Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, otvaram Drugu sednicu Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2014. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 160 narodnih poslanika. Podsećam vas da je članom 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine predviđeno da kvorum za rad Narodne skupštine prilikom usvajanja zapisnika i utvrđivanja dnevnog reda postoji ako je na sednici prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da su u sali prisutna 153 narodna poslanika, odnosno da je prisutna većina od ukupnog broja narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine, u smislu člana 88. stav 5. Poslovnika Narodne skupštine. Obaveštavam vas da su sprečeni da sednici prisustvuju sledeći narodni poslanici: Vladeta Kostić i Suzana Spasojević. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam povodom načelnog pretresa o Predlogu zakona o izmeni Zakona o privatizaciji, pored predstavnika predlagača Nikole Selakovića, ministra pravde, pozvala da sednici prisustvuju i Dragan Stevanović, državni sekretar u Ministarstvu privrede i Mišela Nikolić, pomoćnik ministra privrede. Saglasno članu 86. stav 2. i članom 87. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam ovu sednicu sazvala u roku kraćem od roka utvrđenog u članu 86. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine i, izuzetno, za subotu, dakle mimo dana utvrđenih u članu 87. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, zbog potrebe da Narodna skupština što pre razmotri predloge akata iz predloženog dnevnog reda. Dostavljen vam je zapisnik Prve sednice Narodne skupštine Republike Srbije održane 16, 23. i 24. aprila 2014. godine. Pošto današnjoj sednici prisustvuje većina od ukupnog broja narodnih poslanika, konstatujem da postoji kvorum za usvajanje zapisnika sa prethodnih sednica. Obaveštavam vas da je proverom u Službi za poslove Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja utvrđeno da tom odboru niko od narodnih poslanika nije dostavio u pisanom obliku primedbe na navedeni zapisnik. Stavljam na glasanje Zapisnik Prve sednice Narodne skupštine Republike Srbije održane 16, 23. i 24. aprila 2014. godine. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 166, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 26 od ukupno prisutna 192 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština usvojila Zapisnik Prve sednice Narodne skupštine Republike Srbije održane 16, 23. i 24. aprila 2014. godine. Uz Saziv ove sednice koji vam je dostavljen, sadržan je predlog dnevnog reda sednice. Pre utvrđivanja dnevnog reda sednice, saglasno članu 92. stav 2. i članu 93. Poslovnika Narodne skupštine, potrebno je da Narodna skupština odluči o predlozima za stavljanje na dnevni red akata po hitnom postupku, predlogu za spajanje rasprave i predlogu za vođenje pretresa u pojedinostima odmah po završetku načelnog pretresa Predloga zakona. Vlada je predložila da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog zakona o izmeni Zakona o bezbednosti saobraćaja na putevima, koji je podnela Narodnoj skupštini 1. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 168, protiv – niko, uzdržan – jedan, nije glasalo 28 od ukupno prisutnih 197 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog zakona o izmeni Zakona o privatizaciji, koji je podnela Narodnoj skupštini 6. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 171, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 27 od ukupno prisutnih 198 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, koji je podnela Narodnoj skupštini 6. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 170, protiv – dva, uzdržanih – nema, nije glasalo 27 od ukupno prisutnih 199 narodnih poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se, po hitnom postupku, stavi na dnevni red Predlog zakona o izvršenju krivičnih sankcija, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 171, protiv – šest, uzdržanih – nema, nije glasalo 24 od ukupno prisutnog 201 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izvršenju vanzavodskih sankcija i mera, koje je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 170, protiv – šest, uzdržanih – nema, nije glasalo 25 od ukupno prisutnog 201 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 173, protiv – troje, uzdržanih – nema, nije glasalo 25 od ukupno prisutnog 201 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o pravobranilaštvu, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 175, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 26 od ukupno prisutnog 201 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o posredovanju u rešavanju sporova, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 174, protiv – jedan, uzdržanih – nema, nije glasalo 26 od ukupno prisutnog 201 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 176, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 25 od ukupno prisutnog 201 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakon o vanparničnom postupku, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 175, protiv – dvoje, uzdržanih – nema, nije glasalo 24 od ukupno prisutnog 201 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Vlada je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog zakona o izmenama i Zakona o izvršenju i obezbeđenju, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 175, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 26 od ukupno prisutnog 201 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Zoran Babić je predložio da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog Odluke o razrešenju i imenovanju članova i zamenika članova Republičke izborne komisije, koji je podneo Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 176, protiv – jedan, uzdržanih – nema, nije glasalo 24 od ukupno prisutnog 201 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Predsednik Narodne skupštine Maja Gojković je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog Odluke o dopuni Odluke o izboru članova i zamenika članova odbora Narodne skupštine, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 177, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 24 od ukupno prisutnog 201 narodnog poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Predsednik Narodne skupštine Maja Gojković je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog Odluke o utvrđivanju sastava Parlamentarnog odbora za stabilizaciju i pridruživanje, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 175, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 27 od ukupno prisutna 202 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Predsednik Narodne skupštine Maja Gojković je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog Odluke o izmenama Odluke o utvrđivanju sastava stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine (Interparlamentarna unija). Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 175, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 27 od ukupno prisutna 202 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Predsednik Narodne skupštine Maja Gojković je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog Odluke o izmenama Odluke o utvrđivanju sastava stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine (Parlamentarna skupština Crnomorske ekonomske saradnje, Parlamentarna skupština NATO). Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 175, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 27 od ukupno prisutna 202 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Predsednik Narodne skupštine Maja Gojković je predložila da se po hitnom postupku stavi na dnevni red Predlog Odluke o imenovanju šefova stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama, koji je podnela Narodnoj skupštini 8. maja 2014. godine. Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 173, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 29 od ukupno prisutna 202 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Podsećam vas da je poslanička grupa Demokratska stranka saglasno članu 45. Poslovnika Narodne skupštine, 26. aprila 2014. godine, podnela Predlog odluke o dopunama Odluke o izboru članova i zamenika članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije, koji vam je dostavljen. Takođe vas podsećam da je poslanička grupa Srpska napredna stranka saglasno članu 45. Poslovnika Narodne skupštine, 8. maja. godine, podnela Predlog odluke o dopunama Odluke o izboru članova i zamenika članova odbora Narodne skupštine Republike Srbije, koji vam je dostavljen. Prema članu 45. stav 2. Poslovnika, o prestanku dužnosti i izboru novog člana ili zamenika člana odbora, Narodna skupština odlučuje na prvoj narednoj sednici po dostavljanju predloga poslaničke grupe, što znači da su ovi predlozi po sili Poslovnika uvršćeni u dnevni red ove sednice. Narodni poslanik Zoran Babić, na osnovu člana 92. stav 2, člana 157. stav 2. i čl. 192. i 193. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se obavi zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o izvršenju krivičnih sankcija, Predlogu zakona o izvršenju vanzavodskih sankcija i mera i Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o krivičnom postupku, koje je podnela Vlada 8. maja 2014. godine; Zajednički načelni pretres o: Predlogu zakona o pravobranilaštvu, Predlogu zakona o posredovanju u rešavanju sporova, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku, Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanparničnom postupku i Predlogu zakona o izmenama Zakona o izvršenju i obezbeđenju, koje je podnela Vlada 8. maja 2014. godine; Zajednički jedinstveni pretres o: Predlogu odluke o dopunama Odluke o izboru članova i zamenika članova odbora Narodne skupštine, koji je podnela poslanička grupa Demokratska stranka, Predlogu odluke o izmenama Odluke o izboru članova i zamenika članova odbora Narodne skupštine, koji je podnela poslanička grupa Srpska napredna stranka, Predlogu odluke o dopuni Odluke o izboru članova i zamenika članova odbora Narodne skupštine, koji je podnela predsednik Narodne skupštine, Predlogu odluke o utvrđivanju sastava Parlamentarnog odbora za stabilizaciju i pridruživanje, koji je podnela predsednik Narodne skupštine, Predlogu odluke o izmenama Odluke o utvrđivanju sastava stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama, koji je podnela predsednik Narodne skupštine, Predlogu odluke o izmenama Odluke o utvrđivanju sastava stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama, koji je podnela predsednik Narodne skupštine i Predlogu odluke o imenovanju šefova stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama, koji je podnela predsednik Narodne skupštine 8. maja 2014. godine. Da li narodni poslanik Zoran Babić želi reč? (Ne.) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 176, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 26 od ukupno 202 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Narodni poslanik Zoran Babić, na osnovu člana 92. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, predložio je da se pretres u pojedinostima o Predlogu zakona o izmeni Zakona o privatizaciji obavi odmah po završetku načelnog pretresa tog predloga zakona. Da li narodni poslanik Zoran Babić želi reč? (Ne.) Stavljam na glasanje ovaj predlog. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 176, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 26 od ukupno 202 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština prihvatila ovaj predlog. Pošto smo se izjasnili o predlozima za stavljanje na dnevni red sednice akata po hitnom postupku, predlogu za spajanje rasprave i predlogu za vođenje pretresa u pojedinostima odmah po završetku načelnog pretresa Predloga zakona, na osnovu člana 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, stavljam na glasanje predlog dnevnog reda u celini. Molim narodne poslanike da pritisnu odgovarajući taster na poslaničkoj jedinici. Zaključujem glasanje i saopštavam: za – 175, protiv – niko, uzdržanih – nema, nije glasalo 27 od ukupno 202 narodna poslanika. Konstatujem da je Narodna skupština utvrdila dnevni red Druge sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2014. godini, u celini. Prelazimo na rad po utvrđenom dnevnom redu sednice. D n e v n i r e d : 1. Predlog zakona o izmeni Zakona o privatizaciji, koji je podnela Vlada; 2. Predlog odluke o razrešenju i imenovanju članova i zamenika članova Republičke izborne komisije, koji je podneo narodni poslanik Zoran Babić; 3. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o nacionalnim savetima nacionalnih manjina, koji je podnela Vlada; 4. Predlog zakona o izvršenju krivičnih sankcija, koji je podnela Vlada;5. Predlog zakona o izvršenju vanzavodskih sankcija i mera, koji je podnela Vlada; 6. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakonika o krivičnom postupku, koji je podnela Vlada; 7. Predlog zakona o pravobranilaštvu, koji je podnela Vlada; 8. Predlog zakona o posredovanju u rešavanju sporova, koji je podnela Vlada; 9. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o parničnom postupku, koji je podnela Vlada; 10. Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o vanparničnom postupku, koji je podnela Vlada; 11. Predlog zakona o izmenama Zakona o izvršenju i obezbeđenju, koji je podnela Vlada; 12. Predlog zakona o izmeni Zakona o bezbednosti saobraćaja na putevima, koji je podnela Vlada; 13. Predlog odluke o dopunama Odluke o izboru članova i zamenika članova odbora Narodne skupštine, koji je podnela Poslanička grupa Demokratska stranka; 14. Predlog odluke o izmenama Odluke o izboru članova i zamenika članova odbora Narodne skupštine, koji je podnela Poslanička grupa Srpska napredna stranka; 15. Predlog odluke o dopuni Odluke o izboru članova i zamenika članova odbora Narodne skupštine, koji je podnela predsednik Narodne skupštine; 16. Predlog odluke o utvrđivanju sastava Parlamentarnog odbora za stabilizaciju i pridruživanje, koji je podnela predsednik Narodne skupštine; 17. Predlog odluke o izmenama Odluke o utvrđivanju sastava stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama, koji je podnela predsednik Narodne skupštine; 18. Predlog odluke o izmenama Odluke o utvrđivanju sastava stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama, koji je podnela predsednik Narodne skupštine; 19. Predlog odluke o imenovanju šefova stalnih delegacija Narodne skupštine Republike Srbije u međunarodnim parlamentarnim institucijama, koji je podnela predsednik Narodne skupštine. 1. tačka dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O IZMENI ZAKONA O PRIVATIZACIJI Primili ste Predlog zakona koji je podnela Vlada. Pre otvaranja načelnog pretresa, podsećam vas da, prema članu 97. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč sa redosledom narodnih poslanika, u skladu sa članom 96. stav 4. Poslovnika. Saglasno članu 157. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona o izmeni Zakona o privatizaciji. Da li predstavnik predlagača, Nikola Selaković, ministar pravde, želi reč? (Da.) Izvolite.
Uvažena predsednice Narodne skupštine Republike Srbije, dame i gospodo narodni poslanici, želeo bih da vam ukratko predstavnik Predlog zakona o izmeni Zakona o privatizaciji, koji je podnela Vlada, da vam ukažem na razloge koji nalažu potrebu njegovog donošenja po hitnom postupku i pružim objašnjenja o rešenjima koja ovaj predlog zakona sadrži. Naime, važećom odredbom člana 20ž stav 1. Zakona o privatizaciji propisano je da se od dana donošenja odluke o restrukturiranju do dana donošenja odluke o okončanju restrukturiranja, a najkasnije do 30. juna 2014. godine, ne može nad subjektom privatizacije, odnosno nad njegovom imovinom sprovesti prinudno izvršenje, niti bilo koja mera postupka izvršenja radi namirenja potraživanja. Odlukom Ustavnog suda Republike Srbije od 14. novembra 2013. godine utvrđeno je da je navedena odredba Zakona o privatizaciji u nesaglasnosti sa Ustavom, imajući u vidu da je imaocima potraživanja prema subjektima privatizacije u restrukturiranju ograničeno pravo na imovinu, kao i da je restrukturiranje od mere ograničenog trajanja postala dugotrajna mera koja nije dovela do privatizacije sa jedne strane, niti je omogućila likvidaciju subjekata u restrukturiranju sa druge strane, čime su poverioci u dužem vremenskom trajanju onemogućeni da namire svoja potraživanja. Ustavni sud je, u skladu sa članom 58. Zakona o Ustavnom sudu, odložio objavljivanje svoje odluke kojom je utvrdio neustavnost odredbe člana 20ž stava 1. Zakona o privatizaciji za šest meseci od dana njenog donošenja, što znači da će 14. maja 2014. godine, kada odluka Ustavnog suda bude objavljena, predmetna odredba Zakona o privatizaciji prestati da važi. Obzirom da postoje tačno 164 preduzeća koja se još uvek nalaze u postupku restrukturiranja, postoji realna opasnost da se usled objavljivanja odluke Ustavnog suda, nastavljanjem prekinutih postupaka prinudne naplate, u potpunosti izgubi smisao postupka restrukturiranja preduzeća i značajno umanji vrednost njihove imovine, čime bi se smanjio broj poverilaca i obim potraživanja koji se mogu naplatiti od preduzeća u restrukturiranju. Pored toga, iz razloga nepostojanja objedinjene evidencije o tome koliki su dugovi preduzeća u restrukturiranju, prema kojim poveriocima, kao i koji su se poverioci već naplatili kroz postupak prinudne naplate, postoji opasnost da nakon objavljivanja odluke Ustavnog suda u postupku prinudne naplate određeni poverioci naplate svoje potraživanje u celosti ili više od dosuđene sume, a da drugi poverioci istog preduzeća u restrukturiranju ostanu nenamireni, čime se poverioci dovode u nejednak položaj. U tom slučaju postoji opasnost da oni poverioci koji se ne namire u postupku prinudne naplate tuže Republiku Srbiju pred Evropskim sudom za ljudska prava u Strazburu, sa obrazloženjem da Republika Srbija nije obezbedila jednako namirenje svih poverilaca preduzeća u restrukturiranju i da na osnovu navedene argumentacije Evropski sud za ljudska prava donese presudu da je takva predstavka dopuštena, te obaveže Republiku Srbiju na isplatu naknade štete. Imajući u vidu potrebu da se izbegnu štetne posledice koje su nastale usled objavljivanja odluke Ustavnog suda, Vlada je predložila izmene Zakona o privatizaciji, koje bi trebalo da budu usvojene u Narodnoj skupštini i da stupe na snagu pre 14. maja 2014. godine kada se objavljuje odluka Ustavnog suda. Članom 1. Predloga zakona menja se član 20ž Zakona o privatizaciji, tako što se od važećeg člana zakona zadržavaju samo dva stava koja nisu sporna sa stanovišta ustavnosti. Odlukom Ustavnog suda osporeni stav 1. član 20ž Zakona o privatizaciji i drugi stavovi ovoga člana koji su u vezi sa njim prestaju da važe stupanjem na snagu Predloga zakona, čime se ide u susret odluci Ustavnog suda. Sa druge strane, članom 2. Predloga zakona koji predstavlja prelaznu odredbu obezbeđuje se jednak tretman svih poverilaca tako što se određuje rok od 30 dana od dana stupanja na snagu Predloga zakona za dostavljanje zahteva za isplatu potraživanja koje poverioci preduzeća u restrukturiranju dostavljaju Agenciji za privatizaciju, koja je u narednom roku od 90 dana dužna da evidentira sve zahteve i dostavi poveriocima predlog za namirenjem potraživanja, nakon čega se po proteku roka od 30 dana mogu nastaviti postupci izvršenja ukoliko poverioci imaju interes za takav način namirenja potraživanja. Predloženim zakonskim rešenjem stvara se mogućnost da se u zakonom propisanim rokovima kroz realizaciju strateških partnerstava ili privatizaciju sa već zainteresovanim investitorima očuvaju ona radna mesta iz preduzeća u restrukturiranju koja imaju tržišnu perspektivu. Procena je da za nemali broj ovih preduzeća postoje zainteresovani investitori koji bi nastavili proizvodnju, a da u slučaju da se ne usvoji predložena zakonska intervencija ne bi više postojao interes investitora da ulažu u već postojeću proizvodnju. Takođe, ističem da se rešenja iz Predloga zakona odnose na mali broj preduzeća, njih ukupno 164 u odnosu na ukupan broj preduzeća koja su već privatizovana ili će biti privatizovana njih više od 3.500, a da se upravo radi o strateški značajnim preduzećima za region u kome se nalaze i preduzećima sa velikim brojem zaposlenih. Važno je istaći činjenicu da se Predlogom zakona obezbeđuju ustavnost, pravna sigurnost, kao i završetak procesa restrukturiranja preduzeća u privatizaciji. Na kraju bih vam se zahvalio na pažnji i izrazio nadu da će nakon rasprave u načelu i u pojedinostima Predlog zakona o izmeni Zakona o privatizaciji biti usvojen u danu za glasanje. Hvala vam na pažnji.
Zahvaljujem ministru. Da li izvestioci nadležnih odbora žele reč? (Ne) Da li predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa žele reč? Reč ima Petar Petrović.
Poštovano predsedništvo, poštovana predsednice Skupštine, dame i gospodo narodni poslanici, poštovani gospodine ministre, poslanička grupa JS će podržati ovaj Predlog zakona o izmeni Zakona o privatizaciji iz prostog razloga što moramo omogućiti svim preduzećima koji se nalaze u restrukturiranju, a kao što je gospodin ministar rekao ima ih 164 i koji se nalaze u velikim problemima da saniraju posledice ranijih lošijih poslovanja u tim preduzećima i da se omogući zaposlenima u tim preduzećima da mogu i u narednom vremenskom periodu da primaju zaradu bez obzira koliko je ona velika, jer od te zarade koju oni ostvaruju u tim preduzećima, a prema podacima koje smo dobili radi se od oko 53.000 zaposlenih koji rade u tim preduzećima i od te zarade izdržavaju svoje porodice. Normalno, ne treba očekivati da će samo ovaj produženi rok za da kažem i da upotrebim taj izraz za pružanje podrške ovim preduzećima da u narednom periodu nađu ili uz pomoć države i drugih subjekata nađu zainteresovane kupce ili strateške partnere kojima bi mogli da obnove svoju ugroženu proizvodnju, svoje ugroženo poslovanje i da tako kako se to kod nas u Pomoravlju kaže – stanu na zdrave noge i mogu iz svog redovnog poslovanja da izmiruju sve one obaveze koje imaju i prema državi, i prema poveriocima, i prema svim drugim dobavljačima kojima takođe siguran sam i to nije samo siguran sam, nego je to činjenica imaju u obavezi. Ali, ono što poslanička grupa JS želi da ukaže i ministru koji je ovde ispred Vlade obrazložio zakon, a i Vladi, jeste da mora Vlada na drugačiji način da tretira ova preduzeća koja se nalaze u restrukturiranju. Navešću vam samo jedan primer, jer među tih 164 preduzeća nalazi se i Fabrika kablova iz Jagodine. Pošto je i ona u restrukturiranju nema pozitivnog poslovanja i nema mogućnosti na ravnopravno učešće na tenderima koji se raspisuju za nabavku kablova, jer ne ispunjava određene uslove iz tog tendera na kojima uglavnom pobeđuju neki drugi, uglavnom strani učesnici na tenderu. Onda iako te kablove može da proizvede samo Fabrika kablova, oni od Fabrike kablova kupuju za 20, 30 ili 40% jeftinije i na taj način oni skidaju, da kažem profit, da ne kažem da im skidaju kajmak, odnosno zaradu od učešća i dobijanja posla na tenderu. Dakle, država bi morala na neki način da nađe rešenje da na tim tenderima na kojima mogu da zadovolje sa kvalitetom i kvantitetom svojih proizvoda ove firme koje se nalaze u restrukturiranju, da im omogući da imaju neku prednost u odnosu na neke druge učesnike na tenderu bez obzira što ne ispunjavaju onaj osnovni uslov, a to je da su poslednje godine, za poslednje dve ili tri godine završili pozitivno i sve ono ostalo. Ako se već nalaze u restrukturiranju njihovo poslovanje nije bilo pozitivno zadnjih nekoliko godina i oni ne mogu ispune osnovni uslov učešća na tenderu da bi dobili posao, a pošto posao dobije neka druga firma, uglavnom stranac, ona uzme naše firme kao podizvođače i jednostavno naši radnici rade za neke druge. Mislim da bi tu trebalo kroz primenu i kroz odloženi rok primene ovog zakona naći neko povoljno rešenje i to prvenstveno mora da traži Ministarstvo privrede, zajedno sa svim ostalim ministarstvima da bi obe firme mogle koliko toliko da u ovom produženom roku iznađu način kako će pozitivno da posluju. Svi ovi rokovi su dobri da se da vazduha da ove firme mogu da dišu, da pokušaju da poboljšaju uz pomoć Vlade i svih drugih institucija svoje poslovanje, ali bez nekih mera koje će direktno ići u korist ovih firmi teško da će one moći same, oslanjajući se na sopstvene snage da prevaziđu teškoće u kojima se već godinama nalaze. Odlaganjem mogućnosti da se prinudno naplate potraživanja onih poverilaca koji imaju potraživanja prema ovim firmama u restrukturiranju jeste jedan dobar metod i način, ali bez drugih dodatnih propisa, metoda, pomoći neće moći ove firme same da prevaziđu teškoće. Bojim se da će ovih 53.000 radnika opet doći u teškoće i da će se morati obratiti Vladi i nadležnim ministarstvima za pomoć da bi isplaćivali zarade zaposlenima u tim firmama koje se nalaze, kao što sam rekao, u restrukturiranju. Da ne bih dužio, pošto je jasna namera Vlade da se želi na ovaj način pružiti puna podrška i pomoć svim ovim preduzećima koja se nalaze u restrukturiranju, ali će se i na taj način pomoći svim radnicima koji ostvaruju zarade u tim preduzećima, tako prehranjuju svoje porodice. Ja još jednom ponavljam da će poslanička grupa Jedinstvene Srbije dati punu podršku i glasati za Predlog zakona o privatizaciji. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Vladimir Marinković.
Dame i gospodo narodni poslanici, čim je zakon koji uređuje pitanje preko sudbine 10 hiljada radnika i koji uređuje sudbinu preko stotinu preduzeća koja se u velikoj većini bave industrijskom proizvodnjom i rade u realnom sektoru, to je i razlog da predstavnici SDP govore o tome, u interesu zaposlenih, u interesu onoga što predstavlja koncept osnove politike naše partije, a to je koncept nereindustrijalizacije, nego koncept industrijalizacije i jedne pune podrške proizvoljnom i realnom sektoru u našoj zemlji. Osvrnuću se i na reči predsednika naše partije koji govori da ono što je najbitnije menjati u Srbiji, a to je službenički duh i službenički karakter koji imamo već 20 godina u našoj zemlji u okviru rada, pristupa radu i da ga moramo menjati i definisati i pospešivati u okviru onoga što se zove preduzetnički duh i preduzetnički karakter, ali u onim sektorima koji mogu da stvore dodatnu vrednost, a to su pogoni, fabrike koje su nekada dobro radile, a koje to mogu da rade i u budućnosti. Ono što mi smatramo kao glavni aspekt i kao glavni deo onoga što treba pospešiti u tom domenu, to je profesionalizacija menadžmenta i bolja kontrola Vlade i vladinih institucija u domenu rada tih preduzeća. Ovih pet ili šest meseci dodatnih koja su preduzeća u restrukturiranju dobila, smatramo kao jednu preko potrebnu meru, a ja ću se u tom domenu osvrnuti i na ekspoze samog premijera koji je prosto rekao jednu realnu rečenicu, a to je da ova preduzeća trenutno i faktički krvare, da država mora da se umeša, da mora da im pomogne i da su mnoga od tih preduzeća u procesu pregovora i dogovora sa potencijalnim strateškim partnerima kada je u pitanju njihovo preuzimanje. Mi kao SDP, ali i vladajuća koalicija, želimo da kao što imamo„Zorku“, „Henkel“, „Merimu“, „Beneton“, ne želimo lom poslove, želimo najbolje strateške partnere, a to podrazumeva i novi zakon o ulaganjima koji će, nadam se doći na skupštinsku raspravu krajem ovog meseca ili početkom sledećeg. Govorim o tome da želimo da privučemo investitore sa Forbsove liste, 500 najuspešnijih globalnih kompanija. Naravno da je u cilju razvoja privrede i u cilju samih ekonomskih reformi koje dinamično želimo da sprovedemo i završetak posla, kada su u pitanju preduzeća koja su u restrukturiranju i to naravno za našu partiju, kao partiju SDP, znači da mi želimo da se brinemo i o tome šta će biti sa onim ljudima koji budu ostali bez posla i čija preduzeća ne mogu da budu održiva posle 1. januara 2015. godine. Zato ćemo mi biti konstruktivni i operativni, po uzoru na razvijene zemlje, po uzoru na Austriju, Nemačku. Predložićemo zakon o radnim fondacijama koji će se u narednih nekoliko meseci i koji će dati mogućnost i Vladi i onima koji se budu bavili ovim problemima, a centar toga je Ministarstvo poljoprivrede, da putem programa prekvalifikacije, dokvalifikacija, definisanja potreba privrede, jer mi danas imamo jedan nonsens da velike multinacionalne kompanije koje posluju u Republici Srbiji ne mogu da dođu do kvalitetnih industrijskih radnika. Naravno, sistemski to povezujemo tako što imamo viškove u javnom sektoru. Sam premijer i ministar finansija su govorili o tome da je 800 hiljada ljudi zaposlenih u javnom sektoru, a ne morate biti ekonomista da shvatite da je taj broj neodrživ, ali uz ove programe, uz radne fondacije koje su uspele u Austriji, Nemačkoj, u zemljama koje su uspešno sprovele tranziciju, kao što je Poljska, kao što je Slovačka. Juče smo imali posetu predsednika poljskog Senata, primljen je i od strane predsednice Narodne skupštine, šesta ekonomija u Evropi, 20. ekonomija u svetu. I pored krize, privredni rast prošle godine je bio 3%. Bankarski sistem je u izuzetnom stanju, zato što se nisu bavili spekulativnim operacijama, zato što su zadržali tradicionalni model bankarskog sistema, ali pri tom su privukli, napravili ambijent, puno stranih investicija iz Italije, Nemačke, čak Ruske Federacije, SAD. To su neki primeri, dobri primeri koje Srbija u nekom tom domenu treba da sledi i na kraju krajeva, da ih iskoristi, odnosno trenutnu najbolju međunarodnu poziciju protekle 24 godine, kada je naša zemlja u veoma dobrim odnosima sa zemljama EU, a to ova poseta juče jasno govori, predsednika Senata zemlje koja ima preko 40 miliona stanovnika i to predstavlja svojevrsnu nagradu i priznanje u Srbiji onome što je ona uradila i Vladi Republike Srbije u prethodnih godinu i po dana, ali i odlični odnosi sa SAD i Ruskom Federacijom. Mi to treba da iskoristimo, isključivo u tom domenu našeg ekonomskog razvoja i u privlačenju stranih investicija. Da budem što konkretniji, navešću vam jedan primer preduzeća u restrukturiranju. „Župa“ iz Kruševca, 30 plata do septembra prošle godine radnici nisu primili. Od septembra kada je postavljen novi menadžment, kada se tu uključio tadašnji gradonačelnik Kruševca Bratislav Gašić, kada su uključene sve snage, kada je došlo do toga da se i lokalna samouprava i Vlada Republike Srbije, uključe u rešavanje tih problema, postave profesionalni menadžment, imamo situaciju da se od septembra meseca plate isplaćuju redovno, da se pojavio strateški partner „Nutrihen“ iz Engleske koji već nabavlja sirovinu i u skladu sa ugovorom o poslovnoj saradnji radi sa tom kompanijom i naravno da im je potrebno i tri, četiri ili pet meseci kako bi mogli da rade, da izvoze, da pronađu nova tržišta i ono što je najveći cilj, da zaposle dodatne ljude i da dobiju relevantnu, kvalitetnu i uglednu kompaniju koja planira tu dugoročno da ostane i koja planira u Srbiji da radi i da zapošljava nivo konkurentnosti njenog rejtinga. Ono što SDPS želi da predloži samoj Vladi, ministarstvima, onima koji će odlučivati o sudbini, o rezultatima ovih preduzeća u restrukturiranju, to je maksimalna profesionalizacija menadžmenta, usaglašavanje i delegiranje menadžmenta u skladu sa Zakonom o javnim preduzećima koji podrazumeva izbor menadžmenta i ima na javnim konkursima. Mi smo se čak zalagali i kada je taj zakon donet na kraju 2012. godine da omogući javni konkurs, da možemo i strance da dovedemo da upravljaju takvim preduzećima, da otvorimo jedno tržište i da vidimo ko je najbolji, ko je najsposobniji, ko je u mogućnosti da ta preduzeća koja su u veoma lošem stanju, podigne i pripremi za javno privatna partnerstva, strateška partnerstva, menadžerske ugovore, bilo šta. Suština svega toga je opstanak radnih mesta i potencijal, nova tržišta za obezbeđivanje novih radnih mesta u tom domenu. Naravno da ti menadžment timovi moraju da imaju biznis planove i posao Vlade i Ministarstva poljoprivrede će biti da sada posle 20 godina uspostave jednu kvalitetnu, kontinuiranu kontrolu nad radom tih preduzeća i da ona budu na tržišnoj osnovi. Ono što piše u biznis planu, što je definisano strateškim ciljevima, to mora da bude ispunjeno za svako preduzeće. Premijer je rekao, ako ne bude ispunjeno, kontrola neka bude na kvartalnom, šestomesečnom nivou i neka se ti ljudi menjaju. Ono što je glavni posao Vlade i Ministarstva da delegiraju u uprave tih preduzeća , najkvalitetnije i najsposobnije ljude kako bi ta preduzeća mogla da posluju u nekom narednom periodu na nekom tržišnom nivou. Pomenuo sam model radnih fondacija. Mi ćemo se zalagati za to i zalagaćemo se za koncept rešavanja problema preduzeća u restrukturiranju na načelu rešavanja preduzeća po preduzeća, koncept koji podrazumeva rad sa tim preduzećima u skladu sa njihovim specifičnostima i situacijom u kojem se nalaze. To je dalo već neke rezultate. Primer „Ikarbusa“ i njegovo partnerstvo sa „Mercedesom“, primer „FAP-a“, primer „Župe“ iz Kruševca koji sam malopre naveo dovoljno nam govori o tome da moramo da formiramo čak i međuresorne komisije koje će se baviti ovim pitanjima i pokušavati da na najbolji mogući način održi ono što će našu zemlju u narednom dugoročnom periodu strateški moći da održava, a to je koncept industrijalizacije zemlje i naslanjanje na one resurse koje smo imali ranije, koje imamo danas i onda ono što je za nas i najbitnije i najpotrebnije kao Socijaldemokratskoj partiji, kada napravimo taj kolač, kada dođemo do bruto domaćeg proizvoda od 50, 60, 70 milijardi, kada povećamo svoj izvoz, smanjimo deficit trgovinski, e onda taj kolač možemo da delimo, onda možemo da sprovodimo jednu kvalitetnu socijalnu politiku, socijalnu zaštitu, da brinemo o ugroženim grupama i marginalnim društvenim grupama. Naravno, na završetku da kažem da ceo ovaj proces nije vezan samo za funkcionisanje Vlade i nije posao samo Vlade Republike Srbije i nadležnih ministarstava. Ovaj proces je strateški važan za državu. Ovaj proces podrazumeva jedan široki društveni konsenzus i za nas kao socijaldemokrate prosto jedna neupitna kategorija, socijalni dijalog sa sindikatima, uključivanje svih predstavnika zaposlenih u taj proces, jer nijedno iskustvo zemalja koje su uspešno sprovele tranziciju. Sve su imale ovakva preduzeća o kojima mi danas govorimo, i Mađarska, i Poljska, i Slovačka, i Češka, ali ono što je bila polazna osnova, to je bio socijalni pakt, to je bio dogovor između države, između zaposlenih, jer, naravno, mi ćemo se snažno zalagati za to da teret, da ono što će predstavljati negativne konsekvence koje se tiču preduzeća, koje neće moći da prežive tržišno, ne snose najugroženiji, ne snose radnici, nego upravo suprotno, da snose oni koji su najbogatiji i da se taj teret ravnomerno raspodeli. Naravno, naša politika u tom domenu će biti jasna i mi ćemo biti zasigurno onaj faktor koji će promovisati socijalni dijalog, zalagati se za saradnju sa sindikatima, sa poslodavcima, sa državom da se taj pakt napravi i da prosto idemo dalje u razvoj i u ove dinamične reforme koje su u samom ekspozeu premijera definisane. Hvala na pažnji.
Reč ima narodni poslanik Olgica Batić. Izvolite.
Hvala. Poštovana predsednice, uvaženi ministre, dame i gospodo narodni poslanici, danas od prve privatizacije u Srbiji, koja je započeta 1989. godine, proteklo je čitavih 25 godina. Sve one firme koje su gradile našu zemlju do dana današnjeg ili su prodate ili se njihovo prodavanje tek sprema. E, sad, koliko je za sve to vreme naša ekonomija izgubila, izgubila je, naravno, mnogo i o tome mogu da posvedoče apsolutno sve statistike Nacionalne službe za zapošljavanje. O tome koliko je naša industrija izgubila, a izgubila je opet puno, podsetiću na ovom mestu da se radilo o jakoj industriji, svedoči sama činjenica da su zapravo danas najveći srpski proizvođači one kompanije koje su izgradile potpuno nove fabrike,a sve fabrike koje smo mi gradili, koje je ova država gradila moramo spomenuti kao jednu poraznu činjenicu. Upravo smo mi bili ti koji smo i sve te firme uništili. Za sve to vreme čitav taj proces odvijao se kroz jedan jedini zakon, a to je Zakon o privatizaciji o čijim izmenama danas u načelu i raspravljamo. Nakon svih ovih ne samo desetogodišnjih, nego i veći period pod tim podrazumevam, izgubljenih ekonomskih bitaka, naravno, u istoriji Srbije nikad ne treba biti general posle već izgubljenih bitaka, pa reći da je upravo onaj model privatizacije, odnosno Zakon o privatizaciji koji se primenjivao u proteklom periodu bio loš. Zapravo, bio je jako loš, a danas opet ne treba biti pametan pa reći da je i današnji predlog zakona, uz svo uvažavanje i izmena koje su naravno neophodne, rečeno je o neustavnosti odredbe 20ž, i dalje loš. Loš je iz jednog razloga – zato što ne uspostavlja jasne kriterijume, zato što ne uspostavlja garancije, zato što ne daje svim zainteresovanim licima kontrolu, a svi bi naravno trebali da imaju kontrolu nad sprovođenjem privatizacije. Kada se pogledaju sve privatizacije u našoj zemlji, uočavaju se dve ključne greške koje, čini mi se, kao mantra se ponavljaju već pomenuti 14 godina. Prvo, ili je kupac taj koji, tako da se izrazim, potpuno proćerda preduzeće, a druga greška koja se često ponavlja jeste da je država ta koja ojadi dobronamernog investitora. Te dve kardinalne greške ponavljaju se uporno već 14 godina. Veoma su retke one treće situacije, koje na ovom mestu takođe moram da spomenem, a to je da kupac nastavi sa svojim uspešnim poslovanjem. Postavlja se pitanje šta mi možemo da uradimo? Naravno, neću govoriti da taj teret pada samo na Vladu ili samo na resorna ministarstva kao ovlašćena, nego govorim o društvu, pa zato i postavljam pitanje šta mi tu možemo da uradimo. Naravno da ne treba nikakva naknadna pamet, pa reći – ono što je proćerdano nikada se ne može vratiti ili - od akvarijuma možda možete da napravite riblju čorbu, ali od riblje čorbe nikad ne možete da napravite akvarijum, jer kada se skuva riba, onda je čorba gotova. Danas jedino možemo da se potrudimo da buduće privatizacije, ono malo preostalih firmi, budu što uspešnije moguće. Otuda se postavlja jedno logično pitanje, a to je kako je to moguće postići? Prvo, potrebna su dva koraka. Prvi korak jeste da država bude ta koja će biti garant privatizaciji. Mislim da oko toga ne treba da bude nikakve polemike, čak ni u stručnim krugovima. Ukoliko je država ta koja Ustavom garantuje pravo na život, koja Ustavom svim građanima garantuje pravo na imovinu tim pre onda ona isto tako mora da garantuje i pravo na imovinu onome ko državno društveno preduzeće kupuje. Onaj ko je kupac takvog preduzeća vrlo jasno mora da zna šta dobija za svoje pare i mora apsolutno da bude zaštićen i mora da zna da mu niko neće zakucati na vrata njegove firme i reći mu – izvini, ali ti meni duguješ nešto od pre 10 ili pre 15 godina. Da bi se povećala cena firmi koje se privatizuju mora da se poveće kredibilnost države. Ako država nema kredibilitet, onda nema ni dobrih cena. To je vrlo prosta činjenica. Republika Srbije je, čini mi se, poslednjih desetak i više godina taj kredibilitet prokockala jer je tvrdila da zapravo jedna vrsta preduzeća imaju jednu ekonomsku pravnu situaciju, a nakon privatizacije se uvek ispostavljalo da je ta situacija bitno bila gora i bitno nepovoljnija po investitorima. U krivičnom pravu je ne tačno prikazivanje činjenica nešto što se smatra krivičnim delom, a za prevaru i za krivično delo prevare predviđena je i zatvorska kazna. Čini mi se da nijedan državni funkcioner u protekle dve i po decenije privatizacije nije završio u zatvoru, a iz jednog prostog razloga – zato što je slagao investitora prilikom privatizacija. Demohrišćanska stranka Srbije jeste predložila amandman koji ću kasnije u raspravi u pojedinostima detaljnije i obrazložiti. Država Srbija garantuje za podatke koje je sama i pravila i koje je sama prezentovala investitoru. U ovakvoj jednoj situaciji može da se da jedan primer. Zamislite, na primer, da vi želite da kupite stan, da odete recimo u katastar da proverite da li je na stan upisan neki teret, recimo na primer hipoteka, vi vidite da nije, onda kupite taj isti stan zato što nema nikakvih recimo tereta, ali za par godina neko dođe i kaže – izvinite, taj stan je moj, vi pitate kako, kaže – eto tako, ja sam upisao hipoteku pre 10 godina, i vi tako izgubite stan koji ste na primer pošteno platili. Tako su prolazili, čini mi se, mnogi kupci preduzeća u našoj zemlji. Upravo zato je država Zakonom o državnom premeru i katastru garantovala da su podaci u katastru tačni i ukoliko neko pretrpi štetu zato što se upravo pouzdao u podatke iz katastra, država je ta koja je dužna da mu tu istu štetu nadoknadi. Posledica te zakonske odredbe, apropo ovog primera, bile su da su svi uknjiženi stanovi skuplji od neuknjiženih stanova, a onaj koji kupuje uknjiženi stan naravno da ima izvesniju pravnu sigurnost i čistu situaciju. Zato, isto tako, država mora biti ta koja mora da daje garancije investitorima, jer na taj način je država ta koja gradi i sopstveni kredibilitet. S druge strane, ukoliko država ne garantuje investitorima da su državni podaci tačni, to je jasno priznanje da naša ekonomija u nekoj doglednoj budućnosti ne može biti svetlija. Naravno, Srbija je to tako nešto govorila i obmanjivala, čini mi se, investitore nekoliko decenija unazad. Jako je dug taj vremenski period i svaki investitor naravno da nije hteo da pod takvim uslovima i u takvoj ekonomskoj situaciji kupuje preduzeća u našoj zemlji. Mislim da treba da donesemo jedan možda i potpuno nov zakon koji će da garantuje svakom potencijalnom investitoru u zemlji Srbiji imovinsko stanje na dan privatizaicje, jer samo na taj način možemo da podignemo već urušeni kredibilitet, a upravo podizanjem tako urušenog kredibiliteta mislim da možemo da povećamo i cene samih preduzeća. Druga stvar koja mora da se uradi, pored ove prve, koju sam obrazložila, jeste povećanje kontrole nad subjektom privatizacije. Dokazano je, naravno, da država, ne mislim samo na Srbiju i na našu državu, nego nijedna država na svetu ne može da bude ta koja će da kontroliše istovremeno sprovođenje nekoliko stotina privatizacija, jer jednostavno, tako nešto je nemoguće. Da bi se kontrolisali, država bi morala da ima mnogobrojne, da ne kažem hiljade kontrolora koji bi to radili, a uz tako nešto oni bi morali da budui te kako motivisani da rade, a da pri tom ne budu korumpirani. Mislim da se govori o dve stvari koje su u našoj zemlji gotovo, bar u ovom momentu, nemoguće. Ono što je moguće, jeste uključivanje što većeg broja zainteresovanih ljudi u tu kontrolu. Ako me pitate ko su svi ti ljudi, pa to su svi oni ljudi koji su na bilo koji način vezani za subjekta privatizacije, bilo tako što imaju potraživanje prema njemu, bilo tako što rade u njemu, bilo tako što imaju interes da nastave da posluju sa njima. Čini mi se da ukoliko te ljude uključimo, oni mogu da ostvare i mogu da omoguće jednu najbolju kontrolu, jer njihov interes jeste interes da firma posluje što uspešnije. To uključivanje možemo izvršiti tako što ćemo im upravo kroz Zakon o privatizaciji dati prava da kontrolišu preduzeća. Sledeće pitanje je – kako to da uradimo? Evo, na sličan način na koji je već urađeno i na koji je to već implementirano u Zakonu o stečaju i to u delu koji se odnosi na reorganizaciju, jer naravno da onaj kome preduzeće duguje milione treba da ima pravno sredstvo, naravno, aktiviranje instrumenata pred Agencijom za privatizaciju, a za preispitivanje poslovanja tog privatizovanog preduzeća. Kada se pogleda čitava stvar izbliza, onda se uočava da su nama za uspešnu privatizaciju falili dobri zakoni, da su falile dobro inkorporirane zakonske odredbe. Mislim da je krajnje vreme da okrenemo leđa onoj tradiciji u smislu – država će sve da kontroliše i država će biti ta koja će sve da kažnjava, jer apsolutno ni jedna država na svetu ne može da bude ta koja će sve da kontroliše i koja će sve da kažnjava, iz prostog razloga jer bi onda na svakog građanina bilo koje države u svetu došla po tri takva kontrolora. Mislim da je to pogrešan i dokazano neuspešan koncept, a to što je dokazano neuspešan koncept, o tome smo svi ovde svedoci, Srbija, naravno, tržišna ekonomija danas. Kontrolu i kažnjavanje, činjenica je, treba unaprediti i to je nešto što treba dati u ruke privatnom sektoru tako što će se u kontrolu privatizacije prvenstveno uključivati oni koji su najzainteresovaniji da ona bude što je moguće uspešnija. Predlažem Vladi Republike Srbije, isto tako i predlagaču, da razmisle u nekoj budućnosti o menjanju i ostalih odredaba Zakona o privatizaciji, jer mišljenja sam ličnog da tu ima mnogo štošta menjati, a sve u cilju poboljšanja ovog zakonskog predloga i da razmisli o usvajanju onog modela koji sam amandmanskim putem predložila, a na ovom mestu ispred DHSS za ovako predložene izmene zakona ću glasati, pre svega mislim na odredbu 20iž, koja je odlukom Ustavnog suda proglašena neustavnom. Na kraju, preporučujem da razmislite o amandmanu koji sam podnela. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Dubravka Filipovski.
