uostalom i sam predsednik Vlade je ovde pre nekoliko dana vrlo jasno rekao da Zapadu ne trebajunaše fabrike, naši objekti, da Zapadu samo treba naše tržište. Upravo je to esencija i suština našeg upozorenja. Konkretno gledano, šta se u stvari dešava po ovom zakonu: država prodaje, stranci kupuju, radnici ostaju bez posla, a od socijalnog programa i materijalnog obezbeđenja radnika nema ništa. Stranci navodno kupuju, a stvarno pod veoma povoljnim uslovima preuzimaju samo ono što donosi veliki profit, veliku dobit i što u krajnjem slučaju nije ni trebalo prodavati. Sve drugo biće zatvoreno, a već po donetim propisima u oblasti radnih odnosa, zapošljavanja, socijalnog osiguranja, stvoreni su uslovi da država izbegne svaki ozbiljniji socijalni program ili uobičajene obaveze prema armiji ljudi koji će ostati bez posla. Prekvalifikacije, dokvalifikacije nisu prava alternativa i pravo rešenje, pogotovu za ljude koji imaju dvadeset i više godina staža. Sve priče o navodnim ulaganjima i o investicijama iz inostranstva, o kojima je govorio ministar Vlahović, su priče za malu decu i imaju za cilj samo da našu javnost uspavaju i ostave neku nadu. Od toga nema ništa, kao što nigde nije ni bilo, ni u jednoj zemlji, odnosno državi u tranziciji, u našem okruženju. Ulaganja eventualno mogu biti samo u onoj meri u kojoj će se ona višestruko vratiti svom ulagaču. Srbiji i njenim građanima neće odtog kolača ostati ništa. Uostalom, u Predlogu zakona ne stoji obaveza budućeg kupca prema radnicima i državi u odnosu na ostvareni profit. Svi navodno uspešni modeli sprovedenih privatizacija u zemljama Istočne Evrope, a naročito je ovde isticana Estonija i Mađarska, nemaju nekog naročitog uporišta. Pričalo se o Mađarskoj. Ni Mađarska se nije usrećila svojim modelom privatizacije. Fabrike su prodate. Iza toga zatvorene. Prosečna plata u Mađarskoj je 400 maraka. Poslanik Pal Šandor mi reče nije ni 400, nego 300, a elementarne usluge, kao što su struja, stanarine, komunalne usluge, negde su približno u toj visini. Znači, daleko od El Dorada i od tog boljeg života, a govorili ste baš o tome da je Mađarska dobar primer za to. Sve te zemlje u našem okruženju danas ne samo da više nemaju svoju nacionalnu proizvodnju i privredu, nego su u potpunosti svoja tržišta prepustile zelenaškim multinacionalnim kompanijama. Kako to izgleda u praksi - fabrike su ugašene, prodavnice prepune inostrane robe, američke, italijanske, nemačke, što je već sada slučaj. Svi će gledati u te lepe izloge, ali će malo ko imati para da kupuje te proizvode. To je sudbina zemalja u našem okruženju. To je i naša sudbina. To je sasvim sigurno, da je tako. Zašto bi naša sudbina bila bolja od sudbine Bugara, Mađara, Rumuna i mnogih drugih. Zato mi kažemo da je prethodni zakon, koji je DOS suspendovao, ukinuo, bio pravedniji i bolji. Prilikom donošenja tog zakona stvarno je organizovana javna rasprava u sindikatima, sa radnicima u više preduzeća, u čitavoj Srbiji, i brojni predlozi tih sindikata i tih radnika su upravo bili ugrađeni u taj prethodni zakon. Zakon koji ste suspendovali. Ovaj predlog zakona, sadašnji, ukida brojna prava koja su bila osigurana prethodnim zakonom. Navešću samo nekoliko. Ukidaju se pravapreduzeća da emituju besplate akcije do visine od 60% kapitala preduzeća, ukida se pravo izdavanja besplatnih akcija pre prodaje 70% kapitala preduzeća, ukidaju se popusti pri kupovini akcija, ukida se pravo Republičkog penzijskog fonda na 10% svih akcija preduzeća, a nejasna su rešenja u pogledu ovlašćenja Agencije za privatizaciju, jer se sve prepušta posebnim propisima. Modeli prodaje putem tendera i aukcijeostavljaju se podzakonskom aktu. Nejasno je uređena i prodaja akcija preko finansijske berze po čl. 59. i 73. Stoji činjenica da je prethodna vlast sačuvala preduzeća u najtežim uslovima, a istovremeno dosta je uloženo u razvoj, bez obzira na teška vremena. Radnici su se odricali često i svojih zarada. Takav primer je i Bor, gde je uloženo negde oko 150 miliona dolara u procese istraživanja, što znači u razvoj. Preduzeća ne smeju da izgube preduzetničku funkciju, ali će ovim zakonom tu funkciju svakako izgubiti. Jasno je da je ovaj zakon neustavan i da je u suprotnosti sa članovima 64, 55, 57. Ustava Srbije i članom 74. Ustava Jugoslavije. Ovim zakonom će oni koji su stvarni vinovnici propadanja naših preduzeća i privrede u celini, oni koji su nas 10 godina držali pod sankcijama i na kraju nas bombardovali, ubijali civile, rušili fabrike, konačno dobiti priliku da zagospodare ne samo na političkim nivoima, jer su to sve već učinili pod rukovodstvom DOS-a, već će i materijalno zagospodariti, ulazeći u posed naše privrede, što će po sve nas biti kobno i dovesti nas u krajnje nepovoljan položaj. Zato i smatramo da je ovaj predlog zakona suprotan osnovnim državnim interesima i štetan po ogromnu većinu građana Srbije. Ono što još na kraju želim da vam kažem, predstavnicima vladajućih partija, je da su njihove promene nagle, bolne, velike i primer je u vezi sa višestrukim poskupljenjem struje. Danas penzioneri samo mogu da sanjaju i da uzaludno čekaju jeftinu vikend struju, jer je nema.
Gospodine Bušetiću, drugi put se udaljujete od teme. Molim vas da se držite dnevnog reda.
Imam samo još jednu rečenicu i jedan minut.
To nema veze sa vremenom. Morate da se držite teme.
Domaćice uzaludno čekaju jeftinu struju od dva do pet, ali je nema. Sve je skupo i zato građani Srbije sve češće i sve više kažu -ako je ovo put u Evropu, sa ovim cenama i sa ovim nametima, radije ćemo ostati na Balkanu.
Dajem reč ministru za privatizaciju, gospodinu Aleksandru Vlahoviću.
Sačuvali smo kapacitete, to je priča koju slušamo u poslednjih deset godina. To bi i moglo da bude tačno, uz pretpostavku da se pod tim podrazumeva čuvanje kapaciteta od elementarnih nepogoda, ne daj bože zemljotresa, i tako nešto. Dakle, sačuvali smo zgrade i staru opremu. No,da moja priča ne bude globalna, da sada kažem- društveni proizvod Jugoslavije je 45% od proizvoda koji je bio 1989. godine. Nego, hajde da to spustimo na lokalni nivo. Pošto, sticajem okolnosti, poslanik dolazi iz Rekovca, znam vrlo dobro stanje u privredi u Rekovcu. "Branko Krsmanović" ne radi, pre deset godina uspešna firma, pogon Fabrike kablova iz Jagodine, ne radi, pre deset godina uspešna firma. "Slovin", podrum pića, nekada deo "Slovenija vina" ne radi, ili radi veomaloše, "Blagotin" u Belušiću ne radi, radi neuspešno, pogon za "Zastavu" takođe sa ogromnim gubicima. Pa, to su ti kapaciteti koje smo sačuvali. Zašto ne rade - zbog uspešne ekonomske i državničke politike, koja je na ovim prostorima "vođena" u poslednjih petnaest - dvadeset godina. Prema tome, kada kažemo - sačuvani su kapaciteti, onda bih mogao da se složimako pod tim podrazumevamo spisak zastarele opreme i ciglei zidove koji stoje,kao nasledstvo investicija iz sedamdesetih, osamdesetih godina. Ali, gospodo, pa to nema tržišnu vrednost, jer produkuje gubitak, gubici su ti koji govore o vrednosti kapitala. Šta je potrebno - potrebne su investicije. Još jednom ponavljam -da li bi podela deonica, uz neku isfabrikovanu procenu vrednosti, koju bi neki državni organ overio, zadovoljila potrebe radnika i da li bi to bila uspešna socijalna politika? Pa, naravno da ne bi. Podelili bismo im akcije koje ne vrede, podelili bismo 60% kapitala koji ne postoji. Priča da je u Mađarskojlošije stanje nije tačna, jednostavno nije tačna. Mađarska danas ima sedamnaest puta veći izvoz nego što ima Jugoslavija, meri se sa preko 28 milijardi dolara. Da vas podsetim, izvoz Jugoslavije je tek nekih 1,7 milijardu dolara bio u prošloj godini. Mađarska danas ima za 10% veći bruto nacinalni proizvod nego što ga je imala pre početka tranzicije, a mi danas imamo 40% bruto nacionalni proizvod od onog koji smo imali 1989. godine. Mađarska danas ima stopu nezaposlenosti od 8,3%, a mi imamo zvanično 26,7. Kada tome pripojimo 700 hiljada samo prividno, formalno zaposlenih, naša stopa nezaposlenih ide preko 50%. A podsetiću vas, u čitavu ovu priču 1989. godine smo ušli sa 13% stope nezaposlenosti. Danas pričamo o tome kako ovajzakon ukida pravo da se od prodaje akcija iz akcijskog fonda finansira stvaranje radnih mesta. Pa, koliko je to akcija iz akcijskog fonda prodato? Hoćete da vam kažem podatak- nijedna. Koliko dinara je otišlo za razvojradnih mesta- nula. Akcijski fond nije ni postojao. Dakle, to je bio taj stub, koji je trebalo da rodi nova radna mesta. Mađarska ima konstantni priliv direktnih investicija od dve milijarde dolara godišnje. U 1995. godini iznos priliva od investicija je bio 4,5 milijardi, a u 1996. godini je bio oko tri milijarde dolara. Pa dobro, je li to neuspešno? Jesu li to pokazatelji koji govore o neuspešnosti ili uspešnosti? I zato kažemo - ovo je jedini put za prikupljanje investicija, za obnavljanjeprivrede, koja je u proteklih 15 godina, zbog sjajne ekonomske politike "izuzetno dobro" vođena i dovedena u stanje u kome godišnje produkuje gubitke na nivou od 200 milijardi dinara. [[aplauz]]
Hvala. Reč ima narodni poslanik Ljubomir Mucić.
Gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, zaista, još sam očekivao od gospodina ministra da kaže da je prethodna vlast kriva i za drugu nesreću u Kolubarskom i Mačvanskom okrugu, katastrofalne poplave koje su ih zadesile ovih dana, a ne reče šta je Vlada preduzela i od čega da se bar donekle obezbede pristojni uslovi za život ugroženog stanovništva. Paket zakona o privatizaciji, koji obuhvata zakon o privatizaciji, zakon o agenciji za privatizaciju i zakon o akcijskom fondu, čine zaista krucijalni zakoni i predstavljaju finale namera ove vlade, na koje smo ukazivali od samog početka njenog formiranja. Za vreme prethodne vlasti, najviše ste se bavili "sivom ekonomijom", a sada ste došli do najznačajnijih privrednih resursa ove zemlje. Uvodno izlaganje gospodina ministra Vlahovića, kratko se može oceniti - al, ga nam reče, sve nam reče, samo jedno ne reče - gde su pare i gde će pare od privatizacije: u budžet Republike ili će ići na neku drugu stranu? Deset tačaka, deset pitanja, deset odgovora. U osmom odgovoru, na pitanje o privatizaciji, ministar odgovori da pare neće ići u budžet Republike. Gde će onda pare da idu, niko u ovom trenutku ne kaže. Znamšta je napisano za 15%, a za ostalo nigde nije napisano, a rečeno je i prilikom usvajanja budžeta o namerama i korišćenju sredstava od privatizacije. I stvarno, ministar reče ono što nije napisano u zakonu, i nikome ne pruži, i ovom narodu, nikakve garancije, a ja ćuonda tražiti deset garancija, kao i deset pitanja, i deset odgovora, da bi se narodu dokazalo da je ovajzakonnajbolji. Prva garancija - kada ministar kaže - privatizacija, misli na investicije. Da li je to samo bombasta parola, kao i za donacije, koje ste ovom narodu obećali, a njih nigde nema? Najveći deo procesa i uslova za privatizaciju reguliše Vlada Republike Srbije, opet uredbama, a sprovodi agencija, od iniciranja postupka, pa sve do kontrole, a najviši organ upravljanja agencijom je upravni odbor, koji broji pet članova, koje imenuje opet Vlada Republike Srbije, i sve je pod strogom kontrolom Vlade. Zbog minimalnog opterećenja budžeta Republike, agencija će se finansirati od domaćih i stranih sponzora, donacija, što će sigurno prejudicirati neka rešenja i otvoriti malverzacije i zloupotrebe. Naš narod je rekao - med cediti, a prste ne lizati, ne ide nikako zajedno. Da je konsenzus postignut sa svim relevantnim činiocima, mislim da nije, čak ni u politbirou DOS-a, što pokazuje izuzetno veliki broj amandmana. Peta garancija - da subjekti prodaje neće postati samo puki objekti rasprodaje, ili propasti. Šesto - socijalnu sigurnost trenutno zaposlenih radnika, koji će ostati bez posla, kapital je nemilosrdan, to svi znamo, sa prethodno skresanim pravima zaposlenih, do njihove potpune realizacije, bolje je bilo dobiti nekada i džak krompira, nego sada nijedan krompir od biroa. Sedmo, sprovođenje ovog bolnog i nepravednog koncepta do kraja i garancija ovom narodu. Gospodo, vi ste bacili oko na sedamdesetak značajnih subjekata, a šta je sa ostalih 7 hiljada, koliko pominjete? Osmo, da će tržište kapitala odrediti da 30% besplatno podeljenog kapitala neće biti bezvrednije ili čak vrednije od 60% besplatnih akcija koje zaposleni trebali da dobiju po prethodnom zakonu o svojinskoj transformaciji. Deveto, da su strateški partneri baš čekali vas i privatizaciju u Srbiji, da bi uložili kapital u uslovima najveće političke neizvesnosti, kao i svakodnevnog retroaktivnog donošenja zakona. Deseto, ako prihodi od privatizacije ne finansiraju budžet, to stoji u vašem odgovoru na ovih 10 pitanja, onda obrazloženje budžeta koje nam je prezentirano - da će se deficit budžeta pokrivati iz sredstava od privatizacije, ne stoji. Faktički, taj deficit u budžetu neće biti pokriven, a znamo da Vlada raspoređuje sredstva od privatizacije, čini mi je da je iznos 10 - 11 milijardi, po Zakonu o transformaciji privrede, po Zakonu o socijalnom programu, po Zakonu o učešću u privredi itd. Uglavnom, znam da Vlada raspoređuje 11 ili 12 milijardi dinara po svojim nahođenjima. Sigurno je da neće rasporediti onima od kojih su ta sredstva uzeta prilikom privatizacije, odnosno prodaje. Na kraju, ko daje jednu najveću garanciju u ovom trenutku, da posle svih ovih 10 tačaka koje su zaista priortitne, kao i garanciju da će svi akteri ove privatizacije ostati u ovoj zemlji da sačekaju krajnje efekte i finale? Ne mogu da ne podvučem i rečenicu premijera, da svetskom tržištu mi nudimo očekivanja i da će na osnovu toga oni investirati. Što bar delimično ne prenesete ovom narodu kako žive zaposleni u drugim zemljama u kojima je sprovedena privatizacija i u postupku tranzicije? Gospodo, što ne ponudiste novi zakon o radnim odnosima, pre ovih projekata o privatizaciji, pa da zaposleni kompletno budu svesni šta ih očekuje kao najamne radnike? Predložiste novo evropsko radno vreme i baciste kosku sindikatima da se glože i ne raspravljaju o evropskim zaradama, a i u ovom trenutku u ovoj zemlji je radna snaga najjeftinija. To znaju i oni na Zapadu, a znamo i mi ovde. Nešto samokritički - možda je kriva i prethodna vlast samo za dve tačke: zbog nesprovođenja prethodnog zakona o svojinskoj transformaciji u rokovima i na način kako je propisano i što su subjekti dugo razvlačili postupak donošenja odluka; što je omogućila pojedinim agencijama da kroz procenu kapitala, a i vi ste, ministre, bili u jednoj od tih agencija, podesi nišanske sprave na one najznačajnije i najprofitabilnije firme. Zašto Pivara u Valjevu, a ne Valjevski Gradac, koji proizvodi vijačnu robu? Valjda narod ne može vijke da pije i da ih koristi. Zašto cementare, a ne zemljoradničke zadruge ili poljoprivredni kombinati? Možda je to samo prividno i moja neka zabluda, jer vi ne poštujete ništa. Možda bi već davno ukinuli zakon o svojinskoj transformaciji, a sve urađene transformacije poništili i ne bi za vas bilo sveto pismo, kako je to opet u onih vaših 10 tačka napisano. Pošto ste vi, ministre, radili procenu vrednosti kapitala po osnovu Zakona o svojinskoj transformaciji, članom 75. zakona ste propisali da se nova procena ne vrši za subjekte kojima su izdata rešenja o proceni, kao i ona koja su procene završili i procene dostavili direkciji, a za koje Ministarstvo za privatizaciju utvrdi da su u skladu sa zakonom. Kadija te tuži, kadija ti sudi. Takođe, gospodine ministre, što je mnogo, mnogo je, jer vi kao ministar ne možete poništiti ono što ste uradili kroz procenui što ste već jednom i priznali. Zato, mislim da je najbolji onaj predlog da ipak ova skupština mora imati neki uvid i informacije o toku privatizacije i svemu onome što se u tome dešava, pa i najšira javnost, jer su ipak svi do sada u stvaranju tog bogatstva i učestvovali. To je isto kao i kad ministar Milovanović, koji je do sada delio krompir,sad to ne priznaje, već radnike šalje na biro bez zaštite. Gospodo poslanici, jedna olakšavajuća okolnost - nisam podneo ni jedan amandman na ova tri zakona, jer ne želim da učestvujem u najvećoj rasprodaji srpskog bogatstva i rada naših očeva i dedova. (Predsedavajuća: Vreme.) Na kraju, još jednom da pitam - šta bi sa dokapitalizacijom, šta bi sa hotelom "Maljen", a šta bi i šta će biti sa onim parama koje ova Vlada ubere iz procesa privatizacije? Da li ipak bar delimično vratiti ovoj privredi od koje je uzela ili ćete sredstva potroštiti po svojim namenama? Hvala.
