Poštovane dame i gospodo narodni poslanici, nastavljamo rad Prve sednice Prvog redovnog zasedanja Narodne skupštine Republike Srbije u 2010. godini. Na osnovu službene evidencije o prisutnosti narodnih poslanika konstatujem da sednici prisustvuje 95 narodnih poslanika. Radi utvrđivanja broja poslanika prisutnih u sali, molim narodne poslanike da ubace svoje identifikacione kartice u poslaničke jedinice elektronskog sistema za glasanje. Izvolite. Konstatujem da je primenom elektronskog sistema za glasanje utvrđeno da je u sali prisutno 89 narodnih poslanika, odnosno da je prisutno više od jedne trećine narodnih poslanika, i da postoje uslovi za rad Narodne skupštine. Podsećam narodne poslanike da samo utorkom i četvrtkom, nakon otvaranja sednice i utvrđivanja broja narodnih poslanika koji prisustvuju sednici, a pre prelaska na dalju raspravu, radimo na osnovu člana 235. stav 2. Poslovnika Narodne skupštine, odnosno narodni poslanici koriste pravo na traženje obaveštenja i objašnjenja, a na osnovu člana 235. Poslovnika Narodne skupštine. Da li neko od predsednika, odnosno ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi da zatraži obaveštenje ili objašnjenje u skladu sa članom 235. Poslovnika? Reč ima narodni poslanik Nikola Krpić. Izvolite.
Poštovana predsednice i radno predsedništvo, kolege poslanici, postavio bih pitanje gospođi Svetlani Vukajlović, direktoru Republičkog zavoda za zdravstveno osiguranje. Stomatološka nauka se bavi, pre svega, preventivom. Klinika za dečju i preventivnu stomatologiju mora da se bavi preventivom, iz prostog razloga što su deca u tom uzrastu bez zuba, imaju anomalije rasta zuba, lica, vilice itd. Međutim, odlukom gospođe Vukajlović, ili možda ministra zdravlja, oni se ne bave i ne dozvoljava im se da se bave preventivom, već samo tercijarnim delom medicinske, odnosno stomatološke struke. Želeo bih da pismenim putem budem obavešten da li će Stomatološki fakultet dobiti najzad to pravo da se bavi i preventivom, jer oni se sekundarnim delom medicine i ne mogu baviti, samo primarnim i tercijarnim. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Miroslav Markićević.
Poštovana potpredsednice, poštovane kolege narodni poslanici, poštovani građani Srbije koji gledate ovaj prenos, imam pitanje, odnosno tražim obaveštenje od Ministarstva poljoprivrede, od ministra poljoprivrede, a teme su ugrožena poljoprivredna domaćinstva, gazdinstva, odnosno ugroženo poljoprivredno zemljište zbog neregulisanih tokova reka u Srbiji. Nedavno smo na televiziji gledali najdrastičnije primere iz Mačve, gde reka Sava svaki dan odnosi hektare i hektare poljoprivrednog zemljišta. Hoću da apostrofiram jedan problem i jedan primer. Dakle, pitam Ministarstvo poljoprivrede, ministra poljoprivrede – šta Ministarstvo poljoprivrede preduzima po ovom pitanju, odnosno kako misli da reši ovaj problem? Ovog puta posebno se osvrćem na atar sela Katrge u čačanskoj opštini, gde svake godine reka Zapadna Morava odnosi hektare i hektare poljoprivrednog zemljišta, tako da naši seljaci, naši poljoprivrednici na ovako neobičan način, rekao bih tragičan način, zbog nemara države prema poljoprivrednicima, ostaju bez svoje očevine, ostaju bez delova „fabrika pod nebom“, kako mi volimo da kažemo kad nam trebaju glasovi seljaka, a država ništa ne preduzima. Niko od njih čak nije oslobođen dela nekih dažbina prema državi, koje naši poljoprivrednici, i pored ovakvih nesreća koje su ih zadesile, ispunjavaju. Dakle, tražim obaveštenje od Ministarstva poljoprivrede – šta Ministarstvo poljoprivrede misli da preduzme radi rešavanja ovakvih problema? Ovog puta posebno apostrofiram čačansku opštinu, atar sela Katrge, gde se ljudi stotinama godina na svojim gazdinstvima bave poljoprivredom i žive od nje, hraneći pri tom gradsko stanovništvo i naš narod, a svake godine ostaju bez dela svoje očevine i svog nasledstva. Da li u budžetu Ministarstva poljoprivrede postoje sredstva za rešavanje ovih problema, dakle, za rešavanje problema vodotoka naših reka? Očekujem odgovor u najkraćem mogućem roku, zato što smo videli da su, nažalost, u nekim delovima naše zemlje bile i poplave. Naravno, najveća šteta i najveća tragedija je to što su ljudi ostajali bez domova u kojima su živeli, ali verujte da ništa manja tragedija nije kada ljudi izađu u svoje atare, na svoja poljoprivredna zemljišta i vide kako njihovu očevinu, njihovo nasledstvo, koje su obrađivali stotinama godina, reke odnose u jednom trenutku. Hvala lepo.
Reč ima narodni poslanik Rade Obradović.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Dame i gospodo narodni poslanici, ustavna obaveza parlamenta i nas poslanika jeste da sprovodimo zakonodavnu, ali i kontrolnu funkciju. Posao parlamenta u svim demokratijama je da donosi zakone, ali je podjednako važno i da sprovodi kontrolnu funkciju, pre svega Vlade, ali i svih izvršnih organa vlasti. To je posao na kome treba da se radi; ni mnogo razvijenije demokratije i demokratije sa mnogo dužim iskustvom nego što je naše još uvek nisu našle prave mehanizme kontrole. Naš poslovnik o radu parlamenta, izmenjen Poslovnik, koji je donet pre godinu dana (18. februara 2009. godine su napravljene izmene tog poslovnika), predvideo je mogućnost da narodni poslanici mogu dva puta nedeljno, utorkom i četvrtkom, pre početka sednice, kao što ste na početku i rekli, da postavljaju pitanja svim onim institucijama koje za svoj rad odgovaraju parlamentu i da dobiju odgovore na ta pitanja. To je sigurno jedan od mehanizama da se jača kontrolna funkcija parlamenta, ali puni smisao te kontrolne funkcije može da se realizuje samo na jedan način – ako na ta pitanja dobijemo i odgovor, jer izuzetno je važno da se pokrenu određena pitanja, izuzetno je važno da se govori o različitim temama i upravo u ovim pitanjima se vidi različitost političkih stranaka jer svaka potencira neke druge stvari. Ono što je izuzetno važno za sprovođenje te kontrolne funkcije jesu odgovori na postavljena pitanja. Imam jedno vrlo jednostavno pitanje za predsednicu parlamenta gospođu Slavicu Đukić-Dejanović: gospođo predsednice, koliko je ukupno pitanja, na osnovu člana 235, postavljeno od trenutka kada je promenjen Poslovnik, odnosno od 18. februara 2009. godine? Drugo pitanje: koliko je ukupno odgovora stiglo na postavljena poslanička pitanja? Mislim da ćemo vrlo lako dobiti odgovor. Poslovnik predviđa 15 dana za dobijanje odgovora. Mislim da tek kada dobijemo taj odgovor možemo da dobijemo punu sliku o našoj kontrolnoj funkciji. Hvala.
Reč ima narodni poslanik Boris Aleksić.
Hvala, gospođo Čomić. Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani građani Republike Srbije, imamo pitanje za Vladu Republike Srbije i za gospodina Mrkonjića, za njegovo ministarstvo. U pitanju su domaći autoprevoznici kojima se u ministarstvu gospodina Mrkonjića, kada prevoze robu iz drugih zemalja prema Kosovu i Metohiji, izdaju dozvole za treću zemlju. Na taj način naša država indirektno priznaje nezavisnost Kosova i Metohije, što je suprotno međunarodnom pravu i Ustavu Republike Srbije. Da bih precizirao, reći ću vam da postoje tri vrste transportnih dozvola: jedne su tranzitne, druge su bilateralne, dakle, između dve zemlje, i treća vrsta dozvola jesu dozvole za treću zemlju. Kada, na primer, naši autoprevoznici utovaraju robu, recimo, u Hrvatskoj i nameravaju tu robu da istovare na Kosovu i Metohiji, oni moraju da dostave dozvolu za treću zemlju. Dakle, Kosovo i Metohija se tretira kao nezavisna država. Pitanje gospodinu Mrkonjiću i Vladi Republike Srbije je – zašto uopšte tako nešto dozvoljavaju? Kako Vlada Republike Srbije može auto-prevoznicima u Beogradu da deli dozvole za treću zemlju, a njeni službenici da savetuju auto-prevoznike da kada idu prema Hrvatima i nameravaju da istovare robu na Kosovu i Metohiji obavezno ponesu dozvolu za treću zemlju? Dakle, ovo je zaista skandalozno, suprotno je našem Ustavu. Mene interesuje zbog čega se Vlada Republike Srbije tako ponaša. Drugo pitanje: šta su ministarstvo gospodina Dačića, Vlada Republike Srbije i BIA uradili da bi suzbili štetan uticaj Federalne unije evropskih etničkih grupa, organizacije koja se bavi manjinskim pitanjima, koja deluje na teritoriji Republike Srbije, a kojoj je, na primer, zabranjeno prisustvo u Republici Francuskoj i Italiji, zabranjeni su im sastanci, i koja se bavi manipulisanjem pripadnicima nacionalnih manjina? Dakle, Federalna unija evropskih etničkih grupa je organizacija koju sponzorišu EU, savezno ministarstvo spoljnih poslova Republike Nemačke i, kako navodi francuski stručnjak za geopolitiku general Pjer Mari Galoa, nemačka služba bezbednosti BND. Oni su imali nekoliko sastanaka na teritoriji Republike Srbije. Između ostalog, dve partije koje su registrovane u Republici Srbiji članice su ove organizacije, a takođe i jedna manjinska grupa. U ovom trenutku neću navoditi njihova imena, to ću uraditi kasnije. Šta je problem sa Federalnom unijom evropskih etničkih grupa? Federalna unija evropskih etničkih grupa izdaje časopis koji se zove „Evropa etnika“. U tom časopisu nalaze se stari Hitlerovi nacisti, poput Bema, Štajnehera i Rojše, dakle, ljudi koji su imali zadatak od strane Hitlerove Nemačke da se bave manjinama, na primer, u okupiranoj Čehoslovačkoj. Federalna unija evropskih etničkih grupa nastavlja takvu tradiciju i, kao što sam vam rekao, deluje na teritoriji Republike Srbije. To delovanje je suprotno zakonima Republike Srbije, suprotno našem Ustavu. Reći ću vam još jednom da su Francuska i Italija u nekoliko navrata zabranile sastanke Federalne unije evropskih etničkih grupa na svojoj teritoriji. Njena skraćenica na nemačkom jeziku je FEUV. Postavljam pitanje Vladi Republike Srbije, predstavnicima Ministarstva unutrašnjih poslova i BIA – šta su uradili da istraže i suzbiju štetno delovanje Federalne unije evropskih etničkih grupa u Republici Srbiji? Hvala.
Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? U elektronskom sistemu je prijavljen narodni poslanik Mirko Čikiriz. Do stola predsedavajućeg još nije stiglo ovlašćenje poslaničke grupe. Da li postoji takvo ovlašćenje, pa će stići? (Da.) Izvolite. Narodni poslaniče, da li želite reč ili ne? Zahvaljujem. Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa javlja za reč? (Ne.) Pošto se više niko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika ne javlja za reč, nastavljamo rad. Obaveštenje o odsutnosti narodnih poslanika – obaveštavam vas da su sprečeni da prisustvuju sednici sledeći narodni poslanici: Zoran Kasalović, Riza Halimi, Elvira Kovač i Milan Lapčević. Obaveštenje o pozvanima na sednicu – saglasno članu 88. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, obaveštavam vas da je predsednica Narodne skupštine gospođa Slavica Đukić-Dejanović, pored predstavnika predlagača Snežane Malović, ministarke pravde, pozvala da sednici prisustvuju i Slobodan Homen, državni sekretar u Ministarstvu pravde, Jovan Ćosić, načelnik u Ministarstvu pravde i Vladimir Čeklić, samostalni savetnik u Ministarstvu pravde. Nastavljamo rad po dnevnom redu. Prelazimo na 13. tačku dnevnog reda – PREDLOG ZAKONA O AMNESTIJI (načela) Primili ste Predlog zakona, koji je podnela Vlada. Primili ste izveštaje Zakonodavnog odbora i Odbora za pravosuđe i upravu. Pre otvaranja načelnog pretresa podsećam vas da, prema članu 94. Poslovnika Narodne skupštine, ukupno vreme rasprave u načelu za poslaničke grupe iznosi pet časova, kao i da se ovo vreme raspoređuje na poslaničke grupe srazmerno broju narodnih poslanika članova poslaničke grupe, i to: Poslanička grupa Za evropsku Srbiju – jedan sat, 33 minuta i 36 sekundi; Poslanička grupa SRS – jedan sat, sedam minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa G17 plus – 28 minuta i 48 sekundi; Poslanička grupa DSS - Vojislav Koštunica – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa Napred Srbijo – 25 minuta i 12 sekundi; Poslanička grupa SPS - JS – 18 minuta; Poslanička grupa LDP – 14 minuta i 24 sekunde; Poslanička grupa Nova Srbija – 10 minuta i 48 sekundi;Poslanička grupa manjina – osam minuta i 24 sekunde i Poslanička grupa PUPS – šest minuta. Saglasno članu 93. stav 3. Poslovnika Narodne skupštine, narodni poslanici koji nisu članovi nijedne poslaničke grupe imaju pravo da govore svako po jednom do pet minuta. Molim poslaničke grupe, ukoliko to već nisu učinile, da odmah podnesu prijave za reč, sa redosledom narodnih poslanika. Obaveštavam vas da su poslaničke grupe ovlastile da ih predstavljaju: narodni poslanik Saša Dujović Poslaničku grupu SPS - JS, narodni poslanik Vlatko Ratković Poslaničku grupu ZES, narodni poslanik Sreto Perić Poslaničku grupu SRS. Saglasno članu 142. stav 1. Poslovnika Narodne skupštine, otvaram načelni pretres o Predlogu zakona o amnestiji. Pre nego što dam reč predstavniku predlagača Snežani Malović, ministarki pravde, u elektronskom sistemu je prijavljen narodni poslanik Tomislav Nikolić. Da li želite da govorite o povredi Poslovnika? (Ne.) Samo kao predsednik poslaničke grupe. Zahvaljujem. Da li predstavnica predlagača Snežana Malović želi reč? (Da.) Izvolite.
Zahvaljujem. Poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, na početku rasprave u načelu dala bih nekoliko uvodnih napomena o Predlogu zakona o amnestiji, koji je predložila Vlada RS, a koji je pripremilo Ministarstvo pravde u saradnji sa Ministarstvom za dijasporu. Amnestija predstavlja jedan od instituta krivičnog prava koji je opšteusvojen i koji predviđaju sva savremena krivična zakonodavstva. Po svojoj pravnoj prirodi amnestija je akt političke volje najviših organa državne vlasti. Prema odredbi člana 99. stav 1. tačka 12. Ustava Republike Srbije, Narodna skupština daje amnestiju za krivična dela. Prema odredbi člana 109. Krivičnog zakonika, amnestija je akt kojim se poimenično neodređenim licima, čiji je krug utvrđen aktom amnestije, daje oslobođenje od krivičnog gonjenja ili potpuno ili delimično oslobođenje od izvršenja kazne, izrečena kazna zamenjuje blažom kaznom, daje rehabilitacija ili se ukidaju pojedine ili sve pravne posledice osude. Oslobođenje od krivičnog gonjenja je u stvari abolicija, koja je sadržana u aktu amnestije. Oslobođenje od krivičnog gonjenja odnosi se na sva lica obuhvaćena amnestijom, bez obzira na to da li je protiv njih već pokrenut krivični postupak za delo za koje se daje amnestija ili je krivični postupak u toku, pri čemu nema značaja u kojoj se fazi nalazi postupak. Ako se amnestijom daje oslobođenje od krivičnog gonjenja, postupak koji nije pokrenut više se ne može pokrenuti, a ako je postupak u toku - obustaviće se. Ako se aktom amnestije daje potpuno oslobođenje od izvršenja kazne, a lice koje je obuhvaćeno aktom amnestije još nije otpočelo sa izdržavanjem kazne, odnosno ako još nije započeto izvršenje kazne, kazna se neće izvršavati; ako je izvršenje započeto, onda će se obustaviti. Predlogom zakona o amnestiji, o kome je danas reč, daje se amnestija za određena krivična dela iz grupe krivičnih dela protiv Vojske Srbije. Imajući u vidu da su prošle jeseni doneti novi propisi koji uređuju oblast odbrane, pre svega Strategija odbrane Republike Srbije, Zakon o vojnoj, radnoj i materijalnoj obavezi, Zakon o civilnoj službi, izmene i dopune Zakona o Vojsci Srbije, a kojima se između ostalog predviđa i profesionalizacija vojske, procenjeno je da bi bilo opravdano dati amnestiju za pojedina krivična dela licima koja po dosadašnjim propisima nisu izvršila vojnu obavezu, a protiv kojih se vodi ili je okončan krivični postupak. Pored toga, treba imati u vidu i činjenicu da se, prema dostupnim podacima, u inostranstvu nalazi oko 140.000 vojnih obveznika, od čega oko 44.000 čine regruti, a da se godišnje na zahtev oko 5.000 vojnih obveznika donese rešenje o produženju regrutne obaveze. Za krivična dela za koja se predlaže amnestija vodi se oko 5.000 krivičnih postupaka, uglavnom protiv naših građana koji žive i borave u inostranstvu. U situaciji u kojoj se veliki broj vojnih obveznika nalazi u inostranstvu, a nije regulisao vojnu obavezu, nepravedno je celu krivicu za takav položaj pripisivati samo njima. Znatan broj vojnih obveznika u inostranstvu objektivno nije u mogućnosti da ostvari kontakt sa našim diplomatskim i konzularnim predstavništvima radi regulisanja vojne obaveze iz razloga udaljenosti, nedovoljne informisanosti, troškova i drugih razloga. Pored toga, vojni obveznici koji žive u inostranstvu, najčešće mladi ljudi, opravdano strahuju od eventualnog hapšenja prilikom povratka u Srbiju kada žele da posete svoju porodicu, jer bi to moglo da prouzrokuje štetne posledice, kao što su prekid školovanja ili gubitak posla u inostranstvu. Zbog navedenog, izvestan broj državljana Republike Srbije koji borave u inostranstvu, a nisu regulisali svoju vojnu obavezu, opredeljuje se za ispis iz državljanstva RS, pa je evidentna potreba naše države da spreči odliv naših državljana, a naročito mladih. Članom 1. Predloga zakona utvrđuje se vremenski period za koji se daje amnestija i taksativno se navode krivična dela koja su predmet amnestije. U konkretnom slučaju, amnestija se daje za krivična dela: izbegavanje vojne obaveze iz člana 394, izbegavanje popisa i pregleda iz člana 395, neizvršavanje materijalne obaveze iz člana 396, izbegavanje vojne službe onesposobljavanjem ili obmanom iz člana 397. i samovoljno odsustvovanje i bekstvo iz Vojske Srbije iz člana 399, propisana Krivičnim zakonikom. Pored toga, Predlogom zakona se propisuje da se amnestija daje za period od 18. aprila 2006. godine, kada je donet prethodni Zakon o amnestiji, za ista krivična dela, a do dana stupanja na snagu ovog zakona. Član 2. Predloga zakona je odredba kojom se preciziraju oblici amnestije koji se daju ovim zakonom, a to su oslobođenje od krivičnog gonjenja i oslobođenje od izvršenja kazne. Članom 3. Predloga zakona propisuje se da amnestija ne dira u prava trećih lica, što je inače u skladu sa rešenjem iz sistemskog zakona, člana 111. Krivičnog zakonika. Članovi 4 – 10. Predloga zakona su procesne odredbe, koje sadrži svaki zakon o amnestiji, a kojima se propisuje nadležnost sudova, postupak za donošenje rešenja o primeni amnestije, pravo žalbe, puštanje na slobodu lica na koje se amnestija odnosi, ako se to lice nalazi u pritvoru ili izdržava kaznu zatvora, postupak brisanja osude iz kaznene evidencije, kao i shodna primena Zakonika o krivičnom postupku u postupku amnestije. Na kraju, želela bih da vam se zahvalim na pažnji i da izrazim nadu da će nakon rasprave u načelu i u pojedinostima predloženi zakon biti usvojen. Zahvaljujem se.
