Uvažena predsednice Narodne skupštine Republike Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, pred vama je jedan važan zakon. Naša kultura ima brojne primere darodavaca koji su u prošlim godinama, decenijama i vekovima gradili Srbiju. Bez njih kultura Srbije ne bi bila ono što je danas. Bez njih mnoga dostignuća koje mi danas kao država imamo, ne bi bila ono što jesu. U današnjem trenutku više govorimo o sponzorima i donatorima, a važna institucija mecena je pomalo zaboravljena. Naravno, govoreći o tim kategorijama, imamo na umu, u prvom redu, šta i kako oni rade u domenu ostvarivanja svojih ciljeva, odnosno opštih ciljeva. Sponzori u prvom redu razmišljaju o svojim ciljevima, o svojem sada, donatori o našem sada, a mecene, svi oni koji razmišljaju o jednom trajnom investiranju u kulturu razmišljaju o našem sutra. Upravo tu oblast želimo da zaštitimo, upravo te istaknute pojedince želimo da ohrabrimo da njihovo delo bude sačuvano za buduće generacije, ali, naravno, da podstaknemo nove pojedince da se u taj proces uključe. Zbog toga je zakon o zadužbinama važan, zbog toga zakon o zadužbinama i fondacijama može i treba da postavi novi okvir da bi se ova oblast snažnije razvijala. Kad kažemo – snažnije razvijala, u prvom redu mislimo na to da ona i dalje treba da bude jedan od temeljnih osnova za razvoj kulture, koliko i za razvoj Srbije. Znajući da u toj svesti imamo zajedničkih razloga da nastavimo da radimo, želim da ovaj zakon danas ima svoju kvalitetnu prezentaciju i da vaše konstruktivne diskusije i predlozi budu temelj za njegovo obogaćivanje. Međutim, ono što je najvažnije i, rekao bih, ono što je suštinski bitno, to je upravo podsticaj da ovaj zakon u oblasti kulture, kao i u nekim drugim oblastima, bude važan podsticaj za sve one istaknute pojedince, bogate pojedince, da svojoj zemlji, rodu vrate ili daju nešto za buduća vremena. Ako govorimo o zadužbinama, možemo da govorimo o zadužbinama srpskih srednjevekovnih vladara koje danas predstavljaju temelj kulturnog nasleđa i kulture Srbije. Te primere imamo i u 19. i 20. veku, danas u 21. veku imamo jedan novi zakon, u skladu sa novim vremenom koji treba da bude taj važan podsticaj. Hvala lepo.
Zahvaljujem, gospodine ministre. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Da.) Gospođa Vesna Marjanović, izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici i gospodine ministre, Odbor za kulturu i informisanje je većinom glasova prihvatio ovaj zakon u načelu. Nakon jedne vrlo ozbiljne rasprave mi smo zaključili da se radi o jednom izuzetno važnom zakonu, ne samo za oblast kulture koji će u budućnosti otvoriti mogućnost za veća i direktnija ulaganja u stvaralaštvo i kulturne ustanove, već za jedan veoma veliki broj društvenih oblasti kojima je takođe potrebna pomoć, ulaganje i jedna vrsta društvene solidarnosti. Pored pravnog okvira novog, koji ovaj zakon svakako pruža i koji je neophodan za moderno shvatanje i definisanje zadužbina i fondacija, vrlo brzo se pokazalo i verujem da će se to tokom današnje rasprave i rasprave u pojedinostima videti da ovaj zakon, kao tema, otvara razgovor o starim srpskim zadužbinama, kao što je sad ministar već nagovestio, i o tome kako danas poštujemo jednu takvu tradiciju, otvara pitanje stranih zadužbina i fondacija i njihovog prisustva u Srbiji, otvara pitanje jednog preciznijeg regulisanja i registrovanja zadužbina i fondacija, osnaživanja potencijala civilnog društva u Srbiji, takođe. Ali, ono što je najvažnije, to je upravo ono o čemu ste govorili, a to je razvoj potreba, razvoja kulture dobročinog davanja. Mislim da ovaj zakon zapravo predstavlja pomak u tom pogledu i trebalo bi da bude podsticaj za društvo da upravo čini mnogo više da se kultura dobročinog davanja, kultura ostavljanja traga u društvu, kultura društvene solidarnosti i putem ovog zakona dovede na svoje pravo mesto. Podnet je jedan dosta veliki broj amandmana. Očekujem saradnju Ministarstva kulture u narednom periodu do rasprave u pojedinostima, da ih dobro razmotrimo i verujem da ćemo imati jednu izuzetno dinamičnu i ozbiljnu raspravu. Hvala.
Zahvaljujem predsednici Odbora za kulturu i informisanje gospođici Marjanović. Dajem reč narodnom poslaniku Konstantinu Arsenoviću.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je Predlog zakona o zadužbinama i fondacijama kojim se ova problematika uređuje i prilagođava shodno društveno-političkim promenama. Iz obrazloženja Predloga zakona, kao jedan od osnovnih razloga da se pitanje zadužbinarstva i fondacija uredi novim zakonom, jeste problem rešavanja svojinske transformacije i upisa u Registar predstavništava stranih zadužbina i fondacija. Zadužbinarstvo u srpskom narodu ima vekovnu tradiciju. Ono je prisutno od postojanja države Srbije. Prema zadužbinarstvu srpski narod ima posebne pozitivne emocije. Ono predstavlja važnu baštinu našeg naroda koji se prema njima odnosi sa posebnim poštovanjem. Zato zaslužuje posebnu pažnju, da se ono zakonski uredi na najbolji mogući način. Zakonom se moraju obezbediti dva osnovna uslova, a to su očuvanje tradicije, očuvanje i zaštita njene vrednosti. PUPS smatra da ono što je zakonom dobro regulisano ne treba posebno komentarisati, već želimo da ukažemo po našem mišljenju na neke nedostatke u predloženom zakonu i da se kroz predložene amandmane ova oblast što bolje uredi. U potpunosti se slažem sa ovim uvodnim izlaganjem koje je ministar izneo kada je reč o ulozi i mestu zadužbinarstva i tradiciji koje ono ima. Ono što mi vidimo kao nedorečeno u predloženom zakonu i što bi trebalo bolje regulisati odnosi se na sledeća pitanja. Prvo, u Predlogu zakona problem zadužbinarstva na prostoru KiM se uopšte ne razmatra. Smatramo da je to nedopustivo i političkineispravno, bez obzira na sve prisutne probleme na KiM jer je KiM kolevka našeg zadužbinarstva. U najgrubljoj formi mogao bi se izvući zaključak da ovimzakonom priznajemo secesiju, što nije tačno, pa da i tako na prostoru KiM, ne samo tamo, već i širom sveta postoje srpske zadužbine, a iz toga proizilazi i drugi problem, a to je zakonsko uređenje zadužbinarstva srpskih zadužbina u inostranstvu. U članu 3. Predloga zakona navedeni su ciljevi zadužbine i fondacije i oni su sveobuhvatni, ali smatram da je u ciljeve trebalo uneti i promovisanje verskih zajednica i drugih još tekovina. Te ciljeve je trebalo proširiti i mislim da se to može učiniti. Jedan od osnovnih problem je svakako uloga osnivača u upravljanju radom i troškovima koji se čine na njihovoj imovini kojom je osnovana zadužbina i to može dovesti da se naruše ciljevi zadužbinara ili osnivača fondacije. Osnivanje fondacije bez sredstava, sa mogućnošću da ih dobiju konkursom iz budžeta ne bi trebalo, po našem mišljenju, smatrati fondacijom, već je to stvar nevladinih organizacija koje na osnovu programa mogu dobiti sredstva iz budžeta za realizaciju određenih ciljeva. Sledeće, Predlogom zakona nije predviđen državni organ koji bi se starao o razvoju zadužbinarstva i zaštiti imovine osnivača u duhu osnivačkih ciljeva. To je naročito važno za zadužbine i fondacije čiji osnivači nisu živi, Predlog zakona ovo prepušta, bez ikakvih ograničenja, grupama građana koje se tog posla prihvate, tako da ne postoji garancija da će se amanet zadužbinara poštovati. Osnivačkim aktom upravljači dobijaju pravo da menjaju ciljeve koje je zadužbinar postavio kada se opredelio da svoju imovinu posveti zadužbinarstvu, što može negativno delovati na potencijalne zadužbinare. Posebno želim naglasiti da je PUPS od Asocijacije zadužbina, fondacija i fondova Srbije dobio, a verujem da su i ostale poslaničke grupe dobile pismo, u kojem izražavaju nezadovoljstvo na Predlog zakona o zadužbinarstvu i fondacijama. Bez obzira na neophodnost promena, odnosno da se ova oblast prilagodi nastavnim, društveno-političkim, ekonomskim promenama, oni smatraju da predloženim zakonom ovu oblast valjano ne uređuje. Osnovni je problem što u izradi ovog zakonanisu dovoljno konsultovani, a na njihove argumentovane primedbe i predloge nije bilo odgovora od strane predlagača. Deo iznetih primedbi od strane Asocijacije zadužbina, fondacija i fondova Srbije se poklapa sa stavovima PUPS koje sam izneo i smatram bitnim istaći da oni insistiraju na većoj ulozi države i da Ministarstvo kulture ne bi moglo biti jedina nadležna institucija za zadužbinarstvo i fondacije, jer se zadužbinarstvo i fondacije ne osnivaju samo za oblast kulture. Pored kulture, zadužbinarstvo i fondacije se osnivaju u domenu zdravstva, prosvete, socijalnog staranja, nauke, religije, vojske itd. Sledeća značajna primedba o kojoj bi trebalo razmisliti odnosi se na pitanje odgovornosti zadužbine koja odgovara svojom imovinom za propuste u radu. Smatraju da zadužbina ne sme da padne u hipoteku ili da bude novčano kažnjena za neki prekršaj, već tu odgovornost moraju da snose lica koja su takvu situaciju stvorila. Takođe smatraju da upravni odbor ima velika ovlašćenja koja eliminišu osnivača, a on je svojim aktom rekao šta se mora poštovati posle smrti zadužbinara. U Predlogu zakona osnivač ne može da upravlja zadužbinom ni kada je živ, član 36, već to upravljanje vrši lice ili grupa građana, a ne zna se ko ta lica postavlja, pa se može zaključiti da je sudbina zadužbine ili fondacija stavljena u ruke grupe građana koji prihvate da taj posao rade, itd. Iz pisma se vidi da je oko 80 članova Asocijacije zadužbina, fondacija i fondova nezadovoljno predlogom teksta zakona, navode da isti slučaj sa zadužbinama beogradskog univerziteta, Matice srpske, Pravoslavne crkve, Nikole Spasića, Vukovom zadužbinom, Andrićevom, Sime Igumana i ostalih. PUPS smatra da je nadležno Ministarstvo moralo naći zajednički jezik sa Asocijacijom zadužbina, čime bi se izbegli brojni nesporazumi, a zakon bi bio svakako potpuniji i bolji, i bolje bi se određena pitanja rešila. Da bi ovaj zakon dobio skupštinsku većinu i PUPSće ga podržati ga, ali predlažemo da se predloženim amandmanima maksimalno moguće zakon poboljša i razreši određene nejasnoće i problemi. PUPS podržava amandmane koje podneo SPS i JS, ali će podržati i ostale koji doprinose da se ovaj zakon što bolje uredi.
Poslanik Nebojša Ranđelović ima reč.
Poštovana gospođo predsednice, poštovani gospodine ministre, predstavnici Vlade, uvažene koleginice i kolege narodni poslanici, pred sobom imamo neću reći zakon, reći ću jednu kompleksnu temu koja je, rekao bih, preširoka za samo jedan zakon. Pre nego što bih dao objašnjenje zašto je ta tema preširoka i zašto toliko kompleksna da bi mogla da se sažme u jedan zakon, osvrnuću se na ozbiljne atribute tradicije i zadužbinarstva kod Srba. Problem je samo da se fokusiramo na 19. vek i videćemo da su zadužbine stvarane i nicale tako brzo maltene u disproporciji sa razvojem srpske države koja je nastajala i stasavala u 19. veku. Naravno, nemojte mi zameriti što ću se osvrnuti na etimologiju reči zadužbinarstvo. Asociralo me je nešto što sam čuo hodnicima pre nego što smo počeli ovu današnju sednicu. Zadužbinarstvom su ti ljudi želeli da zaduže svoj rod i buduće generacije. Etimologija je sasvim drugačije prirode, oni su to uradili za dušu pa od toga, od te kovanice je nastala i reč zadužbina odnosno reč zadužbinarstvo. Hvala tim našim precima što su imali takav odnos prema svom rodu i prema svojoj državi. Shodno tome vratiću se na ovo što sam najpre istakao, a to je kompleksnost teme koja je preširoka da bi se sažela u jedan zakon. Prvo ću se osvrnuti na ono što je na prvi pogled najmanje značajno, a to je sudbina zadužbinara. Da se osvrnemo na porodice Kolarac, Ilić, porodicu Đoke Jovanovića i da podsetimo, od 1945. do 1948. godine ti ljudi su pravosnažno osuđeni i uglavnom su robijali u Sremskoj Mitrovici. A sada se vraćamo onome što je bila osnovna namena njihovih namera zadužbinarskih, ti ljudi nisu rehabilitovani. Neke porodice su izumrle, neke su raseljene, jednostavno, nema onih koji će tražiti od zvaničnih sudskih organa i svih onih koji su za to nadležni u našoj državi, da se ti ljudi rehabilituju, jer je više nego očigledno, a o tome postoje ozbiljni dokazi i u delima Dragoljuba Jovanovića i širem spektru memoarske, a i naučne literature, ti nevini osuđeni ljudi, a zadužbinari koji su zadužili svoj rod, jednostavno, nisu rehabilitovani, niti postoji mogućnost da budu rehabilitovani. Da li ima smisla vraćanje namena zadužbinama ako su zadužbinari, makar i formalno-pravno na taj način okajani, odnosno tretiraju se kao krivci. Uz to bih se osvrnuo na status samih zadužbina i tu postoji nekoliko pranih problema. Najpre, srpski zadužbinari su ostavljali zadužbine u Srbiji, odnosno na teritoriji današnje Srbiji i van nje. Dakle, sam status i način funkcionisanja zadužbina ima i ekstremno pravne atribute. Shodno tome i pitanje, pošto ova materija spada i u oblast javnog i privatnog prava, kako će rešavati kolizione norme, jer to je osnova međunarodnog privatnog prava, i kako će prihodi i sve ono što je zadužbina biti regulisano shodno činjenici da ta materija spada i u oblast javnog i u oblast privatnog prava. Dodaću i to da smo svi svedoci mnogih zloupotreba, ljudi koji vrše prava koja crpe iz pojedinih zadužbina i shodno tome, nogo toga što je bilo do sada regulisano, a što mislim da neće na adekvatan način biti regulisano samo ovim zakonom. Shodno tome i pitanje kako će ostalo zakonodavstvo tretirati status zadužbina i kako će zakoni iz drugih oblasti prava biti usaglašeni sa onim o čemu danas raspravljamo. Tu se javlja još jedan problem, on je još ozbiljniji od ovoga što sam sada naveo, a to je različit pravni status zadužbina. Ako se podsetimo kada je ražena nakon 1945. godine i nakon državnog udara Komunističke partije Jugoslavije, rađena je nacionalizacije i eksproprijacija i stvarno pravni status zadužbina upodobljen je opštim karakterom svojine u tadašnjoj Federativnoj Narodnoj Republici Jugoslaviji, pa na kraju i SFRJ. Stvarno pravni status zadužbina upodobljen je jednim mogućim oblicima svojine u to vreme, a sada dolazimo na to da će taj stvarno pravni status biti drugačiji, odnosno najsličniji onome što je osnovan volja i osnovna namena zadužbina, ali se tu i pokreće pitanje oštećenih ljudi sa stečenim pravima. To opet izlazi iz okvira ovog zakona, jer zalazi u sferu niz zakona koji postoje ili koje treba doneti iz oblasti građanskog prava, pa shodno tome i pitanje kako će država imati pristup tom problemu i kakva je dinamika rešavanja tog problema. Sa ovim otvorenim pitanjima, zahvalio bih se na pažnji i ostatak vremena bih ostavio za završnu reč kada bude rasprava o ovom zakonu završena.
Zahvaljujem i dajem reč narodnom poslaniku Saši Dujoviću.
Poštovana predsednice, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, kada je reč o Predlogu zakona koji je danas na dnevnom redu , a to je Predlog zakona o zadužbinama i fondacijama, nemoguće je da o ovoj temi raspravljamo, a da se ne osvrnemo na viševekovno zadužbinarstvo koje je u Srbiji bilo veoma zastupljeno sve do početka Drugog svetskog rata, a gotovo je zamrlo posle istog. U potpunosti se slažemo da je potrebno i u ovoj oblasti uvesti red i dobrim zakonskim rešenjima omogućiti da se radi zadužbina i fondacija obnovi i unapredi u narednom periodu. Kao polazni osnov za unapred rečeno, može poslužiti i ovaj predlog zakona o zadužbinama i fondacijama, ali je neophodno doraditi ga usvajanjemsmislenih amandmana koje su podnele sve poslaničke grupe. Sam predlog zakona nije baš najbolje prošao širu javnu raspravu, iako je ona vođena. Po meni je usko obuhvatio zakonsku materiju koja se odnosi na zadužbinarstvo i pri tom želim da verujem da je nenamerno iz celog teksta zakona izostavljena mogućnost da se zadužbine i fondacije osnovane na KiM vode u registru zadužbina Republike Srbije. Pretpostavljamo da je predlagač zakona imao određenih predloga kada su u pitanju Kosovo i Metohija da je to po našem Ustavu sastavni deo Srbije i da to nije posebno apostrofirano, međutim, mi smo uložili jedan amandman i smatramo kao poslanička grupa da ne može da smeta Predlogu zakona da KiM bude uvedena kao reč u sam zakon. Slučajno ili namerno, predviđena je mogućnost osnivanja fondacija bez osnivačkih sredstava. To svakako po nama nije najbolje rešenje. Mi smo i tu uložili amandman kojim predviđamo da se ipak izdvoje sredstva prilikom formiranja fondacija. Mišljenja sam da bi bilo nužno omogućiti strancima da učestvuju u formiranju i osnivanju fondacija i zadužbina, ali smatram da nije dobro da to budu samostalni osnivači, već da budu suosnivači sa pravnim i fizičkim licima građanima Srbije. Po meni potpuno je nejasno šta se htelo sa stavom da su zadužbine i fondacije nedobitne nevladine organizacije i mi smatramo da je ovakav jedan stav suvišan, s obzirom da je po meni skoro prepisan iz Zakona o udruženjima građana. Lično mislim da to u ovom predlogu zakona ne treba da stoji. Kada je reč o javnosti rada zadužbina i fondacija, mišljenja sam da ne bi trebalo razdvojiti obaveze privatnih zadužbina od opšte društveno korisnih zadužbina i fondacija i skloniti ih od očiju javnosti, što je inače Predlogom zakona tako predviđeno. To bi moglo da se pogrešno protumači u široj javnosti i eventualno u nekim stručnim krugovima i uveren sam da to nije bila namera predlagača, već jedan pokušaj da se na određen način i ova oblast uredi. Kroz Predlog zakona provejavaju i neke nejasne, ili bolje rečeno za srpski jezik netipične reči, te bi bilo dobro ispraviti ih jer one ne menjaju suštinu značenja, ali smatram da treba koristiti u našem jeziku prihvatljive reči. Tu ću napomenuti samo čuvenog upravitelja, u stvari imamo divnu srpsku reč – upravnik. Mislim da ćete se tu složiti i prihvatiti naše amandmane. Predlagač je predvideo da osnivač imenuje upravni odbor zadužbine ili fondacije i sa time se uloga osnivača završava. Po mom mišljenju potrebno je predvideti mnogo veće učešće osnivača u radu fondacija i zadužbina, jer makar neko ko daje saglasnost na plan rada ili na izveštaj o radu za prethodni period, pogotovo kada su u pitanju finansijski izveštaji o saradnji sa ljudima koji su, osnivajući fondacije i zadužbine, uložili značajna sredstva, bilo materijalna, bilo nematerijalna. Oni, po meni, moraju da imaju uvida kako se ta sredstva troše i da li se ta sredstva troše u svrhu izvršenja ciljeva i zadataka zadužbine. Ostaje po meni nejasno ko bi trebalo da vrši nadzor nad upravnim odborom i upraviteljem, kako je ovde, a nadam se u budućem usvojenom predlogu zakona – upravnikom, jer nije predviđeno da kao organ, bar ne u zakonu, stoji nadzorni odbor, što bi po meni bilo pravo rešenje. Naravno, ostavljena je mogućnost da se to reguliše statutom, ali nije izričito da to treba da bude. Samim tim ostavlja se mogućnost i da ne bude, i onda se postavlja pitanje ko će, ako ne može osnivač? Ako nema nadzorni odbor, da li će onda upravnik, koji je sastavni deo upravnog odbora, imati pravo da sam troši sredstva koja je dobio od osnivača i na kraju sam sebe kontroliše što, morate priznati, nije dobro. Jedna od dobrih stvari, izuzetno dobrih stvari, koju pozdravljam, jeste i predviđenost da se zaštiti imovina koja je oduzeta posle Drugog svetskog rata, a bila je vlasništvo zadužbina i fondacija, do donošenja zakonskih regulativa koje će omogućiti, između ostalog, povraćaj imovine koja je posle Drugog svetskog rata oduzeta građanima Srbije u svim nekim segmentima. Rok od 12 meseci koji je dat da se usklade akta postojećih fondacija zadužbina i fondova je po meni dobar i sasvim dovoljan da se sve to uvede u jedan normalan red. Ali, postavljam pitanje i zaista hoću da verujem da se sasvim slučajno desilo da je iz predloga ovog zakona isključena jedna kategorija koja se zove – legati, a veoma značajna kada je u pitanju, pre svega, materijalna vrednost kojima legati raspolažu. Ne samo materijalna, nego i kulturna i sva druga. Naravno, član 3, izvukao sam samo član 3. da ga napomenem, jer smatram da je u ciljevima zadužbina i fondacija navedeno dosta nekih segmenata života koji će u narednom periodu ciljevima zadužbina i fondacija biti obuhvaćeni. Nije mi jasno zašto su ispuštene neke po meni veoma važne stvari, a to su, recimo, verske, ciljevi za versku toleranciju. Pogotovo kada su u pitanju negovanja tradicija oslobodilačkih ratova Srbije. Prosto, postoje zadužbine i fondacije koje su osnovane između dva svetska rata, gde su eksplicitno citirane stvari da se ciljevi zadužbine obnove, da njihov rad služi svrsi finansiranja, recimo, dece palih boraca u oslobodilačkim ratovima Srbije. Ne vidim da je moglo da smeta da stoji i takva jedna rečenica u ciljevima. U svakom slučaju, zakon je kao polazna osnova dobar. Pretpostavljam da će u raspravi u pojedinostima biti dosta prihvaćenih amandmana i u to ime pozivam ministra kao predstavnika predlagača da dobro razmotri sve podnete amandmane, a poslanički klub SPS-JS je podneo 16 amandmana i nadamo se da će, ako ne svi, barem velika većina biti prihvaćena i u to ime vam se zahvaljujem.
Narodni poslanik Svetlana Stojanović.
Poštovani narodni poslanici, gospodine ministre, Predlog zakona o zadužbinama i fondovima prepun je praznih i međusobno protivrečnih članova i potpuno apsurdnih ideja. Stiče se utisak da pisci zakona o zadužbinarstvu ne znaju ništa ili ne žive u Srbiji. Nedopustivo je da predlagač zakona prekrši Ustav ove zemlje. Zadužbinske crkve i manastiri na KiM se u ovom zakonu ne pominju. Zakon prepoznaje samo AP Vojvodinu, a južnu srpsku pokrajinu, nje se jednostavno odrekao. Zakon o zadužbinama morao je definisati makar samo načela koja će važiti za nacionalizovane zadužbine. One se u zakonu pominju na dva mesta. Član 12. ih oslobađa obaveza da imovina ne bude manja od 30.000 evra u dinarskoj protivvrednosti, a član 70. zabranjuje otuđenje i opterećenje imovine oduzete zadužbinama posle 1945. godine i propisuje da ova zabrana važi do donošenja zakona o denacionalizaciji i restituciji. Kaznenih odredbi za kršenje člana 70. nema. Ovaj član jednostavno (Predsednik: Htela sam samo da vas zamolim da malo spustite mikrofon, jako se loše čujete. Zahvaljujem.) visi u vazduhu. Potpuno razumem opravdanu ogorčenost i zabrinutost građana koji decenijama žive u zadužbinskim zgradama, a svoje stanove ne mogu da otkupe. Čak i da počnu da im naplaćuju komercijalne kirije, kao što prete, taj novac sasvim izvesno ne bi bio vraćen zadužbinama, jer tako nešto u predloženom zakonu ne piše. Da je ovaj zakon propisao makar samo načelno, ali pravično, kako će nacionalizovane zadužbine privesti svojoj nameni, stanari zadužbinskih zgrada znali bi na čemu su. Ne bi bili prinuđeni da pravdu traže na ulici i dokazuju da u ovoj zemlji svi građani nisu jednaki. Predloženi zakon ne poštuje dug zadužbinarstva, a ništa savremeno nam nije doneo, osim podvaladžijskog duha prisutnog u svemu što ova vlast preduzima. U srpskoj tradiciji ideja zadužbinarstva je bila prosvetiteljska. Stambene zgrade, novac, zlato, rudnici zlata, šume i njive, dobrotvori su poklanjali za izgradnju škola, internata, bolnica i pozorišta, objavljivanje knjiga, opremanje biblioteka, finansiranje naučnog rada, stipendiranje đaka. Tačno se zna kome je ove basnoslovna imovina pripadala i čemu je bila namenjena. U zapadnom svetu, kojem ova vlast neumitno hrli, vlasništvo je svetinja. Posle Drugog svetskog rata zadužbinska imovina je konfiskovana, razvučena, vlasnici su se menjali, ciljevi zadužbina su zaboravljeni. Mi uspomenu na svoje dobrotvore više ne čuvamo. U modernoj srpskoj državi druge polovine 19. i prve polovine 20. veka zadužbine su osnivali imućni, nekad i polupismeni trgovci, industrijalci, profesori univerziteta, crkveni velikodostojnici, političari. Pokretala ih je želja da uzdignu svoj narod i Srbiju približe Evropi. Prosvetiteljstvo, obrazovanje i kultura nisu predmet ovog zakona. Od silne želje da što više udovoljimo Evropi, mi smo svoj sistem obrazovanja i kulturu razorili. Istorija Srbije za predlagače ovog zakona počinje onda kada smo dobili proevropsku vlast koja nas, ne pitajući za cenu, ako treba odreći ćemo se i dela svoje teritorije, samo da postanemo član EU, uprkos njoj samoj. Ovaj zakon je napisan kao da zadužbine do sada nikada nismo imali. Moguće je da predlagač zakona računa na neki nama još nepoznat oblik zadužbinarstva koji ćemo tek upoznati. Ko bi danas mogao osnivati zadužbine? Pošto čestito bogatih ima veoma malo, da li računa na sramno bogate? Da li je prikriveni cilj ovog zakona da sramno bogate navede da uliju svež novac u te nove i nama do sada nepoznate oblike zadužbina i fondacija? U članu 3. tim nekim imaginarnim budućim dobrotvorima zakon taksativno propisuje kome će darivati svoj imetak: za evropske integracije, dakako, međunarodno razumevanje, održivi razvoj, pod uslovom da te delatnosti ne budu suprotne Ustavu i zakonu. Pa, ništa ne sme biti suprotno Ustavu i zakonu. Svako poklanjanje je moralni čin. Onaj koji poklanja sam odlučuje kome će i zbog čega nešto pokloniti. Kako ovaj zakon propisuje upravljanje zadužbinskom imovinom? Pre sto godina zadužbine su se u Srbiji osnivale osnovnim pismom, tzv. ili testamentom. U aktu o osnivanju jasno je napisano čemu se zadužbina namenjuje, ko će njome upravljati i na koji način. Manje obrazovani dobrotvori posao pisanja statuta i izbor uprave zadužbine sa punim poverenjem poveravali su državi. Imovina je tada i u Srbiji bila svetinja. U ovom zakonu čitavih 11 članova posvećeno je unutrašnjoj organizaciji zadužbina, statutu, upravnim odborima, nadležnostima upravnih odbora, mandatu upravnih odbora, zabrani konflikta interesa. Uprkos tolikom broju članova, ostalo je nejasno da li je osnivački akt stariji od statuta ili je obrnuto. Gotovo svaki od pomenutih 11 članova sadrži i umetnutu rečenicu "ako osnivačkim aktom nije drugačije propisano". Reklo bi se da je osnivački akt stariji od statuta. Opet, iz istih tih članova vidi se da se upravni odbori biraju u skladu sa statutom, što znači da odlučuju o načinu ostvarivanja ciljeva zadužbina i fondacija, a mogu ih i promeniti. Nekada je bilo drugačije. Pri Ministarstvu prosvete postojao je odsek za zadužbine. Na čelu odseka bio je načelnik, na teren da pregledaju poslovne knjige zadužbina odlazili su nadzornici, o bitnim stvarima za sve zadužbine odlučivao je zadužbinski savet, osnovna imovina – glavnica nije se smela trošiti, a ciljevi zadužbine ostvarivali su se iz dobiti nastale upravljanjem te imovine. Najviše zadužbina osnovano je u periodu naše istorije kada su Srbi gradili svoju državu. Mi je danas sistematski razgrađujemo. Od nekada uvažavane države, Srbija je postala država za ostvarivanje tuđih interesa. Nema te plemenite ideje koja se može ostvariti bez novca. Ovaj zakon je uveo zadužbine i fondove bez imovine. Za ostvarivanje svojih plemenitih ciljeva, po ovom zakonu, fondacije mogu računati na državni budžet, u kojem novca nema ni za najosnovnije potrebe stanovništva. Na novac iz republičke, pokrajinske, gradske i opštinske kase mogu računati čak i strane fondacije osnovane bez imovine i bez novca. Ima li ičeg besmislenijeg u situaciji u kojoj se naša država danas nalazi? Možda je ideja predlagača da preko fondacija bez novca i imovine stvori još jedan kanal za pranje novca. Predviđene su i zadužbine koje se osnivaju radi ostvarivanja privatnog interesa, za školovanje vlastite dece, na primer, što je potpuni skandal. Ima li ičeg suprotnijeg ideji zadužbinarstva? Zadužbinarstvo je davanje, a ne uzimanje. Zašto bi neko osnivao fondaciju da bi školovao vlastitu decu? Najverovatnije da bi iskoristio oslobađanje od poreza. Da stvar bude još crnja i gora, zadužbine koje se osnivaju radi ostvarivanja privatnog interesa nisu obavezne na javnost svog rada. Sve druge zadužbine jesu, a ove nisu. Čime se u ovom zakonu garantuje da imovina zadužbina i fondacija neće biti zloupotrebljena? U članu 48. garantuje se celokupnom imovinom zadužbine. Praktično, to znači da nesavesno ili nezakonito poslovanje upravnih odbora može dovesti do gašenja zadužbine i odustajanja od ciljeva zbog kojih je osnovana. Već u članu 49. ovakav oblik garantovanja zadužbine, imovina se relativizuje. Izuzetno od odredbi iz člana 48. ovog zakona, za obaveze zadužbine odgovara upravitelj svojom ličnom imovinom. Zar predlagač nije mogao da se odluči? U primeni zakona ovako će moći da se bira. Ako je upravitelj naš, platiće zadužbinu. Ako nije naš, platiće ličnom imovinom. Takvi su nam svi zakoni koje donosimo: neprecizni, prazni, protivrečni i neprimenjivi. Država u ovom zakonu ne preuzima na sebe nikakvu odgovornost za zadužbinu. Nadzor nad sprovođenjem zakona poveren je Ministarstvu kulture, koje nama kapaciteta da nadzire ni ono što mu je u osnovnom opisu rada. Već smo usvajali izmene i dopune jednog zakona, gde je Ministarstvo prihvatilo činjenicu da nema kapaciteta da nadzire i nadzor je prenet na drugo ministarstvo. Ni bilo koje drugo ministarstvu u današnjoj Vladi nema kapacitete, a ni političku volju da obavlja nadzor nad poslovanjem zadužbina. Država u ovom zakonu prisutna je kroz prazno obećanje da će iz budžeta pomagati fondacije bez imovine, a naš budžet se bori i ne može da se izbori sa deficitom, ne bi li ikako zadovoljio zahteve koje Vladi postavlja MMF. Umesto da su zakoni precizno definisani instrumenti nadzora nad poslovanjem zadužbina i fondacija, zakon upućuje na domaćinsko poslovanje, ma šta to značilo. Kako će se kontrolisati da li se posluje domaćinski, u zakonu ne piše. Da ponovim, zakon o zadužbinama i fondacijama, koji nam Vlada predlaže, ne bavi se zadužbinskim crkvama, manastirima i imanjima na KiM. Ako danas ne možemo da odemo tamo, u Arhivu Srbije sigurno ima dovoljno materijala da možemo makar da ih registrujemo i dokažemo da je to srpska, a ne kosovska kulturna baština. Ne rešava problem nacionalizovanih zgrada kakvih je nekada bilo gotovo u svakoj ulici u Beogradu, najviše u strogom centru grada. Nije na valjan način regulisao nadzorno upravljanje zadužbinskom imovinom. Osim uobičajenih, uopštenih odredaba upravnim odborima, stvarni mehanizam kontrole poslovanja ne propisuje. Država svojim aparatom nije stala iza zadužbina, ne nudi stvarnu pomoć, samo deklarativnu i neostvarivu. Ali, zato imamo zadužbine i fondacije bez imovine koje će se finansirati iz budžeta, a novca u budžetu nema ni za lek. Imamo zadužbine za ostvarivanje privatnih interesa, a kako je to uopšte zadužbina, to je obično izbegavanje poreza ili ne znam šta. Predlog zakona o zadužbinama i fondacijama koji je danas pred nama vladajuća većina će sa već tesnom, minimalnom većinom usvojiti, kao i sve zakone do sada, pod uslovom da liče na evropske, makar i nakaradno, makar i kao njihova karikatura, makar bili istrgnuti iz konteksta tuđe tradicije, tuđeg pravnog sistema i tuđih životnih uslova. Ovaj zakon neće biti ni od kakve koristi ni za zadužbine koje su još uvek aktivne ni onima koje su nacionalizovane ni onima koje se budu osnivale sa časnim namerama. DSS neće glasati za ovaj zakon, mada joj je do obnove zadužbinarstva veoma stalo i dobar zakon o zadužbinama smatra neophodnim.