Pravo na repliku, gospodin Čedomir Jovanović.
U skladu sa Poslovnikom, kao predstavnik poslaničke grupe DOS-a ću iskoristiti pravo na repliku. Od nas je tražena garancija. Svako ima pravo da nešto tako traži, ali mislim da je garancija bila takve prirode da smo dužni na nju da odgovorimo. Mi nećemo ići iz ove zemlje. Ovaj zakon predlažemo svesni situacije u kojoj ga donosimo, svesni okolnosti pod kojima će on biti sproveden i u želji da više niko iz ove zemlje ne ode, a da se vrate svi oni koji su prethodnih 10 godina iz nje otišli. Budite sigurni da je to tako. Pružiću vam još jednu garanciju, koja ima i puno ličnog sa stavom prethodnog kolege poslanika. Danas su opštinske vlasti iz Valjeva prosledile, između ostalog i Skupštini i poslaničkoj grupi koju vodim, materijal i analizu poslovanja Direkcije za obnovu porušenih objekata u Kolubarskomokrugu. Tu direkciju je vodio moj prethodnik. Ona je za sobom ostavila dug od 400 miliona dinara. Garantujemo da ćemo raščistiti svaki dinar i tog duga i svih onih dugova kojima su ovom društvu oduzimana prava i kojima je na tako ružan način definisana bar skora budućnost.
Reč ima narodni poslanik Radojko Petrić. Sledeća prijavljena je narodni poslanik Gorica Mojović.
Poštovano predsedništvo, poštovani poslanici, poštovani ministre, neosporan je proklamovani osnovni cilj privatizacije koji se ovim zakonom želi postići, a to je: povećanje efikasnosti preduzeća, stvaranje uslova za realizaciju privatnog preduzetništva, obezbeđenje svežeg kapitala iz inostranstva, pokretanja investicionog ciklusa, uključivanje naše privrede u svetsku privredu, oživljavanje proizvodnje i razvoja, obezbeđenje sredstava za fondove penzijsko - invalidskog osiguranja, za podsticaj razvoja, za isplatu nacionalizovane imovine, za vraćanje dugova, kao i drugo. Međutim, ima mnogo razloga da se posumnja da će se ti ciljevi moći lako ostvariti. Teško je očekivati da će se javiti veliki broj strateških partnera koji su spremni da investiraju značajnija sredstva u razvoj preduzeća, unošenje nove tehnologije, obezbeđenje plasmana na svetskom tržištu i drugo. Preti realna opasnost da se zbog nemogućnosti dobijanja kvalitetnih privatnih vlasnika, preduzeća u društvenoj svojini pretvore u preduzeća u državnoj svojini. Te promene neće obezbediti ni dovesti do transformacije privrede. Dovešće do etatizma novih vlasti, nezabeleženog u dosadašnjem periodu. Prevelika centralizacija i nadležnost države u regulisanju privrednih tokova neće obezbediti dinamičan i uspešan razvoj. Praksa je odavno pokazala da država kao superdirektor nije položila ispit. Zakon ne postiče dokapitalizaciju od strane inostranih strateških partnera, a što bi u uslovima globalizacije i svetske ekonomije bilo neophodno. Takođe, ovaj zakon ne stimuliše strane firme na zajedničko ulaganje stranih partnera i naših preduzeća. Atraktivne firme će se moći brzo rasprodati, ali gde naći zainteresovane kupce za one gde se moraju ulagati značajna sredstva za modernizaciju proizvodnje. Kako sprečiti da se namerno preduzeća dovode do bankrota, kako bi se lakše otkupila za male pare? S obzirom na oročenost privatizacije, hoće li velika ponuda oboriti cene ispod realne vrednosti? Hoće li doći do velike rasprodaje narodne imovine u bescenje. Želi li se stvaranje nove ekonomske i političke elite u našem društvu, bez pravog ekonomskog i socijalnog ili pravnog osnova. Da li će se i za naša strateška preduzeća postići realna cena sa stranim partnerima? Pozivaće se oni na nepovoljan geopolitički ambijent i nastojati da obore cenu. U zakonu kod tenderske prodaje nema odredbi koje predviđaju obaveze novog vlasnika u pogledu nastavka procesa prozvodnje, kvaliteta proizvoda, osvajanja novih proizvoda, obrade tržišta, plasmana proizvoda na domaće i svetsko tržište. Nema odredbi koje obavezuju novog vlasnika koliko će radnika zapošljavati. Treba da se zna koliko će radnika ostati bez posla, koliko će se predvideti da se zaposli, koliko mladih stručnjaka, kako će se školovati i dr. Normalno je da će stranci najpre da ulažu svoj novac tamo gde će najviše da zarade i zaštite svoj interes. Isto tako, i mi moramo zaštiti svoje interese. Mora se dogovoriti da će doći do povećanja prozvodnje, da ne dođe do zamiranja proizvodnje i uvoza sklopova, a koji će se kod nas samomontirati. Da se ne desi obustava prozvodnje i prodaja gotovih proizvoda iz zemlje odakle su došli novi vlasnici. Da se ne ispostavi da je strani parter sebi obezbedio tržište i samo stvorio neko privid da se i kod nas nešto proizvodi. Poznati su takvi slučajevi u zemljama tranzicije. Ne sme se dozvoliti da stranac kupi fabriku i masovno otpusti radnike, uz neku nadoknadu za kraći period, da ublaži proteste i izbegne masovne socijalne naboje. Pravila se moraju znati unapred. U Predlogu zakona, mislim da je to član 38, samo kada je u pitanju aukcijska, prodaja, kaže se, citiram: "Javni poziv može da sadrži obavezu za ulaganje sredstava u subjekt privatizacije, rešavanje pitanja zaposlenih, obezbeđenje kontinuiteta poslovanja i zaštite životne sredine". Kod tenderske prodaje nijeuneta ovakva odredba, iako kod aukcijske prodaje nije predviđeno kao obavezujuće, već samo kao mogućnost da se to traži. Ne dozvolimo da se zemlja u globalizaciji ne pretvori u posebnu multinacionalnu kompaniju i izgubi ekonomsku osnovu u vezi političke samostalnosti. Vlada je preuzela isuviše nadležnosti i ovlašćenja o odlučivanju u procesu privatizacije i većinskoj prodaji kapitala. Normalno je očekivati da će se za veliki broj preduzeća u kratkom roku javiti zainteresovani partner sa gotovinom. Mnoga preduzeća će ostati neprodata. Nakon toga, slede pregovori o direktnoj prodaji, a to već stvara ozbiljne uslove za korupciju. Postaje nejasno, zašto je u zakonu predviđeno da se prodaje 70% kapitala preduzeća. Većinski deo i kontrolni paket obezbeđuje se sa 51% kapitala. Dosta neizvesnosti unosi odredba da postupak privatizacije, pored subjekta privatizacije odnosno preduzeća, može pokrenuti agencija ili Ministarstvo za privatizaciju. Nema razrađenih uslova kada oni to mogu da čine, ako samo preduzeće nije pokrenulo inicijativu. U zakonu nije definisano kada se vrši prodaja kapitala povodom javnog tendera, a kada metodom javne aukcije. Logično bi bilo da preduzeće o tome samostalno odlučuje, a ne agencija ili bar da su razrađene odredbe kada o tome odlučuje agencija. Tenderska komisija je faktički bez ozbiljnijih ovlašćenja, pošto je rečeno da ona odobrava rezultat javnog tendera, ali tek na predlog agencije. Znači, faktički agencija je ta koja odlučuje, koja će da kaže sa kim da se zaključi ugovor. Teško je pravdati da se učešće radnika u privatizaciji svojih fabrika smanjuje sa 60% na svega 10 do 30%. Smatram da je necelishodno da se vrši pritisak na radnike, da što pre prodaju preduzeće. Inače, ako to ne urade u roku od 18 meseci, njihovo se učešće smanjuje sa 30% do 10%. Isto se ovo odnosi na smanjenje vrednosti sticanja akcija bez naknade. Tim načinom se vrši pritisak da se preduzeća što pre prodaju. Za izvršenu prodaju u roku od 18 meseci zaposleni dobija za svaku godinu radnog staža besplatne akcije u visini 400 maraka, a nakon tog roka vrednost se smanjuje do 150 maraka. Ponuda za prodaju velikog broja preduzeća u kratkom roku neminovno obara njihovu cenu. Vodiće to rasprodaji preduzeća, zaista za male pare. Limitiranje prava zaposlenih kod sticanja besplatnih akcija na 35 godina radnog staža je neopravdana. Zar nije logično i pravedno da radnik ima pravo na svaku godinu radnog staža. Taj limit treba da bude podignut do 40 godina. Nepravičan je, ali mislim i neodrživ predlog, da pravo na besplatne akcije nemaju građani koji su to pravo delimično ostvarili kao zaposleni u privatizovanim preduzećima. Njima treba obezbediti pravo na razliku, tj. od delimično ostvarenog prava do punog iznosa prema ostvarenim godinama radnog staža. Namena korišćenja sredstava dobijenih od privatizacije, a mislim na ove privatizacione prihode, mnogo je nedefinisana, osim 10% za Fond PIO i 5% za isplatu licima čija je imovina nacionalizovana. Sve drugose prepušta Vladi, pa da li će te pare otići za pokriće budžetskih deficita ili nešto drugo. Smatram da bi trebalo zakonom regulisati da najmanje 50% ovih sredstava ide u Fond za razvoj. Da podstaknemo privredni razvoj, a to je potpuno namensko obezbeđenje sredstava i plasiranje dugoročnih razvoja ove zemlje. Uporedo sa ovim zakonom trebalo je doneti i socijalni program, kako će se zbrinuti veliki broj radnika koji će ostati bez posla. Ne sme se zanemarivati sudbina onih radnika koji će ostati bez posla i njihov socijalni položaj. Trebalo je to unapred definisati, a ne da se odlaže i stvara neizvesnost i opravdano socijalno nezadovoljstvo. S obzirom da je zakon o privatizaciji jedan od osnovih ekonomskih zakona, očekujem da će nakon ove rasprave i rasprave u pojedinostima uz značajan doprinos poslanika SPS-a, u zakonu biti izvršene ozbiljne prepravke i iste biti prihaćene. Zahvaljujem.
Reč ima narodni poslanik gospođa Gorica Mojović, a sledeći je narodni poslanik gospodin Slobodan Pavlović.
Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, s obzirom da je Predlog zakona o privatizaciji sveobuhvatan i da se odnosi na sve delatnosti, imam utisak da se pomalo i sa ove govornice i Srbijom širi strah od totalne privatizacije. Ja ću govoriti o jednoj oblasti gde takve totalne privatizacije neće biti, ali gde će nas u stvari i ovaj zakon naterati da mnogo preciznije i jasnije definišemo svoj nacionalni i državni interes, a kada je u pitanju oblast kulture. U članu 3. Predloga zakona o privatizaciji piše: "Predmet privatizacije je društveni odnosno državni kapital (u daljem tekstu: kapital), u preduzećima i drugim pravnim licima, (u daljem tekstu: subjekti privatizacije), ako posebnim propisima nije drugačije određeno". U obrazloženju ovog zakona na strani 4. stoji: "Izuzetno, ako je posebnim propisima predviđeno, određeni subjekti ne mogu biti privatizovani prema odredbama ovog zakona". U oblasti kulture postoji jedan zakon, malo rogobatnog naziva, a zove se Zakon o ostvarivanju posebnog društvenog interesa u oblasti kulture.Malo je stariji, poslednje novelacije suurađene 1992. godine i u tom zakonu su pobrojane ustanove, institucije, organizacije od interesa za opštine, gradove i za Republiku Srbiju. Prema tom zakonu, vrlo bi malo onih organizacija i ustanova u oblasti kulture mogle biti privatizovane. To ne znači da treba upravo da bude tako. Potpuno je jasno da će ovaj zakon o kulturi morati da pretrpi izmene i naravno, golim okom je već sada vidljivo da predmet privatizacije neće moći da budu istorijski arhivi, zavod za zaštitu spomenika kulture, jedan broj muzeja, i naravno pozorišta od nacionalnog značaja. Jedan broj ustanova kulture može i mora da bude predmet privatizacije, ali naravno u uslovima da se ne menja delatnost, odnosno da ostanu namenjene kulturi. Ono što svakako odmah može da uđe u privatizaciju, zbog čega će nas i ovaj predlog zakona naterati da uđemo u ovaj proces, jesu upravo tzv. društvena preduzeća, jer u onim periodima različitih svojinskih transformacija, jedan broj organizacija iz kulture registrovan je kao društveno preduzeće. Da podsetim, najčešće je reč o onim poznatim domovima kulture, pa se tako dogodilo da 10-15 radnika, koji su se sticajem okolnosti našli zaposleni u tim domovima kulture, centrima za kulturu ili nekim sličnim organizacijama kulture, raspolažu sa po nekoliko hiljada kvadrata poslovnog prostora, raspolažu objektima i uglavnom te objekte izdaju u zakup, a u taj zakup vrlo malo ulažu, u kulturne projekte, uglavnom se dele plate ili već šta rade. Mislim da je upravo ovih dana finansijska policija u nekim sličnim, u nekim ovakvim društvenim preduzećima, mislim da je utvrdila gde se troše ta sredstva. U proces privatizacije svakako i neophodno treba da uđe onaj deo organizacija koji se upravo bavi onim što se u kulturi zove industrija kulture, a to su pre svega filmske, muzičke i izdavačke kuće. Dakle, oni koji se bave ovom vrstom produkcije i tim pre, što upravo u ovoj oblasti imamo već formirane privatne firme, mnogo moćnije, mnogo efikasnije i za kulturu mnogo značajnije od postojećih državnih ili društvenih firmi. Te društvene i državne firme, a nije nam teško da se podsetimo, makar samo neke, na primer, izdavačka ili prikazivačka kuća u oblasti filma ili producentske kuće,oblasti državne ili društvene, dakle, muzičke, pa da shvatimo da sem tradicije i imena, a bogami i poljuljanog ugleda, ništa više nemaju. Pogledajte samo na šta nam liči prikazivačka filmska mreža. Svaki bioskop koji iole vredi je privatan, svaki koji je društveni, on je u katastrofalnom stanju. Pogledajmo samo izdavačke kuće. Upravo je u Skupštini grada završen konkurs za otkup knjiga za gradske biblioteke. Mogu da vam kažem da 90% naslova koji su otkupljeni za gradske biblioteke,potiče iz privatnih izdavačkih kuća, zato što naše državne i društvene izdavačke kuće nisu imale šta da ponude za otkup.Zahvaljujući upravo tim privatnim izdavačkim, pa i filmskim kućama, i opstao je jedan deo kulturne ponude ove države. Često nemaju ni krov nad glavom, ali imaju dobru organizaciju, efikasan menadžment i štampaju, što je najvažnije, dobre knjige. Naravno, država, ako ima interesa, može i ubuduće da obnavlja, obezbeđuje prevode i štampa ono što možda baš na tržištu nema neku vrednost, ali za kulturu, stvaralaštvo i duhovni integritet jedne zemlje i te kako ima vrednost. U postupku privatizacije u kulturi, takođe mislim da se mora voditi računa, da se ne stvaraju novi monopoli. Za to imamo najbolji primer u oblasti filmske industrije, na koji su nas naterale upravo te strane firme. Strani loši producenti potpisali su sa nekoliko veoma loših distributerskih kuća u Srbiji ugovore, dakle, niko nije išao na to da potpisuje ugovor samo sa jednom distributerskom kućom, upravo zato da bi obezbedio zdravu tržišnu konkurenciju i kvalitet u toj oblasti filmske industrije. Mislim da kada to dođe na red, a to je, čini mi se, nešto što će prvo u kulturi doći na red, upravo ta bioskopska mreža da takođe moramo voditi računa da ni u toj oblasti ne stvaramo monopole, već upravo da obezbeđujemo zdravu tržišnu konkurenciju, jer samo to obezbediće i razvoj. Naravno, hoću da kažem da osim što je neophodno da uđemo i u promene ovog zakona o kulturi, govorila sam upravo iz razloga što se i meni ovih dana često postavlja pitanje - a šta će biti sa kulturom, da li će kultura biti privatizovana? Mislim da upravo u procesu pripreme novog i u izmenama postojećeg Zakona o kulturi treba da utvrdimo ono što jeste zaista nacionalni i državni interes i, bogami, to i da platimo. I da obezbedimo dovoljno sredstava u budžetu za takve ustanove i za takve organizacije i da eliminišemo i definitivno sklonimo taj princip - svakome pomalo, nikome dovoljno. Za ono što utvrdimo da jeste državni, nacionalni interes, za to mora biti para. Ostalo će morati da ide na tržište, moraće u konkurenciju, naravno uz uvek moguće državne subvencije za ono što nije baš za tržište i ono što je za kulturu i umetnost jedne zemlje neophodno. Uostalom, brojni su primeri da je najbolje prošlo na tržištu upravo ono što je estetski i stvaralački najvrednije. Ko ide u Narodno pozorište, ne ide da gleda Indeksovo narodno pozorište ili Audiciju. Nemam ništa protiv, ni protiv Indeksovog radio pozorišta ni Audicije, ali se bogami za Hamleta u Narodnom pozorištu tražila uvek karta više. Najuspešnije izdavačke kuće ne objavljuju sanovnike ili ne znam kako se zovu te knjige, kako uhvatiti ili se otarasiti muškarca i tome slično, već Svetlanu Velmar, Gorana Petrovića, Umberta Eka, Andreja Mekina, Karla Jaspersa. Dakle, kada je o kulturi reč, predstoji nam ozbiljna i ogromna rasprava o promeni Zakona o kulturi, kojim ćemo definisati šta je to što ostaje kao nacionalno dobro, tj. ustanove izvan domašaja privatizacije. Postojeći zakon je dovoljno sveobuhvatan da ni zaposleni u kulturi, ni kulturna javnost, nema razloga za strah od privatizacije. Moram da kažem da za neke, ovde pomenute ustanove i organizacije, privatizacija će biti jedini spas. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Pavlović, a sledeći prijavljeni poslanik je Dušan Ilić.