Da li izvestilac Zakonodavnog odbora narodni poslanik Vlatko Ratković, predsednik Odbora, želi reč? (Ne.) Da li izvestilac Odbora za pravosuđe i upravu narodni poslanik Boško Ristić, predsednik Odbora, želi reč? (Ne.) Nije prisutan. Da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa? Pravilo je da reč dobijaju predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa od manje ka većoj poslaničkoj grupi. U elektronskom sistemu je prijavljen narodni poslanik Tomislav Nikolić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, ovo je, mislim, već treći zakon o amnestiji otkako je DOS došao na vlast, o amnestiji koja se primenjuje na lica koja se nisu odazvala pozivu da, kako bismo to mi stariji rekli, odsluže svoj vojni rok u vojsci zemlje u kojoj se nalaze. Amnestija je zaista akt pomilovanja i obično se primenjuje kada je situacija u zemlji teška, kada broj krivičnih dela preraste mogućnost da se po njima sudi i primenjuju sankcije, ali u ovom slučaju takav razlog ne postoji. Zaista je cinično kada predlagač kaže da traži hitan postupak da bi se otklonile nekakve mogućnosti da dođe do haosa u zemlji, do ovog ili onog. Dakle, ovaj zakon o amnestiji, koji sada amnestira lica koja su od 2006. godine izbegla da služe svoj vojni rok i potpala pod odredbe Krivičnog zakonika, u stvari predstavlja znak da vi koji vodite zemlju ni u ovoj oblasti ne znate šta hoćete. U tako nedefinisanim odnosima u zemlji Ministarstvo pravde nastupa sa Predlogom zakona o amnestiji. Ovde je trebalo da sedi ministar odbrane, ovde je trebalo da sede predsednik Republike i načelnik Generalštaba i da nam kažu šta žele od Vojske Srbije, da kažu da li će mladići koji ispunjavaju zakonske uslove za to, fizičke, psihičke, godine starosti, služiti vojni rok u Vojsci Srbije ili ne. Mnogo je bolje, mnogo je čestitije, sa mnogo više brige o državi reći – ne mora da se služi vojni rok, onaj ko želi može da se odazove, onaj ko ne želi ne treba. Vi dovodite u neravnopravan položaj mnoge građane Srbije. Mogao bih da pretpostavljam da ćete uvek da amnestirate one koji ne služe vojni rok, ali to ne sme da bude osnov za moje ponašanje. Ne smem da izbegavam jednu obavezu, koja potpada pod odredbe Krivičnog zakonika, ubeđen u to da ćete vi da me amnestirate. To nema smisla prema građanima Srbije koji odlaze u vojsku. Svi mi koji smo služili vojsku smo to računali kao izgubljeni deo života. Znači, odvojeni ste od nauke kojom ste se bavili, posla kojim ste se bavili, odvojeni od porodice, odvojeni od izlazaka, od druženja. Potpadate pod disciplinu kakve nema ni pre ni posle vojske. To vam dođe kao jedna epizoda u kojoj ste, smatralo se, postali muško. Pošto se danas ne postaje muško služenjem vojnog roka, pošto je danas Vojska Srbije apsolutno u padu po mnogim ispitivanim karakteristikama, i po ugledu, i po disciplini i po bezbednosti onih koji se tamo nalaze, onda se postavlja pitanje – šta je vaš krajnji cilj sa Vojskom Srbije? Čovek bi morao da bude veoma okrutan ako glasa protiv zakona o amnestiji. Amnestija je veliko delo i odnosi se uvek na veći broj lica. To nije pojedinačni akt kome pribegava predsednik Republike. To je opšti akt, to je zakon koji donosi Skupština. Ne znam da li će tu biti i koliko će lica biti amnestirano. Ovde nemamo nikakvu analizu o tome koliko je građana Srbije u međuvremenu odslužilo vojni rok, koliko nije, protiv koliko se vodi postupak, koja su lica u pritvoru ili na odsluženju kazne zatvora, koja su lica odslužila celu kaznu zatvora. Njima će samo da se briše ta osuda, ali njima niste dali amnestiju. On je svoje odslužio, on je sada slobodan građanin. Znači, mnogo moralnih dilema se postavlja pred čoveka koji je za vreme vaše vladavine, od 5. oktobra do danas, tri puta imao priliku da glasa o amnestiji. Krivično delo koje je predviđeno je jednako, po meni, kao i delo vožnje u alkoholisanom stanju, kao i ovo sada - što jurite ove narkodilere. Nema lakših i težih krivičnih dela. Ima ih, ali je sankcija, odnosno kazna odredila šta je lakše, a šta je teže krivično delo. Kada nešto svrstate u dela za koja je predviđena kazna zatvora, onda treba da se razmišlja o tome zašto se izdvaja samo jedno delo, odnosno zašto još uvek postoji kao kažnjivo delo. Deset godina se ne primenjuju odredbe ovih članova zakona koje ste naveli ovde. Čemu onda odredbe tog zakona? Čemu uopšte krivično delo izbegavanja, ako neprekidno amnestirate sve koji su od 5. oktobra izbegli da se odazovu svojoj obavezi predviđenoj svim zakonima koje donosi Narodna skupština? Zbog toga SNS uopšte ne zna šta da misli o tome koji je krajnji cilj vašeg zakona. Vi kažete, važi do dana stupanja na snagu, osam dana od dana objavljivanja. Neka to bude, na primer, 20. mart. Šta će biti 21. marta sa onim ko izbegne da služi vojnu obavezu? Vi ćete mi reći – potpada pod odredbe Krivičnog zakona, član taj, taj i taj, a on će reći – već deset godina vi amnestirate za ova krivična dela, ja ću to krivično delo da izvršim, pošto neću da budem kažnjen. Molim vas da ućutkate poslanike koji me ometaju da razmišljam. Ako sami ne razmišljaju, neka ne sprečavaju druge, koji mogu da razmišljaju, da to čine. Dakle, kada bih znao da ste pripremili zakon prema kojem će služenje vojnog roka da bude dobrovoljno, glasao bih za ovu amnestiju. Ali, kako znam da će od tog 21. marta, na primer, ponovo da bude lica koja ćete da kaznite, a ona da se nadaju da ćete im dati ponovo amnestiju ili da će promenjeni oblik vlasti da im da amnestiju, onda uopšte ne znam kako da se prema ovom problemu postavim. Mnoge porodice iščekuju ovo. Nekad ste nam to pravdali time da ima građana Srbije koji se nalaze u rasejanju, pa kažu – ne može da dođe za Novu godinu, ne može za Božić, ne može na slavu kod roditelja, preti mu kazna zatvora zato što je izbegao vojnu obavezu. Pretila bi mu i da je ukrao nešto u prodavnici. Mnogi su u inostranstvo pobegli da ne bi služili vojni rok. Čini mi se da ovaj zakon više razmišlja o onima koji krše zakone, nego o onima koji ih poštuju. Zbog toga kod amnestije uvek treba biti oprezan. Skupština je po Ustavu vlasna da donese zakon o amnestiji. Mi ćemo ga doneti i ovog puta, verovatno, kao što smo i do sada od 5. oktobra u nekoliko navrata. Samo vas molim da malo dugoročno vodite državu. Nama ne trebaju vatrogasci koji će da ugase požar. Nama treba da do požara ne dođe. Ne treba da se nagomilaju krivična dela do te mere da je nemoguće sprovesti kaznenu politiku. Znači, ovo krivično delo... Molim vas, pošto ste posekli sve sudije i tužioce, sada možete da se posvetite i pravu, pravosuđu i pravdi. Ovo krivično delo vi lepo da izbrišete, u saradnji sa Ministarstvom odbrane. Neka ono predloži izmene i dopune Zakona o Vojsci, neka predloži da onaj ko želi može da odsluži vojni rok. Svako ko napuni 18 godina, ode i kaže – želim da služim, ne želim da služim. Obavezan je ili nije obavezan, i posao je završen. Nas ovde dovodite u situaciju da razmišljamo o ljudima koji su izbegli vojnu obavezu, a svaki je slučaj pojedinačan, svako ima svoj razlog, i da mi ovde budemo milosrdni prema onima koji nisu odslužili vojni rok, a nemilosrdni prema onima koji su odslužili, pošto za njih nema ništa. Za njih nema čak ni radnog staža, na primer. Umesto da imaju neku motivaciju, da im država uplaćuje penzijsko, invalidsko i socijalno osiguranje, pa kada su na odsluženju vojnog roka da imaju, eto, to malo radnog staža, ne, oni imaju platu za kutiju cigareta dnevno. Ako biste tako regulisali odnose, mi bismo bili spremni da vam pomognemo da izglasate takav zakon, jer to je i naša politika, vojska mora da bude profesionalna. Naravno, onome kome je čast, ko je ponosan na to što će da odsluži vojni rok, treba omogućiti da to uradi, na jedan od načina koje ste predvideli, ili prigovorom savesti ili pod oružjem, sasvim je svejedno. Uostalom, ubeđen sam da Vojska Srbije više nikad neće da ratuje i da treba da spremamo specijalne jedinice koje će da se bore protiv bandi koje ste stvorili od 5. oktobra do danas, koje su se razvile do mere da polovina ministara strepi jesu li pronađene kasete kod Šarića ili nisu. Mnogo nam je važnije da se izborimo protiv tog kriminala, nego da se pravimo kako imamo vojsku, kojoj dajemo amnestiju svake tri ili četiri godine. Zbog toga je stav Srpske napredne stranke prema amnestiji uopšte pozitivan. Smatramo da je amnestija zaista akt milosrđa i da je narod jedini koji može da da taj akt milosrđa. Ali, prema amnestiji u ovim slučajevima veoma smo oprezni, pošto time amnestiramo vas, lošu vlast, koja se u jednoj oblasti uopšte ne snalazi, u oblasti da li treba braniti zemlju ili ne, da li zemlja zaslužuje da bude branjena ili ne, da li je Srbija u granicama koje su joj navedene u Ustavu u preambuli, znači zajedno sa AP Kosovom i Metohijom, ili ne. Kao što lutate u mnogim segmentima društvenog života, tako lutate i u Vojsci Srbije. Vi ste kao monopolistu naveli firmu SDPR, u kojoj svako ko je u menadžmentu te firme ima bar dve-tri svoje privatne firme. Iz te firme ste u Ministarstvo odbrane poslali dva menadžera da povežete taj kriminal potpuno i do kraja. Mislim da je ispitivanje stanja u Vojsci, a na ovaj način izvesno i stanja u odbrani, glavni zadatak jedne dobre, čestite i poštene vlasti. Sredimo sve probleme koje tu imamo, a imate ogromnih problema. Imate naduvavanja cena pri nabavkama, i to naravno niko ne sme da kontroliše, to nije dostupno revizorima i javnosti, to je pod velom vojne tajne, baš kao i policija. Dok tu ne budemo imali potpunu kontrolu, svi ovi zakoni u stvari samo služe tome da se ne podiže previše glasa protiv onoga što u toj oblasti činite. Vaša je krivica što se vrše ta krivična dela, vaša je krivica ako se ne kažnjavaju; naša će milost biti da to sve oslobodimo, ali nemojte da učite građane Srbije da postoje krivična dela koja mogu da izvrše zato što neće da budu kažnjeni, pošto imamo lošu vlast. U ovoj Srbiji deset ljudi legne na prugu i vozovi ne idu tri dana. Da je vlast čestita i poštena, da se tu niko nije omastio, da niko od ministara nije učestvovao u tom kriminalu, policija bi mogla da skloni te ljude, ali svaki policajac koji nosi palicu zna da čestiti ljudi leže na pruzi, a kriminalci naređuju da tuku te čestite ljude. O tome vodite računa. Život je jedan i veoma brzo prođe, a onome ko je na vlasti duplo brže prolazi nego onome ko je u opoziciji. Morate časno da izvršite svoje obaveze. Vi ste preuzeli obavezu da stojite ispred onih koji vode Ministarstvo pravde. Zato neki vaši pomoćnici tamo, ili kako se već zovu, objašnjavaju strategiju Ministarstva pravde, a vi, kao ljupka žena, majka, vi ste zaduženi da date svoj lik, a oni daju svoje delo. Vi u tome ne učestvujete uopšte. Dakle, što se nas tiče, ovlašćeni ste, imate većinu, vodite ovu zemlju kako god mislite da je najbolje, razmišljajte o tome šta se na ulici dešava, šta se dešava u svakoj kući pojedinačno. Akt milosrđa ne može da spasi Vladu, ali možda može da spasi nekog građanina Srbije koji je bio ubeđen da će taj akt milosti da dobije. Više bih voleo da svako ko izvrši krivično delo dok ga čini razmišlja o kazni, a ne o amnestiji, ne o pomilovanju, ne o aboliciji. Hvala vam.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Saša Dujović.
Poštovana predsedavajuća, uvažene kolege, treći zakon o amnestiji koji ova skupština donosi odnosi se na period od 2006. godine do danas, tj. do momenta počinjanja važenja ovog zakona. Ono što meni teško pada u ovom zakonu, to je sama reč amnestija, o kojoj treba pričati kada su u pitanju vojska i krivična dela iz vojske, tj. pojedina krivična dela koja su ovde jasno navedena. Prethodne dve amnestije odnosile su se na opraštanje građanima zbog neučestvovanja u odbrani države i izbegavanja vojnih obaveza, izbegavanja onoga što su mnogi mladi ljudi, tj. mnogi građani Srbije prihvatili kao svoju obavezu i radili, tj. branili državu. Nije lako govoriti sa pozicije nekoga ko je učestvovao u odbrani države i tek tako prihvatiti da je neko spreman da ne učestvuje u najsvetlijoj tradiciji ovog naroda, a to je služenje vojnog roka. No, kako je to inače svojstveno nama, moramo da razmišljamo o budućnosti i o svemu onome što nam predstoji, a to je praštati i ovakve stvari, iako one možda nisu za praštanje. U svakom slučaju, ovo se odnosi na izbegavanje služenja vojnog roka u momentima kada je vojska zaista dovedena na najniže moguće grane na koje je mogla da bude dovedena. Međutim, kad se u fazi transformacije vojske približavamo polako profesionalizaciji vojske i profesionalizaciji ili stvaranju jedinica koje će, nadamo se više nikada u ratu, u miru služiti za odbranu države, u tom smislu, profesionalni vojnik treba da bude neko ko zaista izvršava svoje dužnosti u skladu sa Ustavom i sa zakonima ove države. Naravno, treba da ostavimo prostor da ne možemo da imamo sve same „suve“ profesionalce, već da i neki koji žele da služe vojni rok to mogu da urade. Oprostiti ili amnestirati, što je pravni termin, nije loše, pitanje je samo šta mi postižemo tim? Ljudima koji su izbegli služenje vojnog roka i počinili određena krivična dela koja su navedena u ovom zakonu predstoji da u narednom periodu dokažu, vrate se u ovu državu, ako su već iz nje izbegli, jer su im kazne oproštene, jer ćemo im mi oprostiti. U razgovorima koje sam vodio sa mnogim svojim kolegama i sa građanima o tome šta znači ovaj zakon o amnestiji, a apatija je uhvatila pre svega sve naše kolege, moje kolege ratnike, oni su rekli – oprostimo i njima, nek se vrate, neka rade, neka privređuju, ako su već učili za ovu državu, ne moraju po belom svetu da budu, neka dođu ovde. To je jedan od motiva da napokon stavimo tačku na priču o vojsci, na priču o dezerterima, na priču o takozvanim, narodnom rečju rečeno, pobeguljama iz vojske i da već jednom profesionalno postavimo stvari na svoje mesto, a to je da imamo savremenu, modernu vojsku, a da one koji žele da se vrate amnestiramo, da ih pustimo da stvaraju za dobrobit ovog društva. To je jedan od motiva zbog kojih ću ja sa svojim kolegama glasati za ovaj zakon. Nadamo se da u narednom periodu neće biti nekih novih amnestija, da neće biti nekih novih stvari, već da ćemo svi zajedno raditi na tome da ova naša država i naše društvo u celini napreduje i ide dalje. Sa ovog mesta mogu da pozovem te mlade ljude da se posle donošenja ovog zakona vrate ovde i da sve svoje znanje koje su stekli ulože u savremeni razvoj ove države, a mi smo spremni i uvek ćemo biti spremni da im damo priliku za to. Ovaj zakon i donošenje ovog zakona je upravo prilika da to uradimo. Stoga pozivam sve narodne poslanike, sve kolege da svi zajedno damo dodatni doprinos i pozovemo tu omladinu da se vrati, a mi da usvojimo ovaj zakon. Hvala.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Čedomir Jovanović.
Gospođo Čomić, poštovano predsedništvo, dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Malović, mi ćemo glasati za ovaj zakon i pružiti mu podršku, ali mislim da moramo iskoristiti ovu priliku kako bismo razgovarali o suštini problema. Dosta onoga što su neki prethodni govornici rekli na prvi pogled zvuči logično; zašto bi neko bio amnestiran i izuzet od sankcionisanja zbog nepoštovanja zakona, a neko drugi bi silom tog zakona bio prinuđen, recimo, da uradi nešto protiv svojih uverenja? To je samo na prvi pogled dilema i ona naravno nije lažna, ali na tome se ne može graditi argumentacija koja bi nas dovela do toga da kritikujemo ovaj zakon. Ako se pogleda čitav proces amnestiranja onih koji su izbegavali vojnu obavezu, koji su otišli iz zemlje zbog toga što nisu želeli da učestvuju u ratu, onda će se videti da se taj broj smanjuje. Mi sad govorimo o grupi od oko 5.000 ljudi, koji u najvećoj meri ne žive u Srbiji, žive negde u inostranstvu, koji su zbog prirode tog života prosto doneli odluku da prekrše Zakon o vojnoj obavezi i da nastave da žive očekujući da će se u jednom trenutku pronaći rešenje za problem koji iz toga proizilazi. Mislim da se rešenja pronalaze, ali ne samo kroz amnestiranje, nego i kroz činjenicu da se menja pozicija vojske u našem društvu, da se menjaju okolnosti u kojima živimo, da je uspostavljena nova vrsta odnosa između građana i te važne institucije, a svakako je vojska nešto tako. Mislim da danas naša vojska nema onu reputaciju i imidž koji je imala pre pet ili deset godina. Konkretni podaci govore o vraćanju poverenja u vojsku u našem društvu. Danas se ne odlazi u vojsku kao što je to bio slučaj, recimo, 2006. godine, kada definišemo trenutak od kada počinjemo da primenjujemo ovaj zakon o amnestiji. Gde je problem? Problem je u nereformisanoj državi. Ne možemo u 21. veku primenjivati pravila običajnog prava ili se pozivati isključivo na tradiciju. Danas društvo ne funkcioniše tako što neko ima pravo da pozove bilo koga od nas u rat i oduzme mu život zbog toga što se samo po sebi podrazumeva da takvo pravo nekome pripada, pa makar to bila i država. Zato nam je potrebna profesionalna vojska, zato nam je potrebno članstvo u NATO paktu, zato su nam potrebne one reforme od kojih se distanciramo. Veliki su paradoksi i često se sa njima srećemo u poslu koji radimo. Ne možemo da budemo slepi pred hiljadama invalida iz ratova koje Srbija nije vodila; ne možemo da budemo slepi pred patnjom svih onih koji su brinuli za svoje koji su otišli u te ratove, ali isto tako ne možemo ignorisati činjenicu da je to samo posledica jednog pogrešno organizovanog društva. Danas, u 2010. godini, mi pred sebe treba da postavimo izazov profesionalizacije vojske. Zbog toga ova amnestija ne treba da plaši nekoga argumentacijom da će se zahvaljujući činjenici da je 5.000 izuzeto iz poštovanja zakona pojaviti nekih novih 5.000. Neće. Danas amnestiramo mnogo manje ljudi nego što je to bio slučaj prošli put. Danas je mnogo veći procenat onih koji odlaze u vojsku nego što je to bilo ranije. Sve to govori da smo na dobrom tragu, ali taj posao treba dovršiti. To praktično znači da treba profesionalizovati našu vojsku, treba stvoriti ekonomske preduslove za tako nešto, pa će onih 5.000 ljudi koji nisu želeli da služe vojsku raditi svoje poslove. Ko zna koliko je među njima najobrazovanijih kadrova koji su nam danas potrebni. Ko zna koja je cena izgubljene studentske godine ili radnog iskustva u najproduktivnijem dobu. Mi o svemu tome treba da razmišljamo. Znači, ekonomski preduslovi moraju biti stvoreni. To treba da bude naša obaveza. Potom, treba napustiti ta ritualna pravila koja formatizuju naše društvo i reći da je vojska servis, kao i mnogi drugi koji postoje oko nas, i da smo dužni da kao država omogućimo našim građanima sve koristi jednog takvog servisa, a da pri tom ne očekujemo od njih da oni budu njegov sastavni deo, kao što ne očekujemo od građana da se sami leče, nego da budu sposobni da plate svoje zdravstveno osiguranje, a država će omogućiti sistem zdravstvene zaštite. Isto tako, država mora učiniti efikasnijim sistem bezbednosti, pa kroz njega i poziciju same vojske, kroz profesionalizaciju. Ako smo usvajali Strategiju odbrane, ako smo upoznati sa tim planskim dokumentima, onda znamo rokove u kojima se planira ta profesionalizacija, ona je na korak od nas. Zbog toga bi praktično produžetak agonije bilo ignorisanje činjenice da 5.000 ljudi u ovom trenutku predstavlja problem i za samu državu. Šta bi bilo kada bi se svi oni pojavili i kada bi ova država trebalo da ih odvede negde, na izdržavanje, recimo, zatvorske kazne, ukoliko su sudski procesi završeni, ili da započne sudske procese? Koliko bi to koštalo, koliko bi to bilo besmisleno? Hajde da stavimo tačku na jednu posledicu pogrešnog organizovanja države, ne sa ambicijom da nakon dve-tri godine ponovo donosimo novi zakon o amnestiji, nego sa ambicijom da uklonimo uzroke takve anomalije. Oni zapravo leže u činjenici da ovde život jako malo vredi i da se podrazumeva da država ima pravo da nam zakuca na vrata i da nas pozove u neki rat ili u vojsku, da zatraži od nas našu decu, a da pri tom nemamo nikakvo pravo da postavimo pitanje smisla takve organizacije i mogućnosti da se ona promeni. Želeli bismo da živimo u zemlji u kojoj ćemo biti sigurni da svoju decu hranimo i gajimo da bi ona radila poslove koje žele, koje želimo mi, a ne poslove koje propisuje država. Neka u tim poslovima budu uspešni i neka plate cenu onima koji se staraju, recimo, o njihovoj bezbednosti, a to su profesionalni vojnici i oficiri. To je jedan red ka kojem treba težiti, a ovim se tako nešto omogućava i to je ono što je dobro. Mislim da postoji taj osećaj dvostrukih aršina, ali dužni smo da objasnimo onima koji su poštovali zakon da, prvo, cenimo taj njihov gest i da, s druge strane, ne omalovažavamo njihovu spremnost da poštuju zakon tako što navodno favorizujemo neke koji su taj zakon kršili. To nisu iste situacije, potpuno su suprotne, iako na prvi pogled te analogije koje su uspostavljene i kroz nastup jednog od prethodnih govornika izgledaju logično. Mislim da ta argumentacija na kojoj insistiramo neće dobiti težinu ako kažemo da smo mi poštovali Zakon o vojnoj obavezi, kao većina ljudi u ovoj zemlji. Naprotiv, to nas baš obavezuje da pokažemo razumevanje prema onima koji iz svojih uverenja ili zbog nemogućnosti nisu bili u prilici da učine tako nešto. Ovaj zakon polazi od pretpostavke da smo svi isti i da svi imamo iste obaveze. To nije tako. Nema puno takvih zakona u našem pravnom sistemu, zakona koji vas osuđuju na identičnu poziciju, bez obzira na tu veliku istinu da nismo isti i da postoji nešto što nas međusobno razlikuje. Uveli smo služenje civilnog roka, to je ono što je dobro; u međuvremenu je porastao broj vojnika koji se odlučuju za civilnu službu. Mislim da nas to takođe upućuje na to u kom pravcu treba nastaviti sa reformama vojske, jer se ne može ignorisati ta 2010. godina, u kojoj živimo, ili 2011. godina, koja je pominjana kao godina u kojoj će se započeti koncept profesionalizacije naše vojske. Tu je dolazilo do nekog prolongiranja. U svakom slučaju, ovaj zakon nam je bio potreban i treba ga podržati zbog ljudi koji trpe, zbog njihovih porodica i zbog toga što on aktuelizuje jedan problem o kojem se ne govori toliko. Mi na rešavanju tog problema insistiramo – profesionalizacija vojske po standardima karakterističnim za društva poput našeg. U Hrvatskoj više ne postoji vojna obaveza, kao što je to slučaj ovde kod nas; u Crnoj Gori isto tako; u Makedoniji isto tako. Bosna i Hercegovina je specifična država zbog svoje unutrašnje organizacije, ali je to trend u kojem se ona kreće. To je nešto što treba i mi ovde da prihvatimo i da u tom smeru dalje delujemo, a ovo je svakako korak koji nam tako nešto omogućava. Zbog toga ćemo podržati zakon i otvoriti mogućnost normalnog života za te ljude i njihove porodice, uz poštovanje prema onima koji su zakon poštovali.
Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč? Reč ima narodni poslanik Sreto Perić. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo Malović, iako onima koji su se bavili ovim predlogom zakona izgleda da danas imamo jednu laganu temu (naime, ovaj zakon ima samo jedanaest članova), ipak se iz diskusija mojih prethodnika vidi da su stvari mnogo komplikovanije, složenije i odgovornije. Način na koji ste vi to pokušali da iznesete, to je vaš stav, vaš politički stav, i na to neću da se osvrćem. Pravo da vam kažem, razmišljao sam kako da počnem svoju diskusiju vezanu za ovaj predlog zakona, a onda mi je gospođa Malović pomogla u tome, kaže – nepravedno je pripisivati krivicu samo njima. Naravno, ona misli na onih oko 5.000 ljudi koji bi došli pod udar Krivičnog zakona zbog izbegavanja služenja vojne obaveze, ali sada postoji mogućnost da se njima to oprosti. Gospođo Malović, retko se sa vama u potpunosti slažem. Ne da je nepravedno pripisivati krivicu samo njima, nego su oni najmanje odgovorni za to, ali se postavlja pitanje ko onda jeste odgovoran? Ako se krši zakon, neko mora biti odgovoran – da li zakonodavac, da li izvršna vlast, da li onaj ko krši zakon. S obzirom na to da smo se saglasili da su oni najmanje odgovorni, odgovoran je vladajući režim, odgovorna je vlast, i to ona vlast od 5. oktobra 2000. godine. Videli ste da se po treći put donosi ovakav zakon, gde su otprilike obuhvaćena ista krivična dela. Dakle, mala odgovornost, odnosno neuporedivo manja odgovornost je na onim počiniocima krivičnih dela, nego što je na Vladi Republike Srbije. Ko je danas ovde trebalo da bude prisutan umesto vas? Ali, vi ste to pravno obradili. Pokušaću da u svom izlaganju govorim o pravno-teorijskoj instituciji amnestije i pomilovanja. Interesantno je povezati i taj deo, iako postoji suštinska razlika, ako ništa drugo, ono bar u organima koji će doneti jednu ili drugu odluku o ovom. Pre svih, trebalo je da ovde bude predsednik Republike, trebalo je da bude ministar odbrane i, po nekima, predstavnici NATO pakta. Po nama, sigurno ne. Vi ste tu samo tehnički, da se sprovede ovaj zakon. Da li je SRS za profesionalizaciju vojske? Svakako. Mi želimo da imamo najsavremeniju i najmoderniju vojsku na svetu, ako je to moguće. Kako se do nje dolazi? Dolazi se delom do profesionalnog sastava te vojske i potrebom i mogućnostima da svako ko želi (a mi smatramo da to treba da bude i obaveza) služi vojni rok. Neka on bude u optimalnoj dužini trajanja, koliko je potrebno za najnužniju odbranu, samo odbranu, jer Srbi i srpska vojska nikada nisu bili osvajački narod i nikada nisu napadali druge, nego su branili sebe. Dakle, kombinacija profesionalnih vojnika i naše obaveze da odslužimo vojni rok, da se osposobimo optimalno, koliko je potrebno za prvi udar i da pošaljemo poruku da ćemo svoju zemlju braniti na ozbiljan, dostojanstven i patriotski način. Ovde neki zaboravljaju jednu dimenziju vojske. Možda su ti ljudi sada u penziji ili pred penzijom; mnogi su se zahvaljujući služenju vojnog roka osposobili i završili neke zanate. Da li su to bili vozači, pekari, krojači ili neka druga zanimanja, nije bitno, ali vojska je bila jedna vrsta škole za određen broj građana Srbije i to ne treba zaboraviti. U pravnoj teoriji amnestija i pomilovanje izučavaju se zajedno, čak se vrše i upoređivanja. U pravnoj praksi ta dva instituta su odvojena. U suštini, ne postoji velika razlika, osim organa koji donosi taj pravni akt. Amnestiju, u principu, donosi predstavnički organ, tj. skupština, i ona se odnosi na poimenično neodređen broj lica na koja se ima primeniti, dok se pomilovanje odnosi na tačno naveden broj lica. Kada je u pitanju amnestija, ona može da bude potpuna, naziva se još i abolicija, a potpuna je kada prestaje ili kada se, rekao bih, stavlja u depozit, stavlja u zaborav izvršeno krivično delo. Ona je potpuna ako se prestaje za gonjenjem, ako se prestaje sa izdržavanjem kazne na koju je prekršilac bio kažnjen i ako dolazi do brisanja iz kaznene evidencije o izdržanim kaznama zatvora. Nepotpuna bi bila ako se ublažava kazna ili se menja nekom drugom. Šta je još karakteristično? Kada se na amnestiju odnose i neke sporedne kazne, ukoliko su one postojale, prestaje i ta sporedna kazna. Ovde imamo predloženu amnestiju za pet krivičnih dela, ali zanimljivo je podsetiti kolika je zaprećena kazna za ta krivična dela. Ona iznosi tri meseca, godinu dana, pa čak do dvanaest godina. Mislim da ovakav olak pristup i jednostavan predlog da pokušamo da donesemo ovaj zakon nije u redu. Zbog čega sam rekao ko bi trebalo da bude prisutan danas prilikom donošenja ovog zakona i pomenuo predsednika Republike i ministra odbrane? Na ovakav način šaljemo poruku svim budućim regrutima da ne treba da idu u vojsku, iako je predviđeno kao krivično delo. Vi ovde dovodite u zabludu sve one koji od dana stupanja na snagu ovog zakona, a to najdalje može da bude za mesec dana, treba da se odazovu služenju vojnog roka. Krivičnim zakonikom predviđeno je da onaj ko se ne odazove čini krivično delo. Vi njih dovodite u zabludu i šaljete im poruku da mogu da se nadaju istoj sudbini koju će imati, za sada, oko 5.000 ovih lica. Šta će se desiti ukoliko neko posle stupanja na snagu ovog zakona nije obuhvaćen ovim zakonom, a bude pozvan na služenje vojnog roka? Da li se spremate da u nekom narednom periodu predložite ponovo zakon o amnestiji, sa istim krivičnim delima, oslobađanjem od izvršenja istih krivičnih dela? Bilo bi mnogo jednostavnije da pošaljete onakvu poruku kakvu zapravo i želite, da želite da uvedete Srbiju u NATO pakt, čemu se mi i SRS izričito i potpuno jasno suprotstavljamo. Možda je neko trebalo da bude ovde, da nam objasni šta će se postići sa tim i zašto uvek pokušavate da usmerite amnestiju (ili opraštanje ili oslobađanje), da li kroz formu zakona ili na bilo koji drugi način, primenom zakona, izricanjem krivičnih sankcija, individualizacijom kazne zatvora, na one slojeve našeg društva koji su u ekonomskom smislu bogatiji. Da li ćete nekada razmišljati da oprostite nekom učesniku u saobraćaju za nevezivanje pojasa? Naravno da nećete. Pokušaćete na ovaj način da pošaljete poruku mnogim građanima da ne treba da služe vojsku, a onima koji su se već ogrešili o Krivični zakonik da ih neće stići sankcija koja je trebalo. Već ste deset godina na vlasti, zašto niste doneli takav zakon u kojem ćete reći, ako imate većinu i ako to želite, da služenje vojnog roka ne da nije obaveza, nego da uopšte ne treba niko da se odaziva? Zanimljivo je da se amnestija traži za lica od 18. aprila 2006. godine, kada je donet Ustav, koji je ostavio mogućnost prigovora savesti. Član 45. je rekao da se može istaći prigovor savesti. Kolega Dujoviću, razumem vašu potrebu da se obratite određenom broju građana u Srbiji i da im kažete na koji način to vidite i šta su po vama svrsishodni razlozi za donošenje ovakvog zakona. Verujem da ste razgovarali sa građanima Srbije, kao što sam i ja razgovarao, o ovoj temi, ali kako objasniti vašim prijateljima, građanima Srbije, bez obzira na nacionalnu pripadnost, koji su bili spremni da se odazovu i da se stave pod komandu Vojske Srbije i da brane svoju otadžbinu, onima koji nisu bili spremni (iako mi nismo za takvo služenje vojnog roka) ni da civilno služe vojni rok? Nije tačno da se svi ovi sada nalaze u inostranstvu, neki od njih se nalaze i u Srbiji. Mi nemamo ovde podatak, niti ste vi vršili analizu, koji broj lica je osuđen za otprilike četiri godine, koliko je izdržalo kaznu zatvora. Kada sam rekao da je Vlada odgovorna za to, pa i Ministarstvo pravde, ne samo u vašem mandatu, nego i pre vas... Šta za one koji su izdržali kaznu zatvora, ako je takvih uopšte bilo? Oni će se sad brisati iz krivične evidencije, ali su možda bili osuđeni na kaznu zatvora od dve godine, pošto ste videli ovde da je maksimum i 12 godina za vršenje ovih krivičnih dela. Kako njima objasniti zbog čega ste to učinili? Ne iznosimo ovakav naš stav zbog toga što se nešto ranije desilo, pa uvek tako treba da se dešava. Mi smo politička stranka koja teži i ima za cilj da građani Srbije žive bolje, da određene stvari koje je moguće menjati menjamo, ali nismo za to da našu tradiciju, naša duboka osećanja menjamo preko noći, i da neka uopšte i menjamo. Gospođo Malović, mislim da vaš odnos prema ovom problemu nije korektan. Prihvatili ste, i to jeste u nadležnosti vašoj, po Zakonu o Vladi i ministarstvima, ali da li ste vi otvorili raspravu sa vašim kolegama u Vladi o ovom pitanju, da li ste vi zahtevali da se pored vas još neko pojavi ovde? Institut amnestije – nemamo ništa protiv takvog instituta, ali u vezi s ovim krivičnim delima ovde je trebalo krajnje oprezno da se govori. Postoje određeni članovi koji su ovde ubačeni forme radi. Amnestija ne dira u prava trećih lica koja se zasnivaju na osudi. Ovde nije bilo prava trećih lica, osim možda po članu 397, gde je neko izvršio krivično delo ranjavanjem, onesposobljavanjem ili na neki drugi način uperen protiv ličnosti ili života, ali na zahtev tog lica, da bi izbeglo služenje vojnog roka. U drugim situacijama nema oštećenja trećih lica. Ovo je direktno upereno protiv same države. Zbog čega ovde niste probali sa pomilovanjem? Jeste razlika kod amnestije za poimenično neodređen broj lica, ali ako predsednik Republike može da kaže, ne pitajući Vladu – želimo da damo gas Bosni i Hercegovini u nekom periodu, zašto se sad nije isprsio i rekao – želimo da pomilujemo ta lica, a da ne dovodi u zabludu gospodina Sašu Dujovića, u zabludu ili možda u potrebu, zbog toga što... Izvinjavam se što polemišem sa kolegom, ali prosto, da bi bolje shvatili problematiku, u njemu vidim predstavnika jedne kategorije građana Srbije koji su na najbolji način odužili svoj dug; ne odužili svoj dug prema otadžbini, nego se ponašali na jedini mogući i ispravan način. Zašto onda predsednik Republike nije rekao – dajmo pomilovanje tim i tim licima? Zašto ubuduće ne rešavamo na taj način, ako neko pretpostavlja da posle ovog zakona o amnestiji više nećemo imati takvih lica koja će kršiti Krivični zakonik u onim krivičnim delima koja se odnose na obaveze prema Vojsci Republike Srbije? Nikakve štete prema trećim licima, u koja bi ona zadirala, ovde ne postoje. Ovde je karakteristično da sada, ako bi neko imao interes da se vodi krivični postupak da bi dokazao svoju nevinost po nekim od ovih krivičnih dela, ukoliko se donese zakon o amnestiji, on više nema ni takve mogućnosti. Pretpostavljam da je veoma mali broj lica iz ove grupe od pet hiljada koja bi bila zainteresovana da se ovaj postupak vodi do kraja, da bi dokazala svoju nevinost, ali kada se donese zakon o amnestiji oni na to više nemaju pravo. Veoma je interesantno šta ste naveli u obrazloženju zbog čega ovaj zakon treba doneti po hitnom postupku. Između ostalog, kaže se da se zakon donosi po hitnom postupku iz razloga što bi njegovo nedonošenje po hitnom postupku moglo da prouzrokuje štetne posledice za bezbednost zemlje. Gospođo ministre, ako vam nije problem, objasnite nam – ukoliko se ovaj zakon ne bi doneo po hitnom postupku, koje su to štetne posledice za Srbiju? Za prava građana može da nastupi šteta, tu mogu da se saglasim sa vama; eto, ako je tačno da neko želi da dođe u Srbiju, a ne može zbog toga što nije siguran da neće biti uhapšen na granici, za njega možda da, ali štetnih posledica za našu državu zbog nedonošenja ovog zakona po hitnom postupku apsolutno nema. Čućemo na kraju šta vi o tome mislite, da li stvarno ima ili nema. Moram da kažem da za donošenje zakona o amnestiji postoji utemeljenje u Ustavu; u članu 99. stav 1. tačka 12. u okviru nadležnosti Narodne skupštine Republike Srbije kaže se da, između ostalog, daje amnestiju za krivična dela. Takav zakon donosi se većinom glasova svih narodnih poslanika. Možda će neki narodni poslanici koji su duboko protiv nekih krivičnih dela iz ove oblasti, ne kažem zakona u celini, morati u danu za glasanje da kažu da su i oni u potpunosti za ovakav zakon. Rokovi u kojima treba brisati iz krivične evidencije, predvideli ste... Potpuno sam siguran, da se radi o drugim krivičnim delima za koje treba doneti amnestiju, da je nemoguće ovo uraditi. Mi iz Srpske radikalne stranke upozoravali smo vas mnogo puta da kada predlažete neke zakone predlažete takve rokove u kojima je zaista moguće vašu ideju sprovesti u praksi. Vi vrlo često dajete neke nerealne rokove, a onda ubrzo tražite produženje tih rokova da bi se taj zakon primenjivao. Ovde postoji još jedna opasnost, što se tiče generalne prevencije. Ne posmatram ovaj predlog zakona samo u odnosu na ova krivična dela i u odnosu na ovu grupu, uslovno upotrebljavam ovu brojku od pet hiljada, jer ste je vi pomenuli; ne odnosi se samo na ova lica, nego će generalno slabiti prevencija kažnjavanja. Uostalom, znate da kažnjavanje nema samo represivnu ulogu, nego ima i ulogu i značaj da sve buduće, potencijalne počinioce bilo kojeg krivičnog dela odvrati od vršenja krivičnih dela. Ako već tri puta za deset godina po istim krivičnim delima donosimo zakon o amnestiji, onda mi sigurno pretimo institutu preventivnog delovanja krivičnih sankcija. Potrebno je da se još jednom razmisli o ovom predlogu, da se razmisli o Vojsci Republike Srbije i da ne pristupate predlaganju ovih zakona na ovakav, rekao bih paušalan, način. Na samom kraju moram još jednom da vas podsetim da Srbija nije kocka šećera koja može da se istopi u šoljici vode. A da se ne bi istopila, mora da ima ozbiljnu, modernu i savremenu vojsku, sa kojom neće moći svako da se poigrava, o čijoj sudbini i perspektivi, pre svih, pre bilo kojeg ministra i bilo kojeg predsednika, i Republike i Vlade, treba da odlučuju njeni građani, a ministar, predsednik Republike i Vlada u celini treba da rade u interesu svojih građana. Gospođo ministre, nemam priliku da se obratim ministru poljoprivrede, ali možete mu preneti, u vezi je možda sa bezbednošću naše države, nije mali broj poljoprivrednih proizvođača koji kažu da se uredbama, koje realizuju oko 4% onog što se obećava za subvencije, samo 4%... koji gledaju šta se dešava u Hrvatskoj i kažu da čekaju malo toplije dane. Hvala.
Da li još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika poslaničkih grupa želi reč? (Da.) Reč ima narodni poslanik Vlatko Ratković.
Zahvaljujem, gospođo potpredsednice. Uvažena ministarka pravde, dame i gospodo narodni poslanici, amnestija kao krivičnopravni institut jeste nešto što je opšta tekovina savremenih pravnih sistema. Ona kao takva predstavlja civilizacijsku tekovinu. Amnestija je ustavnopravni institut koji egzistira u našem pravnom sistemu, ne samo u ovom Ustavu, nego i u onom prethodnom iz 1990. godine i u nekim prethodnim periodima. Po svojoj biti, amnestija predstavlja u suštini akt političke volje države kojim ona daje određene pogodnosti za određenu grupu lica. Time država sebe lišava ekskluzivnog prava na krivični progon i prava na kažnjavanje određene grupe učinilaca krivičnih dela. Za razliku od pomilovanja, koje predstavlja akt šefa države, kod nas je to predsednik Republike, amnestija je po pravnoj prirodi zakon kojim se učinioci određenih krivičnih dela izuzimaju od krivičnog progona ili se oslobađaju od kazne ili se vrši rehabilitacija, sprovodi rehabilitacija, odnosno brisanje iz kaznene evidencije. Amnestija jeste delikatno pitanje, ali moramo reći da se o amnestiji govori uvek kada se pojave neke društvene determinante koje stavljaju na dnevni red pitanje celishodnosti krivičnog gonjenja za određenu grupu krivičnih dela. Podsetiću vas, mada su to i kolege poslanici koji su govorili pre mene apostrofirali, koje su to okolnosti i u pravnom i u društvenom ambijentu koje su se promenile. To su, pre svega, izmene u oblasti krivičnog zakonodavstva. Dakle, prethodnu godinu u radu parlamenta obeležio je jedan aktivan rad na revolucionarnoj, rekao bih, reformi krivičnog zakonodavstva, naročito u oblasti sankcija, naročito u oblasti izvršenja krivičnih sankcija. S druge strane, usvojili smo najvažnije strateške dokumente u oblasti odbrane, usvojili smo Zakon o radnoj, materijalnoj i vojnoj obavezi i to je, dakle, ta pravna, politička i društvena determinanta koja jednostavno zahteva da se pitanje amnestije za ovu grupu krivičnih dela, a to je ukupno pet krivičnih dela iz Krivičnog zakonika, krivična dela protiv Vojske Srbije, stavi na dnevni red i da se o tome raspravlja. Podsetiću da sem člana 99. Ustava Republike Srbije, koji govori o nadležnosti Narodne skupštine, naš Krivični zakonik daje jedan širok spektar mogućnosti kroz koje se konzumira praktično pravo na amnestiju, a to su: obustavljanje krivičnog progona u svim fazama, od istrage, glavnog pretresa, postupka po pravnim lekovima, dakle, prekid krivičnog progona, ukidanje pritvora, oslobađanje od kazne ili oslobađanje od dela kazne, ukoliko je osuđeno lice počelo da izdržava kaznu, rehabilitacija osuđenog lica i brisanje iz kaznene evidencije. Ovim zakonom o amnestiji koji se nalazi pred nama, dame i gospodo narodni poslanici, predviđeno je oslobađanje od krivičnog gonjenja, oslobađanje od izvršenja kazne i brisanje osude. Dakle, tri mere koje se ovom amnestijom daju su: oslobađanje od gonjenja, što znači da se za lica za koja postoji osnovana sumnja, ili je već pokrenut postupak, da su izvršila neka od ovih pet krivičnih dela taj krivični postupak obustavlja. Zakon sadrži procesne norme, jasno definisane u pogledu stvarne nadležnosti sudova, odnosno organa koji će sprovesti ovaj akt amnestije. Ono što je bitno, to je kolega Perić opservirao i rekao da je pro forme ugrađen u Predlog zakona jedan član da se amnestijom ne dira u prava trećih lica. Moguće je, dakle, ne samo teoretski nego i praktično, da je određenim krivičnim delima prouzrokovana šteta. Kakva šteta? Materijalna ili nematerijalna, trećim licima. Bitno je reći, dakle, da se amnestijom ta prava tih trećih lica ne anuliraju, odnosno ne ugrožavaju. Želim samo da kažem da Poslanička grupa ZES podržava ovaj zakon o amnestiji. Ovo je drugi zakon o amnestiji, nakon pet godina, koji se nalazi pred parlamentom. Da li tu grupu lica čini četiri ili pet hiljada ljudi, ne znam tačno, činjenica je da većina lica koja su obuhvaćena ovim zakonom predstavlja našu dijasporu, naše mlade ljude u dijaspori, koji što zbog neobaveštenosti, što zbog lošije komunikacije sa nadležnim organima u Ministarstvu, od 2006. godine pa naovamo nisu ispunili obavezu služenja vojnog roka. Po meni, ovaj zakon će imati pozitivne efekte u tom smislu da ćemo mi kao država poslati poruku tim mladim ljudima, našoj dijaspori, prvenstveno u zemljama zapadne Evrope, da neće biti krivičnog progona, ali time ne šaljemo nikakvu poruku, niti implicitnu niti eksplicitnu, da krivična dela treba vršiti. Naprotiv, ovim mladim ljudima šaljemo poruku da su oni državi Srbiji potrebni, da je država Srbija potrebna njima ili da su oni poželjni građani na teritoriji Republike Srbije, ne samo da posete svoje porodice i svoje najbliže, nego da se vrate u svoju državu i da ovde započnu život ili da nastave nešto što su već započeli, ili da investiraju u razne projekte, bilo da su ekonomski, politički ili bilo kakvi drugi. Iz svih tih razloga, podržavamo ovo obrazloženje koje je dala ministarka pravde. Ne smatram da je potrebno prisustvo ministra Šutanovca ovde, ministra odbrane. Usvojili smo najvažnije akte iz oblasti odbrane upravo u ovom domu, i to ne tako davno – Strategiju odbrane, Zakon o radnoj, vojnoj i materijalnoj obavezi. Podsetiću vas da nikada u poslednjih dvadeset ili trideset godina odziv regruta nije bio u tolikoj meri visok kao u poslednje dve godine. Profesionalizacija vojske je jedna nova okolnost, koja takođe ide u prilog tome da ovakav zakon treba usvojiti. Potpuno ćemo profesionalizovati vojsku u toku 2010. i 2011. godine. Imaćemo jednu savremenu i modernu vojsku. Naravno, imamo Zakon o radnoj, materijalnoj i vojnoj obavezi, ali ono što je na kraju bitno reći jeste da se amnestija odnosi na jedan određeni, manji broj lica i njima se šalje jedna jasna poruka, jedna pozitivna poruka od strane države Srbije. Zahvaljujem se.