Dajem reč narodnom poslaniku Saši Mileniću.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, poštovani članovi Vlade, poštovana predsednice, mi pred sobom u ovom trenutku imamo jedan predlog zakona koji je i te kako značajan, o čemu je i ministar u uvodnoj reči govorio, ali i jedan izuzetno kvalitetan zakonski tekst o čemu upravo mislim da govorim u ime poslaničke grupe G 17 plus, kako se valjda još uvek zvanično i zove poslanička grupa poslanika Ujedinjenih regiona Srbije. Kada govorim o kvalitetu i vrednostima ovog predloga zakona, osvrnuo bih se i na metodološki karakter ovog zakonskog predloga, na konkretna rešenja, ali i na jedan širi društveni i politički značaj na koje sve već započete diskusije pomalo ukazuju kada je o temi zadužbinarstva reč. U metodološkom smislu mi prvo imamo predlog zakona koji je najpre kao tekst u obliku njegove izloženosti u jeziku, vredan pažnje, poštovanja i mislim da to treba naglasiti. On sadržaje osnovnih pojmova određuje adekvatnim i akuratnim definicijama. Ostale pojmove koji su od značaja za ovu oblast određuje sasvim jasno i razgovetno, što zakonski tekst čini elegantnim, ne samo u ovom estetskom smislu, što nije bez značaja, nego pre svega u logičkom smislu. A to će reći da se približava onoj instrukciji Parlamentarne skupštine SE koju naša pravna škola još uvek sa mnogo teškoća sledi, da ne citiram nego prepričavam, zakone treba izlagati u što jednostavnijem jezičkom obliku da bi najveći broj ljudi mogao bez posebnih teškoća da ih čita i razume. Ovo je jedan upravo takav zakonski tekst, ali što je posledica nesumnjivo angažovanje stručnosti u njegovom izlaganju. Ali, nije to sama suština metodološkog kvaliteta koji sam najavio da želim posebno da istaknem. Posebno želim da istaknem samu metodologiju stvaranja javnih akata koja očigledno predstavlja primer dobre prakse u Ministarstvu kulture, iako resorni ministar spada u onaj ekspertski deo Vlade, ne ubraja se gospodin Bradić u oveštale profesionalne političare, ali bi u tom smislu u 20 godina višestranačkog sistema koliko smo ministara imali upravo velika većina njih mogla bi da mu pozavidi na političkoj mudrosti. O čemu naime govorim? Pre sednice Odbora za kulturu i informisanje telefonirao sam nekolikim zadužbinama i fondacijama od nacionalnog značaja i ugleda sa kojima sarađujem ili održavam kontakt. Bio sam izuzetno prijatno iznenađen kako njima ne da je poznat predlog zakona, nego prema njemu imaju odnos kao prema utvrđenom dogovoru sa Ministarstvom kulture. To je jedan momenat od najvišeg političkog značaja u, ponavljam, metodologiji stvaranja javnih akata kojim mi zbog brzine, zbog navodnih rokova najčešće ne uspevamo da uvažimo u njegovom stvarnom društvenom značenju, a to je da je javna rasprava, naravno ona najšira, a naročito javna rasprava u užoj javnosti, od neposredne zainteresovanosti za oblast koju zakon definiše, neizostavni uslov kvaliteta zakonskog predloga. Zato vi oko ovog zakona nećete imati trzavica, neće javnostni na koji način posebno reagovati ne zato što nije interesantan, nije zanimljiv ili nije dobar, nego zato što ne stvara probleme, podrazumeva već stvorenu volju za njegovo donošenje u onom najznačajnijem jezgru. To je čini mi se nešto što posebno treba isticati, jer politika zapravo nije posao izbora najefikasnijih sredstava za zadovoljenje datih ciljeva, nije stvar inženjeringa, nije stvar proračuna. Ni kada su najbolja politička i zakonska rešenja koja se nameravaju doneti u pitanju, ona ne mogu da budu kvalitetna ako zapravo ne predstavljaju jednu prethodnu usaglašenost volja, ukoliko nije postignut onaj efekat ne da se javnosti rešenje nametne nego da građanin ima osećaj kako je njegova individualna volja očuvana u ovom finalnom zakonodavnom procesu ili zakonodavne volje koju uobličava Narodna skupština. To jeste jedan pretežak zadatak, ali se direktno tiče onoga na šta zapravo cilja i ovaj zakon, tiče se one pomenute šire, društvene, političke vrednosti koju tema zadužbinara podrazumeva i zato je to trebalo istaći i naglasiti. Naravno, što se tiče sadržine i konkretnih rešenja, mi njegove prednosti razumevamo pre svega u komparacijamasa zakonom koji je do sada regulisao ovu oblast, to je Zakon o zadužbinama, fondacijama i fondovima koji je donesen još davne 1989. godine, ako se ne varam, i očigledno je da analiza koju nam je priložilo u ovom predlogu zakonskog teksta Ministarstvo kulture, koje je ekspertski urađeno, sasvim jasno upravo na aktuelizovanim nedostacima postojećeg zakona opravdava donošenje novog zakona, a ne eventualnu proceduru krpljenja, kalemljenja kroz nekakav postupak zakona o izmenama i dopunama. Neka originalna rešenja, koja sada postoje i predstavljaju vrlo interesantne pravne institute, potpuno nepoznate postojeće zakonu, postojeći zakon podrazumeva zadužbinarstvo u okvirima opštekorisnih ciljeva. Sada prvi put govorimo i o privatnim ciljevima i interesima zarad čije se realizacije može osnovati zadužbina. Postoje i mnogo značajniji momenti. Recimo, to što je osnivač zadužbina mogu biti fizičko lice, to je isključivalo mogućnost korporativnog zadužbinarstva i to je ona završna tema društvenog značaja ove oblasti, koja se direktno tiče kategorije društvene odgovornosti kapitala. Međutim, nije to jedina inovacija. Postojeći zakon, ako ne grešim, u formulaciji je otprilike definisao da se zadužbina, fondacija, fond može osnovati u slučaju da se u trenutku osnivanja raspolaže sredstvima dovoljnim za zadovoljenje, odnosno ostvarenje cilja zbog kojeg se osniva, što poprilično uvodi momenat arbitrarnosti na strani registracionog organa, što nije zadovoljavajući kontekst za afirmaciju kulture zadužbinarstva. I naravno, ono osnovno, daleko najznačajnije, činjenica da se statusno-pravni oblici ove delatnosti u postojećem zakonu razlikuju na osnovu svojinskih i pravnih kategorija, koje uopšte više ne pripadaju ustavnom i pravnom poretku Republike Srbije, pre svega kao što je kategorija društvene svojine i nema sumnje da je onda odluka da se napravi potpuno novi zakonski akt sa i ovim rešenjima koje sam pominjao, utemeljena jedino moguća ispravna. Ono što pak temu čini izuzetno značajnom izvan okvira kulturne klimatizacije zadužbinarstva kao tradicije i prakse jesu ciljevi zbog kojih se ovaj zakon donosi. Eksplicitno je i sam predlagač formulisao transparentnost u ovim poslovima kao jedan od ciljeva. Naravno, to razumemo u kontekstu kvarenja mnogih tradicija i tradicijom posvedočenih vrednosti. Jesmo danas savremenici pojave ozbiljnijih poigravanja i sa ovom zaista svetlom tradicijom našeg naroda, tradicijom zadužbinarstva i nema sumnje da bi svi oblici manipulacija, malverzacija na tom području bili sprečeni da je elementarni preduslov jasnost, razgovetnost i aktuelnost, usaglašenost, savremenost, tačnije, pravne norme koja tu oblast reguliše. Čini se da je daleko značajniji i aktuelniji onaj cilj koji govori o podsticaju koji je i gospodin Bradić naglasio u svom uvodnom izlaganju, naime da je cilj ovog zakona podsticaj praksi zadužbinarstva u Srbiji. Ta praksa je jedna svetla tradicija, koja je temeljno uticala na istorijske tokove, nacije, države i ovog društva. Zapravo, njen značaj se ne može ni proceniti koliko je veliki, jer ako pogledate ne samo srednjovekovnu, koja je i školski tematizovana, istorija zadužbinarstva, već sasvim modernu istoriju Srbije, videćete da su strateške i geopolitičke odluke ove nacije zasnovane upravo na takvoj praksi, od određenja prestonice, do definisanja repernih objekata za zadovoljavanje javnih i kulturnih funkcija nacije, zapravo niče iz tradicije zadužbinarstva. Međutim, u današnjem trenutku ta se tema nekako jednostavnije artikuliše kroz pitanja društvene odgovornosti kapitala. Postavlja se, sa jedne strane, pitanje – koliko smo zaista voljni da na ozbiljan, objektivan način očekujemo društvenu odgovornost kapitala? Koliko uopšte sam kapital društveno legitimisan u javnoj raspravi, po javnim očekivanjima, predviđanjima, javnoj nastrojenosti? U velikom broju diskusija, čak i u ovom domu, a i u drugim relevantnim diskusijama na javnoj sceni, kapital se još uvek koristi kao apstraktna pojmovna odrednica za negativne društvene tendencije. Nećete moći da naiđete ni na najozbiljnije ličnosti, adrese i diskusije, koje uz naučne, pravne, društveno odgovorne termine ne koriste, recimo, termin tajkun. Uvek sam insistirao da mi se objasni da li je to inkriminacija, nešto što treba prijaviti organima gonjenja, tužilaštvu ili nerazumevanje društvenog ideala kojem reforme teže. Ni do danas mi nije jasno šta su to tajkuni, da li su tajkuni predstavnici krupnog kapitala za koje znamo da su kriminalni, a ne znamo onda odgovor na pitanje – što se to ne procesuira; ili je to odrednica za kapital, koji je, valjda znamo, zlo po sebi, što je u stvari jedna tekovina komunističkog nasleđa sa kojim nikad ozbiljan diskontinutet nismo napravili. O tome se zapravo radi. Ima jedan savremeni ekonomista i ne treba da čudi što ekonomija danas u velikoj meri prednjači u sposobnosti izlaganja i sintetičkih stavova i uvida, koji kaže da su komunizam kao sistem i marksizam kao ideologija propali zato što nisu uspeli da stvore novog čoveka kojeg su obećali, ali to ne znači da nikakav trag nisu ostavili za sobom. On nije zadužbinarski, ali kao neka crna zadužbina koja i u našim glavama obitava kada nismo svesni, smatra on komunizam imarksizam su probudili sve najlošije osobine starog Adama. Sujeta, surevnjivost, tajnovitost, podmetanje i najzad, cinizam, kao najgrandiozniji spomenik su ustvari društvene tekovine komunizma sa kojima i danas moramo na najozbiljniji način da se suočavamo. I to ne samo, i ovo je bio razlog one metodološke, uslovno rečeno, pohvale na početku, iznalaženjem najoperativnijih, najcelishodnijih rešenja, nego pokretanjem političkih procesa društvenih događaja koji imaju namere da obnove građansko društvo i svoju sadržinu, da rekreiraju vrednosti od svakodnevice do zadužbinarstva, vrednosti koje predstavljaju tekovine realnog života građanskog društva i jedinu stvarnu alternativu jednom cinizmu u koji tonemo, sve u traganju za najbržim i najboljim hokus-pokus rešenjima, a bez ozbiljne spremnosti da napravimo diskontinuitet sa sopstvenim identitetom i nasleđem građenih u drugoj polovini 20. veka. U tom smislu, obnavljanje tradicije zadužbinarstva zapravo jeste obnavljanje kulture filantropije, podsticaj negovanju altruističkih vrednosti, ne kao predmeta podsmeha, ne kao zaludnih iluzija nekog bivšeg doba, nego kao realnih ljudskih činilaca i društvenih snaga u savremenom svetu u Srbiji danas. U tom smislu ovaj zakon predstavlja jedan od onih koraka koji imaju daleko veći značaj nego što je malena delatnost i ljudska oblast koja je uređuje, te u tom smislu najavljujem da poslanici nove stranke Zajedno za Šumadiju, kao i poslanici G 17 plus, poslanici Ujedinjenih regiona Srbije, odnosno poslaničke grupe G 17 plus sa osećanjem ponosa će ovaj zakon podržati u Danu za glasanje. Hvala.
Da li još neko od ovlašćenih predstavnika želi reč? (Da.) Reč ima gospođa Vesna Marjanović. Izvolite.
Počela bih pitanjem koje je postavljeno od strane poslanika – da li ovaj zakon donosi nešto novo, odnosno konstatacijom da ne donosi ništa novo i konstatujem da to ne može biti tačno upravo zbog toga što je ovaj zakon neophodan, pre svega, jer se prethodni zasnivao na institutima koje pravni poredak danas ne poznaje i zato što je bilo neophodno utvrditi jedan moderan i unapređen pravni okvir za definisanje uloga i zadužbina i fondacija u Srbiji. On se, kao i sve moderne zadužbine, zasniva na osnovnim načelima, načelima dobrovoljnosti, autonomije volje, društvene korisnosti, na načelu prijave umesto načela odobrenja kada je u pitanju registracija zadužbine i fondacija i na načelu povoljnijeg poreskog tretmana. Mislim da se u ovoj načelnoj raspravi, a verujem da će o tome biti mnogo više govora kada budemo govorili o amandmanima, pojavljuju i određeni nesporazumi i nerazumevanja između određenih instituta pravnih. Dakle, zadužbine pretpostavljaju da pojedinci ili pravna lica, što je takođe novina u ovom zakonu, mogu svoje privatno bogatstvo da usmere i ulože u opštekorisne ili javne svrhe. Takođe je vrlo važno precizirati da se u formiranju zadužbina i fondacija njihovi ciljevi jasno i precizno definišu i zato se zadužbine i fondacije značajno razlikuju u odnosu na udruženja građana koja, između ostalog, se formiraju i na bazi članstva, što nije slučaj sa zadužbinama i fondacijama. Takođe je bilo rasprava o zadužbinama koje se formiraju u privatne svrhe i razumem da u društvu postoji jedna briga da se ljudi sa većim ili manjim bogatstvom ne koriste zakone ili ne zloupotrebljavaju mogućnosti da svoje bogatstvo dalje na neki nezakonit ili nedozvoljen način upotrebljavaju, ali ovde se zaista ne radi o tome. U pitanju su instituti koji se po nekada nazivaju porodičnim zadužbinama. To je jedna mogućnost i pravo koje građanima treba omogućiti da svojim zaveštanjem ili nekakvim osnivačkim iskazom svoje volje ostave svoj stan deci da bi mogli da završe studije. Imaćemo ovde raspravu, naša koleginica Rajkov je o tome govorila, koliko zadužbine mogu biti važne za porodice sa decom koji imaju problem sa invaliditetom. Upravo se o tome radi kada govorimo o zadužbinama koje se osnivaju u privatne svrhe. Ovde postoji zabuna i verujem da ćemo u raspravi i uz učešće ministra i njegovih saradnika razjasniti ono što treba da bude predmet ovog zakona i jeste predmet ovog zakona i predmet nekih drugih zakona, kao što je zakon o restituciji ili možda zakon o stanovanju, mislim da ovde u Skupštini ne postoji nedostatak volje da se i o tome razgovara, ali prosto da razjasnimo da li je to zaista tema i predmet ovog zakona. Ono što sam istekla u izlaganju prethodnom, mislim da je najvažniji doprinos ovog zakona razvoj kulture, dobročinstva koji je na neki način nestao danas u našem društvu, a možda i u globalnom društvu, mada kod nas na jedan vrlo dramatičan način. Ono što povezuje zadužbine koje postoje od Platonove akademije i od vizantijskih zadužbina, starih srpskih zadužbina jeste bio upravo odnos prema javnom dobru i zbog toga ovaj zakon omogućava ovom konceptu javnog dobra da počnemo da razmišljamo na jedan drugačiji način. Uključiću se u podsećanje koje su već otvorile i moje kolege o starim srpskim zadužbinama, zadužbinama između dva svetska rata zbog jednog zanimljivog podatka. Kada pročitamo istoriju biografije dobročinitelja tadašnjih saznaćemo da je među njima bilo i nepismenih ljudi i da su nepismeni ljudi odlučili da je najveći cilj i najveći dar koji mogu da ostave svom društvu, svojim sugrađanima i svojoj državi to da ulažu u obrazovanje i kulturu. Zaista je dramatično ako pomislimo da u današnje vreme, u vreme pristupa informacijama i znanju, postoji nedostatak takvog razumevanja jer i danas, sigurno manje nego tada, ali i danas postoji potreba da se kapaciteti naših obrazovnih i kulturnih institucija ojačaju. Zanimljiv podatak je bio da je u to vreme upravo putem zadužbina i fondacija postojao Fond za pomaganje siromašnih pisaca. Verujem da bi i danas jedan takav fond mogao da pronađe svoje mesto. Dakle, to su, ako govorimo o tradiciji, mislim da bi trebalo da govorimo upravo na tim pozitivnim primerima koji pokazuju da danas zaista postoji ozbiljan nedostatak filantropije ili ako tu reč prevedemo na srpski jezik – nedostatak ljubavi prema onome što je ljudsko, nedostatak empatije i nedostatak društvene solidarnosti. Danas je u Srbiji takođe više nego ikad, svakako u poslednjih 20 godina, neophodno veće ulaganje i podrška naučnim istraživanjima, stipendiranju đaka i studenata, štampanju knjiga. Dakle, to su sve oblasti u kojima ovaj zakon pruža mogućnost da se one ojačaju, da se ti potencijali, koji su osiromašeni, osnaže. Odbor za kulturu i informisanje pre izvesnog vremena je ugostio direktora Pitsburške filharmonije koju je osnovala Karnegi fondacija. Tada je u razgovoru sa poslanicima govorio o tome koliki podsticaj donatorima predstavljaju poreske olakšice, a koliko neki drugi motivi, i on je sam rekao da su poreske olakšice vrlo važne i da predstavljaju osnov postojanja zadužbina i fondacija, ali mnogo više od toga jeste kultura i razumevanje da je ulaganje u kulturu jedan najviši društveni cilj koji neko ko može da vrati u svom društvu može da postigne na taj način. Nadam se da ćemo amandmanima koje smo podneli u određenim delovima zakona koji mogu da budu poboljšani, to i učiniti i očekujem da ćemo na jedan dobar i dinamičan nastaviti raspravu o ovom zakonu.
Da li još neko od predstavnika poslaničkih grupa želi reč? Reč ima gospođa Aleksandra Janković.
Reč "zadužbina" je jedna od najlepših srpskih reči jer se izvodi od reči "duša", a rečca "za" otkriva da je nešto što je za dušu. Termin zadužbina pojednostavljeno znači - za dušu zauvek. Što ovu srpsku baštinu čini jedinstvenom u svetu, tako da zadužbinarstvo, u svom izvornom značenju, obogaćuje evropsku i svetsku baštinu, te ne bismo smeli da ga zapostavimo u trendu veličanja tuđeg kulturnog blaga. Upravo zbog svih onih mladih, sredovečnih, kao i ljudi poznijeg životnog doba koji su zaboravili, a neki nisu ni naučili koliko je u duhu srpskog naroda zadužbinarstvo i koliko čuvenih zadužbina ima pored kojih svakog dana prolazimo, a da ih ne prepoznajemo, važno je dati i neku vrstu istorijata zadužbinarstva u Srbiji. Istorija jeste majka svakog znanja, a daće bog da se ponovi zlatni period srpskog darodavstva. Svi mi umiremo samo jednom, a veliki ljudi po dva puta. Prvi put kada ih nestane sa zemlje, a drugi put kada propadne njihova zadužbina. Ovim rečima Ive Andrića počinje monografija "Zadužbina i zadužbinarstvo i tradicija srpskog naroda" autora i istoričara umetnosti Gordane Gordić. Ova knjiga izdata je sa namerom da podseti javnost da su zadužbine jedno od najstarijih društvenih institucija u srpstvu i da je stavljanje u upotrebu privatnog bogatstva radi ispunjenja opštih interesa dugoročni cilj svakog pojedinca, piše u uvodu knjige, izdavač je srpski Poslovni klub privrednika. Pored ove knjige istoričar umetnosti, Gordana Gordić je uz pokroviteljstvo "Matice iseljenika" 2008. organizovala izložbu. Darivali su svome otečestvu sa idejom da se na jednom mestu prikaže šta je to sve srpskom narodu poklonjeno i ko su darodavci. Dva su bila motiva ove sjajne autorke, da kako sama kaže – darodavci dobiju od nas kakvo-takvo priznanje, jer su barem toliko zaslužili da znamo ko su oni i da podstakne i obnovi tradiciju darivanja zauvek. Tako da i današnji imućni ljudi postanu potencijalni darodavci svome narodu. Ako ništa drugo, ovakva manifestacija bi bila lepa prilika za one koji su danas imućni da pokažu kako u ovom tranzicionom, mafijaškom haosu u kome živimo, ipak nismo potpuno izgubili osećaj za univerzalne, a osnovne vrednosti. Zadužbinarstvo u Srbiji se pominje još u Dušanovom zakoniku. Možda je i to trebalo spomenutibelosvetskim moćnicima, kada se vode pregovori o ovoj staroj državi kao što je Srbija i to u okviru ovih četvoroočnih razgovora. Još 1896. godine je Srbija donela Zakon o zadužbinama koji je za to vreme bio veoma napredan, a koji je 1912. godine zamenjen novim, dok je 1925. godine doneta uredba o upravi imovinom zadužbina i vršenju prava nadzora nad zadužbinarskim upravama. Odrednicu o zadužbinarstvu je uneo i Vuk Karadžić u "Srpskom rječniku" - najveća je zadužbina načiniti manastir ili crkvu, kao što su srpski carevi i kraljevi to radili. Potom je zadužbina načiniti ćupriju na kakvoj vodi ili preko bare, kaldrmu po rđavom putu, vodu dovesti i načiniti blizu puta, usaditi ili nakalemiti voćku blizu puta, gladnog nahraniti, žednog napojiti, golog odenuti. To piše u "Srpskom rječniku", aktuelno, priznaćete. U srednjem veku crkve su bile najčešći vid zadužbinarstva. Sveti Stefan Dečanski je ovako objasnio gradnju Visokih Dečana – treba da učinim i neki bogougodni spomen životu mojemu, ne bi li kakvu dobru reč stekao posle razlučenja od ovog sujetnog života. Najpoznatiji manastiri i zadužbine su: Studenica - Stefan Nemanja, Žiča – Stefan Nemanjić, Mileševa – Vladislav Nemanjić, Lazarica – knez Lazar, Sveti Arhangel – car Dušan i drugi. U srednjovekovnoj Srbiji su zadužbinari najčešće bili vladari, imućna vlastela i visoki crkveni velikodostojnici. Kasnije, osnivači fondova i zadužbina, formiranih najčešće glavnim ustanovama srpske kulture, bili su ljudi iz svih društvenih slojeva Srbije. Uspešni veletrgovci, industrijalci, ministri, profesori, oficiri, vladike i političari. Zadužbinarstvo kod Srba je najmanje bilo zastupljeno u vreme turske i austrijske vladavine. Interesantno, kao da se istorija ponavlja. Krajem 19. i početkom 20. veka, zadužbinarstvo počinje da se razvija, pa je pri Ministarstvu prosvete Srbije otvoreno zadužbinarsko odeljenje, da bi dostiglo vrhunac u Kraljevini Jugoslaviji. Prvi fond sa kapitalom od 250 dukata osnovali su vojvoda Toma Vučić Perišić, Ilija Milosavljević Kolarac 1857. godine, kao pomen stradalima od 1804. do 1815. godine. Pored Kolarca, srpsko zadužbinarstvo tog vremena je obeležio i Miša Anastasijević, koji je uz kneza Miloša bio najbogatiji Srbin 19. veka. Miša Anastasijević je bio u kneževoj službi kao dunavski kapetan. Imao je pet kćeri, sve udate za najistaknutije Srbe onog vremena. Jedna od njih je bila udata za voždovog unuka, Đorđa Karađorđevića. Kapetan Miša je podigao zgradu svome otečestvu 1863. godine. Tu su bile smeštene najvažnije kulturne i prosvetne ustanove ondašnje Srbije – gimnazija, velika škola, Ministarstvo prosvete, Narodna biblioteka i Narodni muzej. I Kolarac i kapetan Miša su bili trgovci svinjama. Kolarac je osnovao književni fond, unoseći u njega 100 dukata, 1861. godine, da bi fond do 1874. godine dostigao sumu od 11.000 dukata. Oni su, očigledno, unosili, a ne odnosili. Ilija Kolarac je tragično okončao život posle optužbe za učešće u Topolskoj buni. Na sahrani niko nije prozborio reč. Njegov biograf, Milan Đ. Milićević je zabeležio da će se o Kolarcu imati da besedi kroz vekove i to što dalje to lepše. Od velikodušnih i plemenitih gestova treba navesti i primer artiljerskog kapetana Nikola Ćupića, unuka čuvenog Zmaja od Noćaja, Stojana Ćupića. Nikola Ćupić je oboleo od tuberkuloze, ozbiljno nagrižen bolešću i svestan ishoda svoju imovinu je ostavio da se upotrebi na izdavanje moralnih i naučnih knjiga. Nikola Spasić, trgovac, testamentom je zaveštao svoju zgradu u Knez Mihailovoj ulicu. Luka Ćelović Trebinjac je zaveštao svoju imovinu Beogradskom univerzitetu. Vladimir Vlajko Kalenić je dao celokupnu imovinu u dobrotvorne svrhe, a na njegovom zemljištu na Vračaru je nikla jedna od najvećih srpskih beogradskih pijaca, Kalenićeva pijaca. Za Iliju Milosavljevića Kolarca, Mišu Anastasijevića ili Nikolu Spasića, trgovce, većina Beograđana zna po zdanjima koja su zaveštali svom narodu. Znači, Kolarčev narodni univerzitet, Kapetan Mišino zdanje, Spasićeva zadužbina. Koliko od nas zna, ko je, npr, Persida Milenković, iako možda svakodnevno prolazi pored Matematičke gimnazije u ulici Kraljice Natalije, koju je podigla sa svojim suprugom Ristom? Svoje zlatno doba zadužbinarstvo u Beogradu doživljava u periodu od 1918. do 1941. godine, kada je formirano nekoliko velikih zadužbina, kao što su zadužbina Nikole Spasića, Alekse Krsmanović, Luke Ćelovića Trebinjca, Vlajka Kalenića, Ilije Milosavljevića Kolarca, Nikole Ćupića, Sime Andrejevića Igumanova, Perside Milenković i drugi. Praktično, od perioda Drugog svetskog rata gotovo da nema zaveštanja, jer u socijalizmu nije smelo da bude bogatih ljudi, bar ne javno. Danas, kada ima ne samo imućnih ljudi, već i monopolista, o zadužbinama se ne razmišlja. Osim, naravno, onih koje bi se podizale sebi, o čemu nažalost govori ovaj predlog zakona. Ako ste mislili da sam ovaj opširni istorijski uvod napravila bez veze, varate se. On je napravljen vrlo namerno, sa idejom da se pokaže koliko su u pravu gospodin Kosta Andrejević, predsednik upravnog odbora Asocijacije zadužbina, fondacije i fondova i svih ljudi, a ima ih najmanje 80, koji su se u ime Asocijacije zadužbina, fondacije i fondova, pismeno obratili Vladi, predsednici parlamenta, koji je uz to i profesor, kao i svim poslaničkim grupama u srpskoj skupštini. Obratili su se kao ljudi od struke, ljudi koji i te kako znaju šta jeste suština zadužbinarstva, sa apelom da se ovaj predlog zakona diskretno povuče iz procedure i uputi na doradu, kako bi se izbegao skandal koji bi imao krupne političke posledice i dobijanje zakona o zadužbinama koji je suštinski protiv njih. Ako znamo da zadužbine nisu političke već čovekoljubive tvorevine, a da je zadužbinarstvo, kako sam na samom početku rekla, shvaćeno kao aktivnost za dušu, i to zauvek, onda stvarno treba razmisliti koliko nas ovakav predlog zakona, zapravo, udaljava od suštine. Oko 80 članova Asocijacije zadužbine, fondacije i fondova je bilo protiv predloga teksta za novi zakon koji je usvojila Vlada Srbije i davali su svoja rešenja. Isti je slučaj za zadužbinama Beogradskog univerziteta, SANU, Matice srpske, SPC, Nikole Spasića, Vukovom, Andrićevom, Sime Igumanova i ostalima. Evidentno je da Ministarstvo kulture i komisija za izradu zakona nemaju nijedan dokument kojim bi bilo koja zadužbina podržala ovaj predlog. Komisija je organizovala više javnih rasprava, na kojima je u Srbiji i Beogradu prisustvovala njena ekipa koja je podržavala tekst kao da se radi o predizbornim aktivnostima. Od ostalih učesnika skupova u Novom Sadu, Kragujevcu, Nišu, Valjevu i dva puta u Beogradu nije bilo nikog ko se bavi zadužbinarstvom. Učesnici su mogli da daju primedbe i predloge na koje, nažalost, autori teksta nisu obraćali pažnju. Od dvadesetak članova komisije, dva su bila iz zadužbine, jedan je bio i u radnoj grupi i posle par sastanaka podneo je ostavku, što nikoga u Ministarstvu kulture nije uznemirilo. Ostali članovi komisije, angažovani po raznim osnovama, bili su uglavnom članovi nevladinih organizacija koje se finansiraju, pogodite odakle, iz Brisela. Predstavnici zadužbina nisu učestvovali u utvrđivanju završnog teksta, verovatno zbog svog kritičkog stava. Bolje rečeno, bilo je moguće učestvovati i govoriti, ali samo reda radi jer je bilo nemoguće izvršiti bilo kakav uticaj. Predlog je protekao iz budimpeštanskog Evropskog centra za neprofitno pravo, koji je slične predloge davao i za države bivše SFRJ. Predstavnik ovog centra bio je član komisije i radne grupe. Zaista nisam imala nameru da apriori negiram dobre namere predlagača ovog zakona i verujem da je nacrt novog zakona o zadužbinama i fondacijama trebalo da osavremeni i pravno reguliše zadužbinarstvo, a samim tim i aktuelizuje zapostavljenu ideju stvaranja trajnog i vrednog poklona potomstvu. Nova rešenja, kako je rečeno iz Ministarstva kulture, jasnije i preciznije definišu mogućnosti osnivanja zadužbine i fondacije jer je po važećem zakonu iz 1989. godine dopušteno samo fizičkom licu da osnuje zadužbinu, što je ''sprečavalo razvoj takozvanog korporativnog zadužbinarstva''. Cilj novog zakona jeste stvaranje podsticajnog pravnog okvira za razvoj zadužbinarstva, kao i njihovo transparentno upravljanje i poslovanje, tvrde predlagači ovog zakona. Džabe dobre namere predlagača kad su rad na ovom zakonu pomogli Soroš i Amerikanci, tačnije Fond za otvoreno društvo, Institut za održive zajednice i Američka Agencija za međunarodni razvoj. Uz dužno poštovanje njima i njihovom trudu, srpski narod ima više iskustva i daleko bogatiju tradiciju zadužbinarstva od mnogih visprenih naftaša, kauboja ili svilenih metroseksualaca, koji će nam već u trećem članu objasniti kako su ciljevi zadužbinarstva u Srbiji promovisanje evropskih integracija i međunarodnog razumevanja. Da li je stvarno moguće da postoji jedan jedini segment našeg života u kome nije od suštinske važnosti razumevanje ove mantre "EU nema alternativu"? Kad jedemo, moramo da imamo na umu da EU nema alternativu, kad pišemo znamo da engleski postaje esperanto, kad se rađamo i množimo sve mora da bude u skladu sa principima EU, taman i kada u toalet idemo, nema više čitanja novina, osim onih koji promoviše EU. Znači, dobićemo hronično opstipaciju. Ne verujem da su Kolarac, Vlajko Kalenić, Nikola Spasić i Persida Milenković bili ljudi sitne duše i uskih nazora. Izvesno znam da ni moj deda Čedomir Janković, uspešni zaječarski trgovac, veliki radoznalac i zaljubljenik u tada novu sedmu umetnost, magičnih pokretnih slika, nije bio ograničen čovek. Videvši 1920. godine u Beču jedan omanji bioskop koji se zvao "Astorija", veoma mu se dopao, pa je odlučio da takav sagradi u Zaječaru. Kupio je plac u centru grada, da na njemu izgradi moderan bioskop, a nacrt za njega izgradio je za njega tada poznati arhitekta i inženjer Kolar. Gradnja bioskopa "Timok" počela je 1921. godine. Bila je to za ono vreme moderna građevina s jednim polukružnim balkonom, parterom koji je sa strane imao lože, dok su u sredini sale i tri reda bili stolovi sa stolicama. Ukupanbroj sedišta je bio 200. Sa ekspanzijom zvučnog filma moj deda Čeda Janković je rekonstruisao bioskopsku salu, izgradio druge dve zgrade, sa lokalom i spratom, kao i terasu za letnji bioskop. Nabavljena je i nova aparatura marke Erneman, sa dodatnim uređajem i gramofonom. U jednoj od prostorija podruma bioskopske zgrade bio je smešten agregat sa dinamom, da se za slučaj nestanka struje uključi, te da bioskop nesmetano radi. Agregat je posle 1944. godine predat po nalogu narodnog odbora na revers Opštoj bolnici u Zaječaru, kako bi u slučaju nestanka električne energije mogle da se vrše operacije. Svake godine u januaru, za Božić i Svetog Savu, bile su besplatne predstave za učenike osnovne škole. Takođe, i tokom godine prikazivano je od 10 do 12 predstava vaspitnog karaktera za mlađe i starije učenike po nižim cenama. Subotom i nedeljom su u prepodnevnim časovima organizovane igranke koje su se odvijale i u svim slobodnim terminima. Tako su razmišljali Srbi koji su iz sveta u Srbiju donosili nešto za dušu, i to zauvek. Doduše, moj deda je 1944. godine ubijen, njegova imovina je konfiskovana, osim stana na spratu, gde je ostavljena baka sa četiri sina. Nije ovo bio nikakav EPP za moju porodicu, već pitanje koje se suštinski nadovezuje na ovaj zakon o zadužbinama. Imala sam prilike da pročitam na stotine pisama, komentara i da razgovaram sa ljudima čiji se problemi svode na jedno pitanje – donosi se novi zakon o zadužbinama, a pri tome nije vraćena imovina koja je oteta zadužbinama i zadužbinarima posle Drugog svetskog rata. Šta je sa povratkom imovine koja je zadužbinarima oteta? Zar to nije obaveza države Srbije u procesu pridruživanja EU? U Arhivu Srbije postoji dokumentacija o 490 zadužbina i fondova. Posle Drugog svetskog rata potpuno se promenio odnos prema zadužbinama i prema filantropiji. Nakon 1945. godine konfiskovana je imovina svih privatnih organizacija, zadužbina, zaveštanja i fondova. Zakon o nacionalizaciji gradskog građevinskog zemljišta, donet 1958. godine, doveo je do oduzimanja svih zgrada i drugih objekata koje su ove filantropske organizacija posedovale. Nažalost, ta imovinska pitanja nisu ni do danas rešena. U ime naroda, nacionalizovane su zadužbine koje su bile namenjene tom istom narodu. Većina ih je potpuno pala u zaborav, o njima se nije ni pisalo, ni govorilo. Otete zgrade na najatraktivnijim lokacijama postale su predmet borbe mnogih. Služilo se tu i neskrivenim kriminalom, na šta je država čvrsto zatvorila oči. Tako, zgrada u Knez Mihailovoj 33 u Beogradu, koju je Nikola Spasić zaveštao narodu za pomoć zdravstvu i privredi, koristi ima samo jedan privrednik, izvesni Miomir Kreljac, koji je ovde otvorio hotel "Kruna". Uprkos tome što mu je građevinska inspekcija naložila da poruši sve što je adaptirano i zgradu zadužbine vrati u prvobitno stanje, došao je na neverovatnu ideju da zadužbinu Nikole Spasića pretvori u zadužbina Miomira Kreljca. Da bi došli do zadužbine Miloša Crnjanskog, vi morate da prođete kroz mračni hodnik, u kome se sa desne strane nalazi toalet zgrade, a sa druge umivaonik. Zbog tog toaleta, ulazna vrata zadužbine su zaključana i kada u njoj ima ljudi, pa ako želite da uđete, morate kucanjem na prozor iz dvorišta da zamolite prisutne da vas puste. Iako je poznati srpski trgovac Nikola Spasić ostavio zadužbini 12.000 kvadratnih metara stambenog i poslovnog prostora, zadužbina je sada smeštena u samo 68 kvadrata. Očigledno je da je ovoj zemlji potreban jedan novi korektan zakon o zadužbinama i fondacijama, što ovaj svakako nije, posebno obzirom na svoj antizadužbinarski karakter. Kada su određeni prihodi namenjeni jednom čoveku i kada se to dobročinstvo čini za samo jednu određenu grupu ljudi, to nije zadužbina, već način da se ne plaća porez. Zadužbina se pravi trajno, a cilj joj je da bude na opštu korist društva, a ne pojedinaca, kako kaže profesor dr Andrejević i dodaje – zadužbina znači imovina, bez toga nema dobročinstva koje se ostvaruje kroz zadužbinarstvo. Fondovi isto tako moraju da imaju sredstva. Danas, međutim, registrovano je njih više stotina u Srbiji, ali u većini nema nikoga zato što je ideja bila da naprave fond, da daju nešto malo sredstava, ukoliko je bilo zakonska obaveza da bi se registrovali i očekuju da kao fond privlače pare, a najčešće i žive od toga. To je jedna investicija i nema veze sa dobročinstvom. Te fondacije konkurišu kod ministarstava za razne projekte, pa kada ta sredstva dobiju, navodno, kroz projekat, rade za dobrobit društva. Umesto da kao fondovi pomažu, oni, u stvari, obavljaju zadatke instituta, a mi u Srbiji imamo pedesetak takvih naučnih ustanova i niko od njih ne može da živi jer nemaju para da rade. Dakle, ne bismo li sprečili veliku bruku, štetu, poigravanje sa istinskom tradicijom srpskog zadužbinarstva, vratite ovaj predlog zakona na doradu, ako ni zbog čega drugog, onda zato što je protivustavan jer sadrži članove koji se odnose na povredu teritorijalnog integriteta Srbije. U skladu sa ovom mantrom "EU nema alternativu", iz ovog predloga zakona izostala je teritorija KiM, te ostaje pitanje – da li je zapravo reč o faktičkoj aktivnosti Vlade na rasturanju teritorijalne celovitosti Srbije? Ovako ispada kao potpuno tačan komentar jednog našeg građanina – naši političari na vlasti su najveći zadužbinari, neizmerno su nas zadužili.
