Bon dia. Comencem la sessió, amb les preguntes al Govern. [[Pregunta al Govern sobre la privatització contínua en l'àmbit de la salut]] [[310-00323/13]] Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre la privatització contínua en l'àmbit de la salut. Formula la pregunta la diputada senyora Laia Estrada, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Gràcies, presidenta. Conseller Argimon, vostès qualifiquen el 061 Salut Respon com un servei essencial per assegurar la correcta atenció de la ciutadania, ja que forma part de tot el sistema de salut i permet, de manera no presencial, oferir informació en matèria sanitària, resoldre dubtes i orientar els pacients. La pregunta és: quan tenen previst internalitzar el 061? O és que mantindran aquest servei en mans de grans empreses per facilitar el seu enriquiment a costa de l'erari públic i de la salut de la població?
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Gràcies, presidenta. Diputada, miri, el nostre sistema sanitari es finança a través d'impostos. Tota la ciutadania té una targeta sanitària individual que ens permet accedir a una sèrie de recursos. I quan parlem del 061 hem de dir que hi ha més de quatre-centes persones –infermeres, metgesses, psicòlogues, tècnics– que treballen en taules de crítics, en taules de vol, en les taules de pediatria, en les taules –ara– de salut mental, que són personal intern del SEM. Si vostè es refereix a les persones –que, a més, són també molt importants– que treballen a la teleoperació i concretament al concurs que en aquests moments publiquem, li donaré més detalls més endavant, però també sàpiga que hi ha l'acord de govern del mes d'abril per establir les bases per aquesta internalització.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Laia Estrada.
[[Per raons tècniques, no han quedat enregistrats els primers mots de la intervenció de l'oradora.]] ...per aquest personal al qual vostè feia referència. I efectivament, és que hi han molts acords. De fet, en el seu discurs d'investidura, Pere Aragonès va afirmar: «Hi ha serveis que es poden internalitzar aviat per tal de millorar-ne la gestió i la integració dins del sistema públic, tant serveis auxiliars com serveis rellevants del sistema. I ho deia, suposadament, en referència als acords que havia adquirit amb la CUP, amb la nostra formació política, amb relació al transport sanitari i al 061. És cert que la majoria d'aquests acords han quedat en paper mullat, però és que, poc després, al juliol del 2021, els dos grups del Govern, Esquerra Republicana i Junts per Catalunya, van votar a favor de la internalització del 061 en una moció que es va aprovar. A finals d'any, a més a més, amb l'aprovació dels pressupostos, Esquerra Republicana i Junts per Catalunya van introduir una disposició a la llei de mesures que establia un mes per activar l'oficina per internalitzar el 061, a la qual vostè s'estava referint. En el que portem de legislatura, no obstant, no s'ha fet res de res, tret de tornar a adjudicar el servei a Ferrovial en un suposat contracte pont, després que, recordem-ho, la passada legislatura, malgrat que es va requerir insistentment en aquesta cambra, no es va rescindir el contracte de 18 milions donats a dit a aquesta empresa. I ara el que tenim és que hi haurà una nova licitació, que pot durar fins a quatre anys i que, per tant, evidencia el desinterès que vostès tenen a internalitzar el 061 durant aquesta legislatura, una licitació de 96 milions d'euros, amb la que es dobla la transferència de recursos públics a mans privades, sense saber ben bé on aniran aquests diners extres, i, per més inri, com la licitació no estarà llesta per la setmana vinent, que és quan finalitza el contracte, hauran de fer una nova adjudicació d'emergència, un nou contracte pont, mentre, teòricament, estudien com fer la internalització. I al final, tindrem, amb tant contracte pont, un aqüeducte que cada cop ens allunya més de la gestió directa del 061, de la fiscalització dels diners públics que gestionen aquestes grans empreses i de les millores laborals que vostès van pactar amb el personal del 061 perquè aquest pugui prestar el servei en condicions dignes i que mereix la població.
Per respondre, té la paraula el conseller de Salut.
Es va fer una licitació l'any 18, exactament, que finalitzava a finals de l'any 20; que el febrer de l'any 21 aquesta licitació s'amplia, es presenten set..., o s'invita set empreses, de les quals només una, que és la que en aquell moment l'operava –estem parlant de febrer de l'any 21–, és la que es queda amb el servei, i que aquest nou servei finalitzava el 5 de juliol. Nosaltres, en aquest sentit ja hem creat aquesta oficina, i parlo de l'acord de govern del mes d'abril. Dos, des d'aquest punt de vista també necessitem que el concurs o que el servei segueixi existint. I també li haig de dir que en aquesta nova licitació s'incorporen millores, tal com han comunicat avui les treballadores i treballadors de la teleoperació, del 061, de l'empresa que treballa la teleoperació, avui mateix en el comunicat..., que aquesta nova licitació comporta millores econòmiques i socials superiors a les previstes. Per tant, des d'aquest punt de vista, no hi ha privatització, repeteixo, hem creat l'oficina; hem millorat –o millorarem– les condicions –justes– laborals i socials de les treballadores i treballadors.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre la política educativa. [[Pregunta al Govern sobre la política educativa]] [[310-00315/13]] [[Formula la pregunta la diputada senyora Lorena Roldán, en nom del Grup Mixt.]]
Sí. Muchas gracias, presidenta. Señor Cambray, a menudo le escuchamos invocar unos supuestos criterios pedagógicos que según usted fundamentan sus políticas educativas. ¿Nos podría explicitar cuáles son estos criterios y en qué evidencia se sustentan?
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Gonzàlez-Cambray, conseller d'Educació.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades..., diputada Roldán, doncs els criteris pedagògics bàsicament el que fan és que totes les decisions pel que fa a com eduquem un infant es prenguin des dels centres educatius, des de l'expertesa dels nostres mestres, des de l'expertesa del professorat i també tenint en compte les evidències de cap on estan avançant tots els sistemes educatius europeus més avançats per tal de prendre les decisions que facin que dins de les nostres aules millori l'equitat i millori la qualitat educativa.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Lorena Roldán.
«Esto no va de porcentajes, va de pedagogía. Es una de sus frases favoritas. No así de la señora Geis, que patinó anunciando la imposición del ochenta por ciento de catalán en la universidad hasta que la portavoz del Govern no supo cómo explicarlo, ni usted tampoco. Y, de hecho, ahora tampoco ha sabido. Básicamente, porque tales evidencias que demostrarían los grandes beneficios de la inmersión no existen, conseller. Miren, todos conocemos la opinión de ese gran genetista, el señor Oriol Junqueras, y también, pues, esas teorías que tienen ustedes sobre la superioridad del intelecto catalán, canalizadas a través del Institut de Nova Història, que cree que el mundo se formó alrededor de Cataluña y que, desde Da Vinci hasta Shakespeare, aquí todo el mundo era catalán. Y nosotros no íbamos a ser menos, por supuesto. Mire, ningún país del mundo aplica la inmersión; la UNESCO les ha dicho ya muy claro los beneficios de escolarizar en lengua materna, y también recomienda la escolarización plurilingüe. Y también el Parlamento Europeo les ha dicho que su sistema de inmersión lesiona los derechos de los alumnos con discapacidad y con problemas en el desarrollo del lenguaje. Pero se ve que según ustedes los equivocados son ellos. Y aquí nosotros nos tenemos que creer que la inmersión es lo más de lo más simplemente porque lo dice el separatismo. Pero, mire por dónde, nosotros le hemos salido rebeldes, porque es una cuestión de derechos. Y aunque ustedes tengan bula sanchista para saltárselos, nosotros no se lo vamos a consentir. Y, además, también porque a estas alturas de la película a ustedes ya les conocemos de sobras. Esto no va de porcentajes, va de pedagogía, desde luego, de pedagogía del nacionalismo. Así nos lo explicó usted mismo muy clarito hace unos días en TV3. Nos dijo que esto era un tema de país: en Cataluña tenemos que vivir en catalán, amar en catalán y relacionarnos en catalán. Y por esa regla de tres, en España, que es donde estamos, señor Gonzàlez, tenemos que hablar..., vivir en español, amar en español y relacionarnos en español. Y ahí precisamente es donde está la diferencia, que nosaltres estimem, amamos, sentimos y vivim de forma bilingüe, porque ser catalán y español es una riqueza que solo los sectarios como usted no aprecian.
Per respondre, té la paraula el conseller d'Educació.
Gràcies, presidenta. Nosaltres el que fem... –tornaré a repetir-ho, eh?, les vegades que faci falta–, el que fem és refermar el model d'escola catalana, un model que al llarg de dècades ens ha garantit equitat, igualtat d'oportunitats i cohesió social. I ho fem garantint, tal com diu la llei d'educació de Catalunya, que tot l'alumnat acabi l'etapa obligatòria, quart d'ESO, amb plens coneixements orals i escrits de la llengua catalana, de la llengua castellana, i com més llengües, millor. I a més a més ho fem davant d'unes ingerències d'uns tribunals..., el que fem és protegir les nostres direccions, els nostres mestres i els projectes lingüístics dels nostres centres educatius. Escolti, diputada Roldán, tant de bo tothom fes cas de les institucions europees, tant de bo tothom fes cas de segons quins pronunciaments de les institucions europees! [[Aplaudiments.]] L'hi torno a dir, perquè nosaltres confiem en els mestres, confiem en qui sap fer de mestre, ser mestre, aplicar pedagogia dins de les aules. I, per tant, li torno a dir, l'aprenentatge –i així també ho reconeixen lleis que s'han aprovat en aquest Parlament recentment amb el vuitanta per cent del suport– els aprenentatges no van..., van de pedagogia, amb criteris estrictament pedagògics, adaptant-nos a les realitats sociolingüístiques de tot l'alumnat dels nostres centres, adaptant-nos. Els centres són els que saben noms i cognoms dels seus infants. I, per tant, ells són els que millor prenen les decisions per tal de garantir que tot l'alumnat assoleixi les competències lingüístiques, tal com deia, en acabar l'etapa de quart d'ESO. Gràcies.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre l'atenció a casos de risc elevat de suïcidi per mitjà del servei telefònic 061 Salut Respon. [[Pregunta al Govern sobre l'atenció a casos de risc elevat de suïcidi per mitjà del servei telefònic 061 Salut Respon]] [[310-00316/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Titón Laïlla, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. Conseller, que una persona es tregui la vida o que cregui o senti que la seva vida no té interès i que val més treure-se-la o intentar-ho, això és un fracàs de tots, d'aquesta societat inclusiva, d'aquesta societat de suport, d'aquesta societat que acompanya les persones que en un moment donat senten aquest malestar emocional que els porta a intentar suïcidar-se. I això és un fracàs de tots nosaltres que a més a més té un fort impacte ja no només en la seva família immediata, sinó també en el seu entorn, en els seus amics, que es queden amb el neguit de pensar si han pogut fer alguna cosa o si hi ha alguna cosa a fer en un cas com aquest. Segons l'OMS, el suïcidi és un problema de salut pública. I, de fet, és la principal causa de mortalitat no natural en el total de la població, sent la principal causa de mort no natural entre els joves de quinze a vint-i-nou anys. A la vegada, també detectem que té un gradient social important, ja que hi ha més taxa de suïcidi en aquella població, en aquella ciutadania amb uns problemes..., amb problemes socioeconòmics; però també hi ha un gradient de gènere, perquè hi han moltes més temptatives de suïcidi en les dones, però, en canvi, més suïcidis consumats en els homes. El setembre d'aquest any passat, aprofitant el Dia Mundial de Prevenció del Suïcidi, es va presentar precisament el pla de prevenció del suïcidi a Catalunya, que tenia dos grans objectius, que un era reduir la taxa de mortalitat per suïcidi en un quinze per cent i, a la vegada, també treballar l'estigma social amb un objectiu del 2030. Aquest objectiu, aquest pla de prevenció, no és només una tasca que competeixi al Departament de Salut, perquè és evident que per treballar això cal una tasca transversal i de fet ens cal, per exemple, doncs, treballar amb una potenciació del codi risc suïcidi que, això sí, competeix a Salut, però també, a la vegada, crear un registre de casos que s'ha de fer conjuntament amb l'Institut de Ciències Forenses i de Medicina Legal. O cal també treballar a presons o cal també treballar des de la perspectiva educativa, des del món educatiu. Per tant, conseller, aquesta última setmana vostè també ha presentat la Taula de Salut Mental, que des del telèfon 061 Respon dona atenció també a aquestes persones que en un moment donat poden tenir aquesta necessitat de compartir aquesta opció de risc o de temptatives autolesives. Per tant, conseller, ens agradaria conèixer quin és l'objectiu, quines característiques té aquest nou servei des del 061 Respon.
Per respondre té la paraula el senyor Josep Maria Argimon, conseller de Salut.
Gràcies, presidenta. Diputada, aquesta és una de les accions més importants de lo que fa referència al pla de prevenció del suïcidi. De fet, vostè ho ha dit, un dels objectius principals és de millorar el que és l'adherència de les persones amb temptatives, millorar l'adherència de lo que és el sistema sanitari, el sistema de salut mental. De fet, el codi risc suïcidi, des que es va implantar l'any 2014, ha aconseguit passar d'un vint per cent d'aquesta adherència a un vuitanta per cent en les persones adultes i un noranta per cent en les persones joves. Però encara hi ha molt i molt i molt a fer des del punt de vista de la proactivitat, des d'aquest codi risc suïcidi, des d'aquest propi pla de prevenció, també amb la gent jove i amb altres col·lectius. Aquí va haver-hi també un debat molt important des del si de lo que és el consell assessor de si era preferible un telèfon específic o utilitzar el 061, que era un telèfon més conegut. Al final, la realitat es va imposar. El propi 061 ens va dir que l'any 2021... Perdó, l'any 2020 havia rebut gairebé 5.600 trucades amb ideació suïcida, i, per tant, des d'aquest punt de..., que estaven ateses, evidentment, per tot lo que és l'equip de consultoria. Per tant, des d'aquest punt de vista, es va optar pel 061. Des del punt de vista també de poder-lo reforçar amb tot lo que són psiquiatres i psicòlogues clíniques de la xarxa i donar un telèfon professionalitzat. El concepte de professionalitzat no és ni millor ni pitjor que els altres. De fet, ahir mateix jo estava a la cloenda de la jornada del telèfon de l'esperança, un telèfon, doncs, que dona cobertura a la ciutat de Barcelona, però també a altres entorns de Catalunya i que, a més, ara finançarem 70-30. Trenta Barcelona, setanta la Generalitat de Catalunya. En el sentit de que que hi hagi més d'un telèfon és bo. O que ara entri el 024 és bo. És bo en el sentit de que per al suïcida, el que és important és poder parlar, és tenir diferents canals d'entrada i que es pugui donar resposta el millor possible.
Pregunta al Govern a respondre oralment en Ple sobre la situació del català a la justícia i les mesures adoptades per promoure'l. [[Pregunta al Govern sobre la situació del català a la justícia i les mesures adoptades per a promoure'l]] [[310-00317/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Francesc de Dalmases, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. Consellera, a vegades, per saber on som, cal saber una mica d'on venim. Venim de tres-cents anys de persecució de la llengua, de la cultura i de la nació catalanes. I durant aquests tres-cents anys, durant aquests més de tres-cents anys, els catalanoparlants han sentit que el català no era la llengua de la justícia. No ho era per anar a defensar els seus drets, però no ho era tampoc quan s'havien de defensar d'acusacions. Durant la majoria d'aquests tres segles, el català ha estat la llengua prohibida a la justícia. I ara que ja no ho és, perquè ara ja no ho és, hi han unes inèrcies evidents que fan que existeixi una percepció sobre que la justícia no entén el català, que en català no es pot fer justícia. De fet, des de que aquest dret existeix, estem al 2022 i tenim unes dades que ens espanten una mica. Només el 6,2 per cent de les demandes presentades a e-justícia.cat són en català i menys del set per cent de les sentències estan redactades en català. De fet, ja tenim un problema amb els professionals del dret amb la seva formació, perquè en els estudis universitaris, per exemple, a les universitats privades, menys del set per cent de les assignatures es fan en català i a les universitats públiques, menys de la meitat de les assignatures s'imparteixen en català. En el camp de les notaries també sabeu que tenim un problema evident on menys del deu per cent dels documents estan redactats en català. I, per tant, ens trobem davant d'una emergència lingüística. Ens cal fer justícia al català. Jo sempre dic que és una magnífica notícia que estiguem en aquest Parlament i que jo m'estigui dirigint en català a la consellera del Govern de Catalunya. Per tant, hem fet una feina. La nostra feina és una feina de victòries, de determinació, però també de molta resistència. Però ara, en aquest sector específic, en el camp de l'administració de justícia, consellera, ens cal saber, davant d'aquesta emergència, d'aquesta situació crítica que vivim en molts camps i en molts aspectes, quin és el pla que teniu per revertir aquesta situació i perquè finalment es faci justícia al català i es faci justícia en català. Gràcies, consellera.
Per respondre té la paraula la senyora Lourdes Ciuró, consellera de Justícia.
[[La consellera comença a parlar sense fer ús del micròfon, motiu pel qual no n'han quedat enregistrats els primers mots.]] ...presidenta. Bon dia, diputats, diputades, consellers i conselleres. Vostè, diputat, ho ha explicat molt bé. Estem en una situació d'emergència amb el català a la justícia. I convé fer un ús normal i normalitzat del català en aquest àmbit. I és veritat que, doncs, ara mateix no és la situació òptima ni de lluny. Quan vaig comparèixer per primera vegada aquí en aquesta cambra en comissió, em vaig comprometre a fer una diagnosi per veure com estava el català dintre del departament nostre. I surten dades com les que vostè ha esmentat. Realment alarmants. Però és que, a més a més, dintre de l'opció de presentació de demandes telemàtiques en català hi ha una opció lingüística i, malgrat... O sigui, vuit de cada deu peticions que es fan en català no són ateses. Per tant, els jutges no respecten aquesta petició que fa el que vol presentar una demanda en català. Per tant, davant de tot això, des del departament hem engegat, doncs, un pla per poder revertir la situació. I el dividim en dues formes d'actuar. Una vessant més interna, és a dir, tot allò que depèn del departament per poder fer, i una vessant més externa. D'allò que depèn del departament, què hem començat a fer ja? Per començar, una web molt intuïtiva que està situada dins del web del departament, on hi ha tots els recursos lingüístics recollits. I, per tant, els professionals que es formen majoritàriament en castellà poden recórrer a formularis, terminologia més específica en català dintre d'aquesta web. Hem creat un codi QR on es poden recollir in situ les incidències que es recullen en els jutjats i que, per tant, dificulten l'ús del català, perquè tinguem coneixement al moment de quina és la incidència i on s'ha produït. Formem part activa del Compendium, una iniciativa que permet també actualitzar constantment el català i la terminologia del català a la justícia. A més a més, exigirem que els professionals que actuen a Catalunya hagin de tenir com a mínim el nivell C1. I això no és nou, a València ja està concedit. Per tant, a Catalunya era fins ara el B2, exigirem el C1, que és el que tenen els nostres estudiants quan acaben l'escolarització. Convoquem en quatre anys dues-centes beques per a jutges i fiscals, perquè puguin exercir a Catalunya, per guanyar estabilitat a les plantilles i, per tant, que també coneguin la nostra llengua. Per tant, si algú és de Catalunya, s'entén que coneixerà molt millor la nostra llengua. En definitiva, unes beques que estaran al voltant del salari mínim interprofessional. Volem fer això, que sigui un ús normal i normalitzat. I des de la vessant externa, aquí incorporarem tot allò que resultarà de la taula de treball dins del pacte nacional de la justícia. Moltes gràcies.
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre l'Assemblea de l'Agenda de Pobles i Ciutats de Catalunya. [[Pregunta al Govern sobre l'Assemblea de l'Agenda de Pobles i Ciutats de Catalunya]] [[310-00318/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Mònica Sales, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tots. Vicepresident, m'heu de permetre, en primer lloc, que us felicite ara que sabem que el Mobile es queda fins al 2030. Ho va dir vostè mateix, «malgrat les campanyes, la realitat és tossuda. I, per tant, enhorabona. Actualment Catalunya compta amb un total de 947 municipis, alguns dels quals amb pedanies i altres amb EMD, entitats municipals descentralitzades, com Jesús, el meu poble. La majoria d'aquests municipis tenen menys de cinc mil habitants i només acullen el deu per cent de la població total. Així mateix, hi ha vint-i-tres municipis de més de cinquanta mil habitants que acullen el cinquanta-quatre per cent de la població. L'àrea metropolitana de Barcelona, com bé coneixeu, és l'exemple idoni d'on es concentra la major part dels ciutadans de Catalunya. Les xifres que acabo d'esmentar demostren que cal seguir apostant per un territori connectat, amb accions que eviten el despoblament i la desigualtat urbana per donar compliment als conceptes d'equilibri i equitat territorial. Ens enfrontem a grans reptes globals com la transició digital o la transició verda i és per això que és essencial que Catalunya faça un salt qualitatiu en l'àmbit territorial. Un salt per construir un país on els habitants tinguem uns serveis de qualitat que permetin una major proximitat, uns millors equipaments i ofertes laborals arreu. Però, al mateix temps i per aconseguir aquests objectius anteriors, també cal connectar i vertebrar les ciutats intermèdies i menudes. Així, cal fixar un full de ruta per assolir una Catalunya digitalment i climàticament neutra que vetlli per proveir de serveis de qualitat la població, que faça front a reptes competitius dels sectors industrials actuals, des dels més tradicionals fins als primaris, i que, alhora, s'obre a les noves oportunitats que ens ofereixen les tecnologies digitals. Com hem reivindicat en altres ocasions, necessitem disposar d'una xarxa que ens permeta anar de punta a punta del país, però també necessitem disposar de serveis públics digitals centrats en la ciutadania, ajustats a les particularitats personals i territorials que tenim com a país. Per tot, sabem que la setmana passada el seu departament va presentar l'agenda dels pobles i ciutats de Catalunya, una agenda de reptes i d'oportunitats que fixa la mirada en la Catalunya del 2050. I voldríem saber, des de Junts, quin ha estat el procés de construcció d'aquesta agenda i quines són les prioritats que marca per a aquesta Catalunya del 2050. Moltes gràcies.
Per respondre té la paraula el vicepresident del Govern i conseller de Polítiques Digitals i Territori, senyor Jordi Puigneró.
Gràcies, presidenta. I molt bon dia diputats i diputades. Diputada, en primer lloc, permeti'm, també, que m'afegeixi a la felicitació col·lectiva. Jo crec que la notícia que el Mobile es queda a Catalunya fins al 2030 és una gran notícia. És molt important. És tan important com quan, per exemple, doncs, aconseguim altres tipus d'inversions, eh?, de fàbriques o inversions externes que ens arriben al nostre país. Penso que és una gran decisió. I fixi's vostè, això corrobora un fet que ja estem massa acostumats, que quan les decisions no depenen de Madrid, Catalunya guanya; quan les decisions es prenen a Kuala Lumpur o es prenen a Brussel·les, Catalunya guanya. Però, bé, tornant al tema que vostè em preguntava de l'agenda urbana de Catalunya, que també hi té a veure. També hi té a veure perquè és evident que un dels grans vectors del que ha de ser el futur dels nostres municipis passa per la digitalització. Passa per la digitalització i passa també per la descarbonització. Són els dos grans vectors que Nacions Unides, que organitzacions internacionals ens marquen com a reptes globals. I el mandat de crear una agenda urbana de Catalunya, l'agenda dels pobles i ciutats de Catalunya, és un mandat de Nacions Unides que va començar ja fa alguns anys, que aquí ens ho hem pres «en sèrio, que hi hem participat totes les administracions. És un gran acord de país on hi som tots –on hi som tots– i que té com a principals reptes, evidentment, aprofitant aquests dos vectors, l'equilibri territorial. Volem un país on tothom hi tingui oportunitats, visqui on visqui, a les zones més denses o a les zones de més baixa densitat poblacional, que sigui també un país d'oportunitats, un país de progrés, que, per tant, tothom, també, visqui on visqui, hi pugui desenvolupar la seva activitat professional i vital. I també, evidentment, un país amb equitat social visqui on visqui. Aquests són els principals reptes que té l'agenda urbana per fer de Catalunya un país digital, un país descarbonitzat, un país equilibrat territorialment amb pobles i ciutats més verdes, més pròsperes i també, no ho oblidem, més democràtiques.
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre les mesures per garantir la lliure elecció de centre educatiu. [[Pregunta al Govern sobre les mesures per a garantir la lliure elecció de centre educatiu]] [[310-00310/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Joan Garriga en nom del Grup Parlamentari VOX.
Gràcies. Señor conseller, ¿qué piensa hacer para garantizar la elección de los padres a escoger centro educativo, en especial a los padres del colegio Mary Ward?
Per respondre té la paraula el senyor Josep Gonzàlez-Cambray, conseller d'Educació.
Gràcies, presidenta. Diputat Garriga, el que fem és garantir la llibertat d'elecció de les famílies, com sempre ha passat al sistema educatiu català. I ho fem tenint en compte que vivim junts. I, per tant, això de viure junts vol dir que l'educació és un bé comú i, per tant, qui planifica l'oferta és el Departament d'Educació.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Joan Garriga.
Sí, señor conseller, su Gobierno sigue empeñado en no garantizar el derecho de los padres a escoger la educación de sus hijos, niegan la libertad para escoger escuela. Planifican las plazas escolares sin consultar primero a los padres. La preinscripción la empiezan unos meses antes de empezar el curso, y así es imposible cuadrar la oferta con la demanda. Zonifican a los centros educativos, como si todas las zonas tuviesen la misma riqueza de opciones educativas. No determinan las líneas por curso según las peticiones que tienen los centros escolares. No son flexibles con las ratios, con los alumnos por aula, para que esta se adapte a la natalidad o a la demanda. No financian directamente a los alumnos, financian a los centros a través del chantaje del concierto educativo. Discriminan económicamente a la iniciativa social frente a los colegios públicos. Y no nos diga que más del noventa por ciento tiene garantizada su primera opción, porque es en base a lo que ustedes les ofrecen en la preinscripción. Y un ejemplo es lo que ha pasado este año con el colegio Mary Ward. Hoy tenemos una digna representación de sus padres en el Pleno. Les niegan el concierto porque no completan una línea, o sea, el derecho a la financiación usted lo da en bloque, no individualmente, como nosotros proponemos desde VOX, a través del cheque escolar. Ahogan de esta manera económicamente al centro y son incapaces de ayudarles y garantizar la continuidad de un centro educativo que lleva más de cien años al servicio de la educación en nuestra tierra. Pero sí se gastan el dinero de los padres en otros colegios públicos que no tienen esa demanda que tienen algunos colegios de iniciativa social. Con el cierre de Mary Ward y su falta de reacción positiva pierde, evidentemente, la pluralidad de la comunidad educativa: los profesores, su trabajo; los padres, su libertad y, evidentemente, los casi trescientos alumnos sufren emocionalmente. Señor conseller, garantice la continuidad del centro educativo Mary Ward. Y, en caso contrario, garantice que los padres puedan escoger con libertad la primera opción que tienen determinada, ampliando en esos centros las líneas ya preconcedidas, garantizando su concierto y, en caso contrario, señor conseller, dimita.
Per respondre, té la paraula el conseller d'Educació.
Diputat Garriga, anem a veure: qui tanca..., el Departament d'Educació no tanca cap centre educatiu; el Departament d'Educació no treu cap concert. Qui tanca Mary Ward és el titular –és el titular–, que és privat, que fins ara tenia un concert i decideix el 14 de juny, de forma unilateral, tancar una oferta educativa després de la preinscripció. El que hauríem de fer és emprendre accions contra l'escola Mary Ward amb una pràctica que no és pròpia i és inadmissible i és intolerable. El que farem des del Departament d'Educació és que la normativa ens empari perquè els centres de titularitat privada que fan oferta concertada no puguin tancar després del procés de preinscripció. Perquè després, quan tanquen de forma unilateral, i el Departament d'Educació no hi pot fer res –nosaltres no tanquem cap escola, nosaltres no traiem cap concert–, el que succeeix és que fem el que hem de fer com a Departament d'Educació, com a govern del país, que és acompanyar les famílies. I això és el que hem fet: 14 de juny, se'ns comunica el tancament; 15 de juny, informem les famílies; 16 de juny, comencem aquest acompanyament i activem un operatiu específic que ja tenim per a aquests casos. L'any passat, malauradament, també ens hi vam trobar, amb l'escola Boix, de Badalona. Per tant, activem un operatiu per tal d'acompanyar totes les famílies. A la zona educativa de Sarrià - Sant Gervasi, que és on està l'escola Mary Ward, hi han places vacants, hi ha molta oferta –concertada, sobretot–, i hi han places vacants. Per tant, el que fem és acompanyar les 290 famílies, una a una, i ofertar-los les places vacants que hi han a la zona. A les zones educatives 9, de Sarrià, Tres Torres, i zona 10 –educatives a Barcelona ciutat–, del Putxet i Sant Gervasi, hi ha 332 vacants d'infantil, 471 vacants a primària i 266 vacants a secundària. Per tant, protegirem les famílies que s'han trobat en una situació que no s'esperaven, donant-los preferència i que es puguin matricular en aquestes vacants abans de l'assignació de la matrícula viva d'estiu. I el que li deia abans: no neguem cap concert. En una situació que no ens agrada, que no s'hauria de poder produir, un tancament unilateral, que la legislació els hi permet fer en vint-i-quatre hores i que no hi estem d'acord, el que fem després és acompanyar les famílies i garantir que tinguin plaça a la seva zona educativa.
Pregunta al Govern a respondre oralment en el Ple sobre el pla de reindustrialització del Baix Penedès. [[Pregunta al Govern sobre el pla de reindustrialització del Baix Penedès]] [[310-00311/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Dolors Carreras, del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, presidenta. Bon dia, consellers, conselleres, diputades i diputats. Quina és la previsió que té el Govern per a la reindustrialització del Baix Penedès?
Per respondre, té la paraula el senyor Roger Torrent, conseller d'Empresa i Treball.
Bé, com sap, diputada, per a aquest Govern la reindustrialització de Catalunya és una prioritat absoluta. I, dintre d'aquesta prioritat, el Baix Penedès és una comarca clau i, per tant, estem treballant en moltes direccions. Ja hem començat a fer feina, en farem molta més en els propers mesos, perquè volem aprofitar un context favorable als processos de reindustrialització perquè se n'afavoreixi, òbviament, una comarca com el Baix Penedès, que ho necessita.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Dolors Carreras.
Fa unes setmanes coneixíem que una de les empreses històriques i molt coneguda al Baix Penedès anunciava l'acomiadament de seixanta treballadors. Just feia un any havien anunciat el tancament d'una de les seves línies de producció, amb l'acomiadament de 122 treballadors. Aquesta empresa és un referent per a la comarca. Té cinquanta anys d'implantació. És un motor econòmic molt important, tant pels seus sous dels seus treballadors i per les seves empreses auxiliars. Saint Gobain. També ajuda la indústria, el comerç, la restauració i altres sectors. A la vegada afavoreix la convivència i la cohesió ciutadana. Quin serà el final d'aquesta empresa? Tots ho sabem: el tancament final. La comarca del Baix Penedès se sent menystinguda. Està cansada de l'atur, de les desinversions i de les problemàtiques socials. Els alcaldes tenen la sensació que criden, però que ningú els escolta. De moment, senyor conseller, no ens convenç. Conseller, creu que la reindustrialització d'aquesta zona es soluciona amb l'ampliació d'Idiada? Que ens sembla bé, eh?, però creiem que no és suficient. El Baix Penedès es mereix més. Ah, i existeix.
Per respondre, té la paraula el conseller d'Empresa i Treball.
Bé, com sap, diputada, l'expedient de regulació d'ocupació de Saint Gobain és a nivell estatal, perquè afecta, efectivament, a la planta de l'Arboç, però també afecta a la planta d'Avilés, a Astúries, i, per tant, no el pilotem des del Departament d'Empresa i Treball, sinó és el Govern espanyol qui pilota aquest expedient de regulació d'ocupació. Però això no vol dir que no hi treballem. Evidentment que hi treballem. I treballem en relació, òbviament, amb els representants dels treballadors i treballadores, però també de la direcció de l'empresa, per demanar, per treballar, perquè es reconsideri la decisió i, en tot cas, per oferir alternatives a les famílies afectades. Com ja hem fet amb altres processos de reindustrialització, també a l'àmbit del Penedès. Per exemple, amb Bosch Castellet, a través de la reindustrialització amb GSR, o a Olèrdola, amb la planta de Grammer, reindustrialitzada per part del grup Tucano. Anem treballant amb aquesta reindustrialització, però també amb projectes tractors. I, efectivament, Idiada és un projecte tractor molt important, des del punt de vista industrial i, específicament, en l'àmbit de l'automoció. I estem treballant amb el nou contracte més enllà del 2024. Però també estem treballant, per exemple, amb el PDU de Sant Marçal - Can Vies, que posarà a disposició cent vint hectàrees per al desenvolupament econòmic. I també estem treballant en l'àmbit de les ajudes. Per exemple, doncs, hem incorporat quatre municipis de l'àmbit del Penedès en els que poden tenir més ajudes regionals de la Unió Europea. Per tant, això facilita que puguem fer un esforç més gran en processos de reindustrialització. I també estem treballant en l'àmbit del pacte nacional per a la indústria, on hi hauran propostes territorialitzades a l'àmbit de la vegueria del Penedès. I això ho farem també amb una disposició administrativa en el territori, a través de l'oficina d'Acció, en el desplegament de la vegueria del Penedès, que serà en el Garraf, però que donarà servei també al Baix Penedès. Per tant, estem treballant en la reindustrialització en totes les seves formulacions, tant garantir el manteniment de l'activitat industrial, captar nova inversió i, sobretot, fer que el Baix Penedès sigui una comarca que es beneficiï d'aquest procés de reindustrialització que volem per al conjunt de Catalunya, però especialment per a aquelles comarques que tenen índex d'atur més elevat.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre les mesures per evitar les restriccions d'aigua a les Garrigues i el Segrià. [[Pregunta al Govern sobre les mesures per a evitar restriccions d'aigua a les Garrigues i el Segrià]] [[310-00312/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Òscar Ordeig, en nom del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, presidenta. Bon dia. En primer lloc, voldríem mostrar la nostra solidaritat amb tots els afectats pels incendis de la setmana passada a Lleida, Pirineu, Ebre i el conjunt de Catalunya, i un agraïment als cossos d'emergències. Consellera, com estaria vostè, com estaria el seu govern, si es quedés sense aigua potable a casa seva en plena onada de calor durant molts dies, sense poder beure, sense poder cuinar? Com se sentiria si aquesta situació es repetís any rere any sense que es proposi i s'executi una solució definitiva? Què pensaria si el Govern, que ha de defensar i proposar una solució, no apareix al territori davant d'una situació tan i tan greu? El Govern pensa prendre alguna solució definitiva per evitar que les restriccions d'aigua potable es repeteixin en el futur? Gràcies.
Per respondre, té la paraula la senyora Laura Vilagrà, consellera de la Presidència.
Bé; gràcies, presidenta. Diputat. Bé, suposo que també es refereix a la situació viscuda al Segrià, a les Garrigues, entre d'altres. Evidentment, no ens agrada. Evidentment, ho lamentem. No tenir accés a l'aigua de boca, per tant, per menjar o per beure, per cuinar o per beure, evidentment, ens preocupa. Però en tot cas, aquest Govern ha fet i fa tot el possible perquè aquesta situació es reverteixi. De fet, m'estranya molt la pregunta. Vostè que ve del món local hauria de saber perfectament que, per la llei de bases de règim local, l'abastament d'aigua potable a domicili correspon als ajuntaments. Però és evident que alguns són petits i és evident que no poden fer-hi front sols i per això, de fet, el país s'articula en mancomunitats. N'hi ha moltíssimes, com vostè sap –suposo. En tot cas, no correspon a la Generalitat justament el que correspon als ajuntaments, que és operar en les instal·lacions, que és millorar o fer el manteniment d'aquestes. I el que sí que correspon a la Generalitat és ajudar en el finançament o ajudar en aquestes situacions d'emergència, que és el que fem.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Òscar Ordeig.
Sobre el paper dels ajuntaments, aquí hi ha l'alcaldessa de l'Albi, diputada al Parlament, que li pot explicar quina capacitat tenen i què està passant a les Garrigues, una de les comarques més despoblades i amb més dificultats del nostre país. Per tant, posem-nos a arrimar el ombro, que diuen, i a intentar ajudar tots plegats. [[Aplaudiments.]] Si amb el menjar..., si amb el menjar no s'hi juga, crec que amb l'aigua encara menys. És impossible viure en condicions i no ens podem permetre tenir aquesta situació tercermundista a Catalunya, a pobles i ciutats de casa nostra. Tota la solidaritat amb els veïns de les Garrigues i el Segrià i els afectats, per aquests que han viscut aquesta situació aquesta setmana. Tota la solidaritat i suport als alcaldes, la mancomunitat d'aigua, per resoldre de manera urgent aquesta situació. I el Govern també ho hauria de fer. El cost o excuses diverses, jo crec que no s'hi valen en un tema tan essencial i tan important com aquest. L'ACA –l'ACA– no funciona. Perquè fa anys que estem reclamant solucions i no hi ha manera. I, deixi'm que l'hi digui: nosaltres estem d'acord amb el senyor Batet –aquí a la dreta, sempre puntual– que deia: «No volem comarques de primera i comarques de segona. Doncs això és el que està passant. No les volen, però les tenim. Tenim comarques de segona, que se senten de segona, que ens sentim de segona o de tercera, amb recursos tan i tan essencials com l'aigua o com les infraestructures bàsiques. Com li he dit, tenim molts problemes i l'últim que ens podíem pensar és que l'aigua acabaria sent el gran problema de comarques com les del Segrià i les Garrigues. Per tant, vint-i-cinc municipis, vuit mil persones afectades i la solució no són les garrafes i les cisternes. Les solucions és posar els tècnics a treballar, posar els recursos necessaris, col·laborar amb els ajuntaments i la mancomunitat per intentar que aquí, a les Garrigues, al Segrià i al conjunt de Catalunya, aquestes incidències, que poden ser-hi, es resolguin. Consellera, nosaltres creiem que les Garrigues és el símptoma claríssim d'un model que no té el pols del territori o que l'ha perdut fa temps. Moltes gràcies.
Per respondre, té la paraula la consellera de la Presidència.
Sí; gràcies, presidenta. Bé, com li deia, la Generalitat ha actuat. I ha actuat, de fet, aportant aquesta solució econòmica amb els camions cisterna. De fet, cada any tenim 500.000 euros destinats a això. Justament hi ha altres comarques al país que, per desgràcia, encara es troben en aquesta situació. Sortirà una convocatòria en breu, amb la qual es podran sufragar aquestes despeses. Però, en tot cas, el que hem de fer és resoldre-ho estructuralment, evidentment. I, en aquest sentit, hi ha ajuts de l'ACA, que vostè coneix, espero. De fet, en els darrers cinc anys, s'han destinat 100 milions d'euros justament per a això, han cobert el vuitanta per cent de les despeses dels ajuntaments o mancomunitats, set línies obertes i la mancomunitat o els ajuntaments no s'hi han presentat mai, als que ens feia referència. Per tant, malgrat que alguns ajuntaments ho han reclamat, no ha estat així. Amb la qual cosa, el que hem fet..., i, de fet, en el cas de les Garrigues, és un diàleg constant amb la mancomunitat. De fet, la diputació el que fa és distribuir en l'àmbit de l'embotellament i la Generalitat ajudarà, evidentment, amb els camions cisterna. Però l'ACA també ha intermediat amb l'empresa concessionària, justament per revisar els filtres de carbó actiu, i, de fet, ja s'ha fet; també ha assessorat la mancomunitat per millorar les infraestructures actuals, en el sistema de captació d'aigua, per fer-lo més robust, però també ha instat ajuntaments i mancomunitat a presentar-se en aquestes línies d'ajuts per millorar l'abastament. Per tant, col·laboració estreta, però també cal planificació, visió estratègica des del territori, resoldre aquesta situació. I, evidentment, aquest Govern, que és un govern municipalista, sempre sempre sempre està al costat dels ajuntaments i les mancomunitats. Moltes gràcies.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre l'estat d'execució dels fons europeus Next Generation. [[Pregunta al Govern sobre l'estat d'execució dels fons europeus Pròxima Generació]] [[310-00313/13]] Formula la pregunta el diputat del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar senyor Jordi Riba.