Gospodine ministre, kolege i koleginice narodni poslanici, činjenica je da ni posle 13 godina i nekoliko zakonskih rokova privatizacija nije završena. Ovo je šesta izmena i dopuna Zakona o privatizaciji. Osnovni je usvoje još 2001. godine, pa smo onda imali izmenu 2003, pa 2005, 2007, 2010, 2012. godine i ovu šestu danas. Da je zakon bio pun propusta govori i podatak da je oko 2300 prodatih preduzeća, da je do sada bilo raskinutih privatizacija oko 680, a od 2001. godine do danas 800 hiljada radnika je ostalo bez posla. Cilj izmene i dopune Zakona o privatizaciji, o kojem danas raspravljamo, je da se reguliše pitanje naplate dugova koji imaju preduzeća u restrukturiranju. Šta to konkretno znači? To znači da zakon predviđa da će privatni poverioci moći da traže i dobiju novac koji im preduzeća u restrukturiranju duguju, dok će država i državna preduzeća nastaviti da štite firme za dugovanja nastala pre 2008. godine. Ti dugovi će biti isplaćeni iz prodajne cene nakon što preduzeća budu privatizovana, restruktuirana ili prodata. Tek po okončanju celog procesa Predlog zakona predviđa da Agencija za privatizaciju obavesti sudove i druge organe za prinudnu naplatu o uplati novca od postignute prodajne cene. Prema Predlogu zakona o privatizaciji svim poveriocima preduzeća u restrukturiranju i privatizaciji dat je rok od 30 dana za prijavljivanje potraživanja, a u roku od 90 dana, kako i stoji u obrazloženju, Agencija treba da evidentira sva ta potraživanja i sačini predlog namirenja dugova. Potpuno je jasno da je ova izmena učinjena prvenstveno sa namerom da se spreči stihijska naplata potraživanja i masovno otvaranje stečajeva nad 164 preduzeća u restrukturiranju koja bi mogla da usledi za nekoliko dana. Moram da kažem da je poslanička grupa NS, kada je u pitanju Predlog ovog zakona, reagovala sa nekoliko amandmana. Samo ću spomenuti, a o tome ćemo u raspravi u pojedinostima više govoriti, šta se događa sa onim preduzećima koja u roku od 30 dana ne budu stigla da sva svoja potraživanja reše. Mi tim amandmanom predlažemo i nudimo rešenje da se propuštanje roka od 30 dana sankcioniše gubitkom prava na pokretanje bilo kakvog postupka, prinudnog izvršenja, dok samo potraživanje ostaje nesporno. Vrlo je verovatno da će rok od 30 dana biti dovoljan za sva preduzeća da podnesu sve što je potrebno kako bi ispunili zakonsku obavezu, ali smatramo da zakon mora da bude precizan. Postavlja se pitanje – šta ako se desi da neki poverioci, neka preduzeća ne podnesu prijave u tom roku od 30 dana? Zbog toga smo reagovali ovim amandmanom, smatrajući da zakon mora da bude potpuno precizan. Preduzeća u restrukturiranju su godinama zakonski zaštićena od poverilaca. Te odredbe zakona u novembru prošle godine je Ustavni sud proglasio neustavnim i odluka treba da stupi na snagu 14. maja ove godine. Potpuno je jasno da Vlada nije reagovala ovim predlogom zakona da bismo mi praktično imali tu stihijsku naplatu koja bi jednostavno izazvala naplatu dugovanja koje se mere milijardama evra i koje bi zaista izazvale veliki poremećaj na tržištu. Pitanje da li bi to uopšte mogli finansijski da izdržimo. Samo IMT, IMR „Galenika“, „Jumko“ i ostala preduzeća, od ukupno 157, duguju jednu i po milijardi evra državi, odnosno Poreskoj upravi i javnim preduzećima za struju, vodu i ostale komunalije. Posle rasprave i usvajanja i ovog zakona ovde u parlamentu, izjašnjavanja o njemu, mislim da je veoma važno da usledi razvrstavanje preduzeća u tri grupe, kako je i najavila nova Vlada, odnosno premijer u ekspozeu, i to na ona koja mogu da nađu strateškog partnera, ona koja idu u stečaj i ona koja će biti likvidirana. Moram da kažem da je prethodnim zakonskim rešenjima bilo propisano da od preduzeća u restrukturiranju, kojih ima 157 i negde oko 55.000 zaposlenih, niti jedan poverilac, bio on privatni ili državni, ne može na prinudno ili da na drugi način da naplati svoje dugove. Svi sudski postupci koji su se vodili protiv tih firmi bili su automatski prekidani. Takav zakon je imao nameru da zaštiti pomenuta preduzeća i radnike zaposlene u njima od propasti, a zapravo je naneo velike štete srpskoj privredi. Mnoge male privatne kompanije su morale da budu zatvorene, jer nisu uspele da naplate svoja potraživanja. Naravno, štetu su trpeli i državni giganti, poput Elektroprivrede, Srbija gasa, a na kraju krajeva, i svi građani, jer preduzeća u restrukturiranju nisu uplaćivala svoje poreske obaveze prema budžetu. Po procenama Svetske banke, država je godišnje zbog toga trpela štetu od 750 miliona evra. Za razliku od državnih poverioca, privatnici će sva svoja potraživanja moći da počnu da naplaćuju u jednom relativno kratkom roku po utvrđenoj dinamici predloga izmena i dopuna ovog zakona. Sa druge strane, poverioci će sada moći da nastave sudske postupke, koji su bili prekinuti kada je sadašnji zakon stupio na snagu. Takođe, poverioci će moći da pokrenu i nove sudske postupke koji nisu smeli da se vode zbog zakonske zabrane, ali tek nakon što odluče da nisu zadovoljni rešenjem za isplatu, a koju će im predložiti Agencija za privatizaciju. Dakle, namera i cilj predloga ovog Zakona o privatizaciji je potpuno jasna. Želim da vas obavestim da će u danu za glasanje poslanička grupa Nova Srbija podržati ovaj predlog zakona.
Reč ima narodni poslanik Đorđe Stojšić.
Uvažena predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, privatizacija kao tema se vraća iz godine u godinu na dnevni red, kao što je koleginica pre mene rekla, ali mislim da bi zakonskim rešenjima, koja su pred nama, koja će se naći pred nama, konačno trebala da se stavi tačka na taj proces. On traje 22 godine i dao je različite rezultate u različitim industrijama i u različitim delovima naše zemlje. Restrukturiranje, kao proces, je smišljeno 2002. godine, ako me sećanje dobro služi, i služilo je tome da se na neki način simulira stečaj, odnosno zaštita od poverilaca dok se preduzeće ne restrukturira, kao što samo ime kaže, odnosno neke poslovne jedinice su bile održive u velikim sistemima i holdinzima, a neke nisu. Zamišljeno je da se privatizacija sprovede tamo gde je to moguće i u nekom određenom roku. Od tada do danas je prošlo 12 godina i ovaj model služi svemu, osim tome čemu je bio namenjen kada je stvaran. Služi tome da se veliki gubitaši, pre svega, zaštite od bilo kakve privatizacije i najmanje služi onima koji su zaposleni u tim preduzećima, odnosno tamo, kao što smo čuli, radi nekih 50.000 ljudi i mislim da se o njima najmanje brine, a najviše se brine o strukturama koje imaju koristi od ovakvog statusa kvo, koje sarađuju sa tim preduzećima, kupci, dobavljači ili neka partijska rukovodstva koja, i dan danas, vode te firme, a najmanje ih vode ljudi koji su za to stručni. Premijer je pomenuo u svom ekspozeu da je ovo pitanje koje se hitno mora rešiti, s obzirom da je 160 preduzeća u ovakvom režimu. Slažem se da privatizacija mora da se okonča. Žao mi je što ministar privrede nije u mogućnosti da bude ovde. Ne znam iz kojih razloga nije tu, s obzirom da je ovo izuzetno važno pitanje i mislim da je trebao on da bude taj koji obrazlaže ovaj predlog, jer moraćemo od njega čuti da li su ovi rokovi realni i da li je moguće sve ovo uraditi za 90 dana. To je onaj deo ovog zakonskog predloga gde mi izražavamo najveću skepsu, s obzirom da će se teško evidentirati sva dugovanja, odnosno potraživanja u roku od 90 dana, jer i sami ste rekli da ne postoji centralni registar svega toga, tako da je to deo koji bi možda morao da se analizira. Što se tiče privatizacije, ona služi ili tome da se pospeši privredni rast ili tome da se čuva socijalni mir ili da se puni budžet. Nažalost, u privatizaciji u Srbiji cena je bila ta koja je bila presudna, odnosno punjenje budžeta je bilo prvo i, pre svega, najvažnije. Naravno, posle 2000. godine, kada je trebalo isplaćivati penzije, kada je država bila gotovo pred bankrotom, razumljivo je zašto je taj model primenjivan u odnosu na ranije modele kada su akcije deljene radnicima, ali mislim da je mnogo više novca trebalo ući u investiciju preduzeća koja su privatizovana nego u budžet. Ono što danas malo ko spominje, a to je da se prava privatizacija desila 90-ih godina, kada je većina tih preduzeća upropašćena za vreme inflacije i kada su samo neki mogli da sarađuju sa društvenim, odnosno državnim sektorom i od toga izvukli enormnu korist. Kada je došlo do privatizacije posle 2000. godine, uglavnom je prodato ono što je moglo tada da se proda. Da je drugačije, ne bi danas ni razgovarali na ovu temu. Što se tiče nas iz Vojvodine, strukturiranje je primenjivo na način na koji se to radilo u nekim drugim delovima naše zemlje i da su, recimo, „29. novembar“ u Subotici, „Petar Drapšin“ u Novom Sadu ili „Matroz“ i MITROS kod mene u Sremu itd, mogli da dobiju status koji su dobili „Zastava“, Bor i neke druge firme. Hiljade i hiljade ljudi su ostali bez posla, gde je u nekim drugim gradovima, samo zato što je to neko politički odlučio, došlo do drugih rešenja, odnosno one i dan danas postoje, funkcionišu, za njih se aktivno traže strateški partneri i ti radnici primaju platu. Mislim da sistem po kojem su neka preduzeća ušla u restrukturiranje, a neka nisu, je vrlo upitan, jer kriterijumi nisu bili jednaki za sve i uglavnom se politički odlučivalo ko će u restrukturiranje a ko neće. Ali, šta je bilo, bilo je. U svakom slučaju zakonski predlog koji je pred nama mislim da nije možda potpuno. Mi ćemo biti uzdržani u pogledu ovoga iz razloga što mislimo da ministar privrede mora biti danas ovde da o tome razgovaramo, jer je tema izuzetno ozbiljna, ali da treba da se oroči ovaj proces i da se što brže završi u tome se svakako slažemo. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima Milan Krkobabić.
Gospođo predsednice, uvaženi gospodine ministre, poštovane kolege, poštovani građani Srbije koji pratite danas naš rad, naravno da ovaj predlog zakona ili bolje reći određene izmene i dopune već postojećeg zakona su došle upravo u momentu kad su i morale da dođu. Tu nema ničeg čudnog, nema ničeg neobičnog, 164 preduzeća, da li je baš precizno 164, nalaze se u takvoj situaciji. Njihov menadžment je u suženom manevarskom prostoru i jedna ovakva odluka, odnosno Predlog zakona, odnosno Predlog izmena i dopuna je nužan da im omogući nesmetan rad. Kada kažem – nesmetan, daleko je to od nesmetanog rada, da im omogućimo koliko-toliko da pokušaju da se saberu i da u narednom periodu nađu adekvatna rešenja. Teško je ta rešenja naći. Malopre sam čuo, ne mislim da polemišem, uz puno uvažavanje, gde je privatizacija rađena sa motivima očuvanja socijalnog mira, punjenja budžeta, ali ovo su ekonomska pitanja. Ovde je u pitanju jedan proizvodno-poslovni sistem ili 164 takva sistema. Svojinska transformacija ovde pre svega mora da ide u pravcu ekonomske efikasnosti tih sistema, podizanje profitabilnosti, a onda na indirektan način ti sistemi će rešiti ono što zovemo, eventualno socijalnim mirom, ako budu produktivni, ako budu profitabilni, oni će i adekvatno puniti budžet, a onda možemo govoriti i o toj komponenti koju vidimo u privatizaciji. Naravno, analizirati danas proces privatizacije koji traje gotovo više od dve decenije je iluzorno. Model, složio bih se s uvaženim profesorom Jovanom Jankovićem, je jednostavan. Kupovala se, poštovani prijatelji, uglavnom imovina preduzeća. Oni koji to znaju vrlo dobro znaju šta je to. Dugovi su po pravilu na ovaj ili onaj način ostajali državi. Država će da spoji radni staž, država će na kraju da uplati ovo ili ono, i treća komponenta, to je taj socijalni program koji je negde bio uspešan, negde nije a negde je izazivao puno nezadovoljstvo. Naravno, to je preovlađujući model, ali on je iza nas i o njemu ne vredi mnogo pričati. Dao bih nekoliko sugestija naravno dobronamernih. Svako od ovih preduzeća je proizvodno-poslovni sistem za sebe. Zahteva da se u njega uđe i kod konstituisanja nove Vlade skretao pažnju. Hajde da promovišemo terenski rad, hajde da ljudi iz Vlade, iz ministarstava uđu u ta preduzeća zajedno sa predstavnicima lokalne samouprave, da potisnemo u drugi plan taj kabinetski način rada, da vidimo imamo li mi menadžere u tim firmama. Kad govorimo o menadžerima, malopre sam čuo – raspišimo konkurse doći će nam strani menadžeri. Nemojmo da budemo smešni. Ko će iz inostranstva danas doći da vodi jedno propalo preduzeće u Srbiji i daćemo mu 50.000 ili 60.000. To su prazne priče. Moramo da odemo u Kruševac, Kragujevac. Odlazio sam i ovo govorim iz onoga što mi ljudi govore. Hajde da pronađemo ljude koji su nekada vodili ta preduzeća, da pronađemo te inženjere koji još postoje, da pronađemo majstore koji su umeli da pokrenu brusilicu, glodalicu, koji su uspeli da ih postave, da čujemo šta oni kažu, koji deo tog preduzeća može da radi, koji ne može. Da čujemo šta realni i normalni ljudi koji su zainteresovani kažu. To je neka moja, rekao bih, dobronamerna sugestija da pokušamo da spasimo ono što se spasiti može. Ne gajim velike iluzije. Tržišna konkurencija je žestoka i više mesta za slabe, neuke i one koji ne mogu da se bore nema, ali tim ljudima dugujemo da pokušamo ovo da uradimo. Zašto im dugujemo? Zato što će se oni, gospodine ministre, pojaviti na vratima šaltera lokalnih samouprava i budžeta Srbije i tražiti nekakva socijalna davanja. Dajte da pokušamo da sada učinimo da se što manje njih pojavi na tim šalterima, da im vratimo dostojanstvo, da im vratimo veru, da kažemo da možemo zajedno sa njima da pokušamo nešto da pokrenemo. Nekada ste to uspevali, zašto ne bismo pokušali danas? Potreban nam je pozitivan pristup, pozitivna energija. Što se tiče ovog predloga, promena i izmena, mislim da su konkretne i jasne, da su ostvarive i moje lično zapažanje je da ne mislim da je neki nedostatak što gospodin ministar za privredu danas nije ovde. Raspravljamo o jednom konceptu koji nije čisto ekonomski. Više formalno-pravno. Ovo potpuno zadovoljava. Što se tiče poslaničke grupe PUPS i mene lično glasaćemo za ovaj predlog. Ne verujem da će iko u Srbiji reći – ne i da dovedemo te ljude u situaciju da više ne mogu da pokušavaju da rade. Ovo je jedan dobronameran stav. Hvala.
Reč ima Dragan Šutanovac.
Gospođo predsednice, dame i gospodo narodni poslanici, pre svega želim da izrazim nezadovoljstvo zato što radimo subotom i zato što smo izgubili celu nedelju, a u isto vreme odbori su se zakazivali i trošio se novac na poslanike koji dolaze u Skupštinu. Apelujem da odbore imamo u danima kada imamo i plenarnu sednicu jer bi time uštedeli praktično velika sredstva koja se troše u situaciji u kojoj se nalazimo, a kao što kažete i kao što vidimo, imamo trend štednje koja je neophodna. Sa druge strane, pridružujem se nezadovoljstvu onih koji su smatrali da za ovako važan zakon, za koji smo očekivali da će biti reformski, a ne samo tehnički, da bude ministar privrede ovde jer treba da čujemo kako on to vidi, a ne samo objašnjenje pravno-formalno jednog člana koje je neophodno, ali nije dovoljno da bi se ovakav zakon danas našao u parlamentu, odnosno da bi se ovaj zakon podržavao, jer privatizacija u Srbiji, kao što smo čuli, traje već 25 godina i neophodno je da se konačno ona završi, ne samo zbog tih preduzeća koja su u restrukturiranju već i zbog onih preduzeća koja potražuju sredstva, a videćete da je statistika poražavajuća jer veliki broj preduzeća koja nisu imala toliko dugo restrukturiranje su se ugasila zato što im duguju upravo ona preduzeća koja jesu u restrukturiranju. Da bi govorili o privredi danas i da bi mogli da govorimo o privatizaciji moramo da vidimo u kom privrednom ambijentu danas posluje srpska ekonomija. Mislim da je taj ambijent katastrofalan i da je poražavajući. Visok nivo javnog duga koji je dostigao gotovo 21 milijardu evra, rekordno visok, sa jedne strane, pad deviznih rezervi sa druge strane, pad prometa generalno. Ukupne investicije u ovoj godini iznose samo 92 miliona evra. U prošloj i pretprošloj kumulativno bila je milijarda, u 2012. i 2013. godini, a u lošoj 2011. godini bila je milijardu i 800 miliona evra. Danas kada govorimo o privatizaciji, računamo na strane investicije i one koji bi došli u našu zemlju da kupe nešto. Najavljena je prodaja velikih sistema. Ti sistemi su „Telekom“, „Dunav“, „Lutrija“. Ukoliko želimo da se to desi na adekvatan način moramo da napravimo ambijent u kojem će oni koji dolaze se osećati udobno, koji će imati pogodnosti koje su ima neophodne. Šta se dešava danas u Srbiji? Dešava se da imamo povećanje nezaposlenosti, da po prvi put imamo više penzionera nego radnika i da Srbija tone u dužničko ropstvo koje bi moralo podhitno da se spreči. Današnji Zakon o privatizaciji morao je da podrazumeva mnogo širi kontekst i da da mnogo više prostora, ne samo za prodajutih preduzeća, već i da vidimo da li možemo pomoću prodaje tih preduzeća da rešavamo pitanja koja se tiču penzionera, odnosno Penzionog fonda, da rešavamo pitanja koja se tiču Zdravstvenog fonda, da li deo od te privatizacije treba da ide samo u lokalnu samoupravu ili treba da bude odvojen i upravo za Penzioni fond koji je uslovno rečeno nereformisan i koji danas predstavlja rak ranu i veliko opterećenje za budžet. Da li dozvoliti da se i dalje penzije pune samo iz budžeta, odnosno iz odvajanja onih koji su zaposleni? Danas imamo situaciju da imamo veći broj onih koji su penzionisani od onih koji rade. Sam postupak privatizacije u nekim segmentima je bio loš, ali moramo biti svesni da, sa druge strane, jedan dobar deo srpske privrede upravo nose one firme koje su privatizovale određena preduzeća u Srbiji i da postoje mnogo, mnogo dobri primeri koji se tiču same privatizacije koja je omogućava da danas u Srbiji neki privredni razvoj postoji. Da nije bilo tih stranih preduzeća, nažalost, teško da bi sami radnici i oni koji imaju iskustvo da pokrenu mašine mogli da u 21. veku doprinesu da se Srbija ekonomski razvija i da se, pre svega, naš proizvod pojavi, ne samo na domaćem tržištu, već i na stranom tržištu. Naglašavam da je ovo samo jedan od zakona koji je neophodan za reformisanje naše privrede, jedan od zakona koji treba da omogući da dođu strani investitori. Napominjem još jednom da se u ovoj godini u prva tri meseca, po podacima Vlade, samo 92 miliona evra investiralo u Srbiju. To je katastrofalni podatak koji će se pojaviti tek u sledećoj godini kao rezultat. To je nešto što izuzetno ugrožava ekonomiju, ne samo u datom trenutku, već i u budućnosti. U isto vreme, imamo najave investicija iz inostranstva, imamo najave kupovine vagona u inostranstvu, imamo najave dovođenja arapskih kompanija koje bi trebalo da izgrađuju stanove širom Srbije po ceni od 380 evra po kvadratnom metru. Napominjem da je to nešto što je moguće ukoliko dobiju povoljne, odnosno povoljnije uslove od domaćih investitora koji učestvuju u izgradnji. Ukoliko imaju posebne uslove, ne vidim zbog čega bi mi to radili, jer će ta situacija uvesti u restrukturiranje i ostale kompanije koje danas nešto rade, a takvih je malo, imajući u vidu da je u prošloj godini privredna aktivnost po pitanju građevine u opadanju 30% u odnosu na pretprošlu godinu. To je nešto što kompletno ugrožava ekonomsku srž naše zemlje. Ukoliko ne budemo tu napravili pomak, a način na koji se predlaže mislim da je demagoški i populistički, imaćemo puno problema i bojim se da se ti problemi možda danas ne vide, ali se oni reflektuju u dugom nizu godina i teško će moći da se isprave, baš kao i ovi problemi koji se tiču malog dotoka stranih investicija u Srbiju u protekle dve godine. Slažemo se sa tim da treba da se produži rok za restrukturiranje. Ne možemo da podržimo ovaj predlog zakona zato što on, ne samo da nije reformski, već je praktično samo negde uveden u red u odnosu na onu odluku iz novembra meseca koju je doneo Ustavni sud, ali to je izuzetno malo. Još jednom naglašavam da je ministar za privredu morao da se potrudi, kad je već prihvatio tako teško mesto, da pogleda ovaj zakon, pretpostavljam da nije imao priliku, i da predloži neke inovacije koje su najavljivane, imajući u vidu da smo mi u toku izborne kampanje slušali mnogo velike priče o mnogo velikim dostignućima, a da danas praktično zasedamo u subotu da bi promenili samo jedan član zakona, a mogli smo to da uradimo i pre dve nedelje jer smo znali da to stupa na snagu i to nije nikakva novost. To je ono što su svi u Srbiji koji se bave privredom znali da će se desiti pre ili kasnije. Zahvaljujem. Ovo je prvo javljanje, a javiću se još jednom kada bude red.
Reč ima narodni poslanik Marko Đurišić.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, kolege poslanici, verujem da su građani Srbije posle našeg poslednjeg skupa ovde kada smo čuli ekspoze premijera i izabrali novu Vladu željno čekali da vide prve poteze Vlade, prve zakone koji će doći u ovu Skupštinu. Pre svega, mislim da je više od 50.000 radnika koji rade u 164 preduzeća u restrukturiranju, kako smo čuli, sa zebnjom čekalo šta će se desiti 14. maja. Na kraju prošle nedelje stigao je zakon, odnosno izmene Predloga zakona o privatizaciji koje se odnose praktično samo na jedan član i koje suštinski prolongiraju život preduzeća u restrukturiranju za još pet meseci. Naše mišljenje je da to nije dovoljno. Čuli smo u ekspozeu premijera nameru Vlade da reši ove probleme, neke osnovne ideje i očekivali smo, onog dana kada izmene ovog zakona budu na dnevnom redu, da će u parlamentu biti ne samo ministar privrede, nego i premijer, jer je ovo izuzetno važno državno pitanje, jer se radi o životima preko 50.000 radnika u tim preduzećima, a i šire. Mnoga od tih preduzeća su nosioci privrednog života u gradovima u kojima funkcionišu. Mislim da naša rasprava ovde govori o tome da je ova tema mnogo šira od onog predloga koji ćemo formalno usvajati u danu za glasanje. Formalno ovaj zakon praktično, u skladu sa odlukom Ustavnog suda, briše određene članove važećeg zakona i onda završnim odredbama uvodi taj jedan rok od pet meseci, u kojem bi trebalo da se poverioci prijave Agenciji za privatizaciju, a onda Agencija da popiše sva dugovanja, evidentira sve te zahteve i utvrdi predlog za namirenje i potraživanje, a da se onda u roku od još 30 dana poverioci izjasne da li prihvataju ovaj predlog Agencije ili ne. Čuli smo i od ministra da trenutno ne postoji centralni registar o tome kolika su potraživanja i ko ih potražuje. Postavlja se pitanje zašto je to tako? Znalo se da je privatizacija i po važećem zakonu trebala da se završi do kraja juna meseca ove godine. Pitanje je zašto Agencija nije radila ovaj posao u prethodnom periodu i čija je to odgovornost? Možemo da kažemo da, evo, parlament sada zaseda u subotu jer je ovaj rok za usvajanje, 14. maj, tu pred nama i u redu je što želimo da izbegnemo pravnu nesigurnost. Ali, ako postoji opravdanje za nas političare da smo imali izbore na početku ove godine, za Agenciju i za njen rad ne postoji opravdanje, jer Agencija je radila nesmetano svih ovih meseci. Ono što očekujemo, to je jedan predlog zakona i rešenja koja govore kako će se rešiti i kakva je sudbina ovih preduzeća. Slažem se sa kolegama koji su govorili o tome da je potrebno prići svakom preduzeću pojedinačno, jer postoje različiti slučajevi. Da li je to grupisanje u tri grupe, kako je govorio premijer, ili na neki drugi način, ali se ne slažemo sa tim da se danas praktično samo prolongira rešavanje ovog problema i da se onda nastavi ta nesigurnost kod radnika koji rade u ovim preduzećima, da se nastavi nesigurnost i u privrednim subjektima koji rade sa njima, da se nastavi agonija onih poverioca koji zbog nenaplativih dugova imaju problema u svom radu, a u krajnjoj liniji i da se praktično izvrda odluka Ustavnog suda, odnosno konstatacija da je restrukturiranje pretvoreno u kontinuiranu dugotrajnu meru. Ovim se to ne prekida, nego naprotiv, produžava se, ali ovaj put za pet meseci. Naša je bojazan, s obzirom na ovakav početak, da li će posle tih pet meseci ponovo doći neki predlog i da li će ponovo neke nove rokove da postavlja, a da ne rešava probleme. Upravo iz tog razloga, razloga što danas nemamo konkretne predloge za sudbinu ovih preduzeća i za završetak privatizacije u Srbiji, mi nećemo podržati ovaj zakon. Očekujemo vrlo brzo premijera, ministra privrede i ostale ministre zadužene za ekonomiju u Srbiji da budu ovde u parlamentu. Ne samo što to mi očekujemo, već verujem da to očekuju i građani, jer ekonomska pitanja su najvažnija pitanja trenutno građana Srbije. U toj raspravi želimo da učestvujemo i da govorimo o tome šta je sve dobro, a šta je sve loše donela privatizacija. Nešto smo čuli i danas. Negde ćemo se složiti, a negde se nećemo složiti, ali mislim da ono što nama treba, nije gledanje toliko u prošlost šta je bilo, nego kako da se ovaj proces završi, kako da privredu Srbije stavimo na zdrave noge. Hvala.
Primili ste ostavke narodnih poslanika dr Nebojše Stefanovića, Aleksandra Vulina, Vanje Udovičića, Jadranke Joksimović, Gorana Kneževića, Radoira Nikolića, prof. dr Snežane Bogosavljević Bošković, Aleksandra Antića, Ivice Dačića, Irene Vujović, na funkciju narodnog poslanika u Narodnoj skupštini Republike Srbije i Izveštaj Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine, povodom razmatranja ovih ostavki koji je utvrdio da je podnošenje ostavki nastupio slučaj iz člana 88. stav 1. tačka 2) Zakona o izboru narodnih poslanika, pa predlaže da Narodna skupština u smislu člana 88. stav 3. i 4. istog zakona, konstatuje prestanak mandata ovim narodnim poslanicima. Takođe, Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja je utvrdio da je nastupanjem smrti narodnog poslanika dr Jovana Krkobabića nastupio slučaj iz člana 88. stav 1. tačka 8. Zakona o izboru narodnih poslanika pa predlaže da Narodna skupština, u smislu člana 88. st. 3. i 4. istog zakona, konstatuje prestanak mandata ovom narodnom poslaniku. Saglasno članu 88. stav 1. tač. 2. i 8. i st. 3. i 4. Zakona o izboru narodnih poslanika, Narodna skupština, na predlog Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja, konstatuje da je prestao mandat, pre isteka vremena na koje su izabrani, narodnim poslanicima dr Nebojši Stefanoviću, Aleksandru Vulinu, Vanji Udovičiću, Jadranki Joksimović, Goranu Kneževiću, Radomiru Nikoliću, prof. dr Snežani Bogosavljević Bošković, Aleksandru Antiću, Ivici Dačiću i Ireni Vujović, danom podnošenja ostavke, a narodnom poslaniku dr Jovanu Krkobabiću, danom nastupanja smrti. Saglasno Zakonu o izboru narodnih poslanika, izvršiće se popunjavanje upražnjenih poslaničkih mesta u Narodnoj skupštini. Reč ima dr Milisav Petronijević.
Poštovana predsednice, ministre, narodni poslanici, na samom početku svog izlaganja da kažem da će poslanička grupa SPS podržati Predlog izmena i dopuna Zakona o privatizaciji iz razloga koji su navedeni i u ovom Predlogu zakona, u obrazloženju, a i posebno u dodatnim objašnjenjima gospodina ministra. Upravo iz svih tih razloga mi ćemo podržati ovaj predlog izmena i dopuna Zakona. U vezi sa tim želim da ispred poslaničke grupe SPS ukažem na nekoliko pitanja o kojima treba voditi računa kada je ova materija u pitanju. Prvo, o privatizaciji smo toliko puta govorili, o svim njenim posledicama, neuspesima, uzrocima za ovakvo katastrofalno ekonomsko stanje, da više o tome govoriti nećemo. Ova vlada i ona prethodna su se uhvatile u koštac sa onim koje su bile protiv zakona i verujemo da će taj posao nastaviti do kraja, da ispravi ono što može da se ispravi. Neko je s pravom primetio šesta promena Zakona o privatizaciji koji je donet 2001. godine. Kada je u pitanju privatizacija kroz restrukturiranje, mi moramo da kažemo otvoreno građanima Srbije da ni tu stanje nije bolje. Dosta dugo traje, dosta su veliki problemi. Prvi talas preduzeća u restrukturiranju je naišao 2002. godine, drugi talas 2008. godine. Mnogi su još uvek u tom statusu. Kada god smo govorili o preduzećima u restrukturiranju stalno smo upozoravali da tu postoje dva problema, a ne jedan. Jedan problem, hajde da kažem glavni problem, što je to veliki broj preduzeća, evo sad smo čuli podatak 164, sa velikim brojem radnika, a nikako da dobijemo tačan podatak, a uzećemo taj da je preko 50.000 zaposlenih. S druge strane, značajni giganti koji su nekada bili nosioci razvoja pojedinih regiona u Srbiji se nalaze na tom spisku. Već svi znaju da su to Ikarbus, RTV Bor, Fabrika kablova Jagodina, Petrohemija, Župa, IMT, IMR, Prva petoletka, Magnohrom, Fabrika vagona Kraljevo, Jumko i da ne nabrajam dalje mnogo takvih ima. Dakle, jedan veliki problem kada su ta preduzeća u pitanju i sa stanovišta tog regiona, te regije su bili nosioci razvoja. I sa stanovišta uspešnosti funkcionisanja tih preduzeća, ali i ono što nas kao poslaničku grupu SPS interesuje, a to je i sa stanovišta zaposlenih ljudi u tim preduzećima. Mi smatramo da to nije samo ekonomsko pitanje, da to nije samo pitanje imovine, već i socijopolitičko pitanje. Dakle, to je jedan problem. Drugi problem kada su preduzeća u restrukturiranju, a na koji smo takođe ukazivali, je taj što veliki broj poverioca ne mogu da naplate svoja potraživanja od tih preduzeća. Dakle, ne samo državnih poverioca, poreska uprava, Fond za razvoj, fondovi PIO i da ne nabrajam dalje, već i komercijalni poverioci. Čak kada su u pitanju komercijalni poverioci kao posledica tog, dakle, te ne mogućnosti da naplati svoja potraživanja bilo je dosta slučajeva da moraju da zatvore svoje firme. Problem je mnogo kompleksniji i zato kažemo da nije jedan, nego dva problema. Kada je u pitanju ova predložena promena u ovom zakonu mislim da je gospodin ministar dao vrlo kratko i detaljno obrazloženje zbog čega se vrši promena i ono što je posebno za nas značajno, na čemu želim da se kratko zadržim, a to je šta je cilj, šta su ciljevi do koga se želi doći. Dakle, sama promena se usaglašava sa odlukom Ustavnog suda. Član 20ž Zakona o privatizaciji je nastao u decembru 2007. godine. Verujem u dobre namere tada Vlade da sačuva ta preduzeća od uništavanja, ali je ta mera da se ne može naplatiti prinudno od tih preduzeća bila dugotrajna, nije bila ograničena. Izmenom Zakona o privatizaciji u decembru 2012. godine dato je jedno ograničenje druge vrste da se restrukturiranje završi do 30. juna 2014. Evo odluka Ustavnog suda koja kaže da je ta odredba neustavna. Videli smo iz obrazloženja ministra da ona dva stava iz tog zakona koja govore o državnim poveriocima ostaju, jer nisu dovedena u pitanje, ali oni će se namiriti iz one mase od prodaje tih preduzeća. Ali, želim da kažem, da javnost zna, da su to velika sredstva, još uvek niko ne barata sa tačnom cifrom. Vidim da se pominje oko milijardu i po evra kada je u pitanju. Dakle, problem kod tih preduzeća nije samo što država subvencioniše ta preduzeća, uglavnom za plate, nikada nije bilo dovoljno sredstava da se pokrene nova proizvodnja, gde god može da se pokrene, ali uz to kada se doda da ne plaćaju poreze i doprinosi, struja, voda, gas itd. ogromni su to gubici. Dakle, zadržava se ta formulacija da državni poverioci se i dalje uzdrže od prinudne naplate kod preduzeća za restrukturiranje. Ono drugo što je Vlada ovde predložila, a to je utvrdio jedan postupak kako poverioci da dođu do naplate svojih sredstava. Treba da budemo realni i da kažemo – ovo odlaže pet meseci. Jeste. Zašto? Zato što se nalaze pred Vladom dva važna principa, dva važna momenta. Jedan je da se uspešno restrukturira preduzeće, a drugi je da omogući poveriocima da naplati svoja potraživanja. Ovde je izvršen pokušaj da se nađe neki balans, neka ravnoteža kako da se to uradi, uz dodatna sva ona objašnjenja o kojima je govorio ministar, da ja ne govorim, šta znači ako ne bi bilo te promene zakona. Želim da pozovem moju Vladu da tih pet meseci iskoristi na više načina. Prvo kroz ovu formulaciju da se u agenciji posle mesec dana u roku od 90 dana evidentiraju potraživanja, utvrdi visina i pripremi predlog za namirenje. Hajde da to uradimo. Stalno slušamo da ne znamo kolika su potraživanja. Dakle, da ih evidentiramo, da utvrdimo ko su i poverioci i kolika su potraživanja. Posebno skrećem pažnju, jer je velika odgovornost na Agenciji za privatizaciju, da to uradi na jedan kvalitetan i efikasan način. Primeri koje smo imali u raznim privatizacijama su doveli do toga da građani nemaju u tom delu mnogo poverenja. Drugo što želim da skrenem pažnju Vladi da iskoristi ovaj period od pet meseci da stvarno učini sve da realizuje ona tri strateška cilja o kojima je mandatar govorio prilikom predstavljanja programa Vlade ove sada. Dakle, ovo kažem iz sledećih razloga. Mi moramo da priznamo da su sve vlade do sada to doživljavale kao vruć krompir, koji jednostavno da mnogo ne čačkaju, da obezbedi neka sredstva za plate i ne ulazi u suštinu problema i svi doživljavaju ta preduzeća samo kao velike gubitnike, velike trošadžije, a malo ekonomista posmatra mogućnosti razvojne kod tih preduzeća, a ima ih koja to mogu, koja mogu da se osposobe da funkcionišu. Dakle, to je moj predlog, da Vlada taj period iskoristi, da u tom periodu učini sve da omogući da se uspešno završi taj proces, da oni koji mogu da stanu na noge, pomogne im se da stanu na noge, oni koji mogu da nađu strateškog partnera, da im se pomogne da nađu strateškog partnera, ali i sva pitanja u vezi sa tim, verujući da za tako nešto treba mnogo odlučnosti i hrabrosti, a ja verujem u odlučnost i hrabrost ove Vlade da može da reši ta pitanja, evo, pozivam da iskoristi taj period da učini sve da se ta pitanja reše na najbolji mogući način uz, naravno, naš predlog, ono po čemu se prepoznajemo, poslanička grupa SPS, sve to u socijalnom dijalogu. Bez socijalnog pakta, bez socijalnog dijaloga, partnera ne mogu se reforme sprovesti. Da budemo načisto, Srbija je pred velikim reformama i one su nužne i dileme nema, ali reforme nisu cilj, reforme su sredstvo da se dođe do cilja, da Srbija stane na noge, da ekonomski ojača, da može onaj kolač koji se napravi da bude veliki, a onda da ga na najbolji mogući način, najpravedniji način delimo. Tako nešto ne može da uspe bez socijalnog dijaloga svih partnera. Verujem u ovu Vladu koja ima jasnu politiku i čvrsto je brani i sigurno ima odlučnosti da ovo sprovede. Dakle, pred ovom Vladom je i još jedno pitanje uz ovo što sam predložio -šta posle ovih pet meseci, da sada već razmišlja šta kada isteknu mesec, pa još tri, pa još jedan, šta se događa dalje sa tim preduzećima? Vratiću se na početak. Podržaćemo Predlog izmena i dopuna Zakona o privatizaciji iz ovih razloga koja su data u obrazloženju zakona i objašnjenja koje je ministar dodatno dao. Hvala vam lepo.
Hvala. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Martinović. Izvolite.