Da li još neko od predsednika odnosno predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Ne.) Obaveštavam da su saglasno članu 96. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, sa redosledom narodnih poslanika, podnele sledeće poslaničke grupe: LDP, Nove Srbije, DSS – Vojislav Koštunica, SNS, SRS i Za evropsku Srbiju. Dajem reč narodnom poslaniku Nataši Vučković iz poslaničke grupe Za evropsku Srbiju. Izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, moje duboko uverenje da, kada govorimo o Zakonu o zadužbinama i fondacijama, mi zapravo izražavamo jedan stav našeg društva i naše države o prošlim i sadašnjim vrednostima i želji i načinu kako ćemo ih sačuvati za budućnost. Mislim da se svi slažemo u tome da je donošenje novog zakona u ovoj oblasti bilo neophodno jer nikakvim izmenama dosadašnjeg starog zakona nismo mogli da proizvedemo dobru promenu. Ovaj zakon je, pored toga što je neophodan, on je komplementaran sa jednim drugim zakonom, koji smo doneli, čini mi se pre dve godine, to je Zakon o udruženjima građana. On je komplementaran iz dva razloga. Pre svega zbog toga što, zajedno sa Zakonom o udruženjima građana, Zakon o zadužbinama i fondacijama reguliše nešto što je slobodna, civilna, građanska sfera delovanja. To je u stvari pitanje, to je oblast na koji način građani mogu neposredno da utiču na stvaranje neke društvene promene, bilo da se radi o pomoći siromašnima, bilo da se radi o ulaganju u obrazovanje, nauku kulturu. U udruženjima građana, građani deluju kao aktivisti, a kroz zadužbine i fondacije građani ostavljaju ili ulažu deo svoje imovine, deo svojih sredstava, deo svog grada, stvaranje te društvene promene koje žele proistekne. Ono što je vrlo važno za zadužbine i fondacije, mislim da to do sada još nije istakao, to je da oni stvaraju ono što se zove lokalno donatorstvo. Čujemo i ovde mišljenja protiv stranih donatora i činjenica je da je naše civilno društvo u poslednjih 20 godina bilo razvijeno dominantno iz sredstava inostranih donatora i međunarodnih organizacija, pre svega međunarodnih organizacija EU. Ne vidim u tome ništa loše, ali mislim da je jako dobro i da treba da razvijamo donatorstvo u Srbiji, u lokalnim zajednicama da imamo fondove i zadužbine koje bi mogle da podstaknu razvoj civilnog društva i razvoj civilnih vrednosti. Šta se događa sa zadužbinarstvom u Srbiji, kako je ono imalo istorijski razvoj, o tome možemo čitati u raznim knjigama, a i na Internetu je jako puno informacija. Činjenica da su naši srednjevekovni manastiri bili prvi oblici zadužbinarstva. Činjenica je da su ti manastiri imali za cilj da doprinesu pre svega širenju obrazovanja i očuvanju znanja. Mislim da je to važno da imamo u vidu kada govorimo o tome šta su srednjevekovni zadužbinari imali u vidu kada su gradili prelepe građevine. U 19. veku i u prvoj polovini 20. veka zadužbinarstvo u Srbiji je doživelo svoj zlatni vek. Tu smo bili u skladu sa onim što se događalo u Evropi, Americi, u svim zemljama gde se pojavila potreba da ulažemo u neku društvenu zajednicu, u vrednosti i u razvoj. Kako danas izgleda ova oblast u Srbiji, pre svega regulisana ovim starim zakonom iz 1980. godine koji je zaista postao anahron i koji ne odgovara vremenu u kome i zadužbine i fondacije rade. Veliki je broj neaktivnih i zadužbina i fondacija, iz različitih razloga. Neke su se zaista formirale, bez namere da dugo opstanu, a sa druge strane veliki broj zadužbina i fondacija je onemogućen u svom radu. Znamo da je i nacionalizacijom i gradsko-građevinskim zemljištem 1958. godine, i u čitavom tom periodu, da je došlo do oduzimanja zadužbinske imovine i to je jedno krupno pitanje koje bi u značajnoj meri onemogućilo ili obeshrabrilo svaki vid zadužbinarstva u Srbiji u poslednjih 50 godina 20. veka. Međutim, ono što je takođe važno, to je da u poslednjih 20 godina mi jesmo svedoci velikog broja novih fondacija i fondova koji se upravo bave unapređenjem različitih oblasti i spadaju u nešto što se zove volonterstvo dobročinom, vođenje računa o onome što je opšte dobro, što je opšti interes, manje ili više opšti, ali društveni interes. Šta je novo što ovaj zakon predviđa? Jako je puno novina, upravo zbog toga što se čitav sistem organizacija i zadužbina menja, a ja bih istakala neka nova rešenja. Pre svega, po dosadašnjem zakonu postojali su, pored zadužbina i fondacija, i ti fondovi, gde su fondacije bile organizovane od strane društveno-političkih zajednica, kako se to onda zvalo. Danas smo se opredelili ovim predlogom zakona za dva oblika. To su zadužbine i fondacije, gde će, ukoliko ovaj zakon bude usvojen, postojeći fondovi zapravo morati da se preregistruju, da usklade svoje delovanje sa delovanjem fondacija koje reguliše ovaj zakon. Vrlo je bitna stvar da ovaj zakon vrlo detaljno propisuje koji su to ciljevi koji se smatraju opštedruštvenim ciljevima. Vodi se velika debata, a bila je i na radnoj grupi koja je pripremala zakon i pitanje tog privatnog interesa, da li zadužbina može biti osnovana u privatnom interesu? Prevagnulo je jedno rešenje koje postoji u velikom broju evropskih država, a to je da zapravo kad zaveštavate svoju imovinu vi imate pravo da je na neki način zaveštavate u svrhe koje vi smatrate bitnim. Dakle, to je sloboda zaveštanja. To je sloboda utvrđivanja šta će biti sa vašom imovinom, bilo za života, bilo posle smrti. Ukoliko se radi o pravno dozvoljenim ciljevima a zakon utvrđuje da se mora raditi o pravno dozvoljenim ciljevima, onda tu ne bi trebalo da bude ništa sporno. Ono što je važno, to je da zakon potpuno decidno određuje šta su to one dopušteni ciljevi. Želela bih samo jednu konfuziju, koja se možda stvorila u dosadašnjoj raspravi, da se na nju osvrnem, a to je da upravo u članu 6. zakona, kada govori o nedopuštenim ciljevima, zakon kaže da ciljevi i delovanje zadužbine ne smeju biti u suprotnosti sa pravnim poretkom, a naročito ne sme biti usmereni na nasilno rušenje ustavnog poretka i narušavanje teritorijalne celovitosti Republike Srbije. Dakle, te primedbe koje se mogu čuti, da zakon ima neke skrivene namere u narušavanju teritorijalne celovitosti nikako ne stoje. Mislim da je vrlo važna odredba koja govori o javnosti rada, zadužbina i fondacija, i ukoliko se radi o ustanovama, organizacijama, koje mogučak koristiti i neka društvena, dakle državna budžetska sredstva, onda je naravno vrlo važno da ona budu transparentna i da ono što rade bude javnosti dostupno i slažem se sa jednom primedbom, koja je iznesena u dosadašnjoj raspravi po pitanju javnosti rada zadužbina, koje imaju privatne interese u svom cilju, privatne ciljeve, privatne interese, da bi i one morale imati obavezu javnosti rada i u tom smislu je podnet amandman. Nadam se da će on biti usvojen. Pitanje registracije je vrlo detaljno regulisano, registracioni organ je Agencija za privredne registre, kojima Ministarstvo poverava ovaj posao. Mislim da je vrlo važno istaći da se maksimalno rešenjima, koje zakon predviđa smanjuje moć diskrecionog odlučivanja prilikom osnivanja odnosno registracije zadužbine i fondacije ili odbijanja da se ona registruje. Dakle, to je vrlo važna stvar, smanjiti diskreciona ovlašćenja uprave uvek. Što se tiče unutrašnje organizacije, ona jeste dosta decidno regulisana za jedan oblik koji spada u domen građanske privatne sfere, kao što su fondacije i zadužbine, ali sa druge strane zakon ostavlja dosta veliku slobodu osnivačima i zadužbina i fondacije da pre svega drugačije nazove organe upravljanja, da statutom drugačije reguliše način upravljanja zadužbinom ili fondacijom i mislim da tu ne bi trebalo da bude problema. Kao što sam već rekla, ovo je jedna slobodna građanska, civilna sfera i građani jesu slobodni da ustanove, koje sami osnivaju, bez obzira što su za opšte društvene svrhe, sami urede, kao što je na primer slučaj kod udruženja građana. Vrlo važno rešenje ovim zakonom je pitanje registracije predstavništava stranih fondacija. Mi znamo da je to bio vrlo veliki problem. Jedan deo problema je smanjen donošenjem Zakona o udruženjima građana, ali veliki broj stranih fondacija deluje na teritoriji Republike Srbije već dugi niz godina. Njihov doprinos i razvoju demokratiji i civilnog društva i nekih konkretnih humanitarnih aktivnosti je izuzetno velik i njihov status apsolutno treba da bude regulisan zakonom i njihovo delovanje omogućeno. Što se tiče nadzora, predviđena je opšta odredba kojom se Ministarstvu za kulturu daje pravo nadzora u ovoj oblasti. Mislim da je to dovoljno, zbog toga što ukoliko se radi o organizacijama u ustanovama koje su pravna lica, kao i sva pravna lica ona moraju zadovoljiti one obaveze kao štos u podnošenje finansijskih izveštaja, svih drugih dažbina, doprinosa koje moraju plaćati pravna lica itd. Ono što je stvar nadzora je vrlo jedna uska oblast u kojoj meri zapravo zadužbine ili fondacije mogu delovati na osnovu nekih nedopuštenih ciljeva itd. Znači, mislim da ne bi bilo dobro i nije preporučljivo da se zalažemo za veće nadzorne nadležnosti države. Kao i kod udruženja građana osnivači su ti koji upravljaju zadužbinama i fondacijama, u skladu sa okvirom koji postavlja zakon. Na kraju, želela bih da kažem nešto o samom smislu zadužbinarstva i samom smislu ovog dobročinog delovanja koje zovemo filantropija. Mi danas živimo u jednom vremenu koje nam se vrlo često sa razlogom čini da su principi nekad izvitopereni principi tržišta, kao što su bogaćenje, profit, opšta oštra konkurencija bez pravila itd. i jedini principi koji zapravo omogućavaju razvoj pojedinca, njegovog okruženja ili zajednice. Naravno da to nije tako i da razvoj tržišta i razvoj ekonomije nikako nisu dovoljni za razvoj društva. Rekla bih da nije slučajno što su i zadužbinarstvo i svi ovi vidovi dobročinog delovanja upravo najrazvijeniji postali u vreme najžešćeg kapitalizma u 19. i 20. veku. Ljudi su osetili potrebu da, pored onoga što se zove delovanje na tržištu, koje je rukovođeno jednom grupom principa, na neki način nadomeste delovanjem za zajednicu, delovanjem za druge ljude. Prosto to se desilo i u Americi i u Evropi i u Srbiji. Zlatni vek zadužbinarstva u Srbiji je upravo kraj 19. i prvih tridesetak godina 20. veka. To je bio jedan pokret protiv sebičnosti, protiv pohlepe, protiv bahatosti i svega onog što je suprotno nekoj našoj ljudskoj potrebi da se kao građani prikažemo kao društvena bića, kao neko ko se bavi i društvenim poslovima, jer svako od nas je nešto od društva dobio, bilo da se radi o besplatnom školovanju, zdravstvenoj zaštiti ili korišćenju nekog kulturnog nasleđa koje je izraženo kroz muzeje, kroz biblioteke itd. Zato nije bilo pogrešno reći u Srbiji u 19 veku – biti bogat, to je isto što i biti zadužbinar. Bogati ljudi su prosto osećali potrebu da jedan deo onoga što su zaradili, jedan deo što su mogli da dobiju u društvu u kome su delovali predaju drugima. Naravno, filantropija se ne iscrpljuje samo kroz pomoć bogatih siromašnima, filantropija ne podrazumeva da morate biti bogati da bi ste društvu nešto dali. Kakvi su potencijali za razvoj zadužbinarstva u Srbiji? Mislim da je pre svega najveća potreba da se očuvaju stare zadužbine i obnovi njihov rad u skladu sa voljom osnivača. Mislim da i u ovoj oblasti, kao i u svim drugim, moć pojedinačnog primera je ono što je najbitnije. Zato mislim da smo svi negde jedan primer doživeli kao dobrodošao, a to je bila novinska vest negde tokom 2009. godine kako je građanin Petar Srnić svoja tri stana zaveštao Beogradskom univerzitetu, kao i kad smo pročitali da je jedna osamdesetogodišnja žena, koja je želela da ostane anonimna, takođe svoju imovinu zaveštala Beogradskom univerzitetu, sa željom da se od zakupa, od zakupnine koja će se dobijati na taj stan, stipendiraju neki uspešni studenti. Mislim da je zato važno da očuvamo sećanje na stare zadužbinare, i to ne samo deklarativno, to je potrebno da bude školska lekcija u udžbenicima i da o tome uče svi đaci. Vrlo su dobre inicijative koje spadaju u ono što danas zovemo društvena korporativna odgovornost, ali to su uglavnom ad hok inicijative, vrlo važne i treba ih naravno podržavati. Verujem da će ovaj zakon podstaći upravo korporacije preduzeća da na jedan organizovaniji način podstaknu razvoj zajednice i da osnivaju fondacije i zadužbine. Ovaj zakon upravo ima za cilj da stvori jedan pravni okvir. Naravno da je za uspešno delovanje i za podsticaj novih zadužbina i fondacija potrebno doneti i neke druge zakone, kao što je zakon o restituciji, ali je sigurno da je ovo preduslov da zadužbine i fondacije deluju u skladu sa jednim modernim pravnim okvirom. Moje je duboko uverenje, na kraju, da nam je radi obnove i radi očuvanja i razvoja našeg društva potrebno da kao građani mnogo energije, mnogo pažnje i mnogo posvećenosti unesemo u naš rad za opšte dobro. Verujem da bogati imaju svoj deo uloge u tome, da umesto neke bahate potrošnje jedan deo onog što je zarađeno podele i vrate društvu, ali isto tako i oni koji nisu bogati treba da znaju da ono što imaju mogu da na neki način podele sa drugima u društvu.
Reč ima poslanik Aleksandra Janković.
Već sam u okviru prvog dela izlaganja citirala reči Ive Andrića "svi mi umiremo samo jednom, a veliki ljudi po dva puta, prvi put kada nestanu sa ove zemlje, a drugi put kad propadne njihova zadužbina''. Nažalost, Andrić nije zapisao, niti je mogao čak da pretpostavi da će jedno tako važno ministarstvo, kakvo jeste Ministarstvo kulture, predložiti zakon koji po mišljenju mnogih ne samo da nudi prve dve smrti, već i treću veliku i neposrednu smrt, smrt države. Poznati su rani radovi likova u ulozi pomoćnika ministra kulture, koji je tvrdio da Kosovo treba priznati na jedan, i zbog kršenja ustavnih odredbi niti je završio u pritvoru, po onom starom ZKP-u, niti mu je određen novi ZKP interval. Još samo da zatvorski kontrolišemo i periodu, pa će nam kultura procvetati. Zato u zatvorima sede mladi ljudi s Obrazom, oni koji i te kako razumeju da je srpski nacionalni interes upravo negovanje zadužbinarskog duha, koji nam je svojstven, a ne pozadinskih karnevala, čiji su promoteri silikonske plavuše koje se bore za očuvanje srpskog jezika tako što snimaju insomnijske spletove narodnih pesama i igara. Možda bi sve ove događaje i mogli da tretiramo kao slučajnost, u koju lično ne verujem, da nije završnog udarca u vidu "brend nju" Predloga zakona o zadužbinama i fondacijama. Šta je tu novo? Novo je isključenje Kosova i Metohije iz države Srbije, kao i zadužbina za to područje. Gospođica Nataša Vučković je rekla da se u članu 6. eksplicitno kaže da ciljevi delovanja zadužbina i fondacija ne smeju biti u suprotnosti sa pravnim poretkom, a naročito ne smeju biti usmereni na nasilno rušenje ustavnog poretka i narušavanje celovitosti Republike Srbije. Odlično, utoliko se slažemo. Ono u čemu se nikada nećemo složiti jesu ideje zakonodavca o tome šta čini teritoriju Srbije, jer u članu 12. koji se tiče, a čega bi drugo, do imovine zadužbina, isto tako eksplicitno se pominje AP Vojvodina, a nema ni K od Kosova i Metohije. No, naravno, uvek je tu utešna nagrada, pa u onom već citiranom članu 3. jasno je stavljeno do znanja šta je najvažniji cilj, a to je opštekorisni cilj promovisanja i ostvarivanja evropskih integracija i međunarodnog razumevanja. Kako shvatam stvari, to znači da ova vlast nikada neće priznati Kosovo, ali će voditi dijalog o dobrosusedskim odnosima, ne samo zato što je dala časnu Titovu pionirsku reč ledenoj kraljici Hilari, nego izato što je Zapad poklonio Albancima nezavisnost, ali im obezbedio i de fakto priznanje od strane Beograda. To je stvarni prevod floskule od koje se povraća velikoj većini građana, koja zapravo znači – ni Kosovo, ni EU. Jeste da je predlagač ovog zakona Ministarstvo kulture, ali budući da se u Vladi ništa ne događa, a da ne dobije potpis premijera i nalog premijera u senci, a zapravo osobe u ulozi predsednika Srbije, ne može se samo ministar Bradić optužiti za režiju projekta kapitulacija, pod radnim naslovom Ni Kosovo, ni Evropa. Sadašnja vlast je vođenjem politike da EU nema alternativu nanela nesagledivu političku i ekonomsku štetu Srbiji i nastavak ove politike predstavlja urušavanje i slom države Srbije. DSS i NS su podržavale evropske integracije sve dok 2008. godine Brisel otvoreno nije stao na stranu albanskih secesionista, kada su se javno suprotstavili ovakvoj politici EU. Najnoviji javni ultimatum Brisela, kojim je nastavak evropskih integracija bio uslovljen promenom podnete Rezolucije Generalnoj skupštini UN, predstavlja najgrublji primer kako EU za račun albanskih secesionista ucenjuje Srbiju. Da se razumemo, nemam ništa protiv Albanaca, Europejaca, Amerikanaca, koji u Srbiji rade ono što jeste u njihovom nacionalnom i ekonomskom interesu. Ono što boli i mene i građane Srbije, koje možete sve zajedno da pritvorite u okviru neke od novih "Sablji", pri čemu će ipak ostati da duh diše gde hoće, jeste to da vi pomažete da nam odmognu i da nas porobe. Na snazi nije filantropija, već mizantropija. Tako ova vlast postupa. Koliko, zapravo, košta isključenje Kosova i Metohije iz Srbije, kao i zadužbina sa tog područja? Koliko đengi? Ili ste dobili da se država Srbija oslobodi od brige o srpskim zadužbinama osnovanim u drugim državama? Koliko ste primili da date privilegovan položaj stranim zadužbinama i fondacijama koje se mogu registrovati bez sredstava, a da pri tom nisu obavezni ni da pružaju informacije o svom radu, niti da njihov rad podleže kontroli? Da li stvarno mislite kako će građani Srbije poverovati da EU nema alternativu tako što ćete uvesti stvaranje profita u zadužbinama, što će vremenom uništiti ideju o opštenarodnoj korisnosti, čija je konsekvenca likvidiranje zadužbina kao prevaziđene forme dobročinstva? Nije lako kad ste otcepljeni od realnosti, kad ste okruženi samo sebi sličnima, pa vam dobre vesti sa varijabilnim datumima saopštava električni zec u vidu Bože Đelića, koga i predsednik Srbije, eventualno, može da presretne samo negde u inostranstvu. On nije "Mile protiv tranzicije", već Boža u tranzitu. Nije lako ni kad vam je glavna referenca za ono što kaže baron Minhauzen srpske politike, mister "gistro fijat", za koga već ide vic: "Kako, bre, Mlađo da ti verujemo?", "Šta kako, pa časna reč". U njegovom slučaju časna reč je oksimoron. Evropa ima alternativu, alternativa je rad, odgovornost, uređenje sopstvene države, sprovođenje reformi koje su u našem interesu, kako bi jedinu našu Srbiju učinili srećnom, modernom i sigurnom zemljom. U slučaju ovog zakona, to podrazumeva da se ne dozvoli osnivanje zadužbina sa privatnim interesima, koje bi uz to bile i privilegovane u pogledu kontrole i pružanja informacija o svom radu, čitaj – malverzacija. To takođe podrazumeva da se ne mogu isključiti osnivači iz upravljanja radom i troškovima koji se čine na njihovoj imovini, kojom je zadužbina i osnovana, jer se time, između ostalog, ugrožavaju njihova ljudska i građanska prava i koči osnivanje novih zadužbina. Da li i oni treba da prave paradu? To znači da se ne mogu osnivati fondacije bez sredstava, a sa zakonskim nalogom da ih dobijaju konkursom iz budžeta nevladine organizacije, što samo po sebi predstavlja najčudniji oblik narodnog dobročinstva u oblandi opštekorisnih ciljeva. Osnivače zadužbina niko ne štiti, oni daju imovinu i dalje su lišeni svojih prava, pri čemu se ova prava daju podobnim grupama građana, odnosno upravnim odborima koje nije postavio neki državni organ ili asocijacija, već se sami imenuju i uzurpiraju tuđu imovinu. Uostalom, koji je razlog da predlagači zakona, koji pripadaju ovoj šifrantskoj stranci sa predizbornim sloganom "Stručnost ispred politike", ignorišu kako usmene tako i pismene predloge, prigovore i proteste upućene od Asocijacija zadužbina, fondacija i fondova Srbije, iako je baš ta asocijacija formirana u saradnji sa Ministarstvom kulture 1. juna 2006. godine i broji, rekla sam već, 80 stručnjaka? Hoćete li vi, gospodine Bradiću, kao i predsednik stranke kojoj pripadate, na pitanje "Kako da vam verujemo" samo reći "Časna reč" ili eventualno "Časna Mlađina reč"? Molim vas da uvrstite u svoje rediteljsko umeće i elaboraciju predloga koje su zadužbine u Srbiji dale, a odnose se na to da treba da postoji državni organ koji bi se starao o razvoju zadužbinarstva i zaštiti imovine osnivača i upravljanja zadužbinama u duhu osnivačkih ciljeva, što je naročito važno, kako za zadužbine čiji osnivači nisu živi, tako i za ostale. Praktično, ovaj predlog zakona vrši eksproprijaciju osnivačeve imovine i menja namenu zadužbine, prepuštajući konačnu odluku, bez ikakvih ograničenja, grupama građana koji sve to posle prihvate. U prevodu, to znači da ne postoji garancija države za amanet, zaveštanje, osnivački akt, jer upravljači dobijaju pravo da menjaju ciljeve koje je postavio osnivač zadužbine, da osnivačevu imovinu daju pod hipoteku ili da sa tom imovinom posluju. Predlog zakona zagovara zadužbine na određeno vreme, što je zaista jedinstven slučaj u svetu, a svakako direktno suprotan duhu i tradiciji srpskog naroda. Objasnite mi šta je to verski objekat, škola, bolnica, na određeno vreme? Neka šifrirana tvorevina, politička stranka ili umni eksperiment neke silikonske plavuše koja veruje kako je "in" nastalo od reči "insomnija", te fura "fabulu radnje" o "impresiji utiska" o svakom "fenomenu pojave"? Ako zbog sebe nećete da ovako sraman Predlog zakona povučete iz procedure i vratite ga na doradu, već na rekonstrukciju, onda barem imajte na umu koliko ponižavate dekana Pravnog fakulteta Mirka Vasiljevića, koji je osnovao Fond za pomoć studentima i tako dao lični doprinos oživljavanju zadužbinarske tradicije. Pitajte ga da li mu se dopada da zakonski bude usvojena mogućnost da njegov fond preuzme grupa građana, recimo pedofila, koji će zarad nekih svojih uslova pristupanja Uniji morati da obezbede sredstva za finansiranje parade ponosnih decoljubaca, a odakle bi drugo no iz Fonda za studente? Pitajte, ako imate obraza, ekonomistu u penziji Petra Srnića, koji je uz saglasnost svoje porodice, supruge i ćerke, odlučio da tri svoja stana da Beogradskom univerzitetu? Da li treba da bude ispoštovan njegov uslov da se ti stanovi izdaju po komercijalnim cenama i da se od tih prihoda isplaćuju stipendije studentima, pri čemu prvenstvo imaju studenti iz Moravičkog okruga, okruga iz koga i sam Petar Srnić potiče? Možda on ne bi imao ništa protiv da se ti stanovi daju nekim studentkinjama pevanja, gimnastičarkama oko šipke ili njihovim političkim idolima, iako čvrsto verujem da je ovaj čovek rođen u mestu Ostra kod Mrčajevaca, radeći kao šef računovodstva u fabrici "21. maj", ipak znao da je suština zadužbinarstva istinsko čovekoljublje i darivanje za dušu. O osnivačima naše države i zadužbinarima kakvi su bili sveti Sava i sveti Simeon Mirotočivi i da ne govorim. Oni se bogu mole za sve nas, a posebno za one koji su zaboravili Hristove reči – Oprosti im oče, ne znaju šta rade.
Replika, gospođica Nataša Vučković.
Pošto sam neposredno pomenuta u prethodnom izlaganju, a da bi se opet sprečile neke konfuzije radi nepreciznog navođenja nekih odredbi ovog zakona, moram da reagujem. Naime, radi se o članu 12. U članu 12. se ne radi ni na koji način o narušavanju teritorijalne celovitosti Republike Srbije. Ovim članom se samo reguliše nadležnost organa za potvrđivanje osnovne imovine, minimalnog iznosa imovine koja je potrebna za registraciju zadužbine, pa se kaže da će za utvrđivanje iznosa imovine biti nadležno Ministarstvo kulture, odnosno za zadužbine koje se osnivaju na teritoriji AP Vojvodina, organ te autonomne pokrajine. Radi se o poslu koji je preneti posao AP Vojvodini i ni o čemu drugom. Dakle, nikakvo narušavanje teritorijalne celovitosti Republike Srbije nije u pitanju. Jednostavno, ovaj posao je prenet u nadležnost pokrajinskom organu za kulturu.
Niste bili dobro shvaćeni? Izvolite, narodni poslanik Aleksandra Janković.
Zaista ne znam šta je onda sprečilo zakonodavca, kada je ubacio Vojvodinu, da ubaci Kosovo i Metohiju. Osim toga, s obzirom na politiku koju vodi predsednik vaše stranke, nažalost osoba u ulozi predsednika Srbije koja je prilično netransparentna, imam svih razloga da verujem da nisam paranoidna i da je u ovom slučaju paranoidnost jedinica duševnog zdravlja. Možda i jesam paranoik, ali očigledno da ovde nama neko radi o glavi. O glavi nam radi upravo osoba u ulozi predsednika Srbije, koja neprekidno odgovara na nekakve ultimatume. Čak i u ovakvom zakonu koji se tiče kulture, fondacija i zadužbina koje se ostavljaju za večnost, prosto za otečevstvo, ne postoji mogućnost da izostavite neku od svojih izjava poslušnosti onima koji su vam nalogodavci, a to znači – Kosovo i Metohiju nigde i ni u kom smislu ne treba više pominjati u okviru teritorijalnog integriteta i celovitosti Srbije. Objasnite mi, naravno da je reč o imovini, kada god postoji problem, kada pitate – gde je problem, odgovor je uvek jednostavan – u pitanju su pare. Naravno da je reč o imovini. Samo mi nije jasno zbog čega ste eksplicitno u tekstu spomenuli Autonomnu Pokrajinu Vojvodinu, a ne i Kosovo i Metohiju i zadužbine koje su u ovom delu naše južne Pokrajine, mislim što se nas iz opozicionih stranaka tiče. Za vas očigledno je reč o uspostavljanju dobrosusedskih odnosa i nemate potrebe da u zakonu koji donosi ova vlada uopšte spominjete teritoriju Kosovo kao integrativni deo Srbije, već ćete verovatno da je tretirate u Ministarstvu spoljnih poslova i u okviru novih dobrosusedskih odnosa, ne daj bože.
Gospođa Kolundžija ima reč. Izvolite.
Gospođo predsednice, zamolila bih da učesnike u raspravi upozoravate na to da nije dopušteno vređati i, naravno, nije dopušteno iznositi neistine o bilo kome, pa tako ni o predsedniku Republike. Dakle, ako neko misli da u ovoj Srbiji građani ne znaju u kom statusu je Kosovo i Metohija, da je pod međunarodnom upravom, da Srbija ne živi kao država na Kosovu i Metohiji, o tome može da se govori zašto nije živela ni u vreme kada su oni koji sada to napominju bili na vlasti, možemo i o tome da raspravljamo. Želim da kažem da činjenica da je u ovoj skupštini donet Zakon o prenosu nadležnosti i da je time utvrđeno koje su nadležnosti Autonomne Pokrajine Vojvodina vezane između ostalog i za zadužbine i fondacije i da se to zloupotrebljava tako što će se iznositi neistina o tome kakav je zvaničan stav i kakvo je zalaganje svih predstavnika državne vlasti u ovoj zemlji kada je Kosovo i Metohija u pitanju, onda mislim da je to zloupotreba govornice, da je to vređanje i da je to nedopustivo, svaki narodni poslanik koji se na taj način odnosi u ovoj skupštini morao bi biti opomenut. Dakle, samo molim da svi oni koji uzimaju učešće u ovoj raspravi ne zloupotrebljavaju govornicu, ne zloupotrebljavaju temu za nešto što su njihove tvrdnje koje nemaju nikakvog osnova i koje zapravo predstavljaju najgrublje vređanje i po mom dubokom osećaju nanose suštinski štetu Srbiji i njenim građanima.