Gràcies, presidenta. Conseller, a principi d'aquest mes, en una visita a les comarques de Lleida, va afirmar que els fons Next Generation són una oportunitat excepcional per transformar i modernitzar l'economia catalana. En aquesta mateixa visita, va encoratjar empresaris i ajuntaments a competir per aquests recursos i a generar projectes i a presentar-los a totes les convocatòries, així com no deixar passar l'oportunitat i no desanimar-se per la burocràcia. No obstant aquestes paraules, el nivell d'execució dels fons Next Generation gestionats per la Generalitat per al període 21-22 és extremadament baix: només un 22,7 per cent dels recursos assignats a Catalunya han estat objecte de convocatòries o licitacions per part del Govern i tan sols un nou per cent han arribat al carrer, a empreses, entitats o administracions, mitjançant procediments resolts. Com valora el Govern aquest baixíssim nivell d'execució?
Per respondre, té la paraula el senyor Jaume Giró, conseller d'Economia i Hisenda.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputat Riba. Crec que l'enfocament de la seva pregunta, si em permet, aquesta vegada no és del tot adequat: en el tema dels fons europeus, no és tan important la velocitat d'execució com l'eficàcia, la transparència i la justícia en la distribució dels fons.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Jordi Riba.
Conseller, la Generalitat té assignats, per al període 21-22, 2.194 milions; n'ha convocat un 22,7 i n'ha pagat, és a dir, estan a l'economia real, 199, un nou per cent. Dels que s'han ingressat efectivament –estan en comptes de la Generalitat–, n'han convocat o licitat 499. Tenen més de 1.000 milions d'euros al calaix que podrien o haurien d'estar en mans dels beneficiaris d'aquests fons. Si aquestes xifres són absolutament escandaloses..., de fet, citant el vicepresident Puigneró, podríem dir que vostès tenen un nou problema, que es diu nou per cent. Però si, com deia, les xifres globals són escandaloses, l'anàlisi per departaments és esgarrifosa i dramàtica. El Departament de la Vicepresidència ha convocat un 8,4 per cent dels diners, 21,7 dels 256,9 milions, i no apareix al web de seguiment cap obligació, és a dir, diners pagats. El Departament d'Empresa, un 16,9; 42 milions dels 249 assignats. A altres departaments, en canvi, es presenten nivells d'execució d'un 79,8 per cent, com a Acció Climàtica, i altres comunitats, com València o Balears, tenen nivells d'execució del seixanta-vuit i del seixanta per cent. Quins qualificatius amb relació a la utilitat o competència, o inutilitat i incompetència, creu que hauríem d'utilitzar per aquest nou per cent? Van anunciar que contractaven 186 persones per reforçar la gestió de l'atorgament i gestió dels fons Next Generation; tenen 1.000 milions al calaix; un problema amb l'execució del nou per cent; no estan complint amb Catalunya... Què pensen fer per revertir aquesta situació? Perquè, en aquest cas, depèn només de vostès, del seu Govern, de la Generalitat de Catalunya. Moltes gràcies.
Per respondre, té la paraula el conseller d'Economia i Hisenda.
Miri, el primer que li diré és que el balanç es fa a final d'any. El trenta-sis per cent, recordi-ho, 35,7, eh?, 35,7, a final d'any. Segona cosa. Com li deia, això dels fons europeus és tan important i és una oportunitat tan històrica pel país, que no es tracta de posar cara de velocitat, es tracta de fer-ho bé, amb eficàcia, amb transparència i amb justícia, d'acord amb els territoris. Miri, no ho dic jo, ho diu la presidenta de l'Airef, la senyora Cristina Herrero, abogada del estado, auditora i la que ha succeït el ministre José Luis Escrivá a la presidència de l'Airef. El Govern espanyol no està gestionant els fons europeus amb transparència i amb claredat. No ho dic jo. Segona idea –segona idea. Escolti, miri, amb l'experiència històrica que tenim amb Espanya, com es pot imaginar, una cosa és el promès, una altra l'assignat, una altra l'ingressat. Vostè ha parlat de 2.200 milions; 2.200 milions és l'assignat, el que han ingressat fins ara són 1.500, no 2.200, 1.500. Lo altre ho han promès; quan arribi ja en parlarem. D'aquests 1.500, s'han fet vint-i-cinc convocatòries i dinou més que estan en marxa. Senyor Riba, jo l'hi dic de veritat: això dels fons europeus és tan important que el que jo demanaria és que féssim un front comú –féssim un front comú– i que vostès facin seu el projecte que el Govern de Catalunya està treballant per assolir a Catalunya el PERTE del microxip. Perquè ningú com Catalunya té un ecosistema de centres de recerca, de talent i d'empreses per acollir el PERTE del microxip. Estic segur que fent gala de la tercera sigla del seu partit faran front comú amb nosaltres. Gràcies.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre l'enfortiment de l'economia catalana. [[Pregunta al Govern sobre l'enfortiment de l'economia catalana]] [[310-00320/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Lluïsa Llop, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Molt bon dia a tothom. Conseller Torrent, en aquesta cambra sentim massa sovint discursos catastrofistes i demagògics sobre l'economia catalana. El cert és que l'economia catalana avança. I així ho informa, per exemple, el Financial Times, que reconeix Catalunya i Barcelona com el territori i la ciutat d'Europa amb la millor estratègia per captar inversions estrangeres. Tot un reconeixement a la feina feta des d'Acció. Ho diu també l'informe anual de l'economia catalana, que assenyala un creixement intens del nostre PIB en el 2021, d'un 5,8 per cent, per sobre del creixement de l'espanyol o de l'europeu. També ho diu la taxa d'atur del primer trimestre del 2022, una taxa que evidentment voldríem al zero, però que de moment ja marca un 10,2 per cent. Amb això ho tenim tot fet? No, evidentment no. Cal seguir treballant i apostar per l'ambició i la transformació, per posar en valor l'atractiu de l'economia catalana i posar-la al servei de la prosperitat compartida, com deia el president Aragonès, a Foment del Treball, aquesta setmana. Ho hem de fer a tots els àmbits, i avui li vull parlar específicament del del turisme, que hem de repensar, que estan repensant, per aprofitar tot el seu potencial. I tenim mostres de fins a quin punt pot ser positiu. Dilluns coneixíem que el Mobile World Congress continuarà a Catalunya fins a l'any 2030, una notícia que, evidentment, és excel·lent pel sector de les telecomunicacions i el seu desenvolupament, però que també mostra el nostre atractiu com a destinació per conferències internacionals, i ens ajuda a construir un model turístic diferent, diversificat i d'alt valor afegit. Una altra mostra, la presentació, també aquesta setmana, des d'Espiells, terra de vi, de l'estratègia de turisme enogastronòmic de Catalunya; una aposta per un turisme amb més alt valor adquisitiu, un turisme que generi més riquesa en el territori. Volem convertir-nos en un referent de turisme vitivinícola i gastronòmic. Hem de continuar en aquesta direcció. Sabem que el Govern treballa per un model turístic sostenible, innovador, desestacionalitzat, on els beneficis reverteixin a la ciutadania. Per això, conseller, li volem preguntar què s'està fent des del seu departament per assolir aquest model turístic de qualitat i valor afegit que contribueixi a una economia més forta, més dinàmica i més inclusiva.
Per respondre, té la paraula el senyor Roger Torrent, conseller d'Empresa i Treball.
Gràcies, presidenta. Gràcies, diputada. Efectivament, malgrat les dificultats evidents i intenses que està visquent l'economia del país, bona part d'elles derivades de l'ocupació d'Ucraïna –em refereixo, òbviament, al preu de l'energia, a la inflació, a les dificultats de subministrament–, malgrat tot això, les dades, com vostè deia, són positives, l'economia avança, i això és gràcies a la resiliència del teixit productiu del país. A les dades que vostè ha comentat, jo n'hi afegeixo un parell més. D'una banda, que el mes de maig passat vam batre rècords d'afiliació a la seguretat social. Estem en xifres del 2008; per tant, d'abans de la crisi financera. I el 2021 vam tancar també amb rècord d'exportacions, i, per tant, amb rècord d'internacionalització de la nostra economia. Hi insisteixo, això és gràcies a la resiliència del teixit productiu del país. Però no ens podem quedar aquí si justament volem continuar amb aquestes bones dades; de fet, si les volem millorar, és necessari que abordem aquesta transformació del model productiu. Hi han dos vectors que són claríssims, que són la digitalització i la sostenibilitat. I dos dels esdeveniments o dos dels elements que vostè posava sobre la taula i que han passat els últims dies, hi ajuden, van en aquesta direcció. Per començar, en l'àmbit del turisme, l'enogastroturisme, eh?; efectivament, una bona estratègia que ens ajuda a fer el nou model turístic, a desconcentrar, a desestacionalitzar, a diversificar i sobretot a atraure turisme que aporta més recursos. Per tant, és una bona estratègia que ens situa en aquesta línia d'un model de turisme responsable. Hi destinem 12 milions d'euros per aconseguir en cinc anys posicionar-nos en una situació de lideratge en aquest àmbit. Però també el Mobile és molt important, efectivament, no només per l'impacte directe, aquests 300 milions d'euros estimats, sinó sobretot perquè ens vincula encara més a aquest lligam en l'àmbit tecnològic; ens situa com a referent tecnològic, no només del sud d'Europa, sinó que jo diria del conjunt del continent, i amb bones perspectives fins i tot des d'un punt de vista global. I no només en l'àmbit de les start-ups, on efectivament fem una feina molt important, sinó també de les skylabs i les grans corporacions, que cada vegada més miren Barcelona i Catalunya com una possible seu de les seves unitats, de les seves inversions. Per tant, seguim treballant en aquests dos àmbits, en aquests dos vectors –sostenibilitat i digitalització–, imprescindibles perquè l'economia catalana continuï avançant amb aquestes dades que presentem els últims mesos i que volem que s'allarguin en el futur.
Pregunta al Govern a respondre oralment en ple sobre el pacte nacional de salut mental. [[Pregunta al Govern sobre el pacte nacional de salut mental]] [[310-00321/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Alba Vergés, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Bon dia, diputats, diputades. Consellera, al Ple monogràfic de salut mental, la Mercè Torrentallé ens deia: «És molt important que treballem tots els aspectes de la persona; no som trossets, som persones concretes. S'ha de treballar des de l'ensenyament, la justícia, el benestar social i la salut. Ella ens donava la veu en primera persona; ens interpel·lava directament a crear polítiques interdepartamentals, comptant amb la seva participació, i, per això, ens felicitem que el passat 14 de juny es constituís la taula del pacte nacional de salut mental: Govern, entitats i professionals i el món local. Viure una pandèmia sense precedents ens va ensenyar una lliçó d'humilitat: en qualsevol moment, podem viure condicionats per un virus. Doncs en qualsevol moment, una de cada quatre persones de les que estem aquí podem viure amb un trastorn mental. Atendre la salut mental de totes les persones és i ha de ser una prioritat política de país. Les desigualtats socioeconòmiques, les discriminacions, afecten la salut mental, sobretot entre la població jove i la gent gran, també amb un clar biaix de gènere. La solitud no volguda en la que viuen moltes persones, sobretot persones grans, com la treballem? Si sabem que les persones a l'atur tenen una probabilitat més alta de patir un trastorn mental i que l'atur afecta el vuitanta per cent de les persones amb trastorn mental, des d'on ho abordem? Si sabem que han augmentat els trastorns d'ansietat, els casos de depressió, els trastorns de conducta alimentària, sobretot en noies joves; si sabem que la manca d'expectatives de la gent jove precaritzada l'exposa a un risc molt més elevat de patir trastorn mental; si sabem que han augmentat més del doble les temptatives de suïcidi, i que aquesta és la primera causa de mort en les persones joves; si sabem tot això que afecta el benestar emocional i la salut mental de tothom, sabem que hem d'actuar des de la prevenció, l'accés als serveis de salut mental i també fins la recuperació. Això és cuidar la salut i el benestar de la nostra gent, des de la comunitat, l'escola, la feina, les relacions socials, per arribar a tothom. I per tots aquests motius, consellera, des d'Esquerra Republicana hi volem donar impuls des del Parlament i preguntar-li de quina manera el pacte nacional de salut mental contribuirà a treballar en la prevenció, la cura i la garantia de drets de la població general i especialment de les persones que conviuen amb trastorn mental i les seves famílies.
Per respondre, té la paraula la senyora Laura Vilagrà, consellera de la Presidència.
Gràcies, presidenta. Bé, diputada, és molt pertinent aquesta pregunta, perquè, com sap, la salut mental ha sigut una realitat invisibilitzada, silenciada en molts moments, per tant, calia revertir aquesta situació, i per això necessitàvem tirar endavant un pacte d'aquestes característiques, i, especialment, com vostè apuntava, després de la pandèmia; un pacte que té dos objectius principals: d'una banda, és reforçar els serveis ja existents, de fet, des del Departament de Salut i de Drets Socials i, de fet, tot el Govern, perquè és una qüestió que ens implica a tot el Govern, però també millorar la coordinació amb molts altres actors, com el món local, entitats, etcètera. Per això, també el president va voler-ho impulsar des d'un punt de vista de que ja de la investidura en parlàvem i molt, però també en aquest debat monogràfic, com explicava, es va produir aquí al Parlament amb resolucions molt importants, amb propostes de resolucions molt importants, com impulsar aquest pacte, aquest acord de país. Posar les persones al centre. Vostè també ho ha dit, les primeres persones, la Mercè Torrent Taller i moltes altres que hem anat escoltant durant totes aquestes setmanes i mesos, les dificultats en el seu dia a dia, les dificultats per tenir feina o mantenir-la o, diguem-ne, seguir els estudis amb normalitat. Per tant, ens hem emplaçat a posar-hi més recursos econòmics, més recursos humans al llarg de tota la seva vida per donar suports, per adaptar-nos. En aquest sentit, aquest pacte –dèiem– que és interdepartamental, intersectorial, però també està alineat amb els objectius de l'OMS. En aquest sentit, l'OMS va aplaudir, està aplaudint el nostre plantejament de treball, que és en positiu, que és una visió positiva de les malalties mentals, en el sentit de treballar perquè les persones, doncs, no se sentin estigmatitzades i, per tant, trencar prejudicis que tots hem tingut al llarg de la vida i que a vegades ni ens n'hem adonat. Permetre fer una vida, que tinguin la vida plena, satisfactòria. Però també cuidar els professionals de la salut mental, que, com sap, doncs, treballen de forma abnegada, de forma excel·lent i, sovint, doncs, no absenta de dificultats. En tot cas, aprendre també de les experiències territorials i poder-les replicar a altres indrets, a altres territoris. Per això vam construir aquesta taula el 14 de juny, com deia, amb més de cinquanta entitats que ens vam conjurar per treballar, per col·laborar, per participar activament i impulsar aquest pacte. En tot cas, moltíssimes gràcies per fer-se'n ressò.
Pregunta al Govern a respondre oralment en Ple sobre la resposta del sistema educatiu als infants i joves ucraïnesos. [[Pregunta al Govern sobre la resposta del sistema educatiu als infants i joves ucraïnesos]] [[310-00322/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Najat Driouech, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. Bon dia a tots i totes. Conseller, en un context de guerres sempre hi ha confusió, incertesa i por. Malgrat això, des del primer moment de la guerra d'Ucraïna declarada per Rússia sabem que el Govern, encapçalat pel president Aragonès, va oferir tota la col·laboració a l'Estat per fer ús de les infraestructures d'acollida i facilitar l'arribada de ciutadans ucraïnesos, com ja ho havien fet en altres conflictes. Perquè Catalunya és i serà sempre terra d'acollida. Ho hem dit per activa i per passiva. Volem acollir i condemnem rotundament totes les vies d'actuació que no siguin democràtiques. I permeti'm que els hi reiteri una altra cosa. Volem acollir qualsevol persona que ho necessiti, vingui d'on vingui, hagi nascut on hagi nascut. La discriminació i el racisme mai tindran cabuda a la nostra societat, i nosaltres sempre al costat de la fraternitat i la solidaritat. Per tant, és evident que, davant d'un nou conflicte, no actuar no era una opció, com no ho ha estat mai. I més quan Catalunya és la comunitat de l'Estat amb més ciutadans catalans d'origen ucraïnès, prop de 22.000. Aquí reiterem des d'aquí tot el suport i solidaritat pel patiment que estan encara passant. S'havien de garantir els drets bàsics d'aquestes persones i ho hem fet, com ho hem de fer amb totes les persones que ho necessitin. Un clar exemple d'aquest dret ha estat el de l'escolarització d'infants i adolescents, i s'ha fet amb els recursos i fets. Reagrupament familiar, facilitació de la matriculació escolar, suport lingüístic, transport, etcètera. Així doncs, un suport i esforç per part de l'Administració, que, malgrat no tenir totes les eines, hem vist que ho hem fet possible. I parlant d'eines i recursos, conseller, reiterar la petició a l'Estat espanyol que no retiri els fons covid per seguir garantint també aquests recursos i aquests drets dels infants i adolescents nouvinguts. Per tot això, conseller, li preguntem per saber més sobre com ha sigut la resposta que ha tingut el sistema educatiu amb els infants i joves ucraïnesos. Gràcies.
Per respondre, té la paraula el senyor Josep Gonzàlez-Cambray, conseller d'Educació.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, diputada Driouech. Bé, com saben tots els diputats d'aquesta cambra, i com vostè molt bé afirmava, el sistema educatiu català escolaritzem tots els infants i joves que arriben en qualsevol moment del curs escolar, en qualsevol moment de l'any. El que fem és escolaritzar-los perquè Catalunya som un país d'acollida, perquè Catalunya ens creiem i apliquem els principis democràtics, ens creiem i apliquem els drets humans. I des de l'esclat de la guerra a Ucraïna, hem atès els infants i joves que han anat arribant. Ho hem fet en coordinació amb el Departament d'Igualtat i Feminismes, que és qui té aquestes competències de polítiques d'acollida i de refugi de la Generalitat. I ho hem fet amb els criteris que vostè deia. A Catalunya, al sistema educatiu mai discriminarem per qualsevol motiu, ni per raó de gènere, ni per raó de llengua, ni per motius econòmics, ni, evidentment, per raó d'origen. El que vam fer primer quan va esclatar la guerra, el que vam fer va ser dotar-nos d'un protocol d'acollida amb coordinació amb el Departament d'Igualtat i Feminismes, un protocol que ens deia com havíem de fer aquesta primera acollida, tot el que se'n derivava d'aquesta acollida i, sobretot, molt important també, aquesta coordinació amb els ajuntaments del país, aquesta coordinació amb les oficines municipals d'escolarització. I després hem anat assignant places. Hem anat assignant places tenint en compte diferents criteris. Alguns dels més rellevants serien el reagrupament familiar, en el sentit extens del reagrupament familiar, els germans han d'estar junts. I també un altre criteri ha estat minimitzar l'atenció als centres que rebien aquest alumnat d'acollida, que no sempre ha estat del tot fàcil, també ens ho hem de dir. Per tant, des de l'1 de març hem escolaritzat 4.719 alumnes, un 21,6 per cent dels menors que han arribat d'Ucraïna a l'Estat espanyol, i ho hem fet amb els recursos necessaris, perquè som país d'acollida. Ho hem fet dotant-nos de 138 noves dotacions de mestres i professorat, cent tretze noves aules d'acollida, hem creat vint-i-nou grups nous, hem dotat el sistema educatiu de més tècnics d'integració social, hem fet 3.250 beques menjador i vuit-centes beques de transport associades amb aquest alumnat per tal de fer possible aquesta acollida, aquesta integració. I l'impacte econòmic ha estat de 3 milions d'euros. I, per tant, reclamem, tal com vostè deia, que l'Estat espanyol doni resposta al que es va comprometre, que és cobrir amb urgència aquest impacte econòmic, que fins ara ho hem tret de recursos propis del Departament d'Educació. Gràcies.
Pregunta al Govern [[Pregunta al Govern sobre les polítiques del Departament d'Igualtat i Feminismes per a garantir el dret a l'avortament]] [[310-00319/13]] a respondre oralment en Ple sobre les polítiques del Departament d'Igualtat i Feminismes per garantir el dret a l'avortament. Formula la pregunta la diputada senyora Susanna Segovia, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Gràcies, presidenta. Consellera, bon dia. Aquest cap de setmana hem hagut de lamentar totes l'important atac que hi ha hagut contra els drets de milions de dones, atemptant contra els drets sexuals i reproductius. L'atac dels jutges polititzats, conservadors i fonamentalistes del Tribunal Suprem dels Estats Units és un dels principals atacs i dels que més recordarem de tots els lobbys de la ultradreta i fonamentalistes contra els drets sexuals i reproductius de les dones. Enfront d'un moviment feminista cada vegada més fort i que ha anat conquerint drets a base de moltes lluites i moltes batalles, la reacció de la ultradreta és organitzar-se, des de fa dècades, i ocupar espais de poder per, des dels espais de poder, fer retrocedir drets. Però el que ha passat a Estats Units, ho sabem, no és una cosa d'ara, són dècades de treball d'aquests lobbys internacionals, uns lobbys que tenen molta presència als Estats Units, a Amèrica Llatina, a Europa i també a Espanya, a través d'entitats com Hazte Oír o la mateixa Fundació Provida, que és una de les entitats líders en dirigir el moviment antiavortista a Catalunya. Segons vam poder veure al Planta baixa de TV3, ho hem pogut llegir a Crític o El temps Provida ha finançat amb fins a 4 milions d'euros un dels principals lobbys europeus d'organitzacions fonamentalistes i partits d'ultradreta, que justament ataquen els drets sexuals i reproductius. Una mateixa fundació Provida que sembla ser que porta rebent durant deu anys finançament de la Generalitat de Catalunya, uns 260.000 euros de mitjana anual, per tant, aproximadament més de 2 milions d'euros. Consellera, el que és més greu és que, a més a més, a través de Planta baixa ens assabentem que sembla que aquest any i ho continuaran fent, continuaran finançant-los, perquè el Departament de Drets Socials diu que això és una cosa tècnica i que fan tasques socials com qualsevol altra entitat. Consellera, la pregunta és molt concreta: què pensa fer el seu departament, la conselleria d'Igualtat i Feminismes, per impedir que el Departament d'Acció Social o altres departaments financin entitats fonamentalistes que ataquen els drets humans i els drets sexuals i reproductius de les dones.
Per respondre, té la paraula la senyora Tània Verge, consellera d'Igualtat i Feminismes.
Bon dia, diputada Segovia. La Generalitat no ha finançat cap acció que vagi en contra dels drets sexuals i reproductius. I cal entendre que això va molt més enllà d'entitats. Qualsevol convocatòria de subvencions de qualsevol administració té un context legal i judicial concret, i el que tenim són uns tribunals que accepten com a llibertat d'expressió autobusos transfòbics i que tiren enrere la sanció que es va imposar en l'anterior legislatura per aturar la circulació d'aquest vehicle. Tenim, també, tribunals que accepten litigis estratègics, accepten querelles per blasfèmia contra la llibertat d'expressió, com pot ser, doncs, la manifestació del cony insubmís, expressions artístiques, que són, això, litigis estratègics contra la participació política, que ataquen especialment periodistes, activistes i defensores de drets humans. Com apuntava vostè, aquest retrocés tan flagrant i dramàtic que hem vist als Estats Units, amb la sentència del Tribunal Suprem, recordem que també tenim sobre la taula del Tribunal Constitucional un recurs contra la llei de salut sexual i reproductiva interposat pel PP, que utilitza exactament les mateixes tècniques de manipulació de les majories per tenir una majoria conservadora. Treballem, per tant, des dels diferents nivells de govern i des de les diferents institucions per dur a terme els canvis legislatius que puguin ser necessaris per assegurar que la llibertat d'expressió no es pugui fer servir en contra de o que puguin vulnerar altres drets, o per assegurar que no es puguin interposar aquests litigis estratègics que atempten també contra les defensores de drets humans. I, simultàniament, defensem al màxim els drets sexuals i reproductius, i aquest és el compromís del Govern. I ho hem fet amb una estratègia nacional de drets sexuals i reproductius, aprovada, que inclou el dret a l'avortament com un dels eixos centrals. S'ha ampliat l'equitat territorial amb set nou punts d'IVE: cinc farmacològics, tres quirúrgics. Això ha permès cobrir Catalunya central, Terres de l'Ebre i Lleida, on no es podia triar entre els dos tipus de mètodes. El Departament de Salut està a punt d'aprovar el nou protocol d'IVEs, que, a partir de noves evidències científiques i treballat amb societats científiques, col·legis professionals, el Departament d'Igualtat i Feminismes i entitats especialitzades, amplia l'opció farmacològica a les catorze setmanes amb tot l'acompanyament hospitalari. I estem treballant per seguir millorant la formació de les professionals que han d'acompanyar la tria de les dones i també la informació a la que tenen accés.
Per repreguntar, té la paraula la diputada senyora Susanna Segovia.
Consellera: és molt greu que el seu Govern no entengui que finançar la Fundació Provida és finançar els lobbys globals que atempten contra els drets sexuals i reproductius, que són els que estan a darrere dels retrocessos d'Hongria, Polònia o els Estats Units. És molt greu. És igual quina sigui l'activitat. Hi han formes molt fàcils de fer-ho. Senzillament posant als criteris i requisits dels finançaments que les entitats que rebin diners públics hagin de respectar els drets humans i no tenir relacions amb entitats que no els respecten. Per tant, és bastant fàcil. Vostè l'únic que ha fet és dir tothom que ho fa malament, però si el seu Govern vol garantir els drets sexuals i reproductius i el dret a l'avortament no pot finançar entitats que l'ataquen.
Pregunta al Govern a respondre oralment en Ple sobre la situació que pateixen els veïns a l'avinguda Meridiana. [[Pregunta al Govern sobre la situació que pateixen els veïns de l'avinguda Meridiana, a Barcelona]] [[310-00314/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Anna Grau, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Señor conseller Elena: ¿ha dicho usted a este Parlamento la verdad, toda la verdad y nada más que la verdad sobre el calvario que padecían y padecen los vecinos de la Meridiana?
Per respondre, té la paraula el senyor Joan Ignasi Elena, conseller d'Interior.
Sí, miri, és un costum que tinc. Tendeixo a dir la veritat, i en aquest tema també. Gràcies.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Anna Grau.
Conseller, ya me sabe mal tener que venir aquí a hacer algo tan desagradable como dudar de su palabra. Y digo «dudar por decoro parlamentario, que, si no, diría algo más fuerte, tan fuerte como los dos puñetazos en la cabeza que el 26 de mayo se llevó esta mujer, Isabel Barros, la vecina de la Meridiana agredida por uno de esos manifestantes que en teoría ja no existen. Usted mismo lo decía y hasta algún partido político, que ya no es el suyo, pero sin duda guarda gratos recuerdos, se jactaba de haber acabado con los cortes en la Meridiana y todos los problemas que han traído más de dos años después. Nosotros, que fuimos muchas veces a acompañar a los vecinos y a manifestarnos a su lado, también nos creíamos que estaba todo resuelto porque, ¿sabe?, nosotros sí queríamos que se resolviera, sí queremos que se resuelva, porque para nosotros, a diferencia de para ustedes, no hay violencia amiga o enemiga; no somos partidarios de indultar a todo quisque que lleve un lazo amarillo, haga la barbaridad que haga; nos importa un bledo lo que piensan los CDR, si es que piensan; nos importa lo que hacen, por ejemplo, pegar puñetazos en la cabeza a una mujer indefensa [[l'oradora assenyala una dona asseguda en el sector del públic]] , esta mujer. Y, cuando digo «indefensa, digo indefensa en las narices de la policía. Nos avisaron de que esto pasaba; fuimos a comprobarlo y era verdad. Como le comentó ayer mi compañero Matías Alonso, yo vi con mis propios ojos lo sucedido con Isabel Barros, que acabó en el hospital con contractura cervical y collarín. Y la policía, ¿para qué estaba? Pues la policía estaba para no decirle nada al agresor, al que dejaron marcharse por donde había venido, y para negarse a darme explicaciones cuando yo personalmente se las pedí al jefe del operativo, y por eso se las pido hoy a usted. También le pregunté al jefe del operativo si tenía alguna instrucción política para actuar como estaba actuando; no me contestó, con lo cual le traslado asimismo la pregunta a usted: ¿tienen los Mossos instrucciones para actuar, o, mejor dicho, no actuar en defensa de los vecinos de la Meridiana? Y, de ser así, ¿hasta cuándo?
Per respondre, té la paraula el conseller d'Interior.
Bé, presidenta... Miri, nosaltres –ho deia ahir també al seu company, al senyor Alonso– estem per garantir els drets i llibertats dels ciutadans, i un d'ells és el dret de manifestació. I el dret de manifestació es defensa no autoritzant o prohibint manifestacions, sinó que aquest dret està garantit per l'ordenament vigent. I nosaltres, quan existeixen conflictes i tensions –així ho estableix la jurisprudència– fem diverses coses. Una és mediar, l'altra també és donar alternatives a aquelles mobilitzacions, que és exactament el que s'ha fet en el cas de la Meridiana a partir del mes de febrer d'enguany. És veritat que en un dia hi va haver una situació de tensió, i la policia va actuar, com fa sempre, amb proporcionalitat i mediant. Per cert, demanaria a vostès, que són tan amics de parlar de la concòrdia, del «mejor unidos i del diàleg, que tinguin una actitud diferent amb els serveis de mediació. I, alhora, també afegeixo –també ho afegeixo–: ja que defensen tant els Mossos d'Esquadra, quan vostès estan aquí posant en dubte quin va ser el comportament del Cos de Mossos d'Esquadra, en primer lloc, haurien d'haver posat una denúncia, i, en segon lloc, no posar en dubte que no estan sota ordres polítiques. Perquè no es pot venir aquí al Parlament a dir que defenses el Cos de Mossos d'Esquadra i després, quan tens una situació que no t'agrada, venir aquí a posar en dubte la seva integritat, la seva honorabilitat i la seva independència. [[Aplaudiments.]] Miri, a la Meridiana hi va haver situacions que van provocar, doncs, aquesta necessitat de buscar una alternativa. I sàpiga que els grups que s'oposaven als talls ja no convoquen cap mobilització. I vol que li digui una cosa? Tinc la sensació que els hi sap greu, que els hi sap greu que no hi hagi tensió, perquè és exactament el seu ADN. Moltes gràcies.
Passem a les preguntes al president de la Generalitat. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre els plans per al desplegament del projecte del Quart Cinturó]] [[317-00180/13]] Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. Formula la pregunta el diputat senyor Alejandro Fernández, del Grup Mixt.
Gracias, presidenta. ¿Qué planes tienen para el llamado «Cuarto Cinturón? Gracias.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, el pla estratègic de mobilitat del Vallès, aprovat pel Govern de Catalunya, estableix actuacions en tot l'àmbit de les dues comarques en diferents perspectives, prioritzant l'àmbit del ferrocarril. En l'àmbit concret, doncs, del que vostè menciona, en aquests moments hi ha un tram d'Abrera a Terrassa que està en construcció. El tram, doncs, que es podria arribar a realitzar entre Sabadell i Terrassa serà objecte de debat per intentar arribar a una solució de consens que agrupi el màxim de gent.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Alejandro Fernández.
Gracias, presidenta. En los últimos días hemos asistido de nuevo al poco edificante espectáculo de su Gobierno de división a costa del Cuarto Cinturón, que acumula treinta años de retraso generados en la propia Cataluña y que, de boicot en boicot, amenaza con correr la misma suerte que la ampliación del aeropuerto. Mucho quejarse de los demás, pero ustedes son incapaces de ejercer sus propias competencias allí donde sí las tienen. Vaya por delante que todo gobierno tiene la obligación de ejecutar el mayor porcentaje de presupuesto posible y no hacerlo en un fallo de gestión a corregir. Y, precisamente por ello, me gustaría abordar este asunto con rigor, venga de donde venga. Uno. En el periodo 2012-2022, los niveles de falta de ejecución del Gobierno de España y la Generalitat han sido importantes y similares: treinta y dos por ciento, Gobierno de España; veinticuatro por ciento, Gobierno de Cataluña. Dos. La falta de ejecución en Cataluña en ese periodo ha sido similar a la del resto de España, exceptuando el año 2021, que, efectivamente, llama la atención por lo desproporcionado de las cifras. Pero debo decirle, señor Aragonès, que fiarse de Pedro Sánchez es lo que tiene. Con el debido respeto, a unir su destino político al de Pedro Sánchez, yo le veo lagunas, pero usted sabrá lo que hace, que ya es mayorcito. En cualquier caso, en 2021 han pasado otras cosas que les atañen exclusivamente a ustedes. Si les ponen a disposición 1.700 millones para ampliar un aeropuerto y no lo hacen, ¿de quién es la culpa? Evidentemente, de ustedes. Y con el Cuarto Cinturón, tres cuartos de lo mismo: si les liberan, ya en tiempos de Íñigo de la Serna, las autopistas de titularidad del Estado, pero ustedes se niegan a hacer lo mismo con las suyas, ¿de quién es la culpa del lío que se monta cada día? Evidentemente, de ustedes. Se han convertido en un auténtico perro del hortelano, que ni come ni deja comer y que solo ladra, en su caso –no se me vayan a ofender–, que se queja, rondina, lloriquea sin ofrecer jamás soluciones concretas. Gracias.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, primera cosa: la B-40 és competència de l'Estat –és competència de l'Estat–, perquè vostè diu: «Aquelles vies que són de la seva competència. Vostè, que sempre ens recorda clarament –recorda clarament– què és competència de la Generalitat i què és competència de l'Estat, i ho recorden sempre, i fins i tot persegueixen activament aquells que, actuant amb les pròpies competències, vostès, manipuladorament, creuen que s'han envaït altres competències, ho hauria de saber. Primera cosa. Segona. El que no acceptarem aquest Govern és que hi hagi terminis brevíssims en el temps que obliguin a acordar traçats o models d'infraestructures en què no hi hagi un consens ampli, i que no tinguin en compte aspectes ambientals. Vostè avui ha aprofitat la sessió de control –i està en el seu dret– per lluir el que va ser l'acció de govern del Partit Popular en matèria d'infraestructures: aquella «lluvia de millones en matèria de rodalies, que ens presentaven a principis del 2017, i que es van convertir en una pluja de cops l'U d'Octubre quan vam decidir exercir el dret a l'autodeterminació. [[Aplaudiments.]] Però avui podria haver aprofitat..., avui podria haver aprofitat aquesta sessió de control per expressar quin és el parer del seu partit sobre…, que estan al darrere els dirigents del Partit Popular de Catalunya, que estaven al darrere de l'operació Catalunya manipulant dades, conspirant amb la policia. I, per tant, no li demano que ho faci sota tortura –ja va dir Fernández Díaz que ni sota tortura admetria que aquelles reunions havien existit–, però vostè, com a mínim, sota decència, podria avui haver expressat, evidentment, la seva posició sobre això i demanar disculpes en nom del Partit Popular. Gràcies.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre el procediment de compra urgent de mascaretes a l'inici de la pandèmia de covid-19]] [[317-00179/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Carlos Carrizosa, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Señor Aragonès, hemos sabido que al inicio de la pandemia la Generalitat gastó 36 millones de euros para comprar mascarillas a un proveedor sin experiencia, sin personal y sin referencias. Esa empresa fantasma se embolsó 24 millones de euros de beneficios –24. El contrato se justificó por la urgencia, pero las mascarillas se sirvieron nueve meses después –nueve–, cuando la urgencia que motivó el contrato ya había pasado. La Generalitat, pese al incumplimiento del requisito básico del contrato, servir las mascarillas con urgencia, pagó los 36 millones y no rescindió el contrato ni reclamó la devolución del dinero pagado. ¿Qué opinión le merece este negocio?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Miri, jo de vostè em miraria més els informes de l'Oficina Antifrau que no pas determinades webs d'internet. Jo crec que seria una bona mostra de rigor parlamentari, perquè veuria, entre d'altres coses, primer, que aquest contracte que vostè fa referència va ser auditat, revisat per l'Oficina Antifrau, i va dir el que va dir. Va dir el que va dir. I aquest contracte no ha estat anul·lat. La causa contra aquest contracte per l'Oficina Antifrau ha estat arxivada. Per tant, crec que hauria de tenir una mica més de rigor. Segona cosa. El mercat internacional d'EPIs, de mascaretes, estava absolutament bloquejat en els mesos de març, abril i de maig del 2020. Els proveïdors habituals, no de la Generalitat, sinó de la resta d'administracions públiques en matèria sanitària, s'havien quedat sense estoc. Les cadenes de subministrament trencades. Doncs nosaltres havíem d'anar fins a l'altra punta del món a aconseguir mascaretes, perquè si no ens quedàvem sense mascaretes als hospitals catalans, i ja vam passar una situació de moltíssima precarietat. I per tant, vam portar a terme les actuacions que es consideraven necessàries. Sobre la legalitat, els procediments d'aquest contracte, la Sindicatura de Comptes no ha fet cap reparament. I perdoni, però aquestes mascaretes van arribar al mes de maig. Que vostè trobi a internet alguna pàgina que parli del mes d'octubre... Miri's, si us plau, fins i tot l'informe de l'Oficina Antifrau, miri's l'informe de la Sindicatura de Comptes sobre aquest contracte, i treballi amb més rigor.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Carlos Carrizosa.
Antifrau dijo que el contrato no tenía cobertura legal. Su compañera de partido, Alba Vergés, era la responsable de sanidad. Su compañero de gabinete, el señor Argimon, era el gerente del ICS. Usted era el responsable de Economía. Se ha publicado que…, ahora, que la mujer del entonces presidente Torra, recibió la llamada del entorno del que se forró con este negocio y a los dos días tenía el dinero, 36 millones en su cuenta. Uno de los grandes negocios opacos en Cataluña es la sanidad, y también en el resto de España. Es curioso que tenga que hacer yo esta pregunta, seguro que el señor Illa nunca se la hará. ¿Por qué? Porque se tapan ustedes las vergüenzas, porque funciona aún una suerte de «sociovergencia sanitaria. El escándalo del hermano de Ayuso dejó un beneficio de 4 millones de euros en su famosa operación. Esta operación dejó 24 millones, seis veces más. Pero aquí no se mueve nada. Ustedes se esconden, no dan explicaciones, tampoco les preguntan mucho los medios –controlados por ustedes, todo hay que decirlo–, y lo que ha ocurrido aquí es que la pandemia ha visibilizado estas prácticas opacas en las que algunos se forran y otros se callan. Incluso la pandemia ha potenciado, seguramente, estas conductas. Oscuras operaciones vencen las barreras éticas cuando hay una llamada al más alto nivel y se desbloquean los pagos. Curiosamente, la presidenta de este Parlament, que no dimite pese a estar imputada por corrupción, también hizo sus llamadas para desbloquear los pagos que otros retenían por su tufo a ilegal. Su silencio en este asunto apesta y es obsceno. Un insulto a los catalanes. Nosotros hemos pedido una solicitud de comparecencia de usted, de la señora Vergés y del señor Argimon. Espero que tengan la decencia de explicarse.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Miri, sap què passa? Que a vostè no li interessa la veritat i les explicacions. El que li interessa és utilitzar això per, no sé si estan fent punts glorificant la senyora Ayuso per, després de la liquidació, veure on van a parar no sé si els actius o els passius dels Ciutadans –no sabria exactament on posar-los, a vostès, en una liquidació d'una empresa. [[Rialles.]] En tot cas, davant d'una situació de mancança de material de protecció, havíem d'anar fins a la fi del món i ho tornaríem a fer –ho tornaríem a fer–, perquè teníem els sanitaris d'aquest país amb uns nivells de protecció molt precaris, perquè s'havien interromput totes les cadenes de subministrament, i vostès ho saben perfectament. I aquest contracte ha estat revisat per la Sindicatura de Comptes, i ha estat revisat per l'Oficina Antifrau, i al cap de tres dies, ja tenien material aquí. I vam establir instruments de control propis del comerç internacional per garantir que els recursos que es posaven, els pagaments avançats que s'havien de fer..., sí, s'havien de fer, perquè si no, els avions plens de mascaretes que havien de sortir de la Xina els comprava un altre estat. I aquesta és la situació en què ens trobàvem fa dos anys. Sembla que vostè se n'ha oblidat, d'aquell temps. Espero que ho recordi bé.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en ple sobre la situació política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la seva autocrítica amb relació a la seva aposta personal per la candidatura dels jocs olímpics d'hivern]] [[317-00182/13]] Formula la pregunta el diputat David Cid, del Grup Parlamentari d'En Comú Podem.