Poštovana predsednice Narodne skupštine, poštovani gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, poslanička grupa SNS će podržati Predlog zakona o izmenama Zakona o privatizaciji zato što se ova Vlada nalazi u situaciji koja najbolje može da se opiše jednim stihom starozavetnog proroka Jezekilja - da je neko jeo kiselo grožđe, a da sada ovoj Vladi trnu zubi. Dakle, ovaj predlog zakona je jedini način da se reši konačno problem preduzeća koja se nalaze u restrukturiranju, ali da se taj problem reši tako što 14. maja 2014. godine se 57.000 ljudineće naći na ulici, nego će se u tom dodatnom vremenu od pet meseci tražiti rešenje, konačno i definitivno rešenje, za preduzeća koja se nalaze u restrukturiranju. Bilo bi dobro, pre svega zbog pojedinih kolega iz opozicije koji kritikuju ovaj predlog zakona, koji kritikuju Vladu Republike Srbije, koji kažu da nije dovoljno reformska, koji kažu da nije dovoljno učinila da bi se konačno završio postupak privatizacije u Srbiji, da se i mi narodni poslanici, a i građani Republike Srbije podsete otprilike kako je sve počelo, odnosno da se vratimo na izvor problema sa kojima se danas suočavamo svi mi, pre svega Vlada Republike Srbije, odnosno Ministarstvo privrede. Veliki problem u Srbiji počeo je sa jednim konceptom privatizacije koji je, ispostavilo se, bio loš i koji je srpsku privredu i doveo u ovako tešku situaciju u kojoj se ona sada nalazi. Kada govorimo o privatizaciji, mislim da ćete se složiti da je, gospodine ministre, a i vi, kolege narodni poslanici, najbolje govoriti jezikom brojki, ne jezikom fraza, ne jezikom lepih želja i ne jezikom kritike istih onih koji su do juče bili na vlasti, a koji nisu ništa uradili da se situacija u srpskoj ekonomiji popravi. Dakle, 2002. godine, to je godinu dana nakon donošenja Zakona o privatizaciji, prodato je, kada kažem prodato, prodat je društveni kapital, on je bio predmet transformacije, 220 preduzeća, 2003. godine - 709 preduzeća, 2004. godine- 238 preduzeća, 2005. godine - 221 preduzeća, 2006. godine - 235 preduzeća, 2007. godine - 294 preduzeća. Inače, cifre su, gospodine ministre, veoma indikativne zato što se neki hvale kako je u vreme njihove vlade teklo med i mleko. Evo kako su tekli med i mleko – prodajom društvenog kapitala punio se budžet. Kratkoročno je to imalo efekta, ali dugoročno smo dovedeni u situaciju da danas moramo da donosimo izmene Zakona o privatizaciji. Dakle, 2007. godine - 294 preduzeća, 2008. godine - 240 preduzeća, 2009. godine - 76 preduzeća, 2010. godine - 27 preduzeća, 2011. godine - tri preduzeća, 2012. godine - tri preduzeća. U 2013. godini, odnosno u 2014. godini nije bilo privatizacija. Ukupno od 2002. do 2012. godine, za 10 godina, prodato je 2.266 nekadašnjih društvenih preduzeća u Republici Srbiji, u kojima je radilo 229.329 ljudi. Ostvareni prihodi od privatizacije u neto iznosu iznosili su 177.773.911.659,00 dinara. Šta je onda nastalo kao problem? Ispostavilo se da je veliki broj privatizacija bio loš, neuspešan, odnosno da kupci društvenog kapitala nisu ispunjavali neke od svojih obaveza koje su bile predviđene ugovorom o prodaji kapitala, pa je u 2003. godini raskinuto 24 privatizacije, u 2004. godini 90, u 2005. godini 75, u 2006. godini 56, u 2007. godini 69, u 2008. godini 73, u 2009. godini 90, u 2010. godini 128, u 2011. godini 41, u 2012. godini 25, u 2013. godini 12 i u 2014. godini jedna. Ukupno je raskinuto 683 ugovora o privatizaciji. Šta je dalje zanimljivo? Gospodine ministre, to se pre svega odnosi na one koji vas kritikuju i koji kažu – zašto je došao ministar pravde u subotu, 10. maja, da obrazlaže izmene Zakona o privatizaciji, kada smo mi politički i ekonomski gencijalci sve super radili i nismo napravili nijedan problem? Sad vi, gospodine Selakoviću, treba da se u ime Vlade Republike Srbije, a čudi me da to nije uradio i premijer Vučić, izvinite onima koji su do juče sedeli na vlasti zato što za godinu i po dana niste uspeli, na našu veliku žalost, da ispravite sve krive Drine u Srbiji koje su oni napravili od 2000, odnosno od 2001. godine. Dakle, ko je doveo najveći broj preduzeća u postupak restrukturiranja još pre 10 i više godina i u međuvremenu ništa nije uradio da reši problem tih preduzeća? Sada su došli u Narodnu skupštinu i pitaju vas, ministra pravde, koji je prvi put izabran 2012. godine, a drugi put sad, 2014. godine, šta je to, gospodine Selakoviću, što ste vi uradili da se reši problem preduzeća u restrukturiranju? Evo, cifre govore same za sebe. Godine 2002. uvedeno je u restrukturiranje četiri preduzeća, 2003. godine 21, 2004. godine 16 preduzeća, 2005. godine 14 preduzeća, 2006. godine sedam, 2007. godine dva, 2008. godine osam, 2009. godine 14 i sad, molim vas, obratite pažnju, 2010. godine 82 preduzeća je dovedeno u postupak restrukturiranja, 2011. godine, koju je spominjao gospodin Šutanovac kao godinu velike investicije, a investicija se sastojala u tome što je jedna privatna kompanija prodala svoj kapital drugoj privatnoj kompaniji, jedna je bila srpska, druga je bila belgijska, a država od toga nije imala nikakvu korist. Dakle, u toj famoznoj velikoj investicionoj godini, po mišljenju DS, u 2011. godini stavljeno je u postupak restrukturiranja 28 preduzeća, u 2012. godini 10 i, sad pazite, u 2013. i u 2014. godini ukupno četiri. Dakle, u 2013. godini dva preduzeća, u 2014. godini dva preduzeća, ukupno 217 preduzeća. Prema portfoliju Agencije za privatizaciju, trenutno se u postupku restrukturiranja nalazi 162 preduzeća koja zapošljavaju 57.205 ljudi. Ako se ovom broju od 57 hiljada doda broj od 35.466 ljudi, odnosno radnika koji rade u preduzećima koja se nalaze u, da kažem, pripremnom postupku za privatizaciju, dakle, gde je u toku priprema za privatizaciju postupaka aukcije ili postupak tendera i ako ovom broju dodamo broj od 7.469 ljudi koji rade u preduzećima koja se nalaze u postupku kontrole kupoprodajnih ugovora, a postupak kontrole kupoprodajnih ugovora vrši Agencija za privatizaciju, dobija se jedan frapantan podatak, a to je da u svim ovim preduzećima radi ravno 100.140 ljudi. Dakle, to su cifre. Sad, SNS pita kolege iz opozicije – šta je to što su oni uradili da ova Vlada Republike Srbije i gospodin ministar Selaković ne dođu u situaciju da 10. maja 2014. godine zajedno sa nama pronalaze rešenje za jednu gotovo nemoguću pravnu i ekonomsku situaciju, a to je da se ovih 100 hiljada ljudi 14. maja ne nađe na ulici? Ono što nama preti, ono što preti svim ovim preduzećima koja se nalaze u restrukturiranju, jeste da se iznad njih tog 14. maja skloni, uslovno rečeno, taj ekonomski kišobran i da sva ta preduzeća budu izložena postupku prinudne naplate. To znači da će istog dana sva ova preduzeća biti blokirana. To znači da će sva ova preduzeća prestati da rade i to znači da će svi ovi ljudi, odnosno radnici koji rade u ovim preduzećima, prestati da primaju ionako skromne plate. O kakvim preduzećima se radi? Kad bi se radilo o pekarama, o zanatsko-trgovinskim radnjama, što bi rekao naš narod – ni po jada. Radi se o preduzećima koja su od strateškog interesa za državu Srbiju. Sada vas pitam – šta je alternativa ovom predlogu zakona, ako imate u vidu činjenicu da su u pitanju nekada veliki, nažalost, u međuvremenu devastirani, opljačkani ekonomski sistemi, poput „Galenike“, poput RTB „Bor“ i poput mnogih drugih od ovih 162 ili 164 preduzeća koja se nalaze u postupku restrukturiranja? Dakle, šta je alternativa ovome što je ponudila Vlada Republike Srbije, a što danas zdušno kritikuju kolege, pre svega iz DS i Nove demokratske stranke i bacaju se kamenom na Vladu Republike Srbije zato što po njihovom skromnom mišljenju nije uradila dovoljno da se reši problem svih ovih preduzeća? Dakle, šta je alternativa? Alternativa je da se 100 hiljada ljudi istog dana nađe na ulici, da istog dana stane privredni život u Srbiji. Zamislite samo, poštovane kolege i građani Srbije, šta bi bilo da 14. maja stane sa proizvodnjom, recimo, „Galenika“, koja se takođe nalazi u postupku restrukturiranja, „Galenika“ koja je sistematski opljačkana u proteklom periodu i koja je uprkos toj pljački uspela da sačuva veliki broj stručnih kadrova i zahvaljujući tome što je Vlada Republike Srbije, odnosno što je Agencija za privatizaciju na preporuku Vlade Republike Srbije krajem prošle godine stavila „Galeniku“ u postupak restrukturiranja, u toj fabrici se i dalje odvija proizvodnja, odvija se proizvodnja lekova koji su jeftini, dostupni građanima Srbije, a koji su neophodni za, nažalost, sve veći broj građana Republike Srbije koji boluju od malignih oboljenja, od kardiovaskularnih oboljenja itd. Šta je alternativa? Alternativa, naravno, postoji, ali ta alternativa je preskupa za građane Srbije. Najveći broj građana Srbije sebi ne može da priušti lekove inostranih farmaceutskih kompanija zato što su mnogo skuplji nego što su, recimo, lekovi koje proizvodi naša „Galenika“. Suština onoga što SNS hoće da kaže je da je rešenje koje je ponudila Vlada Republike Srbije u ovom trenutku jedino moguće. Drugog rešenja nema. Naravno, svi bi mi bili srećni da nemamo nijedno preduzeće u restrukturiranju, da su sve privatizacije u Srbiji sprovedene uspešno. Kada kažem uspešno, to znači da su kupci društvenog kapitala ta preduzeća kupili da bi nastavili proizvodnju, da bi je proširili, da bi zaposlili novi broj ljudi, a ne da bi kupili puku imovinu, da bi negde u krug fabrike doneli pet, šest starih mašina i to prikazali kao investiciju, a najveći broj ljudi otpustili. Za informaciju kolegama iz opozicije koji tako zdušno kritikuju Vladu RS, koji kritikuju Aleksandra Vučića, koji kritikuju ministra Selakovića, koji kažu da nismo ništa uradili od 2012. godine, da su oni očekivali posle sedam dana od ekspozea novog premijera Vučića da će da reši problem svih 162 preduzeća. Evo, gospodine ministre, možda će vam pomoći ovaj podatak. Dakle, od 2002. godine, kao što sam rekao, privatizovano je u Srbiji 2266 preduzeća sa ukupno 229.329 radnika, prema podacima Agencije za privatizaciju. Znate koliko je od tih 2266 privatizacija bilo uspešno? Slovom i brojem bilo je uspešno 28 privatizacija. Od 2001. godine mi imamo 28, uslovno rečeno i to vrlo uslovno rečeno, uspešnih privatizacija. Kada kažem uslovno rečeno, moram da upotrebnim taj prefiks uslovno, zato što u svim ovim preduzećima koja su privatizovana, uglavnom metodom javnog tendera, nakon privatizacije radi manji broj radnika, nego što je radio pre privatizacije, ali šta je uspešno u ovim privatizacijama? Uspešno je to što ta preduzeća uopšte rade, što je veliki uspeh, imajući u vidu sve ono što nam se dešavalo od 2001. do 2012. godine, uspešno je to što ti radnici primaju neke plate. Te plate nisu velike, ali su makar uredne. Da vam sad ne nabrajam svih ovih 28 preduzeća: „Impol Seval“ Sevojno, „Zdravlje a.d. Leskovac“, „Južni Banat d.o. Bela Crkva“, cementara „Kosjerić“ Kosjerić, to je inače jedina firma koja u ovoj opštini radi, cementara Novi Popovac, Duvanska industrija Vranje, DIN fabrika duvana Niš, industrija smrznute hrane „Frikom a.d. Padinska Skela“ Beograd, „Merima a.d. Kruševac“, „Goša“ fabrika opreme i mašina Smederevska Palanka itd. Dakle, genijalci koji su vodili Srbiju od 2001. godine su, gospodine ministre, privatizovali više od 2000 preduzeća i tako su ih uspešno privatizovali da nam je Agencija za privatizaciju sa stanjem na mesec maj 2014. godine dostavila izveštaj, kao narodnim poslanicima, da je od svih tih privatizacija uspešno bilo svega 28. Sada se postavlja pitanje – ko je odgovoran i ko je kriv za situaciju u kojoj se Srbija našla? Naravno, nije kriv Aleksandar Vučić, ni Tomislav Nikolić, ni Nikola Selaković, niti je kriva SNS. Krivi su oni koji su sprovodili nakaradne i naopake postupke privatizacija u Srbiji od 2001. do 2012. godine, koji su veliki broj preduzeća sistematski upropastili, opljačkali, prodali ispod svake tržišne cene, najveći broj radnika ostavili na ulici. Sada ti isti pitaju Vladu RS zašto nije brže i efikasnije rešila problem koji je u Srbiji gomila od 2001. godine. Prosto, brže ne može. U ovoj situaciji, pravno posmatrano, ovo je jedino moguće rešenje, da budemo u duhu odluke Ustavnog suda, jer su odluke Ustavnog suda izvršne, konačne i opšte obavezujuće i SNS, kao vladajuća i najveća partija u Srbiji, poštuje odluku Ustavnog suda. Istovremeno, Vlada RS i poslanička grupa SNS ne mogu da ostanu gluvi i slepi na činjenicu da se u Srbiji odvija neki život, da se odvija neki ekonomski život, da postoje neki živi ljudi kojima je potreban posao, kojima je potrebno da primaju platu, da postoje neka preduzeća koja su od vitalnog interesa za državu Srbiju. Vlada RS je u tom, uslovno rečeno, sukobu između pravne forme i društvene suštine izabrala idealnu sredinu. Dakle, poštujemo odluku Ustavnog suda. Ona će stupiti na snagu 14. maja, a mi joj danas, odnosno u ponedeljak kada budemo izglasavali zakon o izmeni Zakona o privatizaciji, idemo u susret i sprečavamo kolaps srpske privrede koji bi se desio 14. maja da nije ovog predloga zakona. Zbog toga će poslanička grupa SNS da podrži izmene ovog zakona.
Reč ima ministar Nikola Selaković.
Hvala, uvažena predsedavajuća. Dame i gospodo narodni poslanici, zaista sam se trudio da pažljivo slušam izlaganja ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa i da zabeležim, a onda i da odgovorim na neke kritike koje su izrečene na današnju temu dnevnog reda – izmenu Zakona o privatizaciji. Na žalost, izostale su ozbiljne kritike ili argumentacija za ozbiljne kritike ovog predloga zakona o izmeni Zakona o privatizaciji. Cela priča se svela na nekoliko kritika. Prva kritika - zašto Narodna skupština zaseda subotom? Mislim da je svakome ko gleda televizijski prenos i ko je prisutan ovde vidljiva jedna promena, a to je da za razliku od prethodnih saziva Narodne skupštine u toku rasprave o nekom predlogu zakona sala za sednice je gotovo puna, i to je puna u subotu, a ja verujem da je to dokaz jednog visokog nivoa ozbiljnosti koju i narodni poslanici, i predstavnici Vlade pokazuju u svome radu. Nema ništa protiv toga što se održava Narodna skupština, odnosno sednica Narodne skupštine subotom i podržavam predsednicu Narodne skupštine koja je zakazala sednicu za današnji dan. Druga kritika, koja se spočitavala, jeste da je ovde reč o tehničkom zakonu, a zaboga očekivali smo reformske zakone. Ovde se radi o situaciji koja je tehnički preduslov da se donose reformski zakoni. Nikome od nas, koji smo članovi Vlade RS, ne pada na pamet da zadržavamo bilo kakav status kvo. Ovde je suočavanje sa jednom nužnom posledicom lošeg vođenja politike u dugom nizu godina. Slušajući pažljivo kolegu Martinovića, od tih 2266 preduzeća, ako se ne varam, preko 1300 preduzeća je privatizovano u godinama 2002, 2003, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011. Dakle, više od polovine. Jedna koleginica je rekla da su za dobru privatizaciju falili dobri zakoni. Podržavam tu izjavu i samo ću je dopuniti, ali je falilo i poštenje onih koji su sprovodili privatizaciju i falio je efektivan i dobar sistem kontrole sprovođenja privatizacije. Ako ste pažljivo pratili koja su to preduzeća privatizovana uspešno, molim da mi neko navede neku zemlju u kojoj su propale cementare, osim ako su imale potpune diletante u svom rukovodećem kadru… (Aleksandar Martinović, s mesta: Farmaceutske kompanije.) …ili farmaceutske kompanije ili kompanije za proizvodnju cigareta, odnosno duvana. Podsetiću na nešto što će se nekome dopasti, nekome se neće dopasti, ali u jednom mnogo boljem Zakonu o privatizaciji, koji je imao jednu veliku manu, s kraja devedesetih godina firme koje su tada privatizovane, mnoge od njih i dan danas su aktivne. Hoćete da kažete da nije tako? Velika mana toga zakona je bilo izostavljanje obaveznosti te privatizacije i tu možemo da se složimo. Čuli smo primer da je u jednoj godini privatizovano preko 700 privrednih društava, u 2003. godini koja je kobna po mnogo čemu za modernu istoriju Srbije. Postavljeno je pitanje da li će Vlada razmisliti o nekoj opsežnijoj, detaljnijoj izmeni Zakona o privatizaciji? Neće razmišljati o izmeni. Vlada planira da predloži Narodnoj skupštini, a Narodna skupština da donese potpuno novi Zakon o privatizaciji, kao i novi Zakon o stečaju, novi Zakon o radu, kao i novi Zakon o planiranju i izgradnji, kao i novi Zakon o državnim službenicima i čitav set novih zakona koje ćete u toku ovoga leta dobiti, o njima odlučivati, razmatrati ih, i nadam se, usvojiti. Da li je velika investicija i investicioni podvig u jednoj godini ako imate prodaju jedne kompanije, kao što reče uvaženi kolega Martinović, po ceni od blizu milijardu, i da se hvalite time kao velikom stranom investicijom? Postavite pitanje toj kompaniji koja je ušla na tržište Srbije – koliko je zadovoljna onim što je kupila? Koliko je zadovoljna funkcionisanjem onoga što je kupila i da li je verodostojno sve ono što je predstavljeno toj kompaniji da se prodaje? Neko je rekao u svojoj raspravi, moram da se osvrnem na to, ne želim da to ostane neodgovoreno, da je broj penzionera nadmašio broj zaposlenih. Istina je. Da li je moguće da se penzije pune samo iz budžeta? Ko je to započeo da radi u Srbiji? Ko je počeo da se zadužuje da bi isplaćivao penzije? Ko je počeo da uzima kredite da bi nekome isplatio penziju, ili platu? Želim pred građanima Srbije da budem potpuno iskren i otvoren. Neko je rekao, možda je to rekao i nenamerno, u ovim preduzećima radi gotovo 60 hiljada, 56 hiljada radnika. Da li iko od vas veruje da 56 hiljada ljudi radi? Koliko je od ovih preduzeća i od ovih radnika onih koji fiktivno rade? Koliko je? Koliko imate preduzeća u kojima se ljudi vode kao zaposleni, a ne rade ništa? Da li želi neko o tome da govori? Upravo zato što smo u jednoj apsolutno nerealnoj situaciji, životnoj, ne želimo da žmurimo pred tim, ne želimo da ćutimo, ne želimo da pričamo da je to samo problem koji je napravio neko drugi. Mi želimo problem da rešimo. Taj problem jednom mora da se reši. Tumor je u početku dobroćudan. Imali su priliku da ga rešavaju neki drugi. Onda je počeo da narasta i postao je zloćudan. Bolestan čovek kad ode kod lekara, ne pričaju mu o šminkanju, već mu pričaju o teškoj terapiji kojoj mora da bude podvrgnut ako misli da ozdravi. Pred nama je čitav niz bolnih i teških i mera i poteza, ali to nisu mere koje vode u beznađe, nego nešto potpuno suprotno tome. To su mere nakon kojih moramo da se nadamo nečemu. Naš narodni pesnik kaže – vaskrsenja ne biva bez smrti. Ili jedan naš savremeni književnik – najgušći je mrak pred zoru. Kada vam se čini da je nešto najteže, a morate da preduzmete, znajte doći će dobro posle toga. Ova Vlada je prva Vlada koja iznela sistemski plan za rešenje izuzetno složenih problema koji su nastali nebrigom mnogih vlasti, mnogih Vlada, mnogih režima. Da li su to Vlade koje su bile na vlasti devedesetih, da li su to Vlade koje su bile na vlasti dvehiljaditih? Svaka po malo, svaka na određeni način. Da li i 2012. godine? Jeste i 2012. godine. Jeste i 2012. godine, nemam problem da kažem to. Svaka Vlada je birana sa određenim kapacitetom. I oni koji su rekli da nije trebalo da imamo izbore ove godine, tek sada treba da shvate da i te kako trebalo da imamo. Jer, samo ovakva Vlada i samo ovakva poslanička većina može da sprovodi teške, nepopularne, bolne, ali najozbiljnije i nužne reforme. Kamo sreće da je neko u prošlosti iskoristio podršku koju je imao da nešto učini. Kada pogledamo šta smo privatizovali, prvo smo privatizovali ono što je državi donosilo najviše prihoda. Ono što je državi donosilo najviše prihoda to je država prvo uzela i privatizovala. Onda je ono što nije donosilo ništa, već je donosilo gubitke smo ostavili u zabranu države i sada ćemo kao o tome da brinemo i o tome kao brinu od 2000. godine pa na ovamo svi. Kako brinu? Tako što ljude drže u fikciji da su zaposleni, tako što u Srbiji imate apsurd da se čovek vodi kao zaposlen i prima platu a ne radi ništa. Možemo da pričamo zašto je do toga došlo. Možemo da pričamo o odgovornosti sistema za to. Možemo da pričamo o odgovornosti pojedinaca za to. Istina je. Dobro rade cementare. Ali, cementara jedna koja je dobro radili i 2000. godine je i tada bila neka vrsta faktora socijalne stabilnosti u gradu gde je zapošljavala 3200 ljudi, a danas ih zapošljava 230. Da li je to neodrživo? Jeste. Moram da spojim i lepo i korisno i u ovoj priči itekako korisno. Dokaz da je sistem sprovođenja reformi u Srbiji bio apsolutno naopak jeste način sprovođenja privatizacije i ulaska u reforme. Da je neko državi Srbiji želeo dobro ne samo rečima, već i svojim delima, on bi recimo još te 2001. godine, kao što je postojao apel ljudi iz tadašnje vlasti, prvo sproveo reformu pravosuđa, jer da je urađena dobra reforma pravosuđa znate kada bi bilo i jedne jedine pogrešne ili kriminalne privatizacije? Ali, to nije urađeno tada, već su sprovođene te i takve privatizacije, a onda u trenutku kada to nije bilo sankcionisano neko je rekao da ne rade sudovi, ne rade dobro. Jeste li to znali i onda kada ste počeli da privatizujete? Falili su bolji zakoni. To je istina. Naš usud je što smo upravo u ovoj oblasti, ako je privatizacija u pitanju, bili svedoci da smo jedan bolji zakon zamenili jednim lošijim zakonom. Falilo je mnogo više poštenja u postupanju državnih organa koji su bili nadležni da sprovode privatizacije. Počeli smo da privlačimo strane investitore aktivno tek u onom trenutku kada smo videli da nam privatizacija ode u nekom potpuno drugom smeru, pa smo onda nenamenski trošili novac po nekoliko puta za istu stvar, a potpuno bezuspešno. Kao što reče jedan kolega iz opozicije, sa čijom rečenicom se itekako slažem, da se okrenemo budućnosti i to itekako poštujem. Moramo da znamo šta smo nasledili, moramo da znamo od čega potičemo i moramo da znamo na čemu se zasnivaju naši problemi. Jer, znate, isključiva priča o budućnosti, isključiva, bez pomena onoga što je uzrok sadašnjice, to vam je kao da detetu pričate - apsolutno je nevažno ko su ti roditelji, ko su ti baba i deda, što si ti takav kakav jesi i što si u situaciju u kakvoj jesi. E pa nije nevažno. Moramo da znamo uzrok problema, ali ne da se vrtimo u krug, jer problemi su postajali i 2001. godine kada je zakon donet. Da nisu postojali, zakon ne bi bio ni donešen. Naš najveći problem jeste sprovođenje zakona. Možemo doneti u Narodnoj skupštini najbolje moguće zakone, ali ako ih ne budemo sprovodili na dobar i valjan način, onda nam se neće pisati dobro. Ovde su donošeni dobri zakoni, nekada bolji, nekada lošiji, ali su ti zakoni sprovođeni loše. Na Narodnoj skupštini je bilo tada i da kontroliše sprovođenje tih zakona. Pitanje je koliko je ona to radila. Ovaj zakon je tehnički preduslov da se uđe u donošenje reformskih, sistemskih zakona, bez kojih poboljšanja tržišnog, privrednog, investicionog ambijenta u Srbiji neće biti. Zahvaljujem vam se na početnom delu raspravi i spreman sam da u nastavku zaista argumentovano razgovaramo o svemu.
Hvala ministru Selakoviću. Sada prelazimo na rad po prijavama za reč. Reč ima narodni poslanik Žika Gojković. Izvolite.
Dame i gospodo poslanici, poštovani gospodine predsedavajući, poštovani gospodine ministre, danas govorimo o temi o kojoj smo mnogo puta do sada govorili, temi o kojoj je SPO mnoštvo puta govorio i na žalost građana Srbije vreme je potvrdilo ispravnost u bojazan, tj. u sve ono što smo do sada govorili, a što se dešavalo u poslednjih 14 – 15 godina. Samo bih se osvrnuo na nekoliko stvari, pošto mi danas, kao što je rekao i sam gospodin ministar, govorimo o tehničkim izmenama, ali o tehničkim izmenama koji su preduslov da bi se mogli, kako ste i sami rekli, donositi reformski i sistemski zakoni. Jednostavno, ovo je tema koja je toliko popularna da bi se politički moglo poentirati, pa ću se truditi da u vremenu koje imam zasnujem samo na činjenicama, tj. da govorim o činjenicama koje su nažalost poražavajuće. Srpski pokret obnove godinama unazad govori da je ne donošenje zakona o poreklu imovine, zakona o decentralizaciji i zakona o restituciji u velikoj meri doprinelo jednoj lošoj i pljačkaškoj privatizaciji, koja je potpuno poremetila sistem i osiromašila većinu građana Srbije. Novac od privatizacije, što je jedan od najvećih apsurda, obično prva ili druga rata koje su dolazile trošile su se kroz nacionalni investicioni plan i razna ministarstva za razvoj, a koje su u stvari bila partijski plen i služile za lično bogaćenje ljudi koji nikada nisu otkrili poreklo svoje imovine. Tu, naravno, govorim o ljudima koji su se obogatili 90-ih godina, uglavnom o skorojevićima koji su se obogatili dok su pojedinci gubili svoju celokupnu imovinu, dok se država zaduživala, dok su ljudi gubili svoje kuće, svoje domove. Upravo ti ljudi koji su se tada obogatili, posle 2000. godine, pod patronatom, tj. uz podršku velikih reformatora i velikih zagovornika demokratskih ideja, su taj svoj kapital legalizovali, tj. oprali sve one pare koje su u najmanju ruku na sumnjiv način stekli. Naravno, nisu samo oni ti koji su se obogatili kupujući preduzeća po Srbiji i taj kapital oprali.Ono što je strašno, to je da govorimo i o kapitalu koji je verovatno stečen kroz razne narko kartele i slične pljačkaške radnje. Najveći broj spornih i propalih privatizacija, kao što je do sada rečeno, je u periodu od 2004. do 2008. godine, kada su firme kupovale novcem sumnjivog porekla koji je u Srbiji vraćan sa raznih Devičanskih ostrva i drugih egzotičnih destinacija i zemalja iz tzv. poreskog raja. Oni koji su ga 90-ih godina iz zemlje iznosili, uništavajući sistem i zemlju, sve su to pretvorili, da kažem, u taj kapital, kupujući firme u restrukturiranju u kojima radi preko 50.000 naših sugrađana koji još uvek sa zebnjom iščekuju na koji način će se okončati ovaj postupak. Oni koji su kupili ova preduzeća, nakon toga naneli su nesagledive štetne posledice, a mahom su prošli nekažnjeno. Država je u njihovo ime, naravno, preuzela obaveze izmirenja obaveza ovih preduzeća i brige o zaposlenima i sa razlogom možemo reći da mnogi naši sugrađani, a pretpostavljam i moje kolege poslanici pitaju – zašto je to tako? Pitamo se zašto je to tako, ne samo zato što je država preuzela obaveze na 50.000 ljudi koji su ostali na ulici, već se pitamo i zato što se mahom posle preuzimanja države, tj. uloge države u tim javnim preduzećima, preduzećima u restrukturiranju, pojavljuju razni partijski kadrovi koji su još više uništili ta državna preduzeća i doveli ih na rub funkcionisanja. Takvih preduzeća danas imamo po celoj Srbiji. To je jedan možda i od najvećih apsurda postprivatizacionog procesa, da su čak neki koji su bili okoreli mafijaši, krijumčari, trgovci narkoticima više pažnje posvetili tim javnim preduzećima u restrukturiranju, nego što su to činili partijski kadrovi koji su gledali da uglavnom novac izvlače za partijske i lične svrhe. Nažalost, mi ni danas nemamo zakon o poreklu imovine, kao ni zakon o decentralizaciji, niti dobar zakon o restituciji, osim čoveka koji čini sve što je moguće da iz ovakvog zakona kakav imamo, a mislim na Strahinju Sekulića, maksimalno iz njega izvuče da bi se ispravila ova nepravda iz prošlosti. Sada ne možemo vratiti vreme, ali možemo makar donošenje ovih zakona ispraviti deo nepravde, omogućiti ravnomerni razvoj Srbije i zaštititi subjekte privatizacije od ljudi sumnjivog kapitala. Naravno, svi znamo da nije ostalo još mnogo toga što se može privatizovati, ali ostaje veliki teret i obaveza da se u veoma teškim uslovima restrukturiranje okonča sa što manjim lošim posledicama za zaposlene i da se privatizacijom velikih sistema ostvari kakva takva makro-ekonomska stabilnost i započne jedan privredni ciklus koji će našim građanima dati priliku da kroz zaposlenje konačno obezbede egzistenciju za sebe i svoje porodice. Kao što je rekao i sam ministar, izmene zakona su inicirane odlukom Ustavnog suda kojom je utvrđeno da se neustavna odredba Zakona o privatizaciji, koja onemogućava prinudnu naplatu potraživanja od preduzeća do završetka postupka restrukturiranja, ta odluka Ustavnog suda, kao što svi znamo, trebala je da stupi na snagu 14. maja. Ako bi ta odluka stupila na snagu, umanjila bi se imovina i vrednost tih preduzeća, a odbili bi se zainteresovani partneri. Stvarno ne vidim baš nijedan razlog da sve poslaničke grupe ne podrže ove izmene, neko će reći tehničke, a neko će reći vrlo važne izmene. Ponoviću to da kada govorimo o privatizacijama da nije slučajno što se bivši ministar Bubalo i danas nalazi u pritvoru i da ne vidim nijedan razlog zašto se otvoreno ne bi pričalo o strankama koje su podržavale ovakav pljačkaški vid privatizacije. Zašto ne bi otvoreno govorili o ljudima koji su okretali glavu, a svi su znali da se po Vojvodini šakom i kapom kupuju preduzeća u najmanju ruku sa sumnjivim kapitalom? (Predsedavajući: Vreme, molim vas.) Odmah ću završiti. Reći ću još samo jedan primer, da je u „Severtransu“ kupljeno 40 novih golfova kojima je taksi služba obavljala svoj posao. Zamislite da to jedan privatnik kupi, koliko bi mu vremena trebalo da otplati? Završiću, bukvalno samo rečenicu, dve. Srpski pokret obnove i Demohrišćanska stranka će podržati naravno izmene zakona, ali vas molimo, gospodine ministre, da nastavite da radite putem kojim ste radili, da hrabro čistite prepreke, ne samo na evropskom putu, nego kada je u pitanju stvaranje pravne države i da konačno vidimo šta se to dešava u Agenciji za privatizaciju, da i dan danas imamo postavljanje ljudi sa sumnjivim biografijama, čak bi se usudio reći, ne usudio reći nego mislim da sam dobro informisan, da se i dan danas postavljaju ljudi koji su krivično gonjeni, pa čak i neki koji imaju pravosnažne presude se postavljaju za direktore, izvršioce raznih drugih rukovodećih funkcija i savetnike samih direktora. Hvala.
Hvala. Narodni poslanik Zoran Živković, a neka se pripremi narodni poslanik Marijan Rističević.
Dame i gospodo imamo ponovo interesantnu temu. Nemam ništa protiv da se radi subotom, može da se radi i nedeljom, može da se radi i noću, može da se radi svaki dan, to apsolutno nije tema, niti je tema što da li je bilo loših poteza u prošlosti, naravno da ih je bilo. Zamolio bih vladajuću većinu da shvati da su izbori prošli, da ste pobedili na izborima i da je sada vreme da ono što ste obećavali građanima da im to ponudite. Imamo danas, par ekselans, izmene zakona o kojima bi trebao da govori ministar privrede. Meni ne smeta što je ministar pravde tu, jer će on biti svedok usvajanja zakona koji će biti neustavan, kao i ovaj prethodni, zato što je generalno ovo izigravanje odluke Ustavnog suda, ovo odlaganje primene odluke Ustavnog suda za pet meseci. Niko iz stranke koju ja predstavljam, pa i nas dvojica ovde prisutnih, nije nikada očekivao da bilo ko može da reši pitanje 162, tri, pet privatizacija ili tih firmi u restrukturiranju. Poenta je što ste vi to obećavali. Vi ste rekli da ćete to da rešite. Naravno da te firme koje nisu privatizovane 10 godina, vrlo teško mogu da nađu svog kupca, vrlo teško da mogu da počnu da rade. Niste vi krivi za to. To je jasno kao dan. Samo je pitanje zašto to obećavate ponovo. Privatizacija u ovoj državi je počela 1989. ako se dobro sećam ili 1992. godine, nekim zakonom 1997, sledeći zakon, zakon iz 2001. godine, treći zakon o privatizaciji. To je dobar koncept. To je najbolji koncept u atmosferi gde ne možete da imate odličan koncept, jer privatizacija nije jedan prirodni proces. To se jedna nepravda iz prošlosti na jedan čudan način, ali nužan način mora da vraća nazad. Koncept je bio dobar, sprovođenje nije bilo dobro, slažem se. Kriminalno sprovođenje Zakona o privatizaciji od 2004. godine do dana današnjeg, apsolutno prisutna. Ko je kriv za to? Vlasti koje su bile u tom periodu. Svi. Od marta 2004. godine do dana današnjeg za sve kriminalne privatizacije su krive vlasti posredno i postoje krivci koji imaju svoje ime i prezime. Hapsite ih. Naravno da treba da budu pohapšeni. Bio sam predsednik Vlade Srbije 2003. godine kada je 700 i nešto firmi privatizovano i te godine, to je najbolja godina za privatizaciju u Srbiji sa realnim prihodima, koji nisu trošeni ni za plate, ni za penzije, ni za predizborne skupove, nego je ta Vlada ostavila preko 400 miliona evra u Narodnoj banci, prihode od privatizacije te godine. Ako ne verujete pitajte gradonačelnika Beograda koji je tada bio u Agenciji za privatizaciju zadužen za sprovođenje tendere. On i još neki drugi koji danas rade u ovoj Vladi, što je apsolutno normalno, su svedoci dobrog početka privatizacije. Nakon toga privatizacija upada u svoj kriminalni deo koji traje do dana današnjeg i koji je obeležen imenima i prezimenima odgovornih ljudi koji su bili nadležni za praćenje tog programa. Niko nije promenio Zakon o privatizaciji iz 2001. godine suštinski zato što je to dobar koncept. Slažem se da je sprovođenje bilo loše, ali koncept je dobar i ostaje dobar do dana današnjeg. Pitanje – zašto danas ovde nije ministar privrede? Kako kažu neki obavešteni izvori da on nije u zemlji još od 1. maja. I to je njegovo pravo, samo je pitanje zašto mi raspravljamo danas ovakav zakon bez prisustva čoveka koji nužno mora da bude zadužen za ovu oblast i da odgovori na pitanja na koja, uz sve poštovanje ministra pravde on ne može da da odgovor. Ovo odlaganje sprovođenja sudbine tih preduzeća neće promeniti ništa posebno. Priča se da je sam ministar rekao – štetne posledice odluke Ustavnog suda. To ste rekli. Pogledajte u stenogramu, pa hajde da hapsimo onda Ustavni sud ako donosi štetne odluke. Ne mogu da budu štetne odluke Ustavnog suda, treba da se sprovode. Kaže se da će 14. maja da ljudi ostanu posla. Oni inače ne rade. Oko toga se slažemo. Ali postoji drugi način kako da se reši njihovo pitanje, a ne izigravanje Ustava i igranje sa njihovom sudbinom na dva, tri, pet ili ne znam koliko meseci. Ima puno dobrih načina kako to može da se uradi, ali ovo kako se danas radi nije dobar način i ja želim novoj Vladi uspeh, ali na ovaj način, prvim zakonom koji je protiv Ustava, mislim da se nije pošlo dobrim putem. Hvala.
Hvala. Neka se pripremi narodni poslanik Marijan Rističević. Reč ima ministar Nikola Selaković.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, mislim da je ovo nečuveno. Dakle, imate pred vama Predlog zakona o izmeni jednog zakona, postupa se po odluci Ustavnog suda Republike Srbije, a neko već sada daje sebi za pravo da ocenjuje ustavnost toga predloga zakona o izmeni zakona. Mislim da je Ustav Republike Srbije apsolutno jasan kada kaže ko ocenjuje ustavnost opštih akata. Dakle, to može da uradi jedino Ustavni sud. Mislim da je neozbiljno reći za Predlog zakona ovde u proceduri, Predlog zakona o kojem je svoje mišljenje, a dobili ste, imam i ja to mišljenje ovde, dao Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo. Ovde je i predsednik Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo. Kaže se u izveštaju tog odbora da je Odbor razmotrio Predlog zakona o izmeni Zakona o privatizaciji koji je podnela Vlada u načelu i smatra da je Predlog zakona u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom Republike Srbije. Onda neko sebi da za pravo, ne da pravo, normalno, narodni poslanik ima pravo da govori ono što misli i ono što hoće i ne odgovara za to mišljenje koje iznese ovde, ali reći da je nešto neustavno, da je predlagač hteo neustavno da postupa, on bi mogao samo da zameni red reči u postojećem članu 20ž, ovde ga prosledi preko Vlade, kao predlagača u Narodnu skupštinu na razmatranje i usvajanje i ponaša se kao da se ništa nije dogodilo. Molim vas da dobro pročitate ovaj predlog zakona o izmeni Zakona o privatizaciji i da vidite da se time ne izigrava odluka Ustavnog suda. Glavna obaveza između ostalog svodi se na evidentiranje svih potraživanja. Mislim da je koleginica Batić govorila u svom izlaganju kada je rekla da smo do sada imali situaciju da su investitori kupovali subjekta privatizacije idobijali ga u sasvim drugom stanju od onog stanja koje je predstavljeno prilikom sklapanja ugovora. Hajde da vidimo koja su to potraživanja. I ako se ne varam, a nekoliko narodnih poslanika je to pomenulo u svojim raspravama, ubedljiva procena je da je ubedljivi procenat potraživanja da su to potraživanja države. Dakle, s jedne strane imamo ljudski faktor, imamo radnike koji su zaposleni u tim preduzećima i o čijoj sudbini niko nije suštinski hteo da vodi brigu u prethodnom periodu, od pet, deset, petnaest, dvadeset i pet godina. Dakle, suštinski niko nije hteo da se bavi tim pitanjem. Hajde da se stavimo u sledeću situaciju. Imamo odluku Ustavnog suda. Bez ove izmene ona proizvodi svoje efekte 14. maja. Ja postavljam pitanje svakome od vas – ako mi sedimo ovde skrštenih ruku, šta će da se dogodi? Šta će se desiti sa tim preduzećima u restrukturiranju, sa njihovom imovinom? Treba nam jedno pravo, suštinsko, sistemsko rešenje za ovaj problem. Takvo rešenje, apsolutno sam saglasan, ne dobija se kroz jednu tehničku izmenu zakona, kroz zakon o izmeni Zakona o privatizaciji koji se sastoji od dva člana. Niko ovde ni narodne poslanike, ni građane koji prate skupštinsko zasedanje ne ubeđuje da će ova dva člana da reše njihove probleme. Daleko od toga. Ova dva člana omogućuju da donesemo sistemsko rešenje njihovih problema kroz donošenje potpuno novog zakona o privatizaciji. Možemo mi da se slažemo ili ne slažemo oko ove teze. Građani su presudili. Neko je dobio podršku od 208, neko od dva glasa. Molim vas, dajte priliku da ovo što smo građanima obećali da ćemo da uradimo, da ćemo i da uradimo. Mislim da je to više nego fer. Možemo da se ne slažemo u nečemu, ali takođe mislim da je skandalozno, molim vas, pominjati hapšenje sudija Ustavnog suda zbog toga što su doneli odluku kakvu su doneli. Vi ste rekli da sam ja rekao „štetne posledice“. Ja sam rekao da bi štetne posledice mogle da nastupe ukoliko ne bismo doneli ovaj zakon, što znači da ovaj zakon omogućava sprovođenje odluke Ustavnog suda, jer ni u jednom jedinom delu ovaj zakon ne dira u suštinu odluke Ustavnog suda. Da li ovde ovaj zakon pravi diskriminaciju među poveriocima? Ne pravi je. Možete vi da tvrdite da pravi, da je ne pravi, ja tvrdim da je ne pravi. Narodni poslanici će na kraju da izvagaju naše argumente pa će tako i da ocene. Ovim predlogom zakona ne dira se u suštinu odluke Ustavnog suda. Da se dira, išli bismo samo u jedan začarani krug u kome se problemi ne bi rešavali, a mi ovim ne ulazimo u začarani krug. Dokaz tome da ne ulazimo videćete već tokom juna meseca, kada u ovu Skupštinu dođe Predlog zakona o privatizaciji. Slažem se u potpunosti sa onim što je gospodin Živković rekao – niko nije uzeo suštinski da izmeni zakon o privatizaciji. Evo, naći će se neko ko će to i da uradi. To je izneo predsednik Vlade u svom ekspozeu. To vam i ja danas kao član te Vlade kažem. Još jedna stvar koja se zamera od početka sednice. Malopre sam prenebregao da je pomenem, a mislim da je bitna - zašto je ovde ministar pravde, a nije ministar privrede? Mislim da bi bilo apsolutno sporno da se pred vama nalazi Predlog zakona o privatizaciji i da ovde sedim samo ja kao ministar pravde u Vladi. Ovde se radi o izmeni jedne odredbe zakona, postupa se po odluci Ustavnog suda. Mislim da je još jedna stvar dobra, a to je da i ovim ponašanjem pokazujemo da Vladu ne tretiramo kao skup feuda u kojoj se svako bavi svojim resorom, već Vlada mora da bude dobro ustrojen, dobro uigran tim. Kada donosimo odluke na toj Vladi, da iza tih odluka stajemo svi kao ministri, a ne da se pojavljujemo i u javnosti i pred vama sa pričom – znate, to nije moja nadležnost. Nije ministarstvo predlagač zakona. Predlagač zakona je Vlada, a ministar je ovlašćeni predstavnik predlagača. Zahvaljujem.
Zahvaljujem ministru Selakoviću. Narodni poslanik Zoran Živković, pravo na repliku. Molim vas po kom članu? (Zoran Živković, s mesta: Pogrešno tumačenje.) Član 104. Izvolite.
Dve stvari. Ustavnost. Ovaj zakon koji se danas menja 2012. godine je doneo ovaj parlament i tada su nadležni odbori rekli da je on saglasan sa Ustavom. I predsednik tog odbora i članovi tog odbora i tadašnja većina u kojoj ste vi bili je glasala za zakon koji je, nakon toga, posle godinu dana, proglašen neustavnim. Prema tome, dajte meni pravo bar da pretpostavim da će se to desiti sada. Naravno, za lako čitanje čak i neko ko nema nikakvu ambiciju da se prikazuje pravnikom, niti da tumači zakone, očigledno je ono što sam rekao da je to u stvari samo zaobilaženje u širokom luku odluke Ustanog suda, ali suština je važnija. Šta bi se desilo 15. maja kada bi stupile na snagu te izmene zakona, odnosno odluka Ustavnog suda? Kažete da bi tada imovina preduzeća, tih 164, bila napadnuta, oštećena, smanjena. A šta će se desiti kroz pet meseci? Da li će kroz tih pet meseci da poraste njihova imovina? Da li će njihovim dugovima da se desi da ih neka poplava odnese ili neka snežna vejavica? Ne, ostaće. Šta će se desiti u pet meseci? Koje to čudo ekonomsko će se desiti? Bilo ko da ga pokrene, da li može za pet meseci da one dugove koji su skupljani 50 godina, 20 godina, zadnjih 10 godina, kako god hoćete, da reši bilo koja vlada, čak i vlada koja je nasledila najbolju vladu u istoriji Srbije, samozvanu? To nije realno. To nisu rešenja koja su održiva. Vi dajete privid tim ljudima. Ti ljudi će imati privid da će se nešto rešiti, a neće se rešiti, kao što nije rešeno ni za poslednjih godinu i po dana, ni za poslednjih deset godina. O tome govorim. Naravno da ste vi pobedili na izbori. Naravno da Nova stranka ne može da vas spreči u donošenju vaših odluka. Mi vam nudimo samo malo razuma i malo tržišnog shvatanja života.
Zahvaljujem poslaniku Živkoviću. Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Hvala na malo razuma. Dozvolite mi da dodam nešto više. Mislim da ovde ne postoji ni jedan jedini čovek koji veruje da će u narednih mesec, dva ili pet meseci svih 162 ili 164 preduzeća u restrukturiranju procvetati, da će poplava, vetar ili pošta odneti njihove dugove, jer je to apsolutno neozbiljno, nemoguće i nerealno. Ono u šta sam uveren da će ova Vlada Republike Srbije da uradi je činjenica da će pokušati jedan ne mali broj tih preduzeća i probleme u kojima se oni nalaze da reši. U to sam apsolutno uveren. Da li je to pet, i pet preduzeća je nešto. Da li je 10, 20, 30 ili 50, mislim da ćemo se svi složiti da nije beznačajno. Postoje preduzeća čiji problemi izgledaju nerešivo. Istina je, postoje i takvi, ali ni pred tim ne treba zatvarati oči. Da li je moguće da nam je propalo svako preduzeće, ozbiljno, veliko, koje se bavilo, recimo, preradom voća i povrća? Da li je moguće da u državi u kojoj 5, 15, 20, 120 godina pričamo da je poljoprivreda razvojna šansa Srbije, da nam propada fabrika traktora? Očigledno da tu nešto nije dobro funkcionisalo i očigledno da ne možemo da kažemo – za to je odgovorna ova vlada, ta jedna vlada je sve zakuvala i napravila sve te probleme. Ne, ali je svaka samo na one prethodne probleme ređala nove. Ne bih se složio sa jednom stvari. Ako kažete da je 2003. godina bila najuspešnija za privatizacije, kako onda da od 780, ako se ne varam, tada privatizovanih preduzeća, a mi u celom procentu od 2226 imamo svega 28 uspešno privatizovanih. Da li je to onda normalno? (Zoran Živković, s mesta: To nije tačno.) To je podatak Agencije za privatizaciju. Možemo da se sporimo oko toga da li Agencija daje podatke tačne ili ne, ali ja vas molim da budemo realni, a realnost je takva da od nešto više od 160 preduzeća možemo da pokušamo da spasemo jedan ne mali broj tih preduzeća. Bez donošenja ovog zakona ne možemo da spasemo nikoga. E, to je istina i to treba da znaju svi u Srbiji. Bez donošenja ovog zakona nijedno od ta 162 ili 164 preduzeća, razlikuju se podaci, tako su ovde iznošeni, nijedno ne možemo da spasemo. Tu postoje preduzeća kojima je potrebno malo. Dajte da damo šansu ovoj Vladi da taj jedan ne mali broj preduzeća pokuša i uspe da spase, a da kroz sistemske izmene zakona koje slede tokom ovog leta omogućimo rešavanje pitanja zaposlenja radnika iz onih preduzeća čiji problem nećemo moći na takav način da rešimo, ali ćemo moći da ih rešimo kroz investicione pakete zakona koje ćemo predložiti ovde, ali ćemo moći da ih rešimo kroz novu politiku zapošljavanja ove Vlade. Mislim da je to jedini mogući i jedini razuman put u ovom trenutku. Ko god je imao drugi predlog rešenja, imao je i svoje mandate i svoje prilike da ta rešenja sprovede u delo. Mislim da je u osnovi fer da se dopusti ovoj Vladi da te probleme rešava na ovakav način. Zahvaljujem.
Zahvaljujem ministru Selakoviću. Reč ima narodni poslanik Marijan Rističević, po listi. Izvolite.