Gospođo Kolundžija, zapravo ste reklamirali povredu Poslovnika. Moram reći da činjenica da smo doneli Zakon o prenošenju nadležnosti na AP Vojvodinu s jedne strane, s druge strane, realnost na Kosovu i Metohiji koja je dobro poznata građanima je prosto nešto što sam smatrala da ne treba da komentarišem obzirom na realnost i prvog i drugog segmenta vašeg izlaganja. Ako mislite da sam povredila Poslovnik i da Skupština o tome treba da se izjasni? (Ne.) Gospođo Janković, mislim da smo se mi sada razjasnili, gospođa Kolundžija je prosto iznela stav na vaše primedbe koje jesu bile udaljavanje od realnosti. Povreda Poslovnika, izvolite, imate reč.
Gospođa Nada Kolundžija nije rekla na osnovu kog člana Poslovnika dobija reč, pa se ja pozivam na isti taj član na koji se ona pozvala. Potpuno razumem gospođu Nadu i verujem da je jako teško i neophodno braniti čoveka koji se sada nalazi u poziciji u kojoj se nalazi osoba u ulozi predsednika Srbije. No, verujte mi, građani Srbije će umeti da procene o čemu govorim i mogu samo jednu rečenicu da kažem – pored takvih prijatelja nama definitivno nisu potrebni neprijatelji.
Narodni poslanik Srđan Miković ima reč.
Dame i gospodo, pred nama je Predlog zakona o zadužbinama i fondacijama. Mi, poslanici i poslanice DS i poslaničke grupe ZES, smatramo da takav zakon treba doneti. Stari zakon o zadužbinama, fondacijama i fondovima donet je još 1989. godine u vreme SFRJ, u vreme društvene svojine, društveno-pravnih lica i u vreme, samo ilustracije radi, kada je u susednoj Rumuniji još Čaušesku bio na vlasti. Mislim da je potrebno da na dobar način regulišemo oblast zadužbinarstva i dobročinstva. Ta tradicija je prisutna u istoriji srpskog naroda i građana Srbije i mislim da je jako važno da ponovo afirmišemo čin davanja na korist otečestva, da afirmišemo društvenu odgovornost i pojedinca i kolektiva i da se vratimo na put najvećih dobrotvora u našoj istoriji. Da nije bilo zadužbinara ne bi imali Hilandar, ne bi imali Pećku patrijaršiju, ne bi imali Žiču, Studenicu, Sopoćane, ne bi imali Manasiju, ne bi imali škole, bolnice mnoge koje i sada rade, ne bi bilo Tekelijanuma. I upravo ovi dobrotvori tokom istorije, najveći naši sinovi, decenijama su postavili standarde postupanja u korist naroda, u korist siromašnih, bolesnih, u korist budućnosti, bez obzira na vreme u kome su živeli. Zbog toga vas pozivam da usvojimo ovaj zakon, da upravo mi pokrenemo proces vraćanja na tradicije koje su donele veliko dobro. Ljubeći bližnjega svoga kao samoga sebe zadužbinari i dobrotvori ostavljali su svoju imovinu u cilju ostvarivanja društvene koristi i ostavljali su primer kako treba raditi narednim generacijama. Mi koji dolazimo iz Pančeva, iz te mešovite sredine, najbolje znamo koliko je važno dobro razumevanje i saradnja, koliko je važno činiti dobro za opštu korist. Najbolji primer su nam upravo ličnosti koje su ostavile dubok trag i u Pančevu, ali i u celoj Srbiji. Samo kratka istorija moga grada objasniće zašto je ovo važno. Upravo najveći dobrotvor u istoriji srpskog naroda, naučnih Mihajlo Pupin, dobitnik Pulicerove nagrade za književnost, lični prijatelj američkog predsednika Vilsona, jedan od najbogatijih ljudi tadašnje Amerike, ali pre svega veliki čovek i dobrotvor, primer nam je za to. Kao učenik pančevačke gimnazije, koju su podigli dobrotvori i zadužbinari Tomas Andulović i Ignjat Barevac, svojevremeno i sam pomagan prilozima između ostalog i SPC na opštini Pančevo, svom narodu vratio je višestruko. Malo je danas i vremena i samo pobrojati Pupinova plemenita dela i pomoć koju je uputio ne samo siromašnim i vrednim učenicima i studentima, već i bolnicama, piscima, pesnicima, umetnicima. Između ostalog, i Urošu Prediću je do pred kraj života slao određenu pomoć. Drugi čovek, takođe povezan sa Pančevom, jeste Đorđe Vajfert. Svojevremeno najveći industrijalac u Srbiji, guverner Narodne banke, ali veliki dobrotvor Beogradskog univerziteta, muzeja, bolnica, invalidskih domova i osnivač prihvatilišta za siromašnu žensku decu pri crkvi Svete Ane u Pančevu. Ilija Milosavljević Kolarac, 30 godina je živeo i trgovao u Pančevu, svi znamo kakav je dubok trag ostavio u celoj Srbiji. Moram da kažem da upravo veliki zadužbinari i dobrotvori bili su pre svega lično skromni ljudi. Imamo primere, konkretno u Pančevu, da mnogi koji su imovinu zaveštavali za opštu korist do kraja života su umeli da čuvaju čobanski štap i kabanicu, ne stideći se porekla. Imamo primer i kada je Ilija Milosavljević Kolarac zaveštao i dao veliku imovinu za osnivanje Narodnog univerziteta, da je sa nekoliko reči poslao telegram. Kada su ga pitali zašto samo sa nekoliko reči, kaže – skup je telegram. Kažu – ali, dali ste toliko dukata. Upravo zato što je štedeo, zbog toga je i imao da da, pre svega za buduće generacije. Mi u Pančevu čuvamo istorijske podatke, pre svega uspomene na učinjeno dobro. Ako dođete u Pančevo, u Zbirci srpske pravoslavne crkvene opštine, jednoj od najlepših zbirki portreta slikara 19. veka u celom srpstvu, odmah iza Matice srpske u Novom Sadu, videćete i danas slike najvećih dobrotvora i to čuvamo za buduće generacije. Voleo bih da ovakve zbirke iz dana u dan rastu i da se proširuju novim zadužbinarima i novim dobrotvorima. Prozborio bih nekoliko reči o samom zakonskom tekstu, jer smatram, kao diplomirani pravnik, da je ovo dobar zakon. Posebno bih ukazao na članove 3, 7. i 70. Predloga zakona. U članu 3. izričito je navedeno koji su ciljevi zadužbine i fondacija. Upravo, ostvarivanje opštekorisnog cilja, u smislu ovog, smatraju se aktivnosti usmerene na promovisanje i zaštitu ljudskih, građanskih i manjinskih prava, promovisanje demokratskih vrednosti, evropskih integracija i međunarodnog razumevanja, održivi razvoj, regionalni razvoj, ravnopravnost polova, unapređenje socijalne i zdravstvene zaštite, promovisanje i unapređenje kulture, promovisanje i popularizacija nauke, obrazovanja i umetnosti amaterskog sporta, unapređenje osoba sa invaliditetom, briga o deci i mladima, pomoć starima, zaštita životne sredine, borba protiv korupcije, zaštita potrošača, zaštita životinja, humanitarne i druge aktivnosti kojima zadužbine i fondacije ostvaruju opštekorisne ciljeve, odnosno interese. Zadužbine i fondacije ostvaruju opštekorisne ciljeve i kada je njihova aktivnost usmerena na određeni krug lica, koje pripadaju određenoj profesiji, nacionalnoj, jezičkoj, kulturnoj i verskoj grupi, polu ili rodu, odnosno na lica koja žive na određenom području. U svakom slučaju, ovaj zakon je dobar. Ukazao bih i na odredbe člana 7, da u pogledu poreskih oslobođenja, jasno je navedeno u članu 7. da na sredstva koja zadužbina, koja je osnovana radi ostvarivanja opštekorisnog cilja i fondacije, stiču besteretno, od dobrovoljnih priloga, poklona, donacija, finansijskih subvencija, zaostavština i slično, ne plaćaju se porezi ustanovljeni zakonom. Mislim da je dobro što je to jasno označeno, da ne bi bilo nedoumica. Konačno, nešto što smatram da je izuzetno važno, a pre svega zbog onih fondacija i zadužbina koje su davno osnovane, koje su radile i koje su na neki način gasnule nakon Drugog svetskog rata, da baš u pogledu tih fondacija i imovine u članu 70. je rečeno da se zabranjuje otuđenje i opterećenje imovine koja je oduzeta zadužbinama u periodu od 1945. godine do donošenja zakona kojim se uređuje vraćanje oduzete imovine i naknade za oduzetu imovinu. Da ne bih sada elaborirao član po član, smatram da nam je ovakav zakon izuzetno potreban. Smatram da je dobro rešenje što je sada izostavljena odredba koja je važila od 1989. godine da državni organi ocenjuju celishodnost osnivanja fondacija i zadužbina. To je sada izostavljeno i dobro je što je izostavljeno. Smatram da je izuzetno korisno što je direktno predviđena potreba podnošenja izveštaja, da izveštaji budu dostupni javnosti za poslovanje zadužbina i fondacija. Sve u svemu, ovaj predlog zakona mislim da možemo da ocenimo kao dobar. Pozivam vas da kao narodni poslanici podržimo ovaj zakon, da ovu jako važnu materiju regulišemo na način kako je to uređeno u svim razvijenim državama, ali pre svega zbog potrebe da afirmišemo tradiciju zadužbinarstva i dobročinstva za opšte dobro. Dame i gospodo, poštovane kolege i koleginice narodni poslanici, pozivam vas da u Danu za glasanje usvojimo Predlog zakona.
Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić. Nije tu. Narodni poslanik Gorica Mojović. Izvolite.
Poštovana gospođo predsednice, gospodine ministre, kolege narodni poslanici, sa velikom pažnjom sam pročitala predlog ovog nevelikog zakona, jer je njegov predmet, njegova tema su zadužbine i fondacije, a reč je o duboko ukorenjenoj srpskoj tradiciji, onoj plemenitoj, nesebičnoj, dobročiniteljskoj, patriotskoj tradiciji, s kojom danas želimo da uspostavimo kontinuitet, jer ona uzdiže i uspostavlja najbolje vrednosti jednog naroda i čini temelje njegovog kulturnog napretka. Gajim i očekivanja da će se neke nepravde i nepočinstva nanete zadužbinama u Srbiji donošenjem ovog zakona ispraviti i otkloniti. Imam potrebu i sama, kao što su mnogi moji prethodnici govorili, da se podsetim tradicije zadužbinarstva u Srbiji, ali da pokušam i da neke pojmove razjasnim, jer čini mi se da u javnosti, a imajući u vidu amandmane, i među nama poslanicima postoje neke nejasnoće. Imam nameru, takođe, da ukažem na neke zloupotrebe kada je u pitanju obnavljanje zadužbina u Srbiji, i naravno da ukažem na one dobre predloge koje ovaj zakon nudi. Kao što je već rečeno, zadužbinarstvo u Srbiji je u slavljenju krsne slave najduža tradicija srpskog naroda. Od dinastije Nemanjića, od Stefana Nemanje do Uroša Nejakog, od srednjeg veka, preci su nam ostavili brojne spomenike, crkve i manastire, nešto najlepše i najvrednije što i danas imamo. Neke od tih zadužbina koje su nam Nemanjići, potom Hrebeljanovići-Lazarevići ostavili, danas se nalaze na listi Svetske kulturne baštine. Pored već pomenutog Hilandara, Đurđevih Stupova, Studenice, Žiče, pomenuću ove koji su upisani na listu najvažnijih kulturnih dobara sveta, kao što su Studenica, Sopoćani, Pećka Patrijaršija, Dečani, Gračanica, Bogorodica Ljeviška. Danas sve te zadužbine pripadaju SPC, tj. njena su imovina, a preko službi zaštite, preko države, odnosno Zavoda za zaštitu spomenika kulture, država štiti njihovu autentičnu arhitekturu, živopise, freskoslikarstvo, ikone, kompletnu srednjovekovnu umetnost. Te zadužbine jesu primer, ali nisu predmet ovog zakona. Da samo dodam nekoliko razjašnjenja vezanih za tumačenje odrednice organ nadležan za poslove kulture AP Vojvodine, koji se pominje u članu 12, 25. i 58. Vrlo lepo i jasno piše – organ nadležan za poslove kulture. Koliko mi je poznato, Srbija na Kosovu i Metohiji nema organ nadležan za poslove kulture, jedino ako neko ne misli na organe samoproglašene republike. Takođe, član 44. Zakona o utvrđivanju nadležnosti AP Vojvodine; ova skupština je utvrdila da AP Vojvodina može da osniva fondacije i zadužbine. Nadam se da mi sličan zakon nećemo doneti za KiM, odnosno da im nećemo preneti ove nadležnosti. Dakle, toliko o zadužbinama. Nažalost, drugih zadužbina koji jesu predmet ovih zakona mi takoreći na KiM nemamo. Imamo ih na teritoriji cele Srbije i u Vojvodini. Zadužbinarstvo u smislu o kojem danas govorimo, kao što je rečeno u diskusiji, u Srbiji se obnavlja u 19. veku. Novi zadužbinari nisu više plemići, vladari, već najčešće trgovci i dvojica već često puta pomenuti, najbogatiji među njima, kapetan Miša Nastasijević i Ilija Milosavljević Kolarac. Da se podsetimo, kapetan Miša je bio trgovac solju, a Kolarac svinjarski trgovac. Trgovci su bili i drugi veliki zadužbinari – Nikola Spasić, Sima Andrejević Igumanov, Luka Ćelović, Aleksa Krsmanović, Nikola Kiki i Đorđe Vajfert je bio industrijalac. Mnogi od njih kako bi se današnjim rečnikom reklo bili su tajkuni. Kada Boris Tadić spomene tajkunski most, onda se to u Srbiji izruguje i izaziva podsmeh, ali prema pobrojanim dobročiniteljima njihovi savremenici nisu bili baš blagonakloni. Već je ovde spomenuta sudbina Ilije Milosavljevića Kolarca, koji je jedno vreme proveo u zatvoru, a njegova smrt prećutana, ali njegova zadužbina živi i danas na način najpribližniji onom zbog kojeg je osnovana. To nije slučaj sa mnogim zadužbinama nastalim pre Drugog svetskog rata. Citiran je ovde Andrić i citiran je njegov zapis o dvostrukom umiranju velikih ljudi i njihovih zadužbina, ali na svu sreću, za Andrića ne moramo da brinemo, živo je njegovo delo, muzej koji je njemu posvećen i aktivna je zadužbina koja nosi njegovo ime. Nažalost, od nekih zadužbina ostalo je samo ime. Posle Drugog svetskog rata tj. od 1945. godine zadužbine su nacionalizovane. Njihovom imovinom upravlja država, useljavaju se stanovi, izdaju se poslovni prostori, ali verujte mi, što se nekih zadužbina tiče ni to nije najgore što im se desilo, bar novac od te imovine i od tih zakupa odlazi u opštu kasu i koristi se za neke opšte stvari, makar i za obnavljanje fasada. Mogu da potvrdim da je u Beogradu najveći broj fasada zadužbina obnovljen. Onda je 1989. godine donet drugi po redu posleratni, prvi je donet 1982. godine, Zakon o zadužbinama, fondovima i fondacijama. Na osnovu tog zakona Ministarstvo kulture je 1994. godine, 1995. i 1996. godine izdalo brojna rešenja kojima se obnavlja rad pojedinih zadužbina, a uz to im se dodeljuje imovina koju treba da koriste u svrhe za koje je zadužbina osnovana. Ukoliko tako ne upravlja imovinom, preispitivanje njihovog delovanja može da pokrene organ nadležan za poslove kulture na teritoriji na kojoj se zadužbina nalazi. Pošto se veliki broj zadužbina nalazi na teritoriji gradskih opština Beograda, a gradske opštine Beograda doskora nisu imale organe nadležne za poslove kulture, nikog nije bilo da postavi pitanje da li te zadužbine zaista ispunjavaju svoju svrhu. Nikoga nije bilo da postavi pitanje, npr, ili je to pitanje neuspešno postavljano, da li zadužbina Alekse Krsmanovića, kojoj pripada i zgrada Protokola na Terazijama 34, svoj prihod koristi, kako je to navedeno u osnivačkom pismu, za srpske patriotske ciljeve? Da li zadužbina Naumović Dimitrija, žene Anke i sina Vase, smeštena u velelepnoj i veleprostranoj zgradi u Kolarčevoj 9, služi da se iz prihoda pomažu ''one čestite zanatlije koji su, kao valjani i bez ikakve strasti i poroka, proveli vek radeći svoj zanat u Beogradu''? Da li se poštuje namera osnivača Miloja Vasića i kako se koristi njegova kuća u Knez Mihailovoj 2? Volja Riharda Freliha koji ostavi gradu zgradu u Makedonskoj broj 33, kao i volja Agnije i Mihajla Srećkovića, đenerala, sa sve imovinom u Takovskoj 12 i još dve zadužbine u Užicu i Vrnjačkoj Banji? Pominjem ove zadužbine i tvrdim da je ovim dobrotvorima naroda učinjena veća šteta nego što je to bila nacionalizacija. Zašto? Zato što svima njima upravlja jedna neidentifikovana grupica ljudi koja se prvo dosetila da obnovi rad Fondacije partizanske spomenice osnovane 1961. godine i zamrle nakon smrti njenog poslednjeg predsednika, velikog operskog pevača, Miroslava Čangalovića. Fondacija ovog puta obnavlja rad pod imenom Fondacija solidarnosti, o partizanima, naravno, više nema ni reči. Upravni odbor Fondacije potom donosi odluku da obnovi rad svih ovih zadužbina koje sam pobrojala i Ministarstvo kulture već pomenutim rešenjima dozvoljava da obnovi rad i dodeljuje pomenutu imovinu. Javnost je srećna, pravda je zadovoljena, a zadužbine nastavljaju sa radom, ali gde su pare? U Upravnom odboru Fondacije solidarnosti sede zaposleni u administraciji Fondacije. Deci članova upravnih odbora i zaposlenih dodeljuju se stipendije i stanovi. Svi pokušaji da javnost uđe u trag upraviteljima i prihodima iz tih zadužbina ostaju nemogući. To je jedan od tamnih vilajeta naše stvarnosti. Zato očekujem da će obaveze koje proističu iz ovog zakona poljuljati slavu i bogatstvo nekih "obnovitelja" zadužbinarstva u Srbiji i naterati ih da na svetlost dana iznesu navodna dobra dela koja su činili, sve pod okriljem zakona iz 1989. godine. Zašto smatram da je ovaj zakon dobar? Pored već navedenih, pomenuću i ja nekoliko primera. Prvo, zato što smatram da će postojeće zadužbinarstvo i osnivanje fondacije u Srbiji, i to ne samo ugledajući se na tradiciju nego i koristeći pogodnosti ovih zakona, predviđeno je članom 7, a on kaže da se zadužbine oslobađaju obaveze plaćanja poreza. Mislim da je dobar zakon zato što će zadužbine koje su obnovile rad po već pomenutom zakonu iz 1989. godine morati da usklade svoja pravna akta u roku od 12 meseci, predviđeno članom 68, te će tako morati da poštuju član 47, u kojem stoji da se imovina ne može deliti osnivačima, članovima organa upravljanja, zaposlenima i njima povezanim licima, te neće, sve prema članu 62, moći da obavljaju delatnost koja nije u skladu sa osnovnim ciljevima zadužbine. Naravno, veoma važno i već pomenuto, član 8. i obaveza da zadužbine i fondacije svoj rad učine javnim, a bogami i da svoje finansijske izveštaje dostavljaju Agenciji za privredne registre. Takođe važnim smatram mogućnost osnivanja zadužbina ne samo od fizičkih, već od pravnih lica i da podsetim da nikad ne bi bio obnovljen rad zadužbine Dositej Obradović niti obnovljena kuća Dositeja Obradovića u Rumuniji da nije bilo vršačkog "Hemofarma". Ili, da nikada stotine mladih likovnih umetnika, književnika ne bi dobilo pomoć, stipendije, afirmaciju da nije niške Art Fondacije koju je osnovao Filip Moris. Što se tiče stranih zadužbina o kojima je takođe ovde bilo u negativnom kontekstu reči, samo da podsetim da Univerzitetska biblioteka "Svetozar Marković" nikada ne bi bila sagrađena da čuveni njujorški industrijalac, koji je imao Karnegi fondaciju, nije svojevremeno dao svojih 100.000 dolara za podizanje ove biblioteke. Ovaj zakon, dakle, uz jedan broj amandmana koje smatram da treba usvojiti, može značiti prekretnicu u obnavljanju i podsticanju jedne od najvrednijih tradicija naših naroda, ali i u otklanjanju nepravdi prema precima koji su nam u nasleđe ostavili svoja dobra i svoju imovinu. Zato pozivam svoje kolege da glasamo za ovaj zakon, kao što će to učiniti i poslanička grupa kojoj pripadam " Za evropsku Srbiju". Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Gorici Mojović i dajem reč narodnom poslaniku Milici Vojić Marković.
Gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, zaista sam vrlo pažljivo slušala sve što su prethodni govornici ovde danas rekli o ovom zakonu i mogu da kažem da sam kod mnogih, zaista, dugo treptala. Dalji komentar mi ne treba. Ovaj zakon, čiji je predlog danas pred nama, zapravo treba da zameni Zakon o zadužbinama, fondacijama i fondovima iz 1989. godine i sva je sreća da opet niste prosledili za izmenama i dopunama zakona, zato što je ovaj zakon zaista anahron i ne može da se koristi iz više razloga, a kazaću samo neke. Pritom ću odmah da kažem, da razbijem iluziju o tome da je ovaj zakon dobar. Ovaj zakon koji ste vi napravili nije dobar i zakon treba povući iz procedure. Zašto zakon iz 1989. godine nije dobar? Iz više razloga. On, recimo, uređuje tri statusno-pravna oblika zadužbine, fondacije i fondove i to ih razlikuje po pravnim institutima koji više ne postoje u našoj zemlji, niti u našem ustavno-pravnom sistemu. Recimo, imamo društvenu svojinu, društveno pravno lice i slično. Zatim, ovaj zakon dopušta samo fizičkom licu, ali ne i pravnom licu, da osniva zadužbine i fondacije, što je loše, jer se na taj način sprečava razvoj korporativnog zadužbinarstva. Zatim, onemogućava osnivanje porodičnih zadužbina. Zakon iz 1989. godine daje diskreciono pravo, a vi volite diskreciono pravo, ali ovaj zakon daje dakle diskreciono pravo organu koji treba da registruje neku zadužbinu, fondaciju ili fond i ako on ispuni formalno-pravne uslove, vi ipak, ne dozvolite da se formira. Zatim, ne reguliše ni problem prestanka rada zadužbina i fondacija. Ne rešava problem koji je više puta ovde apostrofiran i danas, ne rešava problem upisa predstavnika stranih zadužbina u registar. Kad sam već kog stranih zadužbina, iako već vidim da se ovako polako proturaju priče o tome, da neko ima nešto protiv stranih zadužbina, moram da kažem činjenicu da, iako Srbija niti ima registar, niti o tome na bilo koji način vodi računa, u Srbiji već dugi niz godina rade strane zadužbine i rade, daju prilično novca za razne poslove koji su i te kako važni za Srbiju, kao što je recimo humanitarna pomoć, kao što je održivi razvoj, smanjenje siromaštva, razvoj institucija u lokalnoj samoupravi i slično. Ono što je fakat, mnogi strani donatori su uložili značajna sredstva u Srbiju, ali njihov položaj, status, delovanje, a naročito kontrola njihovog rada za Srbiju ne postoji. Dakle, nije regulisana zakonom i pravno je neuređena. Kada sam već spomenula pitanje zadužbinarstva u Srbiji, moram da kažem da je ovo pitanje vrlo važno za Srbiju. Kada pogledamo u prošlost Srbi su bili veliki zadužbinari i ostavljali su svom rodu i te kako mnogo važnih tekovina. Moram da kažem da su danas najveći i najlepši spomenici kulture zapravo manastiri u čitavoj Srbiji, zadužbine koje su srpski kraljevi i carevi ostavili svom rodu. Danas vidim da neko hoće da ih rasproda, naročito one koji se nalaze na teritorije KiM, na integralnom delu teritorije Srbije i da ih podvede pod ono što neko pokušava da nazove kosovskom kulturom. S druge strane, moram da kažem da od 1945. godine pa naovamo, strašno zamire ovaj oblik filantropije, jer je Srbija te 1945. godine pokazala koliko joj je stalo do zadužbina, sve ih je država odnela i uzela, tako da se mnoge, čak i političke stranke u mom gradu, a iz Valjeva sam, nalaze u zadužbinama koje nisu ostavljene za njihovo delovanje. Moram da kažem još nešto, i te kako je do 1945. godine bilo razvijeno zadužbinarstvo, naročito u prvoj polovini dvadesetog veka. Tako je, recimo, Beogradski univerzitet bio jedan od tri najbogatija univerziteta u Evropi. Crpeo je sredstva iz 90 fondova i zadužbina. Taj njegov kapital je iznosio više od milijardu dolara. Naravno, država je 1945. godine uzela sve ovo Beogradskom univerzitetu, a tek 1997. godine je vratila nešto od toga. Recimo, 11 zadužbina i 20 fondova trenutno daje svoja sredstva Beogradskom univerzitetu. Činjenica je da današnji tajkuni nisu toliko skloni filantropiji i ostavljanju za večnost i za pokolenja. Oni više vole kratkoročne akcije, a država im u tome i pomaže tim nekim velikim porezima koje je uvela na humanitarnu pomoć iz Srbije, dakle, Srbiji. Za tu humanitarnu pomoć je obaveza da se plati porez i da se plati PDV od 18%, odnosno 8%, što je prilično velika cifra, i uglavnom, oni koji bi možda i mogli nešto da urade, a da to ne bude prozivani most od nekih tajkuna, neki ministri, neki gradonačelnici smatraju da na taj način treba da se zadužbine formiraju da oni prozovu ko treba da da most. Fakat je da država nije pomogla onima koji bi možda i mogli i hteli da ulože u Srbiju i u pokolenja, da na taj način to i oduže. Moram da kažem još nešto, zbog čeka je država toliko veliki porez propisala. Moram isto da kažem da se to ne odnosi na pomoć koja dolazi iz inostranstva, već pomoć koja dolazi iz Srbije u Srbiju, ta pomoć mora da bude oporezovana. Obrazloženje je smešno, da ako se to ne bi dogodilo, ako ne bi bila oporezovana, nastao bi haos i nastale bi zloupotrebe, što je potpuno smešno, valjda država ima aparat kojim može da spreči zloupotrebe. Mada je, recimo, čuvena ona zloupotreba Borisa Stajkovca, koji je jedno vreme bio istaknuti član jedne ovde vladajuće partije, nešto što treba da bude za primer. Moram da kažem da Ministarstvo kulture jeste vodilo do sada evidenciju i registar svih zadužbina, ali moram da prokomentarišem i to, pošto je to spisak koji treba da bude javno dostupan, on nije takav jer ne postoji na internetu ovakav spisak koji treba da nam dostavi Ministarstvo kulture. S druge strane, AP Vojvodina ima evidenciju od 150 zadužbina. Beograd ima neku svoju evidenciju, doduše nije mnogo velika. Mislim da ima mnogo više zadužbina nego što je na tom spisku. Prosto, neka evidencija makar postoji. Prema podacima Asocijacija zadužbina, u Srbiji ovog trenutka ima oko 110 zadužbina, od toga je polovina sigurno neaktivna. Ima negde oko 800 fondova, trećina je, otprilike, samo aktivna. Takođe, nešto što treba da uputim kao komentar ili kritiku Asocijaciji zadužbina, ni oni nemaju aktivan sajt, tako da tamo gde tražite nećete dobiti takve podatke. Pomenula sam već da u Srbiji ne postoji registar stranih zadužbina i fondacija koje rade na teritoriji Srbije. To je možda ispravio novi zakon, ali ćemo videti kako to izgleda u praksi. Prokomentarisaću nešto što se odnosi na sam zakon, ovaj predlog zakona koji je pred nama. Prva stvar koju moram da kažem jeste da je ovaj predlog koji je pred nama protivustavan. Zašto je protivustavan? Zakonom niste obuhvatili teritoriju AP KiM, to je još uvek južna pokrajna Srbije, još uvek deo teritorije Srbije, a vi ga ovde nigde ne pominjete, kao da nije teritorija Srbije. Zadužbine koje se nalaze na ovom području nigde ne spominjete. I malopre sam pomenula i mislim da treba ponovo da kažem zato što je to vrlo važno i zbog nekih naših organa kojima i te kako plaćamo velike kirije tamo negde u inostranstvu, u Parizu, a pri tom, naši manastiri i naše crkve kojima treba da se ponosimo i koji se nalaze na teritoriji KiM i koje su zadužbine srpskih kraljeva i careva se tretiraju kao kosovsko nasleđe. Država mora da reaguje i mora, bogami, da ispravi ono što ste napisali u vašem zakonu, odnosno ono što ste izostavili, da KiM nema. S druge strane, navodite ulogu koji treba da ima AP Vojvodina i to je u redu. Doneli ste zakon protiv koga smo mi bili, ali ste bar u skladu sa tim zakonom postupili ovde. Znači, radite protivustavno i kršite Ustav. U članu 6. naveli ste da ciljevi i delovanje zadužbina i fondacija ne smeju biti usmereni na narušavanje teritorijalne celovitosti Republike Srbije, a autori predloga su sami narušili ovo jer su isključili teritoriju KiM. Ako ovaj predlog bude prihvaćen, a nema razloga da ne bude prihvaćen, jer ovde u ovoj Skupštini je prihvaćeno sve ono što je protivustavno, niko ovde od vladajuće većine ne smatra da je to neki problem, oni će već menjati Ustav, to najavljuju, ali unapred donose zakone koji ga krše. Dakle, potpuno je izvesno da će onda sama Vlada uraditi najveći deo aktivnosti na rasturanju celovitosti Srbije. Ono što moram da vas pitam, poznato vam je, postoji jako mnogo zadužbina na teritoriji Kosova. Postavljam pitanje - gde će se one registrovati? Zatim, imate član 3. među ciljevima koje ste naveli, o kojima možemo da diskutujemo jer ima i onih koji imaju meru i onih koji zaista ne treba tu da budu, recimo, nema uopšte ništa što se tiče verske tolerancije. To je problem, kao što vidite, da u Srbiji i te kako je izražen, u poslednje vreme naročito, jer vi otvarate na svim mogućim frontovima bitke koje ne možete dobiti, pa tako u Novom Pazaru imate zaista veliki otvoreni požar u državi, a niko se iz vlasti na to ne obazire, ni ministar za lokalnu samoupravu, nezainteresovano kaže da nema potrebe da o tome komentariše, niti bilo ko od zvaničnika, pa bi bilo možda zanimljivo da ste ubacili da postoje ciljevi koji su vezani za razvoj verske tolerancije. Takođe, kao neko ko zaista poštuje sve tekovine oslobodilačkih ratova Srbije 1914. do 1918. godine, pitam vas - zašto to ne postoji kao jedan od ciljeva? To su svetla vremena Srbije i nema razloga da se ovde ne nađu. Nešto što ste najavljivali kao polaznu osnovu za izradu novog zakona je bilo da se dobro odmeri i definiše nadzor i podrška razvoju zadužbinarstva. Nigde u zakonu nisam pronašla odrednicu kako ćete vi to raditi na kontroli ovog zakona. Mi ne znamo ni kako će država da radi na razvoju zadužbinarstva. Prosto vidim da je država nezainteresovana jer ona nema čak ni organ koji će se baviti tom problematikom. Pošto sami kažete da u zakonu nemate nigde odrednicu da nemate državni organ koji će se baviti zadužbinama, to je jasan signal kakav će biti status zadužbina u državi. Dalje, ono što je zbunjujuće u članu 2. to što fondacije mogu da se osnivaju bez sredstava i mogu da konkurišu za dobijanje sredstava iz budžeta, a mogu se baviti privatnom delatnošću. To se odnosi i na strane zadužbine. To je vrlo čudno. Prosto mislim da treba da se komentariše i mislim da treba da ga obrazložite i sami, gospodine ministre. Uopšte ne rešavate u ovom zakonu problem nacionalizovanih zgrada. Vi ste se od toga ogradili. Mislim da bi trebalo možda da se nešto kaže o tome, ali hajde neka bude tako kako ste vi rekli. Dakle, DSS ima jako mnogo komentara i primedbi na ovaj zakon. Više neću, da bih ostavila i mom kolegi vreme da govori o tome, ali mislim da zakon generalno nije dobar, da uopšte nije u duhu zadužbinarstva, a pravo da vam kažem, bolji zakon od vas nisam ni očekivala.
Pošto gospodin Jugović nije tu, dajem reč narodnom poslaniku Zoranu Ostojiću.