Gospođo Mićić predsedavajuća, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, uvažene koleginice i kolege, danas imamo, ovo ću ja sada malo kao vojvoda Šešelj, na dnevnom redu Predlog zakona o privatizaciji, Predlog zakona o agenciji i Predlog zakona o akcijskom fondu, koje je Narodnoj skupštini podnela Vlada Republike Srbije. Ne znam zaista da li će ova sednica biti istorijska, kako je to gospodin Đinđić kada nam se obraćao, ustvrdio, pa i još neki drugi, ali delim mišljenje onih koji su rekli da je ona izuzetno važna i to je sasvim sigurno, i zbog zakona o kojima razgovaramo i zbog trenutka u kome razgovaramo, a i zbog očekivanja koja prate donošenje, a još više realizaciju ovog zakona. Očekivanja su, dame i gospodo, gospodine ministre, zaista velika i zbog ovoga što sam rekao, ali i zbog toga što ste u dosadašnjoj prezentaciji, i posebno u obrazloženju na početku zasedanja, vrlo stručno i autoritativno, to vam javno priznajem, branili predlog i što ste najavljivali da će predlog o kojem je reč biti prvi zakon koji će predložiti nova Vlada Republike Srbije sa onim da će biti reformski, da će biti evropski, da će biti transparentan, da će biti ekspertan, da će obezbediti u njegovoj realizaciji prevazilaženje svih problema koje smo do sada, u različitim oblicima svojinske transformacije, imali. Odmah da vam kažem i lično bih pozdravio ili pozdravljam takvu orijentaciju, kao što to,siguran sam,žele da pozdrave isubjekti koji učestvuju i oni koji su zainteresovani za privatizaciju. Međutim, nema ali, nego međutim, to ipak kolega nije isto, želim ipak da vas podsetim da smo na Trećem vanrednom zasedanju ovog parlamenta, koje smo održali 12. februara ove godine, voljom većine, koja ima pravo,to ne sporim, stavili van snage postojeći zakon koji je važio od 1997.godine i koji se zvao Zakon osvojinskoj transformaciji, po kome smo do tada sprovodili vlasničku transformaciju u Republici Srbije, po našoj oceni relativno uspešnu. Kao razloge koje ste vi kao ministar, vaše ministarstvo i parlamentarna većina, zagovarali i tvrdili da treba da bude suspendovan,su bili da je bilo određenih zloupotreba, da je bilo favorizovanja, daje bilo nepravilnosti, da je bilo niske procene vrednosti kapitala kada su mnogi direktori postali većinski vlasnici itd. Tada ste, gospodine Vlahoviću, vaše ministarstvo i predstavnik Vlade, najavili novi zakon kojim će se rešiti svi ovi problemi koji su bili sporni i da će svi problemi preduzeća, zaposlenih, penzionera i građana na taj način biti prevaziđeni. Želim ipak da podsetim, ako ništa zbog kontinuiteta koji vi možete da priznate i ne morate, da smo uz vaš zahtev za suspendovanje delova postojećeg zakona o vaslničkoj i svojinskoj transformaciji istovremeno imali i izveštaj tadašnjeg ministarstva zavlasničku i svojinsku transformaciju prelazneVlade Republike Srbije, u kojoj su učestvovali i predstavnici DOS-a, koji je davao i određene ocene, koje baš nisu potvrđivale ovo što ste tvrdili, nego govorile da je u tom procesu bilo i pozitivnih trendova. Dakle, mi danas imamo na razmatranju i usvajanju tako najvaljen zakon sa vaše strane, sa strane Vlade, vašeg ministarstva i ove većine, za koji se mogu najmanje reći dve stvari. Prvo, taj zakon je potpuno drugačiji zato što se zove zakon o privatizaciji, a mi smo imali zakon o svojinskoj i vlasničkoj transformaciji, a pre toga smo imali neke druge zakone. Neću da se zakunem i da ustvrdim, kao neki da ne pominjem nikoga, da je on bolji od prethodnog, da je bolji i od onih prethodnih, niti da je najbolji, a još manje da je vanzemaljski i da će sve to rešiti. To niste ni vi tvrdili, pa vam to i ne imputiram, ali hoću da kažem da jednu distancu u vezi sa kvalitetom treba da imamo svi, vi kao predlagač, Vlada, a i parlament koji to treba da usvoji. Pored toga, hoću svima da kažem, poslanik sam SPS-a, to je poznato i nije sporno.To što mi imamo principijelne razlike, one su potupuno razumljive i ne treba nikoga da čine nervoznim, niti da se zbog toga ljute, ali hoću da kažem i to da se uopšte ne zalažem i ne branim po svaku cenu postojeći zakon,naprotiv. Program Socijalističke partije podrazumeva i prihvata razne vidove vlasništva,pa naravno i privatno, a mi smo u pokušajima u kojima, slažem se, možda nismo uspeli u celini, započeli transformacijuna tim idejama.Ali, nemojte se ljutiti, ovo štosada govorim je u smislu da se predloženi zakon popravi , iako ja to ne treba da radim. Kako je jedan moj kolega rekao, verovatno bih kao opozicionartrebalo da kažem- usvojite najgori mogući zakon, da se digne kuka i motika, da vas skinu sa vlasti, pa da mi dođemo. Ne, ne pričam zbog toga. Morate razumeti - vrlo sam pažljivo slušao, gosopodine Vlahoviću, spisak koji ste čitali, onih koji su vam pomagali u izradi ovog zakona. Deset ili 12 doktora, među njima i kolega do vas i mnoge druge poznajem lično, jer smo na vlasničkoj transformaciji javnih komunalnih preduzeća u Beogradu, gde sam četri godine bio potpredsednik i bio zadužen za tu oblast, zajedno radili, znam njihovekvalitete, znam njihove domete i njih sa stanovišta autoriteta ne dovodim u pitanje. Međutim, ima nešto što ipak mora da se stavi kao pitanje i to je ono o čemu su neke moje kolege ranije govorile. Vi to morate da razumete kao dobronamerno i konstruktivno, a ne radi kritike. Predloženi zakon je nesaglasan sa Ustavom SRJ, nesaglasan sa Ustavom Republike Srbije, kosi seu mnogim delovima sa saveznim Zakonom o prduzećima, krši savezniZakon o promeni vlasništva društvenog kapitala, u nekim stvarima i nekim delovima je nejasan, nedorečen i otvoren i, nemojte se ljutiti, daje barem u startu prevelika ovlašćenja Vladi Republike Srbije da postupa van zakona. Ovo što vi stalno sporite, mi kažemo ukidaju se stečena , pa neko od naših kaže neotuđiva prava, vi napravite karikaturu od toga, ali i toga ima. Zbog toga mislim da nemate ličnog razloga da se nervirate i već ste šest puta izlazili i to osporavali. To razumite kao konstruktivni predlog nas koji eventualno drugačije mislimo, pa to morate naravno izdržati, jer to ništa ne košta. Dakle, ove nesaglasnosti i suprotnosti u nekim delovima su formalno pravne i sa vama se slažem, u nekim stvarima su vrlo suštinske i mogu imati posledice sa kojima mi kao socijalisti nismo saglasni i to naravno ne možete da nam sporite. Dakle, u pitanju je pravo 4.500 preduzeća koja su zainteresovana za transformaciju. U pitanju je okomilion šesto hiljade zaposlenih , pitanje je koliko rade ili ne rade, koliko ih ima.Ako nije tako, neka gospodin Veselinović, predsednik Privredne komore, kaže dane govorim neistinu. U pitanju je 1,3 miliona penzionera i sam gospodin Đinđić je rekao, a to je istina i to znam, kada se dođe u varijantu, nisam ekonomista vašeg kalibra, ali znam kada se dođe u varijantu da jedan zaposleni izdržava jednog penzionera, to je katastrofalna situacija. U mnogim zemljama, kada je odnos 1:3, već se sve diže na noge. Sa tog stanovišta naravno i mi treba da činimo sve ove stvari. Da kažem, nešto što ste predložili, vi ste u stvari isključili Narodnu skupštinu Republike Srbije da koristi svoje ustavno pravno i da vrši kontrolu ovog izuzetno važnog procesa za narod i državu. (Predsedavajuća:Vreme.) Trideset sekundi. Cenim vaš predlog što ste prihvatili da Odbor za finansije bude u toj funkciji, ako sam dobro razumeo, a ako nisam onda da se objasnimo i samo da kažem još dve stvari. Pošto je gospodin Vlahović, delimično moj zemljak, Mladenovčanin, dužan sam kao poslanik otuda, a on je ministar za privredu i transformaciju da pitam šta mogu sa stanovišta privrednog oživljavanja i privatizacije da očekuju Holding kompanija "Petar Drapšin",najveća fabrika u ovoj državi i u onoj SFRJ koja je bila, šta može da očekuje "Keramika", najveći proizvođač građevinske keramike ne u ovoj Jugoslaviji, nego u SFRJ, šta može da očekuje "Jugoazbest", šta može da očekuje "Minel", šta može da očekuje "Progres", najveći proizvođač građevinskih mašina itd. Rekli su mi - gospodine Pavloviću, pitajte ministra Vlahovića, pa neka odgovori.
Ovo nisu poslanička pitanja.
Još samo 30 sekundi. Ovaj zakon, kao i mnogi drugi zakoni, je u principu važan zakon za politiku Vlade Srbije, što je nesporno. Važan je kao program rada, važan je kao strategija itd., ali sve ovo što ste predložili, ukoliko izostanu ciljevi i izostane ono što su vam rekli ekonomisti u Sava centru, na čemu zasnivate koncept, strateški partneri i investicije, vi kažete investicija to je privatizacija, obrnuto, može lako, gospodine Vlahoviću, ne prizivam zle duhove, verujte mi da sam dobronameran, da se dogodi da preduzeća budu i onesposobljena ... (Predsedavajuća: Nemojte molim vas gospodine Pavloviću, izričem vam opomenu na osnovu člana 101.) ... i obezvređena i rasprodata, a ljudi na ulici. E, onda ćete vi da preuzmete odgovornost koju vam je narod dao, pa neka vam bude šta vam bude.
Trinaesti minut, gospodine Pavloviću. Dajem reč ministru za privredu i privatizaciju gospodinu Aleksandru Vlahoviću.
Pošto je moje pamćenje, hvala bogu, dosta dobro, radi kontinuiteta onoga što smo imali u februaru, kada smo zaustavili deo koji se odnosio na autonomnu transformaciju, da ponovim tri osnovna razloga zbog kojih smo to uradili. Dakle, to nije bilo ni zbog malverzacija, ni zbog odgovarajućih zakonskih prekršaja, ni zbog bilo čega drugog, iako je i toga bilo, nego zbog tri ključna razloga koja jednom rečenicom mogu da se sažmu u jedan, a to je - prethodni Zakon o svojinskoj transformaciji jednostavno nije omogućavao početak ekonomskih reformi. Znači, tri razloga. Ponavljam prvi - dokapitalizacija, dobijate akcionare koji nemaju pare da investiraju u razvoj preduzeća. Ko u ovoj zemlji očekuje da će radnici kada dobiju besplatno akcije otići svojoj kući, naći skrivenih pet, deset ili petnaest hiljada maraka, doneti ih u preduzeće i napraviti investicioni fond, da bi finansirali konsolidaciju rekonstrukcije preduzeća. Naravno, to nije realno. Drugi razlog - jako korporativno upravljanje. To znači da se ne zna ko je većinski vlasnik, ko upravlja preduzećem, ko su organi upravljanja, znači upravni odbor, da li tamo sede političari ili sede stručni ljudi koji treba da definišu strategiju razvoja, izabrani od strane vlasnika. Dakle, podela uloga između organa upravljanja i zaposlenih. I treći razlog, veoma važan, to je - besplatnom podelom akcija, više puta smo rekli, kreirane su iluzije da neko u svom džepu ima 14 hiljada maraka. Gospodine Pavloviću, nekoliko preduzeća koja ste pomenuli su ušla u vlasničku transformaciju i radnici verovatno imaju papirnih 16 hiljada maraka, ali su verovatno probali da prodaju svojih papirnih 16 hiljada maraka i dobili su zauzvrat 10% od te vrednosti. Realno je očekivati da će te akcije biti prodavane. Realno je očekivati zbog toga što se za nominalni papir ne može kupiti ono što je neophodno za svakodnevne potrebe. Ali, za novac može. Ko će te akcije kupovati i gde? Pa, oni koji imaju pare. A, ko danas ima novac? Preko berze ili van berze kako je prethodni zakon definisao, pa oni koji su ovaj prethodni period od 10-12 godina sjajno iskoristili za forsiranje svojih privatnih ciljeva i privatnih interesa. E, takvi vlasnici nam nisu potrebni, nego jaki strateški partneri koji imaju reputaciju, renome, Knonj honj, koji jednostavno dolaze iz iste industrije i imaju svoj investicioni kapital. Dakle, to su bila tri razloga zbog kojih smo zaustavili autonomnu transformaciju i kada sada vidite šta je cilj ovog zakona, odnosno ovog koncepta privatizacije onda možete veoma lako da pronađete vezu između onoga u februaru i ovoga što danas predlažemo. Šta mogu da očekuju radnici u pomenutim preduzećima? Mogu da očekuju investitora, bez da pitamo kolika je vrednost kapitala, jer kad kažem privatizacija zaista mislim investicija.
Reč ima narodni poslanik gospodin Dušan Ilić [[Poslanik Pavlović odustaje od replike, iako ima pravo na nju.]]