Zahvaljujem. Gospodine predsedavajući, voleo bih ubuduće da ne razdvajate nas poljoprivrednike, ako je to moguće. Pažljivo sam ovo saslušao i ono što je meni kao zemljoradniku pa i poljoprivredniku, što mi je zapalo za oko i ono što sam čuo, da je moj kolega poljoprivrednik ocenio ovaj zakon neustavnim. Mi smo poljoprivrednici inače poznati da bolje poznajemo pravo od pravnika, pa i od ministra pravde. Dakle, mada sam ja poljoprivrednik, kolega prethodnog govornika, ipak bih rekao da nešto ne može da bude neustavno pre nego što nije doneto. Dakle, zakon, ma koliko ja bio poljoprivrednik, može da bude neustavan tek od trenutka kada ga donesemo i kada bude objavljen u „Službenom glasniku“. Apriore tvrditi da će nešto biti neustavno, to može svako. Svaki poslanik bi mogao to da tvrdi i u Skupštini ne bi mogli da usvojimo nijedan zakon. Tek posle usvajanja i objavljivanja zakona u „Službenom glasniku“ i zahteva za ocenu ustavnosti, Ustavni sud će oceniti da li je ovaj zakon u skladu sa Ustavom ili nije u skladu sa Ustavom. Privatizacija koju sam ja preživeo, a preživeli su je mnogi ovde, bila je jedna grabljiva, predatorska privatizacija, koja je vršena u dogovoru između političara, vlasnika političkih partija i njihovih prijatelja. Dakle, tu ne treba biti puno pametan i ne treba osporavati da je ona bila kriminalna od samog svog početka, a ne samo od kraja 2003. godine. Dokaz za to su svakako privatizacije tri šećerane za tri evra, privatizacija šećerane u Kovačici, Baču, Pećincima, kasnije u Vrbasu. Dakle, to ovde imam. Ta privatizacija potvrđuje moje reči. Ona je izvršena direktno u dosluhu i u saradnji između lidera i vlasnika političkih partija i njihovih prijatelja tajkuna, a u međuvremenu su i jedni i drugi postali tajkuni. Dakle, ovde se ne radi samo o savezu političkih partija, vlasnika političkih partija i tajkuna, ovde se radi da je jedan tajkun bio direktor najmoćnije tada stranke, dakle, vladajuće partije i taj direktor je kupio tri šećerane za tri evra. Samo ova u Kovačici je imala u silosu 8,15 metara šećera, što je 13.000 i nešto tona, što je bila u tadašnje protivvrednost oko osam miliona evra. Ta šećerana je prodata za tri evra. Da li treba neki bolji dokaz da moj kolega poljoprivrednik nije bio u pravu, da kriminalne privatizacije nisu nastale posle 2003. godine, nego da su one od samog svog početka bile i te kako kriminalne i da se na ovom primeru može dokazati spoj tajkuna i vladajućih partija tada i u to vreme? Takođe, ovde imam spisak 18 poljoprivrednih kombinata za koje ne znam kako su propali, jer su više puta u to vreme, a i ranije, podržavani od strane države, finansijske, za razliku od poljoprivrednih gazdinstava koji tu privilegiju nisu imali. Nije mi jasno kako su to poljoprivredna gazdinstva na znatno manjem posedu uspela da opstanu, a ova su sada predmet ovog zakona, dakle, nalaze se u restrukturiranju. Tu su i 63 prerađivačka preduzeća, prerađivačke delatnosti, tako da mi uopšte nije jasno kako se to desilo, ali ima objašnjenja i za to. Naš model privatizacije je bio kao kada jedete školjke, uzmete ono što valja, a ono što ne valja vratite državi. Dakle, zbog toga smo mi danas ovde, da bi ispravili ono što su neki drugi pokvarili. Primera o kriminalnim privatizacijama ima i u privatizacijama koje su obavljene mimo Zakona o privatizaciji, o čemu moj kolega poljoprivrednik nije hteo da govori. Ovde je predmet zgrada Centralnog komiteta, tzv. zgrada „Ušće“. Ne znam zašto se policija, tužilaštvo konačno ne pozabave ovom vrstom privatizacije. Ona je toliko kriminalna da uopšte ne treba da raspravljamo da li je protivustavna, zato što je kriminalna od samog svog početka. Iz ovoga se jasno vidi da je konkurs za prodaju, a ovo je radila Savezna vlada u kojoj je moj kolega poljoprivrednik bio ministar unutrašnjih poslova i ovo je trebalo i te kako da se suzbije, posebno što se radilo o imovini tada sadašnje države, dakle, ovde je konkurs raspisan, a komisija za sprovođenje konkursne privatizacije je odabrana tek 15 dana posle zatvaranja konkursa. Nije mi jasno uopšte ko je primao konkursnu dokumentaciju, kada u vreme dok su se primale ponude za privatizaciju zgrade Centralnog komiteta, komisija koja je trebalo da sprovede taj postupak još uvek nije bila imenovana, već je imenovana tek 15 dana posle zatvaranja konkursa. Takođe, iz ove dokumentacije se jasno vidi da je ugovor potpisan sa firmom, a gle čuda, na konkursu je učestvovao isti onaj direktor stranke, one najveće vladajuće stranke, koji je kupio i šećerane. Šećerane je, doduše, kupio nešto kasnije. On je učestvovao kao nosilac konzorcijuma na konkursu i on je navodno bio najpovoljniji. Ali, gle čuda, ugovor nije potpisan sa tom firmom „MK grup“, već je potpisan sa firmom koja je u vreme kada se konkurs sprovodio i privatizacija, nije bila ni osnovana, već je osnovana tek četiri meseca posle zaključenja konkursa. Dakle, nemoguće je bilo da ona pobedi na konkursu i nije bilo moguće sklopiti ugovor sa takvom firmom koja apsolutno nije učestvovala na konkursu koji je sprovođen u vreme kada nije bilo komisije za sprovođenje konkursa. Ako ovo nije protivzakonito, onda ne znam šta je protivzakonito i protivustavno. Razumem da ovde ima nervoze, jer oni koji su apsolutno i neprikosnoveno vladali nad drugima ne mogu nikako da podnesu da neko drugi vlada nad njima i otuda razumem tu nervozu. Međutim, pošto je ministar ovde prisutan, moram reći da su zakoni, a to piše u Deklaraciji o pravima, da zakoni treba da budu isti za sve, da podjednako štite i da podjednako kažnjavaju. Ovde danas licemerno nastupaju oni koji su u vreme svoje vlasti omogućili da zakoni štite one koje treba da kazne, a kažnjavali su one koje treba da štite. Mi danas raspravljamo o posledicama privatizacije. To vam je na naš poljoprivredni način kao kada imate priliku da konzumirate neko voće, da bi ga konzumirali u nekom redovnom stanju, morate da sačekate da voćka olista, procveta, da se plod odmetne, da ne bude neke nepogode i da bi onda mogli to da konzumirate. Tako je i u privredi. To u nekom redovnom stanju, morali bi od sirovine da napravimo neki proizvod, od tog proizvoda da prodamo i da svi ubiramo te plodove. Međutim, zatečeno stanje nije bilo redovno. Za vreme njihove vlasti ta je voćka osušena i ta voćka više ne daje ploda. Zato i građani i mi ovde treba da znamo da mi sada to ne možemo konzumirati u redovnom stanju, da moramo voćku prvo da zasadimo, pa da sačekamo nekoliko godina da ona poraste, da procveta, da da ploda, pa ćemo tek onda ubirati i tu pauzu imamo zahvaljujući onima koji se danas najviše bune protiv ovog zakona i koji su bili produkt raznih kriminala po pitanju privatizacije. Dakle, pošto je ministar pravde tu, ja moram da mu kažem da građani očekuju da zakoni više ne štite one koje treba da kaznimo, niti da kažnjavaju one koje treba da štite, već treba da obrne taj proces i oni bi voleli da ustanu rano i da krenu na posao u fabrike, ali njihovih fabrika, zahvaljujući ovim drugima nema, i oni su opravdanje više od hleba koji im nedostaje zato što u fabrikama štrajkuju, a kod kuće gladuju, više od hleba čekaju da tu nepravdu koja je njima nanesena jednom kaznimo. Hvala.
Zahvaljujem narodnom poslaniku Rističeviću. Izvolite, narodni poslanik Goran Ćirić. Neka se pripremi narodni poslanik Dragan Jovanović.
Poštovani predsedavajući, poštovane koleginice i kolege, danas iz opozicionih poslaničkih klupa želim da učinim nešto što nije baš svakidašnje, a to je da pohvalim Vladu, jer je podnela ovaj Predlog zakona, ali na način kojim je priznala prvi put, čini se, sopstvenu grešku i sopstvenu neefikasnost. Govoriću o činjenicama, upravo o tome, mislim da je to veliki iskorak, jer jedino sa prihvatanjem sopstvene odgovornosti i sopstvenih grešaka može se ide ka nekom rešenju. Naravno, ova Vlada nije isključivo odgovorna za situaciju koju treba ispraviti Predlogom ovog zakona. Govorili su mnogi pre mene da 25 godina u Srbiji traje problem i izazov privatizacije i transformacije društvenog kapitala, ali mislim da ima puno argumenata na osnovu kojih želim da dokažem ovu tvrdnju. Dakle, Predlog zakona o izmeni Zakona o privatizaciji, pre svega, u članu 2. i svojom izmenom daje suštinski predlog, vrlo jednostavan. Odložićemo to vreme za 150 dana sa obrazloženjem da u roku od 30 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona poverioci subjekta privatizacije u restrukturiranju dužni su da Agenciji dostave zahtev za isplatu potraživanja sa rešenjem o izvršenju, izvršnom ispravom i drugim dokumentima kojima dokazuju svoja potraživanja prema subjektu privatizacije u restrukturiranju radi evidentiranja i potraživanja. Dakle, novi izazovi za poverioce, nova energija koju treba uložiti da bi se dokazalo nešto što je već postojeće i što su već radili u ovom postojećem procesu. Mi smo na Odboru za privredu razgovarali upravo o tome. Dobio sam zaista iskren odgovor državnog sekretara i pomoćnika ministra u Ministarstvu privrede da mi nažalost nemamo ažurnu evidenciju kada se radi o ovom postupku. Šta nam to govori? Da odgovornost nije samo na prethodnim Vladama, nego odgovornost leži i na Vladi od 2012. godine. Evo već dve godine su prošle od izbora u maju 2012. godine, pa smo imali jednu Vladu sa ministrom Dinkićem u Ministarstvu privrede, zatim rekonstruisanu Vladu sa ministrom Radulovićem i sada novu Vladu. Još jednom kažem, priznanje greške i priznanje sopstvene nedovoljne efikasnosti je nešto što jeste za pohvalu i mislim da je ovo prvi iskorak ove Vlade koja je to iskreno pred nama rekla, pa i sam ministar je ovde rekao – da grešili smo i mi. Drugi stav kaže da u roku od 90 dana od dana isteka roka iz prvog člana agencije će evidentirati podnete zahteve za isplatu i utvrditi visinu potraživanja svakog poverioca. Dakle, 30 plus 90 plus 30 je novih 150 dana, pet meseci. Od maja zakon stupa izglasavanjem u ovoj Skupštini. Ući ćemo u novembar mesec. Želim da vas podsetim na novembar mesec prošle godine, gde postavljamo pitanje, kao DS, zašto ova Vlada i prethodna Vlada nisu reagovale novembra meseca 2013. godine, kada je Ustavni sud doneo ovu odluku sa odloženim dejstvom od šest meseci i da rok prethodnoj Vladi za preduzimanje koraka u daljem nastavku restrukturiranja ovih sistema? Znam da to nije jednostavan proces i da nije odgovornost samo i isključivo ovih vlada, već i prethodnih, ali mislim da je vrlo važno govoriti o pristupu i predlogu rešenja, jer nije dovoljno kritikovati, nego dati i neki predlog rešenja. Demokratska stranka je 2013. godine, u prošlom sazivu, kada je usvajan budžet za 2014. godinu, predlagala jedno rešenje koje je tada nailazilo na podsmeh, a to je da 600 miliona evra budžetskih sredstava planiranih za 2014. godinu, koji su planirani za socijalni program i predviđenih 60.000 do 100.000 radnika tih restrukturiranih sistema, usmeri ka razvoju nerazvijenih regiona. Dakle, 600 miliona evra za 20 regionalnih centara, a između ostalog i prostor da se investira u razvoj nekih od ovih sistema u restrukturiranju. Ovaj zakon ne tretira samo sisteme u restrukturiranju, nego i one sisteme koje očekuje aukcijska i tenderska privatizacija. Složiću se sa nekim mojim prethodnicima koji su rekli da nije moguće jednostrano i sistemski pristupiti za svih 164 sistema u Srbiji, jer su oni raznorodni po svojoj prirodi posla, ali su raznorodni i po izazovima u svojim regionima.Ovde su pomenuti neki od tih sistema. Naš predlog je da pored usmeravanja ovih planiranih 600 milion evra u sprovođenju socijalnog programa, jer očigledno da ove godine neće biti prostora, jer će ostati neka dva meseca do kraja budžetske godine usmeriti u razvoj i pokušaj da se selektivnim pristupom, pojedinačnim pristupom krene u oživljavanje nekih od pomenutih sistema. I te kako je važno, jer je državni sekretar, to mogu da kažem, govorio upravo, pošto potiče sa juga Srbije, ja sam iz Niša, govoriti o načinu na koji će se probuditi taj deo Srbije, pa smo pominjali i „Jumko“ iz Vranja. Znamo kakva je struktura stanovništva u Vranju, kakva je struktura radne snage i da je veliki broj obučenih, pre svega, žena starosti između 40 i 50 godina, koje je teško zaposliti u bilo kom drugom sektoru, sem u onome što najbolje znaju da rade. „Jumko“ je jedan veliki sistem koji je moguće probuditi na način traženja i strateških partnerstava, ali i sa većim angažovanjem i brigom države. Oni ljudi koji, od predionice, gde uvezu onu kuglu, da li pamuka iz Egipta, od tkačnice, preko predionice, preko krojačnice proizvedu nešto što je po standardima vojske u Evropi, koje su članice NATO pakta, mogu valjda da proizvode i za poštu, što smo dokazivali prethodnih godina i danas, mogu da proizvode za Vojsku Srbije, mogu da proizvode za MUP, jer stalno govorimo o tim potrebama. Mislim da iz tih sredstava sa velikim izazovima ovih sistema može da se podigne proizvodnja u takvim sistemima i da time ti sistemi postanu mnogo atraktivniji za buduće strateške partnere, jer ne treba odustati od traženja strateških partnerstava, jer sigurno možemo dvojako da posmatramo taj izazov velikog broja nezaposlenih, tako strukturirane radne snage ili o mogućnosti, što se najčešće dešava, jer nema puno takve radne snage u Evropi, niti se radi sa tako niskom cenom rada. Mislim da tu treba tražiti motivaciju budućih strateških partnerstava, jer smo svedoci da mnoge velike kompanije sele svoj kapital tražeći stručnu i raspoloživu radnu snagu. Mislim da to može da se pretvori u sopstvenu prednost. Kada govorimo o predlozima, možemo govoriti o tom pristupu, jer u najavi Vlada i Železnica rade na uzimanju kredita i uvozu novih vagona i modernizaciji Železnice. Mislim da je važno govoriti onda o uključivanju naših kapaciteta, jer ako pogledamo spisak firmi u restrukturiranju tu vidimo MIN Lokomotivu iz Niša, MIN Vagonku, Fabriku vagona iz Kraljeva, a potrebno je pregovarati upravo o načinu na koji može da se uključi taj kapacitet u Srbiji i načinu da iskoristimo profilisanu radnu snagu, jer toga nema u velikoj meri u Evropi i ostalim zemljama. Dakle, ne samo kritika nego i predlog da se podstakne takav način razmišljanja. Predlog vezan i za konstataciju da nema precizne evidencije – mislim da je jedan predlog koji upravo govori o stanju i jednoj značajnoj dezintegraciji naših institucija u Srbiji i nedovoljnoj komunikaciji međusobno. Mislim da se to vidi u različitim oblastima. Između ostalog, ovo jeste tema i mislim da je to poziv za čitavu Vladu i sve vas koji radite u ministarstvima i sve nas koji mogu da doprinesu zdravim i pametnim predlozima, da upravo radimo na toj integraciji, pre svega u skladu sa aktivnim vremenom informatičkog telekomunikacionog razvoja i podsticajem razvoja elektronske uprave. Gospodine ministre, u vašem ministarstvu je ranije u prethodnom sazivu bio prebačen iz Ministarstva državne uprave i lokalne samouprave i regionalnog razvoja jedan značajan broj ljudi koji su napravili iskorak i u nekom prethodnom periodu u integraciji i objedinjavanju različitih nadležnosti, od Ministarstva unutrašnjih poslova, lokalnih samouprava, državnih uprava, itd. Jer, često smo svedoci i kao građani koliko su komplikovane procedure a pojednostavljenje tih procedura je neophodno za sve nas. Na taj način i modernizacija i ulaganje u tom smislu će biti značajno i za nešto što je sasvim primereno i normalno u 21. veku, da imamo ažurne informacije, jer često čujemo i od ministra finansija kako prvi put utvrđujemo koliki broj upošljenih imamo u javnim sistemima, a verujte, kao neko ko ima iskustva u tome, vi ste obavezni kao direktor javnog preduzeća i bilo kog sistema u Srbiji da svake godine pošaljete završne izveštaje u kojima je jedan od podataka i broj upošljenih u tom sistemu i planovi za narednu godinu, smanjenja ili mogućeg povećanja, u zavisnosti od planova. Dakle, tih podataka ima, samo ih treba integrisati. Očigledna je potreba za tom integracijom. Mislim da to neće rešavati Kancelarija za brze odgovore, nego upravo insistiranje na jačanju kapaciteta institucija, svake pojedinačno, ali i sa radom na potpunoj integraciji svih tih sistema. Još jednom ću se vratiti, pre nego što postavim pitanja koja su važna za sve nas, jer svi smo mi zainteresovani da ovi sistemi i problemi stotinak hiljada radnika i njihovih porodica u Srbiji budu rešeni, nije ih moguće sve rešiti ali ja verujem da je neke i te kako moguće rešiti, a to je – šta posle ovih 150 dana? Naravno da ne bih želeo da se desi isto ono što i posle 50 ili 150 dana od novembra 2013. godine, kada je Ustavni sud doneo tu odluku, da taj isti odgovor imamo i u novembru ove godine. Dakle, potrebno je da se bude proaktivan, da se paralelno radi na svakom pojedinačnom rešenju, ali i da se traže strateški partneri u tom smislu. Iskoristio bih ovo vreme koje imam da kažem da mislim da nije dobar pristup, počeo sam time, spremnost za prihvatanje sopstvene greške, da biste, izoštreni kritikama opozicije, doneli možda kvalitetniju odluku. Makar jednu pametnu reč iskoristite i ugradite u svoja rešenja. Ali, svakako nije dobro da na svaku kritiku uvek imamo pozivanje na prethodne vlade, pre svega merimo to vreme od 2000. godine pa nadalje, hajmo da se vratimo na 90-tu i koliko ćemo se duboko vraćati stalno u prošlost ili ćemo se sada, danas, 2014. godine vraćati na maj 2012. godine i ko će i kako to interpretirati. Mislim da je važno da pokažemo svi zajedno tu vrstu odgovornosti da sve ne počinje od nas, da svako od nas pojedinačno kao grešni ljudi imamo pravo na grešku i da poštujemo kontinuitet ove države i ljudi koji su ulagali sebe u ovaj sistem. Ne bismo sedeli danas u ovoj sali da nije bilo nekih ljudi pre 80 godina koji su i ovako napravili, a moramo da se pitamo šta je to što smo mi ostavili i što ćemo ostaviti budućim generacijama, na način da one budu ponosne na nas kao što smo i mi ponosni na svoje pretke. Zbog svega toga, postavljam pitanje – šta posle ovih 150 dana?Koji će to biti aktivni potezi koji će pokušavati da reše probleme u nekom delu i broju ovih sistema pred restrukturiranjem? Još jednom želim da istaknem jednu važnu stvar, po mom ubeđenju, da i pored sve dobre volje, i političke i tehnološke i znanja, sve to neće biti dovoljno ukoliko ne promenimo atmosferu. Mislim da nije dobro reagovati na ovaj način da kada neko izađe sa kritičkim tonovima dobije iz fijoke pripremljene podatke i lični napad ili sutra možda neku naslovnu stranu u žutoj štampi, uz stalnu kritiku – a šta ste vi to radili 2000, 2004, 2008. godine? Mislim da je potrebno okrenuti se predlozima i ponudi rešenja i zajedničkom pokušaju da izađemo iz ove krize. To neće biti moguće ukoliko ne napravimo atmosferu u kojoj se ipak ima pravo na grešku. Možda će me mnogi osuditi zbog toga. Ali. mislim da taj poziv i stalno insistiranje da se nema prava na grešku i nulta tolerancija u odnosu na grešku teško može da dovede sposobne ljude i spremne ljude koji će rizikovati u bilo kojem od ovih 164 sistema, da im kažete uvodimo vas u igru, ali ne smete da šutnete na koš jer ako promašite jednom, izlazite iz igre i nemate više prava. Ako donesete 100 odluka u bilo kom sistemu, mi poslanici verovatno smo grešili, verovatno i ministri u Vladi, direktori javnih preduzeća, što na centralnom ili lokalnom nivou. Mora da se ima prava ne grešku, ukoliko ta greška nije zlonamerna, ukoliko nije sistematična i ukoliko se ponavlja prečesto. Mislim da je na taj način potrebno menjati atmosferu i motivisati ljude, a ne samo kontrolisati i pretiti. To je preduslov uz ove uslove u koje, verujem, da se makar deo sistema pred restrukturiranjem podignu i budemo ponosni kada sledeći put dobijemo izveštaj o tome šta se uradilo povodom ovog zakona. Inače, DS neće podržati ovakav predlog jer mislim, i neću davati kvalifikacije, da je u članu 2. Predloga zakona o izmeni Zakona o privatizaciji urađeno isto ono što je Ustavni sud proglasio neustavnim samo sada na rok od 150 dana. Hvala.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Dragan Jovanović. Neka se pripremi Vladimir Pavićević.
Uvaženi gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama su danas izmene Zakona o privatizaciji. Kolege su već rekle. Ali, ono što bih rekao, pre svega, je da smo i u predizbornoj kampanji obećavali hitno rešavanje problema firmi u restrukturiranju i danas je prvi korak na tom putu. Ono što bih vas lično gospodine ministre zamolio jeste, jer sam i sam, a i poslanička grupa NS podnela, izvestan broj amandmana i podvukao bih pre svega u članu 20ž. u stavu 2. koji glasi – po okončanju restrukturiranja, odnosno posle prodaje javnim tenderom ili javnom aukcijom, tu bih stao i zamolio vas da razmislite o našem predlogu da se firme koje se prodaju nakon restrukturiranja izbiše – javnom aukcijom. Zašto ovo naglašavam, gospodine ministre? Iz prostog razloga što se pokazalo u dosadašnjoj praksi da firme koje su prodate javnom aukcijom nažalost vrlo neslavno su prošle. Šta je tu problem? Može se pojaviti teoretski da jedan čovek, što se dešavalo u prethodnom nizu godina, kupi najpre jednu firmu, a zatim nju zaduži i stavi pod led i kupuje drugi i treću, a to bi naročito bilo pogubno kod firmi u metalskom kompleksu, odnosno velikom broju livnica koje će se prodavati nakon isteka ili završetka restrukturiranja. Ono što bih takođe hteo da podvučem jeste da se i ovim izmenama zakona vrlo široka ovlašćenja daju Agenciji za privatizaciju. Agencija za privatizaciju, ako će već imati ovako široka ovlašćenja, mora biti kadrovski ojačana i mora vršiti nadzor, ali pravičan nadzor nad firmama koje će se privatizovati, jer smo u dosadašnjoj praksi i u dosadašnjem iskustvu imali dosta razloga da sumnjamo u njihovu objektivnost, pre svega kada su vršili kontrolni nadzor nad firmama koje su privatizovane i videli smo da je u prethodnom periodu tu bilo izuzetno puno problema. Takođe, kada govorimo o firmama u restrukturiranju, ovde smo od puno kolega čuli o firmama koje ne rade, ali mi ovde od ovih 150, odnosno 160 preduzeća imamo veliki broj preduzeća koja rade. Imamo i veliki broj preduzeća koja imaju svoje pogone u različitim gradovima i u različitim oblastima i tamo gde bi Ministarstvo privrede pre svega trebalo da stane na stanovište da maksimalno uključi lokalnu samoupravu. Kada sam rekao malopre da se isključi aukcioni vid prodaje, mislim da bi i kod tenderske prodaje trebalo maksimalno u tenderske komisije da se uključe ljudi iz lokalnih samouprava, jer oni na najbolji način znaju koji ljudi mogu biti strateški partneri ili sutra potencijalni kupci tih firmi. Ono što je meni izuzetno značajno, jeste da se predvidi, a to očekujem u novom zakonu o privatizaciji, način na koji se mogu dokapitalizovati firme koje su sada u restrukturiranju, a izuzetno su značajne za opštine i gradove u kojima se sada nalaze. Takođe bih vas zamolio, gospodine ministre, da se u članu 2. stav 3. reči: „trideset dana“ zamene rečima: „šezdeset dana“. O ovome ćemo govoriti i kada bude rasprava u pojedinostima, ali zašto to govorim? Dužina i procedura usvajanja predloga kod različitih poverilaca je različita, pa zbog toga treba produžiti rok za usvajanje predloga. Ovo je izuzetno važno, jer imamo poverioce kod pojedinih firmi koje su inostrane firme i bojim se da ovaj rok od samo 30 dana može biti vrlo kratak da bi se ova procedura uspešno završila. Ono što takođe moram da pomenem, jeste da postoje i specifične vrste firmi koje su trenutno u restrukturiranju. Moram da kažem primer „Elke“ iz Aranđelovca, u kojoj radi veliki broj lica sa posebnim potrebama. Takve firme moraju biti prepoznate u samom resornom ministarstvu. Takve firme moraju imati poseban nadzor u samom procesu privatizacije, pa bilo na koji način taj proces privatizacije da se ostvaruje. Takođe bih želeo da napomenem u terminu, a to je – na koji način će Agencija za privatizaciju uspeti da u svih 164 preduzeća jasno popiše dugovanja koja ta preduzeća imaju prema poveriocima. Zamolio bih vas, pre svega uvaženog kolegu državnog sekretara, gospodina Stevanovića, da nam pre rasprave u pojedinostima u ponedeljak kaže da li u izveštajima, o kojima smo svi toliko slušali, bivšeg ministra privrede Radulovića, koji je tražio lične karte, a među njima su bile lične karte i preduzeća u restrukturiranju, postoje ti izveštaji dugovanja firmi u restrukturiranju, ako se to zbirno gleda. Taj bi podatak bio vrlo značajan za sve nas. S druge strane, mislim da je vrlo bitan stav javnih preduzeća, pre svega EPS-a i Srbijagasa kod trenutka kada Ministarstvo bude na osnovu prispelih ponuda za privatizaciju određenih firmi u restrukturiranju koje se mogu na vrlo brz i efikasan način restrukturirati i gde se može postići određena cena za te firme, a iz te cene kasnije se isplaćivati, pre svega prema firmama koje su najveći poverioci, a to su EPS i Srbijagas. Zamolio bih da se u Ministarstvu za privredu napravi jedno koordinaciono telo koje će na jasan i efikasan način odgovarati na zahteve lokalnih samouprava, da one firme koje već danas ili već iduće nedelje imaju potencijalne strateške partnere možemo na efikasan način što pre rešavamo i da ne čekamo protok 150 dana, jer imamo isto dosta firmi koje su već krenule da rade tzv. UPP, odnosno program organizovanog stečaja, iz kojeg bi već mogle da izađu kao sutra uspešne firme i koje bi mogle vrlo brzo da pronađu strateške partnere. (Predsedavajući: Vreme, molim vas.) Biće prilike da i u raspravi u pojedinostima još kažemo o svemu ovome, ali mislim da sam dotakao par stvari koje su vrlo bitne da bi za što veći broj firmi koje su danas u restrukturiranju mogli već za nekih par meseci da kažemo da smo ih uspešno rešili. Hvala vam puno.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Vladimir Pavićević, a neka se pripremi narodni poslanik Novica Tončev.
Dame i gospodo, poštovani predsedavajući, poštovani ministre Selakoviću, poslanici Nove stranke će glasati protiv Predloga zakona o izmeni Zakona o privatizaciji i ja bih hteo ovih pet minuta, koliko imam, da iskoristim da ponudim dva veoma snažna argumenta, pre svega predstavniku Vlade, gospodinu Selakoviću, zbog kojih mi smatramo da u ovoj formi Predlog zakona ne treba da bude usvojen. Krenuću redom. Naš prvi argument tiče se sledećeg. Mi smatramo, ukoliko bi se usvojio ovaj Predlog zakona o izmeni Zakona o privatizaciji, da bi to predstavljalo drastično kršenje principa vladavine prava. Pokušaću da dokažem ovu tezu pozivanjem na neke činjenice. Prva činjenica je da član 20ž, o kome je ovde zapravo reč, glasi ovako – od dana donošenja odluke o restrukturiranju do dana donošenja odluke o okončanju restrukturiranja, a najkasnije do 30. juna ne može se protiv subjekta privatizacije sprovesti prinudno izvršenje. To je činjenica broj jedan i tu nema dileme. Činjenica broj dva – Ustavni sud Republike Srbije utvrdio je da odredba člana 20ž nije u saglasnosti sa Ustavom. Mislim da oko toga takođe ovde nema nikakvih problema. Treća činjenica je sledeća – Ustavni sud je odlučio ovako imajući u vidu najpre da je imaocima potraživanja prema subjektima privatizacije u restrukturiranju nesumnjivo ograničeno pravo na imovinu. Šta to znači? To znači da je ovde centralni problem ograničenje prava na imovinu. Četvrta činjenica – Vlada dolazi ovde sa Predlogom zakona o izmeni Zakona o privatizaciji kojim, ovde se kaže – sledeći odluku Ustavnog suda, a po mom sudu mimo ili protiv odluke Ustavnog suda zapravo radi nešto što direktno krši vladavinu prava i ustavnost, a to je dodatno proširenje ograničenja prava na imovinu. Zbog toga, gospodine Selakoviću, mi smatramo da bi usvajanje ovog zakona bilo protivustavno. Ustavni sud je već utvrdio da se ovim principom koji se nalazi u centru vašeg Predloga zakona o privatizaciji krši Ustav. Mislim da razuman čovek koji hoće da se drži vladavine prava i ustavnosti neće ponavljati takvu grešku. Činjenicama dolazimo do toga da bi se usvajanjem ovog Predloga zakona drastično kršio princip vladavine prava. Saglasan sam sa gospodinom Martinovićem kada on kaže da je zgodno što ovde postoji ministar pravde koji nastupa u ime Vlade braneći ovaj zakon, ali mislim da je strašno nezgodno kada ministar pravde brani predlog zakona koji je očigledno, služio sam se činjenicama, u neskladu sa Ustavom, a Ustavni sud je, na osnovu člana 20ž, sudeći o ovom principu koji je meni važan, već to rekao. Dakle, mi ćemo da usvojimo neustavni zakon i svesni smo toga. Mi smatramo da to Skupština ne treba da radi. Gospodine Selakoviću, drugi argument – Ustavni sud je, kada je doneo odluku o tome da je član 20ž neustavan, dao vremenski period od šest meseci za rešavanje ove situacije. Moje pitanje vama, budući da ste bili ministar i u prethodnoj Vladi, je sledeće – šta je Vlada Srbije uradila u tih šest meseci da reši problem? Zašto Vlada Srbije nije uradila ništa povodom toga, a sada traži dodatnih pet meseci da uradi ono što nije radila tokom prvih šest meseci? Imam još jednu stvar ovde. Postojali su predlozi za rešenje ovog problema. Vi ste u Vladi čiji ste i vi ministar bili imali svog kolegu, ministra privrede, koji je nudio jedan predlog za rešenje ovog problema, koji bi nama sada,da je usvojen, obezbedio da ne raspravljamo o ovoj situaciji, da ne pretimo radnicima da su ugroženi, da ne govorimo o stotinama hiljada ljudi koji će možda ostati na ulici itd. Taj predlog je odbijen. Vlada je pokazala, po mom sudu, da nije umela da reši jedan problem. A Vlada kada pokaže jasno da ne može da reši neki problem, ja mislim, problem ne treba da rešava kršenjem principa vladavine prava, nego predstavnici Vlade, i vi i predsednik Vlade treba da dođete u ovu skupštinu da kažete – nemamo rešenje za problem, hajde da otvorimo raspravu o tome kako je najbolje rešiti taj problem, i mi bismo učestvovali u toj raspravi. (Predsedavajući: Vreme.) To su bila dva argumenta. Mi smo ponudili i podneli dva amandmana, koja ukoliko usvojite, obezbeđuju nama i da glasamo za ovaj predlog. Ali, usvajanjem tih amandmana, potpuno se ruši sve ovo što je Predlog zakona o privatizaciji. Hvala vam.
Zahvaljujem. Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Hvala uvaženi predsedavajući. Dame i gospodo narodni poslanici, zašto Vlada nije učinila ništa? Ne bih rekao da nije učinila ništa. Šta je započeto da se radi u ovoj oblasti u vreme mandata prethodne Vlade, doživeće svoju završnicu i u vreme vladavine ove Vlade, još efikasnije i još brže i sa još većim kapacitetom, ali nije tačno da nije radila ništa. Činjenice govore suprotno. Malopre je jedan od uvaženih kolega govorio o potrebi traženja strateških partnera za rešavanje pitanja nekih velikih preduzeća, pa je recimo, pomenut JUMKO iz Vranja. Zaista ću izbegavati, izbegavam da govorim o svaljivanju odgovornosti na nekoga pre nas, ali ja imam obavezu da kažem, ako je neko imao mandat, četiri, pet ili osam godina, i u toku četiri, pet ili osam godina, nije primenio ono što danas nama savetuje da primenimo, ja to mogu da kritikujem, osnovano. Ako imamo preduzeća u kojima je način rešavanja problema bio isključivo subvencionisanje od strane države bez traženja strateškog partnera, bez dobrog, poštenog, sposobnog rukovodećeg kadra koji će da primeni to što se nama danas savetuje da primenjujemo, i što uzgred, mi se i trudimo da primenjujemo gde god možemo. Onda imamo pravo da zaista kažemo – nemojte da pričamo o prošlosti, ako je to dobar način, zašto ga nije neko od vas primenio? Kada je reč o ustavnosti. Odredbu treba tumačiti u celini. Dakle, pročitati član 1. i član 2. u svakom stavu, u svakoj njegovoj rečenici. Ovde se vrlo jasno kaže – u članu 2. kakav je slet poteza i kako će se rešavati pitanja dospelih potraživanja i njihovog izmirenja. Kada je Ustavni sud rekao da je nesumnjivo da je nesumnjivo da je ograničeno pravo na imovinu. Mi ne kažemo da je Ustavni sud tu pogrešio, Ustavni sud je svoj posao dobro to uradio. Ali, ako vi ne znate koliko ko imovine ima, i šta je njegovo pravo, onda morate da dobijete šansu da to utvrdite. Možete da kažete šest meseci, da je to mogla da uradi prethodna Vlada, verovatno bi uradila. Pošto nije mogla, imali smo izbore, izabrana je nova Vlada, i ova Vlada će to da uradi. Mislim da je to apsolutno korektno reći. Možete vi da kažete - ne verujete. Možete da kažete – bile su ovakve, onakve, kolege, sposobni i nesposobni. Sve, u redu. Ali, 16. marta mi smo imali izbore. Na tim izborima su građani svojom slobodnom voljom glasali. Dobili smo rezultate tih izbora. Na osnovu tih rezultata formirana je ova Vlada. Ova Vlada je izašla sa programom rešavanja i ovog teškog i ozbiljnog problema. Opet kažem, ovo je stvaranje tehničkog preduslova da se taj problem reši, u potpunosti, u jednom značajnijem delu, u obimu u kojem do sada nije rešavan. Dakle, ovo je jedini mogući put kako to možemo da uradimo. Imaćemo raspravu u pojedinostima. Vrlo sam voljan da pokušate da me uverite da postoji drugi put. Sa vama ću argumentovano razmenjivati mišljenja, ali ono što želim da kažem jeste da vam je rasprava bila kvalitetna. Volim tako nešto da čujem. Dakle, ako mislite da postoji drugi način, predstavite nam taj način. Onda ćemo razgovarati o tome, zašto ja mislim da je taj način dobar, ili da nije dobar, i ako budete u stanju da mene uverite, kao predstavnika predlagača u bolju svrsishodnost, vašeg predloga, nego predloga Vlade, razmotrićemo i mogućnost tog usvajanja. Zahvaljujem.
Zahvaljujemo ministru Selakoviću. Za repliku se javio dr. Aleksandar Martinović, zamenik šefa poslaničke grupe SNS. Izvolite.
Hvala gospodine predsedavajući. Mislim da kolege iz opozicije nisu u pravu, ni gospodin Ćirić, ni gospodin Pavićević. Dakle, nećemo se vraćati u prošlost i ko je za šta kriv. Ono što je rekao gospodin ministar je potpuno tačno. Dakle, da biste cenili ustavnost jednog akta morate da ga tumačite u celini. Državni poverioci se ne isključuju iz svog prava da naplate svoja potraživanja. Oni će svoja potraživanja da naplate, kao što piše u članu 1. kojim se menja član 20ž po okončanju restrukturiranja, odnosno posle prodaje javnim tenderom ili javnom aukcijom, tako što će agencija da obavesti sudove i druge organe nadležne za donošenje osnova i naloga za prinudnu naplatu po uplati prodajne cene i o poveriocima koji svoje potraživanje namiruju iz te cene. Dakle, to je što se tiče državnih poverioca. Oni će biti namireni na način kako je predviđeno u članu 1. Predloga zakona o izmeni Zakona o privatizaciji. Što se tiče argumentacije koju je izneo gospodin Ćirić. Nije tačno gospodine Ćiriću da će poverioci subjekata privatizacije koji su u restrukturiranju morati da ponovo dokazuju osnovanost svoga potraživanja. Dakle, u članu 2. lepo piše – u roku od 30 dana od dana stupanja na snagu ovog zakona poverioci subjekta privatizacije u restrukturiranju dužni su da agenciji dostave zahtev za isplatu potraživanja sa rešenjem o izvršenju. Dakle, rešenjem o izvršenju se donosi nakon što je doneta sudska presuda. Izvršnom ispravom tj. sudskom presudom i drugim dokumentima kojima dokazuju svoje potraživanje prema subjektu privatizacije u restrukturiranju radi evidentiranja potraživanja. Dakle, oni ne dokazuju osnovanost svog potraživanja, to je već dokazano zato što postoji sudska presuda, odnosno postoji rešenje o izvršenju. Oni treba samo da tu dokumentaciju dostave Agenciji za privatizaciju radi evidentiranja potraživanja. Ako dozvolite samo još jednu rečenicu, a mislim da ide u prilog kvalitetu ove rasprave. Budući da su kolege iz opozicije hvalile bivšeg ministra privrede Radulovića. Čini mi se da smo potrošili mnogo vremena tj. preduzeća u restrukturiranju su potrošila mnogo vremena u popunjavanju tzv. ličnih karata preduzeća koja su u većinskom državnom vlasništvu i gotovo svakoga dana je to preduzeće, odnosno svako od tih preduzeća se suočavala sa nekim novim formatom tj. novom formom lične karte. Četiri, pet meseci je prošlo zato što su preduzeća umesto da rade popunjavala lične karte. Mislim da je to bio veliki propust. Ova vlada sada čini jedan veliki iskorak u tom pravcu u tom smislu što će Agencija za privatizaciju da evidentira konačno sva potraživanja koja imaju svi poverioci prema subjektima privatizacije u restrukturiranju kako državni tako i nedržavni poverioci. Dakle, ovaj zakon nema samo tehnički karakter nego i suštinski. On će da omogući da se sva potraživanja prema subjektima privatizacije u restrukturiranju konačno nađu na jedom mestu, ovoga puta u Agenciji za privatizaciju.
Zahvaljujem. Narodni poslanik dr Vladimir Pavićević, pravo na repliku. Izvolite.
Pošto sam razumeo da je gospodin Martinović takođe imao repliku, vidim da je njegova replika trajala tri minuta i 30 sekundi. Nadam se da i moja može da traje toliko?
Gospodin Martinović se javio pre vas. Izvolite.
Da, ali replika, ko god da se javi, mislim da traje dva minuta, ali u redu. Držaću se svojih dva minuta. Tri su stvari, gospodine Selakoviću. Vi kažete da je ovo jedini put koji nam je otvoren sada. Smatram da jedini put kojim ne smemo da idemo predstavlja put drastičnog kršenja vladavine prava. Podsećam vas, u obrazloženju koje stiglo od Vlade piše veoma fino, to je vaše obrazloženje, da je Ustavni sud, kada je donosio ovu odluku, najpre u vidu imao ograničenje prava na imovinu. To znači da je to jedan važan princip bio za odlučivanje Ustavnog suda. To znači da u promeni Zakona o privatizaciji ne smemo da ponovimo princip za koji je Ustavni sud već utvrdio da je bio princip na osnovu kojeg je ocenio jedan zakon neustavnim. To mislim da predstavlja kršenje principa vladavine prava. Tim putem ne smemo da idemo. Druga stvar, nisam ja rekao da Vlada Srbije ništa nije uradila ni u jednoj sferi. Pokušao sam da raspravljam isključivo o ovoj konkretnoj situaciji. Ustavni sud Srbije dao je period od šest meseci i ja sam zaključio i na osnovu ovog predloga zakona o izmeni Zakona o privatizaciji da Vlada nije iskoristila tih šest meseci da nešto uradi. Posledica nema. Šta je posledica jedina vidljiva? Da Vlada sada predlaže zakon koji će Ustavni sud, ako se nađe kao tačka dnevnog reda na zasedanju Ustavnog suda, ponovo proglasiti neustavnim. To nije dobar put. Treća stvar, i time završavam ovu repliku, vi ste rekli – pa, evo, vi kada ste bili na vlasti imali ste priliku, zašto onda niste? Nikada, gospodine Selakoviću, nisam bio ni u jednoj vlasti. Uvek sam se kritički postavljao prema vlastima u Srbiji, pa i na drugim mestima. Jednako tako mislim da treba da se poštuje ovaj jedan kritički stav, jer je ideja da ovde prođu predlozi koji su najbolji i naša rasprava doprinosi tome. Hvala vam.
Za reč se javio ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Dakle, nesporno je da je Ustavni sud rekao da je ovim rešenjem koji danas hoćemo da promenimo ograničeno pravo na imovinu, što ne znači da u našem pravnom sistemu, kao ni u svakom drugom pravnom sistemu u svetu, ne postoji mogućnost ograničenja prava na imovinu u određenim slučajevima. Ali, Ustavni sud je kada je utvrđivao da je povređeno pravo na imovinu u članu 20ž postojećeg Zakona o privatizaciji, cenio da je to učinjeno loše zbog toga što je institut restrukturiranja umesto kategorije koja treba da traje u određenom ograničenom vremenskom periodu, izigran i počeo da se prolongira do u nedogled. Ovde se ukazuje na drugu svrhu, pa možemo da se slažemo ili ne slažemo. Ja sam srećan što se u nekim stvarima ne slažemo. Kao što vi branite vaš stav, ja branim stav Vlade. Mislim da je jedno i drugo legitimno. Vlada mora da vaga posledice svake odluke koje donosi. Još jednom sam rekao da je prošla Vlada mogla ovo da reši brzo i efikasno za šest dana, za šest nedelja, za šest meseci, rešila bi ga. Ta Vlada nije imala kapacitet to da uradi, ova ga ima i uradiće to i to je razlog zašto danas idemo na ovakvu izmenu. Vi biste bili apsolutno u pravu da smo mi išli na donošenje gotovo identične odredbe zakona koja je ocenjena neustavnom promenivši red reči u rečenici, promenivši datum koji se tu navodi, ali to nije urađeno, jer se tu ne govori o kraju sprovođenja postupka restrukturiranja, a u odredbi čiju je ustavnost cenio Ustavni sud se o tome govori. Još nešto ne namerno, ali tumačili ste neke moje reči kao da su upućene vama, nisu bile upućene vama i dakle samo da razjasnimo to. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Za repliku se javio dr Aleksandar Martinović, zamenik šefa poslaničke grupe SNS. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, samo jedna mala korekcija onoga što je rekao uvaženi kolega Pavićević. Dakle, gospodine Pavićeviću, Ustavni sud ne ceni ustavnost, kako vi kažete, principa li ustavnost načela, nego ustavnost pravnih normi iz zakona. Vlada Republike Srbije je suštinski izmenila ovim predlogom zakona pravne norme koje se odnose na taj famozni član 20ž tako što je predložila da će državni poverioci da naplate svoja potraživanja od subjekata koji se privatizuju metodom javnog tendera, odnosno javne aukcije nakon što se završi restrukturiranje, odnosno posle prodaje javnim tenderom ili javnom aukcijom tako što će agencija da obavesti sudove i druge organe nadležne za donošenje osnova i naloga za prinudnu naplatu o uplati prodajne cene i o poveriocima koje svoje potraživanje namiruju iz te cene. O tome mora da se vodi računa. Dakle, Ustavni sud ne može da ceni principe. Znate, principi su nešto ne određeno. Ono što je za vas možda princip, za mene nije. Ustavni sud se bavi vrlo egzaktnom materijom koja je nesumnjiva. To su pravne norme. On je ocenio da pravna norma koja je sadržana u članu 20ž postojećeg Zakonaprivatizaciji, nije ustavna. Vlada Republike Srbije je, poštujući odluku Ustavnog suda, izmenila taj član 20ž koji glasi ovako kao što ga je citirao ministar Selaković i kao što smo ga citirali mi danas mnogo puta. U hijerarhiji državnih organa, Narodna skupština je starija od Ustavnog suda. O tome takođe morate da vodite računa.
Zahvaljujem. Narodni poslanik dr Vladimir Pavićević, pravo na repliku. Izvolite.
Dame i gospodo, poštovani predsedavajući, ministre Selakoviću, gospodine Martinoviću, tri su stvari koje bih i ovde sada hteo da kažem. Saglasan sam ja da Ustavni sud ne mora da odlučuje o principima, ali Ustavni sud odlučuje i na osnovu nekih prinicipa. U obrazloženju ovog predloga promene zakona o privatizaciji, predlagač, Vlada Srbije, poziva se na to da se Ustavni sud najpre u odlučivanju o ustavnosti Zakona o privatizaciji člana 20ž pozvao na taj princip, kako piše ovde, nesumnjivog ograničenja prava na imovinu. Dakle, Ustavni sud je ocenjivao nešto, odlučivao o nečemuna osnovu nekih, kako je procenio, relevantnih principa. Ja mislim da je to činjenica. Druga stvar, ovim predlogom izmene Zakona o privatizaciji šta je uradila Vlada Srbije? Ona je samo proširila broj aktera kojima se ograničava pravo na imovinu, čime je direktno otišla nasuprot odluke Ustavnog suda Srbije. Smatram, to je tačka 3) ovde, da bi bilo pošteno da, ako je već ovo stvar činjenica, onda Vlada pošalje svog predstavnika, u ovom slučaju ministra pravde, da ministar pravde kaže – ne znamo kako da rešimo problem, a ovaj put kojim idemo podrazumeva kršenje principa vladavine prava, pa da onda gledamo da li je neko spreman da glasa za to ili nije. Ako Vlada probleme hoće da rešava nepridržavanjem principa vladavine prava, mi poslanici Nove stranke nikada nećemo glasati za takav pristup. Hvala vam.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Aleksandar Martinović, pravo na repliku. Izvolite.