Koleginice i kolege, pred nama je zakon koji je Srbiji nesumnjivo potreban. Nesumnjivo je da žaljenje što u ovo vreme nema više zadužbina kao što ih je bilo u Kraljevini Jugoslaviji i u Kraljevini Srbiji je na mestu, ali mislimo da zakon koji je u načelu u tehničkom smislu u redu ne može da dovede do više zadužbina. Naprosto, treba razmisliti o nečemu, govorim o onima koji žale i koji kažu da su nekad bogati ljudi u svom narodu mislili o budućnosti i ostavili pokolenjima, a sada to ne rade, da treba razmisliti i o klimi kada se to dešavalo u prošlosti i kakva je sada klima kada su u pitanju bogati ljudi. Svakako da su zadužbine osnivali i pokolenjima ostavljali oni koji su imali, a ne oni koji nisu imali, koji su imali, koji su zaradili, koji su patriote, koji su hteli da ostave i za budućnost. Na kraju krajeva, mi i u svetu imamo sada neke bogate ljude, bezobrazno bogate ili ekstremno bogate ili kako već mogu da se nazovu, Voren Bafet ili Bil Gejts, koji ostavljaju ne porodici, nego drugima, narodu, državi, na neki način slično što su radili i Spasić i Kolarac itd. Ali, poslovna klima ne pogoduje takvom patriotskom činu i gestu u ovom trenutku. Govorim o slobodnom tržištu, baziranom na privatnoj svojini. Mi još uvek nismo doneli zakon o restituciji, ispravili nekakve velike nepravde iz posleratnog, revolucionarnog i komunističkog vremena i naprosto dok se to ne uredi na način na koji mi iz LDP kažemo da je evropski način, u skladu sa evropskim standardima ili da budem jasniji, dok ne uredimo društvo u kojem dominira privatna svojina, u kome je jasna konkurencija, otvoreno društvo, uz puno konkurencije, bez monopola, onda do tada neće ni biti ljudi koji će pošteno zaradivši novac stavljati pokolenjima zadužbine ili fondacije. Naprosto, ta poslovna klima je ono što nedostaje da bi sada bilo više zadužbinara i ljudi koji misle o budućnosti ili ljudi koji misle o zajednici, bar koliko misle i o svom ličnom interesu. Vremena u kojima se to radilo svakako su bila na neki način poštenija, ali nećemo se zavaravati, i veliki i bogati ljudi s kraja 19. ili prve polovine 20. veka na ovim prostorima su novac zarađivali često uz pomoć ili sa državom. Jednostavno, uvek je dobar posao bio raditi s državom, s tim što tada, za razliku od sada, zakoni izgleda da su bili čistiji i bolji, sem onih ratnih profitera koji su vojsci u Prvom svetskom ratu umesto brašna prodavali i liferovali pesak, a i takvih je bilo. Zarada u radu sa državom je bila zagarantovana, ali nije bilo ovakve partijske države koja, evo, na primeru javnih nabavki, mi o tome pričamo već tri godine, ali sada su se pojavili podaci koji potpuno potvrđuju naše razmišljanje, da su javne nabavke u Srbiji na državnom i na lokalnom nivou godišnje oko 4 milijarde evra, da su najkonzervativnije procene da tu ispari otprilike 10 do 20%. Pogledajte koliki je to novac. Mi u principu imamo zakone koje objektivno ne poštujemo. To će biti u budućem periodu našeg približavanja EU glavna prepreka bržem hodu Srbije. Javne nabavke su izvor korupcije, ali one ne bi bile toliki izvor korupcije da partijska država koja opstaje kroz javna preduzeća nije toliko jača. Kada se bude u ovoj zemlji, u skladu sa onim za šta se zalaže LDP, a što Vlada puževim korakom povremeno prihvati, kada se bude uradila potpuna reforma i države i našeg sistema, kada na primer sva javna preduzeća budu u privatnoj svojini i kada u državnoj svojini ostane samo nešto što je prirodni monopol i što kao prirodni monopol objektivno ne treba da bude u privatnoj svojini, tada će i bogati ljudi koji će se obogatiti u poštenijoj tržišnoj utakmici, u utakmici sa evropskim igračima, svakako imati više razumevanja od ovih koji su do novca došli u jednom tranzicionom vremenu, često koristeći prednosti ili veze prethodnog sistema, kao što je to na primer slučaj sa nekim bivšim komunističkim zemljama istočno od nas, počevši od velike Rusije. Dakle, način na koji je zarađen novac ili poštenje i sposobnost na koji je zarađen novac je veoma važan, kada je u pitanju ovo o čemu danas pričamo, o nečem što je javni interes iznad privatnog. Biće više zadužbina kada ova država bude demokratskija, kada privreda bude integrisana u evropsku, kada bude više konkurencije, kada bude manje onih elemenata starog sistema u ovome, siguran sam da će ljudi koji budu zarađivali novac u takvoj Srbiji, od koje nismo daleko, i ka kojoj, verujem da svi mi u ovoj sali želimo da stignemo, tada će biti uveren sam i više onih primera kakvih imamo iz naše moderne prošlosti. Do tada ostaće samo da političari apeluju ili reketiraju kako god to zvali one koji su bogati i bogati će se osećati ugroženo jer ih država napada, a jedan sklad između države zbog veoma bogatih i srednjeg sloja neće postojati. Mislimo da je temelj svakog društva srednji sloj. On je u ovoj našoj današnjoj Srbiji, sa naše tačke gledišta ugrožen. S jedne strane, imamo zaista veoma bogate koji su u tranzicionim vremenima stigli do velikog novca, na drugoj strani imamo sirotinju, ljude koji jedva sastavljaju kraj s krajem. Zovemo ih obično tranzicionim gubitnicima. A zašto u Srbiji ima tranzicionih gubitnika toliko mnogo više nego u drugim zemljama, odgovor je veoma prost. Zato što tranzicija u Srbiji dugo traje. Traje već više od 10 godina i što duže traje, to će više biti tranzicionih gubitnika. Da je bila brza, kratka i efikasna, govorim i o privatizaciji, svemu onome što smo imali posle 5. oktobra kao šansu, a koju zbog onoga što se desilo u prvih dve-tri godine posle 5. oktobra, nažalost nismo iskoristili. Mislimo na ubistvo Đinđića i zaustavljanje Srbije u tom poletu, kada smo sustigli naše komšije. Tako će biti. Tako da žalba i žaljenje kako sada nema ljudi kao što su Ilija Kolarac ili trgovac Spasić i ostali, neće dovesti do promene svesti onih koji imaju novac da ostave to. Ne, izgradnja jednog demokratskog društva i jedne konkurentne privrede, u kojoj će se država povući iz biznisa i omogućiti ljudima da razviju svoju invenciju i svoju inicijativu, dovešće do bogatih ljudi koji će o tome razmišljati. Siguran sam da u nekom budućem vremenu, i zbog verovatno ovoga trenda koji hvata ili bar dolazi iz Amerike, a ne mogu da procenim da li će zahvatiti i druge delove sveta, pre svega Evropu, govorim o bogatim ljudima koji ostavljaju, ajde da kažem, državi i narodu, a ne svojim naslednicima, većinu svog bogatstva. Da li će se nešto slično dešavati u Srbiji. Osnov za stabilnu, jaku privredu i bogate ljude koji ostavljaju potomstvu, napravićemo kada Evropu dovedemo ovde. Na kraju ta napomena oko ljudi koji, ajde da kažem, žive u zadužbinama, a nisu imali prilike, govorim o stanovima, da otkupe svoje stanove, kao što smo svi mi kad govorim o društvenim stanovima imali. Ona se može rešiti samo ispravljanjem te velike nepravde, a to je nacionalizacija posle Drugog svetskog rata, kao što smo mi odavno tvrdili. Sada smo došli do toga da nas iz Brisela podsećaju da nam je obaveza da donesemo zakon o restituciju. Nažalost zakon o restituciji nije donet kad i Zakon o privatizaciji jer zemlje koje su uspešno prošle kroz tranziciju, u trenutku donošenja Zakona o privatizaciji doneli su zakon o restituciji i faktički iz privatizacije se stvarao fond da bi se isplatilo ono što ne može da se vrati u naturi. Mi to nismo doneli, jer prosto posle ubistva Zorana Đinđića u tih četiri-pet godina vlada koja je vladala Srbijom nije shvatala da je suština ljudskog prava život i imovina i prosto dok svi mi ne postignemo konsenzus da su četiri osnovna zakona tranzicije iz komunizma ili totaliranog sistema, koje god vrste, u slobodno društvo slobodnih pojedinaca, da su to privatizacija i restitucija, kao ruka i rukavica, parnjak dva zakona. Mi na drugoj strani imamo lustraciju i rehabilitaciju. Govorimo o kršenju ljudskih prava i rehabilitaciji onih kojima su ljudska prava kršena. Mi nećemo, što bi neko rekao, izaći na zelenu granu, odnosno davićemo se, polako ćemo ići dva koraka napred, jedan korak nazad, ali bez ta četiri zakona za koje se mi od svog osnivanja zalažemo ovo neće biti društvo slobodnih ljudi koji zavise od svog rada, svog uma, društvo jednakih šansi, ali svakako jednakih šansi ne znači i jednakost za sve, jer kolektivistička svest u kojoj smo živeli decenijama ostavila je duboke posledice. Mi ovaj zakon u načelu podržavamo, ali upozoravamo da zakon ne može da donese ono što bi svi mi više želeli, a to je da bogati odvajaju od svog bogatstva i ostavljaju svojim potomcima. Potrebno je potpuno promeniti sistem i način upravljanja ovom državom i otvoriti ekonomiju, ukinuti monopole i onda će bogati ljudi na taj način i razmišljati.
Narodni poslanik Nikola Lazić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, kada se pogleda Predlog zakona o zadužbinama i fondacijama teško je oteti se utisku da je zadužbinarstvo kroz istoriju delilo sudbinu same države. Kako se društvo razvijalo? Kada je društvo prosperiralo tada se i zadužbinarstvo razvijalo. Zadužbinarstvo je bila i jedna vrsta lakmusa, dakle ogledalo samog stanja u društvu. Tako je možemo reći i danas. Kroz zadužbinarstvo se šalje jedna vrsta političke poruke, kako na unutrašnjem političkom planu, tako i na spoljnom. Izlišno je posebno govoriti o bogatoj tradiciji zadužbinarstva i rezultatima koji su zaista impresivni. Dakle, posebno u periodu dinastije Nemanjića, kao i u periodu između dva svetska rata, a interesantno je da za taj period ne postoje neki značajni podaci koji bi govorili o bitnim zloupotrebama u ovoj oblasti. Zadužbine u punom smislu reči predstavljaju blago jednog naroda, a mnogi pojedinci su slali određenu vrstu poruka, time što su osnivali zadužbine, a neki su sprečavali da njihovo ime padne u zaborav. Kao što je i više kolega danas citiralo, Ivo Andrić je rekao – da čovek može da umre dva puta, dakle prvi put kad nastupi fizička smrt, a drugi put kad njegova zadužbina odumre. Ključna dobit i razlog za donošenje ovakvog zakona bi zapravo trebalo da bude uspostavljanje kontinuiteta zdravog zadužbinarstva, koje je nažalost prekinuto i mogu reći ugušeno i uništeno posle Drugog svetskog rata. Nažalost ovaj zakon nema kapacitet da uspostavi taj prekinuti kontinuitet. Sama rasprava, tj. debata o zakonskom predlogu jeste postojala, ali su njeni dometi ograničeni s obzirom da mnogo toga jeste rečeno, a malo toga inkorporirano u sam Predlog zakona. Aktuelni zakon nesporno treba menjati i mislim da su se svi oko toga danas složili. Postoje mnogi problemi, počev od neusaglašenosti sa Ustavom u mnogim segmentima, poput instituta kao što je pitanje društvene imovine itd. Takođe, postoji čitav niz nejasnoća o kvalitetnom praćenju rada fondacija, tako da s jedne strane Ministarstvo kulture jeste bilo zaduženo da vodi jednu vrstu evidencije, a s druge strane su lokalne samouprave bile zadužene da vode računa o ispravnosti rada samih fondacija, a međusobna koordinacija tu uopšte nije postojala. Zbog toga i ne čudi da su se javili slučajevi koji su zaista uznemirili javnost, poput slučaja Fonda Katarine Rebrače. Mislim da je jasno zašto je došlo do značajnog uznemirenja javnosti, pošto je u pitanju bila fondacija koja se bavila pomaganjem obolelima od raka. Iz zakonskog predloga je, inače, takođe, potpuno izostavljeno definisanje načina rada po pitanju fondacija i zadužbina kada je u pitanju naša južna pokrajina Kosovo i Metohija, dok se AP Vojvodina jasno pominje. Ovo ne začuđuje jer su isti trend i ministarstvo i Vlada praktikovali kad je usvajan i Zakon o kulturi nedavno u ovoj skupštini. Tada je ne samo izostavljena, već i sistematski ignorisana intervencija da se u Zakon o kulturi inkorporira sakralna umetnost, koja jeste jedna od ključnih svedočanstava prisustva naše duhovnosti u prethodnim vekovima na teritoriji naše južne pokrajine Kosova i Metohije. Zakonski predlog samo ovlaš konstatuje da se on ne odnosi na otetu imovinu. To jeste ključno pitanje, jer najveći broj zadužbina zapravo i jeste oduzeto nacionalizacijom i eksproprijacijom posle Drugog svetskog rata. To ovaj zakon ne može da reši i nema kapacitet, već je neophodno na nivou države sprovesti proces restitucije. Samim tim ovaj zakon ostaje na nivou jednog limitiranog dokumenta čiji dometi zaista ne mogu biti preterano veliki. Koliko je snažna zadužbinarska aktivnost i koliki je njen praktični značaj ilustruju i neke činjenice vezane za Beogradski univerzitet, koji je moja koleginica Milica Vojić Marković malopre pomenula, a s obzirom da je zaista reč o impozantnim ciframa i ja ću to pomenuti. Dakle, Beogradski univerzitet je pre Drugog svetskog rata prihodovao sredstva od 90 zadužbina i fondova. Tada je Beogradski univerzitet bio jedan od tri najbogatija u Evropi, a njegov kapital je vredeo kao sadašnjih milijardu dolara. Zamislite sada šta bi sve moglo da se učini sa tolikim sredstvima i koliko bi to poboljšalo sam kvalitet nastave na univerzitetu, jer bi postojala mogućnost i da stručnjaci budu zadržani, da neki kvalitetni stručnjaci budu dovedeni, a najbolji studenti bi imali i perspektive u daljem angažovanju, kako na univerzitetu, tako i u državi. Da podsetim, prema nekim podacima u poslednjih dve godine među 30 hiljada mladih koji su napustili državu 10 hiljada je visokoobrazovanih. Neke polemike vezane za ovaj zakonski predlog su vođene po pitanju neophodnosti postojanja privatnih zadužbina. Dakle, s jedne strane su postojali razlozi za i rečeno je da u međunarodnoj praksi to veoma često jeste slučaj. Oni koji su govorili protiv toga su naveli da to ostavlja prostor za određene zloupotrebe, pranje novca i da nije u skladu sa tradicijom koja se fokusirala na jednu vrstu opšteg dobra, nego na dobro pojedinca itd. Na ovo se nadovezuje i činjenica da u novom zakonskom predlogu fondacije mogu da se organizuju bez materijalnih sredstava, a kasnije te fondacije mogu da konkurišu kod države da dobiju određena sredstva. Mislim da to na neki način problematizuje samu svrhu postojanja zadužbina i fondova. U zakonu takođe, a mislim da ovaj zakon možda i nema kapacitet za to, ne postoji efikasan mehanizam kontrole porekla novca kojim se osniva zadužbina, pa to može kasnije i da stvori određene moralne dileme i probleme za korisnike tih fondova. Zamislite nekoga ko se prijavi za stipendiju nekog fonda za koji nikada nije čuo, ali će mu omogućiti neophodno školovanje, a pet godina kasnije se ispostavi da je taj fond osnovan od strane nekog čija su sredstva pribavljena kriminalnim putem. Mislim da to ostavlja jednu vrstu stigme ceo život na tu osobu koja je bila korisnik sredstava tog fonda i mislim da u tom smislu država mora da pronađe način kako da reaguje i kako da taj problem reši. Takođe, naslednost osnivača u upravljanju fondacijama je isključena i mislim da je to pogrešno, jer ne mislim da će neko treće lice brinuti bolje o upravljanju fondom od samih naslednika onog koji je taj fond i uspostavio. Postoji i pitanje kada oni koji upravljaju zadužbinom to nesavesno čine, šta mogu biti posledice? Mislim da te kazne i kaznene odredbe treba isključivo da se odnose na onog ko se ogrešio lično, a ne na to da se, na primer, oduzimaju određena sredstva fondovima, čime se umanjuje njihov profit, a samim tim i dobro koje želimo da se time postigne. Poslanička grupa DSS podnela je niz amandmana i očekujemo da ih ozbiljno razmotrite i prihvatite.
Narodni poslanik Zoran Babić ima reč.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, govoriću o Predlogu zakona o zadužbinama i fondacijama. Veliku čast i zadovoljstvo mi predstavlja činjenica da je jedna od prvih fondacija u Srbiji osnovana u Vrnjcima, odnosno Vrnjačkoj Banji, još davne 1868. godine. Ta fondacija se zvala Osnovatelno fundatorsko društvo lekovite kiselo-vruće vode u Vrnjcima. Velikim i humanim ljudima tog vremena, vašim i mojim zemljacima, gospodine ministre, nije bio potreban ovako glomazan i neretko nerazumljiv zakon. Zbog toga ću vam pročitati jedan tekst iz kojeg ćemo, verujem, svi izvući dobre pouke. Skup poklonika tople mineralne vode u Vrnjcima održan je u Kruševcu 1. jula 1868. godine. To je bio dogovor na kome je odlučeno da se osnuje dobrovoljno udruženje za podizanje Vrnjačke Banje. Iz Kruševca na skupu su bili prisutni profesor Matija Karamarković, sreski načelnik Stanko Mutavdžić, sudija Okružnog suda Stevan Kovačić i trgovci Vule Radosavljević i Stojan Brkić. Iz Trstenika su došli načelnik sreza, kapetan Atanasije Mihailović i trgovci Teodosije Petković i Stevan Katić. Iz Karanovca, današnjeg Kraljeva, načelnik sreza kapetan Stevan Popović i trgovci Jovan Novaković i Dimitrije Crvčanin. Na skupu je profesor Matija Karamarković pročitao pregled poziva za upis u dobrovoljno udruženje, odnosno osnivački akt u kojem je bilo predloženo sledeće: pod jedan, da se osnuje udruženje građana koje će se zvati Osnovatelno fundatorsko društvo lekovite kiselo-vruće vode u Vrnjcima; pod dva, da su humanost i rodoljublje osnovni i jedini motiv udruženja; pod tri, da je podizanje Vrnjačke Banje osnovni i jedini cilj udruženja; pod četiri, da će potreban novac društvo prikupljati isključivo dobrovoljnim prilozima članova i da prilozi ne mogu biti veći od jednog dukata i da su, naravno, nepovratni; pod pet, da će upis u društvo vršiti odbor koji čine Matija Karamarković, Atanasije Mihailović i Stevan Popović. Skup je prihvatio predloženi osnivački akt u celini, te je nastala prva takva organizacija u Srbiji pod nazivom Osnovatelno fundatorsko društvo lekovite kiselo-vruće vode u Vrnjcima. Tom prilikom Pavle Mutavdžić se upisao za prvog člana i priložio dva dukata, uz napomenu da će, ukoliko se program rada proširi, priložiti još osam dukata. Istovremeno, on je dopisao primedbu da dobrovoljni prilog članova društva može biti i veći od jednog dukata i da takav prilog treba smatrati izrazom čovekoljublja i patriotizma. Društvo je egzistiralo 15 godina, odnosno do 1883. godine, kada je Vrnjačka Banja prešla u državne ruke. Iz ovog teksta možemo da vidimo da je formiranje zadužbina i fondacija bila uloga ne samo bogatih ljudi tog vremena, ne samo trgovaca, nego i načelnika srezova, odnosno ljudi koji su se bavili i politikom. Gospodine ministre, ovako je nastala prva fondacija i, što je još mnogo važnije, ovako je nastala Vrnjačka Banja. Ja sam tim ljudima duboko zahvalan i na ideji, i na čovekoljublju i na patriotizmu. Posle osnivanja prve fondacije, posle 142 godine, dobićemo zakon gde vi u članu 3. definišete ciljeve zadužbina i fondacija, s kojima se apsolutno slažem. Gospodine ministre, pored promovisanja demokratskih vrednosti i regionalnog razvoja, borbe protiv korupcije, zaštite potrošača, zar niste mogli da predvidite i promovisanje i nacionalnih vrednosti. Mislite li da mi kao država, kao narod nemamo nacionalne vrednosti koje bi trebalo da promovišemo. Zašto ovim predlogom zakona to niste predvideli. Čega se stidite? Patriotizma koji je promovisao pre 142 godine sreski načelnik Pavle Mutavdžić. Duboko sam ubeđen da je budućnost Srbije u Evropskoj uniji. Ali, nemojte misliti da je ta budućnost brža i sigurnija ukoliko se odreknemo nacionalnih vrednosti, ukoliko postanemo bezlični. Šta ćemo takvi i Evropi i nama samima, jer ako sami sebe ne cenimo zaista to niko drugi neće uraditi umesto nas. Kada čitate neku knjigu i kada dođete zbog štamparske greške do bele stranice, praznog papira, nećete se zadržati na toj stranici, preći ćete siguran sam na sledeću. Kao građanin Srbije ne bih voleo da Srbija u budućnosti u toj bogatoj knjizi, koja se zove Evropska unija, bude baš takav jedan beli papir, ali siguran sam da nešto tako ne bi želeli ni naši prijatelji u Evropi. Ne treba da se stidimo naših nacionalnih vrednosti, pa da ih zaboravljamo kao što ste ih vi zaboravili u ovom predlogu zakona. U proklamovane ciljeve zadužbina i fondacija, istina negde pri dnu prioriteta, predvideli ste i brigu o deci i mladima, iako smo svedoci svakodnevnih poziva za pomoć oboleloj deci, operacije, transplantacije, troškovi lečenja astronomski, nemaština, bol roditeljska nad bolesničkom posteljom deteta, ogromna, neizreciva. Treba li za ovu državu promovisanje vrednosti regionalnog razvoja da bude važnije od pomoći bolesnoj deci ili je to možda nalog arhitekte tog regionalnog razvoja. Ima li humanijeg, čovekoljubljivijeg cilja zadužbina i fondacija nego što je to pomoć našoj deci. Šta je sa decom sa posebnim potrebama. Treba li da gradimo Srbiju u kojoj ćemo se setiti dece sa posebnim potrebama samo u dečijoj nedelji, malo slatkiša, neka olovka, bojica, srceparajuće, obećavajuće izjave političara izrečene, ne zbog te dece, nego zbog medija, kampanje, rejtinga. Kakvu vi poruku ovim predlogom zakona kao država šaljete, kada ste recimo članom 24. predvideli da upis u registar zadužbina i fondacija vrši Agencija za privredne registre i da visinu naknade za upis zadužbina i fondacija u registar i druge usluge koje pruža APR određuje upravni odbor uz saglasnost Vlade. To znači da će prilikom ovakvog humanog gesta kao što je formiranje fondacije ili zadužbine država ipak naplatiti svoje usluge. Kako mislite da podstičete humanizam i čovekoljublje kada nam je država skupa i kada ne pokazuje znake humanizma, i to malim sitnim gestom, tako što će se odreći svojih prihoda prilikom upisa zadužbine i fondacije u registar. Ovakvim zakonskim rešenjem, gospodine ministre, pokazujete da imamo humane pojedince koji su spremni da izdvoje 30.000 evra prilikom osnivanja zadužbine i fondacije, ali nemamo humanu državu koja bi se odrekla bar dela svojih prihoda. Članom 5. ste predvideli, to je jedan benigni član, da se zadužbine i fondacije osnivaju dobrovoljno, mislim da je ovaj član nepotreban, opterećujući, jer nešto što zakonom nije obavezno, naravno da je dobrovoljno, tako mislim da taj član treba i brisati. Gospodine ministre, u Srbiji je oduvek bilo i zadužbina, i fondacija, i donatora i donacija. Neki od njih nisu uzor društvene odgovornosti jer se busaju u grudi malom ili velikom donacijom, ili zaštitom životne okoline i svu pomoć medija koji im služe kao alat u toj promociji. Kompanije, ne samo kod nas već i u svetu, sve više koriste društveno odgovorno poslovanje kao marketinško oruđe. Društveno odgovorno poslovanje je često način na koji firme rade, ali je i način da se poboljša imidž preduzeća ili imidž vlasnika preduzeća. Nije nikakva tajna, a i istraživanja to pokazuju, da potrošač birajući između dva proizvoda iste cene, istog kvaliteta odlučuje se za onaj proizvod koji potiče iz kompanije koja posluje na društveno odgovoran način. Međutim, pored ovih primera verujem da većina njih ima one druge iste pobude. Verujem da unutrašnje biće svakog od nas uživa u tome da pomaže drugima i da nam je teško da posmatramo tuđu patnju. Ali, to je ono što ovaj predlog zakona ne prepoznaje i da je poljuljano poverenje građana i kompanija u humanitarne organizacije i društveno odgovorne projekte, naročito posle obelodanjenog slučaja Fonda Katarine Rebrače. Ne vidim kako će ovaj predlog zakona sprečiti pojavu nekog novog takvog slučaja. Zbog svih izrečenih zamerki poslanička grupa Napred Srbijo Srpske napredne stranke je podnela 21 amandman na ovaj predlog zakona, ali bez obzira na vaš odgovor na te amandmane u danu za glasanje nećemo podržati ovaj predlog zakona.
Devet minuta i 50 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Nikola Žutić, posle njega narodni poslanik Zoran Antić.
Dame i gospodo poslanici, gospodine ministre, po mišljenju nas iz SRS, ovakav predlog zakona nikako ne zaslužuje da bude usvojen u Narodnoj skupštini Republike Srbije. Pre svega, u cilju popravljanja ovakvog zakona predlažem odvajanje ustanove zadužbina od savremene ustanove - fondacija, jer su to, sa gledišta srpske tradicije i istorije, nespojive pojave. Zadužbina je srpska istorijska, nacionalna i tradicionalna ustanova koja se ovakvim zakonom nastoji omalovažiti i poniziti spajanjem sa tzv. modernom, netradicionalnom, profitabilnom ustanovom – fondacija. Svojim amandmanom na naslov Predloga zakona predložio sam da zadužbine dobiju svoj poseban zakon, dok fondacija, sa druge strane, treba da bude pravno regulisana posebnim zakonom o fondacijama, prvenstveno zbog ograničavanja i kontrolisanja masovnog delovanja stranih neoliberalnih fondacija. Dakle, ne treba zaboraviti na činjenicu da su strane fondacije, koje danas dominantno nastupaju u Srbiji, uglavnom neoliberalnog anacionalnog ideološkog usmerenja. Međutim, ima i pozitivnih primera delovanja naučnih fondacija, kakva je npr. fondacija Mihajlo Pupin i druge. U zakonodavnoj praksi Kraljevine Srbije i Kraljevine Jugoslavije zadužbine su bile pod Ministarstvom prosvete, a ne kao danas pod Ministarstvom kulture. Kroz istoriju 19. i prve polovine 20. veka većina zadužbina imala je prosvetni karakter. Definicijom zakonodavstva Kraljevine Jugoslavije, zadužbina ili pod drugim sinonimnim nazivom zaklada, fond ili zavod, jeste ustanova kojoj se namenjuje izvesna imovina nekoj trajnoj svrsi. U to vreme zadužbine su mogle osnivati fizička i pravna lica. Osnovni akt i statut za sve zadužbine u Kraljevini Jugoslaviji nije odobravalo Ministarstvo prosvete u slučajevima ako je "svrha zadužbine nemogućna, pravno ili moralno nedopustiva". Zadužbinske račune pregledavala je uzorita računska ustanova, glavna kontrola, u to vreme zvana i računski sud, koja je na zahtev vlasti naređivala da se izvrši pregled stanja zadužbinske imovine. Pri Ministarstvu prosvete postojao je i zadužbinski savet, kao vrhovna zadužbinska vlast. Pitam se da li danas pri Ministarstvu kulture postoji slična institucija? Koliko znam, ne postoji. Zadužbinski savet je imao sedam članova: jedan državni savetnik, jedan kasacioni sudija, jedan apelacioni sudija, predsednik prvostepenog suda. Ostali članovi uzimani su iz redova stručnjaka i velikih dobrotvora. Ističem ovu sudsku hijerarhiju jer je davala izuzetnu ozbiljnost i legitimnost i pravni legalitet savetu. Status zadužbina u Kraljevini Jugoslaviji je bio potpunosti pravno regulisan. Tako, na primer, na Zakon o zadužbinama iz 1930. godine propisan je iscrpan pravilnik za primenu Zakona o zadužbinama. Organizaciono i pri opštem odeljenju Ministarstva prosvete postojao je poseban zadužbinski odsek koji je imao zadatak da vodi nadzor da se zadužbinama, koje ne stoje pod neposrednom upravom Ministarstva prosvete, upravlja u duhu njihovog osnovnog akta i statuta, a saobrazno Zakonu o zadužbinama; zatim, zadatak da u duhu osnovnog akta i statuta, saobrazno Zakon o zadužbinama, upravlja zadužbinama koje se nalaze pod neposrednom upravom Ministarstva prosvete. Dalje, imalo je zadatak da vodi evidenciju o pravnom i faktičkom stanju svih zadužbina, da prikuplja, rediguje i sređuje i povremeno štampa biografske podatke o osnivačima zadužbina, kao i da se stara da se ukazuje dužna pažnja njihovoj uspomeni i drugo. Dakle, istorijsko sećanje na velike zadužbinare čuvano je publikovanjem zadužbinskih spomenica, monografija, hronika i drugog. Sećanje na velike zadužbinare, međutim, danas se izgleda prepušta zaboravu vremena, jer se u veoma malom obimu štampaju zadužbinarska izdanja. Službe zadužbinskog odseka, prema Zakonu iz 1930. godine, naročito prema pravilniku, morale su vršiti detaljnu i preciznu kontrolu rada zadužbine, poverenih novčanih sredstava i drugog. Dalje, zadužbinski odsek Ministarstva prosvete vodio je zadužbinski registar o svim zadužbinama Kraljevine Jugoslavije. Dakle, postojala je prava kontrola nad kontrolom. Postavljam pitanje gospodinu ministru da li danas u približno istoj meri Ministarstvo kulture, kao vrhovna zadužbinska vlast, brine, odnosno kontroliše rad zadužbina, naročito one finansijske prirode. Da li je revizorima u potpunosti dozvoljeno da vrše svoj posao? Koliko znam, ne postoji pri ministarstvu zadužbinski odsek ili odeljenje u organizacionoj strukturi Ministarstva kulture, a to bi svakako trebalo u nekoj budućoj sistematizaciji da se uradi. Prema ovom zakonu iz 1930. godine iz zadužbinske imovine dodeljivana je i pomoć nemoćnima, nevoljnima, socijalno ugroženom stanovništvu. Prednost su imali ratni invalidi, službeni invalidi i njihova deca prilikom dodeljivanja pomoći zadužbinske imovine. Pitam da li danas postoji takvo zadužbinarstvo? Meni nije poznato, a bilo bi neophodno zbog velikog broja ratnih i ostalih invalida. Komunistički terorizam nad nekretninama tzv. narodnih neprijatelja doživljavao je punu ekspanziju od 1945. godine pa nadalje, naročito nad zadužbinskom imovinom u Beogradu. Zakonom o nacionalizaciji privatnih privrednih preduzeća iz 1946. godine oduzimano je, narodski rečeno, sve i svašta. Zakon koji bi štitio zadužbine uopšte nije donesen, pa je u toj oblasti vladao potpuni pravni provizorij, pa samim tim i potpuni haos. Bezobzirno su otimane zadužbine koje su vlasnici, nošeni humanizmom, slobodnom voljom, testamentom ostavljali na polzu i korist svom otačastvu. Vezano za zadužbine od zakonskih i podzakonskih pravnih akata, od novih komunističkih vlasti donesena je samo odluka Velike antifašističke Skupštine Srbije o zadužbinskim upravama od 11. decembra 1944. godine. Ovom odlukom poverenik prosvete, u prevodu ministar, za Srbiju je izvršavao popunjavanje zadužbinskih uprava, formalno "u duhu osnovnih akata i statuta zadužbina", dok je to u stvarnosti vršeno prema komunističkoj proceni moralno-političke podobnosti. Poverenik je mogao smenjivati i postavljati novu upravu u slučajevima kada proceni da rad uprava nije u skladu sa ideologijom i politikom novog komunističkog vremena. U socijalističkoj Jugoslaviji naročito je bilo ugroženo prosvetno univerzitetsko zadužbinarstvo koje je svoje korene vuklo iz perioda Knjaževine Srbije, odnosno Kraljevine Jugoslavije. Prvih godina posle rata još uvek je vršena pomoć studentima iz zadužbinskih fondova. Tako su na primer studentima od 1948. godine povodom Dana Republike, 29. novembra, i Dana univerziteta svake godine dodeljivane novčane nagrade za nagradne temate i za uspeh u iznosu od 5.000 dinara. Ove nagrade, kao i stipendije i drugi vidovi materijalne pomoći siromašnim i uspešnim studentima, davane su iz sredstava zadužbina i fondova Beogradskog univerziteta koji su nasleđeni iz perioda Kraljevine Jugoslavije. Međutim, u komunističkom periodu prosvetni studentski zadužbinski fondovi su sve više gašeni zbog komunističkog uslovljavanja koje je vršeno pod isprikom ostvarenja novih opštih, socijalističkih, političkih i društveno-ekonomskih ciljeva, a koji su se odnosili na brisanje starog, odnosno buržoaskog, po njima dekadentnog, građanskog ili velikosrpskog. Kako navodi istoričar, dr Bondžić, Beogradski univerzitet je pre Drugog svetskog rata imao značajan broj zadužbina koje su uglavnom služila za nagrađivanje uspešnih studenata, ali i za pomaganje naučnog rada na Univerzitetu. Imovina većine zadužbina sastojala se i od novčanih uloga ili hartija od vrednosti koji su se posle rata sveli na manje iznose. Početkom 50-tih godina univerzitet je još uvek imao 11 većih zadužbina čija se imovina sastojala od nepokretnosti. To su na primer bile zadužbine Luke Ćelovića Trebinjca, Koste Elčića, Josipa Jovanovića Gliše i Marije Rakić, Svetozara Vidakovića, Draginje Katić, Ane Đurković i drugih. Postojala su i 124 novčana fonda kod Državne investicione banke, koji su služili za nagrađivanje studentskih radova, za pomoć siromašnim studentima, za studentske stipendije i finansiranje naučne i nastavne delatnosti. Međutim, odredbama novih socijalističkih propisa takav vid prosvetnog zadužbinarstva se postepeno gasio. Tako su, na primer, prema propisima uredbe o upravljanju stambenim zgradama iz 1953. godine zgrade univerzitetskih zadužbina morale da pređu pod upravu i korištenje opština za potrebe novih stanara. Prihodi od zgrada više nisu korišćeni za studentske potrebe i na taj način studentsko zadužbinarstvo je ugašeno. Uprava univerziteta, koja je bila nadležna i za prosvetne zadužbine, pred državnom silom je gubila sporove pred vrhovnim sudovima Srbije i Jugoslavije, pa su zadužbinske prostorije pretvorene u stanove ostale u svojini bespravnih novih stanara. Nove vlasti nisu imale ni najmanje sluha da bar zadužbine koje su imale izuzetnu socijalnu, prosvetnu i kulturnu svrhu poštede od besomučne nacionalizacije. Kako ovih dana mediji saopštavaju, taj problem ni do dana današnjeg nije rešen. U ovom trenutku se aktuelizuje zbog zahteva naslednika zadužbinara, ali i ugroženosti današnjih tzv. vlasnika zadužbinskih prostorija i stanova. Ipak, zbog usklađivanja sa evropskim diktatom o potrebi provođenja potpune restitucije imovine u Srbiji, danas se iz tih zadužbinskih stanova pokušavaju izbaciti stanari čiji su roditelji potpuno nezakonitom odlukom dobili stanarsko pravo. Time se i današnja vlast stavlja na teške muke kako rešiti posledice komunističkog terora nad zadužbinskim vlasništvom. Brozovo nasleđe neprimerene nacionalizacije i danas pritiska srpske vlasti, jer bez izvršene potpune restitucije nema ulaska Srbiji u EU. Ispunjenje tog uslova EU značiće bankrot države Srbije. Postavljam pitanje – otkud Srbiji 50 do 100 milijardi evra da isplati odštetu vlasnicima otete imovine? Da se vratimo pitanju zadužbinarstva i fondacija. Koliko sam uspeo istražiti, sve do 1972. godine nije donesen nijedan zakon koji bi regulisao pravni položaj zadužbina u Srbiji. I upravo te 1972, u jeku ustavnih amandmanskih promena, odjednom se pojavljuje moderni zakon pod nazivom Zakon o zadužbinama, fondacijama i fondovima. Pojavljuje se nova humanitarno socijalno-finansijska kategorija fondacija. Od termina zadužbina odvaja se i naziv fond, iako su prethodno zadužbina, fond i zaklada predstavljali sinonime. Već u to vreme koje je, da ne zaboravimo, i vreme potpunog državotvornog razbijanja Srbije i srpskog naroda, zadužbina je izjednačena sa terminološkom novotarijom fondacija. U članu 1. Zakona iz 1972. godine formulisano je da se zadužbina, fondacija i fond osnivaju radi podsticanja i pomaganja stvaralaštva u nauci, umetnosti, kulturi i ostalom. Dakle, u Zakonu iz 1972. veliki nedostatak je socrealistička odredba da se ostvarivanje ciljeva zadužbina i fondacija zasniva na načelima samoupravljanja radnog naroda. Čak i u to teško vreme po srpski narod država je više brinula o zadužbinama nego danas. Naime, ovim zakonom iz 1972. osnovana je specijalna institucija namenjena svrsi zaštite kao samostalni organ. To je bio Republički savez za zadužbine, fondacije i fondove kojeg je imenovala Skupština Srbije. Ovaj savet izdavao je odobrenja za osnivanje, ocenjivao da li su ciljevi zbog kojih je zadužbina ili fondacija osnovana u skladu sa Ustavom i zakonom, pružao je pomoć opštinskim organima u poslovima vezanim za njihovo osnivanje i rad. Pravni položaj zadužbina i fondacija u Republici Srbiji do sada je, kao što je poznato, uređivan Zakonom o zadužbinama iz 1989. godine. Ovim zakonom zadužbina je potpuno izjednačena sa fondacijom u nekim članovima. Republički organ nadležan za poslove kulture vodio je zadužbine, fondacije i fondove, a zakon se zasnivao na konceptu državne, privatne i društvene svojine. Vladine i nevladine apologete ovog novog predloga zakona navode da zakon doprinosi oživljavanju zadužbinske filantropske kulture u Srbiji. Dalje, navode da su najzaslužniji za stvaranje ovog, tobož, modernog zakona Ministarstvo kulture, ali i nekakva nevladina organizacija Balkanski fond za lokalne inicijative. Ovo je naprosto čudno. Brojne državne Vladine institucije koje primaju novac iz budžeta koje izgleda ne mogu same da urade posao, već im pripomažu nekakve Vladine organizacije. Apologete ovoga predloga zakona dalje navode da je proces pisanja zakona 2007. godine pokrenuo Balkanski fond za lokalne inicijative, jedna od najvećih fondacija u saradnji sa resornim ministrom kulture, dok je sve to višegodišnje pisanje vršeno u svrhu doprinosa usklađivanja domaćih propisa sa evropskim standardom i normama. U Srbiji već više godina ne postoji jedinstveno zadužbinarstvo. Naime, moram istaći podatak da je Zakonom o utvrđivanju nadležnosti Vojvodine iz 2002. godine, i to članom 8, preneto u nadležnost Vojvodine, kao povereni posao, da u skladu sa zakonom odobrava osnivanje zadužbina, fondacija i fondova na teritoriji AP Vojvodine. Sada vidimo kako se to u praksi sprovelo. Verovali ili ne, od te 2002. godine u državi Vojvodini osnovana je samo jedna zadužbina, po tradicionalnom srpskom modelu, dok je s druge strane osnovano 40 fondacija i čak 125 fondova. Zadužbinarstvo se gasi u Vojvodini, ali zato izuzetno napreduju moderni oblici tzv. filantropske pomoći, koji takođe prosto cvetaju. Nekada je bilo jedinstveno zadužbinarstvo u okviru Kraljevine Srbije, Kraljevine Jugoslavije, pa čak i FNRJ. Kako sam ih istakao, postojeće stare i novije srpske zadužbine imaju opštekorisnu svrhu za opšte tradicionalne vrednosti, na korist srpskog naroda. Da se podsetimo aktivnosti u korist srpskog naroda Vukove zadužbine, zadužbine Miše Anastasijevića, Kolarčeve zadužbine, zadužbine kralja Petra II na Oplencu i drugih. Nažalost, danas, kao što su i druge kolege rekle, takvog žrtvovanja imovine za opšte dobro od strane bogatih trgovaca ili danas tajkuna naprosto više nema.