Bon dia, president. El passat mes de gener, la presidenta del meu grup, la Jéssica Albiach, li va advertir que el seu Govern corria el risc de ser recordat com el Govern dels macroprojectes fracassats. Avui aquesta predicció s'ha fet realitat. I és que al fracàs de l'ampliació de l'aeroport hi hem de sumar ara també el fracàs de la candidatura dels jocs olímpics d'hivern, una candidatura que des del primer moment ha estat la crònica d'un fracàs anunciat i en la que vostès han llançat com a mínim mig milió d'euros; mig milió d'euros, que és només un terç de la quantitat ridícula que han gastat en l'ínfim pla contra la crisi i la pujada disparada de preus. Qüestió de prioritats, suposo. Sé, president, que ara em dirà que no ha estat culpa seva, que vostès han fet el que havien de fer i que la culpa sempre és dels altres. Però és que el problema és que no és que els jocs d'hivern hagin fracassat, sinó que els jocs d'hivern ja van néixer com un projecte fracassat. I és que, mentre Junts i el PSC i –lamento també dir-ho– Esquerra Republicana han constituït aquesta coalició del pelotazo, Catalunya està perdent oportunitats. I és per això que avui li preguntem: quina autocrítica fa vostè de la seva aposta personal per una candidatura dels jocs que avui ja ha fracassat?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies. Sobre aquesta qüestió n'hem parlat moltes vegades, senyor diputat, i jo li recordo el mateix de sempre. Crec que la manera en com vostès enfoquen aquest tema hauria de ser una mica més curosa, perquè haurien de ser una mica més coherents. El projecte d'ampliació de l'aeroport del Prat és un projecte dissenyat i proposat pel Govern espanyol, del que vostès formen part. Vostès, quan parlen dels macroprojectes, d'aquestes propostes d'infraestructures o d'esdeveniments, sempre esborren aquella part on els governs on vostès lideren o en són part hi participen. Aquesta setmana s'ha fet la taula institucional relativa als jocs olímpics d'hivern del 2030, i l'Ajuntament de Barcelona ha manifestat la seva voluntat de continuar apostant per aquest projecte. I ho celebro. Ho celebro perquè aquest projecte pot ser una oportunitat per contribuir al desenvolupament econòmic, social i territorial del Pirineu. No ha de ser l'únic projecte, no ha de ser l'aposta principal pel desenvolupament d'aquest territori. Ho tenim clar. Volem escoltar el territori, i per això vam plantejar una consulta. Vam modificar la llei de consultes. Vostès no ens van donar suport per poder preguntar a la ciutadania del Pirineu què n'opinaven, sobre aquest projecte. Però aquest és un projecte que pot ser una oportunitat, i seguirem treballant perquè sigui així. Hi seguirem treballant i presentarem un projecte aquest mateix mes de juliol per tal que es puguin realitzar l'any 2030, perquè creiem que és una oportunitat per al Pirineu. A nosaltres ens agrada escoltar el que diu la ciutadania del Pirineu. Avui la majoria d'ens locals del Pirineu ens demanen que continuem apostant en aquesta línia. I, evidentment, sempre passarà per la decisió de la ciutadania, com ens hi hem compromès.
Per repreguntar, té la paraula el senyor David Cid.
President, cal lideratge. Jo sé què pensa la vicepresidenta del Govern, què pensa l'alcaldessa de Barcelona i què pensa la presidenta del meu grup sobre l'aeroport de Barcelona i per què el van aturar. No sé encara què pensa vostè. I jo crec que avui vostè ha perdut l'oportunitat de fer autocrítica, perquè Catalunya mereix més que un govern que ensopega cada dia amb la mateixa pedra. Queden tres anys de legislatura, i vostè té l'oportunitat de fer un gir de cent vuitanta graus, i un gir que passa per fer de Catalunya un país de trens i d'energies renovables, perquè Catalunya sigui el pol científic del sud d'Europa i també el pol tecnològic, i per preservar la nostra indústria i avançar en la transició ecològica. I un gir que passa també per enterrar els jocs olímpics d'hivern el 2030 i el 2034, i per enterrar també el Hard Rock, el casino més gran d'Europa. Perquè miri, president, cal que rectifiqui, perquè, mentre vostè sigui el president i el seu Govern continuï, els seus fracassos no són només els fracassos del seu Govern, són també, en aquest cas, la hipoteca que hauran de pagar els catalans i catalanes en el futur.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Senyor diputat, jo estic convençut que ens podem entendre en molts àmbits i que precisament el que vostè demana de gir de cent vuitanta graus no toca fer-lo, però no toca fer-lo perquè aniríem en la direcció contrària del que estem treballant. I estem treballant... Vostès es fixen en determinats àmbits concrets, però mirin la fotografia completa, i la fotografia completa és que avui Catalunya està apostant clarament per la reindustrialització verda i digital. Ho fem, per exemple, en inversions com la d'Iljin, anunciada fa unes setmanes, o l'aposta pel xip europeu, que abans també explicaven els consellers del meu Govern. I cal apostar per aquesta reindustrialització. Hi han infraestructures en l'àmbit... Vostè diu: «Hem d'apostar pel ferrocarril. De fet, la institució que a Catalunya..., el Govern que a Catalunya més ha apostat en inversions per a ferrocarril, qui ha construït més quilòmetres de vies en els darrers anys a Catalunya ha estat el Govern de la Generalitat. No ha estat el Govern estatal. I jo ja ho sé que vostès no tenen el Ministeri de Transports en el Govern estatal, però, en comptes de dirigir-se cap al Govern de Catalunya, mirin cap al Govern de l'Estat...
Se li ha acabat el temps, president.
...i contribueixin amb nosaltres a reorientar les seves prioritats.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en el Ple sobre l'aplicació d'una agenda pròpia davant els incompliments del Govern de l'Estat. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre l'aplicació d'una agenda pròpia davant els incompliments del Govern de l'Estat]] [[317-00184/13]] Formula la pregunta la diputada senyora Dolors Sabater, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar.
Sí; gràcies, presidenta. President, no troba que és un menyspreu intolerable el tracte que rebem la gent de Catalunya per part del Govern de l'Estat espanyol? I no s'adona que aquest menyspreu compta amb la col·laboració continuada del seu Govern, que es mostra feble, submís i sense projecte propi? És un menysteniment del Govern de l'Estat que perjudica la vida de la majoria de la gent, perjudica els interessos de la classe treballadora: trens que no arriben, incompliments pressupostaris, imposicions a l'escola, espionatge o projectes del segle passat, com el Quart Cinturó, anunciat a les seves esquenes. Quants incompliments, president, calen perquè el Govern es planti i impulsi una agenda política pròpia de país no subordinat a l'abús i a la humiliació per part de l'Estat?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Aquest Govern té agenda pròpia i, si poguéssim comptar amb el seu suport, tindríem molta més força i no ens trobaríem moltes vegades sols davant del Govern de l'Estat.
Per repreguntar, té la paraula la senyora Dolors Sabater.
President, la relació del Govern de la Generalitat amb el Govern espanyol està basada en el xantatge en pro de la governabilitat, per a la governabilitat. És una relació atrapada a la teranyina autonòmica i ja saben que en aquesta relació a nosaltres no ens hi trobaran. A nosaltres ens trobaran al seu costat per sortir d'aquesta teranyina. Ja ha passat tot un any de legislatura i seguim sense projecte per a la gent del país. Les fotos buides de contingut, com la de la consellera Vilagrà i el senyor Bolaños, són caricatures que només fan que aprofundir en les contradiccions internes entre Esquerra i Junts per Catalunya, però el problema no és aquesta foto. El problema és que aquesta foto s'afegeix al llistat inacabable de greuges que només busquen especular, espionatge, infiltracions...s'acumulen amb aquestes infraestructures que no es fan, de transport públic, macroprojectes que només busquen especular, espionatge, infiltracions i confidents. I davant d'aquest llistat, tenim la debilitat del Govern català. Una debilitat que ens perjudica la vida al conjunt dels catalans i catalanes i que vostès permeten en aquest marc de menysteniment amb les seves accions i omissions. Portem més d'un any de legislatura. L'única proposta de llei que s'ha aprovat aquí és la de mesures financeres; per a la resta, falta de projecte propi. President, on és el projecte propi i l'agenda independentista i de transformació? On és el cop de puny damunt la taula? On és el fer-se valdre?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyora diputada, quan vostè diu que la relació entre el Govern de Catalunya i el Govern de l'Estat està condicionada per la governabilitat, ho tenen molt fàcil: tornin a pujar al carro del que van baixar, apostin per construir ponts de governabilitat i contribuir a l'estabilitat d'aquest govern. És la seva decisió. No necessiten res més. És la seva decisió. I estic convençut que aquí ens trobarem i podem construir propostes conjuntes com les que ja estem fent. I aquest govern evidentment que té una agenda pròpia. Amb vostè hem parlat moltes vegades dels models de desenvolupament econòmic del país. I vostès es fixen en alguns àmbits concrets. M'ha tornat a treure ara mateix la idea aquesta dels macroprojectes, i jo a vostè li havia comentat: hi ha una aposta clara per la reindustrialització. Els volem també en aquesta aposta clara per la reindustrialització del país i necessitem apostar per la indústria puntera. Tenim una oportunitat extraordinària per basar el model econòmic del país, que tantes coses condiciona, també en un model molt més industrial. Estem en una conjuntura que hem de tenir la responsabilitat d'aprofitar, i el que vostè considera que són fotos buides de contingut, doncs són reunions on nosaltres anem a defensar amb tota la fermesa la resolució del conflicte polític en base a l'exercici i el reconeixement del dret a l'autodeterminació, i en base a l'amnistia. I aquests també són espais de conflicte i espais de confrontació, perquè evidentment no hi ha acord en les propostes. Però nosaltres seguirem treballant, mai deixarem d'anar on sigui a defensar els nostres postulats, a defensar el que una majoria d'aquest Parlament i una majoria de la societat catalana vol, que és resoldre el conflicte polític, que Catalunya pugui decidir. I, per tant, necessitem aquí totes les eines i tot el suport. Jo els hi demano que tornin a pujar al carro, tornin a exercir la influència que els van donar els seus votants. Estic convençut que, si és així i amb bona voluntat, ens posarem d'acord.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment en el Ple sobre la inacció del Govern davant els delictes d'ocupació il·legal. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la inacció del Govern davant els delictes d'ocupació il·legal]] [[317-00177/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Ignacio Garriga, en nom del grup parlamentari VOX.
Señor Aragonès, ¿hasta cuándo va a seguir amparando a los delincuentes de la ocupación?
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Aquest Govern no empara cap delinqüent.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Ignacio Garriga.
Señor Aragonès, la inseguridad y la degradación de los barrios en Cataluña es creciente, semana a semana. A los problemas derivados de la situación actual, con una inflación absolutamente desbocada, con una presión fiscal muy elevada y con un gasto político disparado…las familias catalanas tienen que sufrir, además, las consecuencias de su fanatismo. Sí, su fanatismo político, su fanatismo económico y su fanatismo social. Solo así se entiende que siga usted con los brazos cruzados y viendo como delitos como la ocupación se convierten en estructurales. Y como la seguridad física y jurídica de muchas familias está comprometida. Muchos catalanes se preguntan desde sus casas los motivos que le llevan a usted, señor Aragonès, a no hacer nada para combatir esta lacra. En 2021, Cataluña acumuló más del 42 por ciento de las denuncias por usurpación y allanamiento de morada registradas en el conjunto de España. La respuesta a esas preguntas es sencilla, señor aragonés: usted siempre está al lado de los delincuentes y es el mayor socio de las mafias de la delincuencia que han tomado Barcelona y el resto de las ciudades de Cataluña. Y, al final, lo que ocurre es lo que venimos denunciando durante este último año, que no es otra cosa que las consecuencias de sus caprichos, de esa alianza de poderosos, la pagan siempre las familias humildes. Esta misma semana hemos conocido como la Agència Catalana de l'Habitatge ha registrado más de mil viviendas ocupadas. Esto significa que familias honradas que se han inscrito en el registro de solicitantes, que han cumplido todos y cada uno de los requisitos, que han esperado pacientemente en las listas de espera y que, por fin, les adjudican un piso para poder sacar adelante su proyecto vital familiar bajo un techo digno, se encuentran que una panda de delincuentes han tumbado su puerta, han ocupado la vivienda ilegalmente porque ustedes, su gobierno, les protegen y amparan su actividad delictiva. Señor Aragonès, elija: o delincuentes o familias trabajadoras. Y su silencio, señor Aragonès, el silencio a los problemas corrientes de los catalanes y a mis preguntas que le planteo en las sesiones de control, es la mejor definición de su actividad política.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Ja sabem que l'extrema dreta no és gaire amant de la divisió de poders, però en les nostres societats, en el nostre sistema, hi ha una divisió de poders que fa que quan es produeix una ocupació il·legal d'un habitatge hi hagi d'intervenir també la justícia i hagin d'intervenir els tribunals de primera instància. I el que no farà el cos de Mossos d'Esquadra, ni fan tampoc les policies locals, és intervenir en aquells àmbits en què sigui necessària l'autorització o el mandat dels tribunals. El que no faran és intervenir sense aquest mandat o aquesta autorització. En primer lloc, per respecte a la divisió de poders, una divisió de poders que l'extrema dreta només recorda –només recorda– quan es prenen decisions en una cúpula judicial capturada per la dreta que els afavoreix i que els ajuda en el seu programa. Avui, el principal problema del nostre país és la pobresa i la desigualtat. No és l'origen de les persones, no és la situació política que estem vivint al país. Avui, aquest és el principal problema, i aquest Govern està plenament compromès amb les polítiques en l'àmbit de l'habitatge. Durant els mesos de pandèmia es va produir una decisió que impedia els desnonaments, fins i tot en cas d'ocupacions il·legals, que es produïen durant els mesos de confinament. I, evidentment, l'Agència Catalana de l'Habitatge va complir amb aquesta norma prevista en l'ordenament jurídic. A partir d'aquí, un cop aixecada aquesta previsió extraordinària, s'ha tornat a treballar per regularitzar i poder recuperar aquells habitatges que són de titularitat pública. I que no quedi cap dubte a ningú. No els dubtes dels diputats de l'extrema dreta, que sempre intentaran manipular les angoixes, les pors, les dificultats, els reptes extraordinaris que tenim, sinó que no li quedi cap dubte la població de Catalunya: tots els àmbits de responsabilitat de la Generalitat treballen per garantir la seguretat i per garantir la llibertat de tota la ciutadania, des de la llibertat material que necessita polítiques redistributives, perquè no podem fer habitatge públic si no hi han impostos redistributius, fins, també, les polítiques de seguretat, amb una policia de proximitat, una policia democràtica i una policia que actua sempre acatant i portant a terme les previsions previstes en l'ordenament jurídic. Gràcies.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre oralment al Ple sobre els darrers esdeveniments de l'actualitat política. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les propostes del Govern per a la taula de diàleg amb el Govern de l'Estat]] [[317-00181/13]] Formula la pregunta del diputat senyor Albert Batet, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Molt honorable presidenta, tot el suport davant les difamacions, i tot el suport també en defensa dels drets dels diputats del Parlament de Catalunya. Molt honorable president, moltes felicitats pel dia del seu sant –avui és Sant Pere. [[Remor de veus.]] Membres del Govern, diputats i diputades... Diputat Ordeig, aquí un «diputat puntual malgrat la senyora Colau i el senyor Collboni, que ho fan molt difícil per arribar a Barcelona. Molt bon dia a tothom. [[Aplaudiments.]] Davant l'oferiment del senyor Pedro Sánchez a Junts per Catalunya per participar a la taula del diàleg, volem reiterar la nostra posició, que es basa en dos valors: reconeixement i respecte. Reconeixement novament per part de l'Estat de l'existència d'un conflicte polític, i respecte a la sobirania d'aquest Parlament i els seus partits, que van aprovar per àmplia majoria les condicions de negociació. President, sé que compartim que som conscients què tenim davant, qui tenim davant. Sabem com pensen i saben com actuen. En els últims dotze anys, des de la sentència contra l'Estatut d'autonomia, cap govern espanyol ha posat damunt la taula cap proposta política per a Catalunya, i cap govern espanyol ha aturat la repressió. Al contrari, no hi ha dia que no tinguem una nova trama de l'Operació Catalunya; que si Pegasus, que si guerra bruta, que si Villarejo, si Alícia Sánchez-Camacho i les seves llistes. Per això, des de Junts per Catalunya estem oberts a la negociació si hi han garanties sòlides, com un agenda i un ordre del dia al voltant de l'amnistia i l'autodeterminació, mecanismes d'avaluació eficients per obtenir resultats i sense vetos per part de l'Estat, els nostres interlocutors. Si és així, Junts per Catalunya hi serem, i amb el convenciment que ho hem de fer junts, perquè davant tenim l'Estat espanyol i hem de tindre totes les precaucions possibles. I aquesta última setmana ho hem vist de forma clara, ja sigui amb un nou informe del Consell d'Europa, que torna a deixar en evidència que la democràcia espanyola és una democràcia defectuosa, o amb la sentència del Tribunal Europeu dels Drets Humans, que va condemnar Espanya, que ha condemnat Espanya per perseguir jutges a favor del dret a decidir. En aquest sentit, president, voldríem saber la seva opinió al respecte. Moltes gràcies.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, moltes gràcies per la felicitació, i també extensible als Peres i Paus presents en aquest hemicicle. Celebro la seva intervenció, perquè coincidim en bona part amb el que vostè ha plantejat. Vostè ha expressat de forma molt clara quin és l'Estat que tenim davant; no només el Govern sinó l'Estat que tenim davant, que nega el que són els plantejaments amplis d'una majoria de la societat catalana. Per això és imprescindible aprofitar totes les oportunitats, les que tinguem, per precisament reclamar, per exigir, per defensar aquests plantejaments àmpliament compartits, que és un referèndum per resoldre el conflicte polític i una amnistia per acabar amb la repressió. Aquests són els plantejaments que jo he defensat, que vostès també han defensat quan n'han tingut l'oportunitat. Ha explicat clarament en els darrers dotze anys quin ha estat el comportament del Govern de l'Estat. Podríem anar molt més enrere, podríem parlar de segles, pràcticament. Però també és veritat que en els darrers dotze anys, sempre que n'han tingut l'oportunitat, tots els governs de la Generalitat i tots els presidents de la Generalitat, sempre que n'han tingut l'oportunitat, que l'altra part ha dit que volia escoltar, sigui sincer o no sigui sincer, ho fes amb la intenció..., realment la voluntat d'arribar a acords o amb alguna altra, sempre han aprofitat aquesta oportunitat. Fins i tot en els moments més complicats de l'octubre del 17. Per tant, nosaltres també ho farem ara. I ho hem de fer, evidentment amb condicions, ho hem de fer treballant conjuntament, marcant, doncs, posicions conjuntes, que crec que són senzilles de marcar en el sentit de que són conegudes, les compartim àmpliament. Treballem en la línia del que vostè plantejava, mirem quines són les possibilitats que tenim per poder fer aquesta negociació amb molta més força, i tenim notícies que ens arriben de fora de l'Estat que ens marquen clarament camins de resolució d'aquest conflicte. L'informe Cilevics és un molt bon full de ruta, que pot ser defensada no només des de l'independentisme sinó també des de postulats merament democràtics, perquè no condiciona el resultat com un full de ruta de negociació. Ho podem fer amb l'empara de l'Assemblea Parlamentària del Consell d'Europa. Crec que és el camí, i si ho treballem conjuntament, crec que ens en sortirem. Moltes gràcies, senyor diputat.
Pregunta al president de la Generalitat a respondre sobre els darrers esdeveniments polítics. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les accions per a investigar la tragèdia a la tanca de Melilla]] [[317-00183/13]] Formula la pregunta el diputat senyor Josep Maria Jové, del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana.
Gràcies, presidenta. President... Melilla, desenes de persones. Tots tenien una història, però ara són morts. Són noms, famílies i vides esclafades mortalment i humiliades políticament les darreres hores. Les paraules no aguanten morts. Cap declaració en pot aguantar. I els silencis, encara menys. I quedar-nos aquí, a la superficialitat de la tragèdia, de la matança, afegeix cinisme al racisme. Per què hem pogut acollir 7 milions de persones provinents d'Ucraïna –i ho hem fet, i sort que s'ha fet–, però, per evitar-ne l'entrada, hem matat trenta-set persones que fugen de guerres i fam de països africans? Només el 2021, 4.404 persones van morir intentant arribar a les fronteres espanyoles, el doble que l'any anterior. No hi ha cap lloc al món on morin tants migrants com a les fronteres espanyoles. Investiguin aquests darrers fets. És clar que sí, ho han de fer. Però això no ha estat un accident ni un fet aïllat. I, sí, és indecent. Dilluns morien, a més, una cinquantena de persones asfixiades creuant des de Mèxic als Estats Units i vint-i-dues més desapareixien, mentrestant, a la Mediterrània. Estem davant d'un model de vida insostenible. Un nord global que se sosté explotant i espoliant el sud. Aquestes són també les nostres morts, les morts que provoca el nostre sistema, el nostre model socioeconòmic i, en últim terme, les nostres polítiques migratòries, les nostres fronteres. Fronteres que s'han externalitzat i són un negoci per a unes quantes poques empreses. Potser és aquí on hem de parlar de màfies i de violència. El negoci de les morts a unes fronteres que només existeixen per a qui no les pot creuar. I qui aconsegueix sobreviure i creuar-les tampoc queda exempt de violència i de racisme, i també de l'institucional. Des dels camps de refugiats fins als CIEs, passant per identificacions racialitzades, explotació laboral o sexual o negant-los els drets més fonamentals. Però també als carrers dels nostres pobles i ciutats, on algunes vides sempre i sistemàticament valen menys que d'altres. Per tot això, la resposta no pot quedar en una investigació més, que s'ha de fer, evidentment. La resposta no és felicitar actuacions policials que acaben amb desenes de morts ni enterrar els morts de pressa, sense explicacions ni identificacions, ni que hi hagi refugiats de primera i de segona. Exigim responsabilitats, és clar que sí. Però sabem que només una esmena a la totalitat d'aquest model podrà obrir el camí cap a la justícia global. Per tot això, president, quines accions emprèn el seu Govern per mitigar... [[La presidenta retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, diputat. Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor diputat, coincideixo fil per randa amb la seva intervenció. El que va passar la setmana passada a Melilla és absolutament inacceptable. Estem parlant de vides humanes. Acostumem a parlar de fronteres en els debats públics, en els mitjans de comunicació, però estem parlant de vides humanes. I crec que el que no pot fer el president de Govern espanyol és sortir a felicitar una operació policial on els morts s'identifiquen com a mínim en trenta-set, sinó prometre una investigació a fons del que ha passat, perquè és extremadament greu. On són els valors europeus dels quals tant en parlem aquests darrers mesos? On són els valors europeus? On els podem trobar a la valla de Melilla? I la valla de Melilla és el que es veu, com el Tarajal és el que es va veure. Però hi han també moltes morts que es produeixen cada setmana que no veiem perquè el mar no les deixa veure, perquè es produeixen en el silenci, enmig del mar i dels naufragis. I, per tant, és imprescindible que es porti a terme un canvi de la política migratòria. Tenim una llei d'estrangeria que condemna a la il·legalitat centenars de milers de persones que són veïns nostres, que són ciutadans d'aquest país i que veuen frenada la seva incorporació plena amb drets, llibertats, amb integració laboral, amb igualtat d'oportunitats. I això no només és injust i indigne per a ells, sinó que és indigne per al conjunt de la societat. I, a més, fa molt més difícil de funcionar. Aquesta Europa fortalesa s'ha de convertir en l'Europa dels drets i de les llibertats, i això també necessita canvis en l'orientació global. La pau no es garanteix amb més armament. La pau es garanteix amb més aliments, sobretot en el context actual. I aquest ha de ser el camí que també hauria d'emprendre. Aquesta setmana s'estan produint debats en matèria de defensa que, de ben segur, tenen el seu interès i que ens han de convidar a reflexionar. Hi coincideixo. No podem ser ingenus en això. Però també és cert que trobo a faltar, trobem a faltar un debat seriós sobre quina ha de ser la política de cooperació nord-sud. Perquè avui el que provoca aquests fenòmens migratoris, que són la llavor, i amb un preu dels aliments que s'ha encarit un trenta per cent, és la llavor de la inseguretat, del fanatisme que es pot produir en molts llocs del món. I això també són termes de seguretat. Per tant, parlar de seguretat també és parlar... [[La presidenta retira l'ús del micròfon al president de la Generalitat i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, president. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la seva implicació davant el problema de manca d'aigua a les Garrigues i la col·laboració entre administracions per a solucionar-lo]] [[317-00178/13]] Pregunta al president de la Generalitat per respondre oralment en ple sobre la situació política. Formula la pregunta el diputat senyor Salvador Illa, del Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar.
Senyora presidenta, senyor Aragonès... Entre els dies 16 i 21 de juny, Catalunya va patir una onada d'incendis. I vull començar la meva intervenció en aquesta sessió de control reconeixent la feina de tothom que va contribuir a la seva extinció, bombers, cossos i forces de seguretat, policies locals, ADF, voluntaris, agricultors, pagesos, alcaldes, regidors. Tothom, també la Unitat Militar d'Emergències. I vull reconèixer i felicitar la feina del conseller Elena, amb qui tenim serioses diferències expressades crec que sempre amb respecte i educació en aquesta cambra. Ha fet vostè en aquesta ocasió una bona feina i en vull deixar púbic testimoni en aquesta cambra. Voldria també posar en relleu dues bones notícies per a Catalunya d'aquest dilluns passat. La primera, el rescat industrial més gran de la història d'Espanya, 550 milions d'euros a una empresa catalana, Celsa, que va aprovar el Consell de Ministres reunit a Madrid, no a Kuala Lumpur. La segona, Barcelona serà la seu del Mobile World Congress, com a mínim, fins al 2030. Denominador comú d'aquestes dues bones notícies és la col·laboració, l'actitud de col·laboració. Treballar junts, sumar, contribuir, fer política útil. Vull també, no em sap cap greu, reconèixer el paper del Govern de Catalunya i el seu, senyor Aragonès, en aquestes dues bones notícies. I li vull demanar una cosa. Li vull demanar que presti atenció a les Garrigues. Les Garrigues són també Catalunya. Gairebé la meitat d'aquesta comarca i part, alguns municipis, del Segrià, vint-i-cinc municipis, gairebé vuit mil persones, dues setmanes sense aigua potable. I per tot ajut han rebut cinquanta mil euros de la Diputació de Lleida per comprar garrafes d'aigua. Em sembla molt insuficient. Senyor Aragonès, he trobat a faltar aquí més implicació del seu Govern. Estem parlant d'aigua potable, estem parlant de solucionar definitivament un problema que porta anys cuejant. I li vull oferir el meu suport i el del meu grup, si és que fes falta, per resoldre definitivament aquesta situació. I li vull demanar si hi està disposat.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, senyora presidenta. Senyor diputat, quan es pot treballar conjuntament, quan es pot codecidir, quan es genera el marc de confiança per treballar projectes compartits –no imposats, sinó compartits–, aleshores anem bé. I vostè citava dos exemples. El Mobile World Congress, que s'ha treballat conjuntament, amb el lideratge de Fira de Barcelona, a qui tots crec que hem de reconèixer la seva professionalitat. I el que és, doncs, aquesta solució, aquest rescat financer, sobre Celsa, en el que hi ha hagut col·laboració plena entre els dos governs, el Govern de Catalunya i el Govern d'Espanya. Hi ha hagut treball de diferents consellers, de mi mateix també, com a president, i també, evidentment, de ministres i el propi president del Govern de l'Estat. Per tant, quan es pot treballar conjuntament, no decidir uns i els altres aplicar-ho, sinó quan es pot treballar conjuntament, podem avançar. Tenim una altra oportunitat. N'hem parlat. A aquesta mateixa sessió de control se n'ha fet esment i crec que l'hem d'aprofitar. Catalunya té el potencial per allotjar tota la cadena de valor de semiconductors, amb el PERTE de semiconductors anunciat pel govern de l'Estat i també en el marc dels projectes d'autonomia estratègica d'Europa. En tenim la possibilitat i en tenim tots els actius. Estic convençut que, si treballem de la mateixa manera –codecidint–, si es treballa també, doncs, donant oportunitats a tothom per dir-hi la seva i assumir el paper que li pertoca, ens en sortirem. Sobre les Garrigues, hi ha la mancomunitat, que fa la gestió de l'aigua, que la porta fent des de fa molts anys. La situació que hem vist aquests dies no és nova. S'ha produït en altres anys, sobretot aquest any, aguditzat per la manca de pluges que fa que els elements contaminants tinguin més pes en el conjunt de l'aigua. Per tant, necessita també inversió en infraestructures. Treballarem conjuntament, com ha dit abans la consellera Vilagrà, amb la Mancomunitat de les Garrigues, per tal que les línies d'ajuda per a la construcció d'infraestructures d'aigua..., i millorar les connexions per buscar algunes…, doncs, el que han de ser fonts alternatives d'aigua es puguin portar a terme. Treballarem conjuntament i aquesta és la nostra voluntat. En tot l'àmbit de la conca del Segre, si tenim, a més, la col·laboració de la CHE, ja serà fantàstic.
Per repreguntar, té la paraula el senyor Salvador Illa.
Catalunya té un nivell suficient de prosperitat per garantir que cap ciutadà de Catalunya està dues setmanes sense aigua potable. Jo li demano la seva implicació personal en aquest tema, perquè no es torni a produir el que s'ha produït aquestes dues setmanes passades, i treballar conjuntament a tot arreu, també a Catalunya. Per això em permet que torni a demanar el que va ser un compromís que vam assolir, que s'obri un diàleg entre catalans. El senyor Batet ha parlat de diàleg. Jo hi estic d'acord. A tot arreu, en tots els formats, també entre catalans.
Per respondre, té la paraula el president de la Generalitat.
Moltes gràcies, presidenta. Hi seguirem treballant i prestem i seguirem prestant molta atenció a la situació a les Garrigues i a tot arreu. I, respecte al diàleg, fixin proposta de temes. Fixin proposta de temes. Ja l'hi he dit; l'hi he dit en altres sessions de control. Fixin proposta de temes i, sobretot, si podem resoldre el conflicte polític amb el seu suport, serà un pas endavant.
Acabada la sessió de control, passem al proper punt de l'ordre del dia, el debat i votació de la proposta per presentar a la Mesa del Congrés dels Diputats la proposició de llei de garantia del servei de caixer automàtic en els municipis amb risc d'exclusió financera i de garantia en l'accés als serveis bancaris. [[Proposta per a presentar a la Mesa del Congrés dels Diputats la Proposició de llei de garantia del servei de caixer automàtic en els municipis en risc d'exclusió financera i de garantia en l'accés als serveis bancaris (continuació)]] [[270-00004/13]] Com bé saben, un cop el ple va acordar la tramitació en lectura única de la proposta esmentada, procedirem avui al debat i votació final d'aquesta iniciativa. En primer lloc, intervindrà el Grup Parlamentari de Socialistes Units per Avançar, que ha presentat esmenes a l'articulat, i posteriorment la resta de grups parlamentaris per posicionar-se. El temps d'intervenció serà de deu minuts per a tots els grups parlamentaris. Té la paraula, en primer lloc, el diputat senyor Jordi Riba, de Socialistes i Units per Avançar.
Gràcies, presidenta. President, diputades, diputats, finalment ens trobem a la darrera –almenys en aquesta cambra– fase de tramitació d'aquesta proposta per a presentar a la Mesa del Congrés dels Diputats sobre la proposició de llei de garantia del servei de caixer automàtic en els municipis en risc d'exclusió financera i de garantia en l'accés als serveis bancaris. Com hem indicat en intervencions precedents sobre aquesta qüestió, des del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, considerem que aquesta proposició, tot i –al nostre entendre– tenir limitacions, algunes significatives des del punt de vista d'atendre el problema de l'exclusió financera, en la mesura que incideix exclusivament en l'accés a caixers en municipis en risc d'exclusió, considerem que representa una aportació en positiu a l'abordatge i l'adopció de mesures destinades a la millora d'aquest important problema que afecta milers de ciutadanes i ciutadans. Per aquest motiu, ja els avanço que el nostre vot serà favorable a presentar aquesta proposició al Congrés dels Diputats perquè sigui tramitada a les Corts Generals. No obstant, com els hi he dit, considerem que té limitacions –al nostre entendre– rellevants, des del punt de vista de l'abordatge integral del problema. En aquest sentit, les esmenes presentades pel nostre grup anaven en la línia de posar de manifest aquesta qüestió i en algun cas, com en la proposta d'incloure els barris de grans ciutats com a objecte de l'atenció de la norma, en la línia de dotar-los també de serveis bancaris. Entenem que els barris no són un element administratiu de definició simple. Però això no treu que aquests barris o que en aquests barris el problema de manca dels serveis financers sigui perfectament homologable a l'enorme problema que és en els petits municipis. Així mateix, creiem que l'atenció personalitzada, els horaris, les tecnologies d'accés senzilles i accessibles, la seguretat en termes amplis de l'accés als serveis bancaris són també elements essencials i que incideixen en l'exclusió financera, tant com disposar de caixers de proximitat per evitar el risc d'exclusió financera, tant de municipis en aquest risc com de persones que també estiguin en aquest risc independentment d'on visquin. Tot i això, com he comentat, votarem favorablement la norma en tant que considerem, com deia, que suma i pot aportar en el debat de les solucions. Hem de fer esment també amb certa estranyesa del fet que aquesta proposició, que avui es sotmetrà a votació per presentar al Congrés, està ja tramitant-se al Congrés. Si més no en la seva versió original, que, amb poques esmenes afegides en el tràmit en aquesta cambra, és bàsicament la mateixa. El 31 de març d'enguany, Junts per Catalunya va presentar la proposició al Senat i l'11 de maig es va debatre la presa en consideració de la proposició al mateix Senat. Cal dir que aquesta presa en consideració va ser aprovada per quasi unanimitat i, per tant, remesa al Congrés per a ser tramitada i on es troba en aquests moments, concretament des del 7 de juny, el termini de presentació d'esmenes a la Comissió d'Afers Econòmics. Faig aquest comentari en la mesura que no deixa de ser singular que una mateixa norma sigui objecte de dues iniciatives legislatives i, si m'ho permeten, d'una certa descoordinació que aquest fet pugui posar de manifest. Tot i les diferències que pugui haver-hi en el tràmit, d'alguna manera, aquestes iniciatives legislatives hauran de confluir en el seu tràmit en el Congrés en una única norma. No té cap mena de sentit aquesta duplicitat. En tot cas, resulta interessant llegir les intervencions i els posicionaments dels diferents grups al Senat, en la mesura que es posen de manifest qüestions similars a les plantejades aquí. Com és ara la del Grup d'Esquerra Republicana al Senat sobre la ponència que es va crear al Senat a iniciativa d'aquest grup per estudiar l'exclusió financera en termes globals o sobre la instal·lació de caixers de proximitat en zones rurals, però també en zones urbanes que no en disposen, i també sobre l'atenció presencial en aquests serveis financers. O la del senador del PNB, incidint també en que la garantia hauria de preveure revertir l'exclusió financera tant en l'àmbit rural com en l'àmbit urbà. Sembla, doncs, que les esmenes proposades pel nostre grup aquí al Parlament estan en absoluta sintonia amb qüestions plantejades per diferents grups al Senat i que formen part, per tant, del debat que ens centra i en el qual estem immersos. Per altra banda, caldrà tenir també en compte des d'una vessant més tècnica, si vostès volen, algunes altres consideracions. La norma que avui sotmetrà a consideració i a votació obliga entitats financeres proveïdores de serveis de pagament i retirada d'efectiu autoritzades per captar dipòsits que siguin titulars de caixers automàtics en territori espanyol i que tinguin fitxa bancària del Banc d'Espanya. Es pot posar en qüestió per què queden fora de l'obligació, i, per tant, compten amb avantatge, sucursals d'entitats comunitàries que tenen un alt volum de dipòsit al nostre país i que no seran objecte d'aquesta obligació. També pot ser qüestionable que entitats que hagin decidit operar a través de la xarxa de caixers d'altres entitats no tinguin el cost aparellat a aquesta obligació. Quant a la instal·lació obligatòria mitjançant requeriment previ, els criteris de selecció del repartiment de caixers que cal instal·lar entre les entitats es basen en la quota de mercat calculada en funció de la seva implantació provincial computada en relació amb el seu volum de dipòsits, però també de préstecs i bestretes. Es pot qüestionar el fet, també, d'incloure en la quota de mercat la de préstecs i bestretes. L'exigència es fa a entitats que poden prendre dipòsits i els clients operaran normalment sobre ells, no sobre els seus préstecs, mentre que han quedat fora de l'obligació d'altres entitats que poden concedir préstecs. Entenem que això és una incoherència, una possible incoherència de la norma. Tampoc es tenen en compte a l'hora del repartiment els caixers que ja tingui l'entitat a la província, tant els existents prèviament com els instal·lats voluntàriament a conseqüència d'aquesta norma. D'aquesta manera, no hi ha incentiu perquè les entitats posin caixers nous perquè això no alterarà el nombre dels que se'ls assignin de manera obligatòria. Això mateix succeeix pel que fa a la instal·lació obligatòria mitjançant l'execució subsidiària. Per últim, creiem que cal posar també en relleu un conjunt de mesures ja adoptades per l'Estat a nivell d'Espanya en tres fronts. La primera: el foment de l'adopció per les entitats bancàries d'una sèrie de compromisos, entre ells els de facilitar a la gent gran l'atenció telefònica preferent, sense cost addicional i a través d'un interlocutor personal, i adaptar a les necessitats de les persones grans les aplicacions mòbils i les pàgines web. La segona: mesures reguladores, com les contingudes en la llei de protecció dels consumidors i usuaris enfront de situacions de vulnerabilitat social i econòmica, a la qual ja m'he referit en intervencions precedents sobre la tramitació d'aquesta llei, o les que seran incloses a la llei de serveis d'atenció al client i la llei de defensa del client financer. I, finalment, les iniciatives per a la millora de la formació en competències digitals en el marc de les inversions del pla de recuperació. S'han previst accions específiques dirigides a la formació digital de la població de més edat, especialment en els àmbits de zones rurals, i també s'han transferit 140 milions d'euros a les comunitats autònomes per al desenvolupament de competències digitals bàsiques, amb una especial atenció en els col·lectius més vulnerables. Com deia, ens trobem davant d'un problema complex que cal abordar des de diferents mesures, com hem mantingut i sostingut al llarg d'aquest debat en diferents etapes en aquesta cambra, però entenem, com deia també, aquesta proposició com una aportació positiva, i per aquest motiu, com he dit, hi donarem recolzament. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. Després de la defensa de les esmenes a l'articulat presentades, a continuació per posicionar-se, té la paraula en nom del Grup Parlamentari VOX, el diputat senyor Andrés Bello.