Hvala, gospodine Bečiću, što ste mi dali priliku da repliciram gospodinu Pavićeviću. Gospodine Pavićeviću, izgleda da vi i ja ne čitamo isti tekst Predloga zakona. U razlozima za donošenje zakona u stavu 2. lepo stoji: „Odlukom Ustavnog suda, broj taj i taj, od 14. novembra 2013. godine utvrđeno je da odredba člana 20ž stav 1. Zakona o privatizaciji nije u saglasnosti sa Ustavom, imajući u vidu najpre da je imaocima potraživanja prema subjektima privatizacije u restrukturiranju nesumnjivo ograničeno pravo na imovinu u smislu odredaba člana 58. Ustava Republike Srbije.“ Dakle, pronađite gde stoji reč – princip ili načelo. Možete da se smejete koliko hoćete, to vam izgleda ide dobro od ruke. (Predsedavajući: Molim vas, nemojte da se obraćate drugom poslaniku.) Ustavni sud ceni ustavnost pravnih normi, ne ustavnost vaših ili mojih principa, nego ustavnost pravnih normi. Dakle, Ustavni sud je konstatovao da odredba, ne princip, odredba člana 20ž stav 1. nije u saglasnosti sa članom 58. Ustava Republike Srbije. Vlada Republike Srbije, poštujući odluku Ustavnog suda, menja taj član 20ž tako što oročava do kad državni poverioci ne mogu da naplate svoja potraživanja od subjekata privatizacije u restrukturiranju. Taj rok je kada se okonča postupak restrukturiranja, odnosno kada se završi postupak prodaje javnim tenderom, odnosno javnom aukcijom. U tom smislu je Vlada Republike Srbije apsolutno poštovala odluku Ustavnog suda. Zaista nema nikakvog smisla prebacivati Vladi da ovim predlogom zakona izigrava odluku Ustavnog suda ili da krši Ustav Republike Srbije. Ne, mi ovim predlogom zakona sprovodimo u život odluku Ustavnog suda i mi ovim predlogom zakona branimo Ustav Republike Srbije.
Vreme. Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Novica Tončev. Izvolite.
Poštovani predsedniče, poštovani ministre, poštovane kolege narodni poslanici, želim da podržim Zakon o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji o kojem danas raspravljamo, zbog toga što ima za cilj da ubrza proces restrukturiranja i privatizacije onih preduzeća koje imaju značajne dugove, pre svega, prema državnim poveriocima. Ti dugovi koji nisu mali prilično usporavaju privatizaciju ovih preduzeća, od kojih je veliki broj blokiran zbog nemogućnosti da otplati svoj dug državnim poveriocima koji taj dug žele da namire sudskim presudama, koje podrazumevaju i prinudnu naplatu. Činjenica je da ovakva situacija ne doprinosi bržem okončanju privatizacije i da ova preduzeća pritisnuta nalozima za prinudnu naplatu bukvalno ne mogu da prežive. Ne isplaćuju plate, otpuštaju radnike i, nažalost, proglašavaju stečaj. To ni za koga nije dobro, niti za državu, niti za radnike, niti za poverioce. Rešenje koje se nudi ovim predlogom zakona ide u pravcu stvaranja nešto boljih uslova za brže okončanje brojnih postupaka privatizacije. Istina je da se predloženim rešenjem država i državni poverioci privremenu odriču namirenja svojih potraživanja prinudnom naplatom i to samo do okončanja restrukturiranja ili privatizacije. Prinudna naplata dugova vrši se nakon prodaje preduzeća koja će namiriti svoja potraživanja nalozima ili na neki drugi način. Mnogi smatraju ovde da se država na ovaj način odriče dela svojih prihoda na koje ima prava na osnovu prinudne naplate svojih potraživanja. Međutim, ja i moje kolege narodni poslanici smatramo da država ovakvim rešenjem ne gubi ništa. Naprotiv, ona će kao državni poverilac svoja potraživanja naplatiti po završetku postupka privatizacije i sigurno će ih naplatiti iz prodajne cene prema proceduri koja je propisana u zakonu. Smatram da je ovakvo zakonsko rešenje dobra stimulacija koju država u ovom trenutku obezbeđuje brojnim preduzećima, koja su sada u postupku privatizacije a opterećena su dugovima državnih poverioca i gomilom sudskih naloga za njihovu prinudnu naplatu koja, nažalost, ne mogu da se izvrše. Navešću kao ilustraciju preduzeća iz mog kraja koja ne mogu da završe posao privatizacije bez problema, iako imaju veoma dobre strane partnere. Na primer, imamo jednu proizvodnu firmu iz Surdulice koju želi da kupi italijanski partner, koji bi uložio čak 15 miliona evra u naredne tri godine, ali uslov ovog partnera je da preduzeće bude bez dugova, bez zatečenih sporova sa zaposlenima i uz prethodno sproveden socijalni program od strane države. Kada bi država odložila ovom preduzeću prinudnu naplatu svojih potraživanja do okončanja privatizacije ono bi moglo mnogo jednostavnije da uđe u proces pregovaranja sa ovim stranim strateškim partnerom. Kao što su moje kolege malopre isto rekle – Srbija nema para, ali zato ima dosta proizvodnih hala, ima dobre i vredne radnike. Znači, investitorima, gospodine ministre, treba nuditi ovo. Sličan primer je i sa jednim ugostiteljskim preduzećem u mom kraju koje je u društvenoj svojini, koje je pod velikim teretom duga državnih poverilaca i zbog koga mu preti stečaj. U ovom preduzeću je preko 40 radnika ostalo bez posla, ukoliko se u ovom trenutku sprovede postupak prinudne naplate. Ovo preduzeće radi, radnici primaju plate, država se namiruje, poreska uprava blokira ovo preduzeće iz nekog duga iz 2007. godine i od juče su radnici u štrajku. Zamislite, ministre, 40 radnih mesta, da Surdulica jedna nerazvijena opština ostane bez 40 radnih mesta, kada je na jugu Srbije svako radno mesto značajno. Molio bih da se spreči blokada ovog preduzeća kako bi ovo preduzeće moglo da nastavi, jer se radi o državnom preduzeću i o državnom dugu. Zamolio bih vas da ovaj problem što pre rešite. Zato, u ime većeg broja preduzeća iz mog kraja, koja imaju veliki teret nagomilanih dugova, pre svega, prema državnim poveriocima, predlažem da se ovaj zakon usvoji i na taj način obezbedi nešto povoljniji položaj u postupku privatizacije. Siguran sam da bi ovom predloženom merom svi dobili i država, investitori, preduzeća i njihovi radnici. Poštovane kolege, predlažem da ovaj zakon podržimo. Zahvaljujem se što ste me saslušali.
Zahvaljujem. Reč ima narodna poslanica Gordana Čomić.
Pitanje je – gde je osnov u Zakonu o Agenciji za privatizaciju da kada počnu da teku rokovi od 30 dana se njima dostavljaju zahtevi za isplatu i gde je osnov da oni o tome odlučuju sledećih 90 dana, odnosno da se de facto ponašaju kao da vode stečajni postupak? Pitanje nije nevažno i ako je odgovor da će to biti tek zakon koji će biti donet, onda razumem o čemu se radi, no svejedno, smatram da je ceo posao koji je ovako stavljen pred Skupštinu nedovoljno ozbiljan i da se ne radi ni o vlasti, ni o opoziciji, nego se radi o 57.000 ljudi, a ne znam koliki je nemali broj koji će na našu zajedničku radost imati investitora ili strateškog partnera, ali koliki god da je, taj je broj, koliko god ne mali bio, uvek suviše veliki za one koji će završetkom procesa restrukturiranja, jer tu se radi u ovom zakonu, izgubiti posao. Molim vas za odgovor na pitanje o nadležnostima Agencije za privatizaciju.
Zahvaljujem. Reč ima ministar.
Zahvaljujem. Uvažene dame i gospodo narodni poslanici, dobio sam konkretno pitanje, pa ću zaista iskoristiti priliku i da na njega odgovorim. Složio bih se sa eventualnom namerom za postavljanje pitanja ako se ovde sumnja, odnosno ako se pretpostavlja da se ovom izmenom Zakona o privatizaciji uspostavlja neka nova nadležnost Agencije za privatizaciju, što svakako ne bi bilo ni korektno ni pravno održivo. Ipak, u članu 9. Zakona o Agenciji za privatizaciju, gde se navode poslovi koje u postupku sprovođenja privatizacije, sprovodi Agencija, u stavu 1. tačka 7. kaže se da Agencija, citiraću tačno odredbu, u obavljanju poslova sprovođenja privatizacije, Agencije, pa onda pod tačkom 7, sprovodi restrukturiranje u postupku privatizacije ili upućuje zahtev nadležnom organu da sprovede restrukturiranje u postupku privatizacije. Nesumnjivo je da je evidentiranje potraživanja samo jedna mala tačka u poslovima sprovođenja prirestrukturiranja i to je konkretan osnov. Zakon o Agenciji za privatizaciju navodi koje su to glavne nadležnosti same Agencije, a kroz druge zakone, poslovi koji potpadaju tim nadležnostima, u ovom slučaju Zakonom o privatizaciji, se detaljnije definišu.
Gospođo Čomić, po kom osnovu?
Samo dodatna pitanja, ako može? Ako ne, u redu je. Ako je to tačno, ako ovim zakonom ne predviđate de fakto stečajni postupak, ako je sve ovo što se govori o rokovima 30 plus 90 dana moguće podvesti pod restrukturiranje, onda mi imamo problem sa tumačenjem pojma preduzeća u restrukturiranju. Veliki. Ovo vam govorim zato što smatram da je naš zajednički interes da ovo ne bude obarano ni po ustavnim žalbama, ni po pojedinačnim žalbama, kao što smatram da je naš zajednički interes da znamo šta će biti sa 57.000 zaposlenih puta tri, puta njihove porodice i kao što znamo da je najveći poverilac država za preduzeća koja su u pitanju, 162. Dakle, suviše je ozbiljnih stvari na ivici, na klackalici, da bi i vi i ja trebali biti zadovoljni da je tačka koju ste mi pročitali osnov za to da Agencija prima zahteve za isplatu koji su izvršni i da o njima odlučuje. Molim vas da razumete da to govorim vođena isključivo time da se ne vidimo ovde za 150 dana, tako da pratimo iza sebe ogroman niz problema koje imamo, zato što će neko da pokuša da Agenciju za privatizaciju oglasi nevažećom, nevlasnom, kako da kažem, bez nadležnosti da ovaj posao obavlja. Mislim da je suviše važna tema da bi trebali to da ostavimo pod sumnjom. Zadovoljna sam odgovorom i hvala vam, ali vas radi i radi tih 57.000 ljudi, mislim da treba otkloniti svaku sumnju u nadležnost Agencije. Hvala vam za ovo vreme.
Reč ima ministar Selaković, izvolite.
Samo jednu rečenicu ćete mi dozvoliti. Pitanje je bilo sa jedne strane strogo formalno-pravno i ja sam tako na njega i odgovorio. Mi smo ovde da poštujemo zakon i Ustav i da u poštovanju Ustava i zakona donosimo zakone koji će uticati na budućnost naše zemlje i rešavanje mnogih problema. Nesumnjivo treba imati u vidu da je glavna namera Vlade Republike Srbije, prilikom predlaganja ovakve izmene zakona, briga o tih 56.000 radnika zaposlenih u ovim preduzećima i, normalno, članovima njihovih porodica. Da te brige i nije bilo i da te brige nema, onda ovaj zakon pred vama ne bi postojao. Da je neko znao ovaj problem da reši, ja verujem svima koji su pobeđivali na prethodnim izborima, u čitavom nizu godina u Srbiji, verujem da su svi ljudi imali dobru nameru u onom trenutku kada su dolazili na funkciju, on bi ga rešio do sad. Potpuno sam saglasan sa tim što ste rekli da je sve na klackalici i da je reč o izuzetno osetljivim odlukama koje se tiču velikog broja ljudi. Ubedljiva većina tog broja ljudi, koja živi izuzetno teško. Da bismo te probleme rešili na jedan ozbiljan način, odgovoran način prema svima nama koji danas ovde živimo, ali i prema onima koji će sutra ovde živeti, moramo da idemo na rešenja koja često znaju da budu apsolutno nepopularna, ali koja uz doslednu, sistemsku, dobru primenu daje mogućnost za bolju i izvesniju budućnost. Poštujem vašu zabrinutost kada ste postavili ovo pitanje, vašu nameru. Ukazujem samo na jedan detalj. Agencija samo predlaže, ona daje predlog za nemirenje potraživanja. (Gordana Čomić, sa mesta: Kome?) Kako kome? Ona ga dostavlja poveriocima. To nije stečajni postupak. Agencija za privatizaciju ovako postupa prethodnih 10 godina. Dakle, nije ovo nešto što mi sad izmišljamo. Agencija na ovakav način postupa. Možemo mi da vodimo drugu raspravu, da li Agencija postupa dobro, da li radi svoj posao dobro, ali to je druga tema. Ova Agencija radi. Ne izmišljamo nešto novo. Jednostavno ova Agencija je do sada radila. Očigledno, ako imamo situaciju da nemamo evidentirana sva potraživanja, znači da nešto nije rađeno dobro. Opet kažem, to je druga priča, ali dajte da vidimo kako ovaj problem da rešimo, da ga stavimo u razumne vremenske okvire, što mislim da se na ovaj način stavlja. Malopre sam ostao dužan gospodinu Ćiriću odgovor na pitanje – šta posle ovih 150 dana? Ako se ne varam, to je bilo pitanje. Nećemo čekati da prođe 150 dana. Ne pada nam na pamet da čekamo da prođe 150 dana, pa da onda smišljamo šta ćemo da radimo. Neke stvari smo već počeli da radimo. U tom smislu, tumačite i ono što sam u uvodnom delu govorio, a to je da ćemo kroz donošenje novih sistemskih zakona pojedina pitanja rešavati na drugačiji, efikasniji, bolji način. Ovo nije puka kupovina vremena, pa hajde sad da se smirimo ovih 150 dana, pa kada dođe 130, 140 dan, kuku nama, hajde da vidimo šta ćemo onda. Ne, mi smo svesni da ovo iziskuje i veliki broj nepopularnih mera i poteza. Zato ova Vlada predlaže čitav paket mera koje idu na poboljšanje investicionog ambijenta, a koje se tiču zapošljavanja nezaposlenih, dakle novih radnika, i da se stvori jedan dobar, izbalansirani sistem. Nikome ne pada na pamet da motkom istera 30, 40, 50 hiljada ljudi na ulice. Znači, tražimo rešenja, negde smo na korak do rešavanja tog problema. Prvi put posle dugog, dugog niza godina, u gotovo nemogućoj situaciji, u jednom zabačenom kraju, kao što je opština Priboj, uspeli smo da nađemo potencijalnog strateškog partnera, potencijalnog za FAP. Dajte mi nekog potencijalnog koga ste našli u prethodnom nizu od 15 godina. Hajde mi dajte jednog koji je u ovoj meri iz Finske došao i rekao – ovde hoću da uložim i nešto da uradim. (Dragan Šutanovac, sa mesta: FAP je radio.) Nemojte da započinjemo tu priču – FAP je radio. Znate šta je sve radilo 2000. godine. Znate li šta je sve radilo 2000. godine? Znate li šta je se sve izvozilo iz ove zemlje u vreme bombardovanja, u vreme sankcija, u mnogo teže ekonomsko vreme, nego što je danas? I danas ne radi. Zašto ne radi? Nemojte da ulazimo u tu priču. Vi kažete – FAP je radio. FAP jeste radio za Vojsku Srbije. (Dragan Šutanovac, sa mesta: Sada ne radi.) Ko kaže da sada ne radi.
Molim vas, gospodine Šutanovac, nemojte dobacivati.
Molim vas, predsedavajući, da zaista nema dobacivanja. Spreman sam da odgovorim na svako pitanje koje se postavi. Ne postoji moje bežanje. Samo postavljam pitanje, ako ćemo da idemo tom logikom, ovaj je ili onaj je radio, znate li šta je sve radilo, pa danas ne radi? Što budemo dublje išli u prošlost videćemo da je radilo sve više i više firmi, a danas ne radi. Mislim da nas to ne vodi nikuda. Nama treba održiv sistem. FAP je radio. Koliko je FAP dobijao subvencija? Koliko je dobijao subvencija da bi mogao da radi? Da li je fer onda da kažete – FAP je radio? Na osnovu čega je radio? Kazaću vam, znate i Železara danas radi. Koliko to košta državu Srbiju na mesečnom ili na godišnjem nivou? Nemojte da se služimo tim trikovima koji nemaju utemeljenje. Mnogo štošta je radilo, pa danas ne radi. Mnogo čega smo stvarali privida radi, pa je država plaćala da nešto radi, a da ga je pustila na tržište, kao što je bila ideja pre 14 ili 15 godina, kada smo otvorili sve prema sebi, odnosno otvorili Srbiju i tržište Srbije, ne bismo danas bili u ovakvoj situaciji. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Dragan Šutanovac. Po kom osnovu? Izvolite.
Po osnovu replike. Bilo je vrlo jasno da se ministar meni obraća.
Ne možete dobiti po osnovu replike, niste pomenuti.
Onda ću po osnovu našeg vremena poslaničke grupe.
Ne možete sada. Nema više vremena, potrošeno je vreme.
Imam još 16 minuta.
Možete samo na kraju kao ovlašćeni predstavnik poslaničke grupe.
Gospodine Selakoviću, da li ste se meni obraćali ili niste? Meni ste se obraćali direktno. Šta je problem?
Možete na kraju kao ovlašćeni predstavnik. Narodna poslanica dr Aleksandra Tomić. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre, kolege poslanici, danas smo imali prilike da čujemo u ime predlagača praktične izmene i dopune Zakona o privatizaciji i obrazloženje sa kojim smo na kraju krajeva izašli ovde u plenum, ali i sa razjašnjenjem mnogih pitanja koje smo imali uopšte po pitanju same privatizacije. Ono što je dobro, a to je da smo čuli eksplicitni prikaz celog postupka privatizacije koju nam je dao gospodin Martinović i na osnovu tog prikaza možemo da vidimo da je situacija bila ni najmanje jednostavna u proteklih 10 do 15 godina, ako uzmemo u obzir da je 2.266 preduzeća privatizovano, da je oko 220.000 ljudi praktično ostalo bez posla, a da je uplaćeno u budžet 177 milijardi dinara koje su praktično potrošene. Onaj deo o kome mislim da gospodin ministar dal slučajno ili namerno nije govorio je da se postavlja pitanje – ko je vršio privatizaciju, na koji način i koje je poreklo kapitala bilo u trenutku kada su se privatizovale određene firme? Zbog čega to govorim? Zato što smo svesni bili toga da je privatizacija izvršena mnogih firmi zbog kupovine lokacija, a ne zbog posla kojim su se bavile osnovne firme koje su privatizovane, da su na kraju krajeva radnici otpušteni, a da za neuspele ugovore baš zato u delu otpuštanja radnika vraćene firmi, kao ogoljene bez jednog dinara i kao deo koji je donosio mnogo problema koji se na kraju rezultovao 2013.-2014. godine sa 750 miliona evra godišnjeg davanja iz budžeta. Kao takav rezultat danas u eksplicitnom obliku imamo registrovanih 164 preduzeća u restrukturiranju, s tim što kažemo da od sedam do deset tih privrednih društava imaju nerešen status, pa zbog toga govorimo eksplicitno o 156 preduzeća u restrukturiranju i danas govorimo o evidenciji od 58.889 zaposlenih. To je ono o čemu je gospodin Selaković govorio, da taj broj zaposlenih je realan, odnosno realan život je sasvim drugačiji. Ono što smo shvatili danas na Odboru je da su ove izmene i dopune Zakona o privatizaciji praktično jedna mera realnog života, svakodnevnog i da je ova vlada pokazala visok stepen svesti o tome da shvata šta je realan život i šta je potreba društva, ali shvata da mora da racionalizuje uopšte ekonomski sistem i finansijski sektor, ali i da odluke Ustavnog suda treba da poštuje. Onaj deo koji smo zaboravili je pre samog raspisivanja izbora gde su u Skupštinu Srbije došli predstavnici mnogih sindikata, pogotovo preduzeća u restrukturiranju, koji bi bili pogođeni ovom odlukom Ustavnog suda da se ona primenila eksplicitno od 15. maja. Podsetiću vas da su u jednom trenutku svi sindikati, njih preko 500, sklopili jedan sporazum što se tiče neslaganja po pitanju odluka Ustavnog suda kojima bi veliki broj ljudi, a tu se računa preko 30.000 zaposlenih, ostali preko noći bez posla i oni su bili jedna delegacija u Skupštini Srbije. Ispred predsednika Odbora za privredu sam ih primila i saslušala ih o svim njihovim predlozima koje su imali u tom delu. Mislim da je ovo jedan od predloga koji je iznela Vlada sada i koji je gospodin Selaković dao jedan od preporuka i vapaja koje su ti sindikati imali. O čemu se radi? U ekonomiji ne možemo ništa da lomimo preko kolena. Neke stvari morate da uzmete u obzir i uvek na kraju celog jednog ciklusa u ekonomiji plaća onaj koji je poslednji, i kamate koje imate, dugovanja od pre 10 i 20 godina ako ste prihvatili neki dug, imate poreze i doprinose onih ljudi koji su dobili odrešene sudske postupke, koji su naplatili. Neke firme u restrukturiranju su naplaćivale poreze i doprinose, a nisu isplaćivale plate, odnosno otpremnine na adekvatan način i mi to u ovom trenutku kao država ne znamo u kolikom je to eksplicitnom iznosu. Sada kao država želimo da znamo koliko tačno dugujemo određenu cifru. Tu cifru danas niko ne zna da vam kaže. Neki ekonomisti se u javnosti pokazuju i govore da je cifra od 1,5 milijardi evra. Ne znamo da li se govori o 1,5 milijardi, jednoj milijardi ili o dve milijarde. Moramo sada da znamo. Drugo, ako pričamo o imovini, moramo tačno da znamo popis te imovine. Zaboravimo li bilo kakav argument, detalj, vanbilansno stanje, vanbilansni objekat, mi smo učinili veliku štetu državi ukoliko ne popišemo tu imovinu. Zbog toga ovaj deo izmene i dopune Zakona o privatizaciji nije samo tehnički i ne treba ga tako smatrati, već ga jednostavno treba suštinski shvatiti kao početak ekonomskih reformi, koje će tek krenuti sa predlogom 21 zakonskog rešenja, za koji se nadamo da će biti pred ovim poslanicima do kraja maja, početka juna. Naš zadatak će biti da do kraja jula to usvojimo. Na kraju krajeva, u svim međunarodnim deklaracijama i u pregovorima sa EU, mi smo se obavezali da do 30 juna 2014. godine završimo priču na adekvatan način kada govorimo o procesu privatizacije. Na kraju, kada pričamo o podacima koje treba da skupimo na jedno mesto i da kažemo sa čime raspolažemo, utvrdili smo da se dug negde obima, da je tri puta veći nego što je sama vrednost firmi u restrukturiranju, da je dve trećine tog dugovanja od strane državnih poverioca, tu vam ulaze troškovi poreske uprave, troškovi poreza i doprinosa, troškovi javnih preduzeća za potrošnju električne energije i komunalija, a jedan deo se odnosi na komercijalne poverioce. U ovom trenutku izjednačavanje statusa privatnih i državnih poverioca je velika stvar. Prema tome, taj deo odluke Ustavnog suda zaista mislim da se kreće u tom smeru da smo svi jednaki pred zakonom, a tu jednakost jedino možemo da garantujemo, da nikoga ne oštetimo, da uspostavimo tačnu evidenciju o tome ko koliko duguje. Ono što ćemo imati sigurno na Odboru za privredu o zakonu u raspravi u pojedinostima u ponedeljak je da ćemo nastaviti diskusiju o ovim problemima. Ono što je važno reći je da za ovih pet meseci imamo šansu da zainteresovane investitore, odnosno strateške partnere za određene velike kompanije, koje su u postupku restrukturiranja, na adekvatan način pokrenemo, odnosno zadržimo veliki broj zaposlenih koji postoje u određenim preduzećima u restrukturiranju, jer to je želja svake političke stranke koja se nalazi i u ovom parlamentu i van ovog parlamenta, a to je da ljudi rade, da primaju platu i da ta radna mesta o kojima pričamo povećavamo, a nikako da smanjujemo. Zbog toga je ovih pet meseci šansa da oni ljudi koji bi jednostavno trebali da budu zaposleni, ako treba da pređu iz javnog sektora u privatni, da se to na određeni način za ovih 150 dana zaista obavi. Pitanje tačnosti podataka koje nam govori i daje određenu šansu da se kao država ustrojimo, odnosno da tu statistiku o kojoj stalno pričamo, a suštinski je nikada ne završimo do kraja, u ovom trenutku, što se tiče samog Zakona o privatizaciji, mislim da ćemo završiti kada u određenom setu zakona koji ćemo imati u junu i julu mesecu, mislim da ćemo onda reći da smo taj postupak i period privatizacije okončali sa 30. junom. Ono što je sigurno tačno, to je da svest naroda o tome kolika je potreba, da jednostavno želimo razvoj ovoj državi, da želimo da otvorimo nova radna mesta i želimo da se pokrenemo privredno, da radimo i da idemo ka toj izvoznoj orijentaciji, da primenimo određene nove tehnologije i kroz javna privatna partnerstva određenih firmi u restrukturiranju i određenih kompanije, ne samo u zemlji, nego i u inostranstvu, treba da nam u suštini da ovaj zakon. Ovo je samo prvi korak ka toj razvojnoj politici Srbije i ona četiri stuba koje je gospodin premijer dao u svom ekspozeu i nadamo se da će sve stranke, bez obzira što sada možda imaju određene kritičke stavove u ovoj načelnoj raspravi, podržati, bez obzira na to kojoj političkoj stranci pripadaju. Zahvaljujem vam se.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Đorđe Milićević, a neka se pripremi narodni poslanik Aleksandar Peranović.
Uvaženi gospodine predsedavajući, poštovani predstavnici ministarstva, dame i gospodo narodni poslanici, na samom početku još jednom ću ponoviti da će poslanički klub SPS u danu za glasanje podržati predložene izmene Zakona o privatizaciji. Mi ovaj zakonski predlog u ovom trenutku sagledavamo kao prelazno, nužno i neophodno rešenje do usvajanja novog zakona o privatizaciji, koji je, danas je potpuno jasno i evidentno, krajnje neophodan. Ovaj predloženi zakon ima, rekao bih, vrlo jasno i precizno definisane ciljeve. Upravo podržavajući Predlog zakona o izmenama Zakona o privatizaciji, mi želimo da podržimo ciljeve koji se žele postići njihovim usvajanjem. Tačno je, suštinska izmena ovog zakonskog predloga je to da će preduzeća u procesu restrukturiranja biti zaštićena narednih pet meseci od prinudne naplata od poverilaca. Na drugoj strani, poverioci će se namiriti iz prodajne cene firmi i preduzeća. Na ovaj način, rekao bih, na jednoj strani je definisan postupak ostvarivanja prava poverilaca kod preduzeća u restrukturiranju, a na drugoj strani je zaštićen onaj minimum državnih interesa. Mislim da je to u ovom trenutku veoma važno. Ovo je, rekao bih, nužni kompromis nekoliko principa podjednake važnosti i podjednakog značaja. Kada govorimo o preduzećima u procesu restrukturiranja, naravno, uvek treba imati na umu da je ovde zapravo reč o, kako je i ministar u uvodnom izlaganju rekao, 164 preduzeća, da je ovde reč o 54.000 zaposlenih u ovim preduzećima i da je ovde reč o procesu koji zapravo veoma dugo traje. Činjenice same po sebi dovoljno govore o značaju i važnosti pitanja o kojima danas govorimo. Iako je naizgled ova izmena mala i tehnička, ona ima za nas izuzetnu važnost i izuzetan značaj. U tom kontekstu, mi pre svega kao poslanički klub želimo da pohvalimo Vladu Republike Srbije. Vlada ovim predlogom, što se nas tiče, pokazuje da želi da vodi jednu aktivnu, odlučnu politiku, da ide u susret problemima, da probleme rešava, a ne da ih ostavlja po strani, da sačeka da problemi dođu do neke kulminacije, već ide u susret problemima, pokušava da ponudi konkretna i realna rešenja uvek uz što širi društveni konsenzus, da čujemo šta kažu poslodavci, da čujemo mišljenja i sindikata i, naravno, uvek da zaštitimo ono što je za nas kao predstavnike socijaldemokratske opcije najbitnije – interese i prava radnika. Da budemo potpuno jasni i potpuno otvoreni, o tome je već bilo reči, šta bi se desilo da ne usvajamo i da danas ne govorimo o predloženim izmenama Zakona o privatizaciji? Dakle, Ustavni sud je vrlo jasno rekao u svojoj odluci – od 14. maja nema više zaštite od prinudne naplate preduzeća u restrukturiranju. Šta bi to značilo? To bi definitivno dovelo do blokada, to bi definitivno dovelo do stečaja i to bi definitivno dovelo do bankrota brojnih preduzeća i firmi. Ponoviću, reč je o 164 preduzeća i 54.000 zaposlenih. Mislim da samo 10 preduzeća u Srbiji zapošljava preko 20.000 radnika. Dakle, ovim zakonskim predlogom mi zapravo stvaramo mogućnost, dajemo jednu novu šansu, nadu da u narednih pet meseci se finalizuju dogovori koji u ovom trenutku jesu u toj finalnoj, završnoj verziji sa potencijalnim stranim investitorima oko same privatizacije tih preduzeća. To zapravo jeste krajnji cilj, da sačuvamo, kako je to i ministar između ostalog rekao, radna mesta u preduzećima koja imaju tržišnu perspektivu. To je suština izmena o kojima danas govorimo. Između ostalog, ovaj zakonski predlog daje i određene nadležnosti i daje određenu ulogu i značaj Agenciji za privatizaciju, u smislu da Agencija sada i prikuplja podatke, Agencija sada i donosi odluke, odnosno pravi program restrukturiranja. Sve su to poslovi koji na neki način ne trpe sporost, ne trpe inertnost i ne trpe prolongiranje rokova. Dakle, Agencija za privatizaciju će u narednom vremenskom periodu morati da radi i brže i operativnije i efikasnije. Kada je reč o Agenciji za privatizaciju, želim da kažem samo par rečenica koje se ne tiču konkretno zakonskog predloga o kojem danas govorimo, ali se tiču suštine postojanja i osnivanja Agencije za privatizaciju. Agencija za privatizaciju je, čini mi se, osnovana 2001. godine kao specijalizovana državna institucija sa jasnim ciljevima, da inicira, promoviše, sprovodi i kontroliše postupak privatizacije u Srbiji. Svaka politička stranka ima svoj stav o privatizaciji u Srbiji. Naš stav je opšte poznat, mi se u potpunosti slažemo i smatramo da je ova i ovakva privatizacija katastrofalna, ali ne mislim o tome danas da govorim. Želim da kažem samo jednu stvar. Ne sporeći važnost iniciranja, sprovođenja i promovisanja procesa privatizacije, mislim da Agencija za privatizaciju u narednom vremenskom periodu akcenat treba i mora da stavi na jednu merodavnu, kontinuiranu i celovitu kontrolu svih privatizacija koje su učinjene u Srbiji u proteklom vremenskom periodu. Ako toga ne bude, mislim da će i onaj preostali deo zdrave srpske privrede nažalost biti vrlo brzo uništen. Da se vratim na sam zakonski predlog. Dakle, mi hoćemo podržati izmene Zakona o privatizaciji. Što se nas tiče, jasni su ciljevi koji se žele postići. Oni su za nas u ovom trenutku u potpunosti opravdani i ovo jeste jedno prelazno rešenje do usvajanja novog zakona o privatizaciji. Takođe, želim da kažem da mi iz onoga što je ministar govorio u proteklom vremenskom periodu podržavamo u potpunosti nameru Vlade Republike Srbije da se do sredine juna usvoji set sistemskih zakona u republičkom parlamentu, jer taj set sistemskih zakona jeste zapravo osnov i preduslov za dalje reforme koje će uslediti u Srbiji u narednom vremenskom periodu. On jeste taj zapravo podsticaj za sveobuhvatne promene i promene u celokupnom ponašanju pre svega u javnom sektoru. Ovaj set zakonskih predloga, koji mi očekujemo vrlo brzo u republičkom parlamentu, očekujemo da će biti usvojen do sredine juna meseca. Ovaj set zakonskih predloga, mi zaista verujemo u to, stvoriće od Srbije atraktivnu investicionu destinaciju. To je, nadam se, naš zajednički cilj. Dakle, Srbija ima ogromne prednosti, Srbija ima dobar geografski položaj, Srbija se graniči sa EU, Srbija ima bescarinski trgovinski aranžman sa Ruskom federacijom i, ako se usvoji ovaj set zakonskih predloga, mislim da su stvoreni oni osnovni preduslovi za direktna strana ulaganja i direktan priliv stranih ulaganja u našu privredu i u Srbiju. Reforme jesu teške i reforme jesu bolne, ali one su neophodne, neminovne i u ovom trenutku predstavljaju jedino moguće realno rešenje. Mi smo više puta do sada govorile da one jesu i odlučan i hrabar i ekonomski i politički potez. Ali, nema održivog ekonomskog razvoja, nema ozdravljenja privrede, nema novih radnih mesta, nema pozitivnog pomaka koji građani treba da osete a što jeste naš zajednički cilj, nadam se, ako ne usvojimo set sistemskih zakona i ako ne počnemo sa sprovođenjem reformi. Kada govorimo o tome koliko su bolne i koliko su teške reforme, uvek na drugoj strani treba postaviti pitanje – a koliko nas košta jedan dan ili jedan mesec ili jedna godina odlaganja reformi i neusvajanja sistemskih zakona? Zajam Svetske banke, direktna strana ulaganja, potom cene po kojima ćemo se zaduživati kao država su samo neki od segmenata i detalja kroz koje, ukoliko ih dobro analiziramo u periodu iza nas, možemo sagledati negativne posledice neusvajanja sistemskih zakona i možemo sagledati negativne posledice nesprovođenja reformi u Srbiji. Usvajanje sistemskih zakona je ključno za sprovođenje reformi i tu se u potpunosti slažem sa gospodinom Selakovićem. Bez ovih promena nema ni održivog ekonomskog razvoja, a nema ni novih radnih mesta u Srbiji. Na samom kraju želim da kažem da će ovaj zakon omogućiti, kao što je već rečeno, ustavnost, pravnu sigurnost i završetak restrukturiranja. Iz svega navedenog, još jednom, želim da istaknem na samom kraju, poslanički klub SPS u Danu za glasanje podržaće Predlog zakona o izmenama Zakona o privatizaciji. Hvala.
Zahvaljujem. Reč ima Aleksandar Peranović. Neka se pripremi narodni poslanik Zoran Bojanović. Izvolite.
Poštovani predsedavajući, uvažena gospodo iz ministarstva, kolege poslanici, pred nama se nalazi Predlog zakona o privatizaciji. Ja dolazim iz grada, kada kažete, hemijska industrija „Zorka“, odmah se misli na Šabac. Šabac je prethodnih 14 godina doživeo privredni i industrijski krah. U Šapcu su sva preduzeća privatizovana. Došlo je do raskida svih ugovora o privatizaciji, do otpuštanja radnika i na kraju do njihovog završetka, odnosno do postupka stečaja. Moram da istaknem da Šabac kao lider u Mačvanskom okrugu zaista bi to trebalo i da bude. Sam grad ima preko 100 hiljada stanovnika, a ima 28% nezaposlenih. Samo hemijska industrija „Zorka“ upošljavala je blizu 11 hiljada radnika. Nakon privatizacije, sada u „Zorka holdingu“ radi jedva 302 radnika. Moram da istaknem samo neka preduzeća koja imaju „Zorka holding“ šest radnika, a „Zorka sigurnost“ 21 zaposlenog radnika, „Zorka transport“ 66 radnika i moram da kažem da su pre dva meseca iz „Zorka transporta“ prodata osnovna sredstva, znači, radnici u tim preduzećima nemaju osnovne uslove za rad. Privatizovana preduzeća „Zorka zaštita bilja“ više ne radi, a radnici su na tržištu rada. Isto to se desilo i sa ostalim preduzećima. Trgovinsko preduzeće „Nama“ prodato je a radnici su na tržištu rada. „Agroindustrijski kombinat Mačva“ je prodat, „7. juli Šabac“, od čega je ostalo samo zemljište, čak su i hale i postrojenja uništena i srušena. Preduzeće „Sava“ je doživelo istu sudbinu, a hotel „Zeleni venac“ kao legat takođe je prodat. Moram da pomenem priču od malo pre od ministra Selakovića. Zaista u Srbiji preduzeća koja su se bavila prehrambenom industrijom je pravo čudo da ne rade. Imamo šabačku klanicu koja ne radi i svima nama poznata „Šapčanka“, koja ne radi, a u halama tog postrojenja sada se prave papirnate maramice. Jedno preduzeće koje radi a koje je u jako teškom finansijskom stanju jeste „Šabačka mlekara“. Ima oko 350 zaposlenih radnika i najveći problem posle privatizacije jeste konstantan problem oko isplate osnovne sirovine, mleka, našim poljoprivrednim proizvođačima. Zaista, ako se bavimo time i ako pričamo da je Srbija poljoprivredna zemlja, mi ovo ne smemo dozvoliti. Ne smemo dozvoliti da jedan ovakav brend u Mačvanskom okrugu pa i u Srbiji koji sada i izvozi svoje proizvode beleži ovakve gubitke. Zašto se ovo dešava? Pretpostavljamo da je zbog menadžmenta, zbog loše privatizacije ili zbog nekih drugih interesa. Moram da istaknem da za vreme vladavine Demokratske stranke ili prethodnog režima nije iskorišćena jedna povoljna politička klima da se preduzeća koja se prodaju, a ja mogu reći slobodno i složiće se mnogi ovde, to nije bila prodaja ili privatizacija, to je bila rasprodaja preduzeća, da nisu iskoristili nikakve povoljne momente da se unapredi privreda Srbije i industrija. Ubeđen sam da Vlada Republike Srbije, i pored ovog današnjeg Predloga zakona o privatizaciji, koji je jedno prelazno rešenje u narednih 150 dana, radi na tome da se sačuvaju sve te porodice, svi ti radnici koji rade u tim preduzećima da ne odu na ulicu. Prethodnih 14 godina nije bio problem da se otpusti više stotina hiljada radnika, a ova Vlada razmišlja i o tih 57 hiljada radnika, kako da se sačuvaju i kako da se nađe rešenje za sve te ljude? Ja zaista mislim da treba da se pristupi jednom suštinskom problemu, da se počnemo baviti uzrokom, da Vlada na takav način razmišlja, da se ne bavimo palijativnim problemima, znači, samo da rešimo posledicu a o uzroku nećemo, to će neko drugi. Zaista sam ubeđen da ova Vlada i predsednik Vlade, gospodin Vučić, imaju takve namere. Smatram da i država mora aktivno da se uključi u rešavanje svih ovih problema. Mora se raditi jedna jasna politika i moramo imati jasne ciljeve. Problemi su veliki. Vremena su teška, ali mi svi ne smemo biti nejaki i ne smemo da pokleknemo pred tim problemima, jer to građani Srbije od nas ne očekuju. Hvala vam.
Zahvaljujem. Narodni poslanik Dragan Šutanovac, kao ovlašćeni predstavnik Demokratske stranke, replika. Izvolite.
Uvaženi kolega je pričao o vremenu vladavine Demokratske stranke i imam utisak da ljudi ovde u sali ili imaju amneziju ili namerno spočitavaju DS da smo mi bili na vlasti 12 godina i da smo mi 12 godina vodili Ministarstvo privrede u ovoj zemlji. To, nažalost, ni jedno ni drugo nije tačno. Ministarstvo privrede je u ime Demokratske stranke vodio samo Aleksandar Vlahović tri godine, nakon čega je bio ministar upravo iz Demokratske stranke Srbije. U to vreme, ako se dobro sećam, ispravićete me ako grešim, Aleksandara Tomić, narodni poslanik koja je malopre kritikovala to vreme, je bila u Demokratskoj stranci Srbije i hvalila te mere koje su tada bile dobre, a u poslednje dve godine upravo Vlada koja je postojala i koja danas postoji je vodila Ministarstvo privrede. Pitanje je kada će neko preuzeti odgovornost za vreme u kome se nalazimo? Za vreme u kome smo bili, to ću iskoristiti priliku na kraju da iščitam i ja podatke koji postoje, uvažavajući ono što je kolega Martinović iščitao kada je bila koja privatizacija. Ja ću vam iščitati šta se dešavalo u privredi Srbije od 2000. do 2012. godine, kada je bila renesansa u ovoj privredi i šta se dešava danas i kada ćete nam reći šta će se dešavati sutra? To nas zanima. Znači, šta Vlada planira da radi sutra? Ovaj danas zakon ministar je rekao da je tehnički preduslov boljitka za sve građane Srbije. Slažemo se sa tim, ali nije dovoljan. Nije čak ni potreban koliko smo očekivali da će biti danas u parlamentu. Zahvaljujem.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Zoran Babić, šef poslaničke grupe Srpske napredne stranke, replika. Izvolite.
Zahvaljujem, gospodine predsedavajući. Bitna je razlika između političkih opcija kojima pripadamo. Jedna politička opcija koja pripada bivšem režimu za sve nije odgovorna zato što je delila odgovornost i koalicije i kvote i kontigente i funkcije, a sada su samo odgovorni neki drugi. U ovoj državi za proteklih 12 godina, odnosno za proteklih 14 godina kao da smo prespavali, kao da smo u danima mrmota i uvek je odgovoran neko drugi i neko fiktivan i neko sa kojim kada se igra basket i kada se igra košarka, tada je dobar i kada sluša, tada je dobar, a kada razmišlja svojom glavom, tada više nije dobar. Srpska napredna stranka koja je rekla da ne beži od odgovornosti, kao što ne bežim od odgovornosti, ni za prethodnu Vladu i za vladavinu od 18 mesecii za sve promene koje smo ovoj državi doneli. Za onoga ko ne želi, ko zatvara oči pred istinom i pred realnošću u Srbiji, da se u Srbiji teško živi, da je velika stopa nezaposlenosti, da privreda gotovo da i ne postoji i da se lavovski borimo kroz mere koje preuzimamo i koje je najavio gospodin Vučić, premijer Vlade Republike Srbije i koje će startovati od naredne nedelje. Izvinite, molim vas, imali ste priliku pa niste uradili, ali ćete videti od ponedeljka kako će se u privredu upumpati milijardu i dve stotine miliona evra kredita pod okolnostima i pod kamatama koje su bukvalno poklonjene, jer će država Srbija te kamate subvencionisati sa 60 miliona evra. Kome će otići ta sredstva? Otići će u privredu, otići će za podsticaj proizvodnje, otići će za nova radna mesta. Zašto niste, a mogli ste, da podstičete zapošljavanje, a u periodu od 2008. do 2012. godine je dupliran broj ljudi u Srbiji koji je ostao bez posla? Sada je odgovornost na Srpskoj naprednoj stranci zašto to za šest meseci ili za godinu dana ili za sedam dana ove Vlade nije vratila to unazad. Imamo meru i za to. Tu meru ćete videti u ponedeljak, jer sve one obaveze koje idu na teret poslodavca, odnosno koje su išle na teret poslodavca sada će ići 30% na teret poslodavca, 70% na teret države. Ta mera će sa većim brojem zaposlenja ići na veći teret države, na manji teret poslodavca i na taj način želimo da ljude u sivoj, u crnoj zoni, nezaposlene, one kojima ste vi oduzeli budućnost, vratiti u legalne, normalne tokove i zaposliti ljude. To su mere za koje zna Srbija... (Predsedavajući: Molim vas, vreme. Zahvaljujem.) …Osim nekih ljudi koji drže oči zatvorene.
Narodni poslanik Dragan Šutanovac, predstavnik poslaničke grupe Demokratske stranke, pravo na repliku. Izvolite.