Šesnaest minuta i 45 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Antić, a posle njega narodni poslanik Zoran Krasić.
Dame i gospodo narodni poslanici, mislim da svi možemo da se složimo oko toga da su svi jako ponosni na istoriju našeg zadužbinarstva, pre svega između dva rata. Bilo je danas dosta primera zadužbinarstva. Bilo je jako puno ljudi na koje smo mogli da se ponosimo. Bilo je to očigledno i vreme kada se cenilo i čovekoljublje, kada se cenila plemenitost, solidarnost i kada se mnogo više vodilo računa o dostojanstvu svakog pojedinca u jednom društvu. Nažalost, čini mi se i da smo danas isto tako u situaciji da zadužbinarstvo može da bude jako značajno i da u mnogome olakša život mnogim ljudima koji su ugroženi, mnogim socijalnim ugroženim grupama, jer ovaj proces tranzicije kroz koji prolazimo očigledno je stvorio velike socijalne razlike i veliki broj ljudi je ostao u situaciji da živi sa jako malo primanja, u teškoj situaciji, u materijalnoj bedi. Činjenica da država često nemadovoljno sredstava, dovoljno fondova da pomogne svim tim ljudima čini mi se da je trebalo sve nas da motiviše, pre svega gospodu iz vlasti da pripreme jedan zakon koji bi bio mnogo sveobuhvatniji, koji bi bio sa mnogo jasnijim konceptom i sa jasnim ciljevima, kada je u pitanju zadužbinarstvo, filantropija u Srbiji danas i da bi to mnogim ljudima u Srbiji mnogo više značilo nego ovaj koncept koji ste danas nama ponudili. Jako puno je bilo primedbi na ovaj predlog zakona. Mogu da kažem da je SNS očekivala mnogo više od ovog zakona, pre svega, kao što rekoh, zahvaljujući zadužbinarstvu, da kvalitet života naših građana bude na jednom višem nivou, da se u mnogo većoj meri afirmiše zadužbinarstvo nego što će ovaj zakon to da učini, da se vratimo nekim moralnim vrednostima ili da promovišemo socijalnu pravdu, ali sasvim sigurno zaboravljamo, bez obzira što smo proistekli iz jednog društvenog sistema u kojoj je te socijalne pravde bilo mnogo više nego što je ima danas. Mislim da ovaj zakon, kao što malopre rekoh, konceptualno ima jako puno mana. Mislim da niste ovim zakonom dokazali da imate neku viziju zadužbinarstva u nekom narednom periodu, da imate neku strategiju na osnovu koje bi se zadužbinarstvo razvijalo u narednom periodu, da taj nedostatak strategije znači da nećemo imati jednu kulturu filantropije u našem društvu, da to neće da krene od porodice, od škole, da to neće da bude deo našeg vaspitanja, i da samim tim i zadužbinarstvo neće biti ukorenjeno u onoj meri u kojoj smo možda to očekivali ovim predlogom zakona. Ono što najviše smeta nama iz SNS je što niste krenuli ispočetka, što niste definisali šta će biti sa onim zadužbinama koje su nacionalizovane, da damo jedan pozitivan primer šta hoćemo sa tim zadužbinarstvom, da afirmišemo te ljude koji su u prošlosti puno dali ovom narodu, da to bude jedan pozitivan primer koji nam je i te kako potreban. Nažalost, niste uspeli da motivišete ni medije da se aktivno uključe u ovu kampanju oko zadužbinarstva. Mediji su danas prepuni negativnih primera. Ono što je najveći problem, kada je u pitanju konkretno tekst ovog zakona, postoji mogućnost da se stvore, odnosno ostavlja se prostor za zloupotrebe. Najveći broj amandmana SNS je bio baš u tom smislu da se potpuno pojasni ovaj koncept zakona, da se izbegne svaka zloupotreba, jer bi svaka zloupotreba u ovoj oblasti definitivno značila, da ne kažem, tačku na zadužbinarstvo, ali jedan veliki korak unazad, kada je u pitanju zadužbinarstvo i filantropija danas u Srbiji. Ono što nam isto tako smeta je što ste, čini mi se, nastupili u zakonu sa jednim jedinstvenim pristupom prema zadužbinarstvu, bez obzira što je ono mnogo slojevitije nego što to izgleda na prvi pogled. Danas u svetu, bar koliko mi je poznato, postoje četiri tipa zadužbinarstva. To je pre svega ovo zadužbinarstvo koje kreće od pojedinca, zadužbinarstvo raznih trgovačkih društava. Ono što je jako važno i što je trebalo kroz ovaj koncept da se mnogo bolje reguliše je ono zadužbinarstvo koje podržava država, zadužbinarstvo koje podrazumeva prikupljanje sredstava od građana, od svih onih ljudi dobre volje. U tom smislu nije smelo u ovom zakonu da ostane ni malo prostora gde bi eventualno trošenje tih sredstava došlo pod znak pitanja i gde bi se zloupotrebilo trošenje tih sredstava. To je ono što i te kako fali, institucija javnog konkursa, transparentnost prilikom trošenja tih sredstava, pre svega kada su u pitanju pomoć države ili kada je to zadužbinarstvo koje se odnosi na prikupljanje sredstava građana, a i mislim da je i sam zakon mogao da bude mnogo širi, s obzirom da je sve veći broj vidova korporativnog zadužbinarstva, bez obzira što možda korporativna društvena odgovornost ne pripada ovom zakonu ili treba biti uređena drugim zakonom. Ipak, ona sve više uzima maha u našem društvu i može biti značajan podstrek i u razvoju ljudskih resursa i u zaštiti životne sredine i u svim ostalim vidovima gde se lokalnoj zajednici omogućava kvalitetniji život, gde se uspostavlja ta kopča između privrede i lokalne zajednice. To je ono, isto tako što bi SNS mogla da vam zameri, nema toga dovoljno u ovom zakonu i ne vide se intencije da će te u nekom narednom periodu možda u saradnji sa ostalim ministarstvima da poradite po tom pitanju. Mislim da su mediji veliki problem, da su potpuno ne upućeni, nezainteresovani za oblast zadužbinarstva, kao što sam i malo pre rekao, da na tome Ministarstvo mora mnogo više da poradi ukoliko smatra da od ovog zakona stvarno imamo neki koristi. Što se tiče poreskih olakšica, čini mi se da bi mogli mnogo više da uradite da to bude po nekoj progresivnijoj stopi, sa nekom ozbiljnijom vizijom kako podsticati zadužbinarstvo. Verujem da bi ste naišli na ozbiljan odjek, pre svega ljudi iz privrede, onih koji raspolažu sredstvima koje bi rado upotrebili kada je u pitanju zadužbinarstvo. Konkretno, kao što reče moj kolega malo pre, podneli smo dvadesetak amandmana. Ono na čemu smo insistirali to je da se statutarno odredi da li je zadužbina na ne određeno ili određeno vreme, odnosno da to uđe u zakon, da to mora da bude jedna jasna klauzula. Sadašnjim Predlogom zakona mislim da ste to propustili. Isto tako da se definiše na bilo koji način naš predlog uz pomoć oznake u samom nazivu zadužbine, šta je ono, da li je zadužbina u cilju nekih opštih korisnih ciljeva ili je u privatnom interesu. Mislim da je to jako važno za treća lica koja stupaju u kontakt sa zadužbinom, sa ljudima koji je predstavljaju, da se mnogo bolje uredi sukob interesa. Plašimo se da i tu može biti jako ozbiljnih zloupotreba i sa timsmo i te kako nezadovoljni, kao i institutom povezanih lica i to nam se čini da nije u dovoljnoj meri uređeno. Sve u svemu, mislim da je, kada su u pitanju i strane zadužbine, trebalo to regulisati malo ozbiljnije. Nisam siguran da su svi strani zadužbinari u tolikoj meri dobronamerni prema našem društvu, da jako često promovišu neki sistem koji je primeren njima i bivaju logistička podrška jednom potrošačkom društvu koje se ovako često stihijski izgrađuje, gde smo i kao narod i kao država jako često zatečeni i nesvesni da mnoge od tih ideja i zalaganja nisu u interesu ovog društva.
Iskorišćeno je 10 minuta i 35 sekundi vremena poslaničke grupe. Ovim završavamo prepodnevni deo sednice. Određujem pauzu. Rad nastavljamo u 15.00 časova, po redosledu narodnih poslanika prema prijavama za reč. Prvi prijavljeni govornik je narodni poslanik Zoran Krasić, a posle njega narodni poslanik Milan Stanimirović. Hvala vam. [[Posle pauze – 15.00]] Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad sednice u popodnevnom delu raspravom, a po redosledu narodnih poslanika, prema prijavi za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o zadužbinama i fondacijama. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić. Posle njega narodni poslanik Milan Stanimirović. Izvolite.
Gospođo Čomić, vama neće biti neprijatno što ću bez ministra da ovo saopštim. Računam, teški državni poslovi. Šta da kažem o ovom predlogu zakona? U dosadašnjoj raspravi je bilo puno istina, bogami bilo je i puno netačnih konstatacija o postojećem zakonu. Meni je drago što je predlagač ovog zakona u obrazloženju napisao nekoliko rečenica. Prva rečenica koja mi je vrlo draga jeste, što je priznao da u našem pravnom sistemu su postojala tzv. društveno-pravna i privredno-pravna pravna lica. Ovo naročito pričam zbog onih eksperata kojih nema, jer su glumili da nešto znaju. To je prva pohvala na račun ovog obrazloženja Predloga zakona. Tu moram da stanem sa pohvalama i da krenem sa preporukama, zašto je potrebno da se ovaj predlog zakona vrati na doradu. Zašto? Zato što ovaj predlog zakona, praktično, legalizuje postojeće stanje koje je u praksi nezakonito. To moram da kažem. To nije ništa komplikovano da se shvati. Sva nova rešenja, epohalna rešenja koja se ugrađuju jeste amnestiranje postojećeg stanja. Sada se tu ubacuju ovi proevropski termini koji u suštini ništa ne znače, koji samo treba da prikriju jednu suštinu. U nastavku bih nešto malo da se igramo one narodne poslovice – ne dozvolite da vam istina pokvari dobru priču. Malo ću da vam pokvarim dobru priču. O čemu se radi? Vidite, danas je moguće prema ovom predlogu zakona, naravno, kada on stupi na snagu, da na bazi imena i prezimena i lične karte vi budete osnivač neke fondacije. Sve se to lepo registruje. Niti postoje sredstva niti postoji bilo šta drugo. Dovoljno je samo da kažete da su vam cilj proevropske vrednosti i evropske integracije. Nemate sredstava, nemate ništa, začas ćetenaći izvor sredstava – Darko Šarić, Čume, Mišković, Karić, "Viktorija grup", svi koji imaju potrebe da se "društveno i odgovorno ponašaju". Sada, molim vas, hajde da se malo podsetimo. "Delta holding" ima dve institucije koje se bave humanitarnim radom. Jedna se zove – Delta humanitarni fond, a druga je – Fond za budućnost. Vidite, sudeći po novinama, Delta humanitarni fond i gradonačelnik grada Beograda napraviše zadužbinu. Gde? U Belvilu, kojinije mogao da se proda. Znate zašto neko dozvoljava Miškoviću da se bavi humanitarnim radom preko svojih institucija? Najveći doprinos humanosti Miškovića i ostalih jeste da ispunjavaju svoje ugovorne obaveze prema svojim dobavljačima. Ispuni obavezu prema dobavljačima, ispuni obavezu prema zaposlenima, ispuni obavezu prema državi i ne mora ništa da bude humano. Ovde se neko promoviše kao mnogo human, a svima dužan. Kako može da bude human čovek koji ne poštuje zakon? Objasnite mi. To će gospodin Bradić ovim zakonom da legalizuje. Kod ovih velikih firmi imamo u stvari fondove za promociju supruga, žena. Imamo Karić fondaciju – Milanka i sve žene od Karića. Ovde imamo vezu sa Karićima. Gospođa se zove Ivana Mišković-Karić. To ćete vi da legalizujete ovim predlogom zakona. To hoćete. Da ih prikažete kao društveno odgovorne. Prema kome? Prema onima koji navodno nemaju. Zašto nemaju? Neće Mišković da ispunjava svoje obaveze. Ni Karić nije ispunjavao svoje obaveze i jurili ste Karića, a jurite Karića i dan-danas. Njegova fondacija lepo posluje. Fino posluje. Čak i nagrađujete. Video sam pre neki dan na TV neki Tihomir Simić,kažu – leva ruka, desna podlaktica Bogoljuba Karića, napreduje kao kadar Nenada Čanka. Ljubav prema novcu, to je nešto izuzetno i značajno. Kako to otopljava srce DOS-u, vi nemate pojma. Danas slušasmo ovde literarne radove na temu zadužbinarstva. Naravno, neću sve da stavljam u isti koš. Ima tu stvarno fondacija koje zaslužuju pažnju, ima tu nečega što je podignuto na nacionalni brend, nešto što služi na ponos. Naravno, prepoznaje se po nazivima – Vuk Karadžić, Ivo Andrić itd. Apsolutno sam siguran da iza nečega što plemenito zvuči se krije nešto što je manipulacija novcem. Tim pre što ti novci, kako bi neki rekli, ne podležu nekim poreskim obavezama. Kada je u pitanju taj strani faktor, zamolio bih vas da me lepo saslušate. Zahvaljujući tome što su dva državna sekretara napisala neko pismo, pa su rekli 23. aprila prošle godine, da sudovi moraju da stanu sa izvršenjem pravosnažnih sudskih presuda, a čin toga treba da bude da se isplate plate, da se vrate na posao itd. Jedan od njih je Slobodan Homen. Kada pogledate njegov razvojni put, videćete, sve ga zadužbine i fondacije promovisale u ovoj zemlji. Prva je "IRI" – međunarodni republikanski institut, onda američka zadužbina za razvoj demokratije. Priča neki Pol Makartni da su tri miliona dolara preko Američke ambasade dali "Otporu" za rušilačke aktivnosti. Znate šta se desilo sa otporašima? Sad ću da vam kažem. Miljana Jovanović, dizajner, još uvek. Slobodan Homen, državni sekretar, pa onda da preskočimo ove Čedine, Srđan Milivojević, ovde, Jovan Ratković, savetnik predsednika, Branko Ilić, Srđan Popović, Slobodan Đikanović, Nenad Konstantinović, mali Neca, Predrag Lečić, Vlada Pavlov, a onda imamo ove optužbe gde se oni međusobno optužuju, šta bi sa onih 10 miliona dolara. Nisam ja izmislio. Imam i tekst iz "Njujork tajmsa", gde ih hvale kako su učestvovali u subverzivnim aktivnostima, sve je preko fondacija, sve preko zadužbine. Taj deo ne sme ni da se takne ovim predlogom zakona. Hajde da vidimo kakva je nomenklatura i struktura Karić fondacije. Slušajte ljudi, Skupština, potpredsednici, predsednik, počasni savet, savet, upravni odbor, nadzorni odbor, ispod potpredsednika nalaze se inostrani ogranci Moskva, London, Nikozija, Beč, Vašington, Toronto, nema Crna Trava, nema Peć. Ispod direktora: centar za promociju porodičnih vrednosti, centar za dobročinstvo, centar za promociju kulture i stvaralaštva, centar za promociju i razvoj nauke i obrazovanja, izdavačka delatnost, ima uređivački odbor, nagrada braća Karić. Što onda jurite Karića? Kako vas nije sramota? Fondacija lepo posluje, u skladu je sa zakonom, a vi jurite Karića. Ispod nagrade braće Karić nalazi se žiri i upravni odbor. Znate ko su dobitnici nagrade braća Karić? Miloš Vasić, novinar "Vremena", Bojana Lekić. Prekinite ovo ljudi. Prekinite ovu farsu. Prekinite ovu farsu. Ovim zakonom samo legalizujete nešto što će biti pranje velikih para, ogromnih para. Ne stavljam u isti koš niti sve fondacije, niti sve zadužbine. Ali, ako su vam ljudi koji vode ozbiljne zadužbine rekli u čemu se ogledaju problemi koncepta ovog zakona, prihvatite. Nećete mnogo da pogrešite. Ne vredi preko tih kvazifondacija i zadužbina da se peru mafijaške pare. Ne vredi da se nekome omogućava da ne plaća porez i ne ispunjava obaveze prema državi, jer navodno sa nekom uplatom zaslužuje neku posebnu pažnju jer, kako vi to kažete – društveno odgovorno se ponaša. Kako može društveno odgovorno da se ponaša neko koji krši zakon? Kako? Plati zaposlene, isplati porez, uplati doprinose, izmiri obaveze prema dobavljačima, pa ako ti ostane, budi human. Zar je moguće, prvo ćeš da budeš human da bi ti se snajka snimala na nekim promocijama? A, onda zato što si human na promocijama, onda ćemo da ti tolerišemo poreze, tolerisaćemo ti doprinose, tolerisaćemo ti ovo, tolerisaćemo ti ono. Pobrkali ste redosled. Veliki nedostatak svih ovih fondova, fondacija i zadužbina sadašnjih jeste što uopšte nije jasno finansiranje. Vi ste po novom Predlogu zakona zadužbine i fondacije više smestili, naravno, pravna lica bez članstva, itd, ali vi ste ih više smestili u sistem običnog pravnog lica koje bi moglo da obezbeđuje sredstva gde god se okrene. Po mom konceptu je potpuno nenormalno da se zadužbina ili fondacija obrati državi za pare. Po mom konceptu bi bilo potpuno nenormalno da država bude osnivač fondacije ili zadužbine. Ne možete vi Vukov sabor da stavljate u isti koš sa Delta Holding fondacijom. Vi ćete po zakonu to da stavite u isti koš. To je nemoguće. Da ste napravili tu razliku, pa da nešto shvatim, ali vi ne pravite tu razliku. Vi trpate sve u isti koš i neko pokazuje svoje dobročinstvo. Kako? Što zakasnelo izmiruje svoje dospele obaveze. O čemu se razmišlja onda? Vi se sećate onog velikog sponzora iz Subotice koji je sponzorisao Košarkaški savez Srbije, puko, nestao, ali on nije mogao ni da bude sponzor. Ovde sam reč "sponzor" upotrebio u izvornom značenju zbog toga što je bila u pitanju košarka, ali sa nekom drugom rečju mogu da opišem svakoga ko da uplatu zadužbini ili nekoj fondaciji radi neke svrhe ili cilja koji se postiže. Drugo nešto, ovde ste preširoko stavili. Ništa zakonom ne sme da bude zabranjeno što već Ustavom nije zabranjeno. Vi idete dalje. Vi ovde kažete, ispravite sami, da se ne brukate, u članu 13 – prava koja je ostavilac imao u času smrti, nemojte u času smrti, nego u trenutku smrti, to je Zakon o nasleđivanju. Vidi se da je ovo nogama napisano, nije mozgom, što se kaže. Ali, ako ubacujete ove evropske integracije, molim vas, treba da napravim društvo koje će da sledi tekovine Nikole Sarkozija, da romsko pitanje rešavam na način kako on to rešava u Francuskoj ili pitanje jezika ili asimilacije da rešavamo na način kako to rešava Angela Merkel. To mogu da napišem u svakom osnivačkom aktu fondacije ili neke zadužbine. Šta ćete da kažete? Drugo nešto, nema izjave usaglašenosti sa evropskim propisima. Što ste izbegli da napišete kako je u Evropi, toj kojoj vi težite? Je l' su to rešenja iz EU? Ako su rešenja iz EU, što makar greškom niste napisali jednu rečenicu ovde? Ovo je usaglašeno sa zakonom Francuske, ovo je usaglašeno sa zakonom Nemačke, ovo je usaglašeno sa direktivom tom, sa direktivom ovom. Nije u sistemu EU, ljudi. Da vam ne čitam o ovim kvaziorganizacijama. Kada sam video da vam je Predlog zakona radi Vladimir Vodinelić, sve mi je jasno, od zakona nema ništa. Još samo je falio Vojin Dimitrijević, Sonja Biserko, Nataša Kandić, ima ovde i Sonje Liht, i ona ima neke svoje fondove za izuzetnost i svi njeni pacijenti izuzetnosti, eno ih u Ministarstvu inostranih poslova. To je providno, ljudi. Nemojte sa ovoliko providnim stvarima da idete. O Otporu ću drugi put da vam pričam.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je 15 minuta i 10 sekundi. Reč ima narodni poslanik Milan Stanimirović, a posle njega narodni poslanik Mirko Munjić.
Gospođo predsedavajuća, poštovani gospodine ministre, poštovane kolege narodni poslanici, pred nama se nalazi Predlog zakona o zadužbinama i fondacijama kao novi pravni okvir u okviru koga, posle dužeg vremena, treba da bude uređena ova materija. Čuli smo danas mnogo o tradiciji i starim srpskim srednjovekovnim zadužbinama, o odnosu prema rodu i otečestvu u zlatnom dobu zadužbinarstva, krajem 19. i početkom 20. veka. Mnogo govore imena koja smo čuli i u današnjoj raspravi, kao Miša Anastasijević, Kolarac, Ilić, Teokarević, Spasić i mnogi drugi, ali i mnoge zgrade u starim gradskim jezgrima Beograda, Novog Sada, Niša i drugih gradova su živo svedočanstvo o sjajnoj tradiciji zadužbinarstva u Srbiji. Sećanje na stare zadužbinare je neophodno i zbog budućnosti radi razvijanja kulture dobročinstva, afirmacije filantropije i altruističkog pogleda na svet. Ovo je potrebno i nakon više od pola veka jedne nakaradne konstrukcije, kao što je nacionalizovana zadužbina. Kao što bi rekao uvaženi kolega Milenić, čisti contradictio in adjecto, jer nacionalizovati zadužbinu, posmatrano kao čin kojim je nešto što je neko ostavio na polzu naroda oduzeto ponovo od naroda za narod u ime istog tog naroda. Kada sam već spomenuo kolegu Milenića, oko njegovih dilema oko toga šta znači tajkun, kada govorimo o ovom dobročinstvu, o bogatim ljudima, o korporativnom kapitalu koji takođe treba da se uključi u sve ovo, možda bi pod ovaj mogli podvesti one koji su u mutnim vremenima za nama na formalno zakonit, ali duboko nemoralan način stekli svoje bogatstvo. O čemu se radi? Znači slažem se s kolegom Milenićem, kogod je to kriminalnim aktima stekao treba da odgovara pred sudovima i da mu se to oduzme. U onim vremenima znamo da je marka, recimo na ulici bila 21 dinar, a u bankama šest dinara. Kolega Milinić i ja nismo mogli kupiti marku po šest dinara, neko je mogao zahvaljujući privilegovanom položaju. Kredit iz primarne emisije nismo mogli dobiti mi i većina građana Srbije, a neko je mogao. Zatim, uvozne dozvole za razne akcizne i druge robe nismo mogli dobiti mi kao većina građana Srbije, ali neko je mogao. Na osnovu toga je stekao ogroman kapital koji danas poseduje, na formalno zakonit način ga je stekao. Ne može krivično da ogovara za to, ali je pitanje da li možda pravda ne bi bila zadovoljena, ali bi se vraćanjem kroz neki oblik filantropije bar dela bogatstva narodu makar donekle mogla umiriti savest ovih pojedinaca i učiniti neko delo za opšte dobro. To bi bilo na neki način i simbolično okončanje poluvekovne vladavine onih koji su kao Pantelija sve što imaju ostavljali sebi. Podsećanje na tradiciju ima smisla jedino u okvirima Tokvilove misli koja kaže – kada prošlost više ne osvetljava budućnost um korača u tami. Bogati ljudi danas, kao i nekad, moraju osećati potrebu da deo svog bogatstva odrede za dobrobit celog društva. Ne treba sve u životu ugraditi u cigle, a čak kad ste to uradili, osnivanjem zadužbine možete i cigle uključiti u duhovno, obrazovno i kulturno unapređenje svoje zemlje i svoga naroda. Neke novosti koje su predviđene ovim zakonom više puta su napomenute. Definisanje zadužbina i fondova, propisuju se opštedruštveni ciljevi zadužbina i fondova, definišu se nedopušteni ciljevi u članu 6. koji je više puta pominjan, insistira na javnosti rada zadužbina i fondacija, omogućava legalno delovanje i registracija stranih fondacija, omogućava velika sloboda ostavljena zakonom o unutrašnjoj organizaciji zadužbina i fondacija. U želji ostvarenja osnovnog cilja koji se donošenjem zakona postiže, a to je stvarno podsticanje pravnog okvira za razvoj zadužbinarstva i fondacija, kao i za njihovo transparentno upravljanje i poslovanje, poslanička grupa Za evropsku Srbijui poslanička grupa u okviru nje DS glasaće za predlog ovog zakona.
Četiri minuta i 35 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Mirko Munjić. Posle njega narodna poslanica Nada Kolundžija.