Dame i gospodo narodni poslanici, danom donošenja ovog zakona Srbija će se zauvek rastati od ekonomije zajedničkog kazana. Danom donošenja ovog zakona Srbija će prestati da bude uređena kao restoran zajedničke ishrane. Danom donošenja ovog zakona poslednji ostaci Berlinskog zida, koji su na žalost baš ovde ostali, biće počišćeni i mi ćemo učiniti veliki korak prema Evropi i svetu. Zbog ovog istorijskog značaja i veličine ovog zakona bilo bi dobro kada bi iza njega stala cela Skupština. To prvenstveno zato što to nije zakon samo jedne političke grupacije, već je to zakon koji odslikava promene u našem društvu, štaviše on je osnova društvenih reformi koje se u ovoj zemlji odigravaju. Napraviću samo mali osvrt na ovo što je kolega Pavlović pre mene rekao i u vezi sa njegovom sumnjom da je ovo stvarno istorijski zakon. Smatram da je istorijski zato što je ovo prvi zakon iz ove oblasti koji će uspeti. A uspeće prvenstveno zato što ga neće sprovoditi socijalistički direktori koji su kapitalizam želeli samo za sebe. [[Aplauz.]] Ciljevi ovog zakona jasno su vidljivi i ja ću nabrojati samo neke. Pod jedan, to su direktne investicije u preduzeća koja su predmet privatizacije koja će nam doneti ekonomski rast i razvoj. Pod dva, to je stvaranje nove privredne strukture koja će biti sposobna da izdrži tržišnu utakmicu na evropskom i svetskom tržištu. Pod tri, ne manje važno, je ispravljanje jedne velike istorijske nepravde počinjene mnogim našim sugrađanima, kojima je imovina oteta a budućnost ukradena. Donošenjem ovog zakona, dame i gospodo poslanici, pokreću se i neka pitanja koja ovde radi javnosti moramo razjasniti.Javnost mora da zna da se ovde ne radi o rasprodaji društvenog i prirodnog bogatstva. Prirodna blaga ove zemlje neće biti predmet privatizacije. Njihovo korišćenje regulisano je drugim zakonima, prvenstveno i pre svega Zakonom o koncesiji. Istovremeno, privatizacija će jasno pokazati socijalne probleme koji pritiskaju naše društvo i našu privredu. U zemlji u kojoj je stopa nezaposlenosti preko 27%, gde je preko 600 hiljada ljudi samo formalno zaposleno, u prezaduženim preduzećima, koja ne rade, u zemlji gde su izostale uplate u Fond penzijskog i invalidskog osiguranja i otežavaju našim sugrađanima da idu u penziju, mi nemamo mnogo vremena da se premišljamo i moramo biti svesni da jedan ovakav zakon moramo doneti. Prihodi od privatizacije omogućiće da ovi problemi budu delimično razrešeni. Ali, moram da istaknem i naglasim da ovim zakonom ne mogu biti definisani i socijalni programi. Ministarstvo koje je nadležno za ovu oblast već uveliko radi na tome. Želim da se osvrnem i na jedno veliko predizborno obećanje Demokratske opozicije Srbije, iz izborne kampanje, a radi se o vraćanju imovine svima kojima je ona oteta pre više od pola veka. Odnos prema otetoj imovini je jasan i pokazan i ovim zakonom. Dame i gospodo, istorija nas uči da ispravljanje starih nepravdi može dovesti ponekad do novih nepravdi i zato će zakon o denacionalizaciji, koji će biti donet u ovom visokom domu, omogućiti povraćaj imovine tamo gde je to fizički moguće, a to je moguće u slučaju zemlje, kuća, stanova i poslovnog prostora i to naravno uz prethodne proračune izgubljene dobiti i rente. Fizički povraćaj imovine, u slučaju preduzeća, oduzete po zakonima o nacionalizaciji, konfiskaciji, sekvrestraciji, od 40-tih pa nadalje, usporio bi dolazak svežeg novca u našu zemlju. I zato smatram da je efikasnije, i na neki način pravednije, da se prvobitnim vlasnicima nadoknada da u gotovom novcu, i to iz Fonda za restituciju, u koji će se izdvajati 5% iz prihoda od prodaje svakog preduzeća, a ne samo onog nacionalizovanog, odnosno otetog. Ovajfond je strogo namenski i smatram da će na ovajnačin, kako - tako biti nadoknađena šteta počinjena mnogima, iako sa žaljenjem moram da kažem da mnogi ovo nisu dočekali. U trenutku kada budemo izglasavali ovajzakon, mislićemo i na njih. Na početku sam rekao da je ministarstvo konsultovalo poslanike i veoma sam zadovoljan što su amandmani poslanika Demokratske stranke Srbije razmatrani sa pažnjom i uvažavanjem. Dame i gospodo, najveći deo amandmana, koje je Vlada i prihvatila, upravo i dolaziiz redova poslanika Demokratske stranke Srbije. U razgovorima koje smo imali sa biračima uočili smo veliki strah, po nama opravdan, da novopečeni bogataši, koji su svoje bogatstvo stekli u prethodnom periodu, na narodnojnesreći, ne legalizuju i ne operu svojnovac kroz proces privatizacije. Zato su poslanici Demokratske stranke Srbije podneli jedan amandman, koji zahtevadokazivanjeda je plaćen jednokratni porez na ekstra dohodak i ekstra imovinu. Nadam se da će ovajamandman naići na vašu podršku. Na kraju, želeo bih da kažem ko bi, po meni, mogao da budeprotiv ovog zakona - protiv ovog zakona mogu da glasaju samo socijalistički direktori, koji su izgubili i poslednju nadu da će postati kapitalisti. Oni, odnosno mnogi od njih, da ne grešim dušu,najverovatnije u nekojprivatnojfirmi ne bi mogli da budu ni ćate, ni portiri. Privatizacijom mi ćemo stvoriti jedno novo tržište, tržište kadrova. Sposobni, vredni i uspešni će opstati, i štaviše, napredovati.Neradnici će, s druge strane, ostati bez posla. Mislim da je u ovom trenutku Srbiji potrebna pozitivna selekcija, mislim da je potrebno da u ovom trenutku svako Srbiji pruži ono najbolje što ima - sebe samoga. Smatram da privatizacija iovajzakon to omogućavajui zato vas pozivam da glasateza njih. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Pavlović, replika.
Dame i gospodo poslanici, ne zamerite, prvi put koristim pravo na repliku i verovatno se ne bih ni javio, čak sam i obećao da neću, ali nisam znao šta ćete da kažete. Dakle, dve stvari - ne glasaju za ovajzakon bivši socijalistički direktori, nego narodni poslanici, među kojima ste i vi, i ja, i svi onikoje je narod birao. To je jedno. Drugo, sumnju koju sam navodno iskazao, kada sam davao primedbe na zakon,da on neće biti realizovan zbog toga što ga neće sprovestibivši socijalisti - direktori, nije u tome. Nisam zbog toga sumnjao. Zakon će da sprovedete vi iz DOS-a, a to, priznajem, nije isto.
Narodni poslanik se ovde ipak prepoznao, u delu diskusije o socijalističkim direktorima, a ne po imenu, ali dobro. Ima reč narodni poslanik Marijan Rističević.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislio sam da nam restoran na pauzi nije radio, da nije služio ni hranu, ni piće. Za hranu sam siguran, ali, po mom prethodniku, izgleda da su piće ipak služili. Odmah na uvodu da kažem da je ovde jedan poslanik tražio stan i da je tražio da bude prvi na listi. Ukoliko taj poslanik dobije stan, ja ću tražiti celu zgradu. Dotični poslanik može da se namiriiz imovine svojih kolega - poslanika, koji imaju stanove od 200-500 kvadrata, pa mogu jedno 50 da daju svomkolegi poslaniku, da ne bude ugrožen. No, da se vratim temi- nas iz DOS-a narod je birao da izvedemo političke i ekonomske reforme. Nesumnjivo je da je ovo reformski zakon i nas je narod izabrao. (nemojte biti nervozni, pa vi ste otišli u Bosnu, pojeli tri tufahije i proglasili vas za vojvodu, pustite me da govorim). Nas je narod birao da položimo dve osnovne šine -znači, da izvedemo ekonomske i političke reforme.Jedno je leva šina, a drugo je desna šina, jedno su političke reforme, a drugo ekonomske. Ovo je zakon, nesumnjivo, u paketu ekonomskih reformi. Kada izvedemo ekonomske reforme, potrebno je da izvršimo i političke, i tu smo na dobrom putu, pa kada izvršimo obe reforme i uspostavimo stabilne šine, nije bitno ko će sutra pobediti i voziti lokomotivu. Sveta je dužnost DOS-a da izvede političke i ekonomske reforme. Stoga ovajzakon mora da prođe. Nesreća je što bivša vlast nije osetila da je ovajzakon trebalo da donese mnogo ranije. U tom slučaju, predmet privatizacije ne bi bio samo ostatak društvene svojine, koju bivša vlast nije opljačkala i poharala, već bi to bilo daleko više svojine. Oni su na latino-američki način osiromašili građane, pokrali preduzeća i danas se bune više nego svi drugi.Razumem kolege levičare zašto se oni bune - pričaju o običnom čoveku. U redu je da govore o običnom čoveku, a gde im je bio taj običan čovek deset godina? Taj običan čovek, radnik, kako oni kažu, da je ovo desničarski zakon, pa ga, navodno, ovaj zakon ne podrazumeva, običnog čoveka, sirotinju. Tog običnog čoveka ste vi pljačkali deset godina. Vi ste uzimali od siromašnih i davali bogatima. To je bila vaša politika deset godina. Siromašni su bili sve siromašniji, a bogati sve bogatiji. I sada neki iz bivše vlasti, levičari, daju sebi za pravo da pričaju kako ovajzakon nije u sebi sadržao čoveka. Oni su, tobož, socijalisti. Socijalisti je previše plemenit izraz za takvu jednu družinu. Samo u crtanom filmu i njihovom TV dnevniku ljudi su se bogatili, noseći gajbice sa višnjama i gajbice sa pivom. Znam šta njih boli - njih u osnovi boli zakon koji je donet pre ovog zakona, Zakon o jednokratnom porezu na ekstra dobit i ekstra profit, jer uveliko onemogućava mnoge njihove ljude iz prethodne vlasti da se za kapital koji su izneli iz zemlje, opljačkali od građana, domognu sada jeftino fabrika. Znači, jednokratni porez ih je sprečio da operu svoj novac i da se domognu preduzeća koja su opljačkali. Takođe, njih boli što nestaje društvena svojina. Možda ovajzakon nije sasvim ustavan, ali to nije dokaz da reforme ne smemo izvesti, već je to dokaz da treba i da promenimo Ustav. Srbija ne može biti država koja sebe naziva demokratskom, ako u njojbude na snazi Ustav, koji je donelajednopartijska komunistička skupština. U tomUstavu stoji društvena svojina, a kao oblik ona će posle donošenja ovog zakona potpuno nestati. Levičare boli i to što će ovim zakonom nestati i uporište njihove ideologije. Društvena svojina je svačija i ničija, bila je najbolje uporište za ideologiju iz prošlih deset godina, a bogami i od 1945. godine. Nestankom društvene svojine, nestaće i komunizam. Nema društvene svojine, nema komunista i zato oni danas pište kao crvu kamenu. Zakon je dobar, ali svaki zakon je mogao biti i bolji. Predmet privatizacije je društvena i državna imovina. Ona je stečenanacionalizacijom, kreditima, radom zaposlenih i radompoljoprivrednika. Mislim, i to je moja blaga kritika, da se nedovoljno pažnje posvetilo nacionalizovanoj svojini, bez obzira što se radi o fabrikama i bez obzira na obećanje ministra da će specijalnim zakonom biti vraćena sva imovina koja može fizički da se vrati. Ipak se moglo povesti računa da one fabirke koje fizički mogu da se vrate, da budu vraćene u naturalnom, a ne u novčanom smislu. Po meni, nije dovoljno pažnje posvećeno zemljoradnicima. Nesumnjivo je da je deo društvene svojini, posebno prerađivačke industrije, nastao radom zemljoradnika. Zakon možda tu ima manu što nije verifikovao da su se poljoprivrednici i poljoprivreda odricala godinama značajnog dela dohotka u korist rzavoja društvenih preduzeća koja su predmet privatizacije. Ovako malo izgleda da su seljaci opet ispali građani drugog reda. O zaposlenima se zakon malo bolje postarao, barem po meni, zato što su zaposleni i podelom akcija u visini od 15% i obuhvaćeni su uplatom 10% od prodaje kapitala upenzijsko-invalidski fond zaposlenih. Istom pažnjom mogli su da budu obuhvaćeni i zemljoradnici. Ponavljam, ovaj zakon je dobar. Možda je mogao biti bolji, ali svakako je daleko bolji od onog koji je većina očekivala. Takođe, ponavljam da imam razumevanja za levičarske partije. Mnogo toga ih je snašlo u poslednje vreme-te Zakon o transformaciji društvene svojini, te Zakon o jednokratnom porezu na ekstra dohodak i ekstra dobit. Moram da kažem i da me nervira to njihovo dvojno ponašanje, posebno ponašanje Baneta Ivkovića, koji nama na pauzama gotovo da se raduje tome kako će Slobodan Milošević biti isporučen Hagu, pa će mu ostati partija, a ovde ga tobož brani.
Reč ima narodni poslanik Slobodan Janjić, nakon njega narodni poslanik Tomislav Nikolić.
Dame i gospodo narodni poslanici, Predlog zakona o privatizaciji je prvo javno priznanje nemoralne aktuelne vlasti da je Predlog zakona o privatizaciji, koji je 20. 9. 2000. godine podnela Srpska radikalna stranka, dobar zakon. To je ovaj zakon. Jedan dobar zakon DOS-ovska ekspertska prepisivačka škola prepisala je i uz male kozmetičke izmene, naravno, na štetu radnika i građana, podnela na usvajanje Narodnoj skupštini. To je ovaj zakon. Ta dva zakona se razlikuju samo po tome što su u vašem zakonu radnicima i građanima skinuta neka prava koja im je ovaj zakon davao. Sve ostalo je isto. Kozmetika koja je korišćena prilikom prepisivanja je jako neprijatnog mirisa, jer ste, gospodo iz DOS-a, glavni akcenat dali smanjenju obaveza novim vlasnicima, odnosno kupcima preduzeća. Socijalna sigurnost radnika i građana svedena je na minimum, a u nekim slučajevima je uopšte nema. Ako znamo da će 60% radnika u našim preduzećima biti višak radne snage i tome dodamo nekoliko stotina hiljada koji čekaju posao, nameće se pitanje kako će svi ti ljudi preživeti narednih nekoliko godina, kako da za to vreme prehrane svoje porodice i školuju svoju decu? Ukoliko bi državnim i društvenim preduzećima dali mogućnost koju dajete potencijalni kupcima, da se uzotpuštanje 60% viška radne snage, vrednost društvenih i državnih preduzeća, a samim timnjihova efikasnost i vrednost na tržištu, uveća za 100%. Samim tim, država bi od prodaje dobila mnogo veća sredstva za rešavanje nagomilanih socijalnih problema. Posebna opasnost u ovom predlogu zakona je to što će o svemu odlučivati desetak ljudi čiji je svaki kredibilitet u dosadašnjem radu pod velikim znakom pitanja i opravdanom sumnjom građana, a posebno srpskih radikala. Svi znamo da je sadašnji ministar za privatizaciju do par meseci bio suvlasnik privatne firme,čija se delatnost svodila na to da u proceni vrednosti što više obezvredi imovinu preduzeća koja su bila predmet prodaje, odnosno privatizacije, a za koje su strani kupci bili zainteresovani, čime je on, u sprezi sa svojim partnerima i kupcima naših firmi, stekao milionsku dobit. Sada pod DOS-ovskom vlašću taj isti čovek pojavljuje se u ulozi ključnog čoveka zaštite interesa države, radnika i građana od obezvređivanja i pljačke narodne imovine. Da nije tragično, bilo bi smešno. U tako nešto može poverovati samo neko ko je jeo bunike. Možda ovo ima neke veze sa prošlonedeljnim trovanjem poslanika u Skupštini od kojih su 90% članovi DOS-a. Evo, i danas ponovo je došlo do trovanja i zatvaranja skupštinskog restorana, kao da ovaj predlog zakona ima uticaja na zdravstveno stanje poslanika. Gospodine ministre, ko može da poveruje da ste se odrekli ogromnih prihoda koje ste ostvarivali radeći u svojoj privatnoj firmi za procenu kapitala i prihvatili se ovako odgovornog posla za platu od 400 DM. To isto važi za ministra finansija i direktora Uprave javnih prihoda, koje ste uvezli bez akcizne markice iz Francuske. Ta gospoda su iz patriotskih razloga, navodno, napustili svoja dobro plaćena radna mesta u Francukoj, gde su bili plaćeni po desetak hiljada maraka, a ovde se ubiše od posla za platu od 400 maraka. Velikih li patriota. Ko u to veruje, mislim da nije normalan. Građani Srbije su mandat i odgovornost za rukovođenje ovom državom dali narodnim poslanicima, odnosno ovom parlamentu. Ovim zakonom i njegovim sprovođenjem odlučuje se o sudbini države i nacije. Stoga je neprihvatljivo da Skupština nema mehanizam kontrole, a u nekim slučajevima i pravo veta, kada su u procesu privatizacije preduzeća od opštenacionalnog interesa. Ne smemo biti naivni u ovako sudbonosnom i teškom trenutku. Sudbinu države i njene imovine ne smemo poveriti nekolicini ljudi iz DOS-a, od čijeg patriotizma umesto pečurki svakodnevno niču hladnjače, pa se bojim da nas sve ne spakuju u neku rashladnu vitrinu. Osnovne zamerke ovom predlogu zakona su: nikakva sigurnost za one koji ostaju bez posla, pravo na sticanje besplatnih deonica moraju imati svi građani ove države, od tek rođene bebe, do najstarijeg građanina, pravo na sticanje deonice po osnovu radnog staža imaju naslednici preminulih radnika. Postoji još dosta zamerki na pojedine neprecizne odredbe ovog zakona, na koje ću ukazati kad pređemo na raspravu u pojedinostima. Da vam namere nisu časne vidi se iz kaznenih odredbe koje prate ovaj zakon. Veće kazne ste predvideli za građane kada bespravno izgrade kokošinjac, nego za učesnike privatizacije za nanošenje milionske štete firmi, državi i građanima. Toliko su vam namere "transparentne" da cela nacija oseća bol u stomaku. Pre deset meseci, kada ste preuzeli vlast, građani su me pitali - kada će nam biti bolje. Ja sam odgovarao - pod ovom DOS-ovskom vlašću nikad. Posle talasa poskupljenja u prva tri meseca vaše vlasti, građani su me pitali - kada će nam biti kao pre 5. oktobra. Odgovarao sam isto - nikad dok je DOS na vlasti. Sada me svi u glas pitaju - zašto im je mnogo gore nego 5. oktobra. Odgovaram im - zato što je DOS najgori. Da vaša priča ne pije vodu, odnosno navešću vam primer sa kakvim se problemima susreću najrazvijenije zemlje sveta za koje vi tvrdite da će zbog vaše lepote i demokratije rešiti sve naše probleme, a i sami ti vaši zapadni mentori su njima opterećeni. U najrazvijenijim zemljama sveta vlada nezaposlenost. U SAD svaka treća osoba je nezaposlena. U Nemačkoj je taj broj dostigao 4,7 miliona. U poslednjih 10 godina prosečna stopa nezaposlenosti je iznosila u EU 9,9%. Privreda mnogih postkomuničkih istočno-evropskih zemalja na koje se vi pozivate, bliža je modelu mafijaške privrede, nego modelu tržišne privrede. Možda vi i ne primećujete razliku, jer se većina vas od uvek bavi takvim poslovima...
Molim narodnog poslanika da malo uljudnije ceni postupke drugih, neće nikom škoditi to. Hvala.
Mislio sam da se to odnosi na poslanike DOS-a koji neprestano dobacuju.
I na govornika i na poslanike DOS-a. Hvala.