Po kom osnovu kolega ima tri minuta za repliku, a mene opominjete posle dva minuta? Gospodine Babiću, 2000. godine država Srbija je dugovala 14.167.000.000 dinara, odnosno evra. Godine 2012. godine 14.784.000.000. Danas dugujemo 21 milijardu i sada ste nam svečano najavili još 1,2 milijarde, znači 22,2 milijarde. Za nepune dve godine zadužićete nas otprilike 6,5 milijardi evra i pričate nam o boljem životu jednoga dana kada ćete nam pokazati ko danas u Srbiji živi bolje u situaciji u kojoj je zaduženje državno 6,5 milijardi već, a 500 miliona evra imamo manje deviznih rezervi. Ovde slušamo već dve godine šta ćete vi sve da uradite. Poštujem vaš napor, da li je mrmutski ili koji god ste rekli malopre, poštujem ga, ali nema rezultata. Razumete? Možda vi živite bolje, ne sumnjam u to, ali građani Srbije statistički žive lošije. Plate su niže, porezi veći, veća izdavanja. Sada ste nam najavili i neke nove subvencije, 70% na trošak države. Odakle država ubira taj prihod? Ko će to da finansira? Ko će da pomogne Arapima da zidaju po 380 evra kvadratni metar u Srbiji? Zašto to ne radi domaća građevinska industrija, nego moraju neki stranci? Zbog čega se nisu pojavile tri milijarde od „Al Dahre“, tri milijarde od „Mubadale“, četiri milijarde od „Beograd na vodi“? Do sada ste već ispričali o desetinama milijardi kojih nema i to je realno stanje stvari. Nema ljutnje. To je naprosto podatak koji je Ministarstvo finansija objavilo na svom sajtu, jedino ako hoćete da to promenite? Malopre sam rekao da prihvatam svu odgovornost, ali koleginica Tomić je podržavala Vladu Vojislava Koštunice čiji je ministar privrede u zatvoru zbog loših privatizacija. Kolega Rističević je podržavao Vladu do 2003. godine koja je vršila privatizacije u Srbiji, a ovde govori kao da je bio u to vreme odsutan sa sednica kada se govorilo. Zahvaljujem.
Pravo na repliku, šef poslaničke grupe SNS gospodin Babić. Time zatvaramo krug replika. Izvolite.
Ko je koga podržavao u Srbiji, u koje vreme i koji je ministar u zatvoru, mislim da je to toliko klizava tema za vas, gospodine Šutanovac, da bih je na vašem mestu izbegao. Ne želim da govorim o ljudima iz prethodnih vlada, koji su u nekim sudskim sporovima i u nekim sudskim procesima i stalni pacijenti specijalnog suda za organizovani kriminal, jer na taj način ne želim da se politika upliće u pravosuđe, za šta apsolutno nemamo pravo i ne želim te procese da bilo kakvim komentarom opterećujem, ali i vas molim da se držite tog pravca, jer mislim da je on jako klizav za vašu političku opciju. Na pitanja koja ste postavili, postavili ste ih tu i sa tim podacima ste izlazili kada je predsednik Vlade bio tu, a kada je izneo prave podatke za zaduženja, mislim da ste vrlo nevešto izašli iz sale, gospodine Šutanovac i odustali od tih podataka koji mogu da se komentarišu na jedan ili na drugi način, ali na isti takav način ja mogu da vas pitam, a izvukao sam ovde podatke za tih 1% uspešnih privatizacija ili od 2266 ovih 28 uspešnih, država je prihodovala i bila tako uspešna Vlada koja se i pored takvih prihoda kada prodajete deo po deo, prodajte nameštaj iz kuće, prodajte nakit koji su vam generacije ostavljale i pravile pre toga, i prodali ste i za tih 28 uspešnih, prihodovali 120 miliona dolara ,465 miliona evra, 1.512.000.000 dinara, ali ste za isti taj novac ostavili 10.000 ljudi van istih firmi, ostalo je bez posla. Koje su n ove vrednosti dobijene za taj novac? Da li je izgrađena infrastruktura? Da li su dovedene nove investicije? Da li su ti ljudi zaposleni negde drugde? Šta je napravljeno od svega toga? Gospodine Šutanovac, ja živim normalnije, a vi ste u vreme ministrovanja počeli da živite nemerljivo bolje od građana Srbije.
Zahvaljujem. Pošto su se stekli uslovi, predlažem da konstatujemo potvrđivanje mandata narodnim poslanicima u Narodnoj skupštini za upražnjena poslanička mesta kako bismo omogućili njihovo učešće u radu Narodne skupštine. Uručena vam je Odluka Republičke izborne komisije o dodeli mandata narodnih poslanika radi popune upražnjenih poslaničkih mesta u Narodnoj skupštini. Takođe, uručen vam je Izveštaj Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine, koji je utvrdio da su se stekli uslovi za potvrđivanje mandata narodnim poslanicima sa predlogom da Narodna skupština, shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnihposlanika, konstatuje potvrđivanje mandata sledećim narodnim poslanicima: Dejanu Čapu, izabranom sa izborne liste „Boris Tadić NDS, „Zeleni“, LSV Nenad Čanak, „Zajedno za Srbiju“ VMDK, Zajedno za Vojvodinu, Demokratska levica Roma“, zatim, Ivici Jevtiću, Vesni Simić, Dejanu Nektarijeviću, Vladi Babiću, Sanji Tucaković, Goranu Vukadinoviću i Draganu Todoroviću, izabranim sa izborne liste „Aleksandar Vučić – Budućnost u koju verujemo“ SNS, Socijaldemokratska partija Srbije, NS, SPO, Pokret socijalista, kao i Mirjani Dragaš, Grozdani Banac, mr Dejanu Radenkoviću i Neđi Jovanoviću, izabranim sa izborne liste „Ivica Dačić – SNS, PUPS, JS“. Na osnovu odluke RIK i izveštaja predloga Odbora za administrativno-budžetska i mandatno-imunitetska pitanja Narodne skupštine, a shodno članu 27. stav 5. Zakona o izboru narodnih poslanika, konstatujem potvrđivanje mandata narodnim poslanicima: Dejanu Čapu, Ivici Jevtiću, Vesni Simić, Dejanu Nektarijeviću, Vladi Babiću, Sanji Tucaković, Goranu Vukadinoviću, Draganu Todoroviću, Mirjani Dragaš, Grozdani Banac, mr Dejanu Radenkoviću i Neđi Jovanoviću. Čestitam narodnim poslanicima na izboru. Poštovani narodni poslanici, molim vas da saglasno članu 17. Zakona o Narodnoj skupštini pristupimo polaganju zakletve. (Predsedavajuća čita tekst zakletve, a narodni poslanik ponavlja.) "ZAKLINjEM SE DA ĆU DUŽNOST NARODNOG POSLANIKA OBAVLjATI PREDANO, POŠTENO, SAVESNO I VERNO USTAVU, BRANITI LjUDSKA I MANjINSKA PRAVA I GRAĐANSKE SLOBODE I PO NAJBOLjEM ZNANjU I UMEĆU SLUŽITI GRAĐANIMA SRBIJE, ISTINI I PRAVDI". Molim narodne poslanike da potpišu tekst zakletve. Dozvolite mi da vam poželim uspešan zajednički rad u predstojećem mandatnom periodu. Reč ima narodni poslanik Zoran Bojanić.
Zahvaljujem. Uvažena predsednice, gospodine ministre, gospodine državni sekretaru, koleginice i kolege, pre svega da čestitam svim pridošlim koleginicama i kolegama, pred nama je samo jedan bajpas ili trenutak da dođemo do celovitog rešenja, do celovitog Zakona o privatizaciji, koji ćemo sigurno doneti u sledećih 30 do 35 dana, sigurno nećemo čekati pet meseci, koliko traje sve ovo što je predloženo. Zarad čega pedlažemo i zarad čega ćemo usvojiti ovo? Usvojićemo da preduzeća koja su već sada u teškoj situaciji, koja su dovedena do dna, ne otežamo još više, da ih ne ugasimo. Upravo sve ono što se dešavalo, a ovde su mnogi govornici govorili, od 2001. do 2012. godine, i doveli su do toga da imamo 164 preduzeća u restrukturiranju i retko ko od njih je imao ili ima strateškog partnera. Ne želim da govorim ono što su govorili prethodnici pre mene. Pomenuću samo primere iz mog grada, iz Kraljeva, gde u ovom trenutku imamo četiri preduzeća, i to su dva velika, nekadašnja giganta one stare Jugoslavije – „Magnohrom“ i „Fabrika vagona Kraljevo“, kao i prirodno lečilište i odmaralište Mataruška i Bogutovačka Banja i preduzeće za prevoz „Autotransport“. Tvrdim, pošto već mesecima sa gospodinom državnim sekretarom i sa gospođom državnim sekretarom Mišel, koja u ovom trenutku nije ovde, razgovaram o problemima tih preduzeća, da za takva preduzeća ima rešenja i da ima strateških partnera, a da pre svega ima volje države Srbije, odnosno ove Vlade da ona opstanu i da sačuvaju određene kapacitet. Da je neko u prethodnom periodu razmišljao prilikom svih ovih privatizacija, razmislio bi dobro i o tome da uz „Fabriku vagona“, koju smo neuspešno prodali, prodajemo i stratište iz Drugog svetskog rata, prodajemo i tehničku školu u Kraljevu, prodajemo i gradski stadion u Kraljevu. Zbog svega toga, svi ovi naši predlozi, pa i ovaj današnji, jesu dobri, jer upravo i to treba da rešimo, da znamo šta je državna imovina, šta je gradska imovina, šta je imovina preduzeća koja će ići u privatizaciju. Nadam se, onim dobrim delom, u dobru i uspešnu privatizaciju. Kada sam pomenuo malopre prirodno lečilište i odmaralište Mataruška i Bogutovačka banja, gašenjem takvog preduzeća bismo ugasili dve banje koje imaju viševekovnu tradiciju i Bogutovačku i Matarušku banju, jer su i jedna i druga 90% vezane i žive upravo od prirodnog lečilišta i odmarališta, koje je ovih dana prevedeno u status preduzeća u restrukturiranju, inače, do skoro je bilo preduzeće koje je bilo u nekom procesu podržavljenja. Mislim da to nije jedina banja koja je u pitanju. Zbog svega onoga što su rekli moji prethodnici, zbog ovih par izrečenih reči koje sam posvetio preduzećima iz mog grada, nisam pomenuo „Magnohrom“, gde je privatizacija sigurno odrađena, ovde pričamo o partizaciji, baš kao partizacija i gde su upumpavana sredstva kojima treba ispitivati i trag i završetak, a da pomenem da je u procesu privatizacije i prilikom prodaje preduzeća „Magnohrom“, ceo kompleks, cela jedna linija isečena, prodato u staro gvožđe i u susednoj državi instalirana i sad je u funkciji. Hajde da ispitamo sve to. Mislim da ćemo taj proces privatizacije završiti kada dođemo do kraja. Hvala.
Poštovani narodni poslanici, saglasno članu 87. stavovi 2. i 3. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da će Narodna skupština, ukoliko bude potrebe, danas raditi i posle 18,00 časova, imajući u vidu potrebu da Narodna skupština što pre donese akt iz dnevnog reda sednice. Reč ima narodni poslanik Slobodan Gvozdenović.
Poštovane kolege narodni poslanici, poštovana predsedavajuća, poštovani ministre, dolazim iz Valjeva iz jednog grada koji je, krajem 80-ih i sve do početka 90-ih, bio jedan moćan industrijski grad u kojem je preko 20.000 ljudi bilo zaposleno u proizvodnji i u kojem, nažalost, danas svega par hiljada radi u proizvodnim firmama. Čini se da je sunovrat Valjevske privrede počeo 2000. godine. Do tada je ona radila onako kako je radila, ali reč tranzicija, koja je po mom mišljenju bila drugo ime za pljačku i devastiranje državnih i društvenih firmi, odigrala je ključnu ulogu u rasturanju Valjevskih preduzeća kao što su „Krušik“, kao što je „Srbijanka“, kao što je „Stefil“, kao što je „Kožara“, kao što je „Gradac“, kao što je Elind i još mnoga druga koja sada ne bih pominjao. Podatak da je sam „Krušik“ do 90-ih u par godina imao preko 100 miliona dolara izvoza govori sve kakav je to grad bio i s kojim proizvodnim kapacitetima je raspolagao. Predlog ovog zakona, odnosno Vlade jeste gorak lek koji moramo da popijemo da bismo ozdravili, ali ono što nikako ne smemo više dozvoliti jeste ta pljačkaška, burazerska, kako neko kaže, privatizacija i nikako ne možemo zaboraviti šta se sve dešavalo. Nadam se da će ovaj predlog Vlade, siguran sam zapravo, uroditi plodom, ali ono što je jako bitno jeste jedna činjenica da ko zaboravi kako su privatizovali ovih 12 godina firme po Srbiji taj je njihov saučesnik. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Ljubiša Stojmirović.
Uvaženi gospodine ministre, koleginice i kolege, kako mi savetuje kolega Žarko Obradović, ja ću u jednom kraćem izlaganju od sat i po vremena pokušati da iznesem svoje utiske. Šalim se. Biću kratak i trudiću se da ne ponavljam sve ovo što su moji prethodnici ponovili. Kako bi mogli da okarakterišemo situaciju u kojoj se nalazimo, vezano za ovo pitanje i mnoga druga pitanja? Možemo kroz onu narodnu – doterali smo cara do duvara. Šta sada raditi? Sada smo u situaciji gde ne možemo više da kažemo – neka to ostane novoj nekoj skupštinskoj većini da rešava te probleme. Šta nas je dovelo u ovu situaciju? Po meni, loša kadrovska rešenja. Nekada se znalo u našoj zemlji, barem vezano za privredu, ko kosi, a ko vodu nosi, ali došla su vremena kada su na važna i odgovorna mesta došli ljudi koji nisu imali ni stručne kvalifikacije, koji su imali malo ili nedovoljno moralnih kvalifikacija i, što je još najgore, nije postojala kontrola. Dok su bili njihovi na vlasti, mogli su da rade šta god hoće i doveli su nas do stanja u kome se sada nalazimo. Nadam se da je to vreme iza nas i da se više neće ponavljati takva situacija, pogotovo što sam se danas ovde u nekoliko navrata uverio da postoji dobra volja. Šta me je u to uverilo? Gospodin ministar je predložio svima, koji su spremni, koji su u mogućnosti da daju dobar predlog i da će on zajedno sa Vladom prihvatiti takav predlog pri rešavanju ovog pitanja, a i ostalih drugih. Bio je tu jedan dosta pozitivan primer koleginice Čomić, koja je ukazala na mogućnosti da ono što mi danas ovde radimo, odnosno izmene zakona koje ćemo doneti, da u budućnosti budu osporavane. Na nama svima je da zajedničkim snagama pokušamo da rešimo sve ove nagomilane probleme koji su nastali u vremenu unazad, bez obzira koje doveo do tih problema. Jedan od kolega je spominjao da su neki od poslanika bili u raznim većinama u prethodnom periodu. Političke stranke su živi organizmi i sasvim je normalno da dolazi to fluktuacije članova jedne stranke u drugu stranku. To se dešava i kod nas. Nema nikakvih problema. To nije razlog da mi pokušavamo na taj način da nekom prebacujemo ono što se dešavalo ranije. Nadam se da ćemo doneti ove izmene zakona i da ćemo veoma brzo uspeti da rešimo nagomilane probleme. Hvala.
Reč ima Velinka Tošić.
Uvažena predsednice, gospodine ministre, poštovane kolege, dolazim iz Loznice, jednog malog grada na obali reke Drine, zapadna Srbija. Samo želim da ukažem na rezultate svih dosadašnjih zakona o privatizaciji i njihove primene. Danas na području lozničke opštine živi oko 90.000 stanovnika. Osamdesetih godina je bilo oko 24.000 zaposlenih, a danas je situacija nešto drugačija i daleko bolna. Danas radim upola manje od tog broja i od te polovine imamo polovinu koja radi negde u javnom sektoru. Od 2000. godine u Loznici je došao samo jedan strani investitor, i to italijanski „Vali“, koja zapošljava oko 500 ljudi, iako je krajem 90-ih godina izgrađena industrijska zona površine oko 80 hektara. To je sve odraz loše sprovedenih privatizacija, ali i odsustva ma kakvog učinka republičkih i lokalnih vlasti od 2000. godine kada je privlačenje investicija i takve ekonomije u Loznici dovedeno u pitanje. Godinama primamo pritužbe građana na sprovedene privatizacije sa zahtevom da se istražni organi uključe, jer neko je odgovoran što je na hiljade radnika u Loznici ostalo bez posla. Zvuči groteskno, ali u suštini poražavajuće da Loznica izgrađuje trgove, šetališta, parkove dok većina stanovništva živi na rubu egzistencije ili ga je prekoračila. U Loznici nema primera uspešne privatizacije, a gotovo po pravilu se svaka od njih završila stečajem ili likvidacijom. Samo ću navesti jedan broj preduzeća, mada drugo ništa nije ostalo u Loznici. FAK, to je fabrika auto-traktorskih kočnica. To je bila velika fabrika, koja je zaista bila gigant. Građevinsko preduzeće „Zidar“, konfekcija „Moda“, vodoprivredno preduzeće „Loznica“, Poljoprivredno dobro „Loznica“, „Loznica“ prevoz, rudnici „Zajača“, „Prvi maj“ Lešnica, hotelsko-turističko preduzeće „Banja Koviljača“, to je jedna posebna banja, lepotica Srbije, lepotica moga kraja, trgovinsko preduzeće „Drina – Jadar“. Za kraj sam ostavila fabriku „Viskozu“ koja je svojevremeno gradila i izgradila Loznicu. Tu je radilo nekad 10.000, ali po zadnjim nekim popisima, tu je radilo 12.000 ljudi, što znači da je „Viskoza“ hranila opštinu Loznica. Danas je ta fabrika kuća strave i užasa. Ako neko prolazi putem od Loznice do Banje Koviljače, videće tu kuću strave i užasa.Imaće priliku da vidi samo zidine. Tu nema ni krova. Tu nema prozora. Tu se dimnjaci skidaju. Tu apsolutno ništa nema, nema opreme, sve je izneto, odneto. Samo da pojasnim, pre par godina je i zapaljena, pa je pretila ekološka katastrofa. Tu u našem gradu postoje i problemi druge prirode, da sada ne govorim o tome, kada dođe vreme za to. Tom prilikom svim ovim privatizacijama moj grad je ostao pust. U njemu je ostalo bez posla 18.000 ljudi. To je poražavajuće. Ne kažem da je to jedini grad u Srbiji, ali svako svoj grad voli na svoj način i želi da taj grad bude grad budućnosti. Stvarno ne znam o kakvim lepotama pričamo i dobrim prethodnim zakonima i privatizacijama kada smo mi zaista došli u jednu ovakvu situaciju. Jedino što je ostalo netaknuto je fabrike „Viskoza“ je fabrika BOP, to je fabrika folija za pakovanje. Ona je privatizovana, pa je poništena ta privatizacija, i koliko ja trenutno imam informaciju, da se ponovo ta fabrika prodaje. Kada bi se ta fabrika pokrenula, ona je netaknuta, kompletna oprema je u njoj, moglo bi da počne da radi negde oko 500 radnika. Sada se pitamo – kako je to sve bilo tako lepo i kako je to sve bilo dobro, kako su drugi radili kada mi u Loznici živimo tako. Svaki grad ima svoje lice i naličje ali ovo naličje preklapa lice moga grada i tamo ljudi nisu srećni i zadovoljni. Tamo nema toliko osmeha na licima pogotovu mladih ljudi koji su u tranziciji ostali bez posla i to je rezultat svih tih privatizacija. Ne bih više imala crnih misli da nešto ovde kažem. Dovoljno sam kazala. Zahvaljujem.
Reč ima Vesna Rakonjac.
Poštovana predsednice, uvaženi ministre, drage kolege, svaka priča liči jedna na drugu. Naša Srbija je ovo što smo čuli a narod koji ne pamti prošlost ne može da stvara ni budućnost. Prema tome, moram da napravim jednu malu digresiju. Dolazim iz grada koji je 90-ih godina bio peti grad u staroj Jugoslaviji, prvi posle Beograda u Srbiji, iz grada Kruševca koji nažalost od pre par godina je devastirano područje. U Kruševcu, osim par firmi, sve su firme u restrukturiranju. Ono što je jako pogubno je da su firme od velikog značaja u restrukturiranju i firme koje su veoma značajne i za odbranu naše države, a to su „14. oktobar“ i „Trajal“, znači namenska industrija konkretno. One su i najviše ugrožene ovim zakonom koji danas želimo da promenimo i mislim da idemo u dobrom pravcu. Moramo dati šansu menadžmentu koji je počeo da radi, koji je počeo da traži strateške partnere, a kako je to izgledalo u nekom prethodnom periodu reći ću vam samo jer smo rekli da brojke mnogo više govore od svega drugog. Godine 1998, 1999. godine Kruševac je imao 45.000 zaposlenih, znači svaki treći čovek je radio od ukupnog broja stanovnika. Imao je 30.000 zaposlenih u primarnoj proizvodnji, znači svaki četvrti. Danas Kruševac ima 15.000 zaposlenih, nešto malo manje od 15.000, od toga, u nazovi primarnoj proizvodnji samo 3.000. Znači, svaki 40-i. Ne trebamo i to da im oduzmemo. Moramo da im damo šansu i ja mislim da onako kako smo uradili u prethodne dve godine, a u Kruševcu se puno radilo i za razliku od nekih drugih gradova vraćen je osmeh na lica ljudi. Nešto se promenilo, pokrenulo, moramo dati šansu i „14. oktobru“ i „Trajalu“ da se podignu iz pepela i da krenu i da zaposlimo ljude. Trebamo da napravimo takav program da one ljude i one visokokvalifikovane majstore uposlimo na pravi način. Ako ne može u državnim firmama, onda u privatnom sektoru. Treba da omogućimo i privatnicima da dobro zarade, da uposle ljude, da ih izvučemo ih sive zone i da ulažu u državu. Samo tako možemo da krenemo napred i da našoj deci obezbedimo bolju budućnost. Hvala vam.
Reč ima Vladimir Đukanović.
Uvažena predsedavajuća, uvažene kolege poslanici, uvaženi gospodine ministre, kao neko kome predviđam veliku profesorsku karijeru na Pravnom fakultetu, sigurno ste upoznati, gospodine ministre, sa velikom teorijom koju je profesor Živojin Perić uspostavio i po kome Pravni fakultet nosi naziv jednog amfiteatra, i to je jako lepo, a to je ona čuvena teorija o nerešljivim i nerešenim pravnim pitanjima. Za one koji ne znaju, nerešena su ona koja mogu da se reše, a nerešljiva su ona koja nikako ne mogu da se reše. Zbog bremena koje nosimo vezano za ova preduzeća, plašim se zaista da preduzeća u restrukturiranju polako ulaze u ta nerešljiva pravna pitanja. Postavlja se logično pitanje, s obzirom da godinama to niko nije želeo da rešava, šta raditi? Ne možete tolike ljude da ostavite na ulici, a sa druge strane, ne može više država da sipa novac u nešto što ne radi. Razumem neke prethodne. Oni su navodno subvencionisali ta preduzeća da bi kupovali glasove za neke buduće izbore i uopšte nisu želeli da se bave rešavanjem tih problema. Stavljali su upravne odbore, gde su ljudi primali nenormalne plate, arčio se državni novac i dobro je da je to neko prekinuo. Moram da priznam, svaka čast ako se neko uhvati u koštac sa ovim, ovo je jako nepopularno. Najavljuje se donošenje novog Zakona o privatizaciji. Moram da priznam da mi je drago što SNS najavljuje unapred da ide na srozavanje svog rejtinga. Ovo što će se doneti nije popularno i mi moramo prosto tako nešto da učinimo ako hoćemo da spasimo državu. Iskren da budem, gospodine Selakoviću, bilo bi mi mnogo draže da nikada niste morali da dođete ovde da branite jedan ovakav zakon, ali prosto to je nešto što je nužno. Ovo je situacija kao kada spašavate davljenika i da mu produžite koliko toliko život. Daje se ovih pet meseci da probamo nešto da uradimo. Lepo ste rekli – daj Bože da makar pet preduzeća spasimo. Neko nije godinama spašavao nijedno i danas imamo 160 i nešto. Čuli smo podatak 2600 i nešto privatizacija je izvršeno, a od toga samo 28 uspešnih. Privatizacije koje su se inače ovde sprovodile su bile klasičan primer otimačine, grabežadržavne imovine. Inače, ovo negovorimo mi iz SNS, nego govori Evropska komisija i to na osnovu izveštaja gospođe Verice Barać. Od 24 privatizacije, čije su istrage upravo nedavno završene, je nešto što je Evropska komisija rekla da sprovedemo. Prema tome, u samoj EU znaju šta se sve ovde zbivalo i mislim da sve nas pomalo trebalo da bude sramota što smo to doživljavali. Zato danas imate koliko hoćete radnika na ulici koji zahtevaju neka svoja prava, a razumljivo niti je te privatizacije sprovodio Aleksandar Vučić, niti Nikola Selaković, ni Zoran Babić, ni bilo ko. Ni krivi ni dužni danas moramo sa ovim da se suočavamo i samim tim doživećemo verovatno srozavanje rejtinga, ali na muci se poznaju junaci. To je velika odlika SNS. To mi je jak drago. Ono što moram da priznam je da čujem ovde da se neki pozivaju na ustavnost, na to da li je nešto protivustavno. Izvinjavam se, kada je donet Zakon o privatizaciji 2001. godine tada je tim zakonom ukinuta društvena svojina. Nemam ništa protiv. Nisam pristalica socijalističkog relikta, ali po tada važećem Ustavu društvena svojina je postojala. Neko je zakonom tako nešto uradio. Svesno je kršio Ustav u tom momentu i nije ni trepnu, a da ne pričam što tada nigde niste mogli da ocenite ustavnost takvog akta zato što Ustavni sud nije postojao. Nekoliko godina, čini mi se, nije uopšte radio i niste mogli nigde da se požalite za ocenu ustavnosti nekog akta. Pričamo o demokratiji i poštovanju Ustava. Zaista se postavlja pitanje šta raditi, šta je alternativa. Opet ponavljam, ovo je nešto što je iznuđeno, nešto što moramo da uradimo. Zato ću, naravno, kao i svi poslanici SNS, za ovo glasati ali, opet ponavljam, da smo bili pametniji, da se ovde neko domaćinski ponašao, da nije preduzeće privatizovao tako da se Šarićima prodaju poljoprivredni kombinati itd, verujem da nikada ne bismo došli u ovu situaciju. Nadam se da ćemo se iz ovoga nekako izvući i želim vam svu sreću. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Milena Turk.
Uvažena predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, javljam se za reč ne samo kao narodni poslanik, već i kao stanovnik opštine Trstenik i kao radnik fabrike „Prva petoletka“. „Prva petoletka“ je jedno od 164 preduzeća u restrukturiranju. Preduzeće koje je u oblasti mašinske industrije vodeće na Balkanu i preduzeće koje zapošljava 3.200 radnika. Tri hiljade i dvesta radnika znači 3.200 porodica i ukoliko računamo po četiri člana, oko 12.000 ljudi zavisi od rada ove fabrike. Ovim hoću da stavim akcenat na značaj ovog preduzeća, na njegov značaj za radnike, za trsteničku opštinu i za ceo Rasinski okrug. Ovim Predlogom o izmenama Zakona o privatizaciji, se izbegava stečaj, u ovom trenutku se pruža nova šansa za novu privatizaciju i omogućava se da ova preduzeća imaju opstanak i produže svoj rad i život. Takođe, izvršiće se evidentiranje potraživanja i čišćenje bilnsa za preduzeća koja pozitivno posluju i podvući će se crta. Ovo nije samo puko produžavanje rokova, ovo je prilika da radnici ne završe na ulici i da se pokuša da pronađe najbolje rešenje za preduzeća u restrukturiranju. Opet ću se vratiti na „Prvu petoletku“. To je preduzeće koje ima sedam proizvodnih fabrika, četiri koje pozitivno posluju i one tri preostale imaju tu mogućnost u izvesnu reorganizaciju i razumevanje države. Ja u potpunosti podržavam ovaj predlog Vlade i, naravno, glasaću za ovaj predlog. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Goran Kovačević.
Dame i gospodo, prva tačka ovog novog zasedanja Skupštine Republike Srbije svakako jeste izmena Zakona o privatizaciji. Nema težeg zakona za državu Srbiju i njene zaposlene od ovog zakona i nema nikakve dileme da je javnost Srbije potpuno jedinstvena kada govori o tome. Jedinstveni su danas i poslanici u republičkom parlamentu kada vam kažu – cela Srbija je danas u procesu privatizacije. Ja o tome neću. Ja hoću da vam kažem sa kojim problemima se Vlada Republike Srbije suočavala kada je pokušavala da donese ovakav zakon, zakon kojim praktično menja suštinu funkcionisanja i do sadašnjeg načina funkcionisanja u državi Srbiji. Država Srbija je u potpuno ekonomskom problemu i kada ova Vlada donosi ovakav zakon, u stvari nije to zakon i nije Vlada u problemu, nije ova Skupština u problemu zato što mora da odlučuje o ovakvom zakonu. Cela država Srbija i njeni stanovnici su u problemu. Makroekonomska politika Srbije je potpuno raspolutila srpsko društvo i učinila od srpske države ovo u čemu danas živimo, gde svako od nas pojedinačno, od narodnih poslanika do građana Republike Srbije, trpi te posledice. Makroekonomski problemi u Srbiji su posledica funkcionisanja države Srbije bez primene ekonomskih zakona u poslednjih 50 godina. To je suština. Neki poslanici pre nas u poslednjih 50 godina donosili su ekonomske zakone koji nisu imali utemeljenje u klasičnoj ekonomskoj teoriji i to danas za posledicu ima situaciju u kojoj se trenutno nalazimo. Oni su ih ponekad primenjivali, ponekad ih nisu donosili i ono što je vrlo često, donosili su nove revolucionarne ideje za koje niko, nikada u Srbiji nije dobio nijednu značajniju ekonomsku nagradu ali, svakako, ih jesu primenjivali. Ceo taj sistem funkcionisanja, neprimene, delimične primene i novih revolucionarnih ideja koje nisu davale nikakve rezultate, doveo je Srbiju do ivice ekonomskog kolapsa. Preduzeća u restrukturiranju u stvari su samo jedan ekonomski eksperiment. Ekonomski eksperiment prethodnih vlada, koji mi danas moramo da tolerišemo. O čemu se u stvari radi? Ovo nisu odluke koje se tiču ni privrede, ovo nisu odluke koje se tiču ni socijalne politike, ali uglavnom Vlada Republike Srbije radila je jednu klasičnu priču koju svaka država može, a to je vršila je preraspodelu dohotka. Izvršila je preraspodelu dohotka iz fiskalnih prihoda koji pripadaju svim građanima Srbije, za jednu tačno određenu grupu preduzeća, odnosno zaposlenih u njima i na taj način dugoročno narušavala fiskalni sistem Republike Srbije. Da li su preduzeća u restrukturiranju utemeljena u ekonomskoj praksi, u klasičnoj i primenjenoj teoriji? Naravno da nisu. Da li su te odluke koje se tiču preduzeća u restrukturiranju dovele do fiskalnog dobitka za državu Srbiju? Naravno da nisu, još većeg privrednog dobitka, naravno da ne. U stvari, sve ovo se desilo zato što ta preduzeća u kojima smo prelivali fiskalni prihod iz države Srbije jesu gubila svoju konkurentsku sposobnost i to nas je dovelo u situaciju da trenutno ili dugoročno ta preduzeća ostanu bez svog kapitala, a taj kapital praktično podrazumeva da njen vlasnik, odnosno država Srbija, više ne može da funkcioniše. Iza potpuno pragmatične odluke koje mi danas podržavamo, iza potpuno realnog stava, stoji realan život, život 52.000 građana Srbije koji žive i rade u tim javnim preduzećima. Danas kada govorite o tim javnim preduzećima, morate da shvatite jednu činjenicu, da oni nikada, iako su bili okosnica rasta i razvoja ovog društva, da su ostvarivali suštinski i ekonomsku dobit za ovo društvo. Radi se o tome da su oni živeli u relativno zatvorenom ekonomskom sistemu, gde je država Srbija ili neka druga država pre nas, uvek subvencionisala, odnosno branila njihov monopolski položaj, a to je bila posledica čiste državne regulative. U celoj toj priči, naravno da su posledice za fiskalni sistem države Srbije pogubne i ne samo danas. Sav taj gubitak kapitala u stari potiče iz fiskalnih prihoda prethodnih generacija i generacija koje danas žive i svakako nije odgovorno prema svim građanima Srbije takvo ponašanje. Danas i ubuduće kada govori Vlada Republike Srbije o makroekonomskim problemima tih preduzeća, govoriće o dve grupe problema. Prva grupa problema tiče se loših poslovnih odluka koje je donosila uprava svakog od tih pojedinačnih preduzeća i te loše poslovne odluke su se gomilale i danas smo došli u situaciju da kako nam kažu po bilansima uspeha i bilansima stanja, ta preduzeća u stvari imaju negativni kapital. Druga grupa odgovornih za ta preduzeća jeste svakako politička elita u Srbiji koja je suviše dugo slala poruku da takav način funkcionisanja može da donese ekonomsku dobit. Naravno da sa jednim i drugim mora da se prekine. Ovo je suština gde će funkcionisati Vlada Republike Srbije. Funkcionisaće u ogromnim problemima koji su podeljeni i za svakog od nas pojedinačno, ko ima lični interes, svoje prihode, ostvaruje iz fiskalnih prihoda Republike Srbije i činjenica da se država Srbija danas nalazi u ekonomskoj situaciji u kojoj se nalazi. Ta ekonomska situacija je posledica nedostatka fiskalnih prihoda, a ona se sastoji iz dve grupe problema. Prva grupa problema nalazi se u činjenici da su javni rashodi u državi Srbiji bili isuviše veliki u odnosu na BDP godinama, prosto taj gep razlike između javnih prihoda i realno raspoloživih prihoda, popunjavao se stranim izvorima. Mi smo došli tu do kraja. Druga grupa problema, tiče se fiskalnih prihoda koji mogu da se ostvare u ovom trenutku. Ne zaboravite, od realnog sektora, koji je fiskalno preopterećen, zato što su sužene obaveze i ta fiskalna preopterećenost dovodi do nedostatka konkurentske sposobnosti tih preduzeća, pa samim tim i fiskalni prihodi postaju sve manji. Naravno da ovaj zakon podrazumeva da država Srbija, Vlada Republike Srbije neće zaboraviti i neće skloniti u stranu zaposlene koji jesu socijalno ugroženi i kojima treba pomoć, ali svi oni treba da budu svesni da država Srbija, zato što prolongira ovaj rok, ima gubitak svojih resursa i ima gubitak vremena. Poslovno rukovodstvo preduzeća u restrukturiranju su suština budućih odluka, ako nešto uopšte i može da se popravi. To su rukovodstva koja su dovela preduzeća u ovu situaciju i svakako bih preporučio Vladi Republike Srbije, ne kao Vlada koja suštinski treba da vodi računa o tome, već kao vlasnik imovine tih preduzeća da povede računa o funkcionisanju tih poslovnih rukovodstava. Ne samo zato što je to bitno zbog socijalne politike prema zaposlenima, nego zato što je bitno i zbog fiskalne politike koju država Srbija treba da promeni i bitno je zbog gubitka kapitala koji može da nastane ukoliko ga još ima u tim preduzećima. Ovakav predlog zakona u stvari je trenutno slika ekonomske situacije koja vlada u Srbiji, ekonomska slika koju niko ne želi, koju svi želimo da promenimo. Za te promene nam je neophodno vreme. Tog vremena ova država nema. Ova Vlada Republike Srbije mora da bude barem malo uspešnija od prethodnih vlada iz jednog prostog razloga – ako ne bude uspešna, Srbija ekonomski preživeti neće, a samim tim ni srpsko društvo.
Zahvaljujem. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Marković, a neka se pripremi prof. dr Marko Atlagić.
Dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre, današnjim Predlogom zakona o izmeni Zakona o privatizaciji SNS želi da pokaže spremnost da se uhvati u koštac sa nagomilanim problemima u zemlji, želi da pokaže spremnost da krene sa rešavanjem tih problema, ali i da preuzme odgovornost za sređivanje stanja u zemlji, a u skladu sa izbornom voljom građana koju smo imali prilike da vidimo na prethodnim izborima. Od 2000. godine u Srbiji je privatizovano oko 2.300 preduzeća i kompanija. Procenat neuspešnih privatizacija je nažalost izuzetno veliki. Ono što je karakteristično za privatizacije u Srbiji i što možemo naći maltene u svakom izveštaju, jeste izrazito visok nivo korupcije. Pristojno rečeno - sumnjivo poreklo novca, a ispravno rečeno – mogućnost da razni kriminalci i tajkuni ili tzv. kontraverzni biznismeni operu svoj novac, kupe neko preduzeće za jeftine pare i dođu u situaciju da ojade građane Srbije. Firme su kupovane bez plana da se nastavi proizvodnja, već da bi pojedinci došli do poslovnih lokacija, do atraktivnih nekretnina koje bi posle stavljali pod hipoteku i od određenih banaka koje su i danas u stečaju dobili izvesne kredite, a svedoci smo bili i svakodnevnih afera koje su pokazivale kako su i na koji način građani Srbije pljačkani u proteklom periodu. Dame i gospodo, SNS je kontinuirano fokusirana na borbu protiv korupcije i taj koncept je primenjen i u prošloj Vladi i biće primenjen i u ovoj Vladi. Priznanja za to dobijamo kako iz sveta, tako i od građana, što je više nego očigledno. Privatizacija se mora posmatrati i u jednom širem smislu. Mi ćemo biti istrajni da se nikada više ne ponove negativni efekti i negativni rezultati koji se ogledaju u hiljadama građana koji su ostali bez radnih mesta, bez egzistencije, uništenoj privredi i poljuljanom ugledu u svetu, ali i u uvođenju iskrivljenih moralnih načela, da se pošten rad i znanje ne isplati, a da lopovluk može da prođe nekažnjeno. Na žalost nekih, a na zadovoljstvo svih običnih građana Srbije, sa tom praksom je gotovo. Hvala.
Hvala. Reč ima narodni poslanik prof. dr Marko Atlagić. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, uvaženi gospodine ministre Selakoviću, drago mi je, gospodine ministre, što vas vidim ovde u ovom visokom domu. Vi ste od svih ministara bivše Vlade najviše boravili u ovoj skupštini, po mojoj evidenciji 33 puta, što govori o vašoj aktivnosti, ali i poštovanju ovog visokog doma i građana Srbije. Mi danas imamo na dnevnom redu izmene i dopune Zakona o privatizaciji. Proces privatizacije je započet kao svetski proces pre više od dvadesetak godina iniciran u Ujedinjenom Kraljevstvu od strane Margaret Tačer. Kako vidite, proces je globalan, a zahvatio je ne samo bivše socijalističke zemlje i zemlje u razvoju, nego i razvijene zemlje. Sve su vlade žurile da se reše državnih preduzeća, mada poneke još oklevaju ne bi li ih još malo koristile za sopstveno obogaćenje. Što se Srbije tiče, prvi talas privatizacije pokrenula je još Savezna vlada Ante Markovića 1989. godine, sa korekcijom 1990. godine. Srbija je 1991. godine donela sopstveni Zakon o svojinskoj transformaciji. Taj proces, uz izmene i dopune zakona nekoliko puta, kako vidimo, traje i do danas. Nova Vlada Republike Srbije, na čelu sa premijerom Aleksandrom Vučićem, već je u ekspozeu tom problemu poklonila izuzetnu pažnju. Od svih vlada u Srbiji od 1805. godine do danas, a u tom periodu, dakle u periodu od 209 godina, Aleksandar Vučić je 73 čelnik izvršne vlasti, ekspoze premijera Aleksandra Vučića je najtemeljitiji, najsveobuhvatniji i sa tačno utvrđenim planom i programom Vlade na svim poljima života i rada, pa tako i na polju privatizacije. To je ono što uliva poverenje, ne samo nama poslanicima, nego i svim građanima Srbije. Upravo je u referatu naglašena agresivna privatizacija državne imovine, kao i definisanje načina i stvaranje odgovarajućeg zakonskog okvira za rešenje pitanja preduzeća u restrukturiranju. Srbija trenutno ima, kako rekoste vi, gospodine ministre, 164 preduzeća u restrukturiranju i njihovo stanje je u najvećem broju slučajeva ekonomski neodrživo. Direktan i indirektan trošak države iznosi više od 800 miliona dolara godišnje od ovih preduzeća. Prioritet države mora da bude da se u ovom procesu zaštite radnici i da se za jedan deo preduzeća nađe strateški investitor, za šta se Vlada u svom ekspozeu gospodina Vučića i opredelila. Fokus države, rekao je premijer u ekspozeu, treba da se usredsredi i na ona preduzeća koja mogu da zapošljavaju veliki broj radnika i koja imaju izglede da profitabilnu posluju. Vlada će posebno voditi računa o našim državnim preduzećima koja su tada u teškom stanju. Svake godine te kompanije gube, kako rekoh, preko 800 miliona koje plaćaju svi građani Srbije. Neka od tih preduzeća ne proizvode ama baš ništa vredno od prodaje. Neka od njih imaju održiv poslovni model, ali se njima loše rukovodi, imaju loš menadžment. Neka od njih su koristila da se pojedinci obogate kroz odlivanje velikog broja sredstava. Dame i gospodo, suština izmena i dopuna ovog Zakona o privatizaciji jeste u tome da će preduzeća u restrukturiranju biti zaštićena od prinudne naplate još pet meseci. Zapravo, stavljaju se u isti položaj državni i privatni poverioci i uspostavlja se moratorijum na prinudnu naplatu do kraja godine. Ovaj zakon spada u set zakona vezanih za reformu naše privrede, odnosno načina na kojima će naša ekonomija funkcionisati, što je jedan od tri temeljna zadatka kojima će Vlada Republike Srbije biti posvećena, a koje je definisao naš premijer Aleksandar Vučić u svom ekspozeu. Koristim priliku ujedno da mu prenesem podršku velikog broja građana Srbije, a posebno dela intelektualne javnosti, da ustraje u sprovođenju reformi, za šta mu i mi poslanici dajemo nesebičnu podršku. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, pošto je ovaj predlog zakona tehnički preduslov za donošenje sistemskih reformskih zakona, kako reče i gospodin Selaković, pozivam vas, posebno vas iz opozicije, da u danu za glasanje date svoj glas za ovaj zakon i time sudelujete u procesu ekonomskih reformi, za koje se opredelila Vlada Republike Srbije i većina građana Srbije. Hvala.
Zahvaljujem profesore Atlagiću. Reč ima narodni poslanik Aleksandar Jovičić.