Mnogi od velikih ljudi koji su tokom bogate srpske istorije stvarali zadužbine, hvala bogu, nisu kako to Ivo Andrić kaže umrli drugi put, jer njihove zadužbine i dalje žive. Uprkos brojnim problemima, uprkos komunistima, uprkos krabuljistima nekim posle komunista itd. Dakle, njihove zadužbine i dan-danas postoje i žive su. Što se fondova tiče da kažem da prvi fond sa kapitalom od 250 dukata nekada je osnovao vojvoda Toma Vučić Perišić i Ilija Milosavljević Kolarac kao pomen stradalima 1804-1815. godine. Potom je tu i Miša Anastasijević, koji je uz kneza Miloša bio jedan od najbogatijih Srba 19. veka. Ja ću samo radi upoređenja kratko reći kako je bilo sa zadužbinama i fondacijama nekada, a kako je to danas, da bih pokušao da vam dokažem koliko je apsurdno u stvari sve ovo što ste vi, ili dobar deo ovoga što ste vi, izneli u Predlogu zakona o zadužbinama. Srpski rječnik kaže na jednom mestu da je najveća zadužbina načiniti manastir ili crkvu, kao što su to srpski kraljevi ili carevi činili. Zatim je zadužbina načiniti kakvu ćupriju na nekoj vodi, vodu dovesti, načiniti česmu blizu puta, usaditi ili nakalemiti voćku, gladnog nahraniti, žednog napojiti, a golog odjenuti. Iz ovoga, iz samo jedne rečenice vidimo šta su nekada bili ciljevi osnivanja zadužbina. Jasno je da su nekada ljudi svoja imanja, svoj novac, kolekcije knjiga i rukopisa i ostalo što su imali vrednije darovali svom otačastvu. Nekada je to zaveštanje bilo u pomen žrtvama prošlih ratova, zatim nekada u pomen svoje prerano izgubljenedece ili roditelja, ponekad, kao što kolega reče i samo u vlastito u ime. Postoje čak podaci da su srpski seljaci svoje vinograde i svoja imanja zaveštavali Srpskoj akademiji kako bi ona sa tim imanjem nešto učinila na dobrobit naroda. Predlog zakona o zadužbina i fondacijama, kako ste ga vi danas prezentovali, ima zaista mnogo nedostataka. Kako ministar reče, on je za one koji razmišljaju o sutra, kako ministar reče to je za one da njih žele da zaštite i da podstaknemo na neka ulaganja, na neke zadužbine, na osnivanje fondova zarad naše kulture. Novi zakon, čuli smo od ministra, u skladu je sa novim vremenom. Međutim, tu bih se složio sa ministrom. Tačno je da je ovaj novi zakon u skladu sa novim vremenom. Međutim, čini se da je ovaj predlog zakona nekako i suviše ili je to bar onaj koji je pisao tekst ovog predloga zakona trudio se da on bude i suviše moderan. A u svemu što je suviše moderno ili preterano moderno osnovu čini novac, a osnova ili temelj svake zadužbine treba da bude u stvari onaj cilj koji je onaj koji osniva zadužbinu ili fondaciju postavio. A ciljevi koje vi pominjete u predlogu ovog zakona jesu svojevrsna negacija. Dakle, onim delovanjem koje ne može biti u suprotnosti, kako vi to kažete, sa ustavnim poretkom, sa pravnim poretkom, sa teritorijalnim integritetom zemlje, sa zajemčenim slobodama i pravima i sa posebnim interesima političkih stranaka. Ovo je možda posebno zanimljivo jer kao posebne interese političkih stranaka vi ovde samo napominjete tri stvari. Prvo neposredno učešće u političkoj kampanji, zatim prikupljanje sredstava za izbornu kampanju i finansiranje političkih stranaka ili nekih pojedinih kandidata. Kao da su, gospodine ministre, samo ovo tri načina koji mogu da predstavljaju posebne interese političkih stranaka. Gde su oni drugi? Gde su posredni načini? Može vam se nabrojiti 50 drugih načina koji predstavljaju političke interese, odnosno koji predstavljaju interese političkih stranaka. Dalje, želeo bih nešto da kažem, odnosno da iskritikujem tzv. dobročinstvo u privatne svrhe. Pazite, kada se dobročinstvo radi u privatne svrhe, posebno kada se određeni prihodi usmeravaju jednom čoveku ili kada oni budu usmeravani prema određenoj grupi ljudi, to nije zadužbina, to je samo jedan popreki način da se izbegne porez. Zašto? Zadužbina treba da se pravi trajno i ne samo to, zadužbina treba da bude na dobrobit, odnosno na opštu korist društva, a nikako na korist pojedinca ili na korist određene grupe ljudi. Reći ću nešto o fondovima bez sredstava. Fondovi moraju da imaju svoja sredstva. Nikako se ne može osnivati fond a da on, kao tobože očekuje neka sredstva. A kod nas je upravo suprotno. Ulože se određena sredstva na registraciju nekog fonda, dakle nešto malo para, fond se registruje i onda se navodno očekuje da taj fond privuče pare. Način na koji će on da privuče pare i ko je taj koji je ispred fonda koji privlači te pare, e to je već priča za sebe. Ti fondovi konkurišu, siguran sam vaše ministarstvo desetine i desetine projekata godišnje, je l' tako, ima, i ti fondovi konkurišu kod vašeg ili nekog drugog ministarstva za razne projekte i obavezno se tu navodi da će se novac upotrebiti za dobrobit društva. Međutim, to je samo jedna farsa. To je samo lak način da se uz pomoć partijskih kolega uz pomoć partijskih drugova dođe do lake zarade. Ko su ti ljudi koji dolaze do tako lake zarade? Verujte to su samo oni kojima jednostavno samo novac treba da bi bili pošteni. Sve drugo imaju. Samo sad kad dobiju pare postaju pošteni. Naravno pod navodnicima. Reći ću nešto i o stranim zadužbinama, odnosno o zadužbinama koje obavljaju delatnost na teritoriji Srbije. To je zaista priča za sebe. Propisi koji regulišu upis i sadržinu registra ovih stranih predstavništava koji deluju na teritoriji Srbije su svedeni na pet članova, od 56. do 60. člana predloga ovog zakona. Kojim to odredbama, gospodine ministre, mislite da sprečite uplitanje stranih fondacija u politički i društveni život Srbije? Ili, možda to uplitanje jednostavno ne želi da se spreči ovim zakonom? Možda se ono čak prećutno i opravdava. Godinama podmladak pojedinih političkih stranaka iz Srbije vaspitavaju "stranci". Pomenuću Nacionalnu zadužbinu za demokratiju, ili NED, kako se kod nas kaže. To je fondacija koja je osnovana u doba hladnog rata, u doba Reganove administracije i koja je imala osnovni cilj da suzbije ruski odnosno u to vreme sovjetski uticaj. Ta fondacija godinama finansira neke subjekte u Srbiji. Na primer, godinama je finansirala Fond za humanitarno pravo Nataše Kandić. Taj fond je osvedočeni neprijatelj svega onoga što je srpsko i što je nacionalno. Već pomenuti IRI, ili Međunarodni republikanski institut, junoše iz "Otpora" to znaju, gospodin Krasić je nešto o tome i pričao, ali uz pomoć ovog instituta Narodna kancelarija unutar kabineta predsednika Srbije je u stvari radila neke akcije, tzv. proaktivnu kampanju za odnose sa javnošću. Mislim da vam je to svima poznato. Ovaj institut takođe ne krije da je svojevremeno i asistirao, kako on kaže, takođe u Kancelariji predsednika države, u akciji – "Hiljadu mladih lidera Srbije", zatim u akciji poznatoj pod nazivom – "Izađi i glasaj". Sve su to oni radili. Šlag na tortu posle 2004. godine predstavlja izjava ovog "Irija" koji kaže: "Naš pitomac je izabran za predsednika Srbije". Dakle, kojim odredbama ovog predloga zakona ćete vi sprečavati ili sprečiti uplitanje ovih organizacija? Samo bih napomenuo da je u to vreme na čelu "Irija", ovog instituta odnosno njihove fondacije bio Džejms Vuzli, a to je jedan od bivših šefova CIA. Znate koga oni postavljaju na čelo tih fondacija. Nacionalna zadužbina za demokratiju SAD finansirala je ili finansira srpsku agenciju "Beta", sekretarijat "Anema", Balkansku istraživačku mrežu novinara itd. Sve su to pacijenti koji su uzimali novac i koji su dobijali novac od ovih fondacija i od ovih institucija iz SAD. Oni su osnovali Svetski pokret za demokratiju. U upravnom odboru tog pokreta, ne znam da li znate, bio je i češki soroševac iz Trebinja Igor Blažević, a tom skupu prilikom osnivanja prisustvovali su i Sonja Biserko sa svojim fondom, Branislav Čanak, Saša Mirković itd. Gospodine ministre, mislim da vam je sve to poznato i pitam se kako će ovaj zakon da spreči uplitanje u naš politički život? Ili, njihov Nacionalni demokratski institut, NDI, koji takođe ima upliva u politički život Srbije. Samo da vam kažem da direktorskim bordom tog instituta su predsedavali Medlin Olbrajt i Hilari Klinton, pa možete da zamislite koliki su oni naši prijatelji. Od otvaranja ove kancelarije u Srbiji, oni su možda sa 30 hiljada, kako oni sami kažu, polaznika ovde radili i kažu i sami da su silan novac uložili u Srbiji. Vi koji vodite Srbiju proteklih deset godina, ovim ću završiti, vi ste najveći zadužbinari ove zemlje, jer ste najviše zadužili građane Srbije. Toliko ste ih zadužili da će generacije i generacije morati da vraćaju vaše dugove.
Iskorišćeno je 12 minuta i 10 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodna poslanica Nada Kolundžija. Posle nje narodni poslanik Petar Jojić.
Poštovana gospođo predsedavajuća, uvaženi gospodine ministre, članovi Vlade, dame i gospodo narodni poslanici, danas pred sobom imamo zakon o zadužbinama i fondacijama. Kada god raspravljamo o nekom zakonskom projektu, vrlo je teško da čovek razume zašto se neki zakon donosi, zbog toga što iz diskusija, ako neko pažljivo prati, zapravo ne može da razume čemu zakon treba da služi. Nema nikakve sumnje da ovaj zakon niti može niti treba da se bavi popisom zadužbina, rangiranjem vrednosti tih zadužbina, odnosom države prema zadužbinama koje postoje odnosno onome što se zove kulturna istorijska baština, jer je to definisano drugim zakonima, a ne ovim. Ono što je važno za ovaj zakon jeste činjenica da ovim zakonom država uređuje pravni okvir za jednu važnu oblast koja se zove mogućnost da građani svojim sredstvima, svojim donacijama, daju nešto narodu, državi i građanima. Ono što je važno za svaki zakon, pa tako i za ovaj, jeste – da li država, s jedne strane, podstiče one pojedince ili one institucije ili grupe da daju svoja sredstva i na koji način podstiče, kako bi se novim zadužbinarstvom zapravo stvarala trajna vrednost za buduće generacije. To je ono što bi trebalo sve poslanike u ovom parlamentu da zanima. Dakle, da li smo mi ovim zakonom omogućili i stvorili jedan širi prostor za sve one koji žele da deo svojih sredstava ostavljaju generacijama koje dolaze? Izuzetno je važno istaći da po prvi put Srbija ima zakon kojim se definiše da svi oni koji daju svoja sredstva u zadužbine i fondacije bivaju oslobođeni poreza. To nije nešto što ne poznaje praksa u razvijenim demokratskim zemljama, naprotiv, u svim razvijenim demokratskim zemljama jedan od ključnih stimulativnih instrumenata koje država daje onima koji žele da nešto od onoga što im je višak poklone društvu, ili vrate društvu, kako god to hoćemo da kažemo, jeste da budu oslobođeni poreza. Zato smatram da je ova odredba u zakonu izuzetno značajna i da zapravo pokazuje do koje mere država želi ovim zakonom da otvori prostor za novo zadužbinarstvo. Istovremeno ono što je važno za nas koji se opredeljujemo da li ćemo podržati ovaj zakon ili nećemo, i šta smatramo važnim u ovom zakonu, jeste činjenica da li se utvrđuju precizni uslovi koji ne destimulišu, s jedne strane, ali s druge strane jasno utvrđuju pravila po kojima mogu da se osnivaju fondacije i zadužbine. Ono što mogu da kažem jeste da je ovaj zakon na prilično precizan način, bez nepotrebnih ograničavajućih i komplikovanih procedura, zapravo propisao pravila po kojima može da se osniva zadužbina ili fondacija. Istovremeno je utvrdila i ciljeve zbog kojih, s jedne strane, mogu da se osnivaju zadužbine i fondacije, kao i zabranila one ciljeve zbog kojih neće biti dozvoljeno osnivanje fondacija i zadužbina. To pre svega pokazuje da li je država odgovorna u smislu da zaštiti društvo od onih koji bi kroz davanje sredstava zapravo se zalagali za ciljeve koji su društveno neprihvatljivi ili su čak opasni i štetni po društvo. U tom smislu je takođe ovaj zakon vrlo precizno definisao pod kojim uslovima, dakle, šta ne mogu biti ciljevi u procesu aplikacije, da tako kažem, za osnivanje zadužbine ili fondacije. Istovremeno odgovornost je na onom ko donosi zakon da propiše i način upravljanja. Dakle, istina je da neko dobrovoljno kao lični čin daje nešto društvu na upravljanje, ali i društvo preuzima odgovornost da uredi na zakonit način one procedure koje neće omogućiti zloupotrebe volje onoga ko je osnivao fondaciju ili zadužbinu i, u tom smislu, mislim da, uz neke amandmane koji su podneti i koji mogu da doprinesu jasnijem preciziranju prava upravljanja, je ovaj zakon na dobar način rešio to pitanje. Ono što je za nas takođe važno jeste da li je ovaj zakon propisao i dovoljan stepen javnosti rada, s jedne strane, pa kao rezultat toga i odgovornost za svaku moguću eventualnu zloupotrebu i, po nama, možemo se uvek sporiti oko toga da li je neka kazna dovoljno velika ili nije dovoljno velika, da li korist može biti veća od kazne koja je propisana i tu sad može da bude nekakvih razlika u viđenju, ali ono što je bitno jeste da je ovaj zakon jasno propisao kaznene odredbe i za svaki pokušaj zloupotrebe. Ovde je, naravno, bilo diskusija o tome da ovaj zakon narušava teritorijalni integritet Srbije, što zaista smatram vrlo malicioznom, naravno u osnovi krajnje netačnom tvrdnjom. Smatram da je to zaista nedostatak argumenata u kritici samog zakona i da je to pokušaj da se težište ka raspravi o samoj sadržini zakona prebaci na nešto što ovaj zakon niti tretira, niti može da tretira, a to je pitanje teritorijalnog integriteta. Dakle, radi se o tome da ono što je pominjano ovde kao izuzetno vrednost na Kosovu, izuzetna vrednost na Kosovu i Metohiji ni na koji način država se od toga nije odrekla i u drugim zakonima koji se tiču o zaštiti istorijskih i kulturnih spomenika država je jasno definisala svoj odnos prema toj baštini i jasno je definisala svoje obaveze u očuvanju te baštine, tako da mislim da je zlonamerno pokušavati kroz ovaj zakon optuživati nekoga da činjenicom da je donet Zakon o prenosu nadležnosti Autonomnoj Pokrajini Vojvodina, koja sada ima određene nadležnosti u ovoj oblasti, da je to zapravo priznavanje nezavisnosti Kosova, odricanje Kosova itd. Ovde se, takođe, postavlja pitanje da li je moguće ovim zakonom propisati ili ograničiti mogućnost onima koji su sredstva stekli na nezakonit način, ili na nepošten način, da svoja sredstva daju u fondacije ili da postaju zadužbinari. Dakle, pošto postoje drugi zakoni kojima se definiše da sve ono što je stečeno nezakonito potpada pod Krivični zakonik i samim tim, zahvaljujući upravo činjenici da je ovaj parlament usvojio Zakon o oduzimanju imovine stečene nezakonito, da takva imovina biva oduzeta i da u tom smislu ovaj zakon ne može da se bavi onim što se zove provera novca. Dakle, nadležnost je drugih institucija da utvrđuju na koji način je neko došao do sredstava i nikako ne može biti predmet ovog zakona, i u tom smislu ta primedba po mom dubokom uverenju zaista ne stoji. Ne može se ovim zakonom definisati način sticanja novca koji jeste ili nije zakonit, i utvrđivati da li je novac čist ili ne. I još samo jednu kratku opasku, dakle, verujem da su savremenici mnogih zadužbinara o svojim zadužbinarima u to vreme mislili da su tajkuni, da su do novca stizali u smutnim ratnim vremenima, da su do novca stizali tako što su koristili neke okolnosti. Mnoge od njih možemo i da nabrojimo. Za mnoge od njih mi znamo kakvu su prethodnu biografiju imali da tako kažem. Ali, ono što je ovde jedino važno jeste da li je neko radio na zakonit način ili nije radio na zakonit način. Onaj ko nije radio na zakonit način nije predmet ovog zakona, već je predmet Krivičnog zakona i treba da odgovara. Oni koji su radili na zakonom utvrđen način i nemaju krivične odgovornosti za stečeno bogatstvo, po mom dubokom uverenju, trebalo bi da budu sa stanovišta svih građana Srbije i interesa budućih generacija, trebalo bi da budu oni koji će vratiti svom narodu i svojoj državi tako što će biti neki budući zadužbinari, iako će možda njihovi savremenici misliti da do tog novca nisu baš došli na najbolji mogući način. Ali, opet ponavljam, način na koji se sticao novac, da li u skladu sa zakonom ili ne, jeste pitanje za druge nadležne organe, ne za Ministarstvo kulture, i jeste pitanje za druge zakone, a ne za Zakon o zadužbinama i fondacijama. I ono što želim da takođe naglasim da je izuzetno dragoceno što u ovom zakonu stoji odredba da je svim onim zadužbinama koje su bile nacionalizovane nakon 1945. godine zabranjeno raspolagati u smislu otuđenja, opterećenja hipotekama itd, sve dok država ne donese zakon kojim će definisati status nacionalizovane imovine, i smatram to ključno važnim članom ovog zakona, jer na taj način država pokazuje odnos i prema prethodnim zadužbinarima, s jedne strane, i prema zadužbinama koje su iz nekog drugog vremena, a koje je jedna politika oduzimala od onih, kako je rekao moj kolega Stanimirović, dakle u ime naroda oduzeto od naroda. Zato vas pozivam da glasate za ovaj zakon, jer mislim da zaista, uz neke amandmane za koje verujem zaista da će biti prihvaćeni, on daje neophodan pravni okvir s jedne strane, ali i dovoljan pravni prostor, da se podstakne zadužbinarstvo i davanje sredstava u fondacije s jedne strane, i s druge strane da se zaštiti ono što su neki drugi u nekom drugom vremenu ostavili nama da budemo odgovorni prema tome.
Jedanaest minuta i 45 sekundi iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Reč ima poslanik Petar Jojić.
Dame i gospodo, pripremajući se za raspravu o ovom zakonu, osvrnuo sam se na normativnu analizu kako su druge države u Evropi regulisale pravne okvire stranih nevladinih organizacija, fondacija, fondova i zadužbina. Želeo bih da vam predočim koje sam to zemlje obuhvatio kada sam proučavao. To su: Francuska, Nemačka, Italija, Španija, Švedska, Švajcarska, Velika Britanija, Austrija, Belgija i Grčka. O tome sam jednu studiju o nevladinim organizacijama radio, a ujedno koja se uklapa u kategoriju subjekata zadužbine, kao i fondacije. Da vidimo kako je to regulisano u Austriji. Austrijsko pravo razlikuje dve vrste fondacija, koje su regulisane putem dva zakona, a to je da austrijsko pravo razlikuje zakon o fondacijama i fondovima i, drugo, zakon o privatnim fondacijama. I privatne fondacije i one koje se osnivaju u skladu sa njihovim zakonom mogu osnivati fizička ili pravna lica, nezavisno od toga da li imaju austrijsko državljanstvo ili ne. Ono što je karakteristično za austrijske fondacije i za njihovo pravo i okvire, privatna fondacija se osniva putem statuta registrovanog kod notara. Kod njih je notar na višem nivou od agencije koja se predviđa ovim predlogom zakona. Kod formiranja ove fondacije i određivanja odredaba statuta i šta statut treba da sadrži, mora da sadrži i garanciju da se mora uplatiti najmanje milion austrijskih šilinga da bi neko mogao da ima fondaciju. Za razliku od ovog predloga zakona, Austrija je ovde, u skladu sa njenim građanskih zakonodavstvom, bolje uredila i onemogućila kriminal u ovoj oblasti. Kaže se da korisnici fondacije, pre svega, moraju pružiti dovoljno dokaza i garancija da će to biti u dobrotvorne svrhe. I kod njih je predviđeno da se fondacije mogu osnivati i putem testamenta. Dakle, ono što je još karakteristično za austrijsko zakonodavstvo, jeste da fondacije stiču svojstvo pravnog lica dobijanjem saglasnosti nadležnog organa, a privatne fondacije upisom u poseban registar koji kontroliše sud i nadzor nad funkcionisanjem fondacije vrši državni organ. Ove fondacije u Austriji su dužne da godišnje, najkasnije do 30. juna, svake godine podnesu izveštaj o finansijskom poslovanju. Pored toga, u osnivače i članove te fondacije u Austriji mogu da budu uključeni i strana fizička i pravna lica. Sada vidite, kod njih je karakteristika sledeća, samo strana lica ili zajedno sa austrijskim fizičkim ili pravnim licima. Dakle, austrijski propisi i pravni okvir predviđa da je to moguće da bude i zajednička fondacija. Kako je to regulisano u Belgiji? Belgija, jedna od pravno uređenih država isto predviđa da fondaciju može da osnuje bilo koje fizičko ili pravno lice bez obzira na nacionalnost i državljanstvo, a fondacija se osniva bilo odlukom osnivača u obliku zvanično overenog dokumenta sa dejstvom za vreme njegovog života, bilo njegovim olografskim testamentom. Statut fondacije mora da ima oblik zvanično overenog dokumenta i da sadrži naziv i sedište fondacije, kao i druge dokumente. Ono što je još karakteristično je da u ovim pravnim državama, za razliku od nas, veliku ulogu u kontroli fondacija i fondova imaju pre svega tužilac i sud. Drugo, sve fondacije u Belgiji su dužne da Vladi podnose budžet i godišnji finansijski izveštaj, nešto što odgovara završnom računu, u roku od dva meseca od njihovog sačinjavanja. Ono što je još karakteristično, gospodine ministre, ovi podaci, finansijski i budžetski, objavljuju se u službenom glasniku. U slučaju, kako predviđa Belgija, da fondacija nije više u mogućnosti da obavlja aktivnosti radičijeg obavljanja je formirana, sud na predlog javnog tužioca može da raspusti fondaciju. Kako je to regulisala Grčka? Osnivanje fondacija uređuje se odredbom građanskog zakonika. Privatne fondacije se uređuju po Ustavu i zakonu iz 2000. godine, odnosno zakon iz 2000. godine je noveliran, ali iz 1939. godine ova oblast je bila uređena građanskim zakonikom. Svako pravno ili fizičko lice može da osnuje fondaciju u Grčkoj. Za osnivanje fondacije potrebno je, osim predsedničkog dekreta, i osnivački akt. Osnivački akt mora biti u formi predviđenoj kako to predviđa zakon, ali i oni dozvoljavaju da se fondacija može predvideti da ostavilac putem testamenta može odrediti da i posle njegove smrti može biti osnovana fondacija kako on bude zaveštao. Ministarstvo poverava da li je svrha osnivanja fondacije, a ovde nemamo ko provera da li je svrha u skladu sa zakonom moguća i da li se u skaldu sa zakonom ostvaruje. Ministarstvo ima diskreciono pravo da odlučuje o korisnosti fondacije, ali se na njegovu odluku može podneti žalba državnom savetniku. I kod njih je u Grčkoj predviđeno da fondacija može da se bavi zakonom dozvoljenim komercijalnim delatnostima, ali samo akcesornim aktivnostima. Upravljanje dobrotvornom fondacijom nadgleda Ministarstvo finansija. Gospodine ministre, zašto vi ovde niste predvideli - gospodine ministre, verujem da imate mogućnost da ovo saslušate, ako vam se ne sluša kažite – zašto ovde u ovaj predlog zakona niste, gospodine ministre, predvideli da Ministarstvo finansija i budžetska inspekcija ostvaruju uvid kako ulaze pare u državu preko stranih nevladinih organizacija, preko drugih fondacija, gde je u pitanju kriminal dubokih korena. Unazad 20 godina da uzmemo sada i da izvršimo jednu analizu uverićete se kako su te pare trošene i kako su u ovu državu ulazile. Ono što je takođe bitno, uspostavlja se velika i jaka kontrola nad fondacijama i sredstvima koja se ostavljaju u fondovima. Ono što je karakteristično za Estoniju, u Evropi se smatra da je Estonija najbolje uredila odnose kod fondacija i ona služi kao jedan dobar primer kako se osnivaju, kako deluju i kada mogu biti zabranjene. Vi predviđate brisanje iz registra, a u ovim državama o kojima govorim postoje odredbe koje kažu: zabrana rada fondacije. Ne bih sada oduzimao vreme mojim kolegama, imao bih ovde jedno tri sata da vam sada predočim, verujem da biste imali prilike da čujete iz ove studije o nevladinim organizacijama gde spadaju i fondacije. Gospodine ministre, to ne znam koliko bi spadalo u vaš resor. Donošenje zakona o stranim nevladinim organizacijama, Srbija nema uređen zakon o stranim nevladinim organizacijama. Taj zakon je Srbiji i te kako potreban. U ovoj državi vršlja kogod hoće. Ne znam da li vi imate i da li je bio predmet vašeg interesovanja da pitate nekoga koliko imamo stranih nevladinih organizacija koje nelegalno deluju na teritoriji Republike Srbije. Znam da to zna, što kaže koleginica Nataša, to zna BIA, ali bi morala da zna i Vlada. Vlada treba da predloži jedan zakon o stranim nevladinim organizacijama, da se spreči špijunaža, korupcija, kriminal, sve ono što ide na štetu države. Već imam jedan pripremljen tekst predloga zakona o stranim nevladinim organizacijama. Verujem, gospodine ministre, da bi trebalo jedan dobar zakon uraditi, koji bi se odnosio da uredi ovu oblast da u našu državu ne može svako da uđe i da vršlja, i da radi šta hoće. Samo jedan primer, uzmite našu advokaturu i uzmite advokaturu EU, i kako je Zakon o advokaturi RS regulisao, na štetu advokature Srbije dozvoljava se stranim advokatima da mogu da zastupaju i da brane u Srbiji, ali naši advokati iz Srbije ne mogu ni u jednojzemlji EU da zastupaju u građanskim poslovima, niti da brane u krivičnim poslovima.
Iskorišćeno je 13 minuta i 55 sekundi vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Sreto Perić. Vreme na raspolaganju poslaničkoj grupi je 9 minuta i posle narodnog poslanika Srete Perića, narodni poslanik Munir Poturak, i on je poslednji prijavljeni govornik na listi prijavljenih govornika.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospodine ministre, osnovna pretpostavka za dobar Zakon o zadužbinama i fondacijama, on inače vrlo lepo zvuči, jeste cilj ljudskog života sticanje i umnožavanje kapitala duha svetoga, to je rekao Sveti otac Serafim. U okviru ovih pretpostavki pokušao sam da pravim analizu zakona koju ste vi predložili i pogotovo što danas treba znati da je privatni interes samo privatni, nije ni javni, ni društveni i teško se mogu ispuniti vaše namere, neću da pođem od pretpostavke da su vaše namere bili loše, ali u članu 3. s obzirom da je rasprava u načelu, neću govoriti mnogo o konkretnim odredbama, to ćemo iskoristiti priliku kada bude rasprava u načelu i pojedinostima, ali moram napraviti oslon da bi vam objasnio sve nedostatke i zapravo jedno skrnavljenje, po mom viđenju, ovog zakona. Član 2. koji daje definiciju za zadužbinu i za fond uglavnom je vrlo prihvatljiv član 3. Predloga zakona. On u najvećoj meri definiše program političkih stranaka okupljenih oko DOS-a i onda i danas, a čini mi se da se posebno prepoznaju boje DS i G 17 plus. U ovom jednom delu ima jedan deo, čini mi se da je gospođa Snežana Plavšić Stojanović ili je možda obrnuto u prezimenima kratko bila kao državni sekretar u ovom ministarstvu, ali se vidi jedan deo njenog stremljenja, što svakako zaslužuje i podršku od strane SRS u nastojanjima, ali to nije za Zakon o zadužbinama i fondacijama. Vidite šta je vama osnovno, kada kažete da opšti ciljevi promoviše evropske integracije, međunarodno razumevanje, održiv razvoj i regionalni razvoj. Stičem utisak da je jedini put i da Evropa nije imala alternativu čini mi se od Vuka Brankovića do Borisa Tadića, uvek nam je bilo EU ili Evropa nema alternativu. Ovo je besmisleno, naći se u opštim odredbama Zakona o zadužbinama i fondacijama, a ne negde na drugom mestu. Gospođo Plavšić, složili smo se, ovo nije materija za ovaj zakon, a vaša nastojanja će verovatno jednog dana zaslužiti pažnju možda i članova SRS. Ciljevi i delovanje zadužbina i fondacija. Vi ovde na jedan negativan način, gospodine ministre, vi i vaše ministarstvo definišete šta ne sme biti cilj nekome ko planira da napravi zadužbinu. To se ne može određivati. Pravna nomotehnika ne poznaje takav način izrade, i ako biste se potpuno uklopili u standard EU, iznad svakog člana stavljate naslov, ali na negativan način ovo ne treba uopšte određivati, nego mi definišemo šta su fondacije, šta su fondovi i šta je svrha njihovog ostvarenja, a ne šta oni ne smeju ni u kom slučaju da urade. Zamislite da ste krenuli da definišete sve šta fond ili fondacija koje ciljeve ne smeju da ispunjavaju, onda bi vam to bio neki zakonik, ne bi bio uopšte zakon. Čim ste ovde stavili – poresko oslobađanje, to me asocira da vi ili neko ko je u većoj meri od vas učestvovao u izradi ovog predloga zakona, odnosno ovog teksta zakona, pokušavao i tražio rešenja, ali ona svakako nisu sadržana u ovom predlogu zakona, da nađe kako da se oslobodi od poreskih davanja, odnosno da se ošteti država, a da bi to išlo u prilog, kao se to moderno kaže, tajkunima. Jedan od takvih, doduše, on možda nije ekstremno tajkun, od prilike zapošljava oko 300 radnika, kada je hteo da gradi jednu crkvu, da bude njen ktitor, kada se pojavio kod prosvećenog vladike i tražio blagoslov da započne sa takvim poslom, on ga je pitao da li isplaćuje uredno svojim radnicima i što je gospodin Krasić rekao, da svojim dobavljačima na vreme izmiruje obaveze i da li postavlja pitanje radnicama koje treba da se zaposle da li imaju nameru da rađaju. Ne možemo dozvoliti takvim ljudima da prave zadužbine i da zakidaju državu, da zakidaju one koji upravo stvaraju taj profit. Danas je naše srpsko društvo prepuno takvih, a ponajviše, ako ne isključivo zahvaljujući vlasti od 2000. godine i zato meni ovo načelo i cilj ljudskog života je sticanje i umnožavanje kapitala duha svetog, ne može ni na jedan drugi način bolje od toga da razjasni, rasvetli ove odredbe vašeg zakona, koji se predložili ovde u skupštini, zaslužuju pažnju. Inače, kod nas zadužbinarstvo, ako srpski narod i srpska država imaju izuzetno bogatu i dugu tradiciju u nečemu, to je svakako u zadužbinarstvu i poznato nam je da od kraja 12. veka kod Srba je bilo zadužbina i to je možda do početka 18. ili polovine 18. veka bila privilegija samo plemića, vladara, kraljeva, careva, a kasnije je to postala ne privilegija, nego možda i zadovoljstvo i obaveza prema svojoj državi i prema onima koji imaju potrebu da im se pomogne onih koji su malo više imali. Svakako ću da citiram ko su bili u početku, a pre svega krajem 18. i 19. veka zadužbinari u Srbiji. To su oni koji su umeli da zarade, ali ne i da potroše, da steknu, a da ne rasipaju, da uzmu više od svih ostalih, ali ne da uzmu od njih, nego da rade i organizuju svoj posao tako da mogu više da zarade, da bi kasnije sve to što su stekli podelili sa najsiromašnijim i nemoćnim, sa onima kojima je to bilo najpotrebnije. Njihovim trudom i darežljivošću je u stvari i podignuta Srbija. Oni su njeni istinski graditelji i pravi heroji, a ne kao vi danas, što je kolega Munjić rekao, da najvećim zadužbinarom može da se smatra ova Vlada koja zadužuje nemilice svoje građane. Da vam pokažem da to nije netačno. Sada se uzima kredit od komercijalnih banaka i još ministar finansija kaže – zadovoljna je što će uzeti kredite od domaćih banaka, a ne od stranih, to je dobro gde je grejs period godinu dana, a rok vraćanja pet godina. Ova Vlada, u najboljem slučaju za Vladu, ima još mandat od godinu i po dana. Kakvi su to zadužbinari? U svakom slučaju, ne bi trebalo danas da govorim o ovoj temi, a da ne pomenem neke od zadužbinara, iako je svakom to poznato. Oni su davali i gradili za svoj Beograd, zato Beograd danas i jeste prestonica i jedan lep, evropski i svetski grad, iako vaša želja, a nije to pošlo ni Vuku Brankoviću za rukom, pa sumnjam da će i vama, da uvedete u takvu EU, ne smeta da Beograd bude ovako lep. Ilija Milosavljević Kolarac i Tomo Vučić Perišić, zamislite, napraviti uporedbu sa onim i ovim Vučićem i Tomom, a zajedničko im je Perišić, negde na iskraju Beograda predao vojnu zvaničnu tajnu dokumentaciju službama koje su i ratovale i bombardovale ovu državu, pa onda ipak imaju nešto zajedničko, ali da ostavimo te po strani. Njima će sud istorije i sud njihovog naroda suditi. Vladimir Lacković, Jovan Jovanović, ne Zmaj, nego jedan lekar iz Vlasotinaca, možda smo zbog toga neke odredbe u ovaj zakon probali da ugradimo. Neko je rekao, čini mi se, gospođa Kolundžija, da su i te ljude smatrali tajkunima u tom periodu kada su stvarali i pravili svoje zadužbine. Nisu mogli i nije tačno da su ih smatrali, jer jedan od njih je čovek koji je imao tek 34 godine. Njegov fond i njegova fondacija bili su usmereni da se leče bolesne i siromašne devojke, a on je sa 34 godine uspeo, tu i jeste razlika, ne rađamo se svi sa istim sposobnostima i mogućnostima, ali je razlika što su neki želeli to da učine i da pomognu, a neki danas to ne čine. Zamislite vojvodu od "Meridijan banke"? Ne mogu njega da zamislim kao donatora, čovek koji je za kratko vreme, ne znam za koliko, možda za dve ili tri godine, napravio kapital od 11 miliona, kažete u deonicama, ali je svejedno u čemu je. Njega kao donatora ne mogu uopšte da zamislim, verovatno ni vi. Njemu su donatori građani Srbije kada ih svakodnevno pokušava opljačkati. Nije više tu gospodin Stanimirović. Kaže da nisu bila dostupna u nekom periodu svima podjednako kreditna sredstva. Da vas obavestim da će za dva dana biti vođen spor protiv jednog predsednika udruženja proizvođača jedne poljoprivredne kulture. Ne bih da mu sada činim ni dobro ni loše, pogotovo zato što je zakazan sudski postupak, njega je tužio pomoćnik ministra poljoprivrede, zato što je uzbunjivao javnost i traži odštetu od 300.000 dinara. (Predsedavajuća: Narodni poslaniče, vreme koje je na raspolaganju vašoj poslaničkoj grupi je iskorišćeno.) Završavam. Ako su svi problemi tog pomoćnika ministra 300.000 dinara, lako ćemo ih rešiti, a on neka pomogne malo poljoprivrednicima u Srbiji.
Reč ima narodni poslanik Munir Poturak i on je poslednji prijavljeni govornik na listi govornika.