Nisam čuo ovo drugo. Pa, sada želite da sve to ozakonite i naviknete nas na vaš mafijaški način razmišljanja. Privatizacija je dakle samo preduslov za normalno poslovanje privrede, a ne garancija za uspešno poslovanje privatizovanih preduzeća. Za to treba znanje, rad, volja i poštenje, a vi to nemate. Gospodine ministre, u privatnom biznisu sam od 1980. godine. Vi ste tada još nosili pelene žute boje.
Molim narodnog posalnika da povede računa oko ophođenja.
U drugim mestima i mnogo naivnim slušaocima,a ne nama ovde u Skupštini. Šibicarenje prolazi na autobuskoj i železničkoj stanici, kada su ljudi u žurbi, ovde se valjda nigde ne žurimo. Stvarno ste najgori.
Narodni poslanik Milorad Mirčić, reklamacija za kršenje Poslovnika.
Reklamiram povredu člana 98. Poslovnika o radu Skupštine. Gospođo predsedavajuća, vi poštujete stav 1. i stav 2, ali ste zaboravili na stav 3. Niko ne može da ometa i prekida govornika. To što ovi ćutolozi dobacuju redovno, to morate da regulišete. Lako je muškarčine da dobacujete iz klupe, izađite za ovu govornicu. Evo, koliko je prošlo od mandata ovog, niko se nije od vas pojavio za govornicom, a redovno dobacujete. A pogotovo kada izlazi poslanik SRS-a Janjić. Redovno dobacujete. Toliko ste duhoviti, da morate napisati nama kao uputstvo, šta je to duhovito što vi govorite. Mi ne možemo da se snađemo. Molim, vas predsedavajuća, da vodite računa, vi ih odatle sa tog mesta i te kako dobro vidite. Uostalom, ne treba njih ni gledati, oni su dugo tu, a doduše i u različitim strankama, ali dugo su u ovoj skupštini.
Upozorenje o kršenju člana 3. Poslovnika, ne vidim da je osnovano, jer sam zamolila i narodnog poslanika Slobodana Janjića da vodi računa o jeziku kojim se obraća u Narodnoj skupštini, o tvrdnjama koje izriče i takođe narodne poslanike da ne dobacuju, jer je to jednako kršenje Poslovnika. Na žalost, dobacivanje je ovde omiljeno i neodoljivo, jednostavno sve zajedno da vas zamolim da se uzdržimo od komentara, dok narodni poslanik ima svoje izlaganje za govornicom Narodne skupštine. Reč ima narodni poslanik Borislav Pelević, kao predstavnik poslaničke grupe. Treće javljanje.
Uvažena gospođo predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, u prvom izlaganju sam naveo da pozdravljam ideju o privatizaciji, s obzirom da je jedan od osnovnih političkih principa SSJ-a i tržišna privreda. Ali, da bi ovaj zakon morao da uspe i da zaživi, smatram da bi trebalo otkloniti u ovoj raspravi i raspravi u pojedinostima četiri osnovna nedostatka ovog zakona. Prvi je taj što je evidentno i što poslanici DOS ističu, pomalo stidljivo, ali ipak ističu, da postoji nesaglasnost ovog predloga zakona sa Ustavom Srbije, Ustavom SRJ, Zakonom o preduzećima i saveznim zakonom o promeni vlasništva. Dakle, mislim da bi to trebalo uskladiti, kako bi ovaj zakon morao da zaživi i kako bi mogao da uspe u svojoj primeni, jer je nesumnjivo da će biti usvojen u ovom parlamentu, s obzirom da će neke poslaničke grupe opozicije glasati za usvajanje ovog zakona. Drugi problem koji bi trebalo otkloniti jeste socijalni problem koji će nastati otpuštanjem velikog broja radnika nakon uvođenja privatizacije i primene ovog zakona, a obzirom da ovaj zakon nije predvideo mehanizme koji će otkloniti ovaj problem koji se može pojaviti, koji može predstavljati socijalnu bombu, kada se bude ovaj zakon počeo primenjivati. Takođe, nismo upoznati ni sa predlogom koji bi mogao ovaj problem da reši na drugačiji način, a što ovim zakonom nažalost nije predviđeno. Treće jeste, a zato smo i predložili i predlažemo ponovo, da makar 5% od akcija društvenih i državnih preduzeća ide za rešavanje socijalnih problema onih koji će ostati bez posla, da ide za njihovu prekvalifikaciju, odnosno dokvalifikaciju. Treći problem, za koji smatramo da postoji i da će biti prepreka realizaciji ovog zakona, jeste prevelika nadležnost države, odnosno Vlade u poslu privatizacije. Zaista je Vlada ovde previše nadležna i mislim da je na sebe stavila veliku odgovornost. Smatram da bi Vlada morala da se razvlasti pojedinih nadležnosti, kako bi ovaj zakon mogao da uspe, a da ne bismo došli ponovo u jedan period centralizacije, protiv koje su se borili i sadašnji vlastodršci, odnosno do juče opozicija prethodnoj vlasti. Dakle, smatram da bi trebalo da se vlast u ovom periodu razvlasti od ovih prevelikih nadležnostikoje je za sebe uzela predlogom ovog zakona. Četvrti problem jeste problem denacionalizacije, odnosno vraćanje imovine prvobitnim vlasnicima, a što su pojedine moje kolege apostrofirale u svojim izlaganjima. Smatram da se na to mora obratiti posebna pažnja. Privatno vlasništvo i imovina u prvoj Jugoslaviji bilo je zaštićeno veoma čvrstim, preciznim i pravnim rešenjima koja su bila nasleđena,preuzeta iz zakona Kraljevine Srbije i zakona Carevine Austorugarske. U drugoj Jugoslaviji, onoj posleratnoj, posle 1945. godine izvršena je nacionalizacija, konfiskacija, kao i eksproprijacija mnogih objekata, mnogih šuma, mnogih livada, ali i mnogih fabrika, stanova i svega ostalog što su posedovali privatni vlasnci u prvoj Jugoslaviji. To je prvo postala državna imovina, a kasnije je postala društvena imovina. U trećoj Jugoslaviji, dakle u SRJ započet je proces ponovnog uvođenja privatne svojine a donošenjem odgovarajućih zakona, ali ovome zaista mora da prethodi vraćanje nacionalizovane i konfiskovane imovine iz političkih i ekonomskih, a posebno iz moralnih razloga. Mi ne smemo dozvoliti da se donošenjem ovog zakona o privatizaciji obavi uvođenje u tuđu imovinu novih privatnih vlasnika i time ponovi nasilno oduzimanje privatne svojine. Za donošenje zakona o vraćanju nacionalizovane i konfiskovane imovine fizičkih i pravnih lica postoji, pored moralnog, i nacionalni interes, a posebno kada se radi o onome što je oduzeto na Kosovu i Metohiji, jer je više od 50% teritorije Kosova i Metohije u prvoj Jugoslaviji, pre Drugog svetskog rata bilo u privatnoj svojini i to Srpske pravoslavne crkve, zadužbine i legata bogatih Srba, kolonista koji su u Prvom svetskom ratu bili dobrovoljci u srpskoj vojsci, kolonista koji su dobili državno zemljište, Srba proteranih od okupatora i društvenih organizacija, kao što su sportsko društvo "SOKO", Kolo srpskih sestara i drugih društvenih organizacija. Na primer, u privatnoj svojini Srpske pravoslavne crkve bila je sledeća imovina: manastir Dečani - preko 800 hektara, manastir Gračanica - 600 hektara, Pećka patrijaršija - preko 400 hektara. Ne postoji nijedan manastir na Kosovu i Metohiji koji nije imao svoje oranice, svoje livade i svoja imanja. Sve ovo kažem zbog toga što bi putem zakona morala biti vraćena imovina vlasnicima iz prve Jugoslavije i to pre donošenja novog zakona o privatizaciji. Ovo je sada najveći, čini mi se, i nacionalni interes, posebno kada se radi o Kosovu i Metohiji. Zakon o ukidanju svih zakona i uredbi o nacionalizaciji, o čemu je gospodin ministar govorio i rekao da će biti donet u skoroj budućnosti, trebalo bi da obuhvati i da se odnosi na sledeće: na zemljišta, oranice, na građevinsko zemljište, na šume, na građevinske objekte, na stambene, uslužne, poslovne, na radionice i pogone zemljoradničkih zadruga, na zanatske radionice i pogone i na industrijske pogone i fabrike. Da bi ovaj zakon mogao da se primeni i da bi ovaj zakon bio pravičan prema svima onima koji će biti u procesu privatizacijei njim obuhvaćeni, trebalo bi zaista da se prvo izvrši usaglašenje ovog zakona sa ustavima Srbije i Jugoslavije, sa saveznim zakonima i Zakonom o preduzećima. Trebalo bi da se reše socijalni problemi putem uvođenja 5% akcija koje će biti prodate za socijalne probleme i dokvalifikaciju, zatim da se vlast odrekne dela nadležnosti i da to prebaci na komisiju, odnosno na nadležne odbore Narodne skupštine Republike Srbije, na privredu takođe i na preduzeća koja će biti, rekao bih, ne subjekat privatizacije, nego predmet privatizacije i takođe bi trebalo da se pre toga donese zakon o denacionalizaciji. Predlažem predlagaču i uvaženom ministru Vlahoviću da ovaj zakon vrati na doradu i da bi ovaj zakon mogao da uspe, mislim da mu je potrebna dorada i dopuna. Znam da je ovaj moj apel uzaludan, ali je bila moja dužnost kao narodnog poslanika da ovo predložim.
Reč ima ministar Aleksandar Vlahović.
Zahvaljujem se poslaniku na izrečenim primedbama u načelu na zakon o privatizaciji i druga dva zakona koja su predmet načelne rasprave. Međutim, još jednom želim da pomenem da predloženi zakon o privatizaciji nije u suprotnosti sa pomenutim članovima Ustava Republike Srbije, odnosno Ustava SRJ. Predloženim članovima Ustava, i jednog i drugog, garantuje se poslovna samostalnost preduzeća, ravnopravnost na tržištu i neprimenjivanje diskriminacije u odnosu na drugi oblik svojine. Još jednom pozivam sve poslanike da u Ustavu, u članu 59, pronađu odredbu koja govori o transformaciji društvene svojine u privatnu svojinu i isto tako pozivam sve poslanike da pogledaju Zakon o preduzećima i da shvate da se upravo tamo nalazi diskriminatorska odredba u odnosu na društvenu svojinu, a to je nemogućnost nastanka novog društvenog preduzeća. Prema tome, kada se kaže - jamči se društvena svojina i drugi oblici svojine, podrazumeva se poslovna samostalnost, ravnopravnost subjekata privređivanja, ali to ne znači i barijeru za oročavanje procesa privatizacije, te stoga ovaj predloženi zakon nije u suprotnosti sa ponuđenim, odnosno sa navedenim članovima jednog i drugog ustava. Takođe, ovaj zakon o privatizaciji je ledž specialis u odnosu na Zakon o preduzećima. Još jednom pominjem, u svim takvim slučajevima može da se primeni pravno pravilo ledž specialis derogat ledž generalis kako u odnosu na Zakon o preduzećima, tako i u odnosu na savezni Zakon o promeni društvene svojine, s obzirom da je Ustavom problematika privatizacije, odnosno transformacije društvene svojine prenesena na republički nivo. Tvrdim da zakon nije u suprotnosti sa navedenim odredbama Ustava, odnosno sa pomenutim zakonom. Što se tiče socijalnih programa,moram još jednom da kažem da kada se pristupi jednom ovakvom projektu privatizacije, a još jednom pominjem, neće privatizacija izazvati višak zaposlenih, on već postoji. Kroz privatizaciju taj višak će se odslikati, a pre početka privatizacije po ovom konceptu moguće je doneti generalnu socijalnu politiku, što smo mi u Vladi Srbije, između ostalog, i definisali. Kada govorimo o socijalnoj pomoći, mislimo na pomoć svim porodicama koje žive ispod egzistencijalnog minimuma, ali isto tako, nemoguće je unapred definisati i kvantifikovati socijalni program. Socijalni program se radi za svako pojedinačno preduzeće. Prema tome, onog časa kada svako pojedinačno preduzeće bude bilo predmet privatizacije, odnosno njegov kapital, u tom trenutku ćemo mi znati šta je prava adekvatna veličina preduzeća i u skladu sa definisanim merama socijalne politike, što sam malopre rekao, primeniće se definisani adekvatni socijalni program za svaki pojedinačni slučaj koji će biti snažno podržan sredstvima, prihodima od privatizacije koji se ne navode u ovom zakonu zato što su te namene definisane u Zakonu o izmenama i dopunama Zakona o javnim prihodima i javnim rashodima, koji ste vi poslanici usvojili krajem marta na ovom mestu. Prema tome, u namenama su definisani samo oni, odnosno samo ona potrošnja prihoda od privatizacije koja nije prethodno obuhvaćena Zakonom o budžetu. Zakonom o budžetu je definisana namena za podršku socijalnih programa, te stoga nije potrebno procentualno oročavati veličinu prihoda koji će ići kao podrška socijalnih programa. Mislim da će najveći deo ovih prihoda upravo biti korišćen za socijalne programe, ali napominjem, nemoguće je unapred kvantifikovati koliko će socijalni programi koštati, jer to se kvantifikuje za svaki pojedinačni slučaj. Što se tiče restitucije, mi restituciju nijednog časa ne dovodimo u pitanje, mi na ovom mestu kažemo - preduzeća koja su promenila fizički oblik, koja ne liče na firmu iz 1944. i 1945. godine kada su bila nacionalizovana, odnosno jednom rečju oduzeta po raznim propisima, te firme i ta preduzeća nemoguće je vratiti u fizički oblik i zbog toga moramo definisati novčanu kompenzaciju. Ta novčana kompenzacija nije samo obećanje, s obzirom da zbog toga što Zakonom o budžetu nije definisana namena za ove svrhe, definišemo 5% prihoda od privatizacije od svakog preduzeća koje će ući u proces privatizacije. Prema tome, mi ovde govorimo o restituciji, ali kroz novčano obeštećenje, jer fizička kompenzacija nije moguća. Svuda tamo gde je fizička kompenzacija moguća, kada je u pitanju zemlja, stanovi, kuće, kada su u pitanju lokali koje je moguće fizički povratiti, ta problematika biće definisana zakonom o denacionalizaciji.Hvala.
Reč ima narodni poslanik Tomislav Nikolić, a nakon njega narodni poslanik Srđa Popović.