Buenos días. Señor conseller... Estaba viendo dónde estaba el president, porque estaba hace un momento, pero se ve que se ha marchado, para saludarle. Señora presidenta... Señores diputados, bueno, pues, tres semanas después volvemos a hablar en este Pleno sobre la presentación al Estado, que hay que recordar una vez más que es el competente de esta materia, según recoge el artículo 149 de la Constitución. Hablamos de una proposición de ley con el objetivo de que todos los municipios dispongan de un cajero automático para su uso por los ciudadanos. Bueno, la novedad respecto a lo que hablamos hace tres semanas es que a la proposición que presentaron los dos grupos que apoyan al Gobierno, Junts y..., bueno, que forman el Gobierno, Junts y Esquerra Republicana, más los dos que lo apoyan o lo han apoyado a ratos, la CUP y En Comú Podem, hay que añadir siete enmiendas que presentan los Socialistas. Bien. Decíamos hace tres semanas que efectivamente existe un problema de acceso a los servicios bancarios para determinados colectivos de la sociedad, personas mayores o en situación de dependencia que no han podido incorporarse al mundo digital y tienen dificultades de acceso a determinados servicios, no solo bancarios, ¿eh?, pero estamos hablando de los servicios, cajeros, bancarios, financieros, no solo a esto. Y también personas que viven en pequeños municipios, ha añadido también «en algunos barrios, también es cierto, aunque efectivamente..., el orador anterior, socialista, ha hablado de la dificultad, ¿no?, del concepto jurídico de «barrio, de determinar, pero, bueno, es verdad que existe y que estos…, pues, en muchos municipios pequeños y en algunos barrios, pues no existen cajeros automáticos ni oficina bancaria para poder realizar gestiones. Este problema existe y es obligación del Estado intentar resolverlo para mejorar la calidad de vida de sus ciudadanos. Decíamos también, hace tres semanas, que esta proposición de ley se quedaba corta, o solo hablaba de cajeros automáticos, que incluso para utilizar un cajero es necesario disponer de herramientas y conocimientos de que algunas de estas personas carecen, no las tienen. Pero no se hablaba de servicios bancarios en general. Las enmiendas presentadas por el Grupo Socialista parece que van en esa línea, pero, aunque mencionan el acceso a los servicios bancarios, sus enmiendas tienen una redacción pobre y confusa, que no se sabe muy bien lo que proponen. Respecto al resto del contenido inicial de la proposición de ley, no plantea ningún otro cambio; así, siguen considerando que la prestación de este servicio debe ser una obligación para las empresas financieras, por lo cual deben asumir todos los costes. Y tampoco menciona el que, a nuestro juicio, es el problema más importante de esta proposición, que se trata de una competencia estatal, cosa que nadie duda. Entonces, dado que los cuatro grupos proponentes, Esquerra Republicana, Junts, la CUP, En Comú Podem, como el grupo que ha presentado las enmiendas, el Grupo Socialista, están representados en el Congreso de los Diputados, ¿no parece lógico esto, en vez de hablarlo aquí, se hablase allí? Además, el orador socialista nos ha dado detalles concretos, con fechas concretas, de tareas y acciones concretas que los trámites realizados en las Cortes Generales, ¿no? Entonces, preguntamos. ¿Qué hacemos aquí? ¿Por qué estos señores nos hacen perder el tiempo en este Parlamento de Cataluña para un tema del que no somos competentes y se está tramitando simultáneamente en las Cortes Generales? No tengo la respuesta. Ustedes sabrán por qué lo hacen. A nosotros desde luego nos parece absurdo. Desde VOX creemos –y así lo hemos propuesto en el Congreso de los Diputados– que deben adoptarse las medidas que sean necesarias para que los servicios financieros constituyan un servicio social básico y esencial para las personas mayores y en situación de dependencia. Especialmente, en las zonas rurales. Y que deben promoverse acuerdos y compromisos con las entidades financieras para garantizar su acceso y presencialidad. Importante, presencialidad. Así como un servicio adecuado a sus necesidades. Muchas gracias.
A continuació, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Eulàlia Reguant.
Gràcies, presidenta. Bon dia, conseller. És el tercer cop que debatem sobre això. Per tant, intentarem no dir el mateix cada vegada. Però començaria donant una xifra, dinou mil. Dinou mil és la xifra que li podríem assignar a la banca privada el 2021, 19.866 milions d'euros de beneficis el 2021, cinc entitats bancàries: Santander, BBVA, CaixaBank, Sabadell i Bankinter, i dinou mil persones acomiadades el 2021, a la banca privada. En concret, 18.957; bàsicament, de cinc entitats bancàries: Santander, CaixaBank, Sabadell, BBVA i, en lloc de Bankinter, Unicaja; dinou mil, com a resum del que és la banca i el que ha estat la banca el 2021. De fet, des de 2008 han desaparegut 124.000 llocs de feina del sector a tot l'Estat. Tancar caixers i oficines va de la mà d'acomiadar persones, no? I, per tant, aquí hem d'abordar això, també, perquè acomiadar dinou mil persones té unes conseqüències i sobretot té unes víctimes. Són les treballadores acomiadades, prejubilades, no renovades, però aquell altre que ha estat d'especial rellevància, que és el que ha provocat, també, que avui hi hagi aquesta proposició de llei aquí és l'atenció al ciutadà, ja que s'ha disparat la càrrega d'atenció, de 167 habitants per treballadora de banca el 2008 s'ha passat a més de tres-cents habitants per treballadora de banca el 2021. És evident que davant d'això vol dir que l'atenció al ciutadà se'n ressent, que hi ha unes conseqüències que van molt més enllà del que són les persones que es queden sense feina o la dificultat d'accés per tancament de caixers. I ja n'hem parlat altres vegades, però no deixa de ser una dada rellevant i preocupant. Dels 947 municipis catalans n'hi ha 502 que no disposen d'una entitat bancària, ni tan sols d'un caixer automàtic. Això posa de manifest quin és el tipus d'atenció que pretén donar aquesta banca privada, que recordo, 19.800 milions d'euros de beneficis el 2021. El 2015 hi havia 4.910 oficines bancàries obertes a Catalunya. Ara n'hi ha 2.308. Bé, a finals de 2021, al ritme que van molt probablement ja són unes quantes menys. Però és el que el 2008 n'hi havia 8.148. La cosa diguéssim que és clara, el que està passant. Però seguim posant noms. Abans parlava de cinc entitats bancàries: Santander, BBVA, CaixaBank, Sabadell i Bankinter. Quina és l'entitat que ha tancat més sucursals al territori els últims set anys? En primer lloc, el BBVA, amb un miler d'oficines menys, de 1.402 a 401. I va assumir i va comprar..., bé, no seria..., és una mica irònic això, Catalunya Banc. I és la que ha tancat més oficines. En segon lloc, CaixaBank, amb Bankia, tenint en compte la fusió, que ha passat de tenir-ne 1.600 a 911. I darrere, el Banco de Santander. No deixa de ser del rànquing. I de cinc, passem al rànquing de tres, que són exactament les mateixes. I podríem afegir el Banc de Sabadell, que també n'ha tancat de 713 a 383. I és que si mirem llavors per barris ens adonarem que aquests tancaments tenen un clar biaix de classe. Es tanquen als barris més empobrits. Es tanquen als pobles amb menys habitants. Però hi ha una lògica de seguir primant beneficis i abandonar aquelles persones que ja tenen més dificultat per a l'accés a un servei com és el servei bancari, que agradi més o menys, és absolutament indispensable per a la nostra vida. Per tant, que tot això va vinculat o va relacionat al procés de concentració bancària, també, no? És una lògica de la centralització, la concentració bancària amb la centralització el que provoca és expulsió, cada cop més, de persones d'un servei bàsic. I permetin-me que me'n vagi una mica, potser, del tema dels caixers, però no de la banca. Perquè cal agafar perspectiva, també, ja que parlem molt de banca, de què significa la banca i què és la banca, si parlem a més a més d'aquest rànquing de cinc. Perspectiva del que és el negoci de la banca amb dos temes d'actualitat. Un és la guerra i l'altre és la inflació. Perquè si parlem de guerra, no?, i parlem de Santander, BBVA, CaixaBank, Sabadell i Bankinter, en definitiva estem parlant de la banca armada. Estem parlant de les entitats financeres que participen en el negoci armamentista mitjançant els principals tipus de finançament del sector armamentístic que existeixen. Ara que estem en plena cimera de l'OTAN està bé recordar..., OTAN-indústria armamentística, són dues cares de la mateixa moneda que es necessiten per sobreviure. I al mig hi ha la banca, perquè la indústria armamentística necessita la banca per sobreviure. La banca tanca caixers, mentre no para d'invertir en la indústria armamentística. I, de fet, cada cop augmenta més aquesta inversió. Deia que és la cimera de l'OTAN. També m'agradaria recordar que aquí tothom va referenciar fa més d'un any el mestre Arcadi Oliveres quan es va morir, ell, com a principal denunciant de la banca armada, doncs, té aquesta setmana una setmana de memòria Arcadi Oliveres a la ciutat de Barcelona. I segon tema, deia, la guerra i la inflació. Avui, aquest matí, que vèiem com la inflació està desbocada i arriba a la taxa més alta en trenta-set anys. La inflació és un dels maldecaps més grans de tots els països i de tots els organismes encarregats de mantenir l'estabilitat financera i l'economia a la superfície. Des de bancs centrals fins a FMI. Als problemes per l'escassetat de productes que venien d'Àsia provocats pel tancament dels ports durant la pandèmia se li suma la crisi energètica. De fet, la recuperació –suposada recuperació– econòmica, després de la sortida dels temps més durs de la pandèmia i la fi de les restriccions, es va veure truncada per l'escalada dels preus de les primeres matèries, de l'energia del gas i dels hidrocarburs, que s'han vist accelerats per la invasió de Rússia a Ucraïna. Però és que sabem què vol dir la inflació. Perquè hi ha qui atribueix o que parla o explica la inflació com un fenomen monetari. Defensen la pujada dels tipus d'interès per part dels bancs centrals com la millor mesura per refredar l'economia i reduir els preus, però la realitat ens diu que això és una bogeria. Una pujada del tipus el que causa és una pujada de l'euríbor, que, de fet, ara ja està creixent, només amb els anuncis que la política expansiva del Banc Central Europeu s'acabarà aviat. Aquest increment de l'euríbor provoca que les quotes de les hipoteques de tota aquella persona o família que té el préstec referenciat en l'euríbor pugin. I això provoca una menor renda disponible. I això acaba produint o tendeix o es tradueix en un menor consum. I, per tant, en un gran perill de recessió econòmica. Però també sabem i anant a coses més diàries, d'allò que veiem cada dia i que fa anys que veiem. Sabem què vol dir que pugin les hipoteques: cases sense gent i gent sense casa. De fet, el 2021, dels més de 9.800 desnonaments que hi va haver a Catalunya, n'hi havia 1.785 que provenien d'execucions hipotecàries. I aquí, un missatge a la banca, al rànquing aquest dels cinc. Ens fan fora de casa i a sobre tanquen els caixers, que és moltes vegades l'únic lloc on moltíssima gent pot anar a dormir. En el fons, que la gent tingui un lloc on viure els hi és igual. Els preocupen els 19.800 milions d'euros de beneficis del 2021. L'oligarquia capitalista en el fons el que busca és autoreproduir-se. I per autoreproduir-se el que vol és destruir sense dubtar-ho competidors, llocs de treball, el medi ambient i drets fonamentals: habitatge, acomiadaments, caixers i expulsió de gent d'un servei bàsic com són els serveis financers. I ho deia abans, la llei o la lògica de centralització del capital, que la dinàmica bancària respon als diversos processos de concentració bancària; és una tendència econòmica, sí, però és política. I depèn de decisions polítiques. Per tant, abans –crec que era el diputat socialista– parlava de l'abordatge global necessari. Nosaltres diríem, aquesta llei –i ho vam dir– és una part molt mínima del que s'ha de fer. L'abordatge global passa per una banca pública. I no només una banca pública per esdevenir o per ser una banca al servei de l'economia productiva i reproductiva, que defugi els guanys immediats i la volatilitat dels mercats financers i especulatius, sinó també per ser una banca de proximitat, que garanteixi la informació i la comprensió dels seus productes per part de la ciutadania, que operi amb productes senzills i comprensibles i que assegurin la igualtat d'informació. Una banca que respecti l'ús social de l'habitatge. I hi torno, que mai més hi hagi 19.000 milions de beneficis en un any per part d'aquells que ens expulsen de casa, que acomiaden i que, en el fons, busquen no respectar mai els drets, perquè només miren pels seus propis beneficis. Moltes gràcies.
En nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Joan Carles Gallego.
Bé, doncs, bon dia. Parlarem una altra vegada d'exclusió financera i d'accés als serveis bancaris, que és la proposició de llei que presentem, amb altres grups, al Congrés dels Diputats perquè pugui ser debatuda i esperem que aprovada. D'entrada, posar en valor que estem exercint la capacitat del Parlament de Catalunya de proposar al Congrés dels Diputats una mesura legislativa, una legislació. I això és important: aprofitar, diguéssim, aquest dret que tenim, i que no l'hauríem d'oblidar en d'altres ocasions, perquè podem contribuir des de la capacitat pròpia del Parlament de Catalunya a que des del Congrés dels Diputats es pugui també legislar a favor dels interessos del conjunt de la ciutadania de l'Estat i, evidentment, també dels catalans i de les catalanes. Certament, en aquesta proposició de llei no parlem de caixers; estem parlant d'exclusió financera i estem parlant d'accés als serveis bancaris. I és aquí on parlem de caixers. No és perquè parlem de caixers, sinó de l'accés als serveis bancaris. I és en aquest sentit que, d'entrada, amb relació a les esmenes presentades pel Grup Socialistes, vull dir que les considero totes assumibles, perquè crec que ajuden a millorar fins i tot el text inicialment presentat; clarifica algunes qüestions amb referència als serveis bancaris, al concepte dels serveis bancaris, i reforça també la idea d'accés a aquests serveis bancaris de les persones. Des d'aquest punt de vista, creiem que totes les esmenes no entren en contradicció, sinó que complementen i milloren en part el text inicialment presentat. Certament, la proposició de llei parla d'equitat social i parla d'equitat territorial. El que està situant és que la manca d'accés a serveis bancaris genera exclusió financera a les persones, certament, per la seva condició social, aquella exclusió digital, la bretxa digital, especialment gent gran, però també aquella exclusió financera que es produeix perquè hi han territoris que no disposen de serveis bàsics, en aquest cas dels serveis financers. Per tant, intenta, aquesta proposició de llei, situar-se a favor de millorar l'equitat territorial i l'equitat social. I, certament, aquesta proposició de llei s'ha de presentar en el marc d'un context determinat, i és el context en què ha operat el sector financer aquests darrers anys, especialment des del 2008, des de la crisi financera, el 2008; crisi financera i rescat bancari; crisi financera, rescat bancari i exclusió financera de bona part de la societat. I aquest és el context en què es produeix aquesta iniciativa. Des del 2008, en el nostre Estat hem passat de vuitanta-vuit entitats financeres a deu grups financers. Hi ha hagut un clar procés de concentració bancària, de concentració de les entitats financeres; de vuitanta-vuit a deu. Aquest procés de concentració financera ha ajudat la ciutadania? Es veu que no, s'evidencia que no. No ha ajudat la ciutadania perquè aquest procés de concentració financera es va fer a càrrec, precisament, fonamentalment, de les pròpies plantilles que tenien aquestes entitats financeres. Des del 2008 al 2021 s'han perdut 115.000 llocs de treball, s'han amortitzat 115.000 llocs de treball, s'han acomiadat 115.000 llocs de treball de les entitats financeres. Aquest acomiadament de les entitats financeres ha millorat el servei bancari? No. Hem passat a perdre, des del 2008 a ara, en el conjunt de l'Estat, 23.000..., més de 23.000 oficines, un cinquanta-u per cent menys d'oficines de les que hi havien. Hi havien més de 46.000 oficines; ara hi han 23.000 oficines, s'ha perdut el cinquanta-u per cent d'oficines, cosa que ha provocat que, si abans un empleat atenia 167 persones, ara un empleat d'aquestes oficines està atenent tres-centes persones; més mal servei al ciutadà i la ciutadana. Les oficines abans atenien al voltant de 1.500 persones del seu entorn territorial; ara acullen, atenen més de 2.500 persones del seu entorn territorial; més mal servei al ciutadà, a l'usuari, a la persona que necessita fer ús dels serveis bancaris. Per tant, hem passat de vuitanta-vuit a deu entitats financeres. En aquest procés de concentració bancària, de concentració financera, no hi ha hagut millora ni social ni laboralment; s'ha fet a càrrec de drets de la ciutadania, d'accés de la ciutadania, però també, diguéssim, dels llocs de treball; s'ha fet un procés que acaba sent insostenible i irresponsable per part de les entitats financeres. I, mentre això passava, no podem deixar d'obviar que només en aquests dos darrers anys, eh?, del 2018 al 2021, els beneficis de les entitats financeres han crescut un trenta-quatre per cent, i el sou dels presidents i els CEOs d'aquestes entitats financeres s'ha incrementat en més d'un trenta-set per cent. Resultat d'aquest context és aquesta exclusió financera, aquesta exclusió de l'accés als serveis bancaris de bona part de la ciutadania que està vivint en territoris, malauradament, que s'estan buidant de serveis bàsics, també del servei financer, però no només del servei financer. I està també posant dificultats a bona part de la ciutadania, que no disposa de les eines de coneixement o d'habilitats suficients en termes digitals per poder mantenir plenament la seva inclusió social i financera. Per tant, és en aquest context, de reconversió, de rescat del servei bancari, on apareix aquesta proposició de llei. Crec que, hi insisteixo, les esmenes milloren el redactat. I el que pretén la proposició de llei és, en definitiva, posar els serveis bancaris considerats com a bàsics a l'abast de la ciutadania per evitar-ne l'exclusió, però també deixar clar que això no es pot fer a costa de l'erari públic, a costa del pressupost públic. Aquesta obligació de les entitats financeres d'atendre la ciutadania, mitjançant caixers en els municipis en risc d'exclusió financera, però també mitjançant l'accés presencial, l'atenció directa telefònica també a les persones, això no es pot fer a càrrec del pressupost públic, sinó que ha de ser entomat, evidentment, pel propi compte de resultats de les entitats financeres, sigui de manera directa o sigui a càrrec, diguéssim, dels fons específics que es determinin per aquesta finalitat. Per tant, no imputació a pressupost públic, sí a l'assumpció directa per part del sector financer dels costos que ha de tenir la lluita contra l'exclusió financera. I, evidentment, assumpció de costos, però també assumpció de riscos per part de les entitats financeres. I, des d'aquest punt de vista, també cal posar en valor que seran els municipis qui hauran de determinar la ubicació i el funcionament dels caixers en els seus territoris per garantir l'accés de la ciutadania. És per això que nosaltres valorem positivament, com ja vam dir en el seu moment, aquesta llei. Si no, evidentment, no l'estaríem proposant amb els altres grups. I, en aquest sentit, també insistir en que valorem també positivament i acceptem les esmenes presentades pel Grup Socialistes. Res més. I gràcies.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Joan García.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, conseller, tornem, o retornem, a aquesta proposició feta per diferents grups sobre l'exclusió financera i la garantia del servei bancari. Crec que aquest tema, tal com vam comentar a l'últim Ple, és un tema que, com a mínim, és tractable si es pot implementar de forma ràpida i eficient... Presidenta, crec que el rellotge no... [[Pausa.]] Gràcies, gràcies per aquest temps extra; no el faré servir. Com deia abans, simplement crec que aquesta proposició de llei és útil o, si es planteja de forma útil, és adequada si a més és ràpida i és completa, no? Nosaltres creiem..., o almenys en el primer debat ja vam dubtar de la fórmula escollida, aquesta lectura única, perquè no és una llei fàcil, és una llei complexa; no són dos articles, sinó que és complexa, i crec que inclús hauria sigut molt més útil si s'hagués pogut debatre de forma àmplia en una ponència. Però també és evident que bona part de les competències que tracta no estan aquí, sinó que estan al Congrés. I també sabem que ja s'està debatent al Congrés, o almenys ja està en una tramitació, una llei similar, sent, diguéssim, certament eufemístic, similar o idèntica, millor dit, al mateix..., al Senat i després..., ara es troba al Congrés. I crec que arribarem tard allà, no ens servirà de res aquest debat i possiblement no aconseguirem el que volíem. Però, bé, aquí estem, hem acceptat novament, doncs, discutir sobre un tema que possiblement l'únic que busca és que alguns puguin dir als seus territoris –alcaldes i governs locals– que s'està treballant en solucionar un problema que té la ciutadania. Però, en realitat, un cop més ens trobem amb que no s'està treballant o no s'està fent absolutament res. No som eficients en aquestes tramitacions, i ho vull dir; no som eficients en aquest tipus d'iniciativa legislativa en aquest Parlament. Jo he criticat moltes vegades, i el nostre grup ha criticat moltes vegades, que inclús aprovem resolucions que després no implementem, però és que a vegades inclús fomentem iniciatives legislatives que no tiraran endavant o que no seran útils. Però, bé, més enllà de la forma, també parlava, si entrem en el fons de la llei, de la incapacitat d'assolir tots els objectius que requereix aquest problema. Tenim un problema essencialment d'exclusió bancària, és cert, de serveis bancaris que ja s'han transformat d'alguna forma en una espècie de dret adquirit per la ciutadania en diferents, diguéssim, espais. Una és la carència territorial, que és evident i que s'està debatent i que és el fons d'aquesta llei. I també, evidentment, la forma en què es dona aquest servei i la incapacitat de respondre directament què necessita un ciutadà, sobretot aquells més vulnerables, per arribar a tenir o per formar part d'aquests serveis. Aquí jo he d'agrair-los una de les esmenes que ha presentat el Grup Socialistes, l'última, perquè era una de les nostres reivindicacions i crec que cobreix bona part del que nosaltres demanàvem l'altre dia, i avui ho tornem a dir. Una era que, a part de tractar o d'assegurar que hi hagin serveis o oficines bancàries al territori, crec que havíem de separar el servei d'oficina del servei bancari. No és el mateix tenir accés a un caixer que tenir un accés directe a una oficina bancària. Tot i que nosaltres creiem que bona part del problema que ens trobem avui dia és precisament que tampoc es dona un servei adequat –i aquí va la resta de les nostres reivindicacions– a les oficines bancàries, almenys no es dona un servei adaptat..., potser el conseller, d'això, en sabrà més, però crec que no es dona un servei..., o almenys el servei ordinari, el tradicional s'ha anat perdent en el temps i actualment ja no es dona aquesta resposta directa als ciutadans. Crec que hem de millorar els recursos, o s'han de millorar els recursos humans i l'atenció personalitzada adaptada a les vulnerabilitats de diversos espais, especialment a aquelles que són digitals. Creiem que s'han d'adaptar els caixers –i això també, doncs, apareix a aquesta esmena– per facilitar, per donar accés fàcil i ràpid a aquell ciutadà que no té per què conèixer com funciona un caixer, que, a més, té diferents sistemes operatius depenent de quina sigui l'entitat. Un tema que no s'ha parlat molt: s'ha d'assegurar, doncs, que siguin més segurs i que aquests tràmits siguin més segurs davant possibles estafes. I, després, crec que ja separant caixers d'atenció, en aquest cas, d'oficines, adaptar o flexibilitzar els horaris de resposta. I això ha d'anar sumat moltes vegades a altres ajudes, com poden ser, doncs, les formacions en l'espai digital que s'han de donar a bona part dels ciutadans perquè puguin arribar a tenir, o a adquirir, o almenys a poder interactuar amb aquest servei. Tot això hauria d'estar en una llei que vulgui donar resposta a les necessitats dels ciutadans. Jo crec que no hi és, en aquesta llei; és incompleta, i, per tant, per nosaltres, doncs no és útil, no serà útil. Però, bé, és veritat que possiblement en aquest moment, doncs, es vulgui donar més importància al fet de que sembla que s'està fent alguna cosa que no que s'està fent realment alguna cosa. I això s'ha de portar, per acabar amb les diferències territorials del món rural amb el món urbà, també dins de les ciutats, entre la perifèria o el centre o en àmbits metropolitans, àrees, doncs, on possiblement moltes oficines bancàries, seguint una lògica de mercat..., també aquí a vegades hem escoltat algunes intervencions i alguns se sorprenien de que unes entitats surtin i tanquin algunes sucursals quan, de fet, teníem o hem tingut tradicionalment més sucursals a Espanya per habitant que altres països d'Europa, però s'estranyen a vegades de que en aquesta lògica de mercat es tanquin oficines. Jo no m'estranyaria; estem parlant del món bancari, tampoc ens hem d'estranyar de que això passi i que haguem de donar aquesta resposta. El que segurament hem de regular o de fer lleis millors que aquesta, però almenys lleis, perquè això es pugui regular o es pugui compensar. Però, bé, a part d'això, crec que s'ha d'acabar amb aquestes diferències camp-ciutat, diferències moltes vegades entre nivells socioeconòmics, diferències entre col·lectius, inclús col·lectius..., doncs, posava l'exemple l'altre dia d'emigrants que no hi poden accedir perquè no tenen accés a la llengua directament i no la coneixen. Doncs crec que tot aquest tipus de diferències les hauríem de poder també solucionar amb una llei d'aquest tipus. Aquesta llei que no és la que estem aprovant avui, però crec que hauria de ser més àmplia. Per continuar i, de fet, ja pràcticament crec que per anar acabant, jo crec que falta també la necessitat de cooperar més amb les entitats bancàries, de parlar més amb les entitats bancàries, d'implementar o, almenys, impulsar fórmules de col·laboració publicoprivada que puguin, doncs, no imposar, sinó moltes vegades impulsar serveis millors per la ciutadania, millorar protocols, millorar compromisos. I crec que moltes vegades aquest seria el camp o la via adequada. Nosaltres, vist el text, tal com vam dir l'altre dia, vistes les esmenes, creiem que no hi podem votar en contra, bàsicament perquè el fons i la necessitat existeix. Votarem, de fet, a favor, en aquest cas, de les esmenes i també del mateix text, sabent o sent conscients de que no servirà, una vegada més, crec, i sento molt dir-ho, de res, o almenys no donarà resposta a aquesta necessitat. Però, bé, al final crec que també hem de saber que el fons o la reivindicació del fons també és important. Gràcies, diputats, diputades, presidenta...
Gràcies. Seguidament, en nom del Grup Mixt, té la paraula el diputat senyor Alejandro Fernández.
Gràcies, presidenta. Estem davant d'una iniciativa que, malgrat que presenta aspectes que no queden massa clars i fins i tot alguns una mica allunyats de la realitat, la considerem necessària. Té raó el senyor Andrés Bello, portaveu de VOX, quan trasllada que potser estem davant d'una duplicitat estèril, és cert, però no podem parlar de manera rotunda d'invasió competencial. Per tant, per una vegada a la vida que fan una cosa legal, no ens posem «tiquismiquis, i crec que podem perfectament, des d'aquest Parlament de Catalunya, traslladar una iniciativa d'aquestes característiques; entra dintre de l'àmbit competencial, per tant fem-ho. Per no insistir massa en el que ja vam repetir en el debat anterior, però sí una idea que per nosaltres és la que fonamenta, doncs, el nostre suport a una iniciativa d'aquestes característiques, més enllà dels matisos i d'algunes intervencions que s'han sentit aquí que evidentment no podem compartir, no? El sistema bancari, en general, té uns beneficis i uns avantatges estructurals que no són fruit de la lliure competència ni dels seus mèrits, perquè s'entengui, sinó de la pròpia regulació del mercat, i, en conseqüència, per tornar a la societat aquests avantatges estructurals, té unes obligacions, dintre de les quals una fonamental és garantir la universalitat dels serveis financers. Això és indiscutible, i, per tant, d'això estem parlant. El text, fins i tot després de les esmenes, continua tenint mancances: el fons de garantia no queda prou ben definit; les contraprestacions..., si un caixer ha d'anar en un immoble privat, tampoc no queda massa ben definit, i deixa un buit legal de difícil solució. Les esmenes milloren el text? Considerem que sí. Per tant, hi donarem suport. Gràcies.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Jordi Munell.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputades, diputats, públic que ens acompanyeu, bé, per no reiterar el que ja hem anat repetint en aquest Parlament des de que el conseller Giró va presentar aquesta iniciativa del Departament d'Economia, intentaré il·lustrar-ho una mica, eh?, i, per tant, canviar una mica el discurs que, de fet, anem reiterant tots els grups. Senyor Verdaguer, Vidrà, província de Girona, noranta anys, ja no condueix gaire. Dissabte pugen els nets a dinar i els hi vol donar un petit detall; li diuen: «Fes-me un bízum. El senyor Verdaguer, amb noranta anys, no sap pas què és això del bízum ni sap fer-ho anar, i diu: «Aniré a Sant Quirze de Besora a treure quatre diners del caixer. Molt bé. Un dia laborable, 7.35 del dematí, se'n va cap a Sant Quirze de Besora, arriba a les 7.55, treu els diners del caixer, però fins a les 14.30 no torna a pujar l'autobús. Arriba a les 14.50. Hi ha estat set hores i quart; set hores i quart, és una persona jubilada; podríem pensar: «Bé, ha passat el dematí..., però són set hores i quart. Si ho fa a la tarda, hauria de sortir a les 14.50, però no podria tornar a Vidrà fins l'endemà a les 7.15; s'hauria de quedar a dormir a Sant Quirze, i potser la seva dona diria: «Què has fet aquesta nit?, no? O la senyora Remei, de Setcases. Tenen un restaurant, a casa seva. Setanta anys, és més jove, però no condueix. I la filla, de cara al cap de setmana..., el cap de setmana multipliquen per deu la població de Setcases, necessiten cash, necessiten diner efectiu pel restaurant, i han d'anar a Camprodon, que és ben a prop. Surt a les 8.30 del matí, si és un dia laborable, perquè hi ha el bus escolar, sortosament; arriba a Camprodon a les nou, però per tornar a pujar ha d'esperar a les 13.50, i arriba a Setcases a les 14.20. Sis hores; sis hores per anar a fer una operació simple, que molts metropolitans, doncs, vas a qualsevol cantonada, eh?, i tens un caixer per fer aquesta operació. Darrer exemple, per no fer-me pesat. Beget, comarca de la Garrotxa, municipi de Camprodon, dinou habitants. A la senyora Engràcia li demanen els serveis socials del Consorci de Benestar Social que els hi ha de portar un extracte bancari, per la llei de dependència. La senyora Engràcia, evidentment, per la seva edat tampoc no condueix ni té ningú de família, propera, que la pugui portar, doncs, anirà a Camprodon, dins el seu propi terme municipal, però situat a gairebé vint quilòmetres, en autobús. Si és un dia escolar, també tindrà sort de que hi ha el bus escolar, i sortirà a les 7.15; arribarà a Camprodon a les 7.55. Anirà al caixer o a l'oficina, si està oberta aquell dia, eh?, podrà fer aquesta operació, treure un extracte que li demanen Benestar Social, i tornarà a les 14.30. Arribarà a Beget a les 15.20. Vuit hores, vuit hores per fer aquesta gestió. Si baixa a la tarda, pobra Engràcia, haurà de tornar l'endemà. Són exemples de pobles, com aquests cinc-cents i escaig que ha esmentat la senyora Reguant, que lamentablement al nostre país no disposen del servei bàsic essencial que és un caixer o una oficina bancària oberta. Si a això hi afegim que no sigui un dia escolar, i, per tant, no hi hagi transport escolar, si hi afegim dificultats de mobilitat, perquè no tots els autocars que fan el servei estan adaptats a persones amb mobilitat reduïda, hauran de fer servir un altre servei, que també existeix, sortosament, que és el transport a la demanda. Haurà de trucar uns dies abans al consell comarcal, demanar un servei de transport a la demanda, i, de ben segur, aquell dia a l'autobús que fa el servei..., o li pujarà, doncs, un vehicle dels que estan concertats, i podrà fer el viatge, segurament si és amb l'autobús, amb el mateix tempo, si és amb un servei, doncs, a la demanda, possiblement una mica més reduït; transport a la demanda que, per cert, l'any 19, els consells comarcals de muntanya van veure reduïda al cinquanta per cent, l'aportació del Govern, i el 2020, després de la pressió, es va recuperar, un servei també essencial: poder proveir a aquestes persones grans, sense mobilitat pròpia, que puguin anar, doncs, als pobles de major població a fer serveis, a anar al CAP, anar a una revisió mèdica, anar a fer un tràmit amb serveis socials o anar al caixer. Estem parlant d'exclusió geogràfica. Estem parlant de pobles en els quals aquests habitants que he esmentat, la Remei, l'Engràcia, el senyor Verdaguer, no tenen igualtat d'oportunitats per continuar visquent en aquests pobles. Però també estem parlant de petits negocis que es desenvolupen en aquests pobles i que no tenen igualtat d'oportunitats, per exemple, per tenir efectiu, eh?, o per fer tràmits bancaris, perquè, si no tens cotxe propi, la situació es complica, com hem dit, moltíssim, malgrat que tenim un país amb cobertura de línies regulars o línies de transport a la demanda. I, per tant, que també és un luxe de país, però que, evidentment, no poden cobrir totes les hores del dia, com he esmentat. Per tant, tenim un problema de país, un problema de país que no podem pensar que pel fet de viure en un poble allunyat de la ciutat tinguis menys oportunitats. Per tant, estem parlant de despoblament o estem parlant de que qui vol invertir o vol fer emprenedoria..., vigila on ho fas, perquè tindràs aquestes dificultats. I no hauria de ser així; no hauria de ser així si ens creiem de veritat l'equilibri territorial i que, a qualsevol poble o qualsevol comarca, hauríem de tenir els mateixos drets: socials, educatius, de seguretat, dels serveis essencials, com són els financers. A Catalunya hi ha més d'un quart de milió de ciutadans que pateixen aquest fenomen, aquest fenomen de desertització bancària, i, per tant, que comporta una certa exclusió geogràfica. Com a país, hem de donar resposta; com a país, el conseller Giró va fer una proposta, des del departament, que avui completa el tràmit parlamentari, i que, lamentablement, és una competència que no és del nostre país, perquè, com he dit altres vegades, hem de donar resposta als nostres ciutadans, que ens la demanen i exigeixen com si fóssim un estat, però no som un estat. Hi ha competències que encara depenen de l'Estat del costat, com és la regulació dels serveis bancaris. Però nosaltres hem de donar-los resposta als ciutadans, a la Remei, a l'Engràcia, al senyor Verdaguer i a aquests més de 250.000 habitants, de més de cinc-cents pobles del nostre país; els hi hem de donar resposta com a govern i com a acció legislativa. És el nostre deure, també, com a parlamentaris, legislar perquè tothom tingui els mateixos..., igualtat de drets i de deures. Per tant, és una proposta que aquí completarem un tràmit d'enviar-la al Congrés. Cert, hauríem de ser un país propi, com així pretenem, per poder legislar i reglamentar els serveis bancaris. Si fos així, aquí ho completaríem, i segurament podríem fer una llei molt més completa, com ha esmentat el senyor Riba, com han esmentat altres grups parlamentaris, que tingués en compte molts altres fenòmens: la digitalització, el tema dels drets dels consumidors... Segurament és una llei, evidentment, que es podria completar molt. Això ho faran al Congrés, perquè és un reglament dels serveis bancaris que no depèn del nostre Estat, encara, depèn de l'Estat del costat, però hi hem de posar solucions. Com va dir el senyor conseller Giró, l'honorable conseller Giró, aquí no és la manera més completa de fer-ho, segur que no, però és la manera més viable, més ràpida i més eficient; fer-ho simple perquè es pugui aplicar ràpid, i, després, en el tràmit del Congrés, ja es tindran en compte la resta de paràmetres en el procés de tramitació de la llei. El que hem d'aconseguir és, de forma ràpida, que els 940 i escaig municipis del nostre país, o, fins i tot, doncs, en alguns llocs, com s'ha esmentat, i s'incorpora també en les esmenes, en alguns barris o alguns, com he esmentat jo també..., Beget és un terme de Camprodon, per tant, és un barri de Camprodon, per tant, han de tenir també aquest accés a un servei que és essencial, segons la directiva europea, que és l'accés als serveis financers. I, a més a més, també, com preveu la proposició de llei, que això sigui suportat pel sistema bancari; hi torno a insistir i a recordar-ho, ho ha fet la companya Reguant, i s'ha de tornar a dir: un sistema bancari estatal que, del 2009 al 2012, va rebre fins a 101.500 milions d'euros –101.500 milions d'euros–, que es diu molt ràpid, però si els has de comptar segurament ens hi perdríem, pel camí; 101.500 milions d'euros, segons el Tribunal de Cuentas –els sona, això del Tribunal de Cuentas?, el Tribunal de Cuentas...–; 101.500 milions d'euros, es va comptabilitzar el desembre del 2021, entre l'aportació del FROB, l'aportació de la Sareb i l'aportació del Fons de Garantia de Dipòsits. D'aquests, s'estima que uns 43.000 hauran provingut de la Unió Europea, que ha iniciat també un procediment d'auditoria, el Tribunal de Comptes de la Unió Europea, per veure on han anat a parar. Un sistema bancari que aquest any passat, només aquest any passat, el 2021, com deia la senyora Reguant, s'acosta als 20.000 milions d'euros de benefici, que pensem que tenen l'obligació de retornar també a la societat en forma de serveis essencials, perquè l'accés als serveis financers per part dels ciutadans és un servei essencial. I, mentre el Govern estatal no fa res per rescatar aquests diners amb els que va rescatar el banc, fa pocs dies –el 14 de juny, eh?–, passava així, de sotamà, la notícia que el Banc Central Europeu torna a rescatar el país comprant deute públic, comprant aquests actius que ningú vol comprar en els mercats internacionals del deute. Mentrestant, l'Estat no és capaç de recuperar aquests més de 100.000 milions que ha injectat a una banca que, enguany, en un sol any, 20.000, i que ens escatima caixers, oficines i serveis als ciutadans del país. Moltes gràcies.
I finalment, per fixar la seva posició, té la paraula en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, el diputat senyor Lluís Salvadó.