Poštovani predsedavajući, poštovani gospodine ministre, kolege poslanici, ono što sam hteo kroz ovaj zakon da iskažem jeste vrednost i, za razliku od nekih, kažem da je ovaj zakon odličan, zato što nam omogućava da ne postoji određeno ograničenje nego podsticaj za stvaranje institucija koje mogu da pomognu dobročinstvu, da podstaknu ljude da se ujedine za neke dobre interese građane Srbije. Imamo prilike da kroz fondacije i zadužbine, kroz ovaj zakon definišemo razliku u odnosu na prethodni zakon iz 1989. godine, samo zato što je tada u vreme socijalizma i samoupravljanja bilo moguće da samo fizička lica imaju mogućnost osnivanja. Danas otvaramo prostor, zato kažem da je odličan i da pravna lica mogu da osnivaju i da učestvuju u zadužbinama i fondacijama. Možemo da kažemo da ima zloupotreba, ali zloupotreba ima u svim oblastima koje nam se u životu dešavaju, a zakon je tu koji uređuje pravila i ovaj zakon uređuje pravila na koji način će ljudi svoj novac, svoje vreme unositi kroz fondacije i zadužbine za dobrobit svih ljudi ovde. Ono što sam hteo da uporedim danas se isticalo koliko su srpske i tradicija kulture pravoslavlja kroz vreme iskazala na razne institucije, objekte, pa preko zadužbine "Kolarca", pa preko fondacije "Kolo srpskih sestara", preko manastira, preko svetskih baština, Sopoćana, Mileševe, Studenice, preko Altun-alem džamije, preko raznih osnivača koji su nam ostavili jednu dobru tradiciju, kulturu, nešto što nas spaja dobro sa prošlim vremenima kao primer i namera budućim generacijama, a što mi od toga korist imamo i kako da mi organizovaniji u nekom boljem vremenu činimo za neke naše buduće generacije. Hteo sam da kažem da sa zadužbinama i fondacijama u ovom zakonu mogu da uporedim i vakufe u islamskoj tradiciji i kulturi. Ono što je u zakonu istaknuto kroz član 2, zadužbina u smislu ovog zakona jeste pravno lice bez članova kojem je osnivač namenio određenu imovinu radi dobročinog ostvarivanja opštekorisnog cilja ili privatnog interesa odnosno cilja koji nije zabranjen Ustavom ili zakonom. To isto i za fondacije. Ono što mora da se kaže za vakufe, u svetskoj enciklopediji u rečniku na internetu vakuf označava dobro koje neka osoba ili osnivač vakif svojevoljno izdvoji iz svoje imovine predajući je uzvišenom bogu, dok prihodi ili svrha vakufa služe ljudima. U tekstu, u dokumentu kao najvažnijem aktu kako da se vakuf koristi. U vakufnama,dokumentu koji prati određene vakuf, stoji da je vakufnama ili vakfija isprava o zaveštanju nekog dobra u verske, prosvetne, zdravstvene, socijalne, saobraćajne i dobrotvorne svrhe. To se sa našim zakonom u članu 3. poistovećuje u kojem sve te zadužbine i fondacije usmeravamo za dobrobit ljudi. Osnivači ili vakifi su regulisani na način da kroz zakon najmanji osnivački iznos je 30.000 evra u protivdinarskoj vrednosti. To znači ako se radi o zadužbinama vrednost mora mnogo veća da bude, može da bude mnogo veća, ali je to razlog da svako ko želi da se usmeri za određeni objekat, instituciju od trajne vrednosti i značaja je dobrodošao, jer sama zadužbina je institucija i pravno lice. Oni koji učestvuju ostavljaju deo svoje imovine kroz tu zadužbinu. Kroz fondaciju može svako da učestvuje i to je neprekidan proces sa jasnim definisanim statutom odnosno aktom koji reguliše nameru te fondacije. Kroz vakuf je definisano da vakufi nisu istinski procesi nego su deo državne politike koja je podsticala visoke dostojanstvenike, krupne državne službenike, sandžakbegove, vojvode, ćehaje i slično da deo svoje imovine ostave kao zadužbinu, čime se daje svojevrstan duh življenja i dobrih navika budućim generacijama. Ono zbog čega sam se prijavio je moja iskrena namera da pokušam da pošaljem poruku svojim sugrađanima, jer često se dešavaju nesporazumi između vakufa, sa dokumentom koji treba da bude usmeren prema verskom objektu i za verske namene i objektima koji su od opšteg interesa za građane, za stanovništvo na određenom prostoru. U zadužbinama imamo mostove od, što kažu, na Drini ćuprija, pa redom. Ne znam koliko je tih zadužbina, preko "Kolarca" i ostalih i verskih objekata koje su državnici ostavljali svojim pokolenjima, preko Đurđevih stupova, preko Sopoćana, peko Altun-alem džamije i danas je pitanje ko rukovodi tim objektima, ko će da upravlja tim objektima, ko snosi troškove, ko se brine o održavanju tih objekata? Znamo, oni koji koriste objekte za verske potrebe. Znamo da su zadužene crkve i druge verske zajednice onima kojima pripadaju, ali ako postoji dokument u kojem je određena zadužbina ili vakuf namenjen za opšte dobro građana i ako nismo regulisali da do vremena samoupravljanja u vreme socijalizma, kada je taj objekat bio društveno zaštićen, danas kada se ljudi zakonom trude da vrate imovinu na upravljanje, često se dešavaju nesporazumi u kojima dolazi do raznih trvenja i na tom verskom planu i u odnosu između lokalnihsamouprava i onih koji to traže danas, imovinu koja je nacionalizovana. Negde nesklad postoji između Zakona o vraćanju imovine verskim zajednicama i crkvama, zakona koji bi trebalo da se donese po hitnom postupku, restitucija, odnosno vraćanje imovine koja je nacionalizovana i ovog zakona koji usvajamo, na neki način, da se regulišu prava, nosioci i obaveze. Svaka zadužbina moraće da reguliše svoj način kako će da obezbedi sredstva, da nakon formiranja, osnivanja imaju sredstva koja će održavati i plaćati ljude koji će održavati te objekte. Želeo bih još nešto da napomenem. U zadužbinama postoje i objekti koji su po evropskim standardima i po svetskim normama definisani kao kulturne baštine, a da se desilo da u međuvremenu u procesu privatizacije budu negde na spisku za prodaju. Član 70. ovog zakona je regulisao da to ne može biti predmet otuđenja, niti predmet hipoteke i svako ko je to uradio ili računa da je sa tim završio posao, ovo je prilika da kažem da se na taj način nije završio posao do kraja, da se u spisku pregleda imovine prilikom kupovine preduzeća "Lipa" sigurno ne nalazi Amir-agin han, Novopazarska banja, Bezistan, Han Granata, i Ministarstvo kulture i Agencija za privatizaciju na vreme su bili obavešteni o svemu tome i onaj ko je kupovao zna sigurno da u dokumentu ova četiri objekta ne stoje. Neko je kupio kapital, ali nije kupio kulturno dobro, odnosno istoriju i značaj vrednosti svih nas.
Jedanaest minuta je iskorišćeno vremena poslaničke grupe. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, a pre zaključivanja načelnog pretresa pitam, da li žele reč predsednici, odnosno ovlašćeni predstavnici poslaničkih grupa, koji imaju neiskorišćeno vreme? (Da.) Narodni poslanik Milorad Buha. Izvolite.
Dame i gospodo, uvaženi građani Srbije, za SRS je ovaj zakon neprihvatljiv iz više razloga. Prvi razlog je da je zakon nepotpun. On je, pre svega, frazerski, on je nejasan, on je u određenim segmentima prenormiran zato što imamo određene norme koje u pravnom sistemu definišu neki drugi zakon i nema potrebe ovim zakonom definisati određene stvari koje su definisane nekim sistemskim zakonima, a to se pre svega odnosi na registraciju, na imovinu i na razne druge stvari. To ću kasnije u diskusiji i napomenuti. Nadalje, on je samo u nekim segmentima načelan i nepotpun. Sa druge strane, ono što je najbitnije, sa aspekta vladajuće koalicije, to je da je on antievropski. Ako ste dobro saslušali kolegu Jojića, on nam je jasno rekao kako je to rešeno u većini evropskih zemalja. Naime, zadužbine kao posebna pravna kategorija moraju biti, onako kako je to definisano u Evropi, posebnim zakonskim propisom, a fondacije i fondovi s obzirom da imaju finansijsko-pravni karakter, one moraju biti definisane onako kako je to definisano u evropskim zemljama, u savremenim zemljama koje su ozbiljno prišle ovoj problematici, a ne kao mi, što je vidljivo iz samog predloga zakona i obrazloženja ovog zakona, gde vidimo da od 1989. godine nismo imali popunjenu pravnu regulativu. Sada je donosimo, ali je ovo zakon koji sigurno neće rešiti sve probleme koje imamo u ovoj oblasti. SRS se zalaže za sledeće, da povučete ovaj zakon, da razdvojite kategoriju zadužbinarstva u odnosu na fondacije. Fondove ste sada izbacili iz nepoznatog razloga, s obzorom da je to jedna prirodna celina koja pripada fondacijama i fondovima. Bilo je primereno da to regulišete, kao što je to tamo regulisano, kao što je to regulisano u Evropi. Zašto i iz kojih razloga to ne činite, to nam je nepoznato. Osnovni problem je kod predlagača zakona što nije utvrdio javno pravni karakter zadužbina i fondacija. Gde je tu državni interes? Čini mi se da ste vi u zakonu više naglasili privatni interes koji ste definisali sa više članova u samom zakonu, nego što ste naglasili javno pravni karakter, značaj ovih instituta u pravnom sistemu i jasno rekli, gde je tu država, šta će država činiti da sačuva tradiciju, da sačuva sve ono što nam je značilo u istorijskom kontekstu – zadužbine, fondacije i razni drugi institute koje ovde ne spominjete. Nažalost, svega ovoga o čemu govorim nema. Zato kažem da je ovo prazan zakon, nepotpun, nejasan, sa puno rupa. Pored toga, napomenuo sam već u zakonu ono što mora državni organ, posebno onaj organ koji je zadužen za pravni sistem, za harmonizaciju odnosa, mora ako želimo ozbiljno da se bavimo, a vi kažete – ozbiljna vlast, vi morate harmonizirati ove propise, morate ujednačiti propise, te vrednosti koje su opšte evropske, da tako kažem, to često i vi koristite, sada i ja koristim taj termin, morate ih primeniti ovde, ugraditi, inkorporirati u ovaj zakonski propis. Nažalost, ovde ga ne vidimo. Šta je sa kontrolom? Šta je sa kontrolom u ovoj oblasti, a posebno u oblasti fondacija? Pročitaću jedan deo vašeg obrazloženja, gde vi kažete da u Republici Srbiji ne postoji propis kojim se uređuje upis u registar predstavništava stranih zadužbina i fondacija, mada su ona većniz godina, faktički, prisutna na ovim prostorima. Svesni ste činjenice da postoje strane fondacije, zadužbine i fondovi i razni drugi pravni i finansijski instituti koji deluju, a koji ovde nisu registrovani. Gde je tu država? Ministre, vi ste nadležni u ovoj oblasti. Da li je i jedna inspekcija, da li je i jedan državni organ ušao u rad i poslovanje ovih instituta? Nije. Kasnije ću vam pročitati odgovor Vlade na jedno moje poslaničko pitanje, pa ćete videti da sam u pravu. SRS godinama ukazuje na rovarenje nevladinog sektora. U ovoj oblasti je to najprisutnije. Ovde vi priznajete, nema pravnog propisa, kako ta pravna lica, kako ti pravni subjekti žive? Oni imaju svoja sedišta, imaju svoje tekuće račune, imaju svoja sredstva za rad, imaju svoje poslovne prostore, imaju svoja kola, imaju svoju imovinu, imaju ogromna sredstva koja im neko dotira, a gde je tu državni interes? Kako? Na koji način? Vi zatvarate jednog preduzetnika koji nije platio porez u iznosu od 1000 dinara, plaća novčanu kaznu itd, ugostitelja koji ne izda računa, trgovca koji ne izda račun za 500, 800 dinara itd., ogromne novčane kazne trpe ti pravni subjekti, a fondacije i druge institucije stranih, pa i domaćih lica slobodno rade, obrću ogromna sredstva, koriste slabosti društva. Toga ste svesni, samo ne smete ući u kontrolu ovih institucija. Zašto? Zato što su to straneinstitucije koje su osnovale strane države zbog ostvarenja interesa, ali ne interesa Republike Srbije, nego interesa stranih država i stranih vlada. Kada smo kod finansiranja i kod kontrole, razuverite me i recite mi – da li ste vršili kontrolu? Odmah ću vam ovde pročitati akt Vlade u kome se kaže da nije bilo kontrole. Pitao sam Vladu da li je bilo kontrole? Nije bilo kontrole korišćenja ovih i raspolaganja ovih sredstava što se odnosi na donacije. Da li je to radilo Ministarstvo finansija pitao sam njih? Nemam vremena da sada čitam sve to. Odgovorili su da nisu vršili kontrolu. Sada o kojim sredstvima se radi kada govorimo o stranim donacijama, stranim finansijskim sredstvima i međunarodne pomoći koje su ušle u finansijski sistem Republike Srbije. Na moje poslaničko pitanje koje sam postavio u toku 2008. godine odgovorila mi je Vlada. Odgovor je od 8. decembra 2008. godine. Kada sam postavio pitanje koliko se donacija ulilo u finansijski sistem Republike Srbije? Odgovara Vlada sledeće – ukupna realizovana međunarodna pomoć u periodu 2001-2007. godina u svim sektorima iznosi oko 4 milijarde 368 miliona evra. Dalje sam postavio pitanje, koliko je od toga otišlo u sektor Komesarijata za izbeglice. Koliko su od tih sredstava ono što je strana donacija, ono što je humanitarna pomoć, ono što je pomoć zemalja sveta Republici Srbiji, izbegličkoj populaciji, interno raseljenim licima, određenim humanitarnim grupama kojima je neophodna pomoć? Koliko je to sredstava uloženo i dato Komesarijatu za izbeglice? Gledajte šta kaže Vlada sa potpisom potpredsednika i prvog zamenika predsednika Vlade Ivice Dačića. On kaže sledeće – Komesarijat za izbeglice učestvuje u programima obezbeđivanja trajnih rešenja za izbeglice i poboljšanje životnih uslova interno raseljenih lica koje sprovodi Visoki komesarijat UN za izbeglice, Evropska agencija za rekonstrukciju preko svojih implementacionih partnera. Sredstva programa koja su namenjena izbeglicama i interno raseljenim licima ne prenose se Komesarijatu za izbeglice, već Visoki komesarijat UN za izbeglice, Evropska agencija za rekonstrukciju i vlade pojedinih zemalja ista prenose svojim implementacionim partnerima i vrše nadzor nad realizacijom projekata i finansijsku kontrolu odobrenih sredstava. Gledajte ko vrši kontrolu. Nema tu Republike Srbije. Nema tu kontrole namenskog utroška ovih sredstava. Ministre, vi ste nadležni ovde i vi morate kontrolisati to. Ova Vlada, ova vlast i vaše ministarstvo kontrole nema, to je vidljivo iz ovog odgovora. Ko su implementacioni partneri? Sada ću vam ovde pročitati ko su implementacioni partneri. Ovo su organizacije koje deluju ukupno mislim negde tridesetak nevladinih organizacija, odnosno fondacija koje deluju u Srbiji, a vi kažete – nisu registrovane ovde. To su implementacioni partneri. Oni troše sredstava. Koliko sredstava, da li država zna? Ne zna. Evo sledećeg odgovora. Četrnaestog oktobra 2009. godine dobio sam odgovor ponovo od Vlade sa istim potpisom, gde kaže – ukupna realizovana međunarodna pomoć, donacija, u periodu od 2001. do 2008. godine u svim sektorima iznosi oko četiri milijarde 725 miliona evra. Sve to ne bi bio problem da nismo pre nekoliko dana čuli Dežera, šefa misije Evropske komisije u Srbiji, koji kaže na jednom od savetovanja gde je uzeo učešće, da je Evropska komisija do sada u Srbiju uložila 10 milijardi evra. Ovde je podatak 4 milijarde 700 i nešto miliona. Čovek kaže pre mesec dana – 10 milijardi evra. Ko tu sada raspolaže pravim podacima? Verovatno Evropska komisija. Da li mi sada znamo gde je otišla ova razlika od gotovo 5,5 milijardi evra za godinu dana ili smo mi dobili to? Da li je to upumpano u naš finansijski sistem? Ministre, vi to morate da znate. Vi morate pružiti odgovor jer u jednom segmentu vi kontrolišete i morate znati, to je sve ušlo preko ovih organizacija koje nisu registrovane ovde. Kako su one dobile račun? Kako one mogu trošiti tako ogromna sredstva, da to državni organi Republike Srbije ne kontrolišu i nemaju uvid u sve ovo? Da je to činjenica, govori i ovaj podatak da je za osam godina u Republiku Srbiju ušlo, po vašim podacima, ovo čime Vlada raspolaže, kaže se oko, čovek kaže iz Evropske komisije otvoreno 10 milijardi evra smo upumpali u pravni sistem. Kako? Preko kojih računa? Preko računa Vlade verovatno samo četiri milijarde i nešto. Ko je potrošio ona sredstva? Da li to ova suverena država, ova suverena Srbija mora da zna? Svaka savremena država u svetu zna koliko sredstava se nalazi u finansijskom sistemu te države, jedino to verovatno ova država nema, zato što ne držite konce ili neko drugi kontroliše finansijske tokove u Republici Srbiji. Predsednik Tadić je u više navrata pozivao tajkune da se odazovu kroz jedan humanitarni vid i da pomognu u raznim oblastima, posebno u oblasti socijalne politike, da se pomogne kroz određene vidove. Čak je i rekao na jednom sastanku, on je bio zatvoren, ali je to izašlo u javnost, da postoji jako mnogo nepristojno bogatih koji su stekli sredstva na različite načine i da je primereno da se odazovu. Predložio im je da sagrade most. Taj poziv je upućen pre otprilike šest meseci. Predsednik Tadić je to uputio još u više navrata posle toga, međutim, šta se dešava? Nema odaziva. Dobićemo stotinak platana, to je sve ono što ćemo dobiti od tajkuna. Vidite, zato je bitan zakon. Zato je bitno da narod Srbije zna šta su naši preci radili i koliko su odvajali za humanitarni rad, za socijalna davanja, pomagali sirotinji, pomagali ranjenike, izbeglice itd. Gde je tu sada svest savremenog čoveka? To se morate pitati vi, to se moraju pitati ljudi iz vlasti koji su omogućili pojedincima da stvore ogromna bogatstva. Zašto se ta bogatstva ne vraćaju kroz vid zadužbinarstva i drugih vidova humanitarne pomoći? S obzirom na vreme, moram se osvrnuti na oblast, kroz određene podatke koje imam, u praksi moram pokazati koliki je tu nered i javašluk aktuelne vlasti u oblasti podele humanitarne pomoći izbeglicama i interno raseljenim licima. Sa ovoga spiska mogu izdvojiti četiri-pet organizacija koje su donirale ogromna sredstva, to su organizacije iz Švajcarske, iz Danske, iz Norveške itd. Treba da pohvalimo pojedine humane ljude iz tih organizacija koje su odvojila ogromna sredstva koja se mere milionima evra, dala izbegličkoj populaciji, interno raseljenim licima, pomogle izbeglom stanovništvu iz Republike Srpske Krajine, sa Kosova i Metohije, Republike Srpske itd. Vlada Republike Srpske Krajine, na čijem sam čelu, imala je jako mnogo primedbi pojedinaca iz izbegličke populacije koje su ukazivale na zloupotrebe koje su se dešavale u tim organizacijama koje su delile, to su bile određene fondacije stranih predstavništava, i na neodgovornost, aljkav, brljav rad i na kriminal u tim organizacijama, jer su ti ljudi raspolagali sredstvima koja su davali u stranoj valuti ili u građevinskom materijalu. Na desetine primedbi. Kako može u savremenim uslovima da jedan pojedinac izdvoji stranu valutu i da nekom izbeglici za gradnju kuće, a ne da drugome? Pod kojim uslovima je to deljeno? To su milioni evra koji su deljeni. Da li mi sada imamo evidenciju koliko je sredstava došlo, ko je ta sredstva podelio, kome su ona podeljena, ko je trebao da dobije a nije dobio? Mi nemamo nikakve podatke. Imamo samo gole primedbe pojedinaca koji su ostali bez ikakve pomoći, a trebalo je da dobiju. Gde je tu učešće države? Gde je tu učešće Vlade? Gde je tu učešće Ministarstva za rad i socijalna pitanja? Ministre, gde je vaše učešće? Gde je učešće Komesarijata za izbeglice? Nema vas nigde. Podeljena su ogromna sredstva. Pitanje je koliko sredstava vraćeno, koliko je otuđeno, koliko je u tim kriminalnim radnjama završilo u privatnim džepovima? Radi se o fondacijama koje i dan-danas deluju, radi se o pojedincima koji i dan-danas troše sredstva. Vaša obaveza, kao Ministarstva kulture, bila je da kontrolišete te fondacije, da ih registrujete, da ih uvedete u red, da vršite normalnu kontrolu i funkcionisanje ovih fondacija, ali od toga nema ništa. Najveći deo tih sredstava završio je u privatnim džepovima. Koliko je toga vraćeno tamo, mi to ne znamo. Mi sada nemamo čak ni najmanju evidenciju o tome da se zahvalimo tim državama, tim pojedincima koji su odvojili i dali sredstva, zato jer su humani ljudi, jer su želeli da pomognu nedužnom narodu, jer su želeli da pomognu deci koja su ostala bez roditelja, ranjenicima, borcima, itd. Kako da im se zahvalimo kad ne znamo ni koliko je ušlo, niti koliko je izašlo, koliko je oteto, itd? Sve ovo su konkretni primeri. Ovo je život. Zakon mora odgovarati životu. Zato, ako vi u jednom članu kažete da ćete u prekršajnom smislu sankcionisati strana predstavništva ukoliko se ne registruju u roku od šest meseci, asa druge strane niste naveli na koji ćete način to kontrolisati i vršiti nadzor nad njihovim radom i uticati na njihovu humanost da stvarno dovedu stvar do kraja – nema ništa od zakona, to je mrtvo slovo na papiru. Ovaj zakon je za SRS krajnje neprihvatljiv. Povucite ga, razdvojite zadužbine od fondacija i fondova, zato što ne pripadaju u normativno-pravnom smislu i po karakteru i ne mogu se udrobiti u jedan zakonski projekat. S druge strane, ovo što vam ukazujemo…
Narodni poslaniče, vreme koje vam je na raspolaganju je iskorišćeno. Reč ima narodna poslanica Vesna Marjanović. Vreme na raspolaganju je 10.00 minuta.
Želela bih na kraju ove načelne rasprave da istaknem neke zaključke o kojima je već bilo reči, ali da ih na neki način sumiram. Prvo, smatram da nije korektno dovoditi u zabludu građane o tome šta se reguliše ovim zakonom. Dakle, zaista je potrebno naglasiti da se ovim zakonom neće, niti može, narušiti teritorijalni integritet Srbije; neće se, niti može, ovim zakonom zanemariti naša kulturna baština na Kosovu. Vrlo je važno da ne brkamo pravne pojmove i da razumemo razliku između onoga što je materija ovog zakona, kao što sam rekla i na početku današnje rasprave, i materija nekih drugih zakona. Konačno, htela bih da kažem nešto vezano za pitanje nadzora, pošto je i o tome bilo dosta reči. Dakle, smatram da je pitanje nadzora u ovom zakonu regulisano, odnosno pitanje nadzora države, regulisano u najvećoj mogućoj meri i na najprimereniji način kada je u pitanju ova materija. Postoji kontrola prilikom registracije zadužbina i fondacija, postoji odmeravanje usklađenosti ciljeva zadužbina i fondacija sa zakonom i postoji obaveza finansijska koju će imati zadužbine i fondacije, kao i sva druga pravna lica. Znači, ni na koji način nisu isključeni iz sistema kontrole, kao što nisu ni druga pravna lica i organizacije. Ono što je još jednom važno naglasiti jeste ono što ovaj zakon zapravo omogućava. Osnivanjem zadužbina i fondacija, ovim zakonom se omogućava da ove organizacije, primera radi, pokreću važna strateška pitanja, nacionalne debate, u oblastima od najvažnijeg društvenog značaja, kao što su, recimo, ljudska prava, zaštita životne sredine i mnoga druga; omogućava podršku i pomoć našim umetnicima, kulturnim ustanovama, bolnicama, domovima za nezbrinute i stare i mnogim drugim važnim institucijama u ovom društvu. Takođe bih htela da kažem da je prilikom donošenja ovog zakona, kao i prilikom donošenja svih drugih zakona, uvek neophodno postaviti sledeće pitanje. Naravno, mi donosimo zakone jer su oni neophodan pravni okvir, ali se postavlja pitanje – kako ćemo i na koji način te zakone primenjivati, a to znači – kako će mogućnosti koje zakoni pružaju, konkretno ovaj zakon, kako ćemo ih približiti građanima i doći do dubine samog društva. Zaista verujem da je neophodno sprovesti jednu vrstu kampanje o značaju filantropije i zadužbinarstva. Mi u školama imamo predmet – građansko vaspitanje, i to je jedna od mogućnosti gde o toj važnoj temi možemo govoriti. Smatram da je potrebno da vodimo veću brigu o objektima koji pripadaju zadužbinama i da je potrebno dati još veći podsticaj zadužbinama kroz sistem poreske politike. Važno je afirmisati zadužbine, dakle, politiku dobročinstva i zadužbina i fondacija u lokalnim zajednicama. Ovde je danas bilo reči o najbogatijima u našem društvu i već je rečeno da nije danas tema to kako su oni stekli svoje bogatstvo, da li su prekršili zakon, itd. To je tema nekih drugih zakona i rada drugih državnih organa. Međutim, mi kao društvo imamo pravo da imamo kritički odnos prema tome i da procenjujemo da li smo zadovoljni tretmanom koji ti ljudi imaju prema društvu koje im je omogućilo da steknu to svoje bogatstvo. To jeste legitimna tema o kojoj možemo da razgovaramo i danas i kad budemo razgovarali o nekim drugim temama. Važno je takođe reći da ovo nije zakon koji tretira bogate i siromašne, ovo je zakon koji tretira iskazivanje građanske solidarnosti. Ovaj zakon omogućava priliku svakom građaninu da svom potomstvu ostavi nešto u nasleđe ili da se uključi u nekakvu delatnost i aktivnost od opšteg dobra. Zbog toga smatram da je najvažnija poruka naše debate da je potrebno i da vredi ulagati u razvoj i afirmaciju kulture dobročinstva. Hvala.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika, a koji nije iskoristio svoje pravo, želi reč? (Ne) Predstavnik predlagača ima reč, ministar Bradić. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, dame i gospodo narodni poslanici, bila je ovo sadržajna diskusija koja je obuhvatila ovu oblast na veoma kompleksan način, od istorijskog pristupa do pravnog, demokratskog, otvorenog dijaloga koji je vođen i predloga koji su dati. Ono što je građane Srbije ove noći pogodilo, barem centralni deo, jeste zemljotres i prilika je da se odaju određene počasti ljudskim žrtvama, da se zabrinemo svi nad materijalnom štetom koja je učinjena, ali i da pomislimo o tome da upravo u tom regionu, u kraljevačkom regionu se nalazi veliko kulturno nasleđe, upravo zadužbine o kojima smo govorili. Manastir Žiča je oštećen, severni zid je napukao, živopis je oštećen iznad vrata, ali verujemo da statika nije poremećena i da je taj manastir u stanju da može da nastavi da služi onoj svojoj osnovnoj nameni, a i da bude nama na ponos, kao što je to bio u proteklim vekovima. Sopoćani imaju manje oštećenja na staklima, a Studenica je u redu. Dakle, stabilna je situacija na terenu, ali sama ta činjenica da se nešto dogodilo sa kulturnim nasleđem, sa zadužbinama, jeste pitanje kako to kulturno nasleđe održavati u ovim vremenima i u budućim vremenima? Dabome da su naše institucije nadležne za zaštitu kulturnog nasleđa na terenu, da su dole predstavnici Zavoda za zaštitu spomenika iz Kraljeva i Republičkog zavoda za zaštitu spomenika i da će verovatno ta ekipa biti još kompletnija u narednim danima. Da li mi kao država imamo dovoljno mogućnosti, sredstava da to važno kulturno nasleđe obnavljamo, štitimo i prezentujemo na najbolji način? To je ono pitanje koje je pitanje za sva iskustva, evropska, svetska iskustva. Sama država se ne bavi isključivo kulturnim nasleđem, niti to može da čini, čak ni preko veoma kompetentnih stručnjaka u nadležnim institucijama. Zavod za zaštitu spomenika u Kraljevu je jedan od dela mreže Zavoda za zaštitu spomenika u Srbiji i ima nadležnost koja je izuzetno velika, od Sopoćana do Novog Pazara, pa sve do ovih delova do Zapadne Morave. Dakle, na toj teritoriji aktivnost ima desetak stručnjaka koji uz podršku svih instituta, fakulteta u Beogradu, rade na zaštiti tih spomenika. Naravno da uvek nema dovoljno novca. Ove godine je obnovljen jedan deo radova na Studenici, posle nekoliko decenija ponovo su obnovljeni radovi na Studenici, jer kod nas se otprilike smatra da ako je nešto kulturno nasleđe, a pogotovo ako je stavljeno na kulturnu listu Uneska svetske baštine, da je to samo po sebi vrednost, a ne da je to samo po sebi ogroman posao. Iskustva u svetu i Evropi su različita. Ja sam prilikom prošlog našeg susreta, ovde na ovom istom mestu, u Skupštini, govorio o tome da upravo grupe građana i fondacije u Evropi i svetu preuzimaju ulogu koje lokalne vlasti ili država nemaju u tim sredinama. Tako u Italiji postoje fondacije koje se bave zaštitom kulturnog nasleđa i koje to kulturno nasleđe predstavljaju na kvalitetan način. Ali, ni naše iskustvo nije tako daleko. Mi smo ovde govorili uglavnom o negativnom aspektu fondova, a zaboravili smo da rekonstrukciju Hilandara mi obavljamo kroz Fond Hilandara, gde je ove godine pri kraju rekonstrukcija Velikog Konaka. Dakle, poslovi uz, naravno, sredstva države idu preko javnog fonda. Ta sredstva se kontrolišu izveštajima i o tome se, naravno, informiše i Vlada i nadležne druge institucije. U takvoj strategiji koju mi imamo u odnosu na razvoj ove oblasti, iskustva koja postoje u minulim godinama ne moraju biti uvek negativna iskustva. Naprotiv, mi smo imali prilike da čujemo tokom ove rasprave veoma pozitivna iskustva koja su izražena iz srednjeg veka, iz 19. i 20. veka, ali u ovim godinama imali bismo čime da se pohvalimo. Zakon o zadužbinama i fondacijama je jedan potreban zakon, zato što je prethodni zakon donesen pre više od dvadeset godina. U međuvremenu, ne samo da se promenila država, ne samo da se promenilo shvatanje kapitala i društva, nego se i promenila uloga i shvatanje i razumevanje kulturnog sistema. Ako govorimo o sistemu, naravno, vi to možete odmah da proširite i na neke druge oblasti. Kada govorimo o kulturnom sistemu, on jeste suštinski raznolik, decentralizovan, dinamičan i on ne postoji na nekim premisama od pre 30-40 godina. U tom smislu veoma je važno da kroz finansiranje ili sufinansiranje kulture mi ostvarujemo potencijal u kome će svoju ulogu, dabome, imati država, ali i lokalne vlasti, pojedinci, istaknute kompanije koje su zainteresovane za investiciju u kulturu, u kulturno nasleđe. Baš zbog toga verujemo da će ovaj zakon dati taj neophodni podsticaj koji će omogućiti da te naše važne institucije bolje funkcionišu u narednim vremenima. Kada govorimo o kulturnom sistemu, mi možemo da govorimo i o uporednim sistemima. Znam da se mnogi od nas neće složiti sa nekim poređenjima koja su moguća, ali recimo SAD za kulturu zvanično od celokupnog budžeta izdvaja jedan procenat. Najveći deo sredstava se upravo izdvaja kroz fondacije i kroz tržište koje je osnova. Ne mislim da bi to bilo najsrećnije rešenje za naše prilike, s obzirom da je mnogo toga pred nama da uradimo i mnogo toga moramo raditi u jednom centralizovanom sistemu, ali ideja decentralizacije, koja podrazumeva prenošenje ovlašćenja, i o tome je bilo reči, na neke druge organe vlasti, svakako je nešto što treba da da doprinos i ovoj važnoj oblasti. Na kraju, puno je pitanja bilo i dilema šta sa tim individualnim fondacijama i privatnim fondacijama koje ljudi osnivaju. Znate, taj novac koji ljudi izdvajaju za određenu fondaciju, oni izdvajaju od svog bogatstva i jedno od osnovnih ljudskih prava jeste da ljudi imaju pravo da uživaju svoje vlasništvo. To je evropsko pravo, to je stvar o kojoj nema nikakvih diskusija. Ovde je bilo čak i nekih primedbi koje su ulazile u osporavanje takvog prava, što smatram da je bilo potpuno neprimereno za ovu našu diskusiju. Na kraju bih, uz vašu saglasnost, rekao da je veoma važno upravo ovo o čemu je, mislim u poslednjem obraćanju bilo reči, da se uputi jedan poseban poziv i da država preko nadležnog ministarstva ili nadležnih ministarstava posebno uključi ovu važnu oblast koja može da da veoma snažan podsticaj za razvoj. Kada to kažem, mislim da treba obezbediti i status budućih zadužbinara, ne samo pominjati pozitivna iskustva iz prošlosti i svetle primere. Složiću se sa vama, nisu svi ti svetli primeri koje danas pominjemo dolazili do novca samo tako što su se bavili čistim i lepim poslovima, bilo je tu i krvavog kapitala, bilo je tu svega, ali u istoriji vi samo gledate ono što je efekat toga, a efekat toga danas uživaju stotine i hiljade građana Srbije i to je najvažnije. U situaciji u kojoj se nalaze i naše ustanove, u kojoj se nalazi naše kulturno nasleđe, posebno važno jeste upravo ohrabriti učešće zadužbinara, odnosno donatora. Šta oni mogu da dobiju zauzvrat od društva? Pre svega, moralnu satisfakciju. To treba sagledati u iskustvima nekih drugih zemalja u svetu. Vi u Izraelu svaku instituciju koju posetite, videćete okićenom pločama koje su na neki način obeležje nečega što je donacija tih izraelskih rođaka koji žive po celom svetu. To su važni signali, važne poruke. Dakle, u svakoj instituciji bi moglo to donatorstvo biti javno obeleženo i vidljivo. Jako je važno da to bude i od strane države, a vas ovde apsolutno doživljavam kao reprezente države, koji će ohrabriti donatorstvo u narednom periodu i da na taj način svi zajednički uputimo poruku koliko je to neophodno da se u narednom periodu događa. Ljudi koji odvajaju od sopstvenih potreba i ulažu u opšte dobro moraju da budu poštovane osobe.
Zaključujem načelni pretres. Ovim završavamo naš današnji rad. Rad nastavljamo sutra, u četvrtak, 4. novembra u 10.00 časova. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Treće sednice Drugog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuju 93 narodna poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Molim vas da proverite da li vam je kartica registrovana u sistemu. Izvolite. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da je u sali prisutno 85 narodnih poslanika, odnosno da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Podsećam narodne poslanike da utorkom i četvrtkom, a nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu, Narodna skupština radi na osnovu člana 286. stav 2. Poslovnika, koji kaže da izuzetno predsednik, odnosno ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe ima pravo iz stava 1. člana 286. da traži obaveštenje i objašnjenje od predsednika Narodne skupštine, predsednika odbora Narodne skupštine, ministara i funkcionera u drugim republičkim organima i organizacijama, a o pitanjima iz okvira prava i dužnosti ovih funkcionera i iz nadležnosti organa na čijem se čelu funkcioneri nalaze. Pitam da li neko od predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 286. Poslovnika? Da, narodna poslanica Judita Popović ima reč.