Da li se još neko od predsednika ili ovlašćenih predstavnika javlja za reč? (Ne.) U tom slučaju obaveštavam da su, saglasno članu 93. stav 4. Poslovnika Narodne skupštine, do otvaranja načelnog pretresa prijave za reč u pisanom obliku, a sa redosledom narodnih poslanika podnele sledeće poslaničke grupe: Poslanička grupa LDP, Poslanička grupa SNS, Poslanička grupa SPS - JS, Poslanička grupa SRS, Poslanička grupa G17 plus i Poslanička grupa ZES. Prelazimo na deo sednice gde se za reč javljaju narodni poslanici, na osnovu redosleda po prijavama za reč u načelnom pretresu o Predlogu zakona o amnestiji. Prva prijavljena je narodna poslanica Vesna Pešić, a posle nje Oto Kišmarton.
Poštovani poslanici, poštovane poslanice, poštovana gospođo ministarka, smatram da je opravdano doneti zakon o amnestiji i da su ova obrazloženja koja su data u ovom zakonu verodostojna zato što jeste došlo do određenih promena u samim zakonima o vojsci koje smo doneli ovde oktobra 2009. godine. Naročito se ova amnestija odnosi na naše državljane koji su na studijama, koje nisu mogli da prekinu pa je zbog toga došlo do izbegavanja vojne obaveze, ili pak one koji su državljani a žive u inostranstvu i nisu izvršavali tu svoju obavezu. Znam, i kao ambasador, da su imali velike probleme zbog toga što su bili proganjani od strane naših organa vlasti u pogledu služenja vojske, koju oni nisu hteli da služe jer su živeli u drugoj zemlji i više nisu osećali ni potrebu da dolaze, a imali su tu nepriliku da zbog studija ili zbog školovanja nisu mogli da se vrate, jer bi ih policija čekala na granici, hapsila ih i odvodila u zatvore. Mislim da je ovo sigurno dobar razlog da se takvi, po pravilu mladi ljudi oslobode od toga i da mogu da dođu i da se vrate u zemlju. Međutim, ovi zakoni o amnestiji su zaista privremeni. Obećano je da će se vojska profesionalizovati 2011. godine, kada bi moralo da dođe do ukidanja ovih krivičnih dela, jer u međuvremenu će sigurno opet biti sličnih slučajeva, kao i ovom prilikom o kojoj sada govorimo. Onda će ponovo biti takvih koji će da se amnestiraju, jer će ovo da se nastavi u istom ovom stilu, zato što su se pozvali na te iste zakone. Ovaj zakon je privremen i opet ćemo donositi zakon o amnestiji za slučajeve od današnjeg, znači, sa stupanjem na snagu do profesionalizacije, kada mora doći do ukidanja ovih krivičnih dela. Zalažemo se za profesionalizaciju vojske, za ukidanje ovih krivičnih dela, ali moramo ukazati na privremenost ovoga, što su i drugi pokazali, da svaki čas moramo, svake treće, pete godine, da donosimo ovakav zakon. Takođe moram da pomenem da je Nataša Mićić, kao vrhovni komandant vojske, prva uvela civilno služenje vojske, koje jeste uzdrmalo ovu obavezu, to je potpuno tačno. Civilno služenje je vojske je zaista dovelo do toga da mnogi naši državljani, pre svega oni koji žive u inostranstvu, nisu tu obavezu izvršili. Naravno, nisam očekivala da Ministarstvo pravde to kaže, ali moram da istaknem da razlozi koji su dovodili do izbegavanja vojne obaveze nisu samo življenje u inostranstvu, studiranje itd. Moramo da kažemo da je tokom poslednjih dvadeset godina, a tu je i ovih poslednjih deset godina, dolazilo do velikog pada ugleda vojske i da ljudi iz principa nisu hteli da idu u tu vojsku. Vi znate i za slučaj Vlada Trifunovića, koji je spasao živote 220 vojnika u Varaždinu kada je herojski branio tu kasarnu i na kraju je uspeo da iz te kasarne izvede vojnike, regrute, molim vas lepo, gde je tek sada Vrhovni sud ukinuo tu presudu, ali nije završeno, on nije oslobođen, nego je samo ukinuta ta presuda. Mi moramo da se osvrnemo na taj period kada Srbija oficijelno nije bila u ratu, ali su ljudi bili mobilisani, mladi ljudi, regruti, i slati na frontove, odakle su se vraćali u mrtvačkim sanducima. Takođe moram da kažem da nikad nije bilo odato priznanje tom čoveku koji je te živote spasao. On i dan-danas stanuje u hotelu, nije mu skinuta ljaga i nije... Umesto da bude odlikovan zbog toga što je spasao te živote, on se i dan-danas u Srbiji smatra izdajnikom. Iako formalno Srbija onda uopšte nije bila u ratu, sud ga je maltretirao godinama, to se povlačilo i po vojnim sudovima, a posle toga po normalnim sudovima, običnom sudu, dok na kraju nije došlo do ukidanja te presude. Znači, ko je bio spreman i devedesetih godina i kasnije da ide u takvu vojsku gde je, samo da napomenem, namerno trebalo da budu žrtvovani ti mladi ljudi, da bude epopeja, dignut spomenik njima, nije trebalo da im dođe pomoć, lažno im je obećavana pomoć, da će navodno biti spaseni, trebalo je svi da izginu... To je tadašnja vlast radila i to je Vojska Jugoslavije, koju je Vojska Srbija nasledila. Taj ugled mi imamo i mi sa tim „neugledom“ treba da izađemo danas na kraj. Htela bih da kažem da i u ovom drugom periodu, posle petog oktobra nikada nije... To se odnosi i na vaše sudstvo, gospođo Malović, ja sam lično pisala gospodinu Predragu Važiću, kao predsedniku gradskog suda, povodom ubistva dva vojnika u kasarni u Topčideru. Svi znate da je tada uveliko bila demokratska vlast, da nikada nije istraženo, pa je taj predmet slat u Vizbaden, pa je tamo bila nekakva gužva, pa ste onda odugovlačili, nije bila otvorena istraga, pa onda protiv nepoznatog učinioca ništa nije urađeno; mislim da je neki gospodin Lazarević nešto pokušao da uradi, ali je bio onemogućen. Onda je to poslato kod FBI, da on istraži, pa je rekao da to nije moguće, pa je bila ona nezavisna komisija. Bilo je i drugih slučajeva u ovom periodu da su ljudi odlazili na služenje vojnog roka, a da su se vraćali u mrtvačkim sanducima. Dok, i po vojnoj hijerarhiji, vojska ne izađe sa tim šta se dogodilo sa ta dva vojnika, pošto mi znamo, i sve komisije koje sam sad navela su ustanovile da su oni tamo ubijeni, mislim da morate navesti i to kao razlog zašto mladi ljudi neće da služe vojni rok – zato što je vojska doživela veliki poraz jer se vojnici u mirnodopsko vreme, čak nije bilo ni ratova u okruženju, vraćaju u mrtvačkim sanducima. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je šest minuta i trideset sekundi. Reč ima narodni poslanik Oto Kišmarton, a posle njega narodni poslanik Petar Petrović.
Poštovane kolege narodni poslanici, šef Poslaničke grupe Napred Srbijo gospodin Tomislav Nikolić je govorio o Predlogu zakona o amnestiji i tom izlaganju nema šta da se doda, niti šta da se oduzme. U svom izlaganju ću pre svega izneti mišljenje roditelja čija deca su ovom periodu i do sada bila na odsluženju vojnog roka, kao i nešto što sam čuo od roditelja čija deca će ubuduće služiti vojni rok, šta ti roditelji misle o Predlogu zakona o amnestiji. Ovim zakonom utvrđuje se vremenski period za koji se daje amnestija. Zakon predviđa da se amnestiraju lica koja su od 18. aprila 2006. do dana stupanja na snagu ovog zakona učinila, odnosno za koja postoji osnovana sumnja da su učinila krivična dela kao što su izbegavanje vojne obaveze, izbegavanje popisa ili pregleda, odnosno regrutacije, neizvršavanje materijalne obaveze, izbegavanje vojne službe, samovoljno napuštanje vojske, odnosno bekstvo iz vojske. Velika većina građana Srbije i bivše Jugoslavije vaspitana je tako da je vojska čast i obaveza svakog punoletnog muškarca i da je sramota da neko ko je zdrav i prav izbegne vojsku. U mnogim, a možda i u svim krajevima Srbije slavilo se kada mlad momak odlazi u vojsku, a roditelji su bili ponosni što imaju sina vojnika. Danas, izgleda, živimo u nekom sasvim drugom svetu, što se tiče vojske. Moram primetiti da Vojska Srbije ne uživa ugled kao ranije, nerado se ide u vojsku, na ceni su neke nove vrednosti danas. Živimo u društvu gde je ugled vojske i oficira srozan. Ovaj zakon će još više doprineti smanjenju ugleda vojnika i oficira. Verovatno će se ovaj zakon o amnestiji usvojiti, možda tako i treba, jer mi danas živimo u vremenu haosa, kriminala, gde se manje cene poštenje, čast i porodica. Kada se izglasa zakon o amnestiji za period od 18. aprila 2006. godine do danas, učiniće se velika nepravda prema onima koji su išli u vojsku do današnjeg dana. Odlaskom u vojsku mnogi su napustili svoj posao, zemlju, porodice, gde su možda bili i jedini hranioci. Ovaj zakon će isto tako diskriminisati i one mladiće koji ubuduće treba da idu u vojsku. Da ne bismo ubuduće opet donosili zakon o amnestiji za one koji se od danas ne odazovu vojnoj obavezi, najbolje bi bilo ukinuti redovnu vojnu obavezu. U vojsku neka ide onaj ko želi, a onaj ko ne želi, ne mora. Neka se uvede plaćena vojska, pa se bar neće učiniti nepravda prema onima koji ubuduće budu izbegli vojnu obavezu. Hvala.
Od vremena poslaničke grupe iskorišćeno je tri minuta i petnaest sekundi. Reč ima narodni poslanik Petar Petrović, a posle njega narodni poslanik Ljubiša Petković.
Poštovano predsedništvo, gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, na početku želim da kažem da će Poslanička grupa SPS - JS podržati ovaj zakon u načelu, a siguran sam da će ga podržati i kada konačna verzija zakona bude na glasanju. Ono što želim na početku da kažem, da ne bih ponavljao ono što su prethodni učesnici u raspravi već govorili, jeste da amnestija predstavlja akt dobre volje vlasti prema onima koji su učinili neko od krivičnih dela predviđenih ovim zakonom, pa su procesuirani, nalaze se na izdržavanju kazne ili su u toku procesi po učinjenim krivičnim delima. To nije samo odraz volje ove države, to se radi u mnogim državama i ne bih povodom toga oduzimao vreme. Međutim, ono što nama iz Poslaničke grupe SPS - JS pomalo smeta, a ja bih samo dao sugestiju a ne zamerke na Predlog zakona... Pre toga bih rekao da mnogi od učesnika u raspravi neopravdano stavljaju primedbe u odnosu na Ministarstvo pravde. Mislim da su oni samo tehnički obrađivači ovog zakona koji je dogovoren od strane drugih ministarstava i zbog primene nekih drugih zakona moralo je Ministarstvo pravde u konkretnom slučaju da bude formalni predlagač ovog zakona. Prema tome, mislim da ne treba kritike da se upućuju Ministarstvu pravde, nego nekom drugom ko je sugerisao i dao detalje da bi se ovaj zakon doneo. Da se vratimo na temu. Ovde se postavljaju dva osnovna pitanja. Po meni, jedno od osnovnih pitanja jeste ravnopravnost svih građana pred zakonom. Kada to kažem mislim na one građane koji su izvršili svoju zakonsku obavezu, odslužili vojni rok, da li sa oružjem ili bez oružja, da li u trajanju od šest ili devet meseci, dakle, imali su neki prekid u kontinuitetu studiranja, rada, na poslu i tako dalje. Na neki način, narodskim rečnikom rečeno, oni su bili na nekom gubitku, jer su za to vreme dok su bili na odsluženju vojnog roka, po bilo kom osnovu, ostali bez zarade, za razliku od nekih drugih koji su u to vreme, da li u zemlji ili u inostranstvu, primali neka materijalna sredstva i na taj način sebe doveli u bolji materijalni i finansijski položaj u odnosu na one koji su ipak ispoštovali zakon i odazvali se pozivu za služenje vojnog roka. S druge strane, drugo pitanje, postavlja se pravno pitanje šta ćemo sa onim učiniocima, uslovno učiniocima, i prekršiocima zakona koji se posle stupanja na snagu ovog zakona ne odazovu vojnom pozivu i dolaze pod udar zakona? Ovaj zakon se odnosi samo na one koji se nisu odazvali pozivu od 18. aprila 2006. do dana stupanja na snagu ovog zakona. Sve ovo govori u prilog stavu Jedinstvene Srbije i Socijalističke partije Srbije, naročito Jedinstvene Srbije, koja od osnivanja kao deo svog programa ima profesionalizaciju vojske i daje nam za pravo da što pre treba uvesti profesionalnu vojsku u Republici Srbiji, a ostaviti mogućnost onima koji žele dobrovoljno da služe vojni rok u toj vojsci da se sami odluče da li hoće ili neće. Prema tome, dame i gospodo, mišljenja smo da ovaj zakon ima određene pozitivne stvari, ali u mnogo čemu ima i nešto što dovodi u pitanje ravnopravnost svih građana Republike Srbije. Iskoristio bih priliku da citiram jednog starijeg čoveka iz Pomoravskog okruga, koji je za zakon imao jednu opštu definiciju, koji je ovako rekao: „Zakon je paukova mreža u koju se svaka muva uhvati, a bumbar probije i proleti“. Šta hoću da kažem? Onaj ko je imao mogućnosti da ode van zemlje ili da na neki drugi način izbegne služenje vojnog roka to pravo je iskoristio, bez obzira na to što se to u tom trenutku kosilo sa određenim zakonskim normama. Oni drugi, prvenstveno deca radnika, seljaka i drugih materijalno slabostojećih građana ove zemlje, slabostojećih porodica, na kraju krajeva, plašeći se zakona, plašeći se primene zakona odazvali su se vojnom pozivu, izvršili svoju građansku i svaku drugu, moralnu obavezu i bili su u Vojsci Republike Srbije onoliko koliko su u tom trenutku važeća pravila nalagala, da li šest ili devet meseci. Prema tome, mislim da bi u narednom periodu, kada se donose ovakvi zakoni, bez obzira na to da li je to zakon o amnestiji ili neki drugi zakon koji u primeni može da izazove određene razlike, nedoumice, nesnalaženja, trebalo malo više da se vodi računa o tome da se javna rasprava vodi na nekim višim nivoima, odnosno da više ljudi učestvuje u tome i da onda zakon bude opšteprihvaćen, ne samo od onih koji podržavaju Vladu RS, nego i od onih koji na ovaj ili onaj način kritikuju svaki zakon. Da zaključim, Poslanička grupa SPS - JS će podržati ovaj predlog zakona i u načelu i u konačnom tekstu, ali molimo da se ubuduće, kada se donose ovakvi zakoni, ipak malo složenije posmatraju stvari i posledice donošenja ovakvih zakona. Hvala.
Iskorišćeno je pet minuta i četrdeset sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Ljubiša Petković, posle njega narodni poslanik Jovan Nešović.
Zahvaljujem. Dame i gospodo narodni poslanici, građani Srbije, veoma pažljivo sam slušao ministra gospođu Malović u vezi sa objašnjenjima na koja se lica odnosi ova poslednja amnestija. Primetio sam da se amnestija prvenstveno odnosi na lica koja su svesno kršila Zakon o Vojsci Srbije. Ministar gospođa Malović jasno je rekla da se amnestija odnosi na lica koja su izbegavala vojnu obavezu odlaskom u inostranstvo, zatim, onesposobljavanjem, bekstvom iz vojske i činila druga krivična dela. Uveren sam da je predlog za usvajanje ovog zakona samo jedna samovolja vladajuće većine. Srpska radikalna stranka postavlja pitanje – kakav je odnos države prema licima koja su izvršila određena krivična dela i onima koji su redovno služili vojni rok i izvršavali svoje zakonske obaveze? Srpska radikalna stranka sa punim pravom postavlja pitanje – da li su opravdani i koji su to razlozi koji su jedan broj obveznika naterali da izbegnu vojnu obavezu? Ministarka je pomenula da jedan broj naših građana koji žive u inostranstvu nije u mogućnosti da se odazove vojnom pozivu. Sa tim se slažem, ali to se prvenstveno odnosi na lica koja nemaju legalan boravak u inostranstvu i koja su smišljeno izvršila krivično delo očekujući da će jednog dana biti oslobođeni krivice ovakvim zakonom. Dame i gospodo narodni poslanici, dozvolite mi samo da se na trenutak vratim na blisku prošlost, kada je veliki broj vojnih obveznika izbegao da učestvuje u odbrani zemlje, a posebno od ničim izazvane agresije NATO pakta. Šta danas treba da kažu majke, očevi, braća, sestre ili deca poginulog sina, brata ili oca koji je u odbrani zemlje položio život, kada vi donosite ovakve zakone?! Ne čini li vam se da šaljete lošu poruku novim generacijama i učestvujete u podstrekivanju na nova krivična dela protiv Vojske Srbije? Osim toga, usvajanjem ovog zakona svesno se radi, po nalogu Zapada, na definitivnom razbijanju Vojske Srbije i slabljenju borbene gotovosti, čime se odbrana zemlje definitivno dovodi u pitanje. Zahvaljujem.
Iskorišćeno je dva minuta i pedeset sekundi od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Jovan Nešović, posle njega narodni poslanik Tomislav Nikolić. Izvinite, poslaniče. Očigledno da poslanička jedinica nije u redu. Da li biste se ponovo prijavili? Samo pritisnite taster za registraciju. Sada je u redu. Izvolite.