Dame i gospodo narodni poslanici, Vlada Republike Srbije je dokazala da pisanje zakona o privatizaciji nije težak posao. Javnost je pripremljena da ga prihvati, a kao reper služili su dosadašnji loši zakoni, obećanja, kao i dobar predlog zakona koji je sačinila SRS. Možda je ovo jedini DOS-ov zakon koji nije izložen potpunoj rafalnoj paljbi srpskih radikala, mutant je našeg predloga zakona, ali to ne znači da je odličan i da imamo poverenje u Vladu koja će ga provoditi. To nas i odvaja od većine u ovoj skupštini, čiji je jedan poslanik jutros rekao da u sprovođenju reformi niste spremni na kompromise sa predstavnicima bivšeg režima. Pravite kompromise sa NATO-om, sa šiptarskim teroristima, Haškim tribunalom, sa svojom savešću, sa svima osim sa delom svog naroda. Osnovno obeležje ovog zakona je da je kupac podignut na nivo božanstva i ta poruka mu se šalje skoro svakom odredbom. Zbog njega i ne organizujete proizvodnju, pa je niža nego u vreme agresije, mada sam siguran da za bolje niste ni sposobni. Zbog njega izmišljate dodatna opterećenja privredi i kao vrhunac porez na ekstra profit i imovinu društvenih preduzeća, po kome će samo "Simpo", otkrio je to neko od vas, platiti 7 miliona maraka. Onome ko nema da plati smanjuje se vrednost koju treba da plati kupac. Ministar je svoj odnos lica plaćenog za obavljanje posla preneo i na državu. Pravi predlagači su ino kupci, a Predlogom zakona se otvara posao za konsultanske kuće, stručne timove i agencije, komisije, čije usluge se plaćaju u realnom iznosu po Predlogu zakona. Da bi to prikrio, ministar se upliće u neistine i erodira moje poslaničko mišljenje o njegovoj stručnosti. Moram da priznam da nisam kompetentan, ali ministar ostavlja utisak čoveka koji ovaj posao zna i zato je i opasan. Ministar kaže da su njegove akcije u "Diloji tušu" povučene od kako je ministar. Akcije su vlasništvo. Ko ih je to povukao ministre i gde su sada? Da li su kod tetke ili kod svastike? Aleksandar Vlahović je jedan od suvlasnika američke revizorske i konsalting kompanije "Diloiti tuš" isaradnik Ekonomskog instituta, ja mislim i jedan od suvlasnika.Na srpsko tržište "Diloiti tuš" je došao 1991.godine, kroz zajedničko ulaganje sa Ekonomskim intistutum. Prvi direktor je bio Slbobodan Prohaska, sada već zaboravljeni prvi potpredsednik socijalističke vlade Srbije, a danas biznismen na Kipru. Saradnja je trajala do 1996.godine, kada je Ekonomski institut povukao svoj osnivački ulog. Zašto je Ekonomski institut povukao svoja vlasnička prava? Da li su ona preneta na radnike Instituta, odnosno da li je u pitanju tzv. divlja privatizacija? "Diloiti tuš" je nastavio da radi samostalno, samo što sudva tadašnja direktora Ekonomskog instituta, Aleksandar Vlahović i Danko Đunić, tada potpredsednik socijalističke Savezne vlade postali suvlasnici "Diloiti tuša". Američka kompanija je preuzela mnoge aktivnosti Ekonomskog instituta. U javnosti je postala poznata kroz reviziju poslovanja "Dafiment banke", privatizaciju "Progresa". Neko iz DOS-a pre neki dan reče da je to jedna od najvećih krađa društvene imovine koja je izvršena u postupku privatizacije kroz privatizaciju "Politike", znači kroz sve sumnjive poslove. U međuvremenu jeEkonomski institut 1991.godine procenjen na tri miliona maraka, a posle raskida poslovne saradnje procenjen je na 360.000 maraka i otkupljen pre svega od Vlahovića i Đunića, kao većinskih vlasnika. Pored njih, kao vlasnici pojavljuju se i bivši savetnici predsednika Vlade Republike Srbije, Mirka Marjanovića, Jurij Bajec i Danijel Cvetićanin. Sada me interesuje ko u ovoj Srbiji za koga radi i ko kome pomaže? To me navodi da posumnjam i u priču da ste se ministrovanja prihvatili kako biste kao uspešan konsultant podigli sebi cenu konsultovanja za privatizaciju u Severnoj Koreji iVijetnamu. Naravno, dugujete nam priču o svojim akcijama u Ekonomskom institutu. Sumnjam u tim koji pretnjama, ucenama i obmanama omogućava "Lafaržu" da dođe do Beočinske fabrike cementa, bez ponovnog javnog nadmetanja, po ceni koja je bila u opticaju 1998.godine,u vreme kada je Srbija bila pod sankcijama i pod prethodnim režimom. Danas nas ministar ubeđuje da je 1998.godine postignuta nepovoljna cena za Beočinsku fabriku cementa, možda i zato što je on bio konsultant "Lafaržu". Sumnjam u tim koji samo u slučaju Beočinske fabrike cementa priznaje poslove sklopljene pod Miloševićem, mada ovaj posao nije bio ni sklopljen, ni ugovor nije bio potpisan. Zar nije Đinđić upozoravao strane investitore da ne ulažu u Srbiju zato što će nova vlast poništiti sve poslove sklopljene pod Miloševićem. Sumnjam u tim koji tvrdi da je lično Širak zamolio Đinđića da se ovaj posao završi, a sam Deklerk iz "Lafarža" tvrdi da "Lafarž" nije francuska firma. Čiji je Lafarž i da li je neko iz Srbije stekao neku njegovu akciju? Primer Beočinske fabrike cementa,odnosa prema razvoju fabrike, ceni, kupcu i korišćenju mineralnih sirovina potpuno kompromituje autore i predlagače zakona i rađa osnovanu sumnju u očuvanje opštih interesa i stvaranje efikasne privredne strukture. Dana 29. jula 1994.godine,da li ste tada bili u Demokratskoj stranci gospodine ministre, Zoran Đinđić je u Narodnoj skupštini Republike Srbije glorifikujući jedan model privatizacije, izjavio: "Naš zakon o privatizaciji predlaže da se ta svojina, koja je neprikosnoveno tu za privatizovanje, da se ta društvena svojina unačelu manje više na ravnopravne delove podeli svim građanima Srbije. Zbog čega? Osnovni razlog je u tome što je društvena svojina bila svojina svih građana Srbije. Nije bila svojina nekog određenog kruga ljudi. Ona nije bila državna svojina. Ona nije bila kolektivna svojina. U njenom stvaranju su svi učestvovali. Ne može se reći koliko je ko učestvovao, jer je to bila u idealnom smislu svojina svih nas. Društvo kao jedna idealna celina, kao jedan idealan vlasnik je bilo vlasnik te svojine. Članovi društva smo mi. Zašto bi nama prodavao neko ono što je bilo naše? Na osnovu tog pravnog principa se prodaje i još se kaže po tržišnim kriterijumima se prodaje nešto što je naše". Zato sam vas upozorio,nemojte da se čudite socijalistima kako diskutuju o ovom predlogu zakona. Učili su se na Đinđiću od pre samo nekoliko godina. Razmišljam o razlozima za pojam restrukturiranja i zanimljivosti vezanih za odredbekoje ga regulišu. Poverioci sa većinskim državnim kapitalom mogu svoja potraživanja konvertovati u kapital tog subjekta, ali ostali drugorazredni poverioci , društvena preduzeća npr. mogu u celini ili delimično otpisivati glavnicu duga, kamate i druga potraživanja. U ime čega bi oni to radili? Hoće li država prisiliti na to još nečim ili samo tako što im ovim zakonom zabranjuje prinudnu naplatu svojih dospelih potraživanja? Jedno je sigurno, zabrana prinudne naplate od strane poverilaca subjektima koji se restrukturiraju suprotna je Zakonu o obligacionim odnosima, a blagovremena informacija o preduzećima koja će ići u restrukturiranje vredi zlata i biće predmetunosne zarade. Vlada će kasnije propisati postupak i način restrukturiranja subjekta privatizacije, kasnije će propisati postupak i način prodaje kapitala i imovine metodom javnog tendera, javne aukcije. Sve ostaje za kasnije i izaziva nepoverenje. Poznato je samo to da će programi i dokumentacija Agencije, vezani za te postupke i načine , još neprezicirani biti obavezujući za subjekte privatizacije. Zašto ih onda zbunjujemo i lažemo kada im kažemo da su subjekti? Oni su samo objekti na kojima se radi. Privatizacija je prilika da se odužimo deviznim štedišama, svima, a ne samo onima čije su obveznice dospele za naplatu. One su dospele za naplatu u gotovini, ali je država obavezna da ih namiruje imovinom uvek kada ima imovine za prodaju. Ako nema sada u postupku privatizacije, neće je imati nikada ili drugačije, ako neće da se oduži sada, neće se odužiti nikada, i tender i javni poziv će imati određeni sadržaj, sem uobičajenih podataka o nazivu subjekta, mestu,adresi, datumu, početnoj ceni , iznosu i načinu uplate depozita,koji propisuje ministar, oni moraju dasadrže i drugeuslove, obavezu ulaganja sredstava u subjekt privatizacije, rešavanje problema zaposlenih, obavezu zadržavanja iste uposlenosti za određeni period, obezbeđevanje kontinuiteta poslovanja i zaštitu životne sredine. Transparentni postupak previđa obavezu utvrđivanja kriterijuma i prioriteta. Nismo robovi. Srbija ne sme precenjivati ali ni potcenjivati prirodne resurse, radnu snagu, geografski položaj i veličinu tržišta. Lokalna samouprava je isključena iz postupka privatizacije, mada je mogla da pomogne i da stekne određene prihode. U redu, ne kažem da nije tačno, 10% je previđeno, ali je trebalo dati sva mala preduzeća lokalnoj samoupravi na raspolaganje. Uostalom, privatizovaće se toliki broj preduzeća da će broj javnih i komunalnih preduzeća na nivou lokalnih zajednica biti zanemarljiv. Mislim da je trebalo predvideti više saradnje sa preduzećima koja se pripremaju ili su u fazi pregovora sa potencijalnim partnerom. Ne treba ih terati da u roku od 7 dana dostave na zahtev agencije prospekt privatizacije ili će im agencija preuzeti ingerencije. Ovo možda može da obori vrednost preduzeća ili da otera partnera sa kojim (predsedavajuća: 11 minuta)... Da li biste bili ljubazni da govorim još 30 sekundi ali da me ne opominjete.
Sada je već 11 minuta i 30 sekundi. Obavezna sam da opominjem na vreme.
Ovim zakonom se vrši svojevrsna nacionalizacija, podržavljenje. Zašto onda zakon predviđa deo sredstava ostvarenih privatizacijom za isplaćivanje naknade licima čija je imovina nacionalizovana? Šta ako neko po smeni vlasti donese zakon kojim će predvideti da se sva preduzeća privatizovana po ovom zakonu vrate po njegovom mišljenju pravim vlasnicima - radnicima i izvrši poništaj privatizacije? U Srbiji je sve moguće. Nas radikale izbacujete iz Skupštine. Svoje ni puškom ne možete da uterate u salu, ali da li će neko imati (predsedavajuća: 12 minuta) poverenja u ovu državu ako svaka nova vlast poništi i to retroaktivno sve zakone donete pre nje, iako ih je donela Narodna skupština. Još samo dve rečenice. DOS je konačno dotukao "Zastavu" dovodeći nestručne i nekompetentne ljude, koji bi po njoj mogli da jure pacove, ali nemaju pojma šta je fabrika i kako se organizuje proizvodnja. Sada ćete da je dekomponujete, samo što se nama u Kragujevcu ne peva. Mi bismo najradije zaplakali nad sudbinom fabrike, koja je nekima od nas omogućila čak i da se rode.
12 minuta i 40 sekundi. Reč ima ministar Aleksandar Vlahović.
Hajde da dekomponujemo i tu reč "Dilojt i Tuš" o kojoj se toliko puno priča. "Dilojt i Tuš" je jedno od šest najvećih svetskih konsultantsko-revizorskih firmi. Ima promet od nekih 12 milijardi dolara godišnje i svoja predstavništva u 165 zemalja sveta. "Dilojt i Tuš" - Centralna Evropa, čiji sam ja bio partner, obuhvata 17 zemalja Centralne Evrope a osnovan je 1971. godine. Ukupno danas "Dilojt i Tuš" - Centralna Evropa ima 137 partnera i ja ću vas obavestiti da danas u Jugoslaviji, dakle bez mene, postoji četiri partnera u "Dilojt i Tušu". Dakle, nije Aca Vlahović, nije Danko Đunić samo, nego tu su ljudi koji u hijerarhijskoj lestvici napreduju od običnog konsultanta, tzv. biznis analista i kada ispune sve kriterijume, a time vas danas neću zamarati, postaju partneri i ništa čudno. Tako su organizovane sve partnerske firme. Partnerska firma znači u prevodu ortakluk onih ljudi koji unutra rade. I, kada sam rekao, i zahvaljujem se na potrebi da pojasnim, povukao sam akcije, tačno. Imao sam 108 akcija u "Dilojt i Tušu" - Centralna Evropa. To drugim rečima znači da kada neko izlazi iz "Dilojt i Tuša", s obzirom da je ortačka firma, on mora da prestane da bude vlasnik, odnosno suvlasnik te firme i zauzvrat dobije novac za svoje akcije. Prema tome, to nije firma kojoj se akcije kotiraju na berzi, pa se akcije donesu kući i iz toga vuku odgovarajuću benefiti. Kad jednom izađete, izašli ste i sa akcijama. Zauzvrat ste dobili novčanu kompenzaciju, kao što se radi u bilo kom drugom ortačkom društvu. Toliko o tome. Dakle, nisam član "Dilojt i Tuša". Ne radim tamo. Nemam nikakvo vlasništvo, s obzirom da sam u januaru, odnosno početkom februara u potpunosti isplaćen. Radim samo u Ministarstvu za privredu i privatizaciju. Nemam nikakve druge vlasničke interese i još jednom napominjem - samo me interes države u ovom trenutku zanima. Dok sam radio u "Dilojt i Tušu" samo me je interes "Dilojt i Tuša" u tom trenutku zanimao. I još jednom, savet: kada bi svako vodio računa o odgovornostima koje nosi mesto na kome se nalazi, u ovoj zemlji bi sve cvetalo. [[aplauz]] Naša privreda bi bila sjajna, i čitava zemlja. Dakle, nema nikakvog konflikta interesa. Isto tako tačno je da sam pre ulaska u "Dilojt i Tuš" bio u Ekonomskom institutu i da sam vlasnik 2,1% akcija Ekonomskog instituta od ukupno 85% privatizovanih. Isto tako, od januara stoji oglas na oglasnoj tabli da sam spreman da prodam te akcije jer želim i odatle da povučem i taj minorni procenat, koji je dobijen na osnovu zakona iz 1991. godine uplatom, kako je već taj zakon u tom trenutku predviđao. Prema tome, nisam većinski vlasnik Instituta. Ni relativno ni apsolutno. Nemam nikakve akcije u "Dilojt i Tušu". Nemam nikakav poslovni odnos ni sa firmom "Dilojt i Tuš", ni sa Ekonomskim institutom i isključivo radim u Vladi Srbije, u Ministarstvu za privredu i privatizaciju i iz razloga koji mnogi od vas ne mogu ni da shvate. A to je - da želimo da napravimo da ovaj projekat bude uspešan, jer u meri u kojoj mi budemo uspešni sa ovim projektom, u toj meri će naša cena iza toga skočiti, i to je sasvim legitiman razlog, da ne pominjem razlog koji se zove - ovo je moja zemlja, ovde sam rođen, ovde hoću da živim i hoću da moja deca žive u ovoj zemlji. [[aplauz]] Nisam član ni jedne političke stranke. E, sad, par odgovora zašto devizna štednja samo sa rokom dospeća. Iz prostog razloga. Ti su ljudi uložili novac i ti ljudi zauzvrat treba da dobiju novac. Kada su ti ljudi ulagali novac u naše banke nisu se vodili interesom da budu investitori u Jugoslaviji, nego su odvajali ušteđevinu za crne dane i taj novac treba u potpunosti da im bude vraćen upravo tako kako su ga uložili. Drugim rečima, to znači da deo od prihoda od privatizacije mora da bude usmeren za beneficiju deviznih štediša, jer ako se sećate ta devizna štednja je propala kroz peskovitu privredu. Zašto ne ukupna vrednost obveznica. Zato što konstatujemo da naša privreda prevashodno zahteva investicije. Pa, nećemo valjda nekome ko je uložio silne novce u naše banke koje su propale i nekome, ko i pored stotina hiljada maraka koje ima na deviznoj knjižici, sada još zauzvrat dajemo mogućnost da kupuje preduzeća čiji je kapital simboličan ili uopšte ne postoji zbog nagomilanih obaveza i da mu zauzvrat dajemo mogućnost da investira dodatne pare koje on nema. E, to je bio razlog zašto ne devizna štednja obveznica u punom iznosu. Taj koji ima u dospelom iznosu, taj će imati i sredstva za investiranje. Ali, da vam kažem, ne bismo želeli da se sutra razni debt trejderi, odnosno oni kupci dugova i kupci obveznica, tzv. finansijski investitori, pojave i kupuju obveznice za staru deviznu štednju sa velikim diskontima, a onda iza toga se sa tako diskontovanim obveznicama pojavljuju kao kupci naših preduzeća, jer to ne bi bilo fer ni za vlasnike devizne štednje, a to nam ne bi produkovalo ni vlasnike preduzeća kakve želimo da imamo, jer to nisu finansijski investitori nego, pre svega, strateški investitori. Zbog toga, a između ostalog, nema ni konverzije duga u ulog, jer konverziju duga u ulog možete jednostavno proglasiti, ali zauzvrat ćete dobiti opštu šumu, opštu džunglu vlasničkih odnosa, jer ne zaboravite - unutrašnji dug je 847 milijardi. A, samo kad bismo napravili konverziju duga u ulog onda bi vlasnici naših preduzeća bile banke. Preduzeća bi međusobno bili vlasnici i šta mi njima nudimo. Mi kažemo - izvolite, restrukturirajte vaše potraživanje. Ali, zašto? Komercijalni motiv je zato što ćete sutra imati preduzeće koje će moći da vam vrati makar 40% od vašeg nominalnog duga. I, to je to. To se zove restrukturiranje i šansa pre svega poveriocima da makar u manjinskom iznosu povuku svoju propalu investiciju. DOS nije dotukao "Zastavu". Kao što znate, "Zastava" osam godina živi na grbači budžeta. DOS, odnosno ekspertska grupa, koja radi na "Zastavi", prvi put pokušava da od "Zastave", i u tome će uspeti, napravi profitabilne subjekte, ali moramokonstatovati da je vreme od 200.000 automobila prošlo za nama, da jeprošlo sovjetsko tržište,da nemaviše sjajnih, fenomenalnih izvoznih aranžmana, koji su se pravili pot- kraj1980. godine. Jednostavno, "Zastava" mora da smanji svoju veličinu da bi bila profitabilna i mi ćemo u tome uspeti. [[aplauz]]
Ima reč gospodin Panajotović (replika).
Gospodin Nikolić je rekao da sam ja možda Đinđić, pa da hoću da odgovorim na ono što je on govorio. Teško je postati Đinđić, još uvek sam veoma daleko od toga, i mnogi od nas ovde. Javljam se za repliku, gospođo predsedavajuća, zbog činjenice da samu toku prepodneva citirao jedan deo izlaganja gospodina Đinđića, koji se odnosi na Predlog zakona o privatizaciji, iz rasprave od 29. jula 1994. godine. Gospodin Nikolić nije direktno pomenuo govor koji sam jutros imao,ali je indirektno iskoristio priliku da iz stenograma, do kojih je došao, pročita najubitačnije delove, koji bi na neki način trebalo da dezavuišu gospodina Đinđića, kao predsednika Vlade koji stoji iza Predloga ovog zakona. Ako mi dozvolite, ja bih za tri minuta pročitao još neke delove.
Izvolite.
Gospodin Đinđić je pored ostalog, sledeće rekao,- govoreći o godinama, o kojima su govorili socijalisti, od 1990.-1994. godine: "U te četiri godine, tog privrednog i ekonomskog kontinuiteta, mi smo imali najveći ekonomski diskontinuitet koji je u istoriji zabeležen. Mi smo ove četiri godine imali prvobitnu akumulaciju kapitala, koja je bila izopačena, jer se dešavala ispod žita, iza leđa i u polumraku. Drugo, naš predlog je u tome (reč je o Zakonu o privatizaciji),u tome je suštinaovog sistemskog zakona, da se tačno utvrdi status svojine u našem društvu. Predlažemo da se hitno definiše ekonomsko uređenje u kome Srbija hoće da živi. Ako to treba da bude socijalistički kapitalizam, koji je stvoren ove četiri godine, onda to kažite. Mi predlažemo, dakle, da se izvrši razgraničenje svojine, da se vidi po poreklu šta je čije u tojsvojini, da se onda donese politička odluka - šta će sa tim da bude". Gospodin Nikolić očigledno nije bio prisutan u sali ili je to namerno zaboravio, da je gospodin Đinđić rekao da jeste 1994. godine bio predložen Zakon o privatizaciji, onakav kakav jeste, ali da je od 1994. godine, za ovih sedam godina, privreda upropašćena do te mere da nije bilo moguće ponoviti isti koncept vaučerske privatizacije, za koji se Demokratska stranka zalagala 1994. godine. Hvala lepo.