Uvaženi predsedavajući, poštovani ministre, narodni poslanici, smatram da je ovo danas bila kvalitetna rasprava u kojoj su svi iznosili određeno, da kažem, viđenje situacije i činjenica je da u Srbiji postoji 167 preduzeća u restrukturiranju koje moramo da izbavimo iz ove krize u kojoj se nalaze. Činjenica je da gubimo 750 miliona dolara svake godine, a zamislite šta bismo mogli da uradimo sa tim novcem ukoliko bismo taj novac upumpali u zdravu privredu, u zdrave temelje našeg društva i sistema koji želimo da uspostavimo u našoj zemlji. Prioritet države svakako će biti zaštita radnika i o toj temi smo čuli dosta i u ekspozeu premijera naše Vlade. Petnaest godina se čekalo na privatizaciju i na okončanje tog procesa, ali nismo videli da su prethodne Vlade zaista shvatile svoj posao i sve ono što su govorili, veći deo skoro, većinu tih stvari nisu ni ispunili. Ono što je važno, a to je da imamo 2.266 privatizacija od toga je svaka četvrta propala, znači, preko 500 privatizacija i zato je zaista teško slušati DS kada govore šta će se desiti za pet meseci. Gospodo, videli smo šta se desilo poslednjih 15 godina i zapravo za vreme DS i pošto je ovde gospodin Šutanovac jedini danas branio DS i očigledno ostali funkcioneri imaju preča posla, jer naravno da ih uopšte ne zanima šta se dešava u srpskoj privredi, jer dok je ona bila zdrava i dok su imali šta da očerupaju oni su tu bili, a sada imaju preča posla oko prevlasti u svojoj sopstvenoj stranci. Ali, suština je da u to vreme kao i gospodin Živković koji je danas bio više van sale, nego što je bio u sali, a dva sata mu je kartica bila u aparatu iako nije bio ovde, više nije bio ni u Vladi u kojoj je bio 2003. godine. Suština je da su privatizacije svakoga dana od 2000. godine pa na ovamo propadale, ali su privatne firme onih koji su te privatizacije sprovodili svakoga dana rasle i cvetale.Zato imamo i Dragana Đilasa koji je milijarder u ovoj zemlji, a koji je učestvovao u toj privatizaciji, tačnije, sa ljudima koji su bili u toj privatizaciji, koji su sprovodili tu privatizaciju, doveo Beograd do abnormalno velikih dugova u visini od milijardu evra. Ono što je takođe važno naglasiti jer smo čuli ovde predstavnike DS koji kažu – a šta će biti sa FAP? Samo bih da podsetim sve u ovoj sali da je Grad Beograd napravio jednu nabavku pre dve godine gde smo kupovali 200 autobusa i nisam video ni volju, ni želju bivšeg gradonačelnika Beograda, odnosno predstavnika DS da naruči barem pet autobusa iz tog FAP-a, pa makar da su napravili za 10 godina te autobuse, ali da pokaže brigu o srpskoj privredi, da pokaže brigu o tom FAP-u, jer vidim da se sada brinete kako će FAP da opstane. Zapravo, sa jednom odgovornom politikom SNS, FAP neće propasti pokušaćemo da postavimo preduzeće na zdrave noge. Ali imamo onda jednu istu situaciju u jednom beogradskom preduzeću „Ikarbus“. Da li je moguće da se niste udostojili da kada se ta nabavka od 65 miliona evra sprovodila, barem nabavite pet autobusa od „Ikarbusa“ pa da ljudi koji rade u Zemunu imaju šansu da prežive, da dobiju plate koje zarađuju i rade po osam, čak i po 10 sati dnevno, kako bi napravili srpski proizvod koji može da se koristi i u našoj zemlji, a i u inostranstvu. Ne, uzeli smo stranog proizvođača 65 miliona iz kredita smo poklonili nekome, jer to je bio jedini način na koji se ophodila prošla beogradska vlast, a i pretprošla Vlada u kojoj je akter bio Mirko Cvetković. Ono što je važno napomenuti, a to je da je ovo samo tehnički deo ovog zakona, da Zakon o privatizaciji će uslediti u narednih nekoliko meseci i da će imati više segmenata kojima ćemo se baviti i koje ćemo pokušati da unapredimo, a to je pre svega oročavanje završetka privatizacije, da znamo više kada je taj konačni rok, jer ovde smo danas čuli predstavnike opozicije koji neće podržati ovu tehničku izmenu, ali su zato i 2001. godine i 2003. godine i 2005. i 2007. i 2010. godine to uspešno podržavali, jer to nije bilo pet meseci, to je bilo gotovo 13 godina. Tada im ništa to nije predstavljalo problem, šta je 13 godina za Srbiju koja je potpuno uništena jednom neodgovornom, populističkom, korumpiranom politikom. Takođe, zakon će podstaći ekonomski rast i definisaćemo ulogu države u samom procesu privatizacije. Ono što je važno, a to je da će formirano telo ispred Vlade Srbije biti potpuno profesionalno, da ćemo iskoreniti politiku iz javnih preduzeća i u sprovođenju tačnije odlučivanju puta njihovih sudbina, što će doneti sigurno bolji rezultat, jer gde god se politika u nekoj većoj meri umešala tu smo videli kakvi su rezultati. Tu se razlikuje SNS, kao što vidite i sa nestranačkim kadrovima, kao što vidite da u većini komisija zapravo i jesu ljudi koji su stručni koji ne moraju biti ni u jednoj partiji i mi smo ponosni zbog toga. Gospodin Šutanovac je rekao da je Srbija zadužena 21 milijardu evra. Da, ali i to ne krijemo. Rekli smo da smo se zadužili pet ili šest milijardi da bismo vratili, servisirali određene dugove. Ne krijemo da ćemo se zadužiti i još jedan određeni deo sredstava ćemo povući kako bismo mogli da servisiramo vaše kamate od 10%, odnosno 13% koje ste uzimali godinama unazad, jer ste kupovali socijalni mir i nikada niste smeli da dođete u situaciju da prihvatite odgovornost i da kažete istinu. Građani su politiku SNS ocenili kao politiku poštenja, politiku istine, zato što smo rekli kakva je situacija i priznali smo odgovornost za ono što smo možda mi uradili ukoliko smo bili za određene stvari krivi. Takođe, se nada da ćemo u narednom periodu i ova izmena zakona zapravo i donosi nešto što ranije nismo imali. S obzirom da optužujete da će se tek sada ustanoviti određena potraživanja poverioca. Da, ali od 2003. godine niko se time nije bavio. E, pa da, u narednih 30 dana ćemo znati koliko je ko dužan, koliko ko ima određena potraživanja i konačno ćemo uvesti sistem u našu zemlju. Molim vas da samo DS ne drži predavanje o privatizaciji jer gotovo 28 uspešnih privatizacija, 500 neuspelih privatizacija. Dobili smo, kao što ste najavljivali da će ekonomska kriza biti strateška šansa za Srbiju. Dobili smo umesto 200 hiljada radnih mesta koje ste obećavali, 200 hiljada ljudi na ulici i to zapravo jeste vaša politika i zaista me ne iznenađuje što nema više predstavnika DS ovde, jer ne biste imali ni šta da kažete. Hvala.
Hvala. Pravo na repliku ima narodni poslanik Dragan Šutanovac. Izvolite.
Zahvaljujem predsedavajući. Uvažena gospodo i dame, ja sam verovatno jedini u ovoj sali koji je bio i u tom FAP-u i u „Jumku“ i u „Krušiku“ i u „Slobodi“, „Prvom partizanu“ i u mnogim drugim fabrikama i znam kakvo je stanje zatečeno 2008. godine i znam kakvo je stanje koje smo ostavili 2012. godine. Ministar je ovde bio, da kažem, izuzetno častan kada je rekao da imate potencijalno rešenje. Potencijalno rešenje imate za nešto što ste vi stvorili kao problem, jer je taj FAP radio. Upravo je Ministarstvo odbrane naručivalo kamione iz FAP-a. Upravo je Ministarstvo odbrane razvijalo novi kamion u Zastava kamionima. Taj projekta ste takođe zaustavili. Upravo je Ministarstvo odbrane, odnosno Vojska Srbije i Pošte šilo uniforme u „Jumku“ koji od 1. januara ove godine štrajkuje, a poslednje četiri godine duplo više su povećane plate. Produktivnost koja je bila dva do tri meseca godišnje je skočila na 90% godišnje. Znači neću pričati o frazama, populizmu, demagogiji, o privatizacijama za koje kažete da je učestvovao Dragan Đilas. Recite mi u kojoj privatizaciji konkretno je učestovao Dragan Đilas. Niti ću vas optuživati za nešto što nije tačno. Takođe razumem, ne znam da li je stvar kulture, obrazovanja, nerazumevanja matematike, ako se pozajmite pet i po milijarde da vratite stare dugove, onda dugujete isto kao ranije. Ako se pozajmite pet i po milijarde pa sa 14,5 skočite na 21,5 onda to nije zbog vraćanja starih dugova, onda je to nova pozajmica. Ako pričate o domaćim proizvođačima, interesuje me koliko učešće će domaći proizvođači imati u tom Beogradu na vodi koji se daje na dlanu Arapima. Gde je tu srpska industrija, građevinska. Zbog čega nudite našu zemlju Al Dahri. Zbog čega Mubadala treba da uzme prostor u Inđiji bez ičega…. (Predsedavajući: Vreme.) Malo pre je gospodin Babić govorio tri minuta i dozvolili ste mu. Možete i sada 15 sekundi preko ovoga. Nije baš kolegijalno. Hvala vam.
Ja nisam predsedavao i molim vas da se držite vremenskog ograničenja. Zahvaljujem vam. Reč ima ministar Nikola Selaković. Izvolite.
Uvaženi predsedavajući, dame i gospodo narodni poslanici, ja vas molim, molim pojedine poslanike da sve prisutne u sali ne potcenjuju. Dakle, kada neko kaže – ja sam jedini u ovoj sali koji je bio, pa onda nabroji preduzeća, a mi drugi nismo bili nigde i ne znamo ništa. Do pre godinu i po dana sve je bilo fantastično. Kad je tako dobro radio FAP, „Jumko“, „Krušik“ i svi koje ste nabrojali, pa zašto ne posluju tržišno? Zašto FAP ne izvozi kamione? Zašto nema tri, četiri hiljade zaposlenih? Kada je tako sjajno bilo u „Jumku“ koji su vodili vaši kadrovi, zašto su radnici „Jumka“ izašli i blokirali auto-put? Jeste, sve smo mi uništili. Ranije je tekao med i mleko. Predsedavajući, molim vas samo da poslanici ne dobacuju dok ja govorim, jer ću biti prinuđen da ja dobacujem njima dok govore, a to nije na nivou moje pristojnosti.
Ja vas molim da niko ne dobacuje. Poslaniče Šutanovac, molim vas da se držite Poslovnika.
I da je tako sve, sve smo sve mi uništili, sve je bilo sjajno, samo ne znam kako to građani ne prepoznaše da je sve bilo tako sjajno i kako je to građanima zasmetalo što je za četiri godine ostalo 400 hiljada ljudi na ulici? Ja vas molim da nam ne zamazujete oči. Prvo ste pričali da će nas zaobići svetska ekonomska kriza. Onda ste rekli da ćemo mi ojačati u svetskoj ekonomskoj krizi, da nas neće nikako pogoditi. Nije nas uopšte pogodila. Izuzetno uvažavam, poštujem i cenim pojedine poslanike vaše stranke koji se jave i diskutuju ovde vrlo argumentovano, vrlo dobro, vrlo utemeljeno, ne jeftino. Nemojte molim vas ovde ljudima takve stvari da pričate. Ja sam iz tog kraja jugozapadne Srbije koji je FAP stvorio i meni ste našli da pričate kako je FAP mnogo dobro radio. Meni ste našli da pričate o tome, a ja vam kažem da je bilo nekoliko godina kada iz FAP-a jedna jedina prikolica, a ne kamion, nije izašla u periodu od prethodnih 15 godina. To je jedan od retkih gradova koji je doživeo izuzetno jaku depopulaciju, odlazak stanovništva odatle. Uporedite rezultate dva popisa pa ćete da vidite. Ali, FAP nije samo Priboj. FAP je i livnica u Prijepolju. Jel tu nešto žestoko radilo? Ja se sećam da je tamo radio tekstilni kombinat „Ljubiša Miodragović“, gde je bilo blizu tri i po hiljade zaposlenih. I to je nekako odjednom nestalo. Da ne nabrajamo samo preduzeća iz tog kraja, ima i drugih krajeva u Srbiji. Nemojte ovde da pričamo građanima bajke kako je sve odlično radilo i onda je došla ta neka užasno zla stranka na vlast koja je sve to uništila. Ja mislim da je to apsolutno nekorektno. To je vređanje građana Srbije. Građani su za ovu Vladu dali svoj ubedljiv glas, a o rezultatima rada nekih prethodnih vlada takođe su dali svoju ocenu i glas. Mi možemo ovde da razmenjujemo naše stavove, naša mišljenja, ali nemojte da vređamo elementarnu inteligenciju građana. Građana koji žive u tim krajevima gde ta preduzeća grcaju u problemima dugi niz godina. Postoje čitave grane privrede koje su u Srbiji gotovo apsolutno uništene. Kako je moguće da imamo potpuno uništenu kožarsku industriju? Kako je moguće? Industriju koja je izvozila svoje proizvode iz Srbije u vreme i sankcija i ratova. Šta se to desilo? A s druge strane imamo decenijsku priču o poljoprivredi, o razvoju i ratarstva i stočarstva. Da, rekao sam, imamo potencijalne partnere. Vi niste imali ni potencijalne. Šta je sada tu problem? Imamo potencijalne partnere koji su spremni da nam pomognu da nađemo rešenje. Da li će to biti lako? Neće nikako biti lako. Da li će tu država morati da preuzme jedan teret na sebe? Moraće. Nikome nije jednostavno da dovede investitora u svoju zemlju, a dovesti investitora koji će da proizvodi kamione u gradu do koga nema autoputa, u gradu do koga postoji samo jednokolosečna pruga? Zašto je pravljen FAP tamo? Pa u neko vreme to je bila strateški potez da se pravi na tromeđi tri republike, ali u takvoj situaciji danas naći nekog investitora? Kolega Jovičić je pomenuo slučaj „Ikarbusa“. O kakvoj brizi vi pričate o tim preduzećima? U gradu Beogradu su kupljeni autobusi stranog proizvođača. Danas kada pitate tadašnjeg vašeg direktora „Ikarbusa“ kakav je bio efekat toga na poslovanje „Ikarbusa“ kod nas, reći će vam da je to bio smrtni udarac. U kojoj privatizaciji je učestvovao Dragan Đilas?Pa, učestvovao je u privatizaciji Beograda. Eto u kojoj privatizaciji je učestvovao, a pojedinci iz njegove stranke su pre toga učestvovali u pokušaju privatizacije Srbije, pa je u toj privatizaciji bilo samo njima na kraju bolje. Ponosan sam što sam došao u Vladu Republike Srbije pre 20 meseci i što se za ovih 20 meseci moja imovinska karta nije promenila. Država Srbija bi bila ponosna da to može da kaže i za prethodne ministre prethodnih Vlada, ali nažalost ne može, ni za njih, ni za članove njihovih porodica. Molim vas da pogotovo ovoj Vladi, koja je nešto duže od dve nedelje na dužnosti, ne držite lekcije na tu temu, prvoj Vladi koja je iznela sistemski plan za rešenje mnogih teških i bolnih pitanja. Zahvaljujem.
Zahvaljujem, ministre Selakoviću. Po Poslovniku, narodni poslanik Zoran Babić. Izvolite.
Prekršen je Poslovnik član 107. jer u obraćanju narodni poslanik ima pravo da se obrati ne drugom narodnom poslaniku, ne nekoj fikciji i imaginaciji, nego predsedniku ili predsedavajućem. Zbog čega ste vi prihvatili da vam drugi narodni poslanik govori da ste uništili, upropastili FAP ili ne znam koliko firmi u kojima je bio? Meni zaista to nije jasno od vas, ali sam spreman da i vas i gospodina koji vam je uputio takvu vrstu kritike, povedem u „Magnohrom“, u fabriku vagona, da pokažem isečene mašine, isečene hale koje su prazne, u „Vitojevac“ u Vrnjačkoj Banji, u RAD, likvidirane, nepostojeće, u „Prvu petoletku“, u „14. oktobar“, u „Elektronsku industriju“ iz Niša. Spreman sam da povedem u te fabrike. Spreman sam da pogledate tu prazne hale. Uostalom, mi ovde ne donosimo sud. Sud o dobroj ili lošoj politici donose građani na izborima i doneli su 16. marta. Građani su rekli – ne više nikada pogubna politika koju je vodila Demokratska stranka, koja je sada jedva prešla cenzus. Ti koji su po mišljenju Demokratske stranke upropastili sve ovo, dobili su natpolovičnu podršku građana Republike Srbije. To je sud koji se meri. To je sud do kojeg nam je stalo, a ne mišljenje ili ekskurzije pojedinih bivših ministara koji žale za beneficijama koje su imali u vreme kada su bili ministri.
Zahvaljujem, gospodine Babiću. Smatram da Poslovnik nije prekršen. Nisam primetio da se narodni poslanik Šutanovac obratio bilo kome direktno i da je prekršio Poslovnik. Obrazložio je i dao jednu analizu koja je bila u vezi sa izmenama i dopunama zakona. Da li želite da se Narodna skupština o ovome izjasni? Ne. Zahvaljujem. Zatvaramo krug replika. (Aleksandar Jovičić, s mesta: Replika.) Zatvaram krug replika. Molim vas, nemojte da mi dobacujete s mesta. Reč ima narodni poslanik Dragan Šutanovac, po Poslovniku.
Ovo što trenutno radite nije primereno. To je kršenje člana 107. O čemu se radi? Da se prepoznam u govoru, a direktno mi se obraća, gleda u mene, gospodin ministar. Treba da mi date reč. Nas je ovde nekoliko. Vas je 150. Vidim, u dobru ste se poneli. Proći će i to, nemojte da se plašite. Ja sam pet i po godina bio ministar odbrane. Proleti to vreme, pa onda vidite posle šta ste uradili, ali je vreme, gospodine predsedavajući, da vodite sednicu na način na koji je to neophodno. Ja imam još 16 minuta da govorim kada se završi ova rasprava, ali želim da imam priliku da odgovorim na direktne stvari koje mi uputi gospodin ministar. Ovde su čak bile i lične stvari, nije samo pominjanje bivših ministara, nego i njihovih porodica, a to je nešto što je potpuno neprihvatljivo, pogotovo ne porodičnim ljudima koji su oženjeni, žive u lepom braku, nemaju problem nikakve druge vrste. To se ne radi, gospodine ministre.
Koliko sam pratila diskusije, krug replika može da se zatvori zato što je po dva puta bilo odgovora. Reč ima narodna poslanica Nevenka Milošević.
Uvažene predsednice Narodne skupštine, ministre pravde, poštovane kolege narodni poslanici, moram da iskažem na početku zadovoljstvo da svoj poslanički mandat upravo počinjem ovakvom jednom raspravom koja se tiče života naših građana. Nisam ekspert ili stručnjak iz ove oblast, ali ne treba to da bude, pa da vidimo svi kako se danas živi u Srbiji, kako se živi u Ivanjici, u opštini iz koje dolazim. Par reči o opštini iz koje dolazim. Ivanjica je jedna od teritorijalno većih opština u Srbiji, ali zapostavljena već godinama. Ima mnoge resurse i već duži niz godina nije imala narodnog poslanika u ovom visokom domu. Ono što se u Ivanjici dogodilo čujemo i znamo, dogodilo se širom Srbije. Dogodio se kolaps privrede. Ko je kriv, više neću da ponavljam. Dovoljno smo rekli i prepoznali krivca. To se dogodilo u Ivanjici. Moram da kažem, brojke, kao što smo rekli, najbolje pokazuju, 12 hiljada zaposlenih nekada je bilo. Danas nema ni par hiljada. Neuspele privatizacije svuda, a Ivanjica je bila privredno jaka opština, jedna od jačih u Srbiji. Hajde da pomenem i nešto što je prilično dobro, jedna možda privatizacija preduzeća „Proleter“, ali zato su sve neuspele. Neću analizirati sve privatizacije, ali moram da se dotaknem bar jedne, recimo veliki gigant „Špik“, „Drvna industrija“, gde bar Ivanjica, znamo, ima resurse. Danas hektari prazni, hale prazne, a da ne pričam o zagađenju te fabrike na građane u okolini. Da se ne žalimo mnogo, jer tužna je slika svuda i u Srbiji, u Ivanjici. Ovom prilikom bih ipak da iskažem jednu veliku dozu optimizma, nade, vere, vere u novu Vladu, u premijera gospodina Aleksandra Vučića, koji, svi vidimo, toliko posvećeno i odgovorno radi. Svi smo rekli i slažemo se da ovo jeste danas samo prvi korak u sistemskim zakonima, u reformama koje nas čekaju. Želim da iskoristim ovu priliku i da apelujem na Ministarstvo pravde, gospodina Selakovića, koji je danas sa nama, da nastavi put reformi pravosuđa. U Ivanjicu je vraćen Osnovni sud, ali verujte, mora se i dalje još jače nastaviti sa reformama, jer za pravosuđe u Ivanjici zaista ima mnogo posla. To su, pre svega, baš ove privatizacije o kojima pričamo. Moraju oni koji su do toga doveli da odgovaraju. Preispitane su 24 privatizacije, ali moramo nastaviti dalje. Ja apelujem na to i građani moje opštine. Da ne pominjem mnoge druge sporne slučajeve, kao što su „Zemljoradnička zadruga Ivanjica“ i mnogi drugi, a preduzeće u restrukturiranju u Ivanjici, to je konfekcija „Javor“. Nadam se da će se posle današnjeg dana i u narednim mesecima naći rešenje za to preduzeće, jer tu radi 600 radnika. Ako i oni ostanu danas bez posla, imaćemo veliki problem u Ivanjici. Na kraju, moglo bi se dugo pričati, ovo je vrlo važno pitanje. Prenosim podršku građana opštine Ivanjica novoizabranom premijeru i Vladi Republike Srbije. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Aleksandar Radojević.
Poštovana predsednice, gospodine ministre, koleginice i kolege, jako je zanimljivo slušati ovu raspravu celog dana iz cele Srbije, sa brojnim primerima neverovatnih privatizacija. Obzirom na sve ono što smo čuli, ne bih želeo da se ponavljam, ali se pitam kako su ti naši prethodnici u prethodnom režimu mogli da ozakone privatizaciju i privatne imovine. Primera radi, Fabrika hartije u Čačku je osnovana i napravljena 1929. godine. Imala je svoje vlasnike. Godine 1945. su pobednici nacionalizovali tu fabriku, umesto da po svim očekivanjima ta fabrika bude vraćena prethodnim vlasnicima, odnosno njihovim potomcima koji i dan danas žive u Čačku. Novim Zakonom o privatizaciji je ta fabrika, zajedno sa onim što je dograđeno i urađeno od 1945. do 2000. godine ili do dve hiljade i neke, ozakonjeno i prodato nekom trećem, a nama i svim građanima Srbije ostavljeno kao amanet da putem restitucije nadoknadimo tim prethodnim vlasnicima ono što im je oteo neki bivši režim, a demokratski režim legalno „prodao“. Prosto je neverovatno, takvih primera u Srbiji koliko hoćete. Društvena imovina koja se nalazila u tom bivšem režimu se tako i zvala, ali nisam siguran da je ona u suštini bila društvena po svim njenim karakteristikama, jer ako imate neku fabriku, neku firmu koja ima 40, 50 radnika, koja je počela od neke male majstorske radionice i prerasla u veliku fabriku koja ne duguje nikom ništa, pitam se kako je neko treći moga u njihovo ime da proda sve to, ali to je nešto što se dogodilo. Sada ovde imamo Predlog zakona koji treba tehnički, ili kako bi mi medicinari rekli, da obezbedi baj-pas do konačnog rešenja i popravljanja Zakona o privatizaciji, ako je uopšte još šta ostalo u ovoj državi da se privatizuje, a da nije potpuno uništeno. Davne 1949. godine predsednik SAD Teodor Ruzvelt je poklonio onoj bivšoj SFRJ matični soj penicilina i mi smo četvrta zemlja na planeti zemlji koja je počela da proizvodi penicilin u svojoj režiji. To je trajalo i radilo sve do 1991. godine, kada je na volšeban način tadašnji predsednik države, uz asistenciju jednog našeg akademika, proglasio da je taj matični soj, u parku u Zemunu, potencijalno opasan za građane Beograda, da može da pobegne van i da napravi alergiju. Obzirom na to, mi smo tog trenutka izgubili zdravstvenu, praktično, farmaceutsku nezavisnost od proizvodnje antibiotika. Izgubili smo ogromne prihode koje smo imali od, recimo, Indije, koja svoje peniciline koje je proizvodila poredila sa našim matičnim sojevima. Tako da je to bio period kada je počelo, na neki način, rastakanje i intelektualne svojine, koja je jako važna uz ovu privatnu materijalnu svojinu. „Galenika“ je biser koji imamo i koji ne smemo ispustiti. Ono što se događa nekoliko godina unazad sa ovim privatizacijama, dovodi do tako velikog povećanja troškova i budžetskog opterećenja svih nas, da je prosto neverovatno kome je palo na pamet da određuje na taj način. Primera radi, jedan obični lasiks, koji je proizvodila „Jugoremedija“, posle njene privatizacije više se ne proizvodi ovde kod nas. Ta ampula je koštala pet dinara u našoj sopstvenoj režiji. Recimo, bolnica u Čačku troši 1000 ampula tog lasiksa nedeljno. Lako je izračunati koliko troši mesečno, koliko 40 i nešto bolnica u državi Srbiji, koliko kliničkih centara, koliko domova zdravlja. Sada uvozimo zamenu za lasiks iz Hrvatske, iz Bugarske i iz Indije. U principu čist gubitak, uz to još dodatna šteta što taj lasiks nije ni približno onog kvaliteta koji je bio naš, koji je dobro kontrolisan i dobro pravljen. Ono što imamo u farmaceutskoj industriji, farmaceuta, tehnologa, i doktora medicine koji tamo rade, zaista ne bi smeli da izgubimo ni po koju cenu. Lekovi „Galenike“ mogu i sami da se prodaju, njima ne trebaju eksperti koji se bave prodajom, jer za njihovim lekovima i dan danas vlada ogromna potražnja. Mnogo je takvih primera. Zaista mislim da ćemo mi, kao većinski deo ovog parlamenta, uspeti da zaustavimo te negativne trendove i da ćemo pokrenuti zemlju Srbiju putem napretka. Imam utisak da je svaki vid stvaranja nove vrednosti u ovih prethodnih 12, 13 godina bio na prodaju, valjda da bi se samo uvozilo i od uvoza živelo. Malopre je jedan kolega poslanik pomenuo moju „Slobodu“ iz Čačka, koja je pretrpela neka oštećenja u ratu. Jedan deo te proizvodnje, onaj namenski, je obnovljen uz ogroman napor ljudi koji tamo rade. To je jedan i valjda jedini proizvođač i izvoznik značajan u Čačku koji nešto proizvodi, stvara novo i izvozi. Onaj deo koji se ranije bavio civilnom proizvodnjom, odnosno štednjaka, šporeta i dalje ne radi. Prethodna Vlada, prethodni režim je dao subvencije 10, 15, 20 hiljada evra, ne znam tačno koliko, „Gorenju“ da napravi neke fabrike po Srbiji da proizvodi. Nemam ništa protiv, dobro došlo „Gorenje“, ali zaista mislim da proizvesti šporet u čačanskoj „Slobodi“ je smešan zadatak koji može da se odradi i u jednoj maloj radionici, a kamo li u čačanskoj „Slobodi“. U to ime podržavam ovo i nadam se da ćemo istrajati na ovom reformskom kursu da konačno država Srbija počne nešto da proizvodi i da prodaje svoje proizvode, a ne da prodaje svoju očevinu i dedovinu koju je nasledila. Hvala vam.
Reč ima narodni poslanik Boban Birmančević.
Poštovana predsednice, poštovani ministre, poštovani poslanici, poštovani građani, izuzetna mi je čast da sam poslanik u sazivu Skupštine. Dolazim iz grada Šapca, grada koji je, kao i svi drugi gradovi u Srbiji, uništen katastrofalnim privatizacijama, gde su privatizacije rođačkim i tajkunskim dogovorima dovele do stanja koje je vremenom postajalo sve gore i gore. U Šapcu na današnji dan skoro da nema preduzeća koja bi mogli da postavimo na zdrave noge. Od 2000. godine na ovamo odlazila su velika preduzeća, respektabilna, od „Dekora“, preko „Inga“, „Jele“, „Name“, „Šapčanke“, „Save“, „Mačve“, pa do čuvene „Zorka holding“ kompanije. Preduzeća koja su poslovala u „Zorka holding“ kompaniji, koja su proizvodila, radila i izvozila od 2000. godine do dana današnjeg, od prve „Zorkine“ kapije, pa do zaštite bilja, skoro da ne postoje. U celom krugu čuvene holding „Zorka“ kompanije postoji još samo „Eliksir“, koji je nastao cepanjem „Viktorija grupe“, koja se pod sumnjivim okolnostima domogla imovine Fabrike mineralnih đubriva. Tu je i „Farmakom“, koji je već nebrojeno puta prozivan za razne mahinacije sa kreditima i postavljala su se pitanja njegovih privatizacija. Kada je šabačka privreda u pitanju, to je sve. Od „Zorka holding“ kompanije nije ostala čak ni upravna zgrada. Nju je za dugove za isplatu zaostalih zarada radnicima, u aranžmanu sa Mlađanom Dinkićem i Dušanom Petrovićem, preuzela lokalna uprava. U blokadi je čak i „Mlekara“, koja seljacima duguje stotine miliona dinara za mleko, a koliko duguje dobavljačima, verovatno ni oni ne mogu da ustanove. Nekada najveće auto-saobraćajno preduzeće „Sedmi juli“ prodato je prvo kralju drumova Miletu Jerkoviću, pa preprodato ne zna se kome, a na današnji dan je nestalo sa lica zemlje. Lopovi su srušili i odneli garažu, kancelarije i nameštaj i zidove, nije ostao ni kamen na kamenu. Ovo valjda sve pod zaštitom šabačke policije i lokalne uprave. Mnogi se još sećaju privatizacije „Zorka farme“. Kada je „Hemofarm“ u tom trenutku mnogo manji kupio tu ista „Zorka farmu“, a građani Šapca ostali uskraćeni, ne samo za jednu perspektivnu fabriku, koja je u međuvremenu većinu svojih resursa, licenci i kadrova preselila u Vršac, već su ostali zakinuti za dijagnostički centar, odnosno opremu vrednu dva miliona evra, pri čemu je direktan krivac, koji nije obezbedio uslove, iako je po ugovoru bio u obavezi, lokalna samouprava. Šapčani su, slučajno ili namerno, ostali bez privrede, ostali bez radnih mesta.Šabac je imao „Zorku“, imao je „Metaloplastiku“, imao je „Jelu“, imao je „Sedmi juli“, imao je respektabilna preduzeća. U Evropi je bio poznat kao mali Pariz, sve dok nije došlo do privatizacije „Save“, kada su skoro svi ugostiteljski objekti otišli za izuzetno male novce i svi ti objekti, na današnji dan, ne rade. Bili smo poznati po šabačkoj gimnaziji, po prvom klaviru, po prvacima sveta u rukometu, po provincijskom Urugvaju, fudbalskom klubu „Mačva“, a sada smo poznati po 10.000 radnika koji su ostali bez posla, zahvaljujući katastrofalnoj privatizaciji. Poznati smo i čuveni po 10%, koji su se u proteklom periodu uvećavali. Svestan sam, svi građani su svesni da su svi gradovi u Srbiji imali svojih 10%. O tome kako su sproveli privatizaciju i šta su radili u prethodnom periodu, svoje mišljenje najbolje su dali glasači na prethodno održanim parlamentarnim izborima. Gospodine ministre, koristim priliku da vas zamolim u ime građana da u što kraćem roku dobijemo odgovor ko je kriv. Neko mora biti odgovor za ovakvu privatizaciju. Gospodi iz opozicije, nema ih mnogo, direktno postavljam pitanje, nije lepo da se smeju, ne znam čemu se smeju, nije pošteno, oni su, zahvaljujući, ne samo privatizacijama, nego i politici koju su vodili u svim drugim sektorima, bili pripadnici ili su još uvek članovi stranke koja je direktno odgovorna. Kada je SNS u pitanju i ova Vlada mi nećemo tražiti alibi u drugim strankama i po ministarstvima i ne vidim šta je sporno, zašto prozivaju i zašto nema ministra privrede. Bilo koji ministar i bilo koji član Vlade može govoriti i može biti prisutan, ali mi nećemo tražiti izgovore. Ono što je bitno je da su oni zahvaljujući upravo tom poslovanju i traženju izgovora, sada otprilike mogu nazvati svi zajedno grupom, zajedno za cenzus, jer su upravo privatizacijom i posledicama te privatizacije došli na taj nivo na kojem jesu, a to je zajedno za cenzus. Gospodo iz opozicije, kada nešto radite, a to nešto nije dobro, a to radite dugi niz godina, vi počnete mislite da tako treba. Gospodo ne treba tako. I da ne treba tako rekli su vam i građani i rekao vam je i naš premijer i reći će vam i ova Vlada, a kako treba videćete u narednom periodu. Proces oživljavanja ovih 164 preduzeća, jedan je od prvih zadataka kako premijera Vučića tako i ministara, tako i svih nas ovde prisutnih u sali i u skladu sa tim treba podržati ovaj Predlog zakona o izmeni Zakona o privatizaciji. Pozivam opoziciju da uz javno izvinjenje građanima za katastrofalno sprovedenu privatizaciju i uništenu privredu glasaju za ovaj zakon. Još jednom za kraj da kažem da nema mesta osporavanju ovog predloga. Ne može forma biti važnija od suštine, a suština je da ova država može i mora bolje i da će ova Vlada predvođena Aleksandrom Vučićem raditi sigurno bolje, pravednije i pre svega poštenije. Hvala. (Narodni poslanik Dušan Petrović, s mesta: Pomenuo me je.)
Gde ste se prepoznali? Bivša vlast su svi ovde u sali. Nije vas spomenuo u negativnom smislu. Izvolite. Ako smatrate da je to bilo negativno, izvolite.
Ne znam, gospođo predsednice, vrednosni sudovi vaši i moji možda se ne slažu. U vrlo negativnom kontekstu. Ne znam, gospođo predsednice, gde mene nađe gospodin Birmančević u svemu ovome. To sada nije važno. Jedan od slučajeva o kome se ne govori samo ovde, nego govori godinama unazad, je privatizacija koju je jedan od istaknutih članova SNS sproveo u Šapcu. Ne znam kome se gospodin Birmančević žali. Mislim da je to stvar koju bi unutarstranački trebalo da prvo raspravite, pa da govorite u Skupštini o tome šta je dobro, šta nije dobro. Što se tiče činjenice da je nekoliko hiljada radnika „Zorke“ dobilo nekakav novac tako što je grad Šabac preuzeo na sebe deo tereta zajedno sa nekim od ministarstava privrede, ne znam da li je Dinkić bio ministar ili ne, nije ni važno, mislim da je to dobra stvar, kao što mislim i da je dobra stvar da je grad zaštitio svoje interese tako što je stavio neka sredstva obezbeđenja na jedan deo imovine „Zorke“. Mislim da je dobro i razložno voditi debatu o svakom pojedinačnom slučaju. Mislim da je jako loše da se jedna od vrlo važnih stranih investicija u Srbiji, a to je činjenica da je nemačka „Štada“ kupila „Hemofarm“, a „Hemofarm“ je pre toga kupio fabriku lekova u Šapcu, pa je to između ostalog opredelilo veliku nemačku kompaniju da dođe u Šabac. Danas je glavni menadžer „Hemofarma“ čovek koji se nalazi na čelu jednog tela koji vodi saradnju između Nemačke i Srbije u oblasti privrede. Mislim da je to dobra stvar koja se desila, ne samo Šapcu, nego i Srbiji. Da ne ulazim i da ne opterećujem javnost koja nas gleda ni ovaj parlament pojedinačnim slučajevima, ovo su neistine, kao što to ne znači ništa u odnosu na apel koji je upućen ministru pravde. I ja pozivam ministra pravde. Ne znam tačno kakve su mu nadležnosti, odnosno znam. Pozivam svakoga ko je nadležan da ispita sve da li je neko nešto zloupotrebio. Dosta više sa potpuno neutemeljenim tvrdnjama, pa i sa činjenicom… (Predsednik: Vreme.) Mislim da je važno. Završavam. (Predsednik: Dva minuta i 32 sekunde. Sigurno će vam neko nešto odgovoriti.) Ovo nije ni sud, ni tužilaštvo. Svako ima mogućnost da lepo obavesti…
Sigurno je replika interesantna. Moram da vas isključim. Poslaniče, isključeni ste i ne vredi da govorite.
Prikrivanje krivičnog dela je krivično delo. Ukoliko neko saznanja da je neko, da je bilo ko izvršio neko krivično delo, a ne prijavljuje, je takođe u postupku i u krivičnom je delu. Srpska napredna stranka je između ostalih novina i osveženja i u ekonomskom i u političkom životu Srbije unela i meru nulte tolerancije za kriminal i korupciju, ne samo što ćemo govoriti o tome, ne što ćemo se zalagati, nego smo to i primenili. Niste nam verovali ne pre dve godine kada smo rekli da u borbi protiv kriminala i korupcije zaštićenih nema i da ćemo prvo krenuti od onih generatora korupcije i kriminala, od onih najjačih, ma kako rizikovali porodicu i našu budućnost, pa kada su oni zauzeli sudnice i mesta gde treba da budu, onda ste rekli – nećete na vaše koalicione partnere, pa kada je procesuirana „Galenika“, rekli ste – nećete na svoje, pa smo u jednom teškom danu za SNS u ovoj sali skinuli imunitet narodnom poslaniku SNS i pokazali da ne postoji članska karta koja će zaštiti bilo koga ko se ogrešio o zakone RS. Zbog toga ne prihvatam bilo kakvu sumnju, bilo kakvo spočitavanje da je neki član SNS uradio bilo šta loše. Ako jeste uradio, a neko ima saznanja, treba da prijavi i treba da se procesuira. Inače je taj neko ko sve to prikriva u krivičnom delu. Slažem se u jednoj stvari, ova sala nije sudnica, nismo advokati, nismo sudije, nismo tužioci. Nikoga ne branimo i nikoga ne optužujemo, ali spočitavanje u smislu da bilo koga SNS štiti ne želim i ne dozvoljavam, jer smo u protekle dve godine to i dokazali.
Vreme. Gospodine Petroviću, nemate prava na repliku. Sada vam je odgovoreno na vašu repliku. Nije vam spomenuto ni ime ni prezime, nego samo da prijavite krivično delo ako imate izvesna saznanja. Gospodin Dušan Petrović po Poslovniku.
Član 104, pogrešna interpretacija. Na ovo što je gospodin Babić rekao sam upravo i kazao. Nikome nisam spočitao da je učinio krivično delo, već replicirajući na ono što je gospodin Birmančević govorio sam kazao da je jedna privatizacija o kojoj sam govorio izvršena od strane istaknutog člana SNS. Ne znam da li to jeste ili nije neki problem. Ako jeste, ima ko je za to nadležan. O tome nisam reč rekao.
Objasnili ste povredu Poslovnika. Da li smatrate da treba da se izjasnimo, pošto sam ubeđena da član 104. nisam povredila nekim svojim ličnim činom? (Narodni poslanik Dušan Petrović, s mesta: Ne želim.) Sledeći reč ima Miodrag Nikolić. U sistemu vas nema i ne mogu da vam dam repliku, gospodine Birmančeviću. Po kom osnovu se javljate? Vi ste taj gospodin o kome se govori. Izvolite.
Zarad istine i zarad građana Šapca, a naravno i celokupne javnosti, kada je privatizacija „Zorka-farme“ u pitanju, ličnost koju pominje je upravo Siniša Mali i on jeste učestvovao u privatizaciji, ali mi ovde pričamo o delu da privatizacija nije sprovedena do kraja, odnosno da je sprovedena samo u delu preuzimanja „Zorka-farme“ od strane „Hemofarma“. Zamolio bih da se saslušamo, ako nije problem. Da li je možda problem?
Narodni poslaniče, teče vam vreme. Navići ćete se, kolege često viču u sali.
U redu. Znači, sporna je privatizacija u delu da lokalna samouprava nije odradila svoj deo posla i da je Šabac kao grad ostao bez dva miliona evra za dijagnostički centar. O svemu tome postoje podaci, postoji ugovor o kupoprodaji i ja ću vrlo rado na sledećoj sednici Skupštine ili kada bude sledeća prilika dokumentovati i pokazati građanima ko je u pravu. Hvala.
Hvala vama. Sada zatvaram krug replika. Zaista smo iscrpeli temu u slučaju Šapca. Reč ima Miodrag Nikolić. Miodrag Nikolić nije u sali. Reč ima Zoran Babić. Izvolite.