Poštovana predsedavajuća, poštovana gospođo ministre, koleginice i kolege narodni poslanici, pred nama je jedan vrlo kratak zakon, zakon o amnestiji. Moje je mišljenje da je zakon o amnestiji potreban Srbiji i Poslanička grupa G17 plus će ga podržati u danu za glasanje. Po svojoj pravnoj prirodi amnestija predstavlja akt političke volje najviših državnih organa, a odnosi se na gašenje prava države prema određenim pojedincima koja su vezana za određenu kaznu, odnosno za neku drugu krivičnu sankciju. Amnestija uvek, u svakom društvu ima potrebu da ublaži ili da reši određeni društveni ili politički problem. Amnestija u odnosu na pojedinca ima različite rezultate. Ti rezultati mogu da budu oslobađanje od krivičnog gonjenja, potpuno ili delimično oslobađanje od izvršenja određene kazne, da se izrečena kazna zameni blažom, da se da pojedincu ili grupi ljudi određena rehabilitacija, da se ukinu sve ili pojedine pravne posledice i da se ukinu određene mere bezbednosti. Imajući u vidu sve ono što je do sada Narodna skupština usvojila, zakone iz oblasti krivičnog zakonodavstva, zakone koji su vezani za vojnu i materijalnu obavezu, Strategiju nacionalne odbrane, Strategiju vojske, došlo je vreme da se može doneti i ovakav zakon. Na koga se ovaj zakon odnosi? Odnosi se na pojedince, na lica – za period od 18. 4. 2006. godine, kada je stupio na snagu stari Zakon o amnestiji, do danas – koja su pokušala da izbegnu vojnu obavezu i iz te oblasti su načinila određena krivična dela. Amnestija koja se ovde predlaže obuhvata oslobađanje od krivičnog gonjenja, oslobađanje od izvršenja kazne i brisanje osude za ta lica koja su u ovom periodu načinila delo ili postoji osnovana sumnja da su izbegavala vojnu obavezu. Zašto je ovaj zakon važan? Važan je jer je u ovih nekoliko godina veliki broj ljudi koji žive u inostranstvu svesno ili nesvesno izbegavao vojnu obavezu. Procenjuje se da je taj broj između 4.000 i 5.000 ljudi, koji će biti amnestirani. Ono što je takođe važno jeste da će poštovanje svih pravnopozitivnih propisa i normi koje je donela Narodna skupština Republike Srbije, a koje su važne za funkcionisanje naše države i vezane su i za dijasporu, omogućiti mladim ljudima iz dijaspore da nesmetano mogu da dođu u državu Srbiju u svakom trenutku kada to budu želeli. Treba reći da je naša dijaspora jako bitna za naše društvo, jer danas u dijaspori imamo oko tri miliona ljudi. Ono što je takođe važno jeste da država Srbija godišnje samo od dijaspore na ime doznaka ima nekih pet milijardi dolara, i to je najveća strana investicija koja se svake godine slije u našu zemlju. S druge strane, ne treba zanemariti činjenicu da je naša dijaspora ulagala u razvoj malih i srednjih preduzeća. Podaci pokazuju da je do sada oko petsto miliona dolara uloženo u osnivanje i razvoj malih i srednjih preduzeća od strane naše dijaspore, a u tim preduzećima danas radi oko 22.000 ljudi. Ovim zakonom stvaraju se uslovi da mladi ljudi koji su se dokazali u inostranstvu, to znači da su možda naučnici, istraživači, doktori ili rade u nekim velikim međunarodnim kompanijama, poboljšaju svoj status u zemlji u kojoj žive, ali stvaraju se i zakonske mogućnosti da nesmetano dođu u državu Srbiju, ako to žele, i da faktički pomognu razvoju našeg društva. Nama je to, verujte, i sa pozicije transfera znanja i tehnologija i sa pozicije ulaganja u privredu i privlačenja investicija, jako važno. Sagledavajući sve ove aspekte mislim da je ovaj zakon potreban i da će doneti boljitak i za našu dijasporu, za te mlade ljude, ali u načelu i za celo društvo. Poslanička grupa G17 plus će u danu za glasanje podržati ovaj zakon. Hvala.
Pet minuta je iskorišćeno od vremena poslaničke grupe. Po redosledu, narodni poslanik Žika Gojković. Nije prisutan. Reč ima narodni poslanik Zoran Krasić, posle njega narodni poslanik Zoran Ostojić.
Sudeći po nekim diskusijama, prosto je šteta što ovaj zakon nije ranije donet. Naravno, to misle oni koji smatraju da trenutno pod udar ove vojne obaveze i odgovornosti zbog neispunjavanja vojne obaveze potpada 5.000 naučnika u inostranstvu. Međutim, nema toliko naučnika u inostranstvu. Ono što je mnogo važnije za ovu diskusiju, to je da mi praktično sa većim brojem ovih zakona o amnestiji u kontinuitetu od 7. oktobra 2000. godine do dana današnjeg imamo nagradu za neispunjavanje obaveza prema državi. Kada iz ovog doma krene takva poruka, da niko neće biti odgovoran ukoliko ne ispunjava obavezu prema državi, onda nas uopšte ne čudi šta se dešava na ulicama, u preduzećima, onima koja još uvek rade, onda ne treba da nas čude ni štrajkovi, ni demonstracije ni ovo što se naziva gubitkom dostojanstva i osećajem beznađa, sa kojim se bude naši građani. Poruka odavde je ta – ne treba da se poštuje zakon, a država će adekvatno da reaguje. Sada da uzmemo ono što su ovi koji su predložili ovaj zakon saopštili za proteklih nekoliko meseci u medijima. Pored ove licitacije koliko je ljudi pod udarom ovog zakona, interesantno je da se javni tužilac oglašava u decembru mesecu i kaže nadležnim državnim organima – nemojte da primenjujete propise, ne postupajte po poternicama, ne postupajte po optužnim aktima, sve je u redu. Poruka je – ne primenjujte zakon. Zašto? Jer oni znaju da će ovaj zakon da se donese, samo je pitanje dana. Onda se postavlja pitanje da li uopšte treba da postoje odredbe čl. 394, 395, 396, 397. i 399. Krivičnog zakonika Republike Srbije? Zašto niste predložili da se ovo izbriše iz Krivičnog zakonika? Radi javnosti, samo treba da se zna, zaprećene kazne po ovim krivičnim delima su, recimo: 394. član - jedna godina, kvalifikovani oblik tri godine, drugi kvalifikovani osam godina, treći kvalifikovani dvanaest godina; 395. član - zaprećena kazna godinu dana; 396. član - godinu dana i pet godina; 397. član - pet godina, osam godina; 399. član - od jedne do dvanaest godina. Ima i ovaj što je preskočen, 398. član, a ja mislim da su predstavnici ovog ministarstva i glasnogovornici ovog ministarstva u javnim nastupima izvršili i ovo krivično delo, a to je – protivpravno oslobađanje od vojne službe. Mimo zakona, neko je nekog oslobodio obaveze. Naravno, to je u konceptu modernog patriotizma. Mi modernim patriotizmom treba da odgovorimo na nešto što se zove globalni izazovi, ključne pretnje i strateški ciljevi. Ako je to opredeljenje ove vlade, onda, molim vas, nismo morali da donosimo onakav Zakon o vojnoj, radnoj i materijalnoj obavezi. Zašto je onda vojna obaveza propisana? Zašto je niste izbacili? Doduše, najavljujete da će za godinu dana i to da se izbaci, da ćemo ići na neki novi koncept dobrovoljačke profesionalne vojske, a napuštamo ovaj, teritorijalne odbrambene snage. Kako bi se ovo opravdalo, koriste se razlozi koji su, pre svega, uvreda države i bruka i sramota predlagača. Kaže se, ima puno ljudi koji zbog ličnih interesa nisu u mogućnosti da ispune javnu obavezu. To bi otprilike bilo: znate, predsednik Vlade ne može da nastupa sa pozicija Vlade jer ima preče lične interese (tako se i dešava), ili predsednik Republike ima jako izražene lične interese i ne može da nastupa sa javnih pozicija, ne može da zastupa javne interese. Naravno da mi prepoznajemo taj stil tzv. modernog patriotizma. Samo, nikome nije jasno šta je to moderni patriotizam. Prema praksi koja je na delu, vidimo da se narušava porodica, vidimo da se narušava nacija, vidimo da se narušava i religija, vidimo da se narušavaju svi atributi nečega što individualno određuje pojedinca i neku grupu koja ima nešto zajedničko. Istovremeno, Euleks pravi institucije države nezavisnog Kosova. Dve i po hiljade naoružanih vojnika će biti. Kod nas – razgradnja, i to, vidi se, u kontinuitetu. I, naravno, prema nekom scenariju. Taj scenario je poznat, to je ta nova bezbednosna politika EU i NATO pakta, koja ima svoju metodologiju u tzv. mirnom pretkonfliktnom periodu i postkonfliktnom periodu. Pacifikacija jednog prostora, da se ljudima jednostavno smuči uopšte i pomisao da treba da ispunjavaju obaveze prema svojoj državi. Ako su obaveze propisane u Zakonu o vojnoj, radnoj i materijalnoj obavezi, onda bi Krivični zakonik, koji propisuje sankcije za neispunjavanje tih obaveza, morao da se primenjuje. Ako amnestirate nekog za krivično delo za koje je zaprećena kazna pet ili osam godina, izvinite, molim vas, vi ćete u sledećoj fazi da amnestirate Šariće, vi ćete u sledećoj fazi da amnestirate druge. Pa, isti je stepen društvene opasnosti, zato što je propisana ista kazna zatvora, u istom trajanju. Od čega zavisi taj vrednosni sud? Od toga da li će neko svoje lične interese da stavi iznad javnih interesa. To je vaš kriterijum. To je tako kada su tajkuni pravili Vladu, kada je Vlada feudalno podeljena i kada svaki sektor prati nešto svoje. Očigledno, oni koji žele da imaju dominaciju u dijaspori rekli su – ovo se radi zbog dijaspore. Prvo, ne radi se o dijaspori, radi se o ljudima koji su radi izbegavanja vojne obaveze otišli u inostranstvo. Nisu to naučnici, kao što ih neko predstavlja, nego perači čaša u kafićima, istim kao i kod nas ovde. Njih oslobađate. Slažem se, ali da li je to neka tekovina, da li je to u trendu sa nečim što je moderno? Ne znam zašto država Izrael ili država Švajcarska ne bi bile uzor Srbiji? Po broju stanovnika, po teritoriji tu smo približno. Vojna obaveza je opšta u Švajcarskoj, podležu muškarci, nema amnestije. Kao što i u državi Izrael, koja se na svoj način bori za mesto pod ovim suncem, takođe postoji vojna obaveza, kojoj podležu i muškarci i žene, dve-tri godine se služi. Nikome ne pada napamet da razmišlja o tome da se obaveza prema državi na neki način potisne, pogotovo ne tako što bi se dokazani izvršilac krivičnog dela amnestirao. Zaslužio je oproštaj, oproštaj od celog društva! Celo društvo mu oprašta što nije ispunio zakonsku obavezu. Onda ovi „genijalci“ kojima je zinulo za pare kažu – dijaspora dovlači pare, pa će na ovaj način, amnestiranjem, doći neke pare. Evo, da predložim „genijalcima“ koji se „pale“ na pare, postoji i bolji način kako da se privuku pare. Vi znate da trenutno poreski raj, of-šor firme i of-šor lokacije moraju da smanje svoje poslovanje, jer su sve države ovog sveta videle da se radi o nekom kriminalu. Samo da vas podsetim, gospođo Malović, trenutno je u Italiji u toku postupak poreske amnestije. On je započet oktobra meseca prošle godine. To je treća poreska amnestija. U čemu se zasniva? Da svi Italijani vrate pare iz inostranstva, da operu legalno te pare tako što će da plate šest do sedam posto porez na tu aktivu. Na taj način je, prema prvim podacima, osamdeset milijardi evra vraćeno u Italiju. Po tom osnovu, njihov budžet je uzeo četiri milijarde evra. Ako vam je toliko stalo do para iz dijaspore, zašto ne preduzmete poresku amnestiju, nego idete na ovu? Pa još izmišljate 5.000 naučnika, 5.000 naučnika nije se odazvalo pozivu da ispuni obavezu. Gospođo Malović, iz vašeg ministarstva je došla informacija... Vidim da vam je Gašo Knežević predavao na fakultetu. Pa, on je tako primenjivao i Zakon o univerzitetu; on je nacrt zakona primenio kod Vojislava Šešelja. Vidim da i vi... Predlog zakona još nije ušao u skupštinsku proceduru, a vi već dajete izjave kao da je sve to gotovo – slobodno vi prelazite preko granice, nema nikakvih poternica, ni bilo čega, neće ni da se vode postupci, sve je u redu. Koja je to poruka? Poruka je da se zakon primenjuje „na kilo“ i poruka je da možemo da primenimo i ono što još nije usvojeno u Narodnoj skupštini. Pa, ako se nešto primenjuje faktički, a nije usvojeno u Narodnoj skupštini, onda vi ne poštujete Narodnu skupštinu. Kako je to moguće? Valjda se zakon donosi, pa on stupa na snagu, pa se primenjuje. Poruka iz vašeg ministarstva, doduše, ne vaša, nego onog čuvenog „otporaša“ Homena, jeste – dogovorili smo se mi sa tužilaštvom i sa sudovima, nema nikakvih postupaka. Kako je to moguće? Samo da vas podsetim, taj isti vaš sekretar je rekao – vojni obveznici iz dijaspore koji su redovno odlagali služenje vojnog roka podnošenjem zahteva diplomatsko-konzularnim predstavništvima Srbije u zemljama gde žive mogu da dođu u Srbiju kad god požele, bez straha da će biti krivično gonjeni i uhapšeni. Šta to znači? Da je država već pokazivala neku blagost prema tim ljudima. Prema kojim ljudima? Prema onima koji su pokazali elementarno poštovanje prema svojoj državi, pa su došli i rekli – nisam u mogućnosti sad da ispunim svoju vojni obavezu, imam neke neodložne poslove, pa su diplomatsko-konzularna predstavništva obaveštena. Ovde se javlja ona grupa koja nikoga ni o čemu nije obaveštavala ili kojoj su uvažena dva zahteva, pa je trebalo treći da se reguliše. Kako ćete da ih privolite na civilno služenje vojske? Nemate odgovor. Samo da vas podsetim, gospođo Malović, nije dovoljno da se iz inostranstva uzmu pare da bi se izvršila neka reforma. Vi sad snosite posledice reforme pravosuđa. Uzeli pare, uzeli kompjutere, imamo evropske standarde. I, kada će ročište, kada će pretres? Haos! Ali, tiho se vi ložite na toj vatri sa gospodinom Ristićem. To je vaš problem. Mi vam rekosmo što vam rekosmo, još pre godinu i po dana. Međutim, koje su to pretnje kod nas? Terorizam, prodaja oružja za masovno uništenje, regionalni sukobi, neuspeh država. Evropa i taj vaš NATO pakt kažu – četvrta ključna pretnja po stabilnost je neuspeh države. Da li vi mislite da ovim zakonom o amnestiji demonstrirate uspeh države? Ne, nego dokazujete da je u ovoj državi sve moguće, ali ne po zakonu, nego po volji onoga ko vrši vlast. Taj što vrši vlast je u stanju da sve predstavi modernim patriotizmom. Šta je to moderni patriotizam? Bio je nekada neko ko je rekao da je za njega patriotizam kad možeš da uzmeš pasoš i da putuješ u svet. Samo kod njega je to bilo, i navukli se posle ovi iz Demokratske stranke pa samo to ponavljaju. Gospođo, peta pretnja je organizovani kriminal. To je bilo 2003. godine. Znate li šta se desilo 2009. godine? Promenio se redosled tih bezbednosnih pretnji, pa je sada prva borba protiv nelegalne trgovine oružjem za masovno uništavanje, na drugom mestu je međunarodni terorizam, ali on sve više prerasta u nešto što se zove organizovani kriminal. Regionalni konflikti više nisu pretnja, sada je na njihovo mesto došao sajber kriminal. Problemi koje oni mogu da izazovu se odnose na saobraćaj, informacije i snabdevanje energijom. Nove oblasti interesovanja: energetika, klimatske promene i zabrana širenja nuklearne energije. Evropa pretežno demilitarizovana. Hvale se evropskom bezbednosnom politikom, kaže – u klasičnom smislu smo sposobni samo da reagujemo na trećim područjima. Ali, sad se to smanjilo, posle ove „ekskurzije“ zvane Irak i Avganistan. Bivši generalni sekretar Roberts pre neki dan reče – NATO je na ivici propasti. Sukob između EU i NATO pakta, dve, po svojoj prilici komplementarne, bezbednosne politike, puca. Novoprimljeni članovi EU pre će da podrže SAD u bezbednosnoj i spoljnoj politici, nego, navodno, zajedničku politiku EU. Gde vi nas to vodite? Šta nam to promovišete kao vrednost? Znate li šta bi se desilo sa ovakvim predlogom zakona u Švajcarskoj ili u Izraelu? Ne biste smeli da izađete ispred sale. Možete vi da tumačite ove moje reči kako god hoćete, ali vi u ovom delu narušavate jedan vrlo važan element definicije države, a to je mogućnost da se neko odbrani i da obezbedi bezbednost na svojoj teritoriji. Na šta ste srozali vojsku? Na šta ste srozali bezbedonosne strukture? Ima to svoju predistoriju, počevši od ove gospođe Nikol Bol, koja je 1988. godine najavila nešto, pa preko ove Kler Šort, kada je reforma tzv. sektora bezbednosti postala modni trend za uništavanje država. Zato mi dižemo glas. Mi smo mali narod, mala država. Ako se mi ne zaštitimo, ako se mi ne organizujemo, onda svako može da radi šta god hoće sa nama. Već rade šta god hoće sa nama. Zato mi dižemo glas. Prekršili ste sve moguće mere. Prešli ste preko svih mogućih podnošljivih principa. Vodite državu, trudite se da ta država postoji na celoj svojoj teritoriji, a ne radi fotelja, opstanka na vlasti. Prihvatate sve i svašta. Naravno da niko sa Zapada neće da vas kritikuje zbog ovih mera. Ne želi. Zašto? Rekli su 2008. godine – Zapadni Balkan je stabilan. Kako? Euleks formira državu, NATO pakt formira državu. Ovde je srozano sve. Ne postoji nikakav izazov, nikakva pretnja. Sve je urađeno. Na vlasti su ljudi koji promovišu moderni patriotizam. Šta su posledice modernog patriotizma? Urušava se država. Urušavaju se funkcije države. O tome mi pričamo. Iznosimo kritiku u odnosu na ovo, a kritikovali smo vas i 2000. godine, i 2006. godine i 2001. godine, kada ste oslobađali one kriminalce, 25% smanjivali kazne zatvora. Uvek smo vas kritikovali zbog ovakve vrste amnestije i govorili šta će kao krajnju posledicu da ima takva vrsta amnestije. Neodgovornost. Kako možemo pričati o nekom društvu koje demonstrira ovaj stepen neodgovornosti? Vi pozivate ljude na neodgovornost – nećeš trpeti zakonske posledice. Ako ne trpiš zakonske posledice tamo gde je propisana kazna od godinu do dvanaest godina, mene uopšte ne iznenađuje da sutra amnestirate i ove, kako ih danas nazivate, tajkune i ove koji su na čelu organizovanog kriminala i ove što ceo svet proganja. Vodite računa, ova država mora da sačuva svoje dostojanstvo.
Iskorišćeno je dvadeset minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima narodni poslanik Zoran Ostojić, posle njega narodni poslanik Nemanja Šarović. Izvolite.
Hvala potpredsednice. Koleginice i kolege, LDP podržava zakon o amnestiji, jer u središtu naše politike uvek su bili ljudi. Dostojanstvo države čuva se politikom koja od države pravi zemlju u koju ljudi dolaze sa raznih strana, jer je u toj zemlji bolje nego u njihovim matičnim zemljama, a neodgovorna politika pravi od države zemlju iz koje ljudi odlaze. Sećamo se svi devedesetih i ovih balkanskih ratova na kraju 20. veka na ovim prostorima, koji su od jedne vojske, treće ili četvrte u Evropi, sa 250.000 oficira i vojnika napravili šest ili sedam vojski, a 5.000 ljudi samo od 2006. godine nije želelo da služi vojsku. Kada se setimo početka tih događaja sa početka devedesetih godina, Vukovara i svega toga, sasvim je jasno; kada se setimo događaja posle 5. oktobra i pogibije vojnika, od Topčidera, o čemu je pričala Vesna Pešić, Leskovca, jasno je zašto ti ljudi nisu želeli u vojsku. Na pravi bezbednosni izazov moguće je odgovoriti samo kolektivnom bezbednošću. Mi u Liberalno-demokratskoj partiji smo uvereni da će ova vlada – ako ne ova, onda svakako sledeća, u kojoj će LDP voditi glavnu reč – takvu politiku sprovesti. Okruženi smo NATO zemljama i jedino kolektivna bezbednost može da garantuje bezbednost Srbiji, očuvanje dostojanstva. Pet hiljada ljudi ne može da dođe u zemlju zato što su pod krivičnim progonom, ljudi koji u inostranstvu imaju posao ili studiraju i svakako da mi kao narodni poslanici moramo da vodimo računa o njima. To su ljudi koji možda žele da unesu kapital ili znanje ovde, a ne mogu da dođu. Nadam se da ćemo posle ovog zakona o amnestiji usvojiti bar još jedan koji će amnestirati one koji će izbegavati služenje vojnog roka od donošenja ovog zakona do ukidanja obavezne regrutacije i obaveznog služenja i suspenzije, kako je to ministar odbrane rekao, i da ćemo preći na profesionalnu vojsku. Neko se ovde poziva na tradiciju. Pa, tradicija je lepa stvar, ali se svet promenio u proteklih sto godina. Pre sto godina, na početku 20. veka i u prvim balkanskim ratovima žene nisu imale pravo glasa, nije postojao internet, drugačije vreme je bilo. Moramo da prihvatimo izazov vremena. Izazov vremena kaže – biti vojnik je posao kao svaki drugi, s tom razlikom da onaj ko se opredeli za to ima samo jednu firmu gde može da radi jer svaka država ima samo jednu vojsku. Ta vojska je bolja nego regrutna vojska. To su pokazale i sve zemlje u okruženju i idući u susret atlantskim integracijama i sistemu kolektivne bezbednosti, koju obezbeđuje NATO pakt, svakako da i Srbija mora da uvede profesionalnu vojsku. Nadam se da će ministar odbrane ispuniti obećanje da će se to desiti tokom 2011. godine i onda će ove priče biti bespredmetne. Uvek će biti ljudi koji žele taj posao da obavljaju. Nadam se da će ta profesionalna vojska imati mnogo veći ugled nego ova vojska sada ili ona iz koje je ova sadašnja izašla. Setimo se samo početka ratova, devedesetih godina, operacija u Vukovaru. Možete to da pročitate u knjizi Bore Jovića, kada je general Adžić referisao Kadijeviću i Miloševiću, Bori Joviću i izgovorio sledeću rečenicu: „Na Vukovaru je prava katastrofa. Valjevci su kompletno pobegli. Radi se o ortodoksnim srpskim nacionalistima“. Ta konfuzija koja je tada postojala dovela je do toga da ovih 5.000 ljudi neće ni u ovu vojsku. Usvojimo ovaj zakon o amnestiji i omogućimo im da budu slobodni građani, da daju doprinos ovom društvu. Uvedimo profesionalnu vojsku, to je pravi put za bezbednost i dostojanstvo ove zemlje. Hvala.