Ali, ovo je bila replika na vaše izlaganje (obraća se poslaniku Tomislavu Nikoliću). Bila sam prisutna kada je izlagao gospodin ministar, nije vas uopšte spomenuo, niti vas, niti stranku, jedino ako se ne poistovećujete sa "Zastavom", gospodine Nikoliću. (Tomislav Nikolić, sa mesta: Gospodin Panajotović nije imao pravo na repliku.) Nećemo da raspravljamo, zaista niste spomenuti. Ne dozvoljavam, na osnovu člana 96. stav 3, ne dozvoljavam pravo replike. Možda tražite povredu Poslovnika, ali to vam ne daje pravo na repliku. Prema tome, neću vam dozvoliti da koristite pravo replike. Možete samo o kršenju Poslovnika. Izvolite.
Poštovana gospođo, nepravo ne rađa pravo. Vi ste gospodinu Panajotoviću dozvolili da replicira, iako uopšte nije imao osnova za repliku. U toj svojoj tzv. replici on je mene direktno pomenuo i vi sada meni ne date pravo na repliku, iako sam direktno pomenut, a gospodin Panajotović, samo da vam nešto objasnim- pa to je mogao i povodom diskusije gospodina Vlahovića, da vam nešto objašnjava. Ali zašto kršite Poslovnik tako grubo da poslaniku koji je pomenut, čije se izlaganje ovde tumači sa govornice, ne date pravo na repliku? Znam, vi ćete ostati upamćeni po tim svojimbiserima, ali ne ide vam to, bolje bi bilo da vas narod pamti kako ste ovde bili demokrata, kako ste se zalagali za neka nova načela. Bolje bi bilo. Pa vas sada pitam - da li mi dajete pravo na repliku?
Izvinjavam se, gospodine Nikoliću, stvarno nemam osnova da vam dam pravo na repliku. Slušala sam izlaganje gospodina Vlahovića, vi apsolutno niste pomenuti. Dala sam reč gospodinu Panajotoviću, jer sam bila odsutna kada ste vi izlagali i on mi je objasnio zbog čega traži pravo na repliku, ocenila sam da je pogrešno protumačen, na osnovu člana 96. da ste vi koristili njegovo izlaganje, iz stenografskih beleški.
Ma potpuno sam drugi deo izlaganja gospodina Đinđića ovde citirao i nikoga nisam tumačio, ni o kome reč nisam rekao. Ne poznajem gospodina Panajotovića uopšte, ne znam čoveka. Hoćete li mi dati pravo na repliku?
Neću gospodine Nikoliću, izvinjavam se, stvarno nemate pravo na repliku. Reč ima narodni poslanik gospodin Srđa Popović.
Uvaženo predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, paket zakona o privatizaciji koji danas imamo na dnevnom redu ove skupštine predstavlja temelj procesa ekonomske reforme u Srbiji, i zbog toga što to nije sasvim očigledno iz diskusije 37/4 nekih poslanika, mada se ministar trudi uporno da im to objasni, ta se bitka vodi na četiri fronta. Za sva četiri fronta ovo je sistemski paket zakona. Prvi front na kome se vodi ekonomska reforma je poreska reforma, drugi front na kome se vodi ekonomska reforma ove zemlje je međunarodna saradnja, treći front su mala i srednja preduzeća i četvrti front je bitka za spas, restrukturiranje ili pokretanje velikih preduzeća. I, to je nešto štoovaj paket zakona reguliše, i to je razlog zašto mi kažemo -ovaj paket zakona je kičma ekonomske reforme u Srbiji.Prva stvar su porezi. Poreska reforma, mada je urađena brzoi vrlo kvalitetno, i završena, prelaskom na sistem bruto zarada i jedinstvenu stopu oporezivanja, završena prošle nedelje usvajanjem Zakona o porezu na ekstra profit, predstavlja samo okvir. Ona neće funkcionisati dobro bez obrtnog kapitala . Uslov za obrtni kapitalje privatizacija. Znači, i poreska reforma zavisi od ovog paketa zakona, odnosno njena uspešnost. Međunarodna saradnja je drugi stub reforme ili drugi front na kome seostvaruju reforme. I ovde se stvarno imputira DOS-u da međunarodna saradnjaznači oslanjanje na donacije. Od oktobra do nove godine ostvareno je 400 miliona donacija. U prva dva kvartala2001. godine još 450 miliona . Imamo donatorsku konferenciju, ali to predstavlja samo podršku reformama. Verujte mi, usvajanje ovog paketa zakona, kojim se obezbeđuju strane investicije, dugoročno je važniji za ulazak stranog kapitalau ovu zemlju, nego sve donacijei donatorska konferencija zajedno. To je nešto što je nacionalni interes i mi ćemo biti u situaciji za tri ili četiri godine, sa stabilnomekonomijom,da kažemo - da li hoćemo, ili nećemo neku pomoć, ali moramo prvo da stabilizujemo ekonomiju. Treća stvar su mala i srednja preduzeća, koja mogu da povuku široke slojeve društva napred, i koja su u društvenom, ne samo ekonomskom aspektu, vrlo važna zbog činjenice da timevraćamo u život srednji sloj, koji je u ovojdržavi, praktično, iščezao. Mala i srednja preduzeća će se jako dobro snaći u uslovima privatizacije, jer su se jako dobro snašla i u prethodnim uslovima nelojalne konkurencije. Ono što je vrlo važno, to je da će ona sada imati bolju šansu, jer neće više biti burazerske ekonomije u kojoj postoje mala privatna povlašćena preduzeća koja su u vezi sa društvenim preduzećima iz kojih se sisa kapital. Dame i gospodo, usvajanjem ovog paketa zakona završavamo sa burazerskom ekonomijom. Četvrti i najvažniji ključni proces i ključni front od koga zavisi i reforma je pokretanje i oživljavanje ili restrukturiranje velikih preduzeća. Ovde je bila dilema oko čuvanja kapaciteta. Ne bih se složio s ministrom Vlahovićem, da to što smo sačuvali kapacitete ne znači ništa. To ne znači profit, ali znači trošak za amortizaciju, taj spisak opreme čija vrednost polako pada. Velika preduzeća u ovom trenutku moraju sa Vladom da stvore program izlaska iz krize, program restrukturiranja. Radi se o preduzećima koja su jako značajna, ne samo za ekonomiju, nego i za socijalu u Srbiji, jer u ovim preduzećima radi ili, bolje reći, prunudno odmara preko pola miliona ljudi. Ono što je tekovina ovog zakona i što treba jasno reći, jer je bilo nekih dilema i u novinskim komentarima, ovo je kraj društvene svojine u Srbiji. To je ono što je razlika između ovog modela i prethodnih modela privatizacije, koji su na izvestan način stalno dopuštali da paralelno postoji društvena imovina i privatna imovina. To je u praksi značilo da direktor društvenog preduzeća napravi svoju ili svoje žene privatnu firmu i da onda u nju preliva kapital iz društvenog preduzeća. Ovde je bilo pomena o "Simpu", sećate se, u raspravi o porezu na ekstra profit. Mi smo zbog toga u porez na ekstra profit uključili članove porodice, razvedene supruge itd, zato što se, na žalost, pod kapom pozajmica društvenim preduzećima novac slivao u te miljeničke privatne firme, obično rodbinski vezane sa direktorom društvenog preduzeća. Danas ukidamo poslednju tekovinu realsocijalizma, oročavamo društvenu imovinu i možemo da kažemo, nakon usvajanja ovog paketa zakona u Srbiji više nema društvene imovine. Dakle, i poreska reforma i međunarodne investicije i mala i srednja preduzeća, njihov iskorak napred, i vađenje velikih preduzeća iz kolapsa u kome se sada nalaze, zavise od ovog paketa zakona. Mi kažemo da je ovaj zakon kičma ekonomske reforme u Srbiji, paket zakona o privatizaciji. Zbog toga će poslanici Demokratske stranke glasati za ovaj zakon. Voleo bih da to učine, bez obzira na partijske programe, druge poslaničke grupe. Poslednja stvar o kojoj sam hteo nešto da kažem, koja naizgled nema veze sa zakonomo privatizaciji, je problem životne sredine. Mi moramo da napravimo sistem koji prati strane investicije i koji sprečava da u našu zemlju uđu prljave tehnologije. To je vrlo bitna stvar iako nije očigledna. Nažalost, naše postojeće zakonodavstvo nije potpuno puno podzakonskih propisa fali ili su rupa za procenu uticaja na životnu okolinu. Stanje u Srbiji, prema izveštaju koji je usvojila Vlada Srbije 5. juna, nije alarmantno, hvala bogu, ali to je pre posledica činjenice da naša industrija ne radi, nego činjenice da su naše tehnologije čiste. Mi moramo da iskoristimo taj momentum, taj zaokret, kada ulaze strane investicije, da ispratimo sa pozitivnim ekonomskim instrumentima investicije nazad u životnu sredinu. Važno je i uveravanje ministra Vlahovića da je ekologija prioritet na tenderu. Pohvalio bih činjenicu da je Vlada prihvatila jedan amandman AP Vojvodine, koji se ticao ove problematike. Mi ovde, zbog ekologije i zbog zaštite životne sredine kod stranih investicija, jutros smo napravili jednu inicijativu članova Odbora za zaštitu životne sredine, iz raznih stranaka, i dogovorili se da, prema članovima 60,41,71,25. Poslovnika, pošto je sticajem okolnosti predsednik Odbora, podneo ostavku na mandat, a novi još nije izabran, održimo sutra u pauzi zasedanja jednu sednicu Odbora na kojoj bi bili i gospodin Vlahović i ljudi iz Ministarstva zdravlja i zaštite životne sredine, da proučimo propise koji nam nedostaju i da obratimo pažnju na ove važne mogućnosti, s jedne strane, i opasnosti, s druge strane. Dakle, ovaj zakon je kičma ekonomske reforme u Srbiji i nije svejedno kako ćemo glasati. Ovo je, mislim, početak jednog novog vremena za Srbiju. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Vlatko Sekulović. Sledeći je narodni poslanik Zlatan Jovanović.
Uvaženo predsedništvo, poštovane dame i gospodo narodni poslanici, po mom mišljenju ovaj zakon ima određene karakteristike, od kojih su dve osnovne. To što je ovo još jedan od zakona diskontinuiteta u odnosu na pređašnji režim koji se završio 5. oktobra. Mislim da ovaj zakon, uz ove već usvojene zakone o ekonomskim reformama koji se pogotovo tiču poreskih reformi, počinje polako da zaokružuje jedan ekonomski sistem koji će omogućiti perspektivu građanima Srbije i koji će pokazati i dalje da su te promene, koje su se desile 5. oktobra, ireverzibilne, u smislu da povratka na ono što smo nekada imali više nema. U tom smislu, mislim prvenstveno na onaj period jedne mračne epohe u kojoj su se vrednovale neke druge stvari, a ne rad, poštenje i određene vrednosti koje čine temelj svakog civilizovanog društva koje ima nameru da omogući normalan život svojim građanima. Takođe, ovaj zakon je zakon realnosti. Da su ova rešenja, koja su predviđena ovim predloženim zakonom o privatizaciji, predložena u jednoj zemlji kao što je bila Srbija 1989. godine ili 1990. godine, sumnjam da bi bio jedan od onih poslanika koji bi podržao takva zakonska rešenja. Međutim, mi moramo imati u vidu da mi nismo Srbija iz 1990. godine. Mi smo Srbija iz 2001. godine. Srbija koja je osiromašena. Samo par statističkih podataka koji se nadovezuju na ono što je već više puta rečeno - svojevremeno, 1990. godine, prosečni lični dohodak u bivšoj SFRJ je bio oko 800 maraka u dinarskoj protivrednosti. On je u jednom momentu pao na 25 - 30 maraka, da bi dostigao neki svoj maksisum od 65 maraka u vreme bivše vlasti. Sad, u periodu nove vlasti, čak je i na tom planu poboljšano, tako da je prosečni lični dohodak skoro utrostručen, ali je fakat da je naša zemlja umnogome osiromašena. Da ne pričam o bruto nacionalnom proizvodu koji je propolovljen i o drugim statističkim pokazateljima. Ali, mislim da je posledica svega toga jedan strašan problem. I, ako možemo svi da definišemo, s vremena na vreme, neki nacionalni interes koji Srbija danas ima, po mom mišljenju, vitalni nacionalni interes Srbije danas jeste rešenje problema nezaposlenosti. Mi ne možemo ići u budućnost sa ovom stopom nezaposlenosti. Otvorena plus prikrivena nezaposlenost se danas kreće u Srbiji oko 50%. Srbija sa takvom stopom nezaposlenosti nema perspektivu. Možemo da pričamo o raznim drugim nacionalnim interesima, ali ako vi mladoj generaciji ne date posao, ako ne omogućiti da ima izvore za vlastitu egzistenciju, izvore putem kojih će podmiriti sve svoje osnovne potrebe, vi nemate budućnost za ovu zemlju. Prema tome, mislim da je ovaj zakon jedan od mera kojima se pokušava revitalizacija naše privrede. Naravno, pomenut je i razvoj malih i srednjih preduzeća i druge određene mere. Ali, sigurno je da je zakon o privatizaciji jedna od mera u čitavom paketu koji treba da smanji stopu nezaposlenosti danas kod nas. Mislim da čak neće biti ni nekog značajnog porasta nazposlenosti kod nas. Moguće je u nekom procentu. Ali, prevashodno ono što će statistika registrovati kao porast nezaposlenosti, to će biti samo zato što će se skinuti fasada takozvane zaposlenosti, tj. onih ljudi koji faktički ne rade, a formalno imaju radno mesto u jednom preduzeću koje ništa ne radi. Dakle, mi se nalazimo u jednoj zemlji u kojoj nema obrtnog kapitala, u jednoj zemlji koja je potpuno osiromašena. Jedini način da se pokrenu naša preduzeća jeste da se stvori izvestan priliv kapitala. Tu je zakon pozitivan zato što je veoma otvoren ka investicijama koje mogu biti kako domaćeg, tako i inostranog porekla. Međutim, svima nama je jasno da kapitala domaćeg porekla nema ili ga ima u veoma ograničenim količinama i akcenat se baca na ono što bi trebalo da bude priliv stranog kapitala u privredu Srbije. Takođe je rečeno da je jedan od ciljeva ovog zakona to da se eliminiše društvena svojina, zbog svih onih građana koji su živeli u jednom sistemu, gde je društvena svojina imala svoj smisao, imala svoj cilj, imala svoju svrhu. Moram da kažem da mi danas živimo u jednom drugačijem društvu, u kome je društvena svojina potpuno izgubila smisao ili se pretvorilo upravo u ono suprotno, a što je možda nekada bila njena svrha, a to je da se obezbedi poštovanje principa pravičnosti. Ona je u onom pređašnjem periodu od 10 godina bila izvor za nezakonito bogaćenje pojedinaca. Mislim da mi moramo izgraditi jedno kapitalističko društvo. Kao socijaldemokrata sam vitalno zainteresovan da se izgradi jedna tržišna privreda, ali tržišna privreda koja će biti omeđena merama socijalne politike. Mislim da nemamo i ne smemo imati nikakvog straha od izgradnje jednog kapitalističkog društva, gde će biti zaštićeni interesi onih slojeva društva koji su slabiji - stariji, mladi, deca, žene itd. U svakom slučaju, ovde je pitanje nezaposlenih prvo i mislim da je tu Vlada u većini jasno rekla, da će jedan deo sredstava biti iskorišćen zarad razvoja socijalnih programa i drugih programa kojima će se pokušati rešiti pitanje nezaposlenih, odnosno onih koji će ostati u ovom procesu bez posla. Što se tiče određenih pojedinačnih pitanja, kratko bih se zadržao na njima, a to je pitanje restitucije. Pitanje restitucije, kao što je kolega rekao, jeste bitno i zarad poštovanja, odnosno zarad pokazivanja volje Vlade i nas kao vladajuće koalicije u zemlji da ćemo privatnu svojinu podignuti u status neprikosnovenosti. Mislim da je to tačno. Isto tako, ne možemo zanemariti jedan drugi princip, a koji je nama u ovom trenutku veoma bitan. Bitno je da ovaj proces bude efikasan. Proces denacionalizacije, a to pokazuju iskustva svih zemalja Istočne Evrope koje su prošle ili započele sa procesom denacionalizacije, da je to jedan proces koji je veoma dugačak i koji čak ni u jednoj zemlji nije došao do svog kraja. Mislim da se ovim predloženim rešenjima pronalaze neki kompromisi između dva zahteva. Takođe, ukazano je i na pitanje učešća lokala, a pogotovo pokrajina u čitavom procesu privatizacije. Nadam se da ćemo mi u raspravi koja će uslediti, a pogotovo u pojedinostima, doći do zadovoljavajućih rešenja. Mislim da mi kao poslanici DOS-a ne treba da se plašimo te rasprave, jer ovo je jedna od prilika kada moramo stvoriti što širi društveni konsenzus oko ovog zakona, kako bi on u primeni bio efikasan i kako bi dao one rezultate koji mi svi želimo. Prema tome, ne treba da se obaziremo na napade poslanika opozicije, a u smislu provociranja da li ćemo govoriti. Mislim da svako od nas treba da da svoj doprinos, kako bi ovaj zakon izašao što je moguće bolje. Jedino što sumnjam jeste da će se proces privatizacije naših preduzeća završiti, kako se to često tumači, u periodu od četiri godine. Mislim da će doći do podržavljenja u svakom slučaju, da će jedan broj preduzeća naći svoje partnere, ali ćemo mi sigurno nakon četiri godine imati preduzeća koja će biti u državnom vlasništvu. Međutim, podržavljenje preduzeća, kako je zamislio predlagač zakona, nije u smislu nacionalizacije, kao što je to bilo 1945. godine. Tačno je da se radi o podržavljenju. Nije to neko trajno stanje. To je samo jedno privremeno stanje, pa tada treba da se poveća element participacije privatne svojine. Znači, ono što je cilj zakonodavca, odnosno predlagača ovog zakona nije nacionalizacija, već je jedna tranzicija između društvene do privatne svojine, koja je regulisana na jedan zakonom transparentan način. Ta transparentnost, po mom mišljenju, je veoma bitan elemenat i možda bi čak i podržao ovom prilikom predloge pojedinih kolega, koji smatraju da bi trebalo oformiti jedno skupštinsko telo, koje će vršiti izvesnu kontrolu i nadzor nad tim procesom privatizacije. Ali, to opet ne sme ići na uštrb onog principa efikasnosti. Završio bih samo sa sledećim, vraćajući se za momenat na početak mog izlaganja, mislim dame i gospodo da se mi nalazimo u jednom istorijskom momentu za našu zemlju i za naš narod. Mislim da se nalazimo u onoj situaciji kada mi možemo obrnuti jednu od onih čuvenih fraza i teza koje su lansirane 1991. godine i koje su ovu zemlju odvukle u katastrofu. Slobodan Milošević je rekao svojevremeno da Srbi ako ne umeju da rade, onda umeju da se biju. Sada, ova generacija koja rukovodi ovom zemljom treba da pokaže da Srbi i te kako umeju da se bore, i te kako mogu da stvore bolju budućnost za sebe i za generacije koje dolaze, posle njih, i to za sve građane koji žive u ovoj zemlji, bez obzira na njihovu nacionalnu i versku pripadnost. Hvala. [[Aplauz.]]
Reč ima narodni poslanik Zlatan Jovanović, a sledeći prijavljeni je narodni poslanik Srboljub Živanović.
Dame i gospodo, ova dvodnevna debata pokazala je da se mi kao partije koje participiraju u ovom parlamentu mnogo razlikujemo po samom pristupu problemu privatizacije, ali s druge strane je pokazala i određeni konsenzus, pokazala je činjenicu da se svi ovde slažemo oko toga da je društvena svojina prevaziđena, da je neefikasna i kao takva treba da se transformiše u druge oblike svojine. Neću ponavljati ono što su moji prethodnici iz SRS-a već govorili o prednostima ili nedostacima ovog predloga, ali ću navesti nekoliko problema, nekoliko sugestija koje bih ovde izneo i predložio predlagaču da ih razmotri i, ako je moguće, koriguje ovaj predlog, da bi bio što kvalitetniji. Većina govornika je već rekla da je ovaj zakon krucijalni, da je istorijski itd. Slažem se da je on izuzetno značajan za ovu državu u ovom momentu, možda najznačajniji od svih predloga koji su došli u Skupštinu za ovih nekoliko meseci. Upravo zbog toga treba posvetiti punu pažnju i dati pun doprinos da ovaj zakon bude što kvalitetniji. Znači, da ostane što manje nejasnih i nedefinisanih stvari. Zakon sam po sebi, tj. predlog ima dosta nejasnih stvari, dosta mesta koja su dvosmislena, koja nisu precizno definisana. Molio bih da predlagač te nedostatke ispravi, dok se ne dođe do konačnog rešenja. Konkretno ću početi od drugog poglavlja priprema za privatizaciju u prvoj tački pokretanje postupka privatizacije. Prvi stav kaže, postupak privatizacije pokreće se inicijativom nadležnog organa, subjekta privatizacije. Znači, samo preduzeće pokreće inicijativu za privatizaciju. U jednom od sledećih stavova stoji da se postupak privatizacije možepokrenuti i inicijativom agencije ili ministarstva nadležnog za poslove privatizacije. Nije jasno definisano ovde kako stupa na scenu agencija odnosno da li postoji neki rok u kome preduzeće mora da krene sa inicijativom, pa ako se to ne ispoštuje, onda ide agencija sa inicijativom ili ministarstvo. Tako da to nije, kažem, precizno definisano. Predlažem da se to preciznije definiše, da se zna, da se ne prepliću nadležnosti i obaveze preduzeća odnosno agencije ili ministarstva. U tački 3, restrukturiranje u postupku privatizacije, stav 1. kaže, ako agencija proceni da kapital ili imovina subjekta privatizacije ne mogu biti prodati metodom javnog tendera ili javne aukcije bez prethodnog restrukturiranja, subjekt privatizacije dužan je da se restrukturira u postupku privatizacije u skladu sa ovim zakonom. Ovo opet postaje nejasnoća. Prvo, na osnovu čega agencija procenjuje koje će se preduzeće privatizovati metodom javnog tendera, a koje javnom aukcijom, a koje mora ići u restrukturiranje. Znači, opet nije precizno definisano i opet ne znamo koji se kriterijumi koriste za upućivanje preduzeća na bilo koju od ova tri oblika privatizacije, odnosno dva oblika ili restrukturiranje. Takođe stoji ovde, u članu 20, zadnji stav, da Vlada Republike Srbije bliže propisuje postupak i način restrukturiranja subjekata privatizacije. Znači, Vlada će propisati na koji će se način izvršiti restrukturiranje preduzeća, daće program i uputstva, a takođe u članu 33. i članu 40. stoji da Vlada donosi, odnosno predlaže program za javnu aukciju ikonkurs za javni tender, obzirom da u proces restruktuiranja ide veoma veliki broj preduzeća, najveći broj preduzeća jer je situacija u privredi takva. Malo mi je nejasno da li će Vlada uspeti u roku od četiri godine, koliko je ovaj zakon oročen, da izvrši sve ove pripreme, da donese sve programe i uputstva za nekoliko hiljada preduzeća koja moraju proći ovim putem. Znači, trebalo bi da se razmisli da li to može Vlada da uradi u ovom vremenskom periodu, da li je sposobna i da li će sve to moći da se završi u naznačenom periodu. Tačka 4. - dokumentacija za privatizaciju. Ovo sada govori o dokumentaciji koju, znači, treba da pripremi subjekat koji se privatizuje, odnosno preduzeće, ali opet se poziva i na agenciju, da agencija može da istu tu dokumentacijupirpremi i ponovo je nejasno kada na scenu stupa agencija, odnosno nije precizno definisano u kom momentu agencija preuzima glavnu reč i kada to agencija priprema dokumentaciju za ove aktivnosti. Treći deo privatizacije je kapital. Prva tačka je prodaja kapitala, pa se kaže u trećem stavu - u subjektu privatizacije koji se restrukturira na osnovu odredbe ovog zakona, prodaje se celokupna imovina, odnosno kapital. Već sam rekao, najveći broj preduzeća u ovoj državi mora proći proces restrukturiranja, situacija je takva. Ako se prodaje u tim preduzećima celokupni kapital, to znači da će radnici ovih preduzeća ostati bez akcija. Znači, oni neće dobiti nijednu besplatnu akciju. Kompletan kapital će se prodati posle procesa restrukturiranja. Već je ministar rekao u uvodnom izlaganju da samo mali broj preduzeća, najvećih, a njih je oko 150, ide na prodaju javnim tenderom, a svi ostali će ići ili na aukciju ili na restrukturiranje, ali mislim da će najveći broj ići na restrukturiranje, jer je privredna situacija u našoj zemlji takva. Dalje, ugovor o prodaji, član 41. gde se kaže: "Ugovor o prodaji kapitala, odnosno imovine sadrži odredbe o ugovornim stranama, o predmetu prodaje, ugovorenoj ceni, roku plaćanja, korišćenju zemljišta itd." Nigde se ovde ne pominju radnici u preduzećima, kao ni njihova dalja sudbina. Znači, trebalo je preciznije ovde uneti jednu klauzulu kojom će se u ugovoru o prodaji obavezno definisati i status radnika, jer je jasno svima da će veliki broj radnika biti suvišan posle ovog procesa privatizacije. Tačka 2. - prenos kapitala bez naknade, pa podtačka 2) prenos akcija zaposlenima. U članu 43. kaže se: "Pravo na sticanje akcija bez naknade ne ostvaruje se u subjektima privatizacije gde nije prodato više od 50% društvenog kapitala - što je i logično, a dalje kaže - ni u subjektima privatizacije u kojima se sprovodi restrukturiranje". To je već rečeno u članu 25. stav 3, da se ovi subjekti prodaju kompletni, tamo nema nikakvih akcija radnicima, tako da je ovde to možda i suvišno. Član 44: "Subjekti privatizacije donose odluku o izdavanju akcija bez naknade i javnim pozivom obaveštavaju zaposlene o tome". Već je rečeno gore koji zaposleni, odnosno penzioneri, bivši zaposleni imaju pravo na ove akcije. Međutim, nije mi jasno, ovaj javni poziv može biti vrlo nezgodan u smislu što neće svi radnici biti blagovremeno obavešteni o ovim akcijama, o upisu akcija, bojim se da će dobar deo njih, pogotovu oni koji su nekada radili u preduzeću, a po ovom članu imaju sva prava na akcije, da će ostati uskraćeni za te akcije, naravno, i penzioneri itd. Znači, možda je trebalo ovo regulisati na neki drugi način, da služba preduzeća automatski, čim se krene sa ovim postupkom, da ona ima sve spiskove i zaposlenih trenutno i ranije zaposlenih i da ta služba automatski upiše akcije svima koji su bili u kontaktu sa tim preduzećem koje se privatizuje. Takođe član 45. na neki način stimuliše proces privatizacije u smislu da se što pre krene u privatizaciju. Misli se na privatizaciju aukcijom, tako što ograničava vrednost kapitala koji se privatizuje, odnosno koji se deli radnicima, ograničava u zavisnosti od roka u kome se uradi privatizacija. Taj član može da se prihvati, ali iz člana 46, odnosno on je za mene neprihvatljiv, jer se ovde ponovo umanjuju prava radnicima, iako radnici nisu, ili su najmanje krivi ako privatizacija kasni. Na jednom mestu su prava radnika umanjena procentom kapitala koji odlazi na besplatne akcije zaposlenima, a na drugom su prava radnika ponovo umanjena i u apsolutnom iznosu tih akcija. Mislim da je ovo suvišno i da je ovo dvostruko kažnjavanje radnika koji su najmanje krivi za kašnjenje ovog procesa. Sledeća tačka je prenos akcija zaposlenih u postupku prodaje javnim tenderom. U članu 49. prvi stav kaže: "Kapital za sticanje akcija bez naknade u subjektu privatizacije primenom javnog tenedera iznosi najviše 15% kapitala koji se privatizuje". Nije mi jasno zašto stoji ovo najviše, zašto nije precizno definisan procenat ovde u zakonu i ko će to odrediti naknadno, koji je to procenat, ako je najviše 15%, on može biti i 10%, i 13% i 9%, ko je taj ko će odrediti vrednost, odnosno iznos procenta koji se deli radnicima u ovom delu besplatnih akcija. Sledeća tačka...
Gospodine Jovanoviću, 11. minut.
Ako mogu samo još minut. Sledeća tačka govori srazmerno o umanjenju iznosa akcija i opet je ona na štetu radnika, jer ako nema dovoljno kapitala, onda radnici dobijaju manje od onoga što im zakon daje kao pravo. Nije mi jasno da li će se to nadomestiti na nekom drugom mestu, ali očigledno po ovom zakonu neće. Što se tiče prenosa akcija građanima, tu ću završiti, mada imam još toga, u ovom delu nije fiksirano koliki je to procenat od kapitala koji se prodaje javnim tenderom koji ide građanima. Ovde je rečeno opet da je to najmanje 15%, ali to može biti i više, opet ne znamo koliko je to. Na kraju, samo da kažem, da bi građani znali, besplatne akcije građanima dele se samo od onih preduzeća koja se privatizuju metodom javnog tendera i ništa drugo. Obzirom na to, na 15% od kapitala, a eventualno možda neki procenat više, tvrdim da građani ove države neće po ovom osnovu dobiti bukvalno ništa, odnosno to će biti toliko simbolično i toliko minorno da će biti sasvim beznačajno i upravo na tom mestu možemo govoriti o pravičnosti ovog zakona. On je upravo iz tih razloga nepravičan...
13. minut, gospodine Jovanoviću.
Nepravičan je jer dovodi i radnike i građane u neravnopravan položaj. Hvala vam.
Reč ima ministar za privredu i privatizaciju, gospodin Aleksandar Vlahović.
Gospodo poslanici, zahvaljujem se na zaista konstruktivnoj diskusiji koju je prethodnik imao. Međutim, moram nešto da kažem da se ne bi javnost nepotrebno alarmirala, da ovaj zakon građanima ne nudi ništa. To nije tačno. Ovaj zakon će po prvi put najpre obuhvatiti tu široku kategoriju nezaposlenih ljudi, kategoriju mladih ljudi koji su stariji od 18 godina. Dakle, prvi put posle zaposlenih ovde će participirati i nezaposleni i to tako što se ovim zakonomneće ovoj kategoriji ljudi ponuditi restlovi akcija ili tzv. bezvredne akcije, nego najvredniji deo srpske privrede. Tenderskom privatizacijom će biti privatizovana najveća preduzeća. Ne samo društvena, nego i državna preduzeća, Dakle, građani će adekvatnoparticipirati i u akcijama Telekoma, tačnije onoga što je preostalo posle privatizacije iz 1997.godine i u akcijama Naftne industrije i u akcijama Elektroprivrede,u akcijama Železnice i u akcijama svih velikih preduzeća koja se nalaze u društvenom sektoru. Takođe i u akcijama onih preduzeća koja su započela privatizaciju po prethodnom zakonskom postupku, a deo njihovih akcija se nalazi u akcijskom fondu. Izvadićemo dobre akcije iz akcijskog fonda preduzeća poput Sintelona, Hemofarma i nekih drugih i prebaciti u privatizacioni registar. Šta je privatizacioni registar? Privatizacioni registar je invensticioni fond i nadam se da znate šta je investicioni fond. Dakle, investicioni fond koji će sutra svoje akcije kotirati na berzi tako kada građani dobiju akcije neće ih držati unutra i da ne znaju šta sa njima da rade, nego će moći slobodno da ih promeću preko berze i da gledaju da lisu ostvarili kapitalni dobitak. Zašto limitirani broj akcija gospodo? Zašto limitirani broj portfelja u privatizacionom fondu, odnosno pirvatizacionom registru? Zato što svako ko iole zna nešto kako funkcioniše investicioni fond shvatiće da on ima smisla da postoji samo ako ima portfelje akcija u limitiranom broju preduzeća. U ovom slučaju će postojati portfelj akcija privatizacionog fonda ili sada kako se zove registra, u najviše 150 preduzeća i to će biti gospodo najatraktivnije akcije i, siguran sam, jedne od prvih akcija koje će se kotirati na beogradskoj berzi.
Gospodine Živanoviću, da li hoćete da vam dam reč, pošto imamo još sedam minuta? Hoćete večeras da govorite ili da ostavimo za ujutru? Za ujutru. Onda se vidimo ujutru u 10 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice Sedmog vanrednog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2001. godini. Obaveštavam vas da, prema službenoj evidenciji, današnjoj sednici prisustvuju 133 narodna poslanika, a radi utvrđivanja kvoruma za rad Narodne skupštine, molim vas da ubacite svoje identifikacione kartice. Konstatujem da imamo kvorum za rad Narodne skupštine. Da li mogu da završim obaveštenje o prisutnosti poslanika? Hvala. (Obraća se poslaniku Baraliću, koji traži reč.) Obaveštavam vas da su javili da će odsustvovati sledeći narodni poslanici: Miomir Tadić, Dragan Maršićanin, Vojislav Došen, Nenad Bogdanović, Vuko Antonijević, Zaharije Trnavčević, Branislav Pomoriški, Branislav Grubački, Zoran Bošković, Petar Mišić, Sredoje Mihajlov, Ištvan Išpanovič, Nebojša Leković i Ljubiša Maravić. Zakasniće i Dragan Jočić, a popodne odsutan Predrag Bajčetić.Obaveštavam Narodnu skupštinu da su pozvani da sednici prisustvuju predsednik, potpredsednici, ministri i sekretar Vlade Republike Srbije, kao i sekretar Republičkog sekretarijata za zakonodavstvo. Takođe vas obaveštavam da su pozvani da sednici prisustvuju Nenad Čanak, predsednik Skupštine AP Vojvodine i dr Predrag Filipov, potpredsednik Skupštine AP Vojvodine, u svojstvu ovlašćenih predstavnika Skupštine AP Vojvodine, koja je podnela amandmane na predloge zakona iz dnevnog reda ove sednice. Prelazimo na 4. tačku dnevnog reda: - PREDLOZI ZAKONAO PRIVATIZACIJI, AGENCIJI ZA PRIVATIZACIJU I AKCIJSKOM FONDU (nastavak) Pre nego što dam reč sledećem prijavljenom poslaniku za diskusiju, reč ima gospodin Baralić, kršenje Poslovnika. Izvolite.