Gospođo predsednice, gospodine ministre, dame i gospodo narodni poslanici, ovaj deseti saziv je treći saziv u kojem učestvujem. Bio sam prisutan kada su se usvajali mnogi zakoni koji su nažalost bili opšti, bili besmisleni, bez ikakve odgovornosti i bez ikakvih vremenskih okvira. Nažalost, i u prošlom sazivu se tako nešto dešavalo. Zakon o osiguranju je dva puta odlagan, da se kompozitna društva razdvajaju na životna i neživotna i zbog toga sam izuzetno ponosan što ćemo prestati sa tom praksom i u narednih mesec dana doneti jedan sistemski, veoma važan Zakon o osiguranju. Što se tiče ovog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji, po mom skromnom pravničkom mišljenju, ovo je jedan tehnokratski zakon, zakon koji jasno definiše zaduženja, koji jasno definiše obaveze, koji jasno nalaže koje su obaveze poverioca, koje su obaveze Agencije za privatizaciju, koji jasno određuje vremenske okvire koji su veoma bitni, jer Srbija kao društvo više nema vremena za gubljenje, nema vremena za opšte stvari, nema više vremena za kolektivnu odgovornost, već za odgovornost institucija i onih koji te institucije vode i odgovornost pojedinaca koji u tom postupku učestvuju. Ovim zakonom se ne dobija na vremenu, ovim zakonom se daje posao i poveriocima da svoja potraživanja jasno definišu i odrede ih nominalno koliko iznose, daje posao i Agenciji da da predlog u 90 dana, da da predlog kako će se te obaveze namiriti i ni jedna loša poruka se ne daje ovim zakonom. Zbog toga će Srpska napredna stranka u danu za glasanje podržati ovaj Predlog zakona o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji. Postoji mogućnost da ovim zakonom neko od poverioca prihvati šta mu Agencija za privatizaciju bude dala kao predlog, pa ćemo neke od tih firmi u restrukturiranju bar rešiti. Nisam preveliki optimista, ali, kao što je i gospodin Selaković rekao, neka neka od tih 162 firme u restrukturiranju dobije šansu, nastavi da živi, pa je to uspeh. Ukoliko poverioci ne budu prihvatili takav način rešavanja, pa bar smo nešto uredili, bar smo popisali, bar smo rekli koje su to firmi u restrukturiranju, kome duguju i koji su to iznosi. Bar će na taj način uređenjem biti atraktivniji i prihvatiljiviji za privatizacije i za buduće strateške partnere. To je vrednost ovog zakona. Da li će ovih 150 dana biti dovoljno? Vidim po nekim amandmanima koji su predati da neke kolege smatraju da taj rok treba i da se produži. Uvek sam za kraći rok, uvek sam za više angažovanja, ali sam uvek, ne za podelu odgovornosti, već za tačno označavanje ko je za šta odgovoran, a videćemo se u ovoj sali i za 150 dana od dana usvajanja ovog zakona. Videćemo ko je koliko posla uradio i koliko je ta oblast koja je toliko mračna firmi u restrukturiranju, koja odnosi kao rupa bez dna godišnje 750 miliona evra. Lepo je govorio kolega Jovičić da svake godine sa 750 miliona dolara bačenih, da na taj način dajemo pola deficita budžeta Republike Srbije, da sa tim novcem ima mnogo manje šanse za neke mlade ljude sa mnogo više ideja koji žele da otvore firme, koji žele da naprave budućnost u ovoj državi. Žao mi je što ću jedan deo svog izlaganja koristiti za neku vrstu replika na kritike koje sam čuo u današnjem radu. Spočitano je zašto se radi u subotu. Izvinjavam se kolegama ako su imali preče obaveze subotom, izvinjavam se onima koji su planirali možda da prime platu samo, a da u interesu građana rade eventualno dan ili dva. Poruka SNS i sa promenom radnog vremena, poruka i sa mnogim stvarima koje se tiču državne uprave je takva da ova Vlada Republike Srbije želi da zaposli i da zasuče rukave, ne samo Vladi, ne samo ministrima, ne samo Narodnoj skupštini, želimo da Srbija zasuče rukave. Kome to ne odgovara, kome ne odgovara da radi subotom i nedeljom i danju i noću, u interesu građana Srbije, može slobodno da kaže, pa ćemo videti da li će sledeći put dočekati i tih 6,08% podrške. Spočitano je da ništa nije urađeno, da je neefikasno. Mogu da se složim da je brzina veoma bitna i da bih bio mnogo srećniji kada bi se neke stvari u našem društvu dešavale brže, ali izlazeći iz stanja kada se nije dešavalo ništa i ulazeći u ovu brzinu rešavanja problema, srećan sam jer učestvujem u tom rešavanju izazova našeg društva. Znate, firma koja se nekada zvala „Jugoslovenski aerotransport“ nije bila u restrukturiranju, ali je gutala 55 miliona evra godišnje subvencija. Taj isti JAT, a sada „Er Srbija“, angažovanjem bivše Vlade Republike Srbije, angažovanjem sadašnjeg premijera, a vidim da nekima ovde ne odgovaraju prijatelji, ne odgovaraju Emirati, ne odgovaraju ljudi koji imaju novac, koji na Srbiju gledaju prijateljskim očima, koji ovde žele da ulože, žele da rade, žele da grade, žele da zaposle našu državu, pa ne odgovaraju. Kome onda mislite dobro? Građanima, Emiratima, sebi? Kome? Nikome. Isti taj JAT koji je gutao do prošle godine 55 miliona evra subvencija godišnje, sada u ovom trenutku je otvorio 33 nove destinacije na koje se leti iz Beograda. Taj isti bivši JAT, a sadašnja „Er Srbija“ je imala u ovom kvartalu rast ukupnog broja putnika za 65%. Taj isti JAT, koji je pod bivšim režimom gutao 55 miliona evra, sada ima rast prihoda od 45%. Taj isti bivši JAT, a sadašnja „Er Srbija“, koja je u bivšem režimu gutala 55 miliona evra, sada ima rast kargo prevoza za 50%. Ta ista „Er Srbija“ je dobila prvi „Erbas 320“, koji je stigao pre nekoliko dana, a drugi će stići tokom leta. I to ne odgovara nekome. Zašto je ta kritika zlonamerna? Zato što je upućena građanima Srbije i to samo zbog političkog neistomišljeništva ili, ne bih želeo da koristim, možda i političke mržnje. Spočitano je i da se ništa ne radi, da se samo govori, da se samo najavljuje. Malopre sam govorio i ponoviću – mere Vlade Republike Srbije o kojima se danas ovde malo govorilo jeste da će se od ponedeljka u privredu Srbije upumpati milijardu i 200 miliona evra sredstava koja će biti po veoma povoljnim kamatnim uslovima od 5,8% na dinarski kredit, koji su bukvalno poklonjeni zato što je Vlada Republike Srbije opredelila 60 miliona evra za subvencionisanje tih kredita. To je jedan veoma značajan input privredi Srbije. Zašto ga do sada nije bilo? Zato što su banke korišćene da bi eventualno neke političke partije, kao u prošlosti, dobijale kredite bez ikakve garancije. Ne znam, poštovani prijatelji, poštovane kolege, da li ste vi bili u prilici da dobijete kredit bez garancije? Da li je iko u Srbiji mogao da dobije bez političke podrške, bez političkog miga, da dobije kredit bez ikakve garancije ili garantujući sredstvima ili robom koja je daleko manjeg iznosa od onog kredita koji se dobija? Kome je ispostavljen taj račun? Građanima Republike Srbije. Sada će banke koristiti i služiti za podsticaj privrede, a ne za pljačkanje građana Srbije. Ne znam zašto smeta najava podsticaja i podsticajnih mera za građevinsku industriju? Šta je pandan? Zašto smeta ljudima „Beograd na vodi“? Zašto smeta nekome u ovoj sali upošljavanje građevinske operative? Šta nudite zauzvrat? Možda projekat „Stepe Stepanovića“? Smetaju vam možda ti jeftini stanovi koji će se dobiti, a dobiće se zato što će država davati i infrastrukturu i zemljište, ali ne da bi neko to naplatio, već baš da bi ti stanovi bili jeftini, već baš da bi ta građevinska industrija, koje nažalost u Srbiji ima sve manje i manje, mogla da funkcioniše, mogla da radi. Da li je možda pandan projektu „Beograd na vodi“ možda „Belvil“, pašnjak pored Hrama Svetog Save? Ne znam šta je pandan? Šta je to toliko podiglo građevinsku industriju u prethodnih 10, 12 godina, a sada smetaju prijatelji, smeta projekat koji će promeniti geografiju Beograda, smeta projekat koji će zaposliti Srbiju, smeta projekat koji će dovesti hiljade i hiljade ljudi u Srbiju, ljudi koji imaju novca, koji žele da ulože, pa neka ulože makar i za stan u tom „Beogradu na vodi“, a kamo li za poslovni prostor ili za nešto više u industriji Srbije. Nažalost, kada ljudima u Srbiji pomenete privatizaciju, prvi osećaj je pljačka, otimačina, katanci, zatvaranje, otpuštanja radnika. Srpska napredna stranka nije učestvovala u tom procesu, ali je dala doprinos. Dala je doprinos zato što, a i o tome su kolege danas govorile, zato što je Verica Barać pominjala i ukazivala na 24 sporne privatizacije. Evropska unija oko koje, Bogu hvala, postoji konsenzus puta Srbije ka EU, nam je ukazivala, godinama unazad smo dobijali packe zbog čega se ne rešavaju 24 sporne privatizacije? Zbog čega je morala da dođe 2012. godina i preuzimanje odgovornosti od strane SNS, koordinacija službama bezbednosti od strane gospodina Aleksandra Vučića, da bi ljudi u Srbiji koji se bave istragama počeli da rade svoj posao bez straha da će ih iko nazvati i reći – toga procesuiraj, ili toga nemoj da procesuiraš i bilo je dovoljno 18 meseci da se postupak u tih 24 sporne privatizacije završi i da dobije sudski epilog. Kolege iz raznih krajeva Srbije, ja sam im zaista zahvalan zato što se brinu o svom mestu, brinu se o kraju iz kojeg dolaze, ukazivali su na privatizacije, nesretne, sporne, one koje su ostavile ljude bez posla. Ja sam im zahvalan jer ljudi koji su ostali bez posla u tim firmama danas će možda biti bliži pravdi, biće zadovoljniji, znaće da nisu zaboravljeni. Neće živeti bolje, ali će znati da od strane ove Vlade, od strane SNS, od strane koje su poslali da ih predstavljaju u ovom visokom domu nisu zaboravljeni. Ja vam se zahvaljujem i to morate da radite na svakom mestu. Čuli smo danas i da 2.266 privatizacija obavljeno u Srbiji, a da od 2.266 je samo 28 bilo uspešno. To je jedan procenat uspešnih. Slažem se sa kolegom Martinovićem kada je rekao, uslovno uspešnih, jer analizirajući podatke koje ne nosimo na papiru, već koje dobijamo od Agencije za privatizaciju, u tih 28 uspešnih privatizacija 20 je smanjilo broj zaposlenih, a osam povećalo. Jeste vrednost tih uspešnih privatizacija zato što i dalje žive, zato što i dalje zapošljavaju, zato što su i dalje generator razvoja tog kraja. Ali se i slažem kada se kaže uslovno, jer je ovih 20 uspešno privatizovanih, odnosno relativno ili uslovno uspešno privatizovanih je bez posla ostavilo 10.211 ljudi. Deset hiljada dvesta jedanaest sudbina, 10.211 porodica, a kada na te uspešne dodamo ove neuspešne dobili smo katastrofu. Zbog toga je osećaj kada ljudima u Srbiji kažete privatizacija pomisle na pljačku, pomisle na zatvorene, pomisle na katance, pomisle na svo ono zlo koje je privatizacija našem društvu donela. Srpska napredna stranka ovim Zakonom o izmenama i dopunama Zakona o privatizaciji želi da da šansu i priliku za 162 firme u restrukturiranju da se probude, da se razdrmaju, da iskoriste svoj potencijal koji imaju, da iskoriste državu koja želi da pomogne. U tome je razlika u politikama, jer mi ne brojimo pomoć kada iz budžeta zahvatimo pa kupimo četiri kamiona u FAP-u za celu Vojsku Srbije, a kada se nabavlja 400 autobusa onda dajemo to „Solarisu“ i nekim drugim zemljama, već želimo rešenja koja su održiva i za taj kraj i za te ljude koje žive u tim firmama. Sistemskim, jasnim zakonom o privatizaciji biće jednom za svagda, nadam se i siguran sam na jedan pošten, korektan i okrenut budućnosti proces jednim zakonom, sistemskim zakonom o privatizaciji koji ćemo doneti do jula meseca moći da završimo, ali uz snažnu perspektivu da završimo proces privatizacije u našem društvu.
Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa, pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 96. Poslovnika? Reč ima Dragan Šutanovac. Izvolite. Imate 13 minuta i 10 sekundi i dve minute 0,2 sekunde ako ćete koristiti poslaničko vreme.
Hvala na preciznosti. Ovo je danas bila jako interesantan diskusija koja uglavnom ili se vrlo malo bavila ovom temom koja je na dnevnom redu. Zakon koji je danas ovde pred nama je prosto tehnički i mislim da je Vlada morala, s obzirom da ista koalicija već je pune dve godine na vlasti, morala je da ima konkretnija rešenja za pitanje privatizacije u Srbiji ukoliko postoji ovoliko žuči i ovoliko loše energije u odnosu na to što je rađeno ranije, a ne da nastavi da privatizuje po istom principu i da kritikuje bivšu vlast. Nisam se spremio, da vam kažem iskreno, da govorim o 90-im godinama jer sam slušao kako je 802-ih i 90-ih godina u nekim gradovima bilo fenomenalno i kako su određene fabrike zapošljavale desetine hiljada ljudi, samo ti ljudi nisu primali plate i nisu imali posao, imali su radno mesto bez posla i bez plate. To najbolje može da se vidi kada pogledate statistiku od 2000. godine do 2012. godine. Šta se desilo u tom periodu? U tom periodu bruto domaći proizvod je uvećan za oko 300%. Svake godine oko 25% je naš bruto domaći proizvod rastao od 2000. godine do 2012. godine. To je prosek. Znate šta se desilo 2012. godine? Imamo pad od 1,6%, a onda u 2013. godini imamo rast od 2,5% zahvaljujući pre svega „Fijatu“, što ćemo se složiti da nije rezultat rada ove vlade, već upravo onih vlada koje su bile ranije. Godine 2012. je izvoz iz naše zemlje četiri puta veći nego što je bio 2000. godine i to je realno ono što se desilo u Srbiji u tih dvanaest godina i to će biti zabeleženo statistički, uz sve napore da objasnite kako su devedesete godine bile kud i kamo bolje. Ta činjenica naprosto ne stoji i podaci pokazuju da je nešto drugo činjenica. Devizne rezerve kao što sam rekao 2000. godine su bile 200 miliona, 2012. godine 11 milijardi, oko 55 puta više. Sada su nešto opale, pošto ova Vlada i taj novac troši i činjenica je da naprosto statistički pokazatelji pokazuju da mi u protekle dve godine imamo pad, realan pad životnog standarda, pad plata i pad penzija i to je nešto što je statistički dokazano. Zaposlenost u februaru mesecu ove godine je niža nego prošle godine u istom mesecu za 1,6%. Možemo da pričamo o 200, 300, o milionima onih koji su izgubili posao u tranziciji, ali ono što je činjenica ove godine je lošije nego prošle, a prošle je bilo lošije nego 2012. godine. To su podaci koje izdaje Državni zavod za statistiku i to je nešto što svi u Srbiji znaju. U isto vreme imamo povećanje nezaposlenosti, u februaru je izašla na 29,9%, odnosno 0,2% više nezaposlenost nego što je bila prošle godine, odnosno u prethodnom mesecu. To sve ukazuje da i pored želje da nas ovde glasno govoreći ubedite da je u Srbiji blagostanje i da vi samo niste imali vremena da popravite to što su svi oni pre vas uništili, naprosto to tako nije. Ova Vlada je, neću reći loša, ove dve koje su bile prethodne su najlošije od 2000. godine, ova Vlada ima šansu da to popravi, ali prvo mora da popravi ono što je sama pokvarila u protekle dve godine. Mi smo se danas okupili ovde zbog toga što je prošle godine Vlada donela Akcioni plan po kome jedan od poslova koji se tiče restrukturiranja preduzeća trebao da se završi do određenog roka, Vlada je sama sebi zadala zadatak, a danas smo se okupili ovde da taj datum pomerimo, jer Vlada po tom pitanju nije ništa uradila. Da li je 162 ili 164 nisam siguran, vidim da ministar isto nije siguran, ali nije ni važno, ali da li je rešena ijedna. Nije rešena nijedna. Nijedna nije rešena. Neka bude kriva Demokratska stranka za sve što se dešavalo, prihvatićemo svu odgovornost za to što se dešavalo, evo sve neka ide na nas. Recite nam samo u kom segmentu privrede se danas oseća boljitak? U isto vreme povećani su svi porezi, od poreza na dobit, poreza PDV, na računare, itd, itd. Budžetska rupa je još veća, u isto vreme dramatično se povećava zaduženje. Imamo najavu sada novog zaduženja od 1,2 milijarde na identičan način kako je to radila i naša Vlada. Tada ste to kritikovali, sada hvalite. Nije problem zaduženje. Problem je što se u Srbiji ne živi bolje i što se ne vidi ni jedan, apsolutno nijedan projekat, sem tog virtuelnog projekta „Beograd na vodi“, protiv koga nemamo ništa, jer ga nema, ne postoji. To nije prvi projekat koji ne postoji koji je najavljen. Kada bude postojao, kada skočite kažite hop i kažite ovo je ono što smo mi uradili. Pričali smo o FAP-u. Nije istina da je FAP imao godine kada nije proizvodio nijedan kamion ili vozilo. To je notorna neistina. Između 150 do 200 vozila je izlazilo iz FAP-a i u najgorim vremenima sankcije do 2012. godine, 150 vozila, a 2013. godine 30 vozila, a ove godine nijedno vozilo. Prosečna plata je bila 30.000 dinara, a sada su ljudina minimalcu i taj minimalac ne primaju i pod ovom Vladom, koalicijom su štrajkovali na pruzi, a ne pod Vladom pre te. Slična stvar se dešava i sa „Jumkom“. Prošlog leta mediji nisu prenosili kada su radnici „Jumka“ zatvarali auto-put Beograd-Solun. To je bila stvar koja se nije desila za javnost u Srbiji, a činjenica je da po prvi put u poslednje četiri godine, tamo je štrajk već četiri meseca, tamo su ljudi imali povećanje plata duplo, efikasnost između 70 i 90% od onih dva do tri meseca, a danas je štrajk. Da li može da bude kriv onaj koji je ostavio 90% proizvodnju ili onaj koji je napravio da imamo štrajk i da se ništa ne radi. Kada sam govorio o tome da sam ja verovatno jedini, nisam hteo nikoga da uvredim, naprosto, posao mi je bio takav, da sam bio i u FAP-u i u „Jumku“, „Krušiku“, „Slobodi“, „Prvom partizanu“ i voleo bih onda gospodina iz Valjeva da pitam, izvinite, da li je danas bolje u „Krušiku“ nego pre dve godine? Da li danas Fabrika „Krušik“ radi bolje nego pre dve godine? Zbog čega se otpuštaju ljudi koji rade na privremenim i povremenim poslovima? Zbog čega je manje radnika danas u „Krušiku“ nego što je bilo pre dve godine? Znate, kada smo doneli irački ugovor, rekli su u Valjevu – istorijski ugovor, ugovor veka. Gde je novi ugovor veka? Zbog čega ga nema? Zato što ovde ne možete da napravite ambijent u kome će neko da proizvodi, možete vi samo da se sporite sa mnom koliko hoćete, ali podaci su takvi. Ako se nastavi ovakva politika, „Krušik“ propada. Slična stvar može da se desi drugim fabrikama namenske proizvodnje, ista stvar može da se desi „Zastava“ kamionima, gde smo proizveli novi prototip kamiona koji je trebalo da služi za vojsku i policiju, taj projekat je propao. Ljudi, hteli vi to da priznate ili ne, kada se vratite u svoje gradove, svaka vam čast, rekli ste vi nama za sve što ste imali da nam kažete. Bolje je bilo i 1985, 1998. godine i 2001, a danas je najlošije. Od vas se traže rešenja. Ako mi nismo nudili ta rešenja ili nismo znali, nismo umeli, u redu, građani su nas kaznili, glasali su za vas, sada je vreme da vi date rešenje. To je prosto i jednostavno. Rešenja su takva da u svakom segmentu života svi ljudi lošije žive. Uveli ste solidarni porez, oporezovali najelitniji deo naše državne administracije, najobrazovaniji deo, sada to ukidate. Rekli ste da je to fantastična mera, a sada se ukida ta mera, sada se oporezuju svi. Planirate smanjenje penzija koje su minimalne, 24.000 je prosečna penzija, ako im uzmete 10%, od čega će ljudi da žive? Sve je to ono što ste vi nama ponudili, a danas u ekspozeu, u medijima, u priči gospodina ministra, ja kažem da to nije dobar put za razvoj Srbije niti je to dobar put za razvoj našeg društva. Privreda tek ne može da se razvija, ukoliko se ne stabilizuje naše društvo, ukoliko nemamo, izvinjavam se, ako možete da ne dobacujete, jer ja ću vam rado odgovoriti i sada i posle, samo mi nemojte dobacivati, mislim na gospodina pozadi. Nije vreme, ima vremena, 16 minuta plus dva jednako je 18, znam da vam smeta, ali samo polako, tek sam počeo. Nemojte imati dilemu. Od 2000. godine do 2012. godine u Srbiju je investirano stranih investicija oko 15 milijardi evra. Ako podelite to na svaku godinu, na tih 12 godina, to je 1,25 milijardi evra svake godine. U 2012. godini, 2013. godini u zbiru ste imali jednu milijardu, a danas ima samo 92 miliona u ovoj godini. Znači, u dve i po godine imate nešto više od jedne milijarde. Kako mislite da preživite i kako mislite da preživi srpska privreda i na koji način, kada nama treba optimalno između milijardu i po i dve milijarde evra. Naravno, velike priče „Mubadala“ četiri milijarde, „Beograd na vodi“ tri milijarde, „Etihad“ ne znam više koliko milijardi, jer taj ugovor nisam ni video, „Al Dahra“ tri milijarde u poljoprivredu, neki čipovi, sve je fantastično i sve podržavamo, samo da vidimo. Ako nas ubedite da je to prava priča, možemo da podržimo, ali kada će to da se realizuje? Život ne može da čeka vas koji planirate nešto, a nemate realizaciju. Nemojte kada optužujete opoziciju, imajte respekta prema tome da je vaš zamenik premijera bio zamenik premijera i u našoj Vladi, da je vaš ministar za trgovinu i turizam, bio ministar i u našoj Vladi, da je gospodin Velimir Ilić bio ministar i u našoj Vladi. Kada pitate za „Magnohrom“, pitajte gospodina Velimira Ilića šta je on učinio da ta fabrika u Kraljevu krene da radi, odnosno koliko je njegovo delo da ta fabrika ne radi. Uvaženi predstavnici građana Srbije, želim da vam kažem da nismo, nažalost, današnju sednicu sproveli na način na koji smo trebali. Žao mi je, ali način na koji se ophodite prema onome što je radila bivša vlast nije, u najmanju ruku, primeren. Niko od vas ni jednog momenta ne kaže da u sklopu privatizacije se desilo nešto što vi niste ni mogli da zamislite, da je Srbija otkupila svoj deo „Telekoma“, koji ste vi, kada ste bili u toj istoj koaliciji sa drugim nazivima na vlasti, prodali. Znači, Srbija je za 500 miliona evra otkupila „Telekom“ koji danas možete ponovo da prodate. Da li ste nešto tako uradili u ove dve godine? Niste. Znači, nije dovoljno samo kritikovati, nije dovoljno prosipati čaše žuči, jer to je nešto što neće doprineti boljitku pre svega vama. Vaš uspeh je uspeh Srbije. Vaš uspeh je uspeh nas. Ako vi uspete da napravite boljitak, boljitak će biti i za nas. A pro po građevinske industrije, opet da kažem – prvo skoči, pa kaži hop. Znači, Ministarstvo odbrane je u svojih pet godina rešilo oko 5.000 stambenih pitanja svojim pripadnicima. Jedan od projekata je bio najveći projekat u ovom delu Evrope, u to vreme, „Stepa Stepanović“. Pošto po pravilu ne možete da priznate da je nešto bilo dobro, vi to omalovažavate. Šta se desilo u realnom sektoru? Desilo se da je u prošloj godini rad građevinske industrije opao za 30% u odnosu na pretprošlu godinu. Znate koliko napora sada treba da uložite da se to vrati na ono što je bilo, pa tek onda nastavi napredovanje da bude bolje? Neće vam tu pomoći to što ćete kritikovati bivšu vlast koja vam je ostavila to što vi kažete da nije dobro. Ukoliko se ne posvetite tome kako ćete naći rešenje za ovo što vama dolazi u susret? Voleo bih da postoje realni preduslovi da u Beogradu, Kragujevcu, Nišu, Valjevu, Kraljevu, nije važno gde, zaista stanovi mogu da koštaju 380 evra, alidajte da to ne govorimo pre nego što vidimo da postoji zaista idejno rešenje, projekat, objašnjenje kako je to moguće, pod kojim uslovima, koliko će to koštati građane Srbije pojedinačno, koliko će koštati sve nas zajedno? Pod kojim uslovima neko dobija zemlju besplatno, primare i sekundare besplatno, dobija komunalno opremanje besplatno i zbog čega srpski investitori ne mogu to isto da dobiju besplatno? Zbog čega? Mislite da nema ljudi koji hoće da investiraju ako im date besplatno zemljište i dozvolite da oni to rade? Govorim o domaćoj industriji, govori o podsticaju domaće industrije, gospodo. Dve godine ste na vlasti kako u Srbiji, tako u velikom delu gradova i opština širom Srbije. Siguran sam da ste mogli da sugerišete svojim gradovima i opštinama da upravo oni možda kupe nešto u tom FAP-u, kao što smo mi to radili u Ministarstvu odbrane. Siguran sam da ste mogli da stimulišete nekoga iz policije ili vojske da nastave proces opremanja Vojske Srbije sa uniformama iz „Jumka“. Ovo vam govorim dobronamerno, jer se dugi niz godina nije desilo da se Vojska Srbije oprema domaćom uniformom. Praksa je bila, pre nego što sam ja postao ministar, da to rade privatnici. Sad je to radio „Jumko“. „Jumko“ domaća proizvodnja od pamuka do finalnog proizvoda. Podržite to. Nemojte ovog leta ponovo da ne možemo da putujemo do Vranja, jer su zatvorili autoput, a to može da se desi, i niko više gladan stomak neće da podnese, bilo čiju torturu. Niko se više ne plaši. Ljudima je došlo do ovde. Ako možete da im pomognete, pomozite, ako ne možete, kažite – ljudi, mi ne možemo, šta vi predlažete? Vidim da postoji veliki stepen nervoze. Žao mi je. Bićemo vam kamen u cipeli, ne da bi vas opominjali, već da bi vas podsticali da malo brže trčite. Uvaženi kolega, zavrnite rukave…
Potrošili ste sad vreme, kolega. Oba vremena ste potrošili. Hvala vam. Narodni poslanik Zoran Babić, povreda Poslovnika. Izvolite.
Član 107. Dostojanstvo Skupštine. Ako neko u ovoj sali, nema pravo nikome drugome da govori, kaže da ne deluje ili deluje kao neko ko zasuče rukave, mene nije sramota da zasučem rukave. Član 107. dostojanstvo Narodne skupštine ako znamo da narodni poslanik… [[Isključen mikrofon.]]
Greška je u sistemu. Molim vas malo za strpljenje. Izvolite.
Ako jedan narodni poslanik drugom narodnom poslaniku iz njemu znanih razloga zna ili ne zna da li ume da zasuče rukave, možda da me je pozvao na mobu na pašnjaku druge klase pored Hrama Svetog Save, kada je gradio svoj dom, pa možda bih mu kolegijalno pomogao i pokazao mu koliko mogu da zasučem rukave, ali pri tome nije zasukao ni svoje rukave, a kamoli druge.
Nisam razumela u čemu je predsednik tu involviran?
Dostojanstvo Narodne skupštine je prekršeno izgovaranjem neistina da je u Srbiji gore u protekle dve godine nego što je bilo ranije. Strašno je i prst u oko je stavljati ljudima u Srbiji koji su od 2008. do 2012. godine ostali bez posle. Godine 2008. 13% nezaposlenosti je bilo u Srbiji. S pravom skrećete i spuštate pogled,2012. godine 26,2%. Apsolutno ništa niste uradili. Ni u evropskim integracijama ništa niste uradili. Ništa niste uradili ni kada je rešavanje zamrznutog konflikta na Kosovu i Metohiji u pitanju. Podsećaću vas šta je prethodna Vlada radila i malo će biti ovih dva minuta, ali iznošenje neistina stavljanjem prsta u oko ljudima koji su ostali bez posla, zaista je unižavanje dostojanstva Republike Srbije. Što se tiče samih investicija, žao mi je što prethodni govornik smatra da je direktna investicija u Srbiju prodaja imovine Miroslava Miškovića „Delezu“. Ako je to reforma, ako je to investicija u Srbija, zaista…
Molim vas, dve minute je prošlo. Izašli smo iz okvira povrede Poslovnika. Smatram da predsedavajući nije povredio Poslovnik. Ne vidim uopšte u čemu je bila povreda predsednika parlamenta. Da li želite da glasamo o ovome? (Zoran Babić, s mesta: Ne.) Zahvaljujem. Svi ovi ostali poslanici koji su se javili, osim poslanika Dragana Šutanovca, nemaju osnova zaista ni na kakvu repliku zato što ne možete datražite povredu Poslovnika na osnovu govora Zorana Babića. Zaista neću to dozvoliti. Dozvoliću samo gospodinu Draganu Šutanovcu jer su direktno komunicirali. Došli smo samo u vrlo neobičnu situaciju. Ne možete repliku na povredu Poslovnika.
Onda ću i ja povredu Poslovnika, isti član. Član 107. Neophodno je da se govori istina. Kao što insistiraju kolege iz većine, insistiram i ja. Znate, kada govorite da ništa nismo uradili u procesu evropskih integracija, razumem da vi to ne prepoznajete baš i znam da ste mašinac, kao i ja, pa vam to nije bliska struka, ali sam ja radio taj posao, pa sticajem okolnosti to malo znam. Dve su stvari bile ključne zbog kojih smo mi dobili pregovore, a pre toga status kandidata itd. Jedna stvar je rešavanja problema Haškog tribunala. To rešavanje problema smo mi rešili. Druga stvar je bila postavljanje carine i rampe na Kosovu i Metohiji. To ste vi rešili. To je suštinska stvar u kojoj ste…
Molim vas, poslaniče Šutanovac, da se obraćate meni, jer je u pitanju povreda Poslovnika. Ušli smo u replike i svesno ste svi prekršili Poslovnik. Molim vas da uvažavate moju tolerantnost i da završimo.
Nisam hteo, gospođo predsedavajuća, da vas gledam kada govorim o Haškom tribunalu. Mogli ste da se nađete kao prozvanom.
Nemam ništa protiv. Ja se uopšte ne osetim prozvanom, ali vam se sada zahvaljujem jer smo zaista više puta povredili Poslovnik mojom tolerantnošću. Da li želite da glasamo o povredi Poslovnika? (Dragan Šutanovac, s mesta: Da.) Molim da se zabeleži. (Zoran Babić, s mesta: Replika.) Nema osnova za repliku, zaista. (Zoran Babić, s mesta: Povreda Poslovnika.) Po kom osnovu reklamirate povredu Poslovnika? (Zoran Babić, s mesta: Dostojanstvo i lično obraćanje.) Molila bih vas da pažljivo koristimo Poslovnik i povredu Poslovnika zato što zaista predsedavajući vodi računa o dostojanstvu i time ničim ne kršim Poslovnik. Izvolite.
Povreda Poslovnika, član 107, dostojanstvo Skupštine. Kada neko ostane bez argumentacije, posegne za ličnim uvredama. Da li neko shvata ili ne shvata, ja bih voleo da vidim diplomu te institucije koja kaže da neko shvata evropske integracije, a neko ne shvata evropske integracije. Kao što je prethodni govornik rekao, da, zajedno smo studirali na istom fakultetu i objašnjavam baš to omalovažavanje narodnih poslanika kada se ostane bez argumentacije, da li ću ja koji sam u roku završio Mašinski fakultet reći – da, ja sam bolji inženjer od nekoga ko je završio posle 12 godina? Ne, nikada to neću reći, jer mislim da ovde moramo da govorimo o argumentima a ne na osnovu ličnih uvreda kada ta argumentacija više ne postoji. Kada smo kod crtanja nekih granica i ne znam ti čega, pripadnici DS su davali motorne testere u ruke i obarali balvane na KiM, pa su im posle govorili da sklone te balvane. Zbog čega Vlada Mirka Cvetkovića nije dobila, ili bolje rečeno nije zaslužila datum za otpočinjanje pregovora? O čemu se ovde govori?
Zahvaljujem poslaniče Babiću. Molim vas za razumevanje. Po kom osnovu se javljate? (Aleksandra Jerkov, s mesta: Dozvolite da obrazložim.) Vrlo rado, nemojte se ljutiti ako vas prekinem zato što smo zaista ušli u povrede Poslovnika. Po Poslovniku ne mogu poslanici da krše, ali vi zaista svi kršite Poslovnik. Izvolite, obrazložite. Imate vreme.
Član 104. je u pitanju. Na početku zajedničkog rada mislim da je veoma važno da razjasnimo da se nalazimo u jednoj situaciji koju prosto zbog svih nas treba da razjasnimo. Vi kažete da narodni poslanik kada reklamira povredu Poslovnika ne može da izazove repliciranje. Međutim, ovde piše da ako se narodni poslanik u svom izlaganju uvredljivo izrazi o poslaničkoj grupi ili nekom poslaniku, taj poslanik može imati pravo na repliku. Ja smatram da je svaki govor narodnog poslanika u Skupštini Republike Srbije nekakvo njegovo izlaganje i da u tom smislu prosto nije prihvatljivo obrazloženje da onaj ko govori o povredi Poslovnika ako tom prilikom uvredi nekoga drugoga ne može da izazove replike. Prosto da bismo zauzeli neki zajednički stav. Čini mi se da vi imate jedno mišljenje, a da drugi potpredsednici kada predsedavaju nekako drugačije tumače, pa da se ne bismo našli u situaciji da u zavisnosti od toga ko predsedava narodni poslanici imaju drugačija prava, prosto treba da ustanovimo neko pravilo. Meni se zaista čini da je svako izlaganje narodnog poslanika izlaganje.
Hvala. Da li želite da glasamo o povredi Poslovnika? (Aleksandra Jerkov, s mesta: Ja bih molila obrazloženje.) Ja sam zamolila sve poslanike koji su zloupotrebili instituciju povreda Poslovnika da to ne čine. Bila sam vrlo tolerantna, dala sam svim stranama reč. Prema tome, da ne bih dolazila u ovakvu situaciju, povrede Poslovnika više po ovom osnovu nema, niti je neki poslanik izazvao povredu Poslovnika ovim vašim polemikama preko mene. Prelazimo dalje na rad. Gospodin Marko Đurišić ima pravo i svoje vreme od pet minuta. Izvolite.
Hteo bih u nekoliko rečenica da sa naše strane sumiram ovu raspravu. Gospodin ministar je u nekom izlaganju, ne u svom uvodnom, na naše kritike kako ovo nije sistemski zakon rekao da je ovo zakon koji priprema teren za donošenje sistemskog zakona. Da li je bilo realno ili ne da mi danas na taj način vodimo raspravu o privatizaciji u Srbiji – mi mislimo da je bilo vremena da se donese pred Skupštinu jedan sistemski zakon a ne da se ide sa ovim izmenama i dopunama. Utoliko mi je bila čudnija najava da će taj zakon doći u raspravu pred nas ovde i do kraja juna. Onda postavljam pitanje – čemu onda ovaj zakon i rokovi od pet meseci? Pretpostavljam da će taj novi zakon o privatizaciji, znači, ne izmene i dopune, koji budemo usvajali i raspravljali definisati drugačije problem preduzeća u restruktuiranju i da će ono o čemu smo dosta danas govorili, o rokovima u zakonu, postati samim tim besmisleni, jer ćemo imati novi zakon do kraja jula. Ali, ostaje bojazan koju smo izrazili na početku ove diskusije, da možda sve to neće ići po tom planu kako je zamišljeno i najavljeno i da ćemo možda posle 150 dana, koliko ovaj rok daje sada Vladi da nađe rešenja za preduzeća u restruktuiranju. Ukoliko ne nađe rešenje, ponovo ćemo razgovarati i davati neke nove rokove Vladi za rešavanje ovog problema koji jeste, slažem se, nasleđen, 25 godina privatizacije. Govorio sam da nema velike svrhe da se mnogo vraćamo unazad i gledamo ko je i u kolikoj meri odgovoran, iako je danas diskusija najviše išla u tom pravcu, a nije se mnogo govorilo o budućnosti. Možda se ministar i ja tu razmimoilazimo u kojoj meri je potrebno gledati u nazad, a u kojoj unapred, pogotovo u ovoj situaciji. Onda je usledila i kritika kako mi danas možda nismo dovoljno govorili o merama Vlade, koje će biti predstavljene i u ponedeljak. Nažalost, o tim merama ne znam ništa. Možda sam nešto mogao da pročitam u novinama, ali nije ni ministar danas, pošto je on ministar pravde, nije mogao da govori o ekonomskim merama. Zato je uprava naša primedba bila – zašto ovde nisu ministar privrede i premijer? Možda bi tada čuli nešto o tim ekonomskim merama, o te 1,2 milijarde evra koje će biti ponuđene privredi. Mi o tome ništa ovde nismo mogli da čujemo u parlamentu, pa samim tim nismo mogli da govorimo. Ja vas molim da ne upućujete tu vrstu kritike nama iz opozicije. Takođe, dosta je bilo priče – uspešnih, neuspešnih privatizacija. Po struci sam bliži brojevima. Nisam uspeo najbolje da shvatim te brojeve. Ako je izvršeno 2.228 privatizacija, neko je rekao, a ministar je rekao tri i po hiljade. Prvo se ti brojevi ne slažu. Onda se govori o nekih 500 raskinutih privatizacija, a na kraju samo 28 uspešnih. Ne znam koja su to merila, šta je s onih 2.672 privatizacije koje su sprovedene, nisu raskinute, a po nekom merilu nisu uspešne? Bilo je ovde govora i o tome da li su i koliko su nove privatizacije donele novih radnih mesta. Među ovim uspešnim, te podatke sam zapamtio, samo osam preduzeća imaju više zaposlenih danas nego na početku preprivatizacionog procesa, a da je u ovih 20, takođe uspešnih, preko 10 hiljada ljudi ostalo bez posla. Ako ćemo da govorimo realno koliko je ljudi u Srbiji 2000. godine imalo posao, odnosno radno mesto, a nije imalo posao i nije imalo platu? I sam ministar je rekao da u jednom broju ovih preduzeća danas, koja se nalaze u restruktuiranju, ljudi imaju samo naziv radnog mesta. Negde i ne dolaze na posao ili ne rade ništa i ne primaju plate. I ta situacija, slažem se, mora da se prekine. Zato smo očekivali da čujemo nešto više od toga šta ova Vlada konkretno planira, osim onoga što smo čuli u ekspozeu. Za nas to, nažalost, nije bilo dovoljno detaljno, a i ovaj zakon ne nudi nikakvo rešenje. Samo otvara jedan rok od pet meseci da se rešenje pronađe. Na kraju, želim da se osvrnem na nešto što mi je zasmetalo u diskusiji. Dosta se govorilo o tome ko ceni rad i uspeh neke politike i rečeno je kako su građani na ovim izborima nekome rekli – nikad više. Građani su se izjasnili pre dva meseca na izborima i dali svoj sud o politikama koje su se tada kandidovale na izborima. Pretpostavljam da to nisu bili poslednji izbori u Srbiji, pa će biti prilike da građani ponovo daju svoje mišljenje i da li će neko ponovo biti ovde ili neće, u kom broju, odlučivaće građani. Mislim da se u tome slažemo i da ne možemo da kažemo da su nekome rekli – nikad više. Hvala.
Hvala. Reč ima ministar Nikola Selaković.
Hvala, uvažena predsednice Narodne skupštine Republike Srbije. Dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi da u što kraćem i konciznijem izlaganju dam i završnu reč za raspravu o Predlogu zakona u načelu. Izneto je u nekom od poslednjih izlaganja nekoliko grubih neistina i nekoliko vrlo nekorektnih stavova. Vrlo je, pod znacima navoda, hrabro da neko ko je u Vladi, kao što sam reče, sedeo pet i po godina, a u tih pet i po godina za samo dve godine više od 100 preduzeće je otišlo u restrukturiranje. Godine2010. i 2011, kolega Martinović je govorio o tome, u jednoj godini više od 80, u drugoj godini više od 20 i takav neko osokoli sebe da može ovoj Vladi da spočitava da li je rešila problem i pitanje nekog preduzeća u restrukturiranju. Nekoliko puta danas sam rekao da govorimo o problemima koji su nastajali decenijama, godinama. Govorili su narodni poslanici o privatizacijama. Bilo je loših privatizacija, a bilo je i drugih loših i te kako loših ekonomskih postupaka. Devedesete godine će ostati zapamćene kao strašne u ovom narodu i u ovoj državi. Strašne po inflacijama, strašne po ratovima, strašne po ubistvima, po mnogo čemu lošem. Na moju veliku žalost i na našu veliku žalost po nekim drugim stvarima ni 2000-te nisu ništa bile bolje. Podsetiću na nešto što mislim da je vrlo važno reći. Dakle, 164 preduzeća imamo u restrukturiranju. Od 164 više od 100 je ušlo u restrukturiranje 2010. i 2011. godine. Najkriminalnije privatizacije koje kvalifikujemo kao kriminalne, istina nije sprovodila ta Vlada, sprovodila je jedna druga Vlada, Vlada Vojislava Koštunice, 2004. do 2007. godine, ali je Vlada koja je došla posle nje na vlast i imala prilike da to sankcioniše, imala prilike da insistira na istrazi toga. Šta je radila na tome? Nije apsolutno radila ništa. I odatle tolike diskusije narodnih poslanika o privatizacijama, iako su možda više očekivane za rasprave jednog dana na Zakon o privatizaciji. Kada narodni poslanici iz jednog Šabca, iz jedne Loznice, iz jednog Valjeva, iz jednog Kraljeva nabrajaju koje su sve firme stradale, prvo u ekonomskim nedaćama 90-tih godina, zatim u lošim privatizacijama i lošoj ekonomskoj politici 2000-tih godina, zvuči neverovatno kakvu smo mi ekonomiju imali. Izrečeno je nekoliko podataka na koja moram da se osvrnem. Prvo, od 2001. godine u Republiku Srbiju, rečeno je, ušlo 15 milijardi evra investicija. Voleo bih kada bi mi neko pokazao gde je otišlo 15 milijardi evra. Samo kada se setim one pompe oko Nacionalnog investicionog plana i priče šta će sve biti urađeno, a šta je urađeno. Nacionalni investicioni plan se završio renoviranjem pošta po gradovima Srbije. To je Nacionalni investicioni plan. Pošta u delu grada gde ja živim, kada uđete u nju jeste lepa, sređena, i treba da bude takva, ali na njoj stoji velika tabla – Nacionalni investicioni plan. Ne mislim ništa loše o tome, ali se samo sećam da smo imali ministarstvo za nacionalni investicioni plan, pa se sećam da je jedan predsednik parlamentarne stranke bio ministar zadužen za Nacionalni investicioni plan. Danas iz iste te stranke nas prozivaju da smo mi glavni krivci za sve što je tada rađeno. Ja sam rekao, preuzimam svu krivicu na sebe, sve loše što je rađeno. Hoćete da pričamo o budućnosti? Hajde da pričamo o budućnosti, ali nemojte prvi da uzmete i da kritikujete nešto iz prošlosti i to nešto što traje 20 meseci. U tih 20 meseci nastali su svi problemi. Jeste li 2001. godine rekli da nam je privreda opterećena kreditima koje su davale državne banke, pa hajde onda da ugasimo te četiri najveće banke, pa nema više ni opterećenosti privrede. Kada smo ugasili najveće četiri nacionalne banke, onda smo formirali Nacionalnu štedionicu u kojoj se državni kapital preko noći istopio i više ga nije bilo. To je sve preživela ova zemlja. Danas kada raspravljamo, prvi put, o jednoj tehničkoj meri koja će da nam omogući da 164 preduzeća u restrukturiranju spasemo koliko se spasti može, a od ta 164 više od 100 je ušlo u restrukturiranje 2010. i 2011. godine, ne da se prilika ni o tome da raspravljamo na način kako treba raspravljati. Kao član Vlade, moram da se osvrnem na ono što je rečeno o projektu Beograd na vodi. Onaj ko je rekao da nema ništa od toga, pozivam ga da 31. maja dođe u zgradu Beogradske zadruge, u Karađorđevu ulicu, u zgradu čiju su adaptaciju naši prijatelji iz Ujedinjenih arapskih Emirata uložili dva i po miliona evra i da prisustvuje otvaranju ekspo centra Beograda na vodi. Neka dođe da vidi. Nije sve apsolutno crnilo. Moram da se osvrnem na nešto što je započela prethodna Vlada, jedna od retkih, prethodna, mislim na onu 2012. godine, stvari koja daje rezultate, a to jeste investicija „Fijata“. Uveren sam, kao član ove Vlade, da će za vreme našeg mandata ta investicija postati još veća, ali ja ne znam ništa drugo, pokažite gde je otišlo 15 milijardi evra. Gde je otišlo 15 milijardi evra? Kada je pričano, još dve rečenice, o „Jumku“, od 1700 radnika u „Jumku“ 600 radnika radi u opštim pravnim poslovima i u poslovima van proizvodnje, 600 radnika. Bio bih presrećan da Srbija ima toliku vojsku da jedan „Jumko“ može cele godine da radi samo od proizvodnje uniformi, ali uniforme se proizvode i menjaju u određenom vremenskom periodu, na pet, šest, deset, dvadeset godina. Od toga jedna fabrika ne može da živi. Ako je toliko u tome dobra, zašto nije mogla da radi mnogo više za strana tržišta? Bio bih presrećan da Srbija ima vojsku koju samo FAP svojom proizvodnjom može da snabdeva, ali Srbija ima neuporedivo manju vojsku nego što je to nekada imala Savezna Republika Jugosavija ili SFRJ. Kada je reč o tome da je sve mnogo gore, da se živi gore, da smo mi krivi za sve, možda je to tako, možda ja kao ministar u ovoj Vladi jesam kriv za sve, možda Vlada jeste kriva za sve, iako je dve nedelje na funkciji. Možda smo krivi za sve, ali pošto smo ovde svi političari, svi se ozbiljno bavimo politikom, nadam se, znamo da političku krivicu i odgovornost ceni narod na izborima. Građani su 16. marta izašli na izbore i ako je suditi po tome, a pričamo o političkoj odgovornosti, onda je po rezultatu izbora potpuno jasno ko je građanima kriv za stanje u zemlji kakvo je danas. Ova Vlada ozbiljno pristupa rešavanju problema. Ova Vlada je dala sistemski plan za izlazak iz krize. Radimo na tome koliko možemo da ga ostvarimo. Ako mislite da je dve nedelje bio dovoljan vremenski period da se pokaže rezultat, ja ne znam šta ste vi radili osam godina. Osam punih godina. Osam punih godina u kojima su različite Vlade, od onih koje su gasile banke, da bi oslobodile privredu dugova, a onda oni koje su provodile kriminalne privatizacije, pa sada se vode krivični postupci protiv ministara nadležnih za sprovođenje privatizacije iz tih Vlada, onih koje nisu htele da se bave istragama i procesuiranjima tih kriminalno učinjenih privatizacija. Sada smo došli do Vlade koja treba da vadi kestenje iz vatre. Ovoj Vladi je narod Srbije, građani Srbije dali šansu i podršku u vidu 208 narodnih poslanika u ovom parlamentu. Ako su takvoj Vladi šansu dali građani kroz 208 poslanika, onda je elementarni red i princip da joj da i onih preostalih 42 poslanika. Mislim da je to najprincipijalnije i najkorektnije bez ikakve demagogije, lažne priče o iskrenosti prema građanima Srbije. U to ime vas pozivam da i u raspravi o ovom zakonu u pojedinostima kroz vaše amandmane konstruktivno predložite unapređenje rešenja koje nudi ovaj zakon i da za naše građane i našu privredu donesemo najbolje moguće rešenje, najbolje u ovoj situaciji, jer smo nažalost mnoge bolje situacije kao država i građani propustili. Zahvaljujem.
Zahvaljujem ministru Selakoviću. Zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona. Nastavak sednice je u ponedeljak u 10,00 časova, raspravom u pojedinostima. Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Druge sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2014. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika, konstatujem da sednici prisustvuje 130 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja narodnih poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Konstatujem da je, primenom elektronskog sistema za glasanje, utvrđeno da su u sali prisutna 138 narodna poslanika, odnosno da su prisutna najmanje 84 narodnih poslanika i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Saglasno članu 90. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da sam povodom pretresa u pojedinostima Predloga zakona iz tačke 1. dnevnog reda pored predstavnika predlagača Nikole Selakovića, ministra pravde pozvala da sednici prisustvuju i Dragan Stavanović, državni sekretar u Ministarstvu privrede i Mišela Nikolić, pomoćnik ministra privrede. Nastavljamo rad i prelazimo na pretres u pojedinostima Predloga zakonai izmeni Zakona o privatizaciji. Primili ste amandmane koje su na Predlog zakona podneli narodni poslanici Dragan Jovanović, Zoran Živković, dr Vladimir Pavićević, Olgica Batić, Gordana Čomić, mr Aleksandra Jerkov, Dragan Šutanovac, Goran Ćirić, Vesna Martinović, Aleksandar Senić, prof. dr Janko Veselinović, Marko Đurišić, Zoran Babić, dr Aleksandar Martinović, Zlata Đerić i Dubravka Filipovski. Primili ste mišljenje Vlade o amandmanima. Primili ste izveštaje Odbora za privredu, regionalni razvoj, trgovinu, turizam i energetiku i Odbora za ustavna pitanja i zakonodavstvo. Pošto je Narodna skupština obavila načelni pretres, saglasno članu 157. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram pretres Predloga zakona u pojedinostima. Na član 1. amandman je podnela narodni poslanik Olgica Batić. Vlada i Odbor za privredu, regionalni razvoj, trgovinu, turizam i energetiku nisu prihvatili amandman, a Odbor za ustavna pitanja i zakonodavstvo smatra da je amandman u skladu sa Ustavom i pravnim sistemom. Reč ima Olgica Batić.