Iskorišćeno je pet minuta od vremena poslaničke grupe. Reč ima gospodin Nemanja Šarović. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministre, žao mi je što se niste odlučili da se malo više uključite u ovu raspravu. Smatram da nije dovoljno ono vaše uvodno izlaganje, jer onaj ko je pažljivo pratio mogao je primetiti, možda građani ispred malih ekrana nisu, ali mi koji smo se pripremali za raspravu o ovom zakonu svakako jesmo, da ste vi u većem delu svog izlaganja zapravo samo pročitali ono što je poslanicima već dostavljeno kroz obrazloženje zakona. To, u najmanju ruku, sa vaše strane nije korektno. Možda jeste prema predstavnicima vladajuće koalicije, koji verovatno nisu ni pročitali ovaj predlog zakona, a glasaće zbog stranačke discipline za taj zakon, ali smo od vas očekivali da tokom same rasprave odgovarate na ova pitanja koja su prethodni govornici i ovlašćeni predstavnici političkih stranaka postavili. Jasno je, pre svega, da je ovaj zakon možda trebalo da se zove zakon o izmeni Krivičnog zakonika, jer niko ne može opravdati postojanje ovih članova zakona za koje sada dajete amnestiju ukoliko u prethodnom periodu dužem od deset godina nije postojala sankcija za takvo krivično delo. Onda se potpuno opravdano postavlja pitanje postoji li i dalje društvena opasnost od ovoga dela, da li mi i dalje želimo da štitimo te društvene vrednosti koje se štite i koje smo štitili tako što smo prepisali ova krivična dela ili mi odustajemo od tih društvenih vrednosti? Vi niste odgovorili ni koliko ima, što bi bilo primereno i neophodno da znamo da bismo se upustili u nekakvu raspravu, lica koja su pravosnažno osuđena po ovim krivičnim delima za koja sada dajete amnestiju, da vidimo da li neko zaista jeste pravosnažno osuđen, koliko je takvih, da li je neko upućen na izdržavanje kazne, da vidimo kakva je bila kaznena politika za sankcionisanje ovih krivičnih dela. To bi nam možda omogućilo da na bolji način sagledamo o čemu se zaista ovde radi, u kom obimu postoji problem izbegavanja vojne obaveze. Rekli ste da postoji oko 5.000 krivičnih postupaka i da se oni uglavnom vode protiv onih koji su u inostranstvu, ali se postavlja pitanje šta je sa onima koji su u Srbiji i koji ovde izbegavaju odsluženje vojnog roka? Kada ste formirali biračke spiskove za inostranstvo, veoma mali broj ljudi je upisan. Odakle onda vama mogućnost da protiv 5.000 ljudi, koji su navodno vojno sposobni, koji su u toj starosnoj dobi da od njih očekujemo da se odazovu vojnoj obavezi, vodite krivične postupke? Zaista je neverovatno. Ako ste upisali 20.000 ili 30.000 ljudi u biračke spiskove u inostranstvu, a u Srbiji ima 6,5 miliona birača, neuporedivo veći deo tih koji izbegavaju vojnu obavezu bi morao biti u Srbiji. Kako se desilo da do toga nije došlo, ili postoji državna politika da se protiv onih koji su u Srbiji ne vode krivični postupci, već krivične postupke vodite samo protiv onih za koje znate da naše pravosuđe do njih ne može doći? Gospođo Malović, da li ste raspisali ijednu poternicu za onima koji su bili dužni da dođu na odsluženje vojnog roka ili su se samovoljno udaljili za vreme odsluženja vojnog roka, pa pobegli u inostranstvo, što je, u skladu sa Krivičnim zakonikom, teško krivično delo? Da li je protiv bilo koga od počinilaca ovih krivičnih dela raspisana poternica? Ukoliko nije, dajte da vidimo zašto nije. Koji su to kriterijumi na osnovu kojih odlučujete protiv kojih izvršilaca krivičnih dela ćete raspisati poternicu, a protiv kojih nećete? Jedini kriterijum može biti visina zaprećene kazne, odnosno društvena opasnost od tog dela. Ovo je, praktično, treći put da amnestirate one... Mada bi pravilnije bilo da se kaže da je zakon o amnestiji i aboliciji, jer su to pravno dva instituta. Amnestiranje se odnosi na ona lica koja su već pravosnažno osuđena, dok se abolicija odnosi na one protiv kojih je u toku krivični postupak, pa čak i na one koji su izvršili delo, ali protiv kojih nije ni pokrenut postupak, za koje postoji mogućnost da se pokrene postupak. Vi sve te kategorije amnestirate i abolirate. Mogli ste i primerenije da nazovete ovaj zakon. Što se tiče obrazloženja koje ste dali za donošenje ovog zakona, moram primetiti da je ono potpuno besmisleno i da se tri četvrtine ovog teksta apsolutno ne odnose na razloge za donošenje zakona. Vi tu kažete kako amnestija predstavlja jedan od instituta krivičnog prava itd. To što je amnestija institut krivičnog prava nije razlog za donošenje zakona. Razlozi za donošenje ovog zakona su pre svega političke prirode i jedino ste u ovom malom pasusu, mada je i polovina ove umanjene strane odvojena samo za razloge, svega jednu jedinu rečenicu suštinski posvetili nekakvim kvazirazlozima i rekli da su „u našoj zemlji usvojena nova zakonska rešenja u oblasti krivičnog zakonodavstva i prihvaćeni međunarodni standardi u oblasti izvršavanja krivičnih sankcija...“. Pa šta? Kakve to veze ima sa amnestijom? Dalje kažete: „... kao i nova zakonska rešenja u pogledu izvršavanja vojne obaveze“. Dakle, imate novo zakonsko rešenje, pa znači da ono prethodno ne važi. Postoji li bilo kakav pravni kontinuitet u ovoj državi? Kada donesete novi poreski zakon, zašto ne kažete da prethodni zakon više ne važi, pa ko nije platio porez, nema veze? Dakle, u svakoj državi mora postojati kontinuitet i država mora biti ozbiljna u sprovođenju svakog zakona, a posebno kada su u pitanju krivični zakoni i posebno kada su u pitanju teška krivična dela za koja je zaprećena višegodišnja kazna zatvora. Dalje, postavlja se pitanje zašto donosite amnestiju baš za ova krivična dela, zašto ne za neka druga krivična dela, zašto ne za neke prekršaje? Nedavno ste, kada ste doneli Zakon o bezbednosti saobraćaja, propisali izuzetno visoke kazne, pa je danas izgleda gore da sa slušalicama na ušima pređete pešački prelaz nego da kao ministar potrošite milijarde suprotno Zakonu o budžetskom sistemu, bez ikakve kontrole. Ministar finansija gospođa Dragutinović je priznala da ne zna kako je potrošeno nekih trinaest milijardi. Ali, za ta teška dela su, umesto krivičnih prijava, podnete prekršajne prijave, pa će neko biti kažnjen, možete misliti, sa pet, šest ili deset hiljada dinara ili drakonski možda neko sa dvadeset, zato što je milijardu ili dve potrošio suprotno zakonu. Ovaj zakon je usmeren na dalje rastakanje, pre svega, vojske, pa samim tim i čitave Republike Srbije. Postavlja se pitanje da li uopšte ima opravdanja da i dalje imamo vojsku. Vi ste najavili, najavljujete već duže vreme, sada za 2011. godinu, a pogledao sam i stenograme onoga što ste pričali 2006. godine, tada ste garantovali da ćemo imati potpuno profesionalnu vojsku i da građani neće više služiti vojni rok najkasnije do 2010. godine. Nemojte nam pričati o visokom rejtingu vojske. Što je manje vojske, to je rejting viši. Zašto je rejting vojske navodno povećan? Pa, zato što je nema. Kažete da je visok odziv. Šta to znači? Da li to znači da je Srbija vojno sposobna da odgovori svakoj pretnji? Da li smo mi, poput Hrvatske, sposobni da ispunimo svoju ulogu garanta Dejtonskog sporazuma? Ili to znači da su vam puna pozorišta, porodilišta i ne znam ni ja koje ustanove? Vi ste časnu srpsku vojsku, kojom se nekada narod ponosio, nekada je bio ponos i čast ići u vojsku, pretvorili u nekakvu vojsku ljudi koji menjaju pelene, koji opslužuju pozorišta, izigravaju kurire i služe civilno u institucijama za koje niko normalan nikada ne bi ni pomislio da imaju potrebu za civilnim služenjem vojnog roka. Ovaj zakon apsolutno se mora posmatrati mnogo šire od ovoga što vi pokušavate da predstavite u okviru celokupne društvene situacije u kojoj se danas nalazi Srbija. Mora se posmatrati i u okviru rezolucije o Srebrenici. Kako mislite da neko sutra brani državu ukoliko, s jedne strane, srpske heroje, one koji su državu branili, isporučujete Haškom tribunalu, s druge strane proglašavate Srbe genocidnim narodom, a s treće strane, one koji su tu najsvetiju obavezu prema državi izbegli proglašavate onima koji su ispali najpametniji, amnestirate i kažete – nema nikakve veze, vratite se vi lepo kao da se ništa nije dogodilo? Već deset godina stvarate takvu klimu. Neshvatljivo je da se više brine o onima koji su iz države pobegli u vreme kada je država ugrožena, nego o onima koji su u državi ostali i koji su svoj kućni prag i tuđe kućne pragove branili! Kažete – kako se oseća onaj ko ne može da dođe u Srbiju za Novu godinu? Šta mislite kako se osećaju oni čiji su očevi, majke, braća, sestre, deca poginuli braneći svoju otadžbinu? Kako se osećaju vojni rezervisti koji su i ove zime po minusu hodali, protestovali i štrajkovali, tražili da ostvare svoja prava? Imate li vi moralno pravo da donosite zakon o amnestiji onih koji su izbegavali vojnu obavezu, a da niste čak ni finansijske obaveze prema onima koji su državu branili ispunili? Da ne govorim o moralnoj obavezi, o zahvalnosti koja mora biti iskazana na svakom koraku, o društvenoj prihvaćenosti tih ljudi, koja postoji u državama u okruženju koje od svojih ratnika prave heroje, pa makar oni bili zločinci i zlikovci, a vi od naših heroja pravite zlikovce i zločince. Da li ste procenili, morao je tu sedeti ministar vojske gospodin Šutanovac, kakav će ovo uticaj imati na borbenu gotovost Vojske Republike Srbije? Doneli ste zakon kojim ste amnestirali najpre one koji su dezertirali do 2000. godine, i to je važilo do 6. oktobra, pa ste onda doneli zakon koji je važio za one koji su vojnu obavezu izbegavali od 7. oktobra 2000. godine do 17. aprila 2006. godine, pa danas poklapate i period od 18. aprila 2006. godine, do dana stupanja ovog zakona na snagu. Vi u kontinuitetu dve decenije ne štitite krivična dela protiv vojske, a krivična dela protiv Vojske Republike Srbije su po svojoj suštini krivična dela protiv same Republike Srbije. To je valjda nešto što je danas svima jasno. Razumem da vi šaljete poruku da možda nije bitno to što ni najviše državno rukovodstvo nije služilo vojsku, pa ne mora predsednik države, ne mora ministar da služi vojsku, ne mora gradonačelnik da služi vojsku, ali, dozvolićete, mislim da to nije baš normalno. Uporedite se sa Švajcarskom. Veoma cenite i volite da se poredite sa tom zemljom. Tamo niko ko nije služio vojsku ne može napredovati u državnoj službi. Jedan od osnovnih motiva da se postane oficir jeste upravo to. Ako ste se već odlučili na ovaj korak, na amnestiju, postavlja se pitanje zašto se niste odlučili da ostane neka sankcija za ove koji su nesumnjivo izvršili jedno teško krivično delo, koji je to razlog zbog koga ste se opredelili da se briše iz kaznene evidencije da je neko izvršio to i to krivično delo i da je pravosnažno osuđen ili da je krivično gonjen, pa je u toku postupka izvršena abolicija? Mogli ste, poput nekih drugih država, propisati odredbu da onaj ko je izbegavao vojnu obavezu trajno ne može da se zaposli u državnim organima, poput nekih evropskih država koje to čine. Zašto smo gori od njih? Mislite li da je tim državama koje su članice NATO potrebnija vojska nego nama? Da li bilo ko danas može da tvrdi da Srbiji nije potrebna vojska, a donošenjem ovakvih zakona upravo ubijate svaku mogućnost da sutra neko stane na branik otadžbine, ukoliko, ne daj Bože, dođe do takve potrebe? Niko od nas ne želi da ratuje, ali najmoćnija država na svetu, SAD, ima najveću vojsku, iako su, kada pogledate teritorijalno i geostrateški, oni najmanje ugroženi, ali oni imaju interes i vojnika na svakom pedlju zemljine kugle. Svuda postoji interes koji će oni braniti. A za Srbiju, koja se bori da održi Kosovo i Metohiju unutar svojih granica, za Srbiju, prema kojoj druge susedne države imaju teritorijalne pretenzije, šaljete poruku da nam vojska nije potrebna i da građani Srbije ne treba da služe tu vojsku. Danas nam neki kažu, evo, i danas smo iz jedne od vladajućih partija imali tu poruku povodom 9. marta, da Srbija više nije na Kosovu i Metohiji, da Kosovo i Metohija ne pripada Srbiji, zato što tamo, Bože moj, procentualno živi malo Srba. Znate li, gospodo, kakva je situacija u drugim rubnim opštinama u Srbiji? Sve manje Srba i uopšte građana Srbije živi u Preševu, Bujanovcu, Surdulici, Bosilegradu, Dimitrovgradu, Crnoj Travi, Beloj Palanci i Pirotu. Sve rubne opštine u Srbiji polako odumiru. Ne da ste ih oslobodili od vojske, nego ste ih oslobodili tokom ovih prethodnih deset godina i od stanovništva. Da li će se i sutra naći neki Vuk Drašković koji će reći – nije ni Bela Palanka Srbija, nije ni Bosilegrad Srbija, tamo živi dva ili tri procenta srpskog življa? Ponovili ste nekoliko puta da je jedan od razloga za donošenje zakona i briga o onima iz inostranstva, kako kažete, da ne izgube posao, da ne izgube godinu na fakultetu. Šta je sa onima u Srbiji? Valjda i u Srbiji neko ko je mlad ima pravo da radi, pa mu to odsluženje vojnog roka može zasmetati? Isto tako i neko u Srbiji može izgubiti godinu na fakultetu, ali, dopustite, pa i mi smo svojevremeno ponosno odlazili u vojsku i gubili tu godinu na fakultetu i to je bilo nešto potpuno normalno. Nekada se u Srbiji nije smatrao normalnim onaj ko nije odslužio vojsku, pa se nije mogao ni oženiti, a kamoli... Evo, na primer, ja sam od sredine 1993. do sredine 1994. godine služio vojsku i bilo je nekih, iako je bio tada manjak vojske, tada su u toku bili ratovi... Upisao sam Pravni fakultet i otišao na odsluženje vojnog roka. Tada su nekoliko mojih, da kažem, kolega hteli da vrate. To su bili ljudi iz ruralnih delova Srbije. Oni bi pre umrli i poginuli, nego što bi se vratili kući bez odsluženog vojnog roka, jer bi se pitali sutra po selu ko su normalni. Ko bi dao sutra svoju kćer za onoga ko ni vojsku nije sposoban da služi? Jer, vojsku po pravilu u svim državama sveta služe samo oni koji su potpuno zdravstveno sposobni. Amnestija je donošenjem ovog zakona postala pravilo. To je nešto što je definitivno utvrđeno. Nekada ste govorili o ratovima, navodno zbog kojih ste donosili zakone o amnestiji, pa je neko bežao zbog zlog Miloševićevog režima. Danas sa njegovim najgorim učenicima sedite u Vladi. Kada pogledate diskusije iz 2006. godine, oni koji danas podržavaju zakon tada su bili izričito protiv zakona koji je donet u aprilu 2006. godine. Ne može amnestija biti pravilo. Amnestija može biti samo izuzetak i amnestija može biti određena samo u izuzetnim slučajevima. Vi na ovaj način samo poručujete da vam vojska ne treba. Ovaj zakon će biti usvojen za desetak dana i jedno od krivičnih dela za koja dajete amnestiju je samovoljno odsustvovanje i bekstvo iz Vojske Republike Srbije. Postavlja se pitanje kako planirate da narednih deset ili petnaest dana, dok zakon ne bude donet, održite disciplinu u kasarnama? Šta će sprečiti bilo koga ko je trenutno na odsluženju vojnog roka da lepo kaže – znate šta, ljudi, odoh kući na petnaest dana, deset ili petnaest, gledaću Skupštinu, pratiću kada će biti glasanje o ovom zakonu, pa kada se primakne lepo ću da se vratim i da kažem ne možete mi ništa, pošto će i oni potpasti pod ovu kategoriju onih koji dobijaju amnestiju? Brojni su načini na koje vi uništavate Vojsku Republike Srbije, uništavate moral i čast, što su najvažnije etičke kategorije na kojima je zasnovana vojska. Neki kažu – ako ode čast, ako se izgubi čast, izgubljena je i vojska. Jedan od načina ponižavanja vojske je i dodela oficirskih počasti onima koji ih ni po čemu ne zaslužuju. Jedan od takvih primera je dodela oficirske sablje gradonačelniku Beograda Draganu Đilasu od jedne nevladine organizacije. Mač je simbol vojničkog poziva, vrlina, neustrašivosti i snage. Kao simbol oficirske časti i dostojanstva mač (ili sablja, kako se različito naziva) uveden je u sve armije sveta i ima gotovo kultnu vrednost. Oficirska sablja je u našoj vojsci imala izuzetno dugu tradiciju i poseban značaj, i sve cenjene, slavne srpske vojvode se od svoje sablje do kraja života nisu odvajale. Neki su rekli, da su znali kada su je uzimali kakva sve odricanja ta oficirska sablja traži, kakve moralne i časne zahteve, da je možda u ruke ne bi ni uzimali. Srbija je jedina zemlja na svetu u kojoj se oficirska sablja nalazi u slobodnoj prodaji i firma „Status stil“ je prodaje kao da se radi o kilogramu mesa, kao da se radi o parfemu, penkalu ili nekom drugom poklonu koji bi možda bio prigodan! Sablja je poseban predmet i simbol oficirskog poziva i u skladu sa profesionalnom vojnom etikom ne može se nikome van oficirskog kora poklanjati niti uručivati. Sablja se može nositi samo uz oficirsku ešarpu i niko je ne može staviti uza sebe na nekakvu krpenu, kožnu ili bilo kakvu drugu vezu. Nažalost, tada nije bilo mogućnosti da se reaguje, ali je bilo krajnje degutantno gledati Dragana Đilasa kako prima tu sablju, iako se zna da mu ta sablja apsolutno ni po čemu ne pripada. Sada ću navesti nekoliko citata iz knjige gospodina Radeta, odnosno pukovnika Radeta Rajića, koji je napisao trilogiju o časti. Ovo je jedna od tih knjiga. On je bio i predavač na Vojnoj akademiji. Dobro bi bilo da ste i vi ovu knjigu pročitali. Dobro bi bilo da se ova knjiga nalazi u biblioteci u svakoj vojnoj školi, jer biste onda možda drugačije shvatali i procenjivali šta vam jeste, a šta vam nije činiti. Onda biste možda shvatili koliko je važno čuvati svoju zemlju i u tom slučaju verovatno ne bismo ni imali priliku da ovakve nakaradne zakone kritikujemo. Kako kaže gospodin Rajić, „najstariji i najznačajniji oblik službene časti je vojna čast. Ona je posebno značajna zbog toga što je njen ideal najčešće usmeren i vezan za vitalne interese nacije, države i otadžbine. Njen osnovni ideal posmatrano u etičkom smislu je otadžbinski ideal, koji se obično iskazuje odbranom slobode i časti naroda, odnosno slobode otadžbine. Kod osvajačkih vojski ne može se govoriti o ovoj vrsti ideala. Za vojnu službu karakteristično je to da je ona vezana za svoju državu i vojsku, u kojoj se polaže zakletva na vernost. U tom smislu, ne može oficir koji radi u jednoj vojsci otići u drugu državu i tamo tražiti posao kao oficir. Svaki vojnik je dužan da služi vojni rok u svojoj državi. To su sve države predvidele svojim ustavom kao nacionalnu, građansku, patriotsku dužnost, pravo, ali i obavezu. U svim armijama sveta vojnici polažu vojničku zakletvu na vernost. Kroz sve te zakletve se zahteva vernost i odanost do smrti. Vojna čast, dakle, za razliku od drugih službenih časti, nameće požrtvovano ispunjenje svojih dužnosti u najtežim uslovima u kojima se uopšte može naći država i narod. Sledeća bitna karakteristika je da vojnu službu u principu obavlja samo zdrava muška populacija, i to kroz profesionalnu službu, služenje redovnog vojnog roka i naknadne obaveze vojnog obveznika u rezervi. Ova obaveza je ustanovljena vojničkom zakletvom, a vojnička zakletva po svojoj prirodi ne prestaje posle odsluženja vojnog roka, nego ima važnost do kraja života. Sankcije za izdaju vojničke zakletve su mnogo strože nego za druge profesije ili službe. Izdaja vojničke zakletve je uvek najsramniji čin koji se može u vojsci, a posebno u ratu, učiniti. Ona se redovno najstrože kažnjava. S druge strane, priznanja za junačka dela u ratu u vidu odlikovanja, a posebno medalja časti, oduvek su u srpskom narodu izazivala divljenje i poštovanje. U poslednjih nekoliko godina, odnosno u poslednjih nekoliko decenija 20. i početkom 21. veka deo našeg naroda se odricao i udaljio od svog korena, čestite tradicije, svetitelja srpskih, velikih Srba, Obilića junaka, hrabrih pokolenja, slavnih bitaka, kosovskih zaveta, vidovdanske etike i stradanja srpstva. Za pouku, a u ime časti, da se više ne ponovi, kako opominje Antonije Đurić, da nam zabluda bude bliža od stvarnosti, zagonetka od rešenja, slepilo od jasnog vida, magla od čistog horizonta, da samo nama mogu biti bliži ljudi neznanog korena i neispitane prošlosti od ljudi sa imenom, prezimenom i srednjim slovom oca i majke, da samo mi damo veru za neveru i umlje za bezumlje. Zato, kada god kao narod poimanje časti kao moralne, etičke, a posebno zavetne obaveze ocenimo nedovoljno značajnim, prevaziđenim i anahronim vremenu, idealističkim ili praznim, zalazićemo u mreže stranputice i krizu morala, lažnih vrednosti, bezverja, skorojevićke svesti, potrošačkog egoizma, anacionalnog duha i mlitavog kosmopolitizma, belosvetskog beskorenjaštva i politikantskih nadmudrivanja. Ali, i tada kada je čast potisnuta, zanemarena ili čak obezvređena, ona će ostati nepomirljivi stražar i posmatrač, kritičar i sudija, orijentir i svetionik, i put i snaga na koju ćemo se moći stalno oslanjati i kao takvu poštovati. Ona će u srpstvu, kao i kod drugih ponosnih i velikih naroda, uvek nalaziti dostojne ljude, koji će činiti velika i patriotska dela za opštenacionalno dobro, u ime časti, a za vaskrs iponos otadžbine“. Hvala.