Gràcies, presidenta. Conseller, diputats, diputades, bon dia a tothom. Bé, la darrera dècada l'hem viscuda tots plegats de crisis en crisis, a nivell global, però també, sobretot, amb una incidència molt important a nivell local. Hem estat sotmesos a canvis en profunditat que ho estan transformant tot: canvi climàtic, revolució energètica, digitalització, els serveis telemàtics, la globalització, la pandèmia, ara mateix una guerra en plena Europa; trencaments de cadenes de subministraments, inflacions a nivell històric. Segurament no hi ha cap sector econòmic que no estigui en estos moments patint canvis, estos canvis estructurals, i segurament un dels sectors que més els ha patit és el sector bancari. La consolidació, a la que s'ha fet referència, del sistema financer espanyol, els interessos extraordinàriament baixos, la digitalització que ha provocat canvis radicals en els seus serveis. Segons la patronal bancària, avui en dia només el cinc per cent dels tràmits bancaris se fan de forma presencial. Com s'ha comentat, d'aquell màxim històric que es va assolir el setembre del 2008, amb 46.118 oficines bancàries al conjunt de l'Estat, en estos moments ha caigut a les 19.104, a finals del 2021. A Catalunya vam arribar a tenir-ne 8.205. Ara en tenim 2.582: han tancat el seixanta-vuit per cent. Només l'any passat van tancar-ne, al conjunt de l'Estat, tres mil, i, segons informes de diferents institucions, la tendència del tancament dels serveis bancaris continuarà, com a mínim, fins al 2030. Avui en dia, l'Estat espanyol manté encara quatre oficines per cada 10.000 habitants, la segona xarxa més densa d'Europa, després de França. I, en termes absoluts, se troba entre els tres estats de la Unió Europea amb més caixers automàtics. Però, tot i això, l'Estat espanyol té la meitat de les oficines per quilòmetre quadrat que Alemanya i que la majoria dels estats més avançats de la Unió Europea. En definitiva, tenim prou servei financer per habitant en termes relatius, però tenim molt poc servei financer per superfície. Però més enllà de les dades i de les estadístiques, la realitat és que avui quasi la meitat dels municipis del nostre país no tenen accés al servei financer més bàsic, que és la disponibilitat d'efectiu. Les zones més afectades pel despoblament, els pobles rurals amb menys població van perdent serveis que són essencials per a poder viure en normalitat. Però també és un fenomen que, com s'ha comentat, està afectant en estos moments els barris més desafavorits de les àrees urbanes, barris de Barcelona com Trinitat Nova, que recentment ha vist tancar la seva darrera oficina bancària, o ciutats com Santa Coloma de Gramenet, amb setze barris, vuit dels quals no tenen cap oficina bancària. I tot canvia molt ràpidament, però no ho fa tot al mateix ritme. Segons els informes del Banc Central Europeu, avui, encara més del cinquanta per cent dels pagaments se fan en efectiu –més del cinquanta per cent. Quan va posar-se en circulació l'euro, el 2002, hi havien 8.000 milions d'euros en circulació. En estos moments n'hi han 28.000. El 2021 es va arribar a 28.000, una xifra rècord d'efectiu, encara que sembla contraintuïtiu en estos moments està arribant a xifres rècord. En estos moments s'està arribant..., a les llars hi ha més efectiu que mai. I, de tot això, se'n desprèn que la proposició que avui estem debatent no aborda un tema secundari, ni molt menys. Disposar d'efectiu és avui encara una necessitat vital per a la majoria de la ciutadania europea. Se tracta d'un problema greu que s'ha intentat abordar sense gaire eficàcia des de moltes instàncies, des d'aquí mateix al Parlament, des del Govern de Catalunya, des de les diputacions, des de l'Estat, des d'altres comunitats autònomes. Com s'ha fet referència, segons l'article 149.1 de la Constitució espanyola, estem davant d'un tema competència de l'Estat espanyol i les nostres aproximacions les hem de fer sempre de forma col·lateral. Ja vaig comentar que des del Departament d'Empresa i Treball en estos moments s'està tramitant un avantprojecte de llei de modificació del Codi de consum de Catalunya, que intentarà abordar esta qüestió. Per altra banda, l'Estat va impulsar conjuntament amb el sector bancari un protocol estratègic per a reforçar el compromís social i sostenible de la banca. En estos moments, també, el Ministeri d'Economia està tramitant un avantprojecte de llei de creació de l'Autoritat Administrativa Independent de Defensa del Client Financer, i les patronals de la banca i també les cooperatives de crèdit han anunciat que al mes de juliol presentaran un pla de mesures per a millorar l'accés als serveis financers a les zones rurals. I, com és conegut, moltes diputacions i algunes comunitats autònomes en estos moments estan posant recursos públics –cosa que no compartim–, s'estan posant recursos públics per intentar revertir esta situació. Moltes iniciatives. Balanç del 2021: tres mil oficines tancades al conjunt de l'Estat espanyol. Per tant, no s'està encara abordant amb eficiència, i, per tant, esta proposició de llei és necessària. Una proposició de llei que, com hem dit, parteix del convenciment de que els serveis bancaris no són una activitat mercantil, són un veritable dret de la ciutadania. Són uns serveis que, sense ser considerats com a drets fonamentals, perquè legalment no ho són, sí que els hem de considerar com a essencials i com a bàsics. L'articulat de la proposició que hem presentat se centra fonamentalment, com s'ha comentat, a garantir l'accés al servei bancari més bàsic, l'accés a l'efectiu. Però també s'incorpora la modificació de la Llei 44/2002, de mesures de reforma del sistema financer, en la que es mandata al ministeri competent l'elaboració d'un mapa de necessitats territorials mínimes, de servei d'atenció presencial que garanteixi un servei universal. Per tant, també s'aborda aquesta necessitat de l'atenció presencial que, com s'ha comentat, també queda reforçat per algunes de les esmenes que s'han presentat per part del grup socialista, i que assumirem i votarem favorablement, perquè reforcen també aquest aspecte important dins del que són els serveis financers. Som conscients que no podem recuperar aquell vell model d'oficines bancàries a cada cantonada. Però també sabem que és imprescindible determinar distàncies, distàncies mínimes perquè la ciutadania tinga un dret bàsic en la percepció dels serveis bancaris. L'exclusió financera no és un problema específic de l'Estat espanyol ni d'Europa. En estats nord-americans, o al Canadà o al Brasil, quan parlem d'exclusió financera parlem, evidentment, de distàncies molt superiors a les nostres. Hi han moltes iniciatives desenvolupades a nivell internacional, des dels «ofibusos, des de les targetes «multibanc i dels sistemes cashback per retirar efectiu en establiments comercials o caixers dins d'establiments no bancaris o dins d'instal·lacions públiques, agents financers… Se poden explorar col·laboracions amb les cooperatives agràries o amb les seccions de crèdit, que habitualment tenen molta presència al món rural, acord amb cadenes d'alimentació que arriben a tots els barris metropolitans... Segurament mos cal provar-ho tot abans que el mercat continue abandonant aquests segments de la societat que no generen els elevats marges de benefici que consideren com estàndards. L'exclusió financera incideix en la vulnerabilitat per raons d'edat, de formació o senzillament, per la falta d'equitat territorial. Els barris metropolitans perifèrics o els pobles més menuts, la gent gran, les famílies afectades per la fractura digital veuen com els seus factors de vulnerabilitat i de discriminació creixen. I si no hi fem res, d'aquí quatre dies veurem com la gran majoria dels municipis de menys de dos mil habitants, que són dos terços dels municipis del nostre país, ni tindran oficina, ni tindran accés a l'efectiu. El despoblament respon a molts factors, però també respon a factors com el que avui estem discutint, com la possibilitat de disposar de serveis essencials, de serveis bàsics com els serveis bancaris. I cal que donem resposta des de la perspectiva que estem davant d'un servei essencial que hauria de ser abordat, com ho són els serveis de telecomunicacions i d'energia, amb la fixació per una llei estatal d'unes prestacions mínimes de caràcter obligatori. La garantia de l'accés als serveis financers no es pot deixar en mans de les pròpies entitats financeres, que són les que estan provocant el problema. Cal intervenir des de les administracions públiques legislant, com proposem, per tal de protegir els segments de població més vulnerables. No podem permetre que mentre els cinc grans bancs..., com s'ha comentat, els cinc grans bancs espanyols tanquen el 2021 amb uns beneficis de 20.000 milions d'euros o uns bancs que van rebre, com ha comentat el company, 100.000 milions d'euros en subvencions, no podem permetre que continuïn afegint llenya al despoblament, que continuen abandonant els barris més desafavorits i que continuen marginant la gent gran. Moltes gràcies.
A continuació, i segons la petició feta pel Govern, intervindrà breument el conseller Giró, i si ho fa prou breument, no obrirà torn. Gràcies.
Gràcies, presidenta. Breument. Diputats, diputades, un cop aprovada, com espero que sigui el cas, la proposta que tot just acabem de debatre, ara ens toca confiar que el Congrés de Diputats a Madrid l'escolti i la faci seva. Fa cinc mesos va començar a gestar-se una proposta per solucionar un problema social a Catalunya, el problema de l'exclusió financera en els municipis petits. Avui, aquesta cambra acaba de debatre un text que la majoria dels grups parlamentaris s'ha fet seu. Per tant, tenim detectat un problema, sabem com resoldre'l, i hem arribat a un acord per fer-ho, i tanmateix, no podem posar fil a l'agulla perquè ni l'agulla ni el fil estan a les nostres mans. Per això no puc evitar, arribats a aquest punt, compartir amb vostès un sentiment de decepció i de tristesa. Els confesso que aquest és l'únic punt que ha impedit que la meva alegria avui sigui completa. El que voldria és que ens poséssim a treballar immediatament per implementar la llei i afavorir els ciutadans en els quals hem pensat. Però dit això, no vull que avui les meves paraules sonin a queixa, sinó a satisfacció i alegria. Soc optimista perquè tots els grups ens hem posat d'acord, hem bastit una bona proposició de llei i hem anat tan lluny com podíem anar. Són totes elles bones raons per estar contents i esperançats sobre el futur d'aquest text. Permetin-me que comparteixi amb vostès només dues consideracions al voltant d'aquesta proposta que votaran d'aquí a uns minuts. Només en l'àmbit financer, en poc més de quaranta anys hem passat de tenir una llibreta d'estalvis amb els apunts comptables escrits a mà, a pagar les compres del súper acostant el mòbil a un datàfon. Al llarg d'aquests darrers quaranta anys, hem vist com les entitats financeres ens han acostumat a disposar d'una oficina bancària a cada poble de Catalunya i a cada barri de ciutat, i d'un caixer automàtic a cada cantonada. I al final d'aquestes quatre dècades, gairebé d'un dia per un altre, aquestes sucursals han desaparegut de totes les places i carrers, i amb elles, els caixers automàtics. Quan les transformacions són tan profundes com aquestes i es produeixen tan de pressa, és inevitable que hi hagi gent que no pugui seguir el ritme d'aquests canvis. Quan això passa, quan alguns ciutadans no poden resoldre amb mitjans alternatius allò que fins aleshores resolien amb mitjans convencionals, corren el risc de quedar exclosos. Una cosa tan senzilla com la desaparició d'un caixer pot complicar la vida a totes les persones que no poden utilitzar serveis bancaris per internet, o que no fan servir targetes de dèbit, o que organitzen la seva petita economia domèstica amb diners en efectiu. Vostès saben quines són aquestes persones, tothom sap quines són aquestes persones: no som ningú de nosaltres, són les persones més vulnerables, les persones grans, les que només es poden permetre serveis bancaris físics, presencials, perquè no tenen ordinador a casa ni accés a la xarxa ni tampoc disposen de vehicle per arribar a un poble a on encara quedi una oficina bancària. Una societat forta i sana com la que tots aspirem que sigui Catalunya protegeix els seus membres més fràgils i posa recursos per evitar risc d'exclusió. Per la meva part, només puc expressar la meva alegria –ja ho he dit– i el meu agraïment en veure que el primer text que vam presentar des del Departament d'Economia ara fa cinc mesos s'ha millorat, i molt notablement, amb les aportacions dels grups parlamentaris de Junts, d'Esquerra, dels comuns i de la CUP, que incorporen l'accés també a l'atenció personal, i també –vull dir-ho– amb les aportacions substancials del PSC mitjançant unes esmenes que van en la mateixa línia d'incorporar l'accés a altres serveis i ampliar els supòsits en els barris de les grans ciutats. Per tant, agraeixo el vot favorable de tots els grups, també d'aquells grups que, sense participar en la seva tramitació, avui emetran finalment el seu vot favorable a aquesta proposta. Per tant, moltes gràcies a tots vostès.
Molt bé. Doncs, acabades les intervencions, procedirem ara a les votacions. I, en primer lloc, atesa la petició que han formulat els grups parlamentaris, votarem en primer lloc les esmenes a l'articulat números 1, 2, 3 i 4, que ha presentat el Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar. [[Pausa.]] Espero que arribin les diputades al seu lloc. Comença la votació. Aquestes esmenes han quedat aprovades amb 119 vots a favor i 10 vots en contra. A continuació, votarem les esmenes números 5, 6, 7, que també ha presentat el Grup Parlamentari de Socialistes i Units per Avançar. Comença la votació. Aquestes esmenes han quedat aprovades amb 56 vots a favor, 10 vots en contra i 63 abstencions. Votem ara la resta del text de la proposta. Comença la votació. Doncs la proposta per presentar a la Mesa del Congrés dels Diputats la proposició de llei de garantia del servei de caixer automàtic en els municipis en risc d'exclusió financera i de garantia en l'accés als serveis bancaris ha quedat aprovada per 119 vots a favor i 10 vots en contra. [[Aplaudiments.]] [[Decret llei 6/2022, del 30 de maig, pel qual es fixen els criteris aplicables a l'elaboració, l'aprovació, la validació i la revisió dels projectes lingüístics dels centres educatius]] [[203-00024/13]] I passem seguidament al tercer punt de l'ordre del dia, el debat i votació sobre la validació del Decret llei 6/2022, del 30 de maig, pel qual es fixen els criteris aplicables a l'elaboració, aprovació, validació i revisió dels projectes lingüístics dels centres educatius. En primer lloc, i d'acord amb l'article 158.2 del Reglament, intervindrà el conseller d'Educació per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret llei. Té la paraula el conseller senyor Josep Gonzàlez-Cambray.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades, avui presentem un decret llei que té per finalitat donar màxima seguretat, acompanyament i protecció jurídica als centres educatius, a les seves direccions, als seus mestres, al seu professorat, als seus projectes lingüístics davant una situació judicial anòmala com és la pretensió d'imposar des dels tribunals un model lingüístic a les aules. Un decret llei que complementa la llei sobre l'ús i l'aprenentatge de les llengües oficials en l'ensenyament no universitari que vam aprovar en aquesta cambra el 8 de juny a proposta de quatre grups parlamentaris que representen el vuitanta per cent de la ciutadania del país. Perquè la llengua i el model d'escola catalana són una peça fonamental del nostre país, construïda i defensada en base a grans consensos polítics i socials; consensos que alguns han intentat dilapidar, que han volgut trencar judicialitzant l'escola, creant un problema on no hi és. Un decret llei que, igual que la llei que els deia, té el suport unànime del Consell de Garanties Estatutàries, que alguns també volien utilitzar com a eina per entorpir-ne la tramitació. A través del decret llei que portem avui a la convalidació del Parlament, establim quin ha de ser el procediment per aprovar els projectes lingüístics dels nostres centres educatius. Aquesta norma estableix quin ha de ser el procediment d'elaboració i les característiques pedagògiques i didàctiques que han de tenir els projectes lingüístics dels centres i fa responsable el Departament d'Educació de l'ajustament d'aquests projectes lingüístics a la nova normativa. Els projectes lingüístics dels centres són l'element nuclear del model lingüístic escolar de Catalunya, que, tal com recull l'article 14 de la llei d'educació, els projectes lingüístics són el document però, sobretot, han de ser l'instrument que marca el tractament de les llengües en un centre educatiu. I des del Departament d'Educació, i com a conseller, ens fem responsables de la legalitat dels projectes lingüístics que validem. En l'elaboració d'aquests projectes lingüístics cal tenir en compte també, evidentment, i no pot ser d'una altra manera, la diversitat cultural, la realitat sociolingüística dels nostres infants i joves de cadascun dels nostres centres. Escoltin, a l'inici d'aquesta legislatura, ara fa un any pràcticament, molt aviat, portava poc temps de conseller, el que vaig fer va ser reconèixer una situació per tal de passar a l'acció i millorar-la. I aquest reconeixement va passar, com sempre, en funció d'indicadors i en funció de dades; sempre hem de disposar de la màxima informació possible per prendre les millors decisions. I l'estudi sociodemogràfic i lingüístic de quart de secundària elaborat pel Consell Superior d'Avaluació del Sistema Educatiu ens va començar a posar de manifest la reducció de l'ús del català entre l'alumnat i el professorat, i especialment preocupant el descens en les activitats educatives que es fan en grup. Després va venir també, uns mesos més tard, el Síndic de Greuges, que en l'enquesta sobre els drets dels infants i usos lingüístics a Catalunya assenyalava, al març del 22, que el català és la llengua d'ús escolar durant el 62,1 per cent de la jornada a primària i el 60,6 per cent a secundària, mentre que el castellà ho és un 33,1 per cent a l'escola i un 32,9 als instituts. Aquest estudi constata, a més, la importància del català com a paper compensatori que l'escola representa per a molts infants i joves a l'hora de proporcionar aquestes eines i aquest espai d'interacció i comunicació entre iguals en català. I encara més, l'enquesta sobre els usos lingüístics escolars a Catalunya del 2022, que hem fet des del Departament d'Educació i que properament farem pública, del Centre de Recerca en Sociolingüística i Comunicació de la Universitat de Barcelona, remarca també aquest descens en els usos del català, sobretot quan l'alumnat interactua amb altres companys i companyes dins de l'aula, quan fan, amb les noves metodologies d'aprenentatge, sobretot treball en grup o treball per projectes. I en els darrers anys, la nostra societat ha viscut enormes transformacions que afecten també la composició demogràfica i lingüística, i l'escola s'hi ha hagut d'adaptar. La realitat diversa de les aules catalanes obliga a plantejar l'educació lingüística de manera integral, tenint en compte els diferents usos lingüístics associats al procés d'aprenentatge. Tenim centres i aules amb realitats socials i lingüístiques ben diferents: 72.000 aules al país, 72.000 realitats diferents i, per tant, es fa impossible elaborar, redactar projectes lingüístics únics. No creiem en la regulació monolítica, creiem en prendre les decisions des dels lideratges compartits i, per tant, no podem abordar situacions lingüístiques diverses amb una solució única, uniforme i igual per a tothom. I tal com sempre, com a conseller d'Educació, hi poso l'accent i per tant, avui també vull fer ho, la resposta als aprenentatges sempre vindrà de l'expertesa dels nostres mestres, sempre vindrà de la mà de la pedagogia. Cal, per tant, que el sistema educatiu doni resposta a una realitat social, complexa i canviant, i que ho faci amb unes metodologies flexibles i transversals que no admetin l'aplicació de paràmetres numèrics, de percentatges o proporcions preestablertes d'utilització de les llengües. Es tracta d'un decret, el que avui proposem a la convalidació, amb quatre articles, tres disposicions addicionals, una transitòria i una final. El primer article fixa l'objectiu del decret llei, que és fixar els criteris aplicables en l'elaboració, l'aprovació, la validació i la revisió, si escau, dels projectes lingüístics dels centres educatius públics i dels centres privats, sostinguts amb fons públics. El segon article. El segon article el que fa és fixar els criteris i objectius bàsics de l'ensenyament i ús de les llengües en l'àmbit educatiu. Partint de la normativa vigent, es determina el català com a llengua pròpia, llengua normalment emprada, llengua vehicular i d'aprenentatge i llengua d'ús normal en l'acollida de l'alumnat. Es fixa com a objectiu garantir que l'alumnat assoleixi el ple domini, oral i escrit, del català i del castellà, i com més llengües millor, en acabar l'etapa obligatòria de quart d'ESO. I finalment determina, com deia, aquesta inaplicació de paràmetres numèrics, proporcions o percentatges en l'aprenentatge de les llengües. I això és el que diu també el consens pedagògic. La setmana passada, el Consell Lingüístic Assessor del Departament d'Educació, amb la presidenta Carme Junyent i els catorze membres, em van presentar un informe amb les conclusions de la feina feta dels darrers tres mesos. Unes conclusions i una feina feta que servirà com a base per al futur decret del Departament d'Educació, que regularà el procediment d'elaboració dels projectes lingüístics dels nostres centres educatius. I en aquest informe feien explícitament també..., posaven l'accent de forma clara també en la inaplicació de percentatges en l'aprenentatge de les llengües i de qualsevol àmbit. L'article tercer se centra en el procés d'elaboració, aprovació i revisió, si escau, dels projectes lingüístics. Uns projectes que seran revisats de manera periòdica per l'avaluació tant interna com externa. Per tant, el que venim a fer és acompanyem, assessorem els centres educatius. Redacten, a través de la inspecció educativa a través dels professionals de llengua, interculturalitat i cohesió social, els projectes lingüístics, fem el seguiment de l'aplicació d'aquests projectes lingüístics, i sobretot, i molt important, els avaluem. El decret llei també té una disposició addicional que estableix que en aquells projectes lingüístics o mesures singulars adoptades que no compleixin els criteris fixats pel decret llei, s'haurà de revisar en els primers sis mesos del curs vinent per tal que puguin adaptar-se a aquesta normativa. I el decret llei té encara també dues disposicions addicionals més, en què s'estableix l'assessorament que el departament ha de fer als centres, i es marca també la bipolaritat i l'ús de l'aranès al territori de l'Aran. Un cop aprovat aquest decret llei per part del Govern, ja va entrar en vigor i, per tant, el que van fer com a Departament d'Educació, el que van fer com a Govern, va ser enviar als centres educatius unes instruccions. Unes instruccions molt clares perquè, de manera molt senzilla, els centres poguessin, a través d'un qüestionari, abans del 30 de juny, per tant, abans de demà, verificar que els projectes lingüístics actuals vigents s'adapten als nous marcs normatius, tant el de la llei que aquest Parlament, amb el 80 per cent de suport, va aprovar el 8 de juny, com el decret llei que esperem avui convalidar. Amb aquestes instruccions també explicitàvem que el projecte lingüístic ha de ser conegut per tota la comunitat educativa, per tots els professionals. També explicitàvem que aquest coneixement també ha de portar al compliment del projecte lingüístic dins de les aules. I, per tant, els mestres, el professorat, no trien la llengua en la que fan la classe. Fan la classe en la llengua que els explicita el seu projecte lingüístic. I, per tant, farem també seguiment i també avaluació de que els projectes lingüístics redactats realment acabin sent una realitat dins de les aules. I hem d'anar més enllà –hem d'anar més enllà–, sobretot en el repte d'incrementar l'ús social del català. Aquí, destacar la feina que es fa a través també del pacte nacional per la llengua. L'educació és part de la solució, però aquí tots hi estem implicats per tal d'incrementar aquest ús del català. I vaig acabant. Deia: acompanyament, assessorament al costat dels centres, màxima protecció jurídica dels centres educatius. Novetats: l'avaluació. Aquest decret llei que avui aprovem també hi incorporarà que a través del decret..., farem un desplegament de l'avaluació dels projectes lingüístics en català, en castellà i anglès i en altres llengües, però principalment en aquestes tres, dels aprenentatges del nostre alumnat. A partir de la LOMLOE hi han proves de competències bàsiques a quart de primària i a segon d'ESO. Nosaltres les farem també a sisè de primària i a quart d'ESO. Les farem..., iniciem un camí per fer-les de forma censal, a tot arreu, i iniciem un camí també per fer l'avaluació de les proves de competències orals, que fins ara no es fan. I, per tant, avaluarem, progressivament, oralment, tant el català com el castellà com l'anglès a quart d'ESO i a sisè de primària. I això també és una novetat per millorar aquesta avaluació, que ens ha de permetre després prendre les millors decisions per tal d'adaptar, any rere any, els projectes lingüístics dels diferents centres educatius. I, per tant –i ara, sí, acabo–, amb aquest nou marc normatiu, amb consens polític, amb consens social i amb consens pedagògic, el que fem és refermar –refermar– el compromís en el model d'escola catalana, escut jurídic i legal per a les nostres direccions, per als nostres mestres i per als projectes lingüístics de tots els centres educatius davant les ingerències judicials. Deixem clar i posem l'aprenentatge en mans de qui en sap. Per tant, deixem la pedagogia en mans dels mestres. No apliquem percentatges numèrics en els aprenentatges. I el que voldria fer és donar les gràcies a tothom que ha participat en l'elaboració d'aquest decret llei, demanar el vot favorable per tal de convalidar-lo. I seguirem, des del Departament d'Educació, fent que les coses passin i sempre sempre sempre al servei de l'alumnat. Gràcies.
Moltes gràcies, conseller. Doncs, seguidament, intervindran els grups parlamentaris per fixar la seva posició. Aquest temps d'intervenció serà de deu minuts per a cada grup parlamentari. I té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari dels Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Esther Niubó.
Bé; bon dia. Gràcies, presidenta. Consellers, consellera, honorable president... No fa ni un mes aprovàvem en aquest hemicicle un acord llargament treballat, que destil·lava l'actualització d'un important consens en matèria lingüística a les escoles pel que fa a aprenentatge i ús de les llengües oficials. Un acord que preserva la vehicularitat del català, que continuarà sent el centre de gravetat del sistema educatiu; que garanteix l'aprenentatge i l'ús curricular de les llengües oficials, també del castellà, que, per primer cop, es reconeix a la normativa com a llengua d'aprenentatge, per tant, una llengua a ensenyar i per ensenyar, i que estableix els criteris per determinar la presència d'aquestes llengües oficials als projectes educatius pels quals s'hauria de tenir en compte la realitat sociolingüística per poder flexibilitzar i modular les estratègies educatives, els recursos didàctics del centre en funció de l'entorn, per assolir el que és l'objectiu polític compartit que és aquest ple domini oral i escrit de les llengües oficials al final de l'ensenyament obligatori. I, evidentment, tenint en compte els resultats, d'acord amb els instruments d'avaluació, control i millora de les competències, per anar ajustant i millorant allò que s'hagi de millorar. Però, en tot cas, la llei fixa que seran criteris pedagògics els que determinaran aquesta presència, que s'hauran de concretar en els projectes lingüístics, que són objecte d'aquest decret, que, si bé no són instruments jurídics, sí que són eines de planificació educativa. Doncs, bé, esperàvem que el decret que desplegués i concretés aquesta llei com a mínim preservés en plenitud l'esperit d'aquest acord. I això, malauradament, doncs, aquest decret no ho fa, sinó que el que fa és trencar l'acord a què s'havia arribat. I per què pensem que no és el millor decret que haguéssim pogut tenir? Primer, pel que fa a la forma, es fa evident que es va fer a correcuita: parla de projectes lingüístics dels centres educatius de llengües en general, però, en canvi, no té en compte ni les terceres ni les quartes llengües, les llengües estrangeres. I ho deia ahir quan insistia el conseller d'Educació en la necessitat d'impulsar un pla per millorar les competències en llengua anglesa, en una tercera llengua de l'alumnat, de la ciutadania en general, en l'educació obligatòria. Com deia, estem al segle XXI. Sabem que, sense dominar mínimament una tercera llengua, no podrem accedir a determinades posicions directives, no podem estudiar determinades carreres científiques, no podem treballar o estudiar a l'estranger. I, per tant, no entenem com pot ser que un decret sobre els projectes lingüístics dels centres educatius no tingui en compte, ni tan sols mencioni l'anglès o el tractament de les terceres i quartes llengües, encara que sigui en general, quan és un tema cabdal a les escoles per al país d'oportunitats que volem, quan, de fet, bona part dels centres educatius públics i concertats fan des de fa temps alguna matèria o espai en anglès, que ha esdevingut d'aquesta manera també llengua vehiculadora de continguts. I, per tant, ni tan sols recullen la realitat existent. En segon lloc –aquest és un tema que ens ha molestat particularment–, tant costava recollir l'ús curricular del castellà juntament amb el català quan saben que, juntament amb altres expressions, ha estat una peça clau d'aquest acord pel que implica de reconeixement d'aquesta llengua? Una expressió que, ho vull recordar, Educació també ha inclòs en el famós qüestionari de les direccions, però que, en canvi, ha obviat en aquest decret. I, en aquest sentit, lògicament, hi trobem a faltar una referència en l'article 2 del decret, on s'estableixen els criteris i objectius bàsics aplicables per elaborar els projectes lingüístics, on caldria haver afegit també la garantia d'aprenentatge i ús curricular també del castellà. I jo em pregunto si tant els costa mencionar aquesta llengua, mencionar el castellà. I ens hem de preguntar, per tant, quin valor per a vostès tenen els acords que prenem. En tercer lloc, també és una pregunta curiosa, és a dir, s'havia de dir que seran inaplicables els paràmetres numèrics, proporcions o percentatges en l'ensenyament, quan això suposa un desafiament innecessari als tribunals i al TSJ, que, en lloc de contribuir a pacificar el conflicte, el que fa és alimentar-lo? O, en tot cas, no soluciona re. És que, a més a més, tenen una visió molt conjuntural. Em poden dir quina planificació educativa no consta de paràmetres numèrics com hores, per exemple? Han desaparegut als currículums? És que el criteri pedagògic ha d'excloure tot paràmetre numèric? És que ens sembla una ingerència política absurda al criteri pedagògic. La veritat és que estarem expectants que publiquin els currículums definitius, perquè a Catalunya, doncs, un cop acabat el curs, encara no es coneixen. A veure si contenen o no paràmetres numèrics com indicacions d'hores. I després hi ha un gran misteri que, això, ens haurien d'ajudar a solucionar-ho. És a dir, com pot ser que aquest Govern consideri que per a l'educació obligatòria no son bons els percentatges, però el mateix Govern, en aquest cas el Departament d'Universitats i Recerca, hagi anunciat un pla per aconseguir un percentatge mínim de docència en català del vuitanta per cent als graus. És a dir, el vint-i-cinc per cent de castellà a les escoles i instituts no és acceptable, però el vuitanta per cent del català a les universitats és «estupendo. La veritat és que els està quedant un país molt petit i una universitat ben poc universalitzada i internacionalitzada. És que facin s'ho mirar! Com expliquen la conveniència d'aplicar a l'ensenyament universitari paràmetres numèrics que prohibeixen a l'educació no universitària? Realment és un misteri que ens han d'aclarir, quan fins i tot països com Noruega, que són estat, on el noruec no es troba en cap situació d'emergència lingüística, la seva docència als graus no arriba al vuitanta per cent, en els màsters l'anglès supera àmpliament el cinquanta per cent. Però, aviam, potser és que no ens trobem davant de decrets o de plans del govern, sinó que ens trobem amb un pla universitari de Junts i un decret d'Esquerra Republicana. La veritat és que els demanem que revisin, si us plau, les seves incongruències, la unitat del seu Govern i que, en tot cas, no ens facin còmplices dels seus equilibris polítics interns. I, d'altra banda, és un decret que aporta molt poques novetats, en què certament el Departament d'Educació assumeix la responsabilitat de la legalitat dels projectes lingüístics, la qual cosa hem de dir que no eximeix la responsabilitat que segueixen tenint les direccions. Però aquí ens hem de preguntar: és que no es validaven fins a dia d'avui? És que pot ser que hi hagi centres educatius que fessin els seus projectes lingüístics al marge de la normativa? Que no fossin revisats per inspecció educativa? Perquè això ens preocuparia molt i la veritat és que en algun moment ens ho haurien d'aclarir. I també és un decret molt poc concret quan es refereix a obligacions del Govern. Per una banda, estableix en l'article 4 que els centres educatius hauran de col·laborar en el procés de seguiment i avaluació del projecte lingüístic, proporcionant indicadors, la informació que requereixi el departament, però, en canvi, no diu quins indicadors, quines dades, quins recursos tècnics, quin assessorament posarà a disposició el Govern perquè aquestes escoles i instituts disposin de més informació a l'hora d'elaborar els seus projectes. Per exemple, per conèixer quina és la realitat sociolingüística del seu entorn més proper. Fa molts anys que demanem que, en lloc de fiscalitzar, s'ajudi, s'assessori i s'orienti els centres educatius. I penso que no dic res que ningú no sàpiga. El Govern, encara a dia d'avui, no disposa d'aquestes dades. Però mirin, per acabar, el nostre posicionament en contra d'aquest decret és un posicionament polític. Hem llegit el dictamen del Consell de Garanties Estatutàries, respectem la legalitat del decret, però no li podem donar suport quan, després de mesos de feina per elaborar la llei –i permetin-me que hi afegeixi per part nostra d'impuls també d'una llei que és molt positiva, que ha estat valorada, que ha estat molt esperada–, no se'ns hagi tingut en compte per al seu desplegament, com s'havien compromès a fer. I no el compartim perquè no recull amb plenitud el consens lingüístic recentment aprovat, perquè no és ambiciós, perquè en un món globalitzat obvia les llengües estrangeres –l'anglès, el francès, les terceres i quartes llengües–, perquè ha estat fet a correcuita, perquè quan es refereix a llengües únicament fa referència a llengües oficials, perquè ni tan sols recull la realitat dels centres, perquè pot mantenir i tornar a alimentar un conflicte lingüístic quan la llei ho deixava, ho deixa, ben resolt. Ara bé, estem d'acord que les escoles necessiten passar pàgina, centrar-se en la seva funció educativa, la seva funció social. Prou feina tenen després de gestionar mesos de pandèmia amb un conseller que no busca el seu acord, la seva complicitat a l'hora d'impulsar canvis, sense la planificació adient, superats per la burocràcia i les dificultats que suposa rebre instruccions poc clares, com per haver de gestionar de nou un conflicte tan sensible per a les famílies. Però per tot això, i lamentant, doncs, que no hagin rectificat a temps, arribats a aquest punt, des del Grup Parlamentari Socialistes - Units per Avançar, doncs, reiterem que farem un vot contrari a aquest decret. Moltes gràcies.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari VOX, té la paraula el diputat senyor Manuel Jesús Acosta.
Moltes gràcies, presidenta. Senyor president, senyors diputats, molt bon dia. Ustedes, señores del Govern, han construido un laberinto sociolingüístico tan enrevesado como aquél que mandó edificar el rey Minos de Creta a su ingeniero Dédalo para encerrar al minotauro. Como bien sabrán, es conocido por todos, en ese laberinto, miles de niños y jóvenes eran forzados a entrar hasta que finalmente serían devorados fatalmente por el monstruo debido a la dificultad de encontrar la salida. Y mientras tanto, ustedes, señores del Govern, se han protegido. Se han cubierto las espaldas encerrándose como Dédalo y su hijo Ícaro, para evitar que si algún espabilado joven, por casualidad, lograra escaparse del laberinto, les echara en cara sus malévolas acciones liberticidas e hiciera peligrar su hegemonía política. Bien, el decreto ley que estamos debatiendo determina que el Departament d'Educació facilitará el asesoramiento necesario a los centros educativos para la elaboración, aprobación o revisión de sus proyectos lingüísticos. Es decir, pone en manos del Departament d'Educació y, en última instancia, el Departament d'Educació, pero también los centros educativos, el tratamiento de las lenguas en función de las necesidades educativas y la diversidad cultural y lingüística del alumnado, sin cumplir ni hacer cumplir la obligatoriedad de impartir el veinticinco por cien de las enseñanzas, de las materias, en castellano, en asignaturas troncales, ni establecerlo como lengua vehicular en la enseñanza, y ello a pesar del requerimiento claro y conciso establecido por auto de 4 de mayo de 2022 por el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña. Además, este decreto se opone a la Sentencia 5201/2020 y al auto, como ya he mencionado, de 4 de mayo, con el falaz argumento de proteger a los centros de injerencias judiciales. Bien, yo diría más, es una bellaquería apelar al respeto de la división de poderes, como ha hecho esta mañana el señor president Aragonès, pero cuando una sentencia no les gusta, como se consideran ciudadanos de primera, que están por encima de la ley, pues no tienen ningún reparo en rechazar el cumplimiento de la sentencia y, encima, pues, mandar su incumplimiento y su desobediencia. Bien, en definitiva, fraudulentamente y con ánimo desobediente, por medio de un decreto ley, se pretende modificar el marco legislativo para evitar el cumplimiento de la sentencia firme dictada por el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña y el auto mencionado, de 4 de mayo del 22, dictado, por cierto, en el procedimiento de ejecución forzosa de la sentencia. Estamos, por lo tanto, ante un evidente fraude de ley para evitar que se lleven a efecto la sentencia y el auto, y ante una evidente desobediencia a lo ordenado por el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña. En definitiva, este decreto ley, que fue firmado pocas horas antes de que venciera el plazo de ejecución de la sentencia, adolece de tres graves incongruencias. Primera: cabe recordar que ninguna ley, ningún cambio del marco legal, puede estar en contra de las sentencias judiciales firmes. Segunda: este decreto ley aboga por excluir el castellano como lengua oficial y vehicular al garantizar unilateralmente que el catalán, cito literalmente, «sea lengua propia, lengua normalmente utilizada, lengua vehicular y de aprendizaje y lengua de uso normal en la acogida del alumnado. Les recuerdo que el modelo de inmersión lingüística que se aplica en Cataluña desde hace cuarenta años, en el sistema educativo catalán, consiste en la imposición del monolingüismo en catalán, en una sociedad que tiene dos lenguas oficiales, excluyendo el castellano, que es la lengua materna de la mitad de los catalanes. No es, por lo tanto, un modelo de conjunción lingüística y, por supuesto, como no atiende a la realidad sociolingüística de Cataluña, no es un método adecuado, no es un modelo adecuado de cohesión social, sino todo lo contrario, de segregación escolar y de segregación social. Pero lo más importante, en relación con la inmersión lingüística, dejando aparte cualquier apriorismo ideológico y político, es que pedagógicamente solamente el modelo de inmersión lingüístico es válido y eficaz cuando se aplica a personas que ya tienen un dominio de su lengua materna en un registro estándar, no básico ni primario. Todos los pedagogos y sociolingüistas coinciden en este axioma. Pero si alguien todavía es refractario a la realidad, a lo objetivo, les propongo un ejemplo por analogía con la educación de los niños sordos en la etapa de cero a tres años. El pasado mayo, el 31 de mayo, martes –recuerdo que sí, que fue martes 31 de mayo–, tuvimos la oportunidad de estar presentes en la comparecencia del señor Tapia Guardeño, de la Federació de Persones Sordes de Catalunya, en la Comisión de Estudio de la Escuela Inclusiva. Nos recordó que el desarrollo cognitivo de un niño, sea oyente o sea sordo, depende de esta franja de edad, de cero a tres años; es crucial. Así pues, si a un niño sordo, que obviamente carece de una lengua materna, no se le da enseguida, rápidamente, una lengua de inicio, la de signos, concretamente, su desarrollo cognitivo es mucho más complicado. Si no se detecta rápidamente su sordera, el desarrollo y el sentimiento de aquel niño, a medida que va creciendo, es mucho más complicado. Esta negación lingüística de inicio impone un bloqueo en el alumno y tiene consecuencias. Cuando no se cubren estas necesidades lingüísticas, se produce una privación lingüística y, a veces, en muchas ocasiones, no se llega a tener un nivel cognitivo suficientemente importante para continuar etapas educativas posteriores. Bien, este es un ejemplo clarísimo para entender que, sin una lengua materna de inicio dominada por parte de un niño, el método de la inmersión lingüística es un fiasco. Tercera: este decreto ley se niega a aplicar parámetros numéricos, proporciones o porcentajes en la enseñanza y el uso de las lenguas, porque considera que no son argumentos pedagógicos. Pues, bien, conviene recordar que el hecho educativo sucede en el espacio y en el tiempo, no solamente en las mentes privilegiadas de algunos pedagogos o pseudopedagogos. La relación entre los objetivos educativos y los logros de aprendizaje está mediada por recursos, uno de los cuales es el tiempo: el tiempo de exposición, el tiempo de asimilación, de corrección, de evaluación. Y el tiempo puede medirse, pues, en unidades distintas, una de las cuales son los porcentajes o las horas de impartición de las materias. Hombre, este axioma es absolutamente pedagógico. Además, ninguna pedagogía científica opera en contra de derechos de los menores avalados por el derecho. No aceptar esta realidad es creer que el aprendizaje de cualquier asignatura sucede fuera del tiempo. Además, no se puede apelar a una garantía mágica del logro del dominio oral y escrito del catalán y del castellano al final de la educación obligatoria sin reparar en los medios necesarios, máxime manteniendo el castellano en su situación residual. Sobre la consigna separatista que repiten compulsivamente los grupos separatistas de que el aprendizaje de la lengua no va de porcentajes y que no es un criterio pedagógico, ¿por qué entonces la señora Geis, aquí presente, consellera de Recerca i Universitats, ha exigido la imposición de un ochenta por cien de las clases de las universidades en catalán o por qué, hace dos semanas escasamente, el claustro de la Universitat Pompeu Fabra ha aprobado una moción que insta a su consejo de dirección a que prohíba utilizar el español en sus comunicaciones, obligando a la comunidad universitaria a expresarse exclusivamente en catalán, es decir, al cien por cien en catalán. Bien, ¿o por qué en la misma moción del claustro de la Pompeu Fabra se ha ordenado defender la inmersión lingüística, es decir, un cien por cien de clases en solo una de las dos lenguas oficiales: el catalán? Acabo. Ustedes, señores del Govern, están forzando a miles de niños a entrar en un bien diseñado y enmarañado laberinto, privándoles de su libertad y convirtiéndoles en sumisos sujetos obedientes a su adoctrinamiento político, lingüístico y separatista. Piensan ustedes que su hegemonía política será perpetua y creen que en el improbable –para ustedes– caso de que algún condenado niño consiguiera salir de la esclavitud del laberinto, como Teseo en el mito griego, les resultará útil el plan que han urdido de huir volando con unas alas hechas con plumas, emulando a Dédalo y a su hijo Ícaro. En ese caso, les advierto, tengan cuidado, tengan mucho cuidado, porque tan alto voló Ícaro que los rayos del sol acabaron derritiendo la cera de las abejas que ensamblaban las plumas de sus alas, precipitándose en el mar. No cuenten con nosotros para convalidar su imposición totalitaria. Muchas gracias.
En nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula seguidament, la diputada senyora Nogay Ndiaye.
Moltes gràcies, presidenta. Bé, en la meva interpel·lació d'ahir, parlava de les quatre catàstrofes que havia dut a terme aquest departament. Avui parlarem de la quarta: la nefasta gestió de la sentència del vint-i-cinc per cent a les escoles. Avui ens trobem aquí per posicionar-nos sobre un decret llei, que ha estat un decret llei de despatxos, que només ha tingut el consens d'alguns partits polítics, sense comptar en absolut amb la comunitat educativa, i que, a més, adapta la legislació lingüística a la sentència. Ens trobem altra vegada amb un mecanisme que permet que la responsabilitat torni a recaure en els centres educatius, torni a recaure sobre les direccions, lligant l'aplicació de la sentència als projectes lingüístics de cada centre. No serveix que en el seu article 4 afirmin que el departament assumeix la responsabilitat sobre la legalitat dels projectes lingüístics que valida, si al final la responsabilitat última és de les direccions. I ara en posaré un exemple: el col·legi Puig de les Cadiretes de Llagostera, al Gironès. Una escola que en el seu projecte lingüístic incloïa un aspecte tan estrambòtic, tan extraordinari, tan esbojarrat, com el català com a eix vertebrador i llengua vehicular d'ensenyament. Doncs aquesta escola del Gironès va veure com la secció cinquena de la Sala Contenciosa Administrativa del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya va decidir que aquest projecte lingüístic no és conforme a dret, ja que no garanteix que els infants rebin un ensenyament que inclogui el castellà com a llengua vehicular en proporció raonable. Ho repeteixo, un projecte lingüístic que establia el català com a eix vertebrador i llengua vehicular d'ensenyament no és conforme a dret. Això vol dir que la gran majoria, si no la totalitat de les escoles de Catalunya, tenen i tindran projectes educatius no conformes a dret. Ens podem trobar, a més, davant d'una allau de denúncies de centres, d'equips directius i de famílies als tribunals. Unes famílies que no rebran ni el suport ni l'acompanyament del Departament d'Educació, com en el cas de l'escola que acabo de mencionar, tot i que aquest només és un exemple, en tenim d'altres més mediàtics, com són l'escola de Canet de Mar. Però no són només aquestes, sinó que hi ha desenes d'escoles en aquesta situació que han estat obligades per instàncies judicials a aplicar aquest vint-i-cinc per cent de castellà. Això incloent les diferents demarcacions. Unes famílies i uns centres que, com en el cas de l'escola de Canet, es trobaran en un context de judicialització del seu centre, soles, sense la presència del departament, com passa en moltes altres qüestions. I tornaré a posar un altre exemple. Què passa quan hi ha un expedient disciplinari obert a un professor o una professora? Que és l'equip directiu qui acaba gestionant, i, en les primeres passes, sí que hi ha el departament que acompanya, però què passa quan aquest expedient arriba a instàncies judicials? Doncs el departament diu a aquest equip directiu: «A partir d'aquí, aneu sols. I quan passa això i s'arriba als tribunals, el departament no hi és. No assumeix la responsabilitat, no es presenta com a part acusant, no denuncia la situació. I, senyors i senyores diputades, no ens enganyem, això és el que passarà també amb la llengua a les escoles. Com pretén solucionar aquestes casuístiques el Departament d'Educació? Com es pretén solucionar aquest problema mitjançant aquest decret? Perquè no n'hi ha prou amb l'apartat d de l'article 2, que estableix: «L'aplicació de paràmetres numèrics, proporcions o percentatges en l'ensenyament i ús de les llengües no s'ha de procedir..., no s'ha de fer, no? És a dir, aquest article diu que es tindrà en compte això, i que no s'hauran d'aplicar cap tipus de percentatges ni paràmetres numèrics. No obstant, com bé ha apuntat la diputada Niubó, tot el nostre sistema està basat en percentatges, hores lectives, hores no lectives, hores de docència, i, per tant, com es farà aquesta convalidació? Com es validarà o com s'aplicarà aquesta sentència a què vostès han facilitat i han aplanat el camí perquè entri als centres educatius? Com s'aplicarà o es mesurarà aquest compliment d'aquesta sentència que vostès han facilitat mitjançant la llei, que ja està aprovada, i el decret que tenim avui a sobre de la taula, sense aplicar aquests percentatges? És amb el seu magnífic qüestionari que heu fet arribar als centres educatius, en el que totes les direccions han de respondre sí o no a una sèrie de qüestions. La primera: «El projecte lingüístic, preveu que el català, com a llengua pròpia de Catalunya, sigui la llengua vehicular i d'aprenentatge?, sí o no? Això serà la forma de validar, no? Amb aquestes set preguntes, no? O: «El projecte lingüístic preveu el català com a llengua d'ús normal? O: «El projecte lingüístic preveu un ús curricular i educatiu del català i del castellà? Amb aquestes set preguntes, a les que s'ha de respondre sí o no, és com el departament pretén avaluar els projectes lingüístics dels més de cinc mil centres educatius de tota Catalunya, i, a més, això ho farà en quinze dies. Bé, demà acaba el termini per verificar si els projectes lingüístics que hi havia en vigor aquest curs complien o no la normativa, però és que per al proper curs teniu un termini de quinze dies, o la vostra pròpia legislació determina que en un termini de quinze dies el departament farà un posicionament per decidir si aquests projectes lingüístics s'adeqüen o no s'adeqüen. Per tant, és tan senzill com respondre sí o no a una sèrie de qüestions. El que no estableix –i és molt lax i molt minso en les seves explicacions– és com es preveu, no?, garantir aquest ús curricular i educatiu del català i del castellà sense aquesta aplicació de percentatges. Com es farà? Perquè no hi ha cap referència a aquest fet i no es diu de quina manera això es durà a terme, com s'avaluarà i quins mecanismes de control s'utilitzaran, més enllà d'aquesta opció que han posat sobre la taula de fer proves lingüístiques per determinar el nivell de coneixement de les llengües del nostre alumnat. Però ja existeixen unes proves que determinen el nivell de competència lingüística del nostre alumnat; tenim les proves de competències a sisè i les proves de competències bàsiques a quart d'ESO, i aquestes proves de competències bàsiques ja determinen el nivell de competència lingüística del nostre alumnat. Per tant, en funció d'això, es modificarà. Què passarà en aquell context en el que la majoria de l'entorn és un entorn castellanoparlant? Perquè un dels punts del decret fa referència a l'aplicació a l'entorn socioeducatiu o context socioeducatiu de l'alumnat. En aquells barris i en aquells contextos on la presència del castellà sigui majoritària, això vol dir que s'acceptarà un projecte lingüístic amb més presència de la llengua castellana? Què passarà també quan diguin…, bé, vosaltres..., diuen que amb aquest decret es garanteix aquesta equitat, aquesta igualtat, aquesta igualtat d'oportunitats. La igualtat d'oportunitats es garanteix garantint que l'alumnat aprengui la llengua catalana i la llengua castellana, però no establint mecanismes que fan que les togues són les que acabin governant sobre les aules, i no els equips directius, no els claustres i no la comunitat educativa. Perquè, com he dit, mitjançant aquest decret s'està garantint que siguin les togues qui decideixin el projecte lingüístic dels centres, i no els equips directius, perquè el català és l'eina de cohesió que hem de garantir en una societat cada cop més diversa. Aquí ha sortit diverses vegades el tema de la llengua anglesa. Tothom sabem que quan un alumne aprèn una llengua estrangera, i no està exposat a aquesta llengua perquè el territori on l'aprèn no és el territori on es parla aquesta llengua, es recomana la immersió. Doncs bé, tenim diferents informes del Síndic de Greuges que han deixat palès que la llengua catalana ha anat minvant en el seu ús social de la nostra societat i, per tant, aquesta immersió no s'està garantint fora de l'àmbit educatiu, i hem de garantir que dins de l'àmbit educatiu hi hagi aquesta immersió, aquestes hores d'exposició a la llengua catalana, que garanteixin que el nostre alumnat adquireixi les competències necessàries i els coneixements adients en llengua catalana. Si ho tenim tan clar amb les llengües estrangeres i ho tenim tan clar amb l'anglès, com pot ser que no ho tinguem clar amb la llengua catalana? I quan diem que és una eina de cohesió social, ho diem perquè, si no, sigui quina sigui la llengua [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –i acabo, presidenta– és la llengua que utilitzem per a la nostra comunicació i, per tant, si fora de l'àmbit educatiu s'utilitza la llengua castellana, el que fa és que aquesta comunicació que es produirà entre persones serà en llengua castellana. Hem de garantir aquesta immersió perquè aquell espai que no ocupi la llengua catalana l'ocuparà la llengua castellana. I si la llengua és –repeteixo– l'eina per a la comunicació, hem de garantir que aquesta comunicació es faci en la nostra llengua. Moltes gràcies.
En nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem té la paraula, seguidament, la diputada senyora Jessica González.
Gràcies, presidenta. Avui fem un pas més en el camí que vam iniciar ja fa unes setmanes amb el blindatge del dret de que l'alumnat conegui i pugui expressar-se en la nostra llengua, el català. No és un camí nou, per descomptat, ni som les primeres que el fem. De fet, portem molts anys intentant defensar el model lingüístic que avui continuem intentant protegir. I, per cert, és un camí que van fer molt seu les persones castellanoparlants, també, les persones migrades. I per què? Perquè són elles les que tenen més clar que el català hauria, en principi, d'implicar més igualtat d'oportunitats. I en una societat amb més d'un vint-i-u per cent de pobresa extrema que «se ceba amb aquest col·lectiu, és de sentit comú que es demani més igualtat d'oportunitats, que, recordem, que no passa només per parlar català. Perquè si la defensa del català no va lligada a la lluita contra les desigualtats, s'acabarà associant el català amb la burgesia o amb la indiferència del patiment de les persones. Si no entenem que lluitar pel català ha d'implicar també lluitar contra el classisme, contra el racisme, contra el capitalisme ferotge, acabarem més indignades per la priorització de l'ús d'una llengua o una altra que per davant del dret a un sostre, a tenir una feina digna, al menjar o el dret a migrar sense que et matin a la frontera. Si assumim i defensem aquesta visió crítica i deixem de fer lectures racistes que consideren les migracions com un llast per a la llengua, potser ens perdrem, com ja va passar amb el model d'immersió lingüística, de que la immigració sigui, de fet, una oportunitat per salvar el català. Així que sí, és clar que parlem de drets lingüístics, però també d'igualtat d'oportunitats. La plena competència del català és un dret cultural, però també un fet pràctic per tal que tothom pugui sortir des del mateix punt de partida. El català i, per descomptat, l'escola pública, hauria d'ajudar a garantir-ho. I ja ho hem dit moltes vegades, la immersió no es toca, i farem tot el que estigui a les nostres mans perquè sigui el criteri pedagògic el que decideixi quin projecte lingüístic és el més adient a les nostres escoles públiques o aquelles sostingudes amb els diners de tots i de totes. Necessitem aquesta seguretat jurídica on donem resposta a l'assoliment de competències en català, sempre tenint en compte un element clau i que el decret ho contempla, creiem. La realitat sociolingüística del centre des d'una perspectiva de reconeixement i respecte a aquesta diversitat lingüística. I la llengua no s'escapa, tampoc. El català s'ha de defensar sempre, i des d'En Comú Podem, el defensem des de tots els fronts i des de totes les institucions, des del Congrés dels Diputats, amb la LOMLOE i la majoria que va permetre el blindatge i respecte a les llengües, i ho fem avui també des d'aquí al Parlament de Catalunya. Transversalitat, protecció, pedagogia. Aquests són els principis que ens mouen en la immersió lingüística. I tant el marc normatiu que vam aprovar fa setmanes com l'esperit que creiem que té aquest decret són una demostració, sobretot, de la confiança que la societat tenim en la nostra comunitat educativa i en els seus docents. Perquè són el cos docent i els centres educatius qui posen en pràctica el seu projecte lingüístic adaptat a les necessitats de l'alumnat, i són els docents i les docents i els centres educatius qui haurien de decidir quina és la millor manera d'exercir-lo. En definitiva, esperem que aquest decret serveixi per ajudar a ordenar els projectes docents a partir de la nova legislació que vam aprovar fa setmanes i per garantir que les direccions dels centres tinguin una referència per preparar els projectes lingüístics sense estar a la intempèrie jurídica. Al cap i a la fi, el que estem intentant tots i totes és donar totes les eines possibles als centres perquè continuïn adaptant el coneixement lingüístic a les seves realitats i, alhora, protegir-los d'embats judicials constants que, en última instància, no fan mal només a la política, sinó, sobretot, a l'alumnat i al personal docent. Un país amb futur és el que entén les llengües com a element de cohesió, de cooperació i de múltiple enriquiment. Aquesta, en principi, és la base del nostre model, fugint de la confrontació que pretenen els contraris al model català. Cal, però, recordar una cosa que no ens pot desviar del camí. Seguirem insistint en polítiques públiques per fomentar l'ús del català en l'àmbit social, perquè creiem que és precisament aquí on rau el problema del retrocés de l'ús de la nostra llengua i no tant en les competències demostrades de l'alumnat en l'aprenentatge. Prou d'enfocar els debats lingüístics només a les escoles, perquè al final acabem fent-li joc a la dreta reaccionària i als personatges addictes, sembla, al lawfare; lawfare encapçalat per forces polítiques, aquí presents, que fan un ús pervers i electoralista de la llengua. I, si us plau, forces instrumentalitzadores de la llengua, deixin que els i les docents facin la seva feina, que ells i elles són, precisament, qui coneixen perfectament com funciona la llei d'educació, ja la compleixen garantint l'assoliment de les competències en ambdues llengües. Estem immerses per culpa de l'ús partidista de l'escola catalana en un altre embat judicial. I, com dèiem, l'eina que tenim com a legisladores, i que ja hem fet servir i considerem que és l'eina principal, és el blindatge al cos docent, que no ha d'assumir cap mena de responsabilitat en aquesta qüestió. I així ho hem fet i així ho farem tantes vegades com calgui, tenint consens social, pedagògic i polític. Però al Govern també li demanem que treballem, treballem plegades en les nostres competències exclusives en la llengua. La responsabilitat aquí és compartida. Fomentem les polítiques de l'ús del català a les xarxes, a través del talent, garantint la presència de la llengua a tot el ventall cultural de què gaudim. Creem ponts amb el català, fomentant espais comunitaris on es treballi la relació social i personal en català, també entre comunitats amb un bagatge migratori cultural divers, amb la nostra llengua com a element de cohesió. Incentivem en el món cultural i, en especial, en l'audiovisual el català. En definitiva, garantir la seguretat als docents i a la comunitat educativa és garantir que la immersió té una llarga vida per davant. I nosaltres farem tot el possible perquè continuï sent així. És per això que actuarem amb responsabilitat i votarem favorablement aquest decret, però repetint que no perdem de vista que és la llei que ja vam aprovar el que deixa negre sobre blanc en el consens pel català i que les llengües s'aprenen amb bases pedagògiques i no jurídiques. No voldríem acabar aquesta intervenció sense donar les gràcies. Gràcies a la comunitat educativa que porta anys lluitant no només per les retallades, sinó posant el cos en la defensa de la llengua davant els embats judicials i el joc brut de la dreta. Gràcies, especialment, als i les docents que cada dia entren a l'aula amb la responsabilitat d'estar formant els infants d'aquest país en els valors de respecte als drets humans i socials. Gràcies a totes les que heu sortit i seguireu sortint als carrers per exigir l'ús que pertoca i que moltes vegades està més sobre la perspectiva del benefici de l'alumnat i no en el propi. Estarem al vostre costat en les vostres reivindicacions. Moltes gràcies.
A continuació, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Anna Grau.
Som-hi. Felicitats, conseller Gonzàlez-Cambray. I a la consellera Garriga Ibáñez me la saluda. Felicitats al president Aragonès i Garcia, també me'l saluda, perquè veig que se n'ha anat. Felicitats, presidenta Borràs i Castanyer. Ja tenen tots vostès el que volien, la llengua catalana, definitivament, convertida en un drap brut, en una arma de guerra, en un instrument d'opressió, d'hispanofòbia i de rancúnia eterna entre catalans quaranta anys més, si Déu vol, i no els para ningú, que els pararan, eh?, els pararem i els pararan. Jo no en tinc cap dubte que acabaran tots vostès inhabilitats, multats i purgats. Senzillament, perquè el català no és de goma, el castellano no es de goma y las togas todavía son menos de goma, señores de la CUP. Entonces, lo siento, pero estas juergas al final se acaban y alguien paga. I algú ho ha de pagar. I vostès hauran de pagar per tot el mal que estan fent. Però, de moment, el mal ja està fet i l'hem de gestionar. Felicitats, també, senyors dels comuns, per trair l'esperit original del PSUC, per confondre i desvirtuar l'herència de Jordi Solé Tura, per actuar com autèntics burgesos d'esquerres. Això sí, la pitjor versió de la burgesia i la pitjor versió de l'esquerra. Aquest desastre, aquesta profunda derrota col·lectiva –esperem que passatgera– que debatem avui no hauria estat possible sense la seva traïció a les classes populars que diuen representar i a totes les altres. Felicitats, sobretot, al també absent senyor Salvador Illa Roca –me'l saluda, senyora Niubó, quan pugui– per haver guanyat unes eleccions sense dir una sola veritat. Jo no sé si els han enganyat, tota aquesta gent, tota l'estona, o han enganyat vostès a tothom des del primer dia. O si, directament, els hi és igual. No els hi queda ni el més mínim sentit de la responsabilitat, cap rastre de lleialtat cap a tota la gent que durant anys, molts anys, veien al PSC l'única alternativa, l'única resposta, a una Catalunya monocolor, mediocre i opressiva; la dictadura blanca, que deia en Josep Tarradellas. Se'n recorden de per què va néixer Ciutadans l'any 2006? Per fer la feina que ni vostès ni els senyors del PP es dignaven a fer, per defensar la diversitat i, fins i tot li diria, la dignitat de Catalunya; una Catalunya cohesionada i no esberlada, que és la que tots vostès ens volen imposar, perquè tots vostès hi guanyen. Perquè han fet de la Catalunya dual un escenari ideal de poder, per alguns, i fins i tot una profitosa forma de vida, per alguns altres; una llimona que esprémer i esprémer fins que no li quedi ni una gota de suc. Se supone que hoy venimos a debatir aquí un decreto sobre la lengua catalana en la escuela, pero lo que está en juego es mucho más que eso. Es una idea de sociedad. Es qué alma o cuántas almas hay en Cataluña. Miren, todos ustedes saben que yo me crie y empecé a trabajar en entornos catalanistas. Durante mucho tiempo tuve confianza, y hasta complicidad, con muchos que creían o decían que había que pelear por defender los derechos históricos de Cataluña, su lengua, su cultura, en un entorno español negligente, cuando no hostil. Nunca fui independentista ni antiespañola, ¿saben?, porque tengo raíces de pagès –i a pagès és difícil que prosperin segons quines llegendes urbanes–, pero sí heredé de mis mayores una ingenua fe en todos aquellos que decían que amaban Cataluña y la querían defender. Jordi Pujol me parecía un sátrapa de mucho cuidado, pero con una épica detrás. Luego hemos sabido lo que hemos sabido, pero, aun así –aun así–, Dios mío, el peor momento del pujolismo se me antoja ahora gloria bendita comparado con lo que han hecho sus herederos, incluyendo entre sus herederos a los señores del PSC, ya irremediablemente entregados al procés mientras el procés les ayude a cerrar el paso a ninguna otra alternativa política que cuestione la hegemonía de la «sociovergencia en Cataluña. Poca gente tenía tanto a su favor como nosotros, los catalanes, para hacer las cosas bien en los años ochenta, cuando salíamos de la lucha antifranquista magullados pero bastante unidos en lo esencial. De ahí que la ley de normalización lingüística del 83 se aprobara en este Parlament con un consenso extraordinario, con una llamarada de buena voluntad. Ya entonces supongo que no estaba todo el mundo de acuerdo en todo, pero había un acuerdo básico en no llevar los desacuerdos al límite, en que tenía que ser posible defender y promover la lengua catalana –la llengua dels meus pares, dels meus avis, dels primers poemes que jo vaig llegir i escriure– sin renegar de la lengua española, que, por mucho que ustedes la quieran presentar como una lengua extranjera o de imposición, no es verdad –no es verdad. Es una lengua que una inmensa mayoría de catalanes llevamos en nuestro ADN, en nuestro corazón; una lengua que amamos y que no podemos ver maltratada y despreciada sin sufrir. Pel mateix que se'ns trenca el cor quan algú intenta mancar al respecte a la llengua catalana. Tan difícil és d'entendre que Catalunya necessita totes les seves llengües? ¿Y que intentar obligar a cualquier catalán a renegar de cualquiera de ellas es dejarle en tierra de nadie? Miren, yo sé que a muchos de ustedes les gusta hablar de Ciudadanos como de un partido anticatalán, como de un partido nacido solo para crear problemas, como un partido que intenta ganar en los tribunales lo que pierde en las urnas. No se les cae esa frase a la boca desde que mi partido ha tenido que enfrentarse a la mayor maniobra de acoso y derribo desde la sufrida por Adolfo Suárez. ¿Se acuerdan de Adolfo Suárez, del que ahora todos hablan tan bien? ¿Se acuerdan de cuando la derecha no le perdonaba haber legalizado el Partido Comunista y cuando Alfonso Guerra le llamaba «tahúr del Mississippi, porque el PSOE no se podía esperar ni cinco minutos más a hacerse con el poder? ¿Creen que con nosotros va a pasar esto, que conseguirán enterrarnos como la UCD para luego venir a llorar hipócritamente a nuestro entierro? Pierdan toda esperanza de que nos dejemos matar como a ustedes les gusta matar, políticamente, civilmente y por la espalda, a cualquiera que les lleve la contraria y les dispute el control de las escuelas y del cortijo. Porque Ciutadans nació precisamente para dar voz a todos los catalanes, que somos muchos, que no encajamos en el molde de una «sociovergencia que va cambiando de siglas, de nombre y hasta de piel de cordero, pero que a lo que no renuncia nunca es al clasismo, al supremacismo y hasta a la crueldad. Porque hay que ser cruel para no querer ver que la inmersión monolingüe forzosa es mala para los niños, mala para las familias, mala para las escuelas, mala para Cataluña. Se lo han dicho los jueces; se lo dice la Constitución. Y me dan igual las leyecillas y decretillos que se saquen de la chistera para eludir su obligación, que es la de cumplir las sentencias judiciales y respetar los derechos, los sentimientos de la gente. Me da igual que el PSC pretenda salvar la cara zafándose de esta birria de decreto que alardea de su voluntad de no querer cumplir ni con el veinticinco por ciento, el miserable veinticinco por ciento de español, que, como un programa de mínimos, ha tenido que fijar el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña. Porque el PSC ha estado y está con la vergonzosa ley aprobada en este Parlament precisamente con ese objetivo: burlar la Constitución, reírse de las sentencias judiciales y de los derechos de la gente. Y el decreto de hoy es simplemente un paso más, una chulería más, una barbaridad, una chapuza más de un gobierno y de una gente que se creen que están por encima del bien, del mal y del sentido común. Y que conste que hasta ahora así lo ha parecido, gracias al PSC y a su voto útil –aunque quizás debería decir «tonto útil, como ya señaló mi compañero Nacho Martín Blanco– y gracias también a un gobierno socialista de la nación que debería poner a trabajar a la alta inspección del Estado, que todos pagamos con nuestros impuestos, y que, en lugar de eso, nos abandona a los pies de los caballos, indultando una y otra vez a los que incumplen las leyes y rompen la convivencia, y castigando una y otra vez a los mansos de corazón, que se supone que tenemos que sufrirlo todo en silencio. Pues no, miren, se sufrirá, pero no en silencio. Ciutadans no se va a rendir; no va a desaparecer, por muchas leyes trampa y decretos infumables que traten ustedes de imponer con rodillo de mayoría parlamentaria, que ni es mayoría, ni está verdaderamente unida –s'ha vist prou–, ni representa ningún consenso real en la sociedad catalana. El consenso que ustedes venden es el pan amargo del cansancio, de la desesperanza, de la abstención, del «qué se le va a hacer. Justamente todo aquello contra lo que nació Ciutadans y contra lo cual renacerá las veces que sea necesario. No nos da miedo perder elecciones; ya las volveremos a ganar. No nos dan miedo sus encuestas amañadas, sus OPAs hostiles, su eterno juego sucio, su infinito insultar a toda la Cataluña desanimada que, desengáñense, se no les ha ido a votar en masa a ustedes; se ha quedado en casa porque le pudo la tristeza. Pero de la tristeza se sale, señores, del procés se sale, y hasta de la inmersión y de esta estúpida guerra de lenguas saldremos. Perquè, ciutadans de Catalunya, ja som aquí, ja tornem a ser aquí i ens mantindrem fidels per sempre més al servei d'aquest poble. Visca Catalunya!
Seguidament, en nom del Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Bien; muchas gracias, presidenta. Y buenos días también a los consellers que nos acompañan. Hace un rato estaba también el president Aragonès. Veo que ha tenido que dejar el hemiciclo. Bien, hoy debatimos este decreto, el 6/2022, de 30 de mayo, por el que se fijan los criterios aplicables a los proyectos lingüísticos de los centros educativos, o también conocido como el «decreto de la desobediencia. Desde luego, yo a ustedes en esta ocasión debo reconocerles la honestidad, que no es algo muy habitual dentro del nacionalismo. Hace tan solo unos días, una exdiputada de la CUP nos explicaba abiertamente cómo habían engañado a los catalanes prometiéndoles la independencia en el 2017. De hecho, algunos nos hartamos de decirlo, mientras ustedes juraban y perjuraban que «ho teníem a tocar y que los reconocimientos internacionales iban a llegar en masa; «que me los quitan de las manos, le faltó decir a Puigdemont, mientras planteaba su huida a Bélgica, dejando colgados a sus compañeros de golpe. Pero, como les digo, yo en esta ocasión les reconozco la sinceridad: ustedes se han inventado este decreto para incumplir una resolución judicial. Más claro el agua. Y esto no es una interpretación que hagamos nosotros, sino que ustedes lo han proclamado a los cuatro vientos. Bien, que un gobierno autonómico anuncie a bombo y platillo que va a desobedecer una sentencia y que va vulnerar derechos no solamente es un escándalo, sino que, por supuesto, es también un pulso al Gobierno y al propio estado de derecho, por el que obviamente cabría esperar una respuesta contundente del ejecutivo. Pero, claro, cuando ese ejecutivo está liderado por Pedro Sánchez y por un socialismo entregado al nacionalismo, no solo no pasa nada, sino que parece que los malos somos los demás. Pedir que se cumplan las sentencias y que se garanticen derechos es tachado de discordia y crispación, mientras que el PSOE y sus colegas son todo paz y buen rollo. Vamos, la matraca habitual de siempre. La sentencia que fija las lenguas de enseñanza en Cataluña es muy clara: veinticinco por ciento mínimo en catalán y en castellano, vehiculado a través de asignaturas, materias, ámbitos o, como usted, señor Cambray, lo quiera llamar. ¿Respeta esta premisa el decreto? No. A partir de aquí, yo creo que no hay nada más que hablar, porque en un estado de derecho el cumplimiento de la ley y de la justicia no es opcional ni va en función de tus gustos y de tus preferencias; el respeto a la ley y a los derechos de los demás es el fundamento del orden político y de la paz social. Y aquí, ni una cosa ni la otra. Usted, señor Cambray, ha llegado a decir que la sentencia del Tribunal Superior de Justicia de Cataluña le parece aberrante. Y yo le vuelvo a insistir: da igual que a usted le parezca aberrante o maravillosa, es que es irrelevante, es que todos los ciudadanos respetan o deben respetar las resoluciones judiciales. Y si encima ese ciudadano es consejero de un gobierno, pues, con más motivo aún. Porque si hay algo aberrante es ver cómo el nacionalismo, día sí y día también, se dedica a desprestigiar la justicia, y no por habitual deja de ser grave. Pero usted ha seguido manteniendo ese pulso y usted le ha llegado a pedir a las direcciones de los centros y a los maestros que sigan igual que hasta ahora, que no cambien sus proyectos, añadiendo que la Generalitat daría todo el escudo jurídico y legal a las direcciones para reafirmar l'escola catalana. Y para ello ustedes se han sacado este decreto ley de la manga, con el que pretenden seguir arrinconando el español, como han hecho hasta ahora, obligando a las familias a tener que ir denunciando uno por uno todos los proyectos lingüísticos que no respeten el sistema de conjunción lingüística. Y yo le recuerdo que, además, el TSJ ya les ha tumbado no uno, ni dos, sino muchísimos proyectos lingüísticos que precisamente no respetaban el sistema de conjunción lingüística. Bien, yo creo que no acatar una resolución judicial y obviar descaradamente, además, la jurisprudencia del Tribunal Constitucional –por cierto, jurisprudencia que no puede ser obviada, y así mismo lo reconoce el dictamen del Consejo de Garantías Estatutarias, que usted citaba en su propia intervención– es motivo más que suficiente para votar en contra de este decreto. Pero es que si encima analizamos el contenido del decreto..., es que da para votar en contra otras cuatro veces, señor Cambray. Mire, dice el decreto que el catalán debe ser la lengua propia, la lengua normalmente utilizada, la lengua vehicular y de aprendizaje y la lengua de uso normal en la acogida de los alumnos. Dice también que van a garantizar ustedes el pleno dominio escrito y oral de ambas lenguas al finalizar la etapa de escolarización obligatoria. Dicen también que es necesario analizar los entornos sociolingüísticos del centro y también el entorno en general, y que no van a aplicar parámetros numéricos, proporciones o porcentajes en la enseñanza y en el uso de las lenguas. Vamos por partes. Insisten ustedes en el cuento de la lengua propia, porque, claro, eso automáticamente lo que hace es convertir al español en lengua impropia. Por tanto, como le digo, otro motivo más para votar en contra. Dos. Dicen que van a garantizar el pleno dominio oral y escrito de ambas lenguas, cuando ustedes pretenden enseñar solamente en una. Es como si yo digo que voy a ganar la maratón de Nueva York sin haber entrenado ni un solo día. Pues, es que no cuela, señor Cambray, es que no hay opciones de hacerlo, ¿sabe? Y además también me pregunto cómo lo van a acreditar, porque usted aquí nos ha explicado hoy esa gran novedad de las pruebas de sexto y de cuarto de la ESO, que son pruebas que ya existen. Es cierto que han creado una nueva prueba oral, pero es que, vuelvo a insistir, ¿ustedes están tan convencidos del pleno dominio del castellano y del catalán de los alumnos catalanes? ¿Por qué no hacemos pruebas nacionales? Claro, es que pruebas que hagan ustedes..., pues qué quiere que le diga; yo no es que desconfíe, es que directamente no me las voy a creer. Pero si ustedes están tan convencidos, pues, oiga, hacemos pruebas homologables a nivel nacional, y comprobaremos a ver cómo puede ser que niños con dos horas de español a la semana tengan el mismo nivel o mejor que niños de la Rioja que hacen veinte horas a la semana. Es que es una cosa que es inverosímil. Ya le digo que si eso, pues, proclamo yo y hago un tuit que voy a ganar la maratón de Nueva York. En fin... Tres. Dicen también que van a analizar los entornos sociolingüísticos. Me pregunto quién lo va a hacer, esto, quién lo va hacer. ¿Plataforma per la Llengua?, que son analistas de día, hostigadores de noche, ¿no?; lo mismo te analizan un entorno que te boicotean un restaurante. Y, por cierto, es que nos da igual, lo que los niños hablen en su entorno o hablen en su casa; es que lo que queremos es que los niños salgan de la escuela con un registro culto, no un registro coloquial. Y luego, cuarto, dicen que no van a aplicar parámetros numéricos, proporciones o porcentajes. Yo le pregunto, señor Cambray, cómo cree usted que se organizan los cursos. Es que tiene usted un pleno desconocimiento. La señora Geis lo sabe mucho mejor, que ella sí es defensora de los porcentajes, además de un ochenta por ciento..., qué veinticinco, un ochenta por ciento de catalán en la universidad. Estaría bien que hablaran y se pusieran de acuerdo, porque si no luego, pues, hacen un poco el ridículo así, en público, la verdad. Más cosas. Hablaba usted también de un supuesto consenso pedagógico que yo desconozco y que, además, ese supuesto consenso pedagógico del que usted habla, pues, es totalmente contrario al consenso pedagógico internacional. Es que desde todas las instancias internacionales les dicen que el sistema de inmersión lesiona los derechos de los alumnos. ¿Qué consenso es ese? Y, por favor, dejen de hablar en nombre de todos los docentes y de toda la comunidad educativa. Le recuerdo a usted, señor Cambray, que lleva no sé cuántas huelgas ya en este curso, precisamente la huelga que pretendía reclamar el sistema de inmersión lingüística fue la que tuvo menos incidencia. Y también le digo que ha nacido una plataforma que se llama Docentes Libres, que precisamente está en contra de la llamada, mal llamada «inmersión lingüística. Por tanto, por favor, dejen ustedes de llenarse la boca hablando de un supuesto consenso pedagógico catalán aplastante, que ya le digo que no existe, y de hablar también en nombre de todo el profesorado. Mire, como le decía, el decreto es invotable en sí mismo y, además, hay que sumarle que ustedes lo han creado ad hoc para incumplir deliberadamente una sentencia. Y este decreto, pues, duraría un segundo si tuviéramos un gobierno de España que fuera decente, pero claro, como tenemos uno capitaneado por Pedro Sánchez, pues no quiere llevarlo al Tribunal Constitucional, que quedaría automáticamente suspendido. Pero bueno, afortunadamente, no todos somos como el señor Sánchez y no vamos a renunciar a la defensa de los derechos de los alumnos. Y lo vamos a hacer aquí, en este parlamento, lo vamos a hacer dando apoyo a los padres y, por supuesto también, nosotros sí, lo vamos a hacer ante el Tribunal Constitucional. Muchas gracias.
I seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Anna Erra.
Gràcies, presidenta. Conseller, vicepresident, conselleres, diputats, diputades i també representants de la Plataforma per la Llengua, que avui ens acompanyeu, com també comunitat educativa i diverses entitats que també ens segueixen de forma virtual. Avui portem a votació al Ple del Parlament el decret llei, decret llei que ja va aprovar el Govern. Un decret que no hem pogut portar a l'aprovació del Parlament de manera immediata, tot i la urgència del moment, ja que hem hagut d'esperar altra vegada, com ens va passar amb la proposició de llei, l'informe del Consell de Garanties Estatutàries, informe que ha arribat després de la petició d'alguns partits unionistes d'aquesta cambra i que, curiosament, tot i que alguns d'aquests desacrediten reiteradament totes les nostres institucions i diuen que no hi creuen, tot i així, ja ho veieu, en casos l'utilitzen i recorren. Déu n'hi do, la contradicció. Ara bé, tot i així, per segona vegada consecutiva ens arriba l'informe i la resposta del Consell, en el sentit totalment positiu, ens avala unànimement el decret llei que avui presentem. Un decret llei que, conjuntament amb la proposició de llei que ja vam aprovar, són dos instruments legals que s'han treballat per tal de fer front a la sentència i a l'ultimàtum de la interlocutòria del TSJ, per tenir així un nou marc legal amb un únic objectiu: preservar i protegir el model d'escola catalana davant les ingerències de la justícia espanyola. Com a país, per desgràcia, estem acostumats a la contínua repressió de la nostra llengua. Ara bé, nosaltres, com a poble resilient i perseverant que som, continuarem defensant la nostra llengua i les nostres escoles. Després de l'aturada que van fer com a Junts per poder arribar a un acord més consensuat i acceptat per entitats i comunitat educativa, aquest decret llei per nosaltres és una peça clau i fonamental, perquè creiem que pot servir per plantar cara a aquest embat judicial. Com a Junts, aquest decret és també clau per a la reafirmació que es fa del català i la constatació per llei que el català és llengua vehicular als centres educatius i la llengua d'acollida, com també el decret ha de servir per protegir els equips directius i docents i, sobretot, una cosa molt rellevant: es valida la inaplicació dels paràmetres numèrics i percentatges a l'ensenyament de les llengües. El decret especifica, doncs, clar i català, que el català és la llengua vehicular a les escoles, com també diu que cal garantir que l'alumnat assoleixi el domini oral i escrit del català i castellà al final de l'ensenyament obligatori, tenint present l'entorn sociolingüístic del centre i l'entorn general per garantir l'eficiència dels projectes educatius i lingüístics. D'aquí la gran importància i rellevància dels projectes lingüístics, que tenen com a objectiu aconseguir l'ensenyament i l'ús de les llengües oficials en cada un dels centres educatius. Projectes lingüístics que s'avaluaran i, si cal, es modificaran i revisaran, si no aconsegueixen els objectius marcats i validats pel Departament; departament que serà qui assumirà tota la responsabilitat sobre la legalitat del projecte que valida, amb la ferma voluntat així de protegir les direccions de centre. El decret insisteix en la llengua catalana com a vehicular, i situant el català com a centre de gravetat del sistema educatiu, i que això impliqui, per definició, un tractament diferenciat de les dues llengües al seu si, sense excloure el castellà com a llengua docent. I sobre la inaplicació de paràmetres numèrics o percentatges, que diu tan clar el decret llei, tal com esmenta l'informe del Consell, ni la Constitució, ni l'Estatut, ni la legislació bàsica de l'Estat, ni la legislació catalana, ni tampoc el Tribunal Constitucional, en les múltiples ocasions en què ha interpretat totes aquestes normes, han establert en cap moment aquesta regla, ni tan sols cap altra de similar per la qual es fixin percentatges concrets de distribució de les llengües oficials i el seu ús en l'ensenyament. És i correspon a la Generalitat, en el desenvolupament de les seves competències, determinar la via o el sistema de com s'han de garantir. Ja en la disposició addicional trenta-vuitena de la LOMLOE queda dit que es respecten les competències de la Generalitat per determinar l'opció pedagògica més adequada sobre la distribució de l'ús de les llengües oficials. Amb la proposició de llei i, avui, amb l'aprovació d'aquest decret, tindrem uns instruments per tal de plantar cara i batalla jurídica i política davant d'aquests tribunals. I amb la convicció, i aquesta seria la nostra voluntat, després de l'aval unànime de tots els membres del Consell de Garanties..., el decret, que es tramités com a proposició de llei. Creiem que aquest pas encara ajudaria més a la protecció del català i a la protecció dels nostres centres educatius. Portem dos mesos; dos mesos que hem treballat, escoltat, dialogat i ho hem fet conjuntament, dins i fora els despatxos, amb la comunitat educativa i amb les entitats Òmnium i Plataforma per la Llengua, perquè el seu clam era unànime: no ens deixeu sols, protegiu els centres i la llengua. I amb aquestes premisses hem treballat tots. Per tot això, voldria agrair la feina i la predisposició i voluntat d'entesa de tothom per arribar a disposar i aconseguir aquest decret llei. I per entendre que ens calia alguna eina nova, que potser no ens serà prou, ho sabem, però que calia. Calia per donar resposta a la situació greu que està vivint la nostra escola catalana i la nostra llengua. Sabem que potser cap llei podrà blindar del tot el català. Sabem que hi ha una gran voluntat històrica de persecució de la nostra llengua, de reduir el català en molts àmbits. Com a Junts no ho permetrem i defensarem sempre el català com a llengua d'estat. Ara bé, també sabem que el català només quedarà blindat quan arribem a ser un estat independent. A vegades, hi ha gent que encara ho pot dubtar, que la independència sigui l'única solució. Nosaltres, com a Junts, n'estem convençuts. I com nosaltres, molta altra gent. D'aquí la força d'aquest Parlament, amb una majoria tan clara de partits independentistes. Nosaltres, i com molta gent d'aquest país, n'estem farts. El sentiment de greuge que tenim com a país cada vegada és més alt i bona part de la societat catalana fa temps que ho diuen i que continuem dient, que prou: prou a la desinversió en infraestructures, prou a les retallades del nostre autogovern, prou a la repressió, prou a la persecució constant històrica a la nostra llengua, prou al menyspreu a una identitat. I per això la formulació d'aquest decret dona resposta al fet que encara no som un país independent i que encara estem sotmesos a la legislació espanyola i a l'arbitrarietat judicial de l'Estat espanyol. Si volem que les coses siguin diferents, només la independència les podrà fer diferents. Nosaltres, com a Junts, estem a punt. Moltes gràcies.
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula la diputada senyora Mònica Palacín.
Gràcies, presidenta. Consellers, conselleres, diputats, diputades... També, benvingut el públic que ens acompanya avui. Ho dèiem l'altre dia i ho repetim avui: contra el que aplana el camí a les togues, hi serem com hi hem estat sempre. No podíem restar passius i no ho hem fet. Amb fermesa i un bon camí traçat, i sobretot, per a la defensa del bé comú. Per això l'altre dia aprovàvem la proposició de llei sobre l'ús de l'aprenentatge de les llengües oficials a l'ensenyament no universitari. I, avui, convalidarem aquest decret, pel qual es fixen els criteris aplicables a l'elaboració, l'aprovació, la validació i la revisió dels projectes lingüístics dels centres educatius, que ens permetrà continuar amb la defensa del model d'escola catalana; és a dir, la responsabilitat legal final del Govern. Ratifiquem i celebrem, doncs, el consens que la llengua es mereix, que la ciutadania d'aquest país es mereix, però, sobretot, que l'escola, els seus alumnes i docents, mereix. Hi ha un vuitanta per cent a favor de protegir la llengua del país. Ens hauria agradat repetir i ampliar el consens de fa uns dies, però alguns tenen línies polítiques massa de partit, poc de país. No permetem, però, que els interessos de partit contaminin la defensa d'un model basat en la cohesió social, l'equitat, la igualtat d'oportunitats i també de cultura. País i llengua, com no pot ser d'una altra manera. Dit això, i entrant en el decret llei, en primer lloc, amb aquest decret, el Departament d'Educació protegeix les direccions dels centres educatius. Importantíssim i vital. Era evident que davant de la sentència del TSJ que ataca la immersió lingüística i vol imposar un vint-i-cinc per cent de les classes en castellà, el Govern no es quedaria de braços creuats i assumiria, per tant, responsabilitat sobre els projectes lingüístics dels centres educatius. Així doncs, és el Govern qui pren responsabilitat dels projectes lingüístics i serà qui validarà que els projectes lingüístics s'ajusten a la legalitat. I sí, vostès, els partits de dreta i l'extrema dreta, porten als tribunals el que no poden guanyar per consens polític ni a les urnes, sigui l'escola, sigui la llengua o els drets polítics. I sí, senyora Grau, ho he dit. Per cert, m'ha agradat molt el seu discurs de comiat –semblava un discurs de comiat, però, en tot cas, ha estat bé. Deixin l'escola en pau. Deixin les direccions i els mestres en pau, treballar en pau pel bé dels alumnes d'aquest país. L'únic percentatge que acceptem és el que surt d'aquests grans consensos d'aquesta cambra. No permetrem, doncs, que facin viure les direccions i els docents sota l'espasa de Dàmocles contínuament. L'educació està i ha d'estar en mans de qui li pertoca. I les línies mestres, a través del consens polític. I ja els dic que no descansarem perquè no deixi de ser així. La pedagogia als centres i la política al Parlament, no als tribunals. I farem tot el que estigui a les nostres mans per protegir el model d'escola catalana, tot el que estigui a les nostres mans políticament. En segon lloc, el decret ens permet estipular el rebuig directe dels percentatges. Refermem que l'ensenyament de les llengües als centres s'ha de dur a terme a partir de la realitat cultural i lingüística de cadascun dels centres i no pas d'acord amb paràmetres numèrics, proporcions o percentatges, perquè sabem que l'elaboració del projecte lingüístic no pot eludir la diversitat cultural i lingüística de l'alumnat del propi centre. Per aquest motiu, l'elaboració dels projectes lingüístics dels centres i la regulació de l'ensenyament i l'ús de les llengües que s'hi inclogui ha de considerar necessàriament criteris objectius com ara l'entorn sociolingüístic del centre, els objectius de normalització lingüística, el respecte a la diversitat cultural i lingüística i els nivells de coneixement lingüístic de l'alumnat que s'acreditin mitjançant proves i avaluacions periòdiques que sí, que ja es feien, però també tenint en compte la part oral. I perquè això sigui possible –com ja avançava el conseller– s'han encarregat diversos estudis sobre la realitat sociolingüística als centres educatius de Catalunya,, en la mesura que aquestes dades són decisives per conèixer l'escenari de partida respecte al grau d'assoliment de l'objectiu d'aconseguir l'ensenyament i ús de les llengües oficials en cadascun dels centres del sistema educatiu de Catalunya. Perquè és una evidència que la realitat del país és complexa i heterogènia. No podem permetre aplicar el mateix projecte lingüístic a tots els centres del país. I, amb tot això, assolirem un pla d'acció amb rigor, estratègia i consens que ens permetrà treballar en la bona direcció, en definitiva, per acabar assolint el que recull el decret sobre els objectius bàsics: la garantia que l'alumnat assoleixi el domini oral i escrit del català i el castellà al final de l'ensenyament obligatori. I perquè això es respecti i funcioni, la Inspecció d'Educació farà un seguiment de l'aplicació del projecte lingüístic de cada centre, ja sigui en el marc de les seves visites ordinàries o en el pla d'impuls per a la llengua i en un pla d'actuació específic. Com ja els deia abans, ho farem tot per la llengua i pel bé pedagògic dels i les alumnes. I, per últim, és necessari i urgent aprovar aquest decret llei perquè és imprescindible comptar de forma immediata, amb l'antelació suficient, amb el marc normatiu adequat per poder preparar el proper curs 2022-2023. L'únic instrument normatiu que ens permet aprovar amb celeritat les eines que necessitem ara, aquesta protecció directa de les direccions dels centres, és aquest decret llei; no podem jugar-hi ni temptejar alternatives. El decret llei contempla i especifica la llei que vam aprovar fa uns dies, aquell marc legal genèric per fixar els criteris pedagògics a una concreció, en forma de decret llei, que allunya els percentatges de l'escola. I, com saben, queda pendent el desplegament, en el decret, del títol II de la LEC, que el departament presentarà en breu i que també afegirà elements a llarg termini i en el qual hem de seguir treballant amb tots i totes. Travem, doncs, totes les eines i fem-les complementàries sense temptar la sort. Les eines que tenim a l'abast, els recursos que podem aportar-hi nosaltres són aquests, i per això era important fer-ho. De manera que convalidem aquest decret i mantenim el català com a centre de gravetat del servei públic educatiu de Catalunya i allunyem els tribunals de les escoles. L'escola, doncs, s'adapta als canvis i les transformacions complexes que s'han accelerat els últims anys per l'evolució de la tecnologia, la digitalització, la globalització, les noves tendències i els nous reptes pedagògics, i nosaltres ho acompanyarem amb transformació i seguretat jurídica i pedagògica. Per últim, reiterar altre cop l'agraïment a totes les persones que han fet possible que avui continuï havent-hi aquest acord i han aportat tot el seu coneixement i saviesa pel bé del model educatiu del país. Seguim treballant plegats per aquests amplis consensos davant d'aquells que volen utilitzar la llengua per fer conflicte, i no deixem que ens divideixin com a país per qüestions lingüístiques –per nosaltres no serà. I em queda encara un moment. I deixi'm dir-l'hi, senyora Ndiaye: com sempre, quan els interessa, s'equivoquen l'adversari –s'equivoquen l'adversari. Els responsables de la situació que viu l'escola catalana en aquest país no són d'Esquerra Republicana ni són del Departament d'Educació: són dels partits d'extrema dreta, que s'han dedicat a contaminar, i dels tribunals que han posat el seu ull sobre les direccions dels centres. Miri, podem discrepar en el model d'escola: vostès volen una escola en un bloc, volen un govern que mani i uns centres educatius i unes direccions que obeeixin, i no creuen en l'autonomia de centre, d'acord, perfecte, però, de debò, pot dir vostè realment que nosaltres aplanem el camí de les togues? Doncs és una llàstima, senyora. Tingui clar que des d'Esquerra Republicana ho farem tot per garantir que el català segueixi sent la llengua del sistema educatiu del país, malgrat el que diguin.
Acabat el debat, procedirem ara a la votació. D'acord amb l'article 158.3 del Reglament, s'entén que els vots afirmatius són favorables a la validació del decret llei i els vots negatius són favorables a la seva derogació. Passem, doncs, a votar sobre la validació del Decret llei 6/2022. Comença la votació. Vist el resultat de la votació, el Decret llei 6/2022 ha estat validat amb 71 vots a favor i 60 vots en contra. [[Aplaudiments forts i perllongats.]] D'acord amb l'article 158.4 del nostre Reglament, un cop validat el decret llei, pregunto si hi ha algun grup parlamentari que vol tramitar aquest decret llei com a projecte de llei. [[Pausa.]] Sí. Doncs, atès que hi ha diverses peticions de grups parlamentaris, sotmetem a votació si aquest decret llei s'ha de tramitar com a projecte de llei. Entenem que els vots favorables són favorables a la seva tramitació com a projecte de llei, i els vots negatius són en sentit contrari. Comença la votació. Vist el resultat de la votació, el decret llei ha quedat validat, i no es tramitarà com a projecte de llei, amb 53 vots a favor, i 73 vots en contra i 5 abstencions. Suspenem la sessió i la reprenem a les quatre de la tarda.
Bona tarda. Reprenem la sessió. [[Proposició de llei de modificació de la Llei 14/2017, del 20 de juliol, de la renda garantida de ciutadania (debat de totalitat)]] [[202-00006/13]] Ho fem amb el quart punt de l'ordre del dia, el debat de totalitat sobre la proposició de llei de modificació de la Llei 14/2017, de 20 de juliol, de la renda garantida de ciutadania. Aquesta iniciativa legislativa ha estat presentada pel Grup Parlamentari d'En Comú Podem. Així doncs, per presentar-la té la paraula, en primer lloc, la diputada senyora Jessica González, per un temps màxim de quinze minuts.
Gràcies, presidenta. En primer lloc, donem la benvinguda a organitzacions i moviments que ens acompanyen avui. Tenim o tindrem aviat, en els propers minuts, representants d'ECAS, representants de la comissió de la Iniciativa Legislativa Popular per una Renda Garantida de Ciutadania. Tenim membres de Càritas. Igualment també en breu tindrem la Marta Ribas, a qui li enviem una salutació especial, perquè ella va treballar ingentment per aquesta proposta de modificació la legislatura passada, no només en aquesta proposició, sinó en general, en avançar en que els drets i les polítiques socials d'aquest país avancessin. Llavors, gràcies també a la Marta, i espero també estar a l'alçada d'aquest llegat. I, per descomptat, saludem els membres de la comissió de govern, amb alguns dels quals hem estat parlant recentment aquests dies, aquestes setmanes, i recuperaran també aquest debat parlamentari, i esperem que trobeu útil aquest debat parlamentari. Recordem que avui estem amb la llei de la renda garantida de ciutadania, que sorgeix a la vegada d'una iniciativa legislativa popular, que desplega l'article 24.3 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, que és l'article que preveu que les persones o les famílies que es troben en situació de pobresa tenen dret a accedir a una renda garantida que els asseguri uns mínims de vida digna. És en aquest marc que es desenvolupa la llei que ens ocupa avui. I, des de que es va aprovar el 2017, aquesta llei, fruit del consens dels grups parlamentaris d'aquesta cambra, ha donat resposta a algunes emergències, però considerem que, tot i així, continua no sent una solució per al gruix de les unitats familiars que pateixen situacions de risc de pobresa o de pobresa severa. Avui, per exemple, Càritas, en un comunicat publicat a Social.cat, ens deia que, en xifres del maig del 2022, recollides a l'informe Foessa, només 172.800 persones reben l'ajut; és a dir, que actualment aquest ajut arriba, segons dades oficials, al vint-i-vuit per cent de persones que estan en situació de pobresa severa; és a dir, que només arriba a una de quatre persones que el necessita, una xifra absolutament insuficient per abastar tot el col·lectiu de persones en situació d'exclusió del conjunt de Catalunya. A més a més, tenim les taxes més preocupants de pobresa infantil: tenim que un de cada quatre infants es troba en situació de pobresa severa. I és justament en aquest sentit, i reconeixent –vagi per endavant– que la llei de la renda garantida de ciutadania és una molt bona eina, però precisament reconeixent que és una bona eina i reconeixent les seves limitacions, que vam presentar aquesta proposta de modificació el passat juliol per fer-la efectiva de debò, perquè l'objectiu és que cap persona estigui en situació de pobresa extrema, i no s'està complint; només s'està arribant, com deia abans, a un trenta per cent. I és important dir també que les propostes de millora recollides en aquesta proposta de modificació que presentem avui no són una feina exclusiva d'En Comú Podem, ni molt menys. Evidentment, aquest tema l'hem treballat internament amb persones del nostre grup, persones que han estat en primera línia d'atenció, però ens agradaria destacar sobretot que moltes de les propostes concretes ens les han fet arribar organitzacions, moviments socials, sindicats, en diverses ocasions –de fet, presentades fins i tot en aquest mateix Parlament. Quan el maig del 2020 –i aquí fem una miqueta d'històric– el BOE del Gobierno del Estado va publicar la creació de l'ingrés mínim vital, prestació que, tot i amb moltes limitacions –i aquí s'han de fer les crítiques, també–, tenia en principi l'objectiu de garantir ingressos a les famílies que es trobaven en situació de pobresa a tot l'Estat..., la seva aprovació, per descomptat, no feia desaparèixer la norma catalana, sinó que serien les dues prestacions de garantia d'ingressos compatibles, i s'havia de trobar aquesta manera de compatibilitzar-ho. Per a això, això ens obligava a fer alguns ajustos, a fer alguns canvis, necessaris per fer efectiva aquesta complementarietat i per augmentar, per descomptat, l'eficàcia de la suma de les dues apostes importants per millorar la vida de les famílies que ho necessitaven. I, de fet, en aquesta línia, l'agost del 2020, el Govern..., l'exconseller Chakir El Homrani va promoure un decret llei per fer canvis en aquesta renda garantida de ciutadania, però al Parlament no es va aprovar, precisament perquè no resolia res respecte als canvis necessaris a la renda garantida de ciutadania, i, d'una altra banda, perquè resolia malament aquests canvis necessaris per complementar l'ingrés mínim vital. Després d'això –estic parlant d'agost del 2020–, ens passa, per descomptat, una pandèmia per sobre, que va provocar un nou creixement de la taxa de risc de pobresa. I des de l'agost del 2020 venim avui, dia 29 de juny, dos anys després, per reprendre una assignatura pendent a nivell parlamentari. Una assignatura pendent no només per a aquest Parlament, sinó també pendent per als dos governs de la Generalitat, els dos últims governs de la Generalitat, que en aquests dos anys no s'hi han posat amb la urgència que el context ens demanava per tal de modificar la llei i ampliar la seva cobertura. Conselleries ens deien que el fet de no tenir llista d'espera per a la prestació de la renda garantida de ciutadania era suficient –el fet de no tenir una llista–, quan sabíem perfectament que no teníem una llista perquè les condicions d'accés a aquesta prestació són molt limitades. Llavors, no molta gent accedeix a demanar, de fet, aquesta prestació, i per això calia ampliar-los. I, per una altra banda, com a factor agreujant de tota aquesta situació, tenim pendent l'actualització de l'indicador de renda de suficiència de Catalunya. Aquest factor és la xifra que determina absolutament..., bé, el topall de tots els ajuts i totes les prestacions socials d'aquest país, i el tenim congelat des de fa dotze anys, període en el qual l'IPC ha augmentat un vint-i-set per cent. I, a més a més, com si això no fos suficient, avui ens hem llevat amb una xifra específica d'un 10,20 per cent d'inflació, que és la xifra més alta que hem tingut en els últims anys. I, malgrat totes aquestes dades –inflació, IPC, una renda garantida que no arriba on ha d'arribar–, hi ha hagut un immobilisme per part del Govern per fer front a aquest context socioeconòmic tan preocupant. Fins ahir a la tarda, de fet, teníem una esmena a la totalitat a aquesta llei per part d'Esquerra Republicana i de Junts per Catalunya. Consellera –bona tarda, que no li havia donat la bona tarda, abans–, en debats i en interpel·lacions que hem tingut prèviament en aquest Parlament, i en comissions, quan li preguntàvem específicament què passava amb la renda garantida, que és una eina que tenim, principalment vostè ens en parlava al voltant de tres arguments, no? –més, però, simplificant... En primer lloc, ens deia que la Comissió de Govern de la Renda Garantida, que està contemplada en la mateixa llei, hi estava treballant, i, de fet, ens consta que hi està treballant. De fet, no ho posem en dubte en cap moment; respectem i confiem plenament en el criteri de la comissió de govern. Però el que també ens consta és que algunes de les entitats de la comissió de govern ens parlaven d'aquesta percepció d'una estratègia de dilació per part del Govern, que és finalment qui impulsa aquesta comissió, i no podia, això, accelerar el procés. En segon lloc, a part d'aquest argument, vostè ens parlava, consellera, de que els moviments de modificació de la renda garantida i pujada de l'índex de renda de suficiència de Catalunya, en tot cas, es trobaven supeditats al traspàs de l'ingrés mínim vital per part de l'Estat. I aquí, des d'En Comú Podem, hi som. Nosaltres estem d'acord en que aquest traspàs s'ha de donar, defensem aquesta posició aquí al Parlament de Catalunya i a l'Estat, i a tot arreu, però el que no creiem és que això en cap moment pot ser una excusa per tal de millorar la prestació que tenim a Catalunya. Perquè, com a sobiranistes que som, creiem que la renda garantida de ciutadania és una eina d'autogovern que té Catalunya, i que si la sobirania no va de posar totes les eines que tingui el Govern de Catalunya a l'abast per tal de millorar la vida de la població catalana, llavors, de què va la sobirania? –especialment quan parlem de persones vulnerabilitzades. I, en tercer lloc, vostè, consellera, ens parlava també de la prova pilot de la renda bàsica universal que està en desenvolupament. I nosaltres, que, de fet, des d'En Comú Podem tenim un posicionament favorable a la renda bàsica universal i ens sembla positiu que s'explorin aquests models..., això no és excloent de que fem servir les eines que ja tenim. Llavors, després de tota aquesta argumentació, finalment ens trobem, així, amb un gir inesperat de guió, que ahir a la tarda, des dels grups parlamentaris d'Esquerra Republicana i Junts, es va retirar l'esmena a la totalitat. I hem de dir també que celebrem aquesta rectificació del posicionament. I ho celebrem no només des d'En Comú Podem, sinó, sobretot, insistint en que aquestes demandes de modificacions que discutim avui les presenten moltes de les organitzacions, de les entitats i dels moviments que fan atenció directa i que fan una incidència en primera línia i que saben perfectament quina és la gravetat de la situació. Entrant en el contingut de la modificació de la llei –i seré molt breu–, plantegem introduir-hi millores principalment en quatre àrees: facilitar els requisits d'accés, millorar les quanties, eliminar la condicionalitat –el fet de que se segueixin itineraris d'inserció laboral– i millorar la gestió de l'ajuda, incloent-hi, per descomptat, una finestreta única amb ingrés mínim vital, la qual cosa, en termes concrets, vol dir reduir l'edat mínima per sol·licitar la renda garantida de vint-i-tres a vint-i-un anys. En segon lloc, incorporar-hi persones que, tot i no estar empadronades, perquè sabem que aquest dret està sent vulnerat en molts municipis de Catalunya, doncs, puguin trobar maneres de demostrar que estan vivint a Catalunya. En tercer lloc, compatibilitzar la prestació amb les rendes del treball, i, de la mateixa manera, millorar la quantia..., de fet, doblar la quantia de la prestació per fills a càrrec que reben les famílies. Aquesta, en concret, és una proposta de Save the Children. Actualment aquesta quantia és de cent euros; la idea és passar de cent a dos-cents euros per millorar, precisament, les taxes que tenim de pobresa infantil. I, per últim, després de totes aquestes modificacions que ja discutirem i debatrem quan arribi el moment, no menys important, i..., bé, avui la consellera potser no tindrà l'oportunitat d'expressar-ho, però sí que ens agradaria destacar que la setmana passada el Govern estatal va anunciar una pujada del quinze per cent de l'ingrés mínim vital, i encara el Govern de Catalunya no ha manifestat de quina manera i com aquests diners aterraran a les butxaques de les persones que ho necessiten o si això quedarà absorbit d'alguna manera pel pressupost de la Generalitat, perquè si les famílies beneficiàries estan perdent diners pel tema de la inflació, no?, que tenim una inflació del deu per cent, òbviament, la seva capacitat de compra baixa i s'haurà d'ajustar d'alguna manera. I necessitarem o un decret o que la Generalitat o el departament d'alguna manera manifesti com aquest quinze per cent, aquesta pujada que es va fer des de l'Estat, es manifestarà també a les famílies catalanes. Finalment, després de tota aquesta exposició i històric i aquest repàs de les modificacions específiques que debatem, agraïm enormement als grups parlamentaris el fet de retirar aquesta esmena. Donem les gràcies a les entitats i als moviments que fan la seva feina tècnica, però no només tècnica, sinó també d'incidència política, que ens ajuda, a aquest Parlament, a posar l'ull on realment hi ha les necessitats i les mancances. I, per descomptat, també agraïm a la comissió de govern la feina que sabem que estan fent per millorar la renda garantida. Ara se'ns obre a tots i a totes –grups parlamentaris, comissió de govern, entitats, ciutadania– una finestra d'oportunitat per tal de recuperar precisament aquest consens amb el qual va ser aprovada la renda garantida el 2017. Ara tenim l'oportunitat de coordinar-nos, de tenir debats específics i concrets, que no seran fàcils, perquè no estarem d'acord en absolutament tot –i això està clar–, però, malgrat que no hi estarem d'acord, li devem a la gent empobrida d'aquest país estar a l'alçada de les circumstàncies, estar a l'alçada d'aquest context, i fer i demostrar amb fets concrets que la política és quelcom útil, i que es materialitzi en millorar la seva qualitat de vida a través de la garantia de la renda garantida de ciutadania com un dret subjectiu, que és el que hauria de ser. Moltes gràcies. I esperem emplaçar-nos a poder millorar aquesta llei. Gràcies als grups que donaran suport a que aquesta modificació es pugui tramitar. I des d'En Comú Podem reiterem que això no és un tema nostre, sinó que això va de país, que això va de la precarització en la qual estan moltes famílies, això va de la feina que fan les entitats, a vegades sense èxit. I el que hem fet nosaltres és agafar aquestes contribucions i, finalment, plasmar-les en un text, que és un punt de partida per parlar-ne, per posar-nos-hi d'acord, i, com deia abans, fer política útil que millori la vida de la gent. Moltes gràcies.
A continuació, i atès que els grups parlamentaris de Junts per Catalunya i Esquerra Republicana han retirat l'esmena a la totalitat, passem tot seguit a les intervencions dels grups parlamentaris per expressar el seu posicionament. I té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Raúl Moreno.
Moltes gràcies, presidenta. Senyores i senyors diputats, consellera; els convidats, també, que estan a la tribuna: comissió promotora, ECAS, Càritas, altres entitats que ens acompanyen, exdiputada Marta –benvinguda... Avui el Parlament de Catalunya ha de decidir si revisem la llei de la renda garantida de ciutadania cinc anys després de la seva posada en marxa. El nostre grup parlamentari considera que sí, que s'ha de fer, aquesta revisió. La renda garantida ha estat modificada dues vegades. Aquesta ha sigut la tercera, més àmplia, però abans ha estat modificada dues vegades: l'any 2018, quan el Govern considerava que aquelles dones víctimes de violència masclista i aquelles persones sense llar que estaven en un recurs residencial no tenien dret a cobrar la renda garantida de ciutadania, vam fer-ne una modificació perquè hi poguessin tenir dret; i l'any 2020, per reduir els terminis en que les persones havien de demostrar la seva insuficiència econòmica, i, per tant, facilitar ja l'accés a aquesta prestació. I durant aquests cinc anys hem vist les dificultats en la implementació d'aquest tipus de polítiques de renda. Vam haver d'esperar tres anys per tenir el reglament de la llei. Hem vist fins i tot l'externalització parcial de la gestió d'una prestació pública, senyores i senyors d'Esquerra Republicana –l'externalització de la gestió d'una prestació pública–; com la inexistència d'un sistema informàtic va llastar els primers anys de funcionament de la llei; com gairebé el setanta, el vuitanta per cent de les sol·licituds eren denegades; com trigaven fins a sis mesos per rebre alguna notificació o per agafar cita, o com es denegaven rendes garantides sense justificació. I no ho dic com a crítica: constato les realitats i les dificultats en la implementació d'aquest tipus de prestacions, d'aquest tipus de polítiques de garantia de rendes, algunes de les quals també es produeixen actualment amb l'ingrés mínim vital –algunes de les quals també es produeixen amb l'ingrés mínim vital. Compte amb aquells que tenen curta memòria i critiquen realitats que ells mateixos van provocar. Enfrontar dues prestacions similars no construeix res; empobreix el debat, perquè hi ha elements estructurals del sistema que ho dificulten. Al frontispici, l'objectiu general de la renda garantida era que el 2021 cap persona de Catalunya ingressés per sota de 664 euros al mes. Ho hem aconseguit? No; evidentment, no. I com estem cinc anys després? Cinc anys després de la seva aplicació, tenim actius 104.000 expedients de renda garantida; dos anys després de la seva aplicació, tenim 36.842 expedients d'ingrés mínim vital. Això vol dir que un trenta-cinc per cent de les persones que reben una renda garantida estan rebent l'ingrés mínim vital amb prestacions posades en marxa en temps i en contextos molt diferents. I, en termes generals, per a què ens ha de servir aquesta reforma de la llei? Primer, perquè sigui més fàcil i més ràpid demanar-la; per facilitar la creació d'una finestreta única entre la renda garantida de ciutadania i l'ingrés mínim vital; perquè pugui compatibilitzar-se amb els ajuts de l'habitatge i de les rendes del treball –no com s'indica al document que presenten els comuns, però hem de buscar, sota el nostre punt de vista, una altra fórmula. La compatibilitat amb les prestacions de caràcter estatal. Compte: no totes les prestacions de caràcter estatal poden ser compatibles amb la renda garantida de ciutadania. Si assegurem als ciutadans de Catalunya uns ingressos mínims, és possible que estiguem fent que no tinguin dret a percebre prestacions de caràcter estatal. Això és més complicat del que sembla –la Marta Ribas es deu recordar dels llargs debats en aquest tema. Per tant, una cosa és el que voldríem i una altra cosa és el que podrem fer. No intentem generar expectatives que després no podrem complir. Cal reduir el temps d'empadronament dels actuals dos anys a un any, com marca l'ingrés mínim vital, i cal redefinir el paper de l'òrgan de govern de la renda garantida de ciutadania. Algunes de les dificultats que ens hem trobat amb la llei actual, d'impossibilitat d'arribar a alguns col·lectius, es podrien haver solucionat sense la reforma de la llei. Només cal aplicar l'actual article 7.3 de la llei, que diu que qualsevol persona, tot i no complir els requisits, si té un informe dels serveis socials que acredita la seva vulnerabilitat, té dret a percebre la renda garantida de ciutadania. I s'hi va posar aquest article justament perquè la llei no podia tenir una visió de tots els problemes que podien haver-hi, com no la tindrà aquesta reforma. Per tant, sempre hi ha hagut una porta oberta que si el Govern hagués tingut voluntat..., si haguéssim tingut un reglament en temps i forma, el podríem haver aplicat i podríem haver resolt el patiment de molta gent. Ho deia la Jess González, la diputada. Quin és el problema, en realitat, d'aquest tema? Que, tot i que tenim una política de garantia de rendes, no arribem ni tan sols al trenta per cent de les persones que estan en pobresa severa; no en pobresa, en pobresa severa. Tenim un problema. Com a govern, com a país. No hi arribem. No som capaços de reduir les desigualtats. Per què? Jo n'apunto tres raons –poden haver-n'hi més. Primer, les famílies vulnerables susceptibles de ser beneficiàries no demanen la prestació, no venen als serveis socials, no van al SOC, no venen a les institucions. La pobresa genera també manca de participació política i cívica. No venen. Dos: aquelles que la demanen troben molts condicionants, demanem masses coses. I tres: limitacions pressupostàries. Aniré ràpid, amb aquestes tres. Cobertura de la prestació. La pobresa, senyores i senyors diputats, no la reduirem si no som proactius. Tampoc ho farem només amb una prestació. Això no és tan fàcil. Hem d'anar a buscar la gent. Hem d'anar als barris que hi estan vivint les persones en situació d'exclusió. Els hi hem d'oferir la possibilitat de demanar la prestació. Hem de comptar amb les entitats socials perquè també puguin indicar-nos quines famílies han de ser perceptores o poden ser perceptores d'una renda garantida de ciutadania. Cal col·laboració amb el tercer sector social. Condicionants. Cal adaptar la renda garantida i l'ingrés mínim vital –això ho tenim tots clar–: finestreta única, reducció de l'empadronament i modernització dels processos. Demanem, com deia, massa papers, posem massa condicions. Cal revisar els procediments. Entenem que parlem de diners públics, i, per tant, hem de buscar un sistema..., un punt mitjà entre un sistema eficient i un sistema just. Hi ha qui considera que no caldria posar-hi cap condició. No cal arribar aquí, perquè, fins i tot prestacions com la nostra, al País Basc, que també són prestacions condicionades, tenen cobertures que arriben fins al setanta per cent de la població. I per què ells sí i nosaltres no? Perquè no és només una qüestió de prestació; es tracta de la modernització i la interconnexió del seu sistema social i, per descomptat, també del seu finançament. Finançament. La Generalitat a Catalunya hi ha pressupostat enguany 300 milions d'euros, 30 milions d'euros menys que l'any anterior; porta gastat el seixanta per cent de la partida, 180 milions d'euros, en renda garantida. Per altra banda, l'ingrés mínim vital estalvia a la Generalitat, a hores d'ara, 130 milions d'euros, el quaranta-tres per cent del que han pressupostat. Per tant, hi ha marge, i molt, de millora. I vostès em diran: «Ah, però jo gasto al final 430 milions d'euros, dels 300 que pressuposto. I per què no pressuposten els 430 que es gasten, si saben que se'ls gastaran? El trilerismo presupuestario este, ¿a qué se debe? Quina és la raó? Mirin, si la Generalitat no és capaç de doblar el pressupost de la renda garantida de ciutadania, no farem res. Generarem expectatives que no portaran a la reducció de la pobresa en el nostre país. És incompatible dir que destinaran 150 milions d'euros a una prova pilot d'una renda universal sabent que cap país del món que ha fet proves d'aquestes característiques ha posat en marxa una renda universal i, a la vegada, dir que hem d'anar amb compte amb el pressupost de la renda garantida o ser incapaços de doblar el pressupost. I aquí la culpa no és de Madrid: és la seva prestació, és la seva llei, són els seus pressupostos, és la seva competència, i encara sort que l'Estat opressor injecta quatre de cada deu euros que es gasten actualment en renda garantida de ciutadania. El Govern no té cap estratègia per reduir les desigualtats a Catalunya. I si les té, les pot tenir escrites, però no les aplica. Tres de cada deu catalans es troben en situació de pobresa, segons l'informe Foessa, i vostès porten deu anys aplicant les mateixes polítiques. I si apliquem les mateixes polítiques, tindrem els mateixos resultats. Quan tenen les competències... Quan no les tenen, perquè no les tenen, i quan les tenen, perquè no se'n surten. El Govern de l'Estat incrementa un quinze per cent l'import de l'ingrés mínim vital per la greu situació fruit de la guerra d'Ucraïna, que afecta la inflació, i, per tant, l'augment dels preus dels aliments i dels subministraments bàsics. On és la seva corresponsabilitat? Per què no incrementen l'IRSC? L'índex de renda de suficiència de Catalunya, deu anys congelat. Consideren pobre el mateix que fa deu anys era pobre en aquests moments. No ha passat res, durant tots aquests anys? No toquen la cartera de serveis socials, no apliquen el seu propi pla estratègic de serveis socials. El president de la Generalitat anuncia un pla de xoc de 700 milions d'euros que ningú ha vist. Són incapaços de pagar en temps i forma les entitats socials i han convertit Catalunya en un país en llista d'espera permanent. I, tanmateix, vostès presenten esmenes a la totalitat com les retiren, amb una certa facilitat. Hi votarem a favor, no pel contingut que planteja la proposta, sinó per la possibilitat de retornar a un debat serè sobre el funcionament de la llei entre tots els agents implicats. Tornarem a fer-ho. Intentarem fer-ho bé, intentarem encertar, perquè, hi insisteixo, la reducció de les desigualtats al nostre país no és qüestió d'un partit polític determinat, és qüestió de que entre tots i totes siguem capaços de modernitzar el nostre sistema per reduir les desigualtats al nostre país. Moltes gràcies.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de VOX, té la paraula la diputada senyora María Elisa García.
Gracias, señora presidente. Señores diputados, asociaciones que hoy nos acompañan... He aquí otro nuevo intento de los comunistas de esclavizar al pueblo [[remor de veus]] , una propuesta en forma de limosna crónica. Ni se plantean, ni animan, ni les conviene fomentar ni favorecen el trabajo. Ni se menta en esta propuesta ayudar a los catalanes a encontrar un puesto de trabajo digno para conseguir su autonomía, su supervivencia, su autosuficiencia. Esa es la mejor renta garantizada: empleo estable y salarios dignos. [[Alguns aplaudiments.]] Miseria. De eso hablan esta ley y sus modificaciones; de su manera de convertir la pobreza en algo endémico y patognomónico catalán, de cómo convertir Catalunya en un pueblo dependiente del Estado, de anular la iniciativa personal, del asistencialismo indefinido en el tiempo como modo de vida. Qué pena que unos gobernantes electos por la ciudadanía carguen contra el trabajo y el esfuerzo. Qué lástima que los dirigentes carguen contra la prosperidad de su propia región con el único propósito de atar a los ciudadanos a un voto para mantenerse en sus sillones inmerecidos –y son inmerecidos porque sus propuestas no suman, solo anulan. Y es que ustedes nunca apuestan por lo que deben apostar, por lo que está científicamente probado que mejora la calidad de vida de las personas, la estabilidad familiar, porque políticamente difiere de su fin. Lo que les sirve es atomizar al individuo para hacerlo más vulnerable y, así, más necesitado. Son numerosos los estudios que han reportado una relación inversamente proporcional entre la pobreza y la estabilidad familiar. La investigación sociológica y antropológica destaca, con perfil nítido, que el mejor escenario para el desarrollo personal y, por tanto, económico es la familia estable. Dotar a la persona de valores positivos y fortalecer su desarrollo integral, tal y como hace la familia natural, hace que el individuo se esfuerce en mejorar el bienestar. Está claro que esto a ustedes no les interesa. Por eso atacan la familia y sus valores, los valores que aporta, y, a cambio, le ofrecen paguitas. Por eso, frente a las dádivas que ustedes ofrecen, nuestra apuesta por fortalecer la familia y su economía. Frente a sus migajas, nuestras políticas de prosperidad, nuestra lucha por facilitar el camino a los autónomos –a los que exigen unas condiciones abusivas–, nuestro empeño en reducir la burocracia que exigen a las pymes, en eliminar la imposición de impuestos propios que emplean en su propio beneficio, en su agenda progresista, y que carecen de retorno social, empobreciendo cada vez más a los ciudadanos. Frente a sus políticas climáticas, nuestra soberanía energética, la que apuesta por las nucleares, la que elimina de un plumazo las subidas masivas de suministros con las consiguientes subidas de productos de consumo básico, reduciendo drásticamente los ingresos familiares. Frente a su ataque frontal a nuestra industria, nuestra cruzada incansable por los empresarios y los emprendedores, por los que generan puestos de trabajo, dando estabilidad a la economía familiar. Y frente a sus impuestos sobre las viviendas y los propietarios, la liberación del suelo, los beneficios fiscales a aquellos que decidan invertir y la seguridad jurídica. Las políticas básicas que mejoran la economía familiar, las que proponemos, de creación de empleo estable y de calidad, de acceso a una vivienda digna, a una educación libre y exitosa, no entran en colisión con una política social que asista a los más vulnerables. Muy al contrario, son las que aseguran que ningún español se vea arrastrado a la pobreza. Por supuesto que ante situaciones extraordinarias deben proveerse soluciones temporales; lo que no podemos aceptar es que estas ayudas se transformen en un modo de vida normalizando lo que debe ser excepcional, que es lo que ustedes proponen. Entre sus modificaciones pretenden incluir el derecho a las ayudas a todos aquellos inmigrantes ilegales que asaltan nuestras fronteras y que atacan a nuestra policía. Son ustedes los grandes promotores del efecto llamada, ofreciendo una renta vitalicia a aquellos que entran ilegalmente en nuestro territorio nacional. Proponen minusvalorar los derechos de todos los españoles vulnerables e invertir en rentas para inmigrantes ilegales. [[Remor de veus.]] No les importa que nuestro estado de bienestar se tambalee, que registremos las listas de espera médicas más largas. [[Forta remor de veus.]] Perdone, señor Cid, no es la primera vez que le tienen que llamar la atención. Le recuerdo que yo vengo aquí... [[Persisteix la remor de veus.]] Y aquí venimos a trabajar. Y le recuerdo también –y le recuerdo también– que la zona infantil está en la planta baja. Si no es capaz de comportarse como un adulto, entonces, por favor, cambie. [[Forta remor de veus i alguns aplaudiments.]] No les importan las listas de espera médicas más largas de España, ni que seamos también los líderes en listas de dependencia o las listas de espera de vivienda social, o que el treinta por ciento de la población esté en riesgo de exclusión social. Ninguna de estas personas les importa, porque es de vender estas ideas falsamente buenistas de donde obtienen ustedes sus votos, subvencionando a determinados colectivos y dejando a un lado al resto de la población vulnerable. Pero es que también pretenden imponer un régimen especial para lo que llaman «víctimas de violencia machista. Nosotros no compartimos su diferenciación entre víctimas de primera y de segunda. Para ustedes, los que abrazan su ideología siempre merecen más que el resto. La ideología de género siempre encabeza sus prioridades, por encima de ayudar a los necesitados. Miren, la violencia ya es dañina independientemente de quién la ejerza, y el enfrentamiento entre sexos que ustedes promueven con estas modificaciones también incita a la violencia. En resumen, chocamos con su modificación de ley, la que pretende ahondar en las diferencias entre sexos, la que pretende suprimir el requisito de residencia legal para recibir ayudas, la que recorta las obligaciones laborales para el que las recibe –suprimiendo la condición de seguir un plan de ocupación social– y la que elimina los pocos deberes que se les presuponen a los beneficiarios, desincentivando totalmente la iniciativa y la búsqueda de empleo que deberían tener. Votaremos en contra, porque no queremos ciudadanos dependientes y serviles. No queremos esclavos del sistema estatal que ustedes pretenden crear. No queremos limosnas. No creemos en sus políticas comunistas encaminadas a empobrecer al individuo, a destruir a la familia como institución garante de estabilidad y a anular la voluntad, la iniciativa y las ganas de prosperar que cualquier ciudadano debería tener. Nosotros trabajamos por garantizar la verdadera renta vitalicia: empleos estables y salarios dignos para las familias trabajadoras. Y, antes de acabar mi intervención, aprovecho para requerirle a la señora Borràs que dimita antes de que el Reglamento de esta cámara le obligue a hacerlo, por su procesamiento por el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña por malversación y falsedad en contratos de la institución de las Letras Catalanas. Muchas gracias.
Sí, senyor Cid. Per què em demana la paraula?
Sí, per l'article 87, per al·lusions. Si em permet trenta segons...
Per al·lusions. Té un minut.
Miri, vostè pot dir el que vulgui, però, sobretot, el que és més important és no dir mentides. I vostè és una mentidera o una indocumentada, perquè cap persona que no tingui els papers cobra la renda garantida de ciutadania. [[Aplaudiments.]] Per tant, és molt important que vostès sàpiguen de què parlen. I per vomitar odi..., o sigui, ja en tenim prou d'escoltar-los cada dia, però, a sobre, que no diguin mentides, home. I ho sento, però és vostè una indocumentada. I això sí que és ser mal educat a la vida, dir mentides.
Seguidament té la paraula, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, la diputada senyora Basha Changue.
Gràcies, presidenta. Diputats, diputades... Primer de tot, saludar efectivament, també, les entitats promotores d'aquesta modificació de llei que ens acompanyen aquí i avui, i agrair-los la feina que durant tants anys han fet sense deixar de lluitar perquè aquesta modificació sigui per fi possible avui. La renda garantida de ciutadania, com bé han indicat també a les anteriors intervencions, s'ha modificat en diverses ocasions i parteix de l'article 24.3 de l'Estatut d'autonomia, que diu que s'ha de garantir que, en situació de pobresa, les famílies i les persones que hi estiguin tinguin assegurats uns mínims de vida digna. I, per nosaltres, aquest mateix plantejament és el que porta a que la renda garantida de ciutadania sigui, efectivament, poc eficient, en arribar només a aquest vint-i-vuit per cent de la població, a aquestes una de cada quatre persones que estan en aquesta situació. Primer començarem dient que sí. Nosaltres donarem, efectivament, suport a aquesta modificació, tot i entendre que aquest tipus de reformes, inclús aquest tipus de prestacions, no deixen de ser pedaços que continuen apuntalant una desigualtat en base a les condicions econòmiques de cadascuna de les persones i les famílies que hi poden optar, però que veiem que la majoria sovint ni tan sols hi opten, no? Aquesta modificació té qüestions positives: amplia la tipologia de persones a les que va adreçada, que poden optar a aquestes sol·licituds; amplia les quantitats, resta la condicionalitat de requisits per accedir-hi i proposa fins i tot noves prestacions complementàries específicament pel que fa a l'habitatge. Per nosaltres això el que significa és que, al final, acaba burocratitzada, aquesta precarietat, i que la gent acaba perdent més temps demostrant que és tan pobra com diu ser i perd moltes energies i molt temps en aquest procés de demostrar la precarietat que la fa optar a aquesta renda i no solucionant la situació de precarietat en la que es troba. I, al final, acabem destinant molt temps, molta energia i molts recursos a fiscalitzar aquesta pobresa i veure com podem anar reformant una eina que ja de per si és obsoleta, si la volem com una eina de transformació d'aquestes desigualtats, perquè les desigualtats no només hem d'aspirar a reduir-les, sinó a eliminar-les. Per tant, hem de poder ser ambicioses en les apostes que fem des d'aquesta cambra legislativa. I és per això que nosaltres sí que hi donarem suport, però, evidentment, seguim apostant, com no pot ser d'una altra manera, per aquesta renda bàsica universal, de la que també hem sentit a parlar en les anteriors intervencions. Coses que no fa aquesta modificació de llei..., és una de les qüestions que per nosaltres és cabdal, que és garantir que la universalitat d'aquest ingrés mínim, d'aquest mínim bàsic per a la vida digna, sigui realment deslligada de condicionants i que, efectivament, puguem dir que arriba a totes les persones en igualtat de condicions. I per això nosaltres apostem per, primer, que cal fer un mapeig de les prestacions que hi ha, qüestió que ara és impossible d'abastar, perquè tenim pedaços en habitatge, tenim pedaços en serveis socials, tenim pedaços en educació. Tot són prestacions i condicionants específics per àrees concretes i no es fa una lectura general del que és..., de les afectacions que té la situació de precarietat per a moltes famílies, cosa que acaba convertint això en un cercle viciós de, com dèiem, burocratitzar encara més aquesta pobresa. L'aposta transformadora per la que nosaltres apostem –valgui la redundància–, efectivament, és la renda bàsica universal, perquè sí que garanteix aquesta arribada a tota la població. I una de les qüestions diferencials, precisament, és aquest concepte diferenciat entre ciutadania i població. Una de les qüestions que nosaltres posàvem sobre la taula amb la renda bàsica universal era, precisament, que no estigués lligada a l'estatus de ciutadania. I aquí sí que vull fer un incís, perquè ja ha sortit a les intervencions anteriors que precisament l'aposta transformadora que garanteix que ningú quedi fora d'aquesta situació, de possibilitat de sortir d'aquesta precarietat, és deslligar-ho de l'estatus de ciutadania. Sí que tenim al davant una prova pilot que està en marxa, perquè..., sí que es va fer una aposta per part del Govern a l'inici de la legislatura, però hem de dir que, efectivament, si el que fem és intentar garantir drets de vida digna, els drets no poden passar un test; no podem testejar els drets als que tenen accés a aquesta prestació. Sí que és cert, com ha indicat abans el diputat Moreno, que a països que s'ha apostat per la renda bàsica universal hi han hagut moltes mancances, hi han hagut inviabilitats que han fet que els projectes no fossin exitosos, però sí que vull fer una crida a la sobirania d'aquest Parlament, a les ganes de transformar i a anar més enllà. Que no hagi funcionat en altres països no vol dir que no en puguem ser pioners en aquesta cambra parlamentària. Vegem, precisament, què és el que no ha funcionat, i treballem, destinem energies en fer-ho possible. També cal dir que aquesta prova pilot de la que parlàvem, de la que estem parlant, no té ara ja la suficient promoció per part dels equips de govern. S'ha quedat com arraconada en un costat mentre va fent el seu camí, però no se li estan dedicant tots els recursos de promoció i de donar-ho a conèixer a la població perquè ho puguin sol·licitar. I aquí coincidim també amb part de l'anàlisi que ha fet el Partit Socialistes, quan parlava de que la pobresa afecta la baixa participació, i una de les solucions que proposava el seu grup parlamentari era anar a buscar aquestes persones als barris que estan més precaritzats. Però això no podem deixar de veure que implicaria també una inversió en recursos humans que, al final, desviaria aquests recursos que estem dient que tan necessaris són perquè no s'estan finançant correctament les prestacions de subsidi, en general, en molts casos, però concretament la renda garantida de ciutadania, i, per tant, doncs, no ho acabaríem de veure. Però precisament és per això, que donem suport a aquesta modificació, per poder tenir aquests debats, per poder veure de quina manera modifiquem les propostes presentades perquè siguin el més universals possible i el més efectives possible. I, evidentment, nosaltres apostem per aquesta renda bàsica universal, però acompanyada de mesures fiscals amb una entesa, amb una visió de redistribució de la riquesa. Ho hem dit diverses vegades, que nosaltres apostem precisament per augmentar el gravamen a les rendes més altes, i que nosaltres veiem que aquesta redistribució de la riquesa, ben estudiada, podria donar viabilitat a aquesta renda bàsica universal. Perquè, al final, aquest temps que estem dedicant a aquestes modificacions parcials del que ens treu és d'aquesta aposta transformadora cap a un futur, perquè estem molt dedicades aquí, al present, a veure de quina manera podem anar fent pedaços per reformar coses que ja, d'alguna manera, estan mal dissenyades des d'un inici. I per això fem la crida a invertir aquest temps i energia en aquest estudi d'una transformació real, a llarg termini, que realment solucioni la qüestió de les desigualtats. El Grup d'En Comú Podem també ha fet esment de que la renda garantida de ciutadania és una eina de sobirania. I sí que és cert que garantir uns mínims de vida digna, uns mínims econòmics per a una vida digna de tota la població, pot entendre's com un exercici de sobirania, però sempre pensant en una transformació i no en una reforma, que, al final, el que faci és donar voltes sobre la mateixa situació, millorant pedaços, millorant aspectes molt petits, però que no ens faci sortir en general, com a societat, a tota la població, d'aquesta precarietat que afecta la majoria del país. També deia el company del Partit Socialistes que no aposta per no condicionar a aquesta renda, però això és absolutament incompatible amb la universalitat. Llavors, si ho pretenem universal, no pot estar efectivament condicionat, i molt menys a la renda. A la diputada de VOX, dir-li que, bé, vostès diran que no diferencien entre víctimes de primera i de segona, però sí que ho fan amb els refugiats, destinant discursos diferents als refugiats que tenen un aspecte i als refugiats que tenen un altre aspecte. I no deuen voler esclaus de l'Estat, però sí que volen esclaus de la patronal i del capital. Gràcies.
Seguidament, i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Joan García.
Consellera, diputats, diputades... També saludo l'exdiputada Ribas. Y ya aprovecho y saludo a mi compañera Noemí de la Calle, que fue una de las que estuvo trabajando con muchos de los diputados –estaba presente, pero no formaba parte de aquella comisión, entonces– en la redacción de esta ley, con los impulsores de la misma. Primera aclaración: el artículo 24.3 –se ha dicho antes– del Estatuto de autonomía de Cataluña establece que las personas o familias que se encuentran en situación de pobreza tienen el derecho a acceder a una renta garantizada de ciudadanía. Es el mismo Estatuto que permite o que facilita que la señora García Fuster sea diputada este Parlamento. Por lo tanto, creo que se tiene que ser coherente e intentar defender que se desarrollen las leyes estatutarias que tenemos en nuestro ordenamiento jurídico. Es muy sencillo. Nosotros, desde Ciutadans y como liberales, siempre hemos tenido claro que eso es lo que lo que tenemos que hacer. Por eso creemos y hemos formado parte del desarrollo de esta ley de esta renta garantizada de ciudadanía, que no es una «paguita, señora García Fuster, por favor. Un respeto. Aquí detrás hay un trabajo de la sociedad civil, de unos impulsores que precisamente estuvieron trabajando e indicaron a los partidos políticos de este Parlamento en la décima legislatura que tenían que llevar a cabo esta ley, que no se había desarrollado por parte de ningún gobierno –de ningún gobierno– anteriormente. Ellos fueron los que nos impulsaron a hacerla; los que nos han llevado, de hecho, a que también hayamos visto que es imposible, a veces, tener buenas ideas e implementarlas correctamente, porque es insuficiente. Creo que la historia la conocemos –y se ha comentado aquí– y es perfectamente creo que defendible, en algunos casos –en otros, no. Aquí ha habido una historia de bloqueo a la ley. Se tardó tres años en desarrollar su reglamento. Consellera, usted no estaba, pero fue así; de hecho, yo sí que lo viví. Se aprobó, además, esta ley en el verano del 17, poco antes de que ocurriera todo lo que ocurrió después, en octubre del 17. Parecía casi más una exposición..., o una especie de ley eslogan que no quería implementarse de ninguna manera. Y, de hecho, lo demostraron, lo demostraron después. No quisieron, no se quiso implementar esta ley. Y todos lo sabemos, o muchos de los que estamos aquí lo sabemos. Y tuvieron que ser precisamente todos los grupos de la oposición los que, en diferentes ocasiones, apretaran para que esta ley y alguna de las situaciones kafkianas que se habían visto en este Parlamento, como dejar de pagar a familias esta renta simplemente porque habían recibido una ayuda de su familia en algún momento..., pues precisamente esas situaciones las tuvimos corregir, poniéndonos de acuerdo partidos tan diferentes –y esto creo que es evidente– como los comunes, como la CUP, como el PSC o como nosotros. Y, a veces, no pasa nada. De hecho, hoy estaba hablando, cuando hemos empezado este debate, con los impulsores, y nos pedían –y lo voy a transmitir aquí– consenso. Nos pedían el mismo consenso que se consiguió en el 2017, porque ese consenso de la oposición en el 2017, más allá de las cifras y de quienes estuvieran en esos momentos con más o menos diputados, fue el que consiguió que, como mínimo, se llegara a plantear que esta ley tenía que llegar a buen término. Nosotros... No se va a votar, porque se ha retirado la enmienda a la totalidad, cosa que agradezco, aunque que nos parece muy extraño que se tarde tanto en retirar la enmienda a la totalidad, o que se retire el día antes –ya nos lo explicarán, ahora seguro que nos lo explican–, pero nosotros creemos que se tiene que reformar esta ley. No en los términos que nos proponen los comunes, pero eso yo creo que ellos ya lo saben, con lo cual una de las cosas que posiblemente ha cambiado el impulso de estas modificaciones es que se hacen desde un solo grupo y posiblemente lo más adecuado es que se hubieran hecho desde todos los grupos, pero creo que eso lo podemos corregir durante la ponencia, no va a haber ningún problema. Pero creo que es necesario que se haga, y que se haga urgentemente, para corregir muchos de los problemas graves que tenemos ahora mismo. La renta garantizada de ciudadanía no llega, no llega a quien la necesita. Se ha hablado aquí de una cuarta parte, del treinta por ciento... Da igual, no llega a quien la necesita. Y a quien le llega tampoco le llega de forma correcta y de forma adecuada. No se ha actualizado el valor de la renta que se tiene que cobrar en cada uno de los casos. Y hay alguna de las situaciones que, para nosotros, no se está desarrollando. Una –y haremos mucho hincapié durante la tramitación– son los planes de inserción. Los planes de inserción, que complementan la renta y que deberían ser, desde nuestro punto de vista, el centro de este trabajo, de estos itinerarios de inclusión, de integración social, que puedan ayudar no solamente a que se cobre esa renta, sino que además puedan generar nuevas oportunidades, segundas oportunidades, a personas que las han perdido, que ya no las tienen. Eso son políticas liberales. Señora García Fuster, nuevamente, se puede pagar una renta durante un tiempo para ayudar a aquellos que no tienen oportunidades en nuestra sociedad, para que las vuelvan a tener; para que puedan, precisamente, competir con el resto de los ciudadanos, porque no han tenido, seguramente, la misma suerte que otros a la hora de desarrollar su proyecto vital. Simplemente es eso, su proyecto vital. Creemos que se tiene que hacer mucho más hincapié en ello. Creemos también que durante la ponencia habrá temas como, por ejemplo, la vivienda, que ustedes incluyen aquí y que nosotros, pues, no acabamos de ver, tal como está expresado en la ley. Creemos que deberemos compatibilizar todas las rentas, tanto la renta nacional como la renta garantizada de ciudadanía, pero no debemos incluir otras ayudas, sino hacerlas compatibles. Ya existen. Es decir, tenemos que ordenar –creo que tenemos un problema en Cataluña–..., hay que ordenar las ayudas sociales que existen en nuestra comunidad autónoma. Creo que se puede hacer, debemos hacerlo, pero no se está haciendo. Y creo que en esta ponencia se puede hacer. Yo no voy a decir mucho más, porque, al final, a pesar de que teníamos o yo quería exponer toda una serie de principios que hemos ido defendiendo durante estos años, no vale la pena que..., les voy a ahorrar un par de minutos, cosa que no suelo hacer. Creo que es importante simplemente lanzar este mensaje, el que lanzan los promotores: que nos pongamos de acuerdo, que nos sentemos, que movamos y reformemos esta ley, que empujemos como se ha hecho otras veces y que seamos capaces de aparcar algunos discursos, discursos populistas –vengan de donde vengan–, que no van a ayudar a que esta ley sea efectiva. Y que realmente podamos hacer la pedagogía suficiente para que el Govern, que al final es quien se ha opuesto y ha puesto obstáculos continuos a la misma durante muchos años, entienda que una forma, muchas veces, de introducir capacidades y de introducir simplemente la posibilidad de que muchos salgan adelante y puedan completar su proyecto vital es esta renta. Y creo que es importante. Y para nosotros es una inversión social que no podemos dejar de lado. Muchas gracias, presidenta, diputados y diputadas.
Seguidament, en nom del Grup Mixt, té la paraula la diputada senyora Lorena Roldán.
Sí; muchas gracias, presidenta. Saludar también a la consellera y, por supuesto, a las personas que nos acompañan, miembros de entidades, a la exdiputada Marta Ribas, que conoce perfectamente el tema y que estuvo en la tramitación de esa iniciativa popular del 2017. Le recordaban ahora que usted no era la consellera, pero sí era diputada de este Parlamento, y, por tanto, también conoce en profundidad las dificultades con las que los promotores se encontraron en ese primer inicio. Y son dificultades que, desgraciadamente, no han abandonado en todos estos años, ¿no? Hablamos..., desde el 2017 hasta el 2022, y es verdad que seguimos arrastrando muchos de los problemas que ya detectamos en un inicio, que se han intentado corregir durante estos últimos años mediante decretos y modificaciones, pero que siguen sin ser necesarios, sobre todo después de la crisis que estamos viviendo, que se ha agravado, evidentemente, con la situación de la pandemia y también ahora, con la inflación, con la guerra, etcétera. Es decir, estamos en una situación muy muy compleja, que, si ya hacía que en 2017 fuera necesario implementar esta renta garantizada de ciudadanía, pues ahora todavía más. Yo ya advierto que no voy a gastar todo el tiempo, porque muchas de las cosas se han dicho aquí ya hoy y porque, además, los grupos que habían presentado la enmienda la han retirado, y, por tanto, eso quiere decir que esta ley va a seguir su trámite y vamos a tener la oportunidad de abrir una ponencia. Es verdad que nosotros quizá estamos más de acuerdo en la exposición de motivos de la proposición de ley que en algunos de los aspectos que se regulan luego en el cuerpo normativo, pero insisto que vamos a tener la oportunidad de presentar enmiendas a lo largo de la tramitación que esperamos que puedan enriquecer el texto, y sobre todo, que esperamos que puedan lograr ese consenso que nos piden también desde las entidades, que yo creo que en un tema como este, pues, sinceramente, valdría la pena que fuéramos capaces de conseguir. Yo creo que los datos hablan por sí solos. Hace tan solo unos días, la presidenta de la Taula del Tercer Sector, pues, confirmaba el gran porcentaje alto que tenemos de personas, de catalanes, en pobreza severa. Prácticamente ya están rozando las 900.000 personas. Si hablamos de pobreza infantil, uno de cada tres niños también está en esta situación de riesgo de pobreza severa, y creo que es importante que, evidentemente, desde las instituciones nos pongamos manos a la obra. Una de las reivindicaciones, de las demandas que llevamos haciendo o escuchando desde los últimos tiempos, es esa mejor coordinación entre la renta garantizada de ciudadanía y, por supuesto, el ingreso mínimo vital. Yo creo que es uno de los puntos que aborda esta proposición y con el que nosotros estamos totalmente de acuerdo, porque es verdad que se están produciendo, pues, situaciones que pueden ser incluso discriminatorias en algunos casos, se están dando también duplicidades, y yo creo que sería bueno que pudiéramos coordinarlo de alguna manera; no sé si tiene que ser mediante la gestión directa por parte de la Generalitat –insisto, tendremos tiempo en la ponencia para hablarlo–, pero sí que es evidente que ahí tenemos que mejorar en esa gestión Hay que actualizar, por supuesto, también el indicador de renta de suficiencia de Cataluña, porque sin eso no hacemos nada, y tenemos unas cifras del 2010 que están totalmente desfasadas en el 2022. Y yo recuerdo una intervención que hizo usted, consellera, a finales del año pasado, donde precisamente usted misma reconocía esta situación, donde hablaba de que evidentemente había que mejorar esta prestación, pero que finalmente no se ha concretado en nada. Entonces, hemos aprobado unos presupuestos y, sin embargo, el indicador de rentas oficial, pues, sigue sin modificarse y, por tanto, yo creo que aquí el Govern de la Generalitat tiene que hacer los deberes, porque no los está haciendo. Hemos hablado también..., decía el diputado Moreno, creo que era, que, evidentemente, no estamos llegando a las personas que necesitan esta prestación, y creo que decía –lo he apuntado por aquí– que la pobreza genera que esas personas no vengan a las instituciones, y apuntaba que quizá tenemos que ser más proactivos en este sentido. Y yo creo que sí, es evidente que la situación..., las personas que están en esta situación de pobreza severa, pues, pasan por calvarios y dificultades muy complejos y seguramente les cuesta, no tienen acceso, no tienen la información, no saben dónde acudir, y creo que ahí también nosotros tenemos que ser más proactivos en ese sentido y espero que también con esta modificación, con esta propuesta de ley, podamos articular los mecanismos, no sé, de coordinación también con los municipios, con las entidades, pues, para poder llegar a un número más elevado, porque la verdad es que ya empezamos con un porcentaje ínfimo de simplemente un diez por ciento de estas personas que accedían a la renta, pero es que estamos en cifras igualmente bajísimas cuando, insisto, el número de gente en situación de pobreza en Cataluña no para de aumentar. Insisto que nosotros teníamos algunas cosas del texto que no nos acababan de convencer, pero bueno, que podremos enmendar; sobre todo, porque nos parece que algunas de las modificaciones que se proponen aquí lo que hacen es desplazar la reinserción laboral. Yo creo que es importante que no perdamos de vista que esta renta garantizada de ciudadanía sustituyó a la renta mínima de inserción, que desde el año 97 servía de ayuda a aquellas personas que tenían dificultad para acceder o para mantenerse en el mercado de trabajo, porque quedaban excluidas por distintas dificultades. Y creo, en este sentido, insisto, que quizá lo que se está proponiendo con esta propuesta es que esto pase a ser una prestación social universal, y nosotros creemos que tiene que estar más ligada a esa reinserción laboral, porque entendemos que la gente, al final, lo que quiere es trabajar de manera digna, poder tener un sueldo. Recuerdo –siempre se me ponen los pelos de punta cuando lo hago– una comparecencia de los compañeros de Homeless Entrepreneur, que vinieron a explicarnos. Y uno de los comparecientes nos decía lo orgulloso que estaba de que por fin podía pagar impuestos, porque eso significaba que tenía un trabajo y que podía hacer frente a este tipo de obligaciones. Creo que son cosas que, a lo mejor, pues, no somos conscientes del todo, pero al final la gente no quiere ayudas, no quiere «paguitas, como se ha dicho esta tarde, lo que quieren es trabajar, y nosotros también tenemos que dar esas herramientas. Y, por tanto, nosotros creemos que tiene que estar más ligado al tema de la inserción laboral. Otras de las modificaciones que recoge esta proposición de ley –algunas de las más llamativas, al menos para nuestro punto de vista– es la reducción de la edad para poder percibir la ayuda, bajarla hasta los veintiún años; también la reducción del tiempo de residencia, en este caso a los doce meses en lugar de veinticuatro, y otro de los aspectos también es que se amplían los supuestos en los que no es necesario el cumplimiento de determinados requisitos, como estos que acabo de citar. También tengo que decir que esto nos preocupa un poco. Quizá por ese posible efecto llamada que se pueda hacer. Se han dado situaciones en las que, por ejemplo, no había compatibilidad con rentas del trabajo, en situaciones de trabajos temporales, y creo que ahí también es un trabajo que tenemos que hacer durante la ponencia, para ver cómo podemos encajarlo absolutamente todo. Y, evidentemente, creo que sí que hay que compatibilizar con esas rentas, que no automáticamente quedes excluido, porque, si no, al final, se estaban produciendo situaciones en las que, pues, a lo mejor alguien rechazaba un contrato temporal, porque eso luego ya le impedía acceder a la renta garantizada necesaria para poder subsistir, más allá de ese posible trabajo temporal que pudiera tener. Bueno, como decía, nosotros creemos que es bueno que se abra la ponencia, que escuchemos a las entidades. Tenemos la experiencia de estos últimos años. Sabemos las cosas que no se han hecho bien y que siguen sin hacerse bien. También le digo, consellera, que necesitamos dinero. Insisto: se han aprobado unos presupuestos y aquí no ha habido incremento, y sin ese incremento no hacemos absolutamente nada. Hemos visto también en muchísimos casos..., creo que algo que consiguió la renta garantizada, uno de los puntos fuertes, era que precisamente pasaba a ser un derecho subjetivo. Es decir, tú, en el momento en que cumples con esos requisitos, automáticamente tienes que recibir esta prestación. Pero, sin embargo, eso no está ocurriendo. Y hemos visto casos incluso en que personas en situación de pobreza severa han tenido que ir ante los tribunales porque no se les estaba reconociendo esta prestación. Es verdad que la Generalitat actuaba en ese momento y se concedía la prestación, pero creo que bastante calvario tiene uno ya con pasar por según qué calamidades como para, encima, tener que enfrentarse a un proceso judicial contra la Generalitat. Por tanto, insisto, creo que tenemos que aprender de la experiencia de estos últimos años. Espero que podamos lograr ese consenso en la ponencia. Y la verdad, que, pues, con ganas de escuchar a los expertos, con ganas de escuchar a las entidades que día a día trabajan y se enfrentan a la situación tan grave de pobreza severa que estamos viviendo en Cataluña. Así que, por nuestra parte, con ganas de trabajar y presentar enmiendas. Gracias.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor David Saldoni.
Molt bé; moltes gràcies, presidenta. Representants d'entitats promotores i integrants de la comissió de govern, honorable consellera, diputats, diputades, avui estem parlant de la renda garantida de ciutadania, una llei que es va aprovar el 20 de juliol de l'any 17 i que aquesta llei en el seu moment va ser aprovada per unanimitat del Parlament de Catalunya. Per tant, un fet molt destacable que el que fa és constatar que la renda garantida de ciutadania és un dels pilars de l'estat del benestar de què ens vam dotar a Catalunya. Va ser una aposta del país per poder, doncs, mostrar una prioritat, una voluntat que el conjunt de grups parlamentaris tenien en aquest Parlament. Aquesta llei contempla una comissió de govern, una comissió de govern de la renda garantida de ciutadania que integra a totes les entitats del tercer sector, sindicats, agents empresarials, el món local; formen part d'aquesta comissió, que té com a encàrrec fer el seguiment d'aquesta renda garantida, com funciona i com avança. És justament en el marc d'aquesta comissió que el 8 d'octubre de l'any passat es va constituir un grup de treball justament per analitzar el funcionament de la renda garantida en aquests cinc anys que porta en funcionament. Aquest grup de treball es va dotar d'un any per poder fer tota aquesta feina i poder elevar les propostes, en aquest cas, al Govern de la Generalitat, al Parlament de Catalunya, per obrir el meló, si s'escau, de la modificació de la llei. Per tant, hi havia tota la feina d'anàlisi de la pròpia llei prevista i establerta. Dit això, es deuen preguntar com és que hem retirat l'esmena a la totalitat. Doncs justament, perquè després de parlar-ne, i de parlar-ne entre nosaltres, de parlar-ne amb el Govern, de parlar-ne entre els grups també, hem vist que existeix la possibilitat, la forma de poder també treballar-ho, en aquest cas, des del Parlament, ja com a espai multigrup, en aquest sentit, on s'han de rebre també les aportacions, en aquest cas, de la Comissió de Govern de la Renda Garantida i poder escoltar a tothom per poder fer aquesta feina d'actualització. Per què? Doncs perquè, òbviament, les situacions han canviat: una llei –creiem que, en aquest cas, és un exemple– que es pugui anar autoavaluant, que tindria els mecanismes de poder-se analitzar i que en aquest moment ho fem d'aquesta manera. Per tant, per això vàrem retirar l'esmena a la totalitat. En aquest sentit, nosaltres el que voldríem també que quedés clar és que el que ha d'aconseguir perdurar és la voluntat de consens que hi ha hagut en aquesta llei. Va néixer en el consens, i el que hem de procurar és que continuï en el consens, perquè, com deia, és una pota fonamental de l'estat del benestar que tenim a Catalunya i hem d'aconseguir que aquesta voluntat, aquest compromís, el mantinguem tots, que no sigui una aposta a correcuita de veure qui és el que vol proposar més prestacions, qui és el que vol proposar més accions, sinó que sigui una part reflexionada, treballada entre tots i intentar trobar aquest encaix. El grup de treball, que ha de seguir fent la seva feina, la comissió de govern ha de seguir fent la seva feina, i des d'aquí, doncs, també volem reconèixer la tasca que hi estan fent les diverses entitats en el marc d'aquesta comissió. Però, per tant, iniciar els tràmits parlamentaris no vol dir que això..., es suplanti aquesta feina, sinó tot el contrari, que això ha de poder continuar per part de tots plegats. Per tant, en aquest sentit, ens fiquem a treballar des de tots els àmbits. La renda garantida de ciutadania va néixer amb la voluntat de que totes les persones del nostre país, en aquest sentit, que estiguessin en risc d'exclusió, amb vulnerabilitat, amb pobresa, tinguessin en aquest cas una prestació que els permetés viure amb dignitat. Aquesta renda, que es va, doncs, com deia, aprovar l'any 2017, ja l'any 2018..., per tant, la dilació no va ser la que es comentava, sinó que ja l'any 2018 gairebé hi havien 27.000 prestacions, amb més de 68.000 persones beneficiàries i 240 milions d'euros pressupostats i executats. L'any 2019, aquelles 27.000 ja passen a trenta-una, i l'any 2021 ja passen a més de 51.000 prestacions per part del Govern de la Generalitat, amb gairebé 117.000 persones beneficiàries i més de 400 milions d'euros de pressupost. Per tant, aquesta voluntat de creixement que hi ha hagut cada any es demostra amb les dades i es demostra amb la voluntat per part del Govern de tirar endavant aquesta prestació, que ha servit d'escut social a moltes persones del nostre país. En aquest sentit, destacar la importància també del fet de crear un dret subjectiu, el fet de que, en aquest cas, totes les persones que hi tenen dret reben la prestació. No hi han llistes d'espera. El problema el tenim en veure que no arribem a tothom. Hi han moltes persones que tenen la necessitat, la realitat per poder ser beneficiaris de la renda garantida de ciutadania, però no la demanen, no van als serveis socials, i aquí és quan hem de fer realment una forta empenta perquè arribi a totes les persones que hi tenen dret. Per tant, que aquest dret sigui per a totes les persones que ho necessiten. I hem d'analitzar els motius que ens poden portar a que això no sigui d'aquesta manera, com pot ser des de dificultats a l'accedir als serveis públics, lo que abans se'n deia la participació ciutadana, que en aquest cas no hi érem. En el marc d'aquests anys, per tant, ara ens ha aparegut també la part de l'ingrés mínim vital. L'ingrés mínim vital, que, en aquest sentit, és una prestació que es fa des del Govern de l'Estat, i que des del Govern de la Generalitat vàrem presentar un recurs d'inconstitucionalitat en el seu moment, perquè crèiem que era una competència que ens pertocava al Govern de la Generalitat, però que aquest recurs va ser tombat pel Tribunal Constitucional, per descomptat. I, en aquest sentit, el que esperem és que hi hagi la voluntat política de poder fer un traspàs d'aquest ingrés mínim vital. Però no un traspàs pel simple fet de dir «gestioneu-me això; el Govern de la Generalitat no vol ser la gestoria dels expedients sense la capacitat de decisió, sense la capacitat de gestió d'aquests expedients i de decisió. Per tant, el que sí que demanem és que es treballi des del conjunt dels grups parlamentaris que, en aquest cas, teniu el Govern a l'Estat, perquè realment aquest traspàs sigui en aquest sentit. Perquè, doncs, en aquest cas, la renda garantida de ciutadania esdevé una renda subsidiària de l'ingrés mínim vital, i diem que, en aquest sentit, el compromís del Govern és que tots els recursos que es destinen a la renda garantida i més es seguiran destinant a aquest complement que hauria d'esdevenir de l'ingrés mínim vital. I per què diem «que hauria d'esdevenir? Perquè en aquest moment Catalunya és la penúltima comunitat autònoma en la cobertura per part de l'ingrés mínim vital. Només un 7,8 per cent de cobertura de les persones possiblement beneficiàries el perceben. I al final diríem «i per què passa això?. I al final jo crec que té una raó que és molt lògica: l'ingrés mínim vital està al voltant dels 450 euros i la renda garantida de ciutadania està per sobre dels 650 euros. Per tant, aquesta diferència demostra també, u, l'aposta de Catalunya per aquesta renda, l'aposta de Catalunya per superar els problemes que representa, i, en aquest cas, al Govern de l'Estat les xifres són les que mencionava. Però, a més a més, és que tres de cada quatre sol·licituds que hi han de l'ingrés mínim vital són denegades. Hi han més de 1.000 milions que no estan executats, i que, per tant, el noranta-cinc per cent de les persones que estan al llindar de la pobresa no perceben l'ingrés mínim vital. Aquí és on hem de treballar perquè aquestes dues rendes pugin encaixar i que ho puguin fer de veritat; que no tinguem problemes amb els sistemes informàtics que no casen; que no hi hagin problemes, en aquest cas, tècnics a l'hora de poder-ho fer. I és aquí on ens hem de ficar tots plegats a treballar per poder-ho fer possible, Però hem de treballar en aquesta reforma, i per això hem retirat l'esmena a la totalitat, perquè volem fer un treball seriós, un treball rigorós que, com deia, pugui comptar amb el consens, però que no generem falses expectatives, que intentem ser molt conscients de la realitat que tenim, tant pressupostària com social, i intentar fer compatible les dues coses. Hem d'analitzar també, en aquest cas, la varietat d'ajuts al lloguer que tenim, abans de poder parlar d'un nou ajut de lloguer complementari a la renda garantida de ciutadania. Hem de parlar de les dificultats que hi han legals, en aquest cas, per poder fer compatibles les rendes del treball amb la percepció de la renda garantida de ciutadania. Hem d'analitzar aquests problemes per poder veure com ho podem afrontar, perquè aquestes dificultats són l'objectiu que hem de poder superar. Per tant, a tall de resum: hi hem de treballar, hi hem d'apostar. I vull agrair, en aquest cas, doncs, també a la consellera la voluntat d'obrir el meló de voler dir «escolta'm, analitzem totes aquelles mancances que tenim, analitzem aquelles possibilitats que tenim, perquè som conscients que hi han coses que poden anar millor, que poden arribar a més gent, que ho podem fer més fàcil a les persones per poder tindre els ingressos que, en aquests cas, es mereixen i als quals tenen dret, perquè l'objectiu de tots plegats és poder disminuir la pobresa. I, per tant, escoltant-nos a tots, fer una proposta que sigui assumible, una proposta que fomenti que la gent se'n pugui sortir, que puguem aconseguir els plans individuals d'atenció perquè puguin aconseguir feina, puguem tirar endavant. Però en els casos que la normalitat que considerem no sigui real, el que hem de fer és que hi hagi una xarxa realment de protecció que ens ajudi i que, en aquest sentit, la renda garantida de ciutadania sigui un complement que pugui, doncs, garantir una vida digna al conjunt dels catalans i les catalanes. Gràcies.
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Bartomeu Compte.
Bé; gràcies, presidenta. Consellera, convidats i convidades que esteu a la tribuna, el risc de ser l'últim a parlar és que, moltes vegades, ja s'han dit moltes coses, però crec que és important, d'alguna manera, reforçar algunes de les coses que s'han dit. És evident, i s'ha dit de moltes maneres i abans, que l'aprovació de la llei en el Parlament va suposar un consens unànime i un objectiu clar de crear un instrument útil per a la ciutadania catalana. A partir d'aquí, el paper tot ho aguanta, i ve l'aplicació pràctica que s'ha de fer a partir de llavors. A partir de llavors hi ha hagut dos modificacions; fins i tot hi ha hagut un intent frustrat que a última hora fins i tot la comissió de govern hi estava d'acord i, en canvi, no va tirar endavant pels vots d'aquesta cambra. I creiem que en aquests moments, doncs, segurament toca la reconfiguració. Bé, crec que és molt important en això. Evidentment, els hi avanço –que ja s'ha dit abans– que retirem l'esmena a la totalitat. L'esmena a la totalitat..., jo crec que es pot explicar, a més a més del que ha explicat el company David Saldoni, de Junts per Catalunya..., aquesta proposició de llei es presenta fa un any, el mes de juny del 2021, i en aquell moment encara teníem l'esperança, i ho havíem parlat amb alguns grups, que s'agilitaria el conveni ingrés mínim vital i renda garantida, i, llavors, un cop haguéssim fet això, doncs, faríem una modificació legal o un decret llei per adequar-ho. Per tant, era una de les possibilitats. Fa un any no teníem encara ni el pressupost del 2022; que jo recordo, quan es va aprovar el 2022, que semblava, doncs, que amb aquests pressupostos expansius tindríem un període de creixement i una certa alegria econòmica. Al cap d'un any, no hi ha ni equilibri econòmic ni... És veritat que algunes coses milloren: per exemple, els afiliats a la seguretat social en aquests moments ja diuen que són iguals que el 2008; per tant, és una bona notícia. Però s'ha de veure quin recorregut tindrà tot això. Però, en tot cas, és evident que, en tot aquest temps que hi ha hagut ara cap aquí, la situació social s'ha deteriorat; això està claríssim. Ens ho expliquen les visites i ho veiem al carrer. Per tant, en un exercici, una mica, de veure, valorar les coses com han set al cap d'un any de que es presenten, creiem que les circumstàncies han variat molt. És per això que es presenta una esmena a la totalitat, i crec que és important, doncs, tenir-ho en compte. Segons les meves dades i l'informe que jo tenia preparat per a aquesta intervenció, el pressupost del 2022 destinava 400 milions d'euros al conjunt de partides de la renda garantida de ciutadania; això és el que em deia l'informe. I està clar que segurament pot ser que no sigui suficient i, per tant, s'haurà de suplementar amb fons de contingència. Per tant, això què ens diu? Que, evidentment, quan haguem de tenir en compte la provisió econòmica per fer front a prestacions com aquestes, doncs, cal tenir en compte l'impacte econòmic que suposen moltes de les modificacions. I això és molt important tenir-ho en compte, perquè no pensem que amb una modificació ràpida i corrent, doncs..., generaríem unes expectatives que potser no es podrien cobrir. Per tant, és important que també tinguem en compte aquest risc de decebre en relació amb les expectatives. I coincidim plenament que s'ha d'incrementar l'índex de renda de suficiència de Catalunya. El que passa, que evidentment no es podrà fer de cop, està claríssim. Portem molt de retard. Evidentment s'haurà de fer, doncs, d'una manera pautada i en un període, i crec que és important. En un informe que crec que tinc..., bé, «crec no, que tinc jo per presentar aquesta intervenció, deia que un punt d'increment de l'índex de renda de suficiència a Catalunya de la renda de ciutadania suposaria un afegitó, per cada punt, de 25 milions d'euros addicionals. Per tant, això suposa un esforç que s'ha de valorar d'una manera molt clara. Ho podem discutir, però és el que és, eh? Per això farem una gran provisió de la..., perdó, una tramitació parlamentària, no? Per tant, crec que són importants aquestes qüestions. En la proposta que es presenta, evidentment hi ha algunes coses que no hi estem massa d'acord, i que són propostes en matèria d'habitatge. Creiem que està força desenfocat. D'això també en parlarem més aviat. I fins i tot la proposta planteja uns requisits que, a la nostra manera de veure-ho, estreny molt, excessivament, al nostre entendre, el cercle de possibles beneficiaris. Per tant, crec que és important que ho tinguin en compte. Em deia un dels convidats que està allà, que la compatibilitat d'ajudes en habitatge i la renda garantida a Euskadi ja ho havien desestimat, perquè entenien que no era una bona solució. Per tant, també mirem exactament quin és el seu exemple i de quina manera ho han solucionat, no? I, com dèiem, evidentment, nosaltres pensem i apostem per una qüestió clara