Hvala vama. Od vremena poslaničke grupe je iskorišćeno 28 minuta i 50 sekundi. Reč ima gospodin Đorđe Milićević. Preostalo vreme je dvanaest minuta.
Sasvim je dovoljno, gospodine Novakoviću. Poštovano predsedništvo, poštovana ministarka gospođo Malović, dame i gospodo narodni poslanici, pred nama je Predlog zakona o amnestiji. Pokušaću da budem veoma kratak. Smatram da je dosta toga već rečeno. Ustavni osnov, kao i razlozi za donošenje ovog zakonskog predloga veoma su precizno i jasno navedeni u obrazloženju zakonskog predloga. Ne želim o tome da govorim, osim što ću reći da su oni prihvatljivi za poslanički klub SPS - JS. Ono što želim da kažem na samom početku jeste da sam ubeđen (mislim da je to, između ostalog, i rečeno u uvodnom izlaganju gospođe Malović) da su zapravo na izradi ovog zakonskog predloga, koliko sam shvatio, radila tri ministarstva – Ministarstvo odbrane, Ministarstvo pravde i Ministarstvo za dijasporu. To je ono što je potpuno logično, imajući na umu, pre svega, sadržaje i razloge za donošenje ovog zakonskog predloga. S druge strane, uvažavajući stavove, predloge, sugestije koje su uputile moje kolege iz poslaničkog kluba SPS - JS, još jednom želim da istaknem i ono što su oni zaključili – da će poslanički klub SPS - JS u danu za glasanje podržati ovo zakonsko rešenje, odnosno Predlog zakona o amnestiji, jer smatramo da treba pružiti priliku mladim ljudima koji nisu regulisali svoju obavezu i za koje postoji osnovana sumnja da su učinili krivično delo, i to od 18. aprila 2006. godine do dana stupanja na snagu Zakona, da konačno reše svoj status, i to u skladu sa zakonom. Ovim zakonskim predlogom država je na određeni način pružila ruku, dala priliku svim mladim ljudima, našim državljanima koji nisu regulisali vojnu obavezu, da to učine u skladu sa zakonom. Mi iz poslaničkog kluba SPS - JS podržavamo ovu nameru. Suštinski gledajući, ovaj zakonski predlog, kao što je između ostalog rečeno, podrazumeva oslobađanje od krivične odgovornosti, ali ne i od obaveze služenja vojnog roka. Kao što je između ostalog konstatovano, to zapravo znači da svako ko se nije odazvao pozivu ili je napustio državu može da se vrati u državu, on neće biti gonjen zbog prekršaja, ali vojna obaveza ostaje i ona će morati da bude regulisana u određenom vremenskom periodu, jer ona je regulisana Zakonom o vojnoj, radnoj i materijalnoj obavezi. Smatramo da treba da učinimo sve što je u našoj moći da mlade ljude koji rade u dijaspori vratimo u Srbiju, jer i oni mogu na određeni način pomoći Srbiji. Želimo da verujemo da postoji određeni broj ljudi koji žele da dođu u Srbiju, da investiraju u svoju zemlju, pokrenu biznis u svojoj državi, ali to do sada nisu bili u mogućnosti jer nisu regulisali vojnu obavezu. Ovo zakonsko rešenje je svakako na određen način i svrsishodnije, i celishodnije i bolje od onoga što je realnost i što danas imamo, a to je činjenica da mladi ljudi neće da dolaze u Srbiju zbog neregulisane vojne obaveze i da zbog toga traže ispis iz državljanstva. Takođe, imajući ono na umu što je već više puta do sada konstatovano, kada je reč o potpunoj popunjenosti kapaciteta Ministarstva odbrane, kao i najavu profesionalizacije vojske, smatramo da je ovaj zakonski predlog u tom kontekstu dobro prelazno rešenje. U uvodnom izlaganju gospođe Malović između ostalog se moglo čuti, koliko sam mogao da zapazim, da ima čak 154.000 građana Srbije koji žive u inostranstvu, a nisu regulisali vojnu obavezu i nisu u mogućnosti da dođu u svoju državu. Smatramo da ovim ljudima treba pružiti šansu, dati priliku i mislimo da je ovo dobar predlog da se ovo pitanje na najbolji mogući način reši, u skladu sa zakonom. Dakle, suštinski gledajući, time želim da završim, dve su alternative: ili ćemo usvojiti ovaj zakonski predlog ili ćemo dozvoliti da ovi ljudi prilikom dolaska u svoju državu budu pohapšeni. Mi iz poslaničkog kluba SPS - JS zalažemo se za ovu prvu opciju i zato ćemo podržati ovaj zakonski predlog. Zahvaljujem.
Hvala, gospodine Milićeviću. Reč ima gospodin Mirko Munjić, pa posle njega gospodin Žika Gojković. Preostalo vreme Poslaničke grupe SRS je petnaest minuta i četrdeset sekundi. Izvolite, gospodine Munjiću.
Hvala. Dame i gospodo narodni poslanici, gospođo ministre, govoreći o ovom Predlogu zakona o amnestiji pokušaću da dam svoj skromni doprinos želji i nastojanju SRS da se ozbiljno pozabavi ovim problemom, ovom ozbiljnom temom i da iskaže svoj politički stav kada je Predlog ovog zakona u pitanju. Na početku svog izlaganja ću ipak dati jednu kratku genezu problema kroz prizmu novije srpske istorije, fokusirajući se pri tom malo više na većinski, dakle, srpski narod, a ne sporeći nijednog trenutka činjenicu da se sve ono što se odnosi na ovo što ću reći za većinski narod u stvari može primeniti i na ostale narode na prostorima bivše Jugoslavije, a sada i na prostorima Srbije. U jednom svom delu prof. dr Laza Kostić piše otprilike ovako – Srbi koji napuste srpstvo i prihvate jugoslovenstvo ne samo da nisu time zaštićeni od ostalih, kako on kaže, jugoslovenskih grana, već, naprotiv, postaju time njihova omiljena tema napada. Druge grane ih još uvek smatraju Srbima. One ih čak izdvajaju iz jugoslovenske mase, kako piše profesor Kostić, i onda ih ubijaju kao Srbe. Dakle, bivaju, kakoon kaže, ubijani od onih zbog kojih su bili voljni da žrtvuju svoju narodnost. On dalje kaže – dogodilo se nešto slično pokrštenim i ponemčenim Jevrejima u Nemačkoj. Tako je, dakle, bilo u ne tako davnoj srpskoj istoriji. Ali, ovo je samo jedna strana medalje, ovo je samo jedna vrsta stradalnika tokom naše novije istorije. Ako samo zakratko povučemo paralelu sa najnovijim periodom, današnjim periodom, i postavimo pitanje kome to smeta današnja Srbija, upravo u onim trenucima kada želi da očuva svoje vitalne nacionalne interese – a jaka vojska, dame i gospodo, jesu vitalni nacionalni interesi Srbije, ne samo Srbije, i svake druge države, ne postoji jaka država bez jake vojske – možda bismo odgovor na ovo pitanje mogli najbolje da vidimo iz samo jedne rečenice dr Vojislava Šešelja iz njegovog kapitalnog dela „Ideologija srpskog nacionalizma“, gde on kaže, citiram: „Najmračnijim silama ovoga sveta mi Srbi smetamo što smo Sloveni slični Rusima, što smopravoslavci, nacionalno svesni, solidarni, nepokorni i što naseljavamo važan geopolitički prostor gde se ukrštaju strateški ciljevi velikih sila“. Dakle, evo nam ovde i neke druge kategorije stradalnika, Srba ponovo. To su oni Srbi koji su u datom trenutku novije istorije bili u potpunosti nacionalno opredeljeni, i to nacionalno opredeljeni u punom smislu te reči. To su oni Srbi čiji je prkos i inat bivao sve nesalomiviji kako je neprijatelj bivao sve jači, sve moćniji, sve okrutniji. Dakle, opet se radi o najnovijoj srpskoj istoriji. Između prvih i drugih, dakle, između onih koji su prihvatili jugoslovenstvo a stradali kao Srbi, i onih koji su u prvom momentu, odmah bili nacionalno opredeljeni našli su se u stvari neki koji su možda i predmet zakona o amnestiji, prvo nekih ranijih zakona o amnestiji, a evo nam sada i novog zakona o amnestiji. Naravno, opet kažem, tu ima i drugih narodnosti, drugih nacija, koje su takođe bile predmet ovih zakona o amnestiji, ali ovde se fokusiram uglavnom na ovaj problem. Tako se za neka krivična dela protiv Vojske Srbije sada ovim Predlogom zakona o amnestiji predviđa amnestija, koja obuhvata oslobođenje od krivičnog gonjenja, oslobođenje od izvršenja kazne, kao i brisanje osude. Za amnestiju se, kako vi kažete, može reći da je čist akt političke volje vladajuće većine. Dakle, vaš akt političke volje u odnosu na izvršioce krivičnih dela, krivičnih dela koja su propisana pozitivnim zakonodavstvom Republike Srbije. Predlagač to ovde pravda činjenicom da su se u državi Srbiji promenile okolnosti, da su se promenile društvene, ekonomske i političke okolnosti. Da li je to baš tako ili je istina nešto drugačija? Pod direktnim uticajem i po nalogu velikih svetskih centara moći cilj je da se obezvredi sve ono što je nacionalno i tradicionalno, da se srpski narod utopi u jedno more već porobljenih i nacionalno obezličenih i dezorijentisanih naroda, da se svoja istorija i svoje najveće vrednosti žrtvuju za račun nekih lažnih, obično finansijskih, obećanja. Projektanti svega ovoga znali su da i na ovim prostorima imaju svoju ciljnu grupu. Ta ciljna grupa upravo je predmet nekih ranijih zakona o amnestiji, a sada i ovog Predloga zakona o amnestiji. Dakle, neki svesno, a neki nesvesno, neki iz straha, a neki iz namere, neki bezazleno, neki zlonamerno, neki opet iz nekog iracionalnog straha od služenja, a neki zarad ispunjenja tuđih ciljeva i interesa, postali su izvršioci određenih krivičnih dela koja su predviđena pozitivnim zakonodavstvom Republike Srbije, kao što su npr. izbegavanje vojne obaveze, bekstvo iz vojske, izbegavanje vojne službe onesposobljavanjem i neka druga krivična dela. Odlazeći iz zemlje Srbije mnogi od tih ljudi nisu ni bili svesni da će ikada biti predmet, odnosno subjekt nekog zakona o amnestiji i da će ikada biti amnestirani. Mnogi od ovih mladih ljudi, gospođo ministre, bili su upotrebljeni ili možda bolje reći zloupotrebljeni, i to prvenstveno od strane države koja nema svoju istoriju, a koja bi i našu istoriju da ukine. Upravo ta država, pozvao bih se na citat našeg prof. dr Vojislava Šešelja, nas tretira, kako on kaže, kao obične magarce. Dalje kaže – ona zna da se magarac medom ne pothranjuje, pa nas često, vrlo često šiba batinom za neposlušnost i tvrdoglavost, a nekada nas hrani šargarepom kada smo poslušni. Šta se u stvari želi postići? Da potpuno razbiju i razore državnu organizaciju, da onesposobe privredni sistem za samostalno funkcionisanje i samostalan život, da narod zalude praznim obećanjima, da siromaštvom sruše moral našeg naroda, da potpuno uruše nacionalne vrednosti i, na kraju, da odstrane političke autoritete koji drugačije misle. Kroz ovaj projekat i projekat ovog predloga zakona na neki način oni hoće da spoje crno sa belim, da spoje i pomire ono što je teško pomirljivo, da probude osećaj bola u jednom delu srpskog naroda kod koga su ratne rane vrlo teške i još nisu zarasle. Istovremeno, žele da probude osećaj pravde ili pravičnosti u drugom delu našeg naroda, kome žele da prikažu da je to njihov akt dobre volje, političke volje prema njima. Seme razdora u ovome biće posejano, a žetva se očekuje tek naknadno. Oni bi da nam uruše vojsku. Prema njima, najbolje bi bilo da naša vojska potpuno nestane. Oni bi da se svako dezerterstvo proglasi za patriotski čin. Pitam ja vas, gospođo ministre, da li se u nekim drugim zemljama bekstvo iz vojske, bekstvo iz oružanih snaga, nesluženje i izbegavanje vojnog roka smatra patriotskim činom, u bilo kojoj zemlji na čije se tradicije vi pozivate? Da li se to kod njih zove dezerterstvom ili nekim drugim imenom? Dame i gospodo, dezerterstvo se nigde u svetu ne nagrađuje. Ovde se kao teorijsko, a možda i ne samo kao teorijsko, već i jako praktično, postavlja jedno drugo pitanje. Mnogi od tih mladih ljudi koji su u ovom periodu na koji se odnosi ovaj Predlog zakona o amnestiji u jednom periodu svog života učinili neko krivično delo predviđeno pozitivnim zakonodavstvom RS sada su već zreli, odrasli ljudi; mnogi od njih stvorili su svoje porodice, mnogo njih obezbedilo je svoju egzistenciju i egzistenciju svojih porodica. Država zasigurno ima preciznu evidenciju, čuli smo od vas koliko krivičnih predmeta se vodi u odnosu na ova lica. Međutim, pitam ja vas, gospođo ministre, nije li se moglo razmisliti i predvideti (možda ne ovim zakonom, možda nekim drugim) da na akt dobre volje od strane vas, vladajuće većine, od strane države, ti ljudi kojima se oprašta to izvršeno krivično delo koje je predviđeno u pozitivnom zakonodavstvu RS takođe odgovore nekim svojim aktom dobre volje? Gospođo ministre, vrlo dobro znate da je u državi Srbiji puno beskućnika, mnogo je invalida iz proteklih ratova; u državi Srbiji je zaista mnogo porodica koje nemaju svoju imovinu, koje žive u uslovima koji nisu dostojni čoveka. Da li je bilo potrebno razmisliti malo i o tim ljudima? Zar se nije možda moglo, to dajem kao svoj primer, razmisliti da takva dva ili tri čoveka, koja će biti subjekt ovog zakona o amnestiji, urade nešto za te beskućnike koji su na teritoriji Republike Srbije, a ovi tamo su dobro situirani? Zar nisu mogli da bar njih dvoje-troje izgrade ili kupe jednu, najmanju montažnu kuću kako bi se oni zbrinuli? Time biste kao vladajuća većina pokazali da primenjujete zakon, da primenjujete propise ne selektivno, već prema svima isto. Time biste pokazali da brinete kako o onima koji su u jednom periodu svog života uradili neko krivično delo, i vi im aktom dobre volje, kao što kažete, oprostili za to krivično delo, oprostite im, ali time biste pokazali svoju brigu i za ove druge, za ove beskućnike kojih je u državi Srbiji tako mnogo. Međutim, selektivnom primenom zakona, tako što dajete amnestiju nekima koji su učinili krivično delo, a ovamo vrlo malo brinete ili uopšte ne brinete o ljudima koji nemaju imovinu, svoje domove, koji bez svoje krivice to nemaju, pokazujete u stvari kakvu politiku vodite. Zahvaljujem.
Hvala i vama. Vreme Poslaničke grupe SRS je iskorišćeno. Reč ima gospodin Žika Gojković.
Poštovani gospodine predsedavajući, poštovana gospođo ministre, dame i gospodo narodni poslanici, na početku svog izlaganja želim da podsetim da je danas 19 godina od 9. marta 1991. godine, dana kada su se Vuk Drašković i SPO, zajedno sa građanima Beograda i onima koji su tog dana bili u Beogradu, goloruki suprotstavili režimu Slobodana Miloševića boreći se za slobodu i demokratiju. Odgovor na goloruki narod su bili tenkovi. Iskreno bih voleo da neke moje kolege ovaj 19-godišnji, da kažem, pomen iskoriste kao jedno ogledalo u koje ćemo se svi zajedno pogledati i videti koliko smo odstupili od borbe za vrednosti za koje smo se borili devedesetih godina. Kada govorimo o zakonu o amnestiji, mnogo toga pozitivnog je rečeno. Kao ni moji prethodnici, ne bih želeo da se ponavljam, potrudiću se samo da izvučem ono što je najinteresantnije i najvažnije kada je ovaj zakon u pitanju. Naravno, SPO će u danu za glasanje podržati ovaj zakon. Donošenjem ovog zakona, na kom su zajedno radili Ministarstvo pravde, Ministarstvo dijaspore i Ministarstvo odbrane, uspešno, biće povučene krivične prijave ili suspendovani sudski procesi protiv onih koji nisu na zakonom predviđen način odlagali vojnu obavezu, a imaju 30 ili više godina. Usvajanje ovog zakona je, na neki način, logičan sled događaja ka potpunoj profesionalizaciji vojske, koja se očekuje 2011. godine, ali i još jedan pokazatelj dobre saradnje među ministarstvima, kao i opredeljenja države da odlučno menja politiku prema dijaspori. U inostranstvu živi, čuli smo u današnjoj raspravi, oko 150.000 mladih ljudi, od kojih većina nije mogla da odsluži vojni rok zbog tehničkih razloga i zbog toga ni dan-danas ne mogu da dođu u Srbiju i da posete svoje porodice. Usvajanje ovog zakona će omogućiti da ti mladi ljudi ponovo dođu u Srbiju i da posete svoje porodice, da vide svoje roditelje, ali, nadam se, i da se veliki broj njih definitivno odluči da se vrati u Srbiju. Kažem, nadam se iskreno, jer ti ljudi predstavljaju veliki potencijal Srbije. Važno je znati da se zakon o amnestiji odnosi na sve državljane Republike Srbije, kako na one koji žive u Srbije, tako i na one koji žive u inostranstvu. Usvajanje zakona označava želju države da pomogne svim mladim ljudima koji nisu regulisali vojnu obavezu i pokazuje opredeljenje države da se podrže mladi, vredni i obrazovani ljudi, na prvom mestu. Kako smo imali prilike da čujemo pozitivne stvari u vezi s ovim zakonom, imali smo takođe priliku da čujemo i one koji kritikuju ovaj zakon. Uglavnom su to stvari i razlozi koje smo mogli da predvidimo. Ipak treba reći i to, iskreno žalim ljude koji u sebi imaju samo mržnju, negativna osećanja i nedostatak samilosti, a sebe vole da nazivaju patriotama ili velikim pravoslavcima. Poručio bih mnogima, nažalost, većina tih ljudi danas nije u parlamentu, ali iskoristiću priliku da im poručim – kada već toliko degradiramo one koji u najvećem broju iz tehničkih razloga nisu mogli da odsluže vojni rok, hajde da se zapitamo da li su možda ti mladi ljudi otišli iz zemlje zato što su izbegli, spasavajući živu glavu sa Kosova i Metohije, da li zato što su u doba krize otišli da bi nahranili svoje porodice, da bi sačuvali i izdržavali svoje roditelje, potražili neku novu mogućnost egzistencije i priliku za školovanje od koje bi kasnije mogli da imaju koristi. Jedno je sigurno, kako god da okrenemo i tumačimo, ti mladi ljudi nisu kriminalci. Ako mi dozvolite, završio bih svoje kratko izlaganje sa jednim ličnim iskustvom. Rođen sam 1972. godine i pripadam onoj generaciji koja je na ratište otišla sa 18, nepunih 19 godina. Naravno, niko nas nije pitao da li to želimo ili ne. Smatrao sam to, na neki način, svojom obavezom. Pošto sam bio sportista, bio sam u jedinici koja je bila predviđena da vrlo brzo ide na ratište, i bio sam izviđač – pešadinac. Nekom slučajnošću se zadesilo da su u toj jedinici bila dvojica sinova visokih funkcionera u tadašnjoj Republici Srbiji. Čim su osetili da treba da se ide na ratište, njihovi očevi su ih povukli kao nesposobne i odveli u Milano na studije. Naravno, svi mi ostali smo prošli kasnije strahotu rata koji je zadesio celu državu. Ako ni zbog čega drugog, nekih drugih razloga koje smo imali prilike da čujemo, ne kao političar, nego kao čovek, uvek ću glasati za zakon o amnestiji i za to da amnestiramo one mlade ljude koji su zbog svoje egzistencije otišli iz zemlje, ako smo već amnestirali tatine i mamine sinove svih ovih godina. Hvala.
Hvala. Reč ima gospodin Kenan Hajdarević, a preostalo vreme Poslaničke grupe LDP je tri minuta. Izvolite.
Dame i gospodo narodni poslanici, poštovani predsedavajući, gospođo ministarka, LDP će podržati zakon o amnestiji i u danu za glasanje će glasati za njega. Međutim, za razliku od većine poslanika koji su danas govorili, LDP ne smatra ovaj zakon tehničkim zakonom, naprotiv, ovaj zakon smatra procesom vrednosnog uređenja države Srbije. Stoga je, gospođo ministarka, po Liberalno-demokratskoj partiji, i u obrazloženju ovog zakona trebalo reći zašto su ljudi devedesetih godina odlazili iz naše države i zašto od 2000. godine do danas takođe izbegavaju da služe vojsku. Zato što danas vladaju posledice te ratne politike devedesetih godina, politike Slobodana Miloševića, sa kojom mi pokušavamo da se obračunamo, odnosno da raskrstimo sa svim njenim tekovinama. Ovaj zakon treba da bude samo jedan u nizu koraka koji konačno treba da završe celu tu priču o tim ratnim devedesetim godinama, ali ovaj zakon ne treba da predstavlja samo čin milosti. Ovaj zakon treba da predstavlja i čin izvinjenja tim mladim ljudima koji su morali da napuste ovu državu bežeći pred onim posledicama o kojima sam malopre govorio. Takođe, moramo danas da kažemo da svi ti mladi ljudi nisu kriminalci zato što su napustili državu i jasno moramo da kažemo da država Srbija treba da bude sigurna kuća za njih, a ne sigurna kuća za one ljude koji su optuženi za najteže ratne zločine. Takođe, gospođo ministarka, postavljamo pitanje o sposobnosti države da sprovede ovaj zakon, odnosno očekujemo da ne dođe do onih neprijatnih situacija koje su se dešavale prilikom sprovođenja druga dva zakona o amnestiji, kada su ljudi koji su se vraćali u zemlju bili hapšeni na granicama i privođeni kada dođu u svoje domove, očekujemo da ne budu žrtva te birokratije u kojoj i danas živimo. Na samom kraju, želim da još jednom ispred Liberalno-demokratske partije uputim apel svim državnim organima o potrebi amnestije generala Vlade Trifunovića, čoveka koji je spasao toliko mladih života. Odnosno, taj čovek ne samo da treba da bude amnestiran, taj čovek treba da dobije orden za sve ono što je uradio. Hvala.
Hvala, gospodine Hajdareviću. Reč ima narodni poslanik gospodin Srđan Milivojević. Izvolite.
Gospodine predsedavajući, uvažena gospođo ministarka, dame i gospodo narodni poslanici, nesumnjivo danas donosimo jedan koristan zakon, zakon koji svakako očekuju hiljade naših sugrađana širom sveta, širom Evrope. Danas kada donosimo ovaj zakon čuli smo diskusije koje mogu da se svedu na dva tipa. Jedan tip diskusija su diskusije koje podržavaju, sa razlogom, donošenje ovog zakona, jer zakonodavac mora osećati stalnu žeđ za stvaranjem boljeg čoveka, humanijeg društva, racionalnije države i pravednije zajednice. Pisci zakona moraju gledati daleko iznad svog vremena, ali pisci zakona moraju donositi zakon koji će miriti prošlost i sadašnjost, pre svega zbog budućnosti. Budućnost u ovoj zemlji pripada, pre svega, ljudima kojima ovu zemlju ostavljamo. Vrlo je opasna i pogrešna rečenica da u Srbiji budućnost pripada mladima. Mladima pripada sadašnjost i oni imaju prava na tu sadašnjost. Pravo na sadašnjost zahteva i određene akte države da bi ti ljudi ta svoja prava mogli da ostvare. Ne tako davno smo, moj kolega Žika Gojković je to kazao vrlo slikovito, živeli u jednoj zajednici, u jednom društvu u kome svi nisu imali ista prava i obaveze, kada je reč o odbrani zemlje. Uvek je bilo u Srbiji dobrovoljnih davalaca tuđe krvi, uvek je bilo ljudi koji su bili spremni da na žrtvenik, na oltar mučeništva zarad otadžbine polaže tuđe živote, tuđu decu, ali ne i one koje im je Bog dao. Kada posmatram izbornu kampanju, pa kada se pomenu te svete reči: otadžbina, patriotizam, vojska, rodoljublje, vidim stotine ljudi koji se rastrče po televizijama, koji bi sto života dali za Srbiju, za Kosovo, za vojsku, sem ovog jednog koji imaju. Njega ne daju, jer on im treba da bi mogli da uživaju u blagodetima koje su nastale po njih u vreme kada nismo bili jednaki i ravnopravni. Ako zakon posmatramo kao veru i verovanje, vera u zakon je moć, a verovanje je da zakon donosi dobro svima i svakome. Kada posmatramo kritike izrečene u odnosu na zakon, pre svega provejava „negotinski sindrom“, jer izgleda da je Dunav mnogo dubok kod Negotina. Tamo se Timok izlio kod Zaječara, a mnogi su se posle lokalnih izbora u Negotinu podavili. Ne bih dalje da komentarišem kritike ovog zakona sa aspekta neargumentovanih kritika, već pre svega kao „negotinski sindrom“. Možda smo mi u Negotinu koristili vlašku magiju, možda se tamo u Negotinu pravi dobro vino, ali u vinu je istina. Ako ne možete da promenite izborni rezultat, vi probajte da promenite sebe, a ne narod, narod je nemoguće promeniti. Dakle, narod je sudija, narod kaže da dobro radimo, narod kaže da su ovakvi zakoni potrebni Srbiji, pa i Negotinu, koji ima veliki broj ljudi koji žive u inostranstvu. Biće još dana za megdana, idu izbori i u Aranđelovcu, blizu je tamo Oplenac, tamo se isto pravi dobro vino. Prema tome, siguran sam, u Aranđelovcu ima i dobrog kamena, isklesaćemo mi evropski putokaz za ovu zemlju. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem se. Bili ste poslednji govornik. Pošto na listama poslaničkih grupa više nema prijavljenih za reč, pre zaključivanja načelnog pretresa pitam da li žele reč predsednici, odnosno predstavnici poslaničkih grupa ili još neko ko nije iskoristio svoje pravo iz člana 93. Poslovnika? (Da.) Reč ima gospođa Malović.
Zahvaljujem se svima koji su učestvovali u današnjoj diskusiji, kako narodnim poslanicima koji su podržali ovaj zakon, tako i onima koji su uputili kritičke tonove u odnosu na zakon. Kritike su izraz jednog demokratskog društva i one vam ukazuju da li ste na pravom putu; ako niste, da treba da promenite mišljenje. Moram da budem iskrena i da kažem da su me one kritike koje sam danas čula ovde samo uverile u neophodnost donošenja ovakvog zakona. Postoje dve grupe diskusija koje sam ja notirala, a koje su danas bile prisutne u ovom uvaženom domu. Prva grupa se tiče pravnog, stručnog korpusa, a druga nekih opštih društvenih okolnosti, naročito ako govorimo o Vojsci Republike Srbije. Pokušaću da odgovorim na sva postavljena pitanja koja su se danas ovde čula. Prvo, htela bih da napravim jednu razliku između akata amnestije, pomilovanja ili abolicije, pošto sam videla da ne postoji baš najbolje razumevanje ovih instituta. Na samom početku želim da ukažem na to da abolicija ne postoji kao zaseban institut u našem krivičnom zakonodavstvu, već je ona sadržana u samom aktu amnestije. To predstavlja oslobođenje od krivičnog gonjenja i, kao što sam rekla, predstavlja sastavni deo amnestije. Što se tiče pomilovanja, to je akt koji se daje prema određenom licu i može da predstavlja oslobođenje od krivičnog gonjenja, može da predstavlja rehabilitaciju, može da predstavlja zamenu kazne nekom drugom ili potpuno oslobođenje od kazne. Razlika je u tome što se amnestija utvrđuje samim zakonom, odnosi se na neodređeni broj lica, može da bude u odnosu na određena krivična dela, može da bude na sva krivična dela, dok pomilovanje predstavlja akt predsednika koji podrazumeva i određeni postupak koji tome prethodi. Ovo što danas imamo, kao što i sami znate, jeste amnestija i odnosi se na jedan korpus krivičnih dela koja se tiču Vojske Srbije. Prvo želim da ukažem na činjenicu da zakon jeste predložen iz razloga hitnosti. Međutim, zakon je upućen u Skupštinu 17. decembra prošle godine, jer je postojao stav Vlade Republike Srbije da bi zakon trebalo da se usvoji pre Nove godine, kada postoji potreba ljudi koji dolaze iz inostranstva, a koji se nalaze pod udarom ovakvih krivičnih dela, da nesmetano dođu u zemlju. Pošto zakon nije usvojen u tom periodu, razlozi za hitnost su otpali i, kao što sami vidite, on se nalazi na dnevnom redu 9. marta 2010. godine. Postojale su kritike koje su bile usmerene na činjenicu da se ovim zakonom oni dovode u neravnopravan položaj u odnosu na lica koja su već osuđena za ovo krivično delo. Amnestija je akt političke volje. On je usmeren na jedan određeni period i svakako da onda postoji neravnopravnost u odnosu na lica koja su nekada bila pod udarom zakona ili odslužila tu kaznu na koju su bila osuđena. Prema tome, to je jednostavno takav institut po svojoj prirodi. Sigurna sam da će ovo što smo sada predložili uticati na to da određeni ljudi koji jesu došli pod udar zakona budu sada amnestirani, ali to ne znači da će to imati negativnu posledicu u tom pogledu da ćemo poslati poruku da takva dela mogu da se čine. Neće se činiti, zato postoji sankcija, zato postoje i razlozi, kao što sam rekla, donošenje Strategije odbrane, koju je ova skupština usvojila nedavno, zatim izmene Zakona o Vojsci, Zakona o civilnoj službi itd. Mi smo se opredelili za to da idemo ka profesionalizaciji vojske, ka reformi vojske. To je jedno osetljivo pitanje, jedno složeno pitanje, koje treba izvršavati u jednom dužem periodu, što se uostalom i radi. Takođe želim da se osvrnem i na činjenicu da je ovde bilo naglašeno da je Ministarstvo pravde, ili Vlada ili država uticala na to da se ne vode krivični postupci. To prosto nije tačno. Ministarstvo pravde nije to koje odlučuje da li će poternice biti raspisane ili ne, to donose sudovi u zakonom propisanom postupku, a Ministarstvo pravde sprovodi poternice, daje saglasnost na raspisivanje poternice. Prema tome, mi smo postupili po svakoj poternici koju je sud raspisao. Ne mislim da će ovaj zakon doprineti padu ugleda vojske. Tome u prilog govore i istraživanja koja su rađena u poslednje vreme i sama činjenica da se u poslednje vreme veći broj mladih ljudi prijavljuje i upisuje na vojne akademije i stupa u vojsku. Prema tome, te činjenice demantuju takve kritike. Takođe, ne mogu da se složim ni sa izjavama da će doći do pogoršanja discipline u kasarnama, iz prostog razloga, što sam već navela, što je ovaj zakon predložen još 17. decembra prošle godine i do sada nisu zabeležene nikakve negativne pojave u tom pogledu u samim kasarnama. To je sve ono što sam smatrala da treba da kažem. Pažljivo ćemo saslušati svaku diskusiju i u pojedinostima i, kao što sam rekla, nadam se da će nakon završenih rasprava ovaj zakon biti usvojen. Zahvaljujem se.
Zahvaljujem se, gospođo ministre. Preostalih osam minuta, reč ima gospodin Vlatko Ratković, ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe ZES. Izvolite.
Ono što sam uočio u toku današnje rasprave o zakonu o amnestiji jeste jedna konstanta kod dela narodnih poslanika, odnosno pojedinih poslaničkih grupa, koja je po meni paradigmatična, u smislu političke i parlamentarne nedoslednosti. Podsetiću da je 21. novembra 2006. godine grupa od 79 narodnih poslanika tadašnje jedinstvene SRS, dakle i poslanika koji danas pripadaju Poslaničkoj grupi Napred Srbijo, odnosno SNS, predložila Narodnoj skupštini, dostavila Predlog zakona o amnestiji, kojim je između ostalog predviđeno da se amnestijom oslobađaju od krivičnog gonjenja lica okrivljena ili optužena za krivična dela za koja je propisana kazna zatvora do tri godine; da se oslobađaju od krivičnog gonjenja lica okrivljena ili optužena za delo pomoći učiniocu posle izvršenog krivičnog dela; da se oslobađaju od gonjenja lica koja su okrivljena ili optužena kao podstrekači izvršioca krivičnog dela, osim za podstrekavanje na izvršavanje krivičnog dela ubistva. Takođe, ovaj predlog zakona iz 2006. godine predvideo je da se potpuno oslobađaju od izvršenja izrečene kazne lica osuđena na kaznu zatvora u trajanju do tri godine i lica koja su na izdržavanju kazne zatvora za krivična dela iz članova koje sam citirao. Takođe, po tom predlogu zakona, koji je potpisalo 79 poslanika tadašnje Srpske radikalne stranke, oslobađaju se od izvršenja 33% kazne zatvora lica pravosnažno osuđena na kaznu zatvora od tri do deset godina i oslobađaju se od izvršenja 25% izrečene kazne zatvora lica pravosnažno osuđena na kaznu zatvora od deset do 40 godina. Dakle, smatram političkom demagogijom ono što su narodni poslanici govorili protiv zakona o amnestiji koji je danas na dnevnom redu. Očekujem da će u danu za glasanje i deo opozicionih stranaka, a to smo videli iz izlaganja Poslaničke grupe Liberalno-demokratske partije, glasati za Predlog ovog zakona. Zahvaljujem se. (Nemanja Šarović, s mesta: Replika.)
Vi nemate pravo na repliku. (Nemanja Šarović, s mesta: Tražim reč po Poslovniku.) Nemate pravo na repliku. Na repliku ima pravo gospodin Perić. (Nemanja Šarović, s mesta: Tražim reč po Poslovniku.) To je u redu. Izvolite, gospodine Šaroviću.
Dakle, povredili ste, između ostalog, član 27. Poslovnika i član 101. Poslovnika. Ja smatram da ste morali da mi date pravo na repliku. Ukoliko ste pratili moje izlaganje, ono je trajalo punih trideset minuta, gospodin Ratković se upravo sada osvrnuo na one stvari o kojima sam ja pričao. Rekao je da smo mi poslanici Srpske radikalne stranke u to i to vreme podneli Predlog zakona o amnestiji (među tim poslanicima sam i ja) i rekao je da je to što smo sada pričali u odnosu na ono što stoji u Predlogu zakona politička demagogija. Dakle, ne mislim da je ovo što sam rekao politička demagogija. Molim vas da mi date pravo na repliku. To će veoma kratko trajati. Očigledno je da je gospodin Ratković pogrešno protumačio upravo ono o čemu sam ja u načelnoj raspravi govorio.
Nema povrede Poslovnika na koju se pozivate. Pravo na repliku ima gospodin Sreto Perić, kao ovlašćeni predstavnik po ovoj tački. Izvolite, gospodine Periću.
Hvala, gospodine predsedavajući. Najpre moram da se obratim kolegi Vlatkoviću: ne postoji jedinstvena i nejedinstvena Srpska radikalna stranka; postoji Srpska radikalna stranka, ponekad ima ovoliko poslanika, ponekad onoliko, mi se nadamo da ćemo na sledećim izborima imati mnogo više nego što imamo danas. To je naše pravo. Drugo, izgleda da vi mene niste pažljivo slušali, a uzeli ste sebi za pravo da komentarišete stavove SRS. Kao ovlašćeni predstavnik SRS, nisam rekao da smo mi protiv amnestije kao političkog ili pravnog čina, nego sam govorio o krivičnim delima koja se štite ovaj put amnestijom. Amnestija se može dati za određena krivična dela, može se dati za kaznu koja je izrečena po tim krivičnim delima i može kombinovano, za jedno i za drugo. Ono što ste čitali malopre, videli ste da se radi u principu o krivičnim delima za koja se može izreći kazna zatvora do tri godine. To može da bude kombinovano sa vrstom krivičnog dela i mi odlično znamo šta je abolicija, šta je amnestija, a šta je pomilovanje. Gospođo ministre, i vama se obraćam ovaj put, abolicija je potpuna ili šira amnestija. Ona važi za pomilovanje i za amnestiju. Da sada ne raspravljamo o pravnom momentu i aspektu amnestije i pomilovanja, nego da govorimo i govorili smo o političkom činu, svakako, nismo mogli da izostavimo u potpunosti ni pravni aspekt ovog problema. Ovde postoji jedan narodni poslanik koji uopšte ne čita predloge zakonskih akata. Pojavljuje se nakon rasprave u načelu i obično želi da bude poslednji i napravi par političkih insinuacija. Mislim da to nije korektno. Ne mogu ovo prebaciti vama, gospodine predsedavajući, ali taj kolega bi trebalo da ima malo korektnosti prema ostalim narodnim poslanicima, kako onima koji podržavaju ovu vladu tako i prema onima koji su u opoziciji. Dragi kolega, postoje ovde poslanici i u opoziciji koji čitaju zakonske predloge i na osnovu toga o njima govore. Vi sebi uzimate za pravo da pričate neke političke priče, neke insinuacije, koje svakako nemaju nikakve veze sa Srpskom radikalnom strankom. Hvala vam.
Hvala, gospodine Periću. Reč ima ovlašćeni predstavnik Poslaničke grupe SPS Saša Dujović.
Hvala. Posle ovako žustre rasprave u kojoj je tema bila prevashodno vojska, status vojske ili nešto što se zove tradicija vojske i tradicija svega, u čemu su učešće uzeli zaista kompetentni, a bogami i nekompetentni, narodni poslanici za tu materiju, želim da kažem samo jedno. Oni ljudi koji su ovu državu branili nisu bili ničiji vojnici, nego su bili vojnici države. Oni ljudi koji ovu državu nisu branili, oni su bili dezerteri. Želimo da tim ljudima oprostimo za ta dela, pogotovo zato što se ovaj zakon odnosi na period od 2006. godine pa naovamo, kada nije bilo tih ratnih dejstava. Naravno, kolega Periću, u vašoj diskusiji vi ste se osvrnuli na jedno moje mišljenje i razgovor sa građanima, da kažem tako. Konkretno, kažem vam i otvoreno tvrdim – svi ratnici koji su branili ovu državu i ovaj narod, barem ogroman deo njih, spremni su da oproste svojim sugrađanima, da bi sutra bilo bolje i njima i njihovoj deci. Ostavimo ratnike da svoju muku i svoju bitku biju danas onako kako to najbolje znaju i umeju, za bolje sutra za sebe i svoje porodice. Pomozimo ovima koji nisu imali razumevanja i hrabrosti da odsluže svoj dug otadžbini. Njihov dug otadžbini koji nisu služili ide njima na čast, pre svega, a nama ide na ponos, da budemo ponosni kao najviše zakonodavno telo zato što smo spremni da i takve stvari, barem onaj deo koji je do nas, uradimo. Naravno, te jeftine poteze, koje određene kolege rade ne bi li prikupile koji poen više, ostavljamo njima na čast, a što se tiče ovih 5.000 građana, želim im dobrodošlicu u državu Srbiju, u Republiku Srbiju i da daju pun doprinos onome, a mi smo naš doprinos dali ovako, nadam se, što ćemo usvojiti ovaj zakon. Hvala.
Hvala vama. Gospodine Periću, izvolite.
Kolega Dujoviću, ne pada nam na pamet da svojatamo ratne veterane. To su naši borci i hvala im za sve ono što su činili. Zašto se sad ti nerešeni problemi, koji su usmereni pre svega prema Ministarstvu odbrane i Ministarstvu finansija, zašto im ne opraštaju na taj način? Uzimate sebi za pravo...Vaš politički stav, ne pada mi na pamet da ga menjam, to je vaše pravo, ali nemojte ga prenositi i od veterana uzimati nešto sebi, pa iznositi to kao njihov stav, jer zasigurno to nije tako. Ako su spremni da oproste to, zašto se pojavljuju sa zahtevima u nekim drugim slučajevima? Smatramo da su ti zahtevi opravdani, odmah da se razumemo. Lično mislim da i vi delite naše mišljenje po pitanju njihovih zahteva. Ovde su neki drugi pokušali da ispolitizuju ovu stvar – iz tehničkog razloga se nije odazvalo oko pet hiljada ljudi, koji su imali ne samo pravo, nego i obavezu da služe vojni rok. Ko može bilo koga ubediti da se tu radi o tehničkom problemu? Jednostavno se radi o potpunoj svesti da se ne odazove tome. Sada vi možete po tom pitanju da zauzmete kakav god hoćete stav, da abolirate, da pomilujete, to je stvar vašeg političkog opredeljenja, ali nemojte ukazivati da je to nešto što je potpuno normalno. Radi se o pet hiljada... Da nije možda doktora nauka, da nije možda onih ljudi koji su se bavili i koji se bave naukom i istraživačkim radom? Tu temu smo imali u petak. Kakav je vaš stav prema tim pitanjima, takođe smo mogli da se uverimo i da vidimo. Ako prema nauci, dakle, prema nečemu za šta je potreban mir i puna koncentracija, imate takav stav kakav imate, nama je potpuno jasno kakav ćete imati stav kada je u pitanju urušavanje države i svih njenih institucija. O tome govorite i danas i govorićete i povodom ostalih zakonskih predloga koji su na dnevnom redu ove sednice, jer za vas je, praktično, sve politika. Zašto ne poslaste neke druge poruke, da mislite i o građanima koji nemaju zaposlenje, koji nemaju mogućnosti da se leče, koji nemaju mogućnosti da školuju svoju decu? To vam nije problem. Da li mislite da su možda tih pet hiljada ljudi kritična masa koja će vam obezbediti 126 mandata na nekim narednim izborima? Dajte da govorimo racionalno, da govorimo o onome što je objektivno i što jeste problem ove države. Čega god se dotaknete, vi samo upropastite. Nemojte to činiti, nigde vas to neće odvesti. Ako vam znači godina-dve vlasti, nemojte to zbog onih zbog kojih ste ovde. Hvala.
Hvala vama. Završetak današnje načelne rasprave obećava vrlo dinamičnu i uzbudljivu raspravu u pojedinostima. Zaključujem načelni pretres o Predlogu zakona o amnestiji. Nastavljamo sutra, u sredu 10. marta 2010. godine, u 10.00 časova, 14. tačkom dnevnog reda, raspravom o Predlogu zakona o izmenama i dopunama Zakona o državnom premeru i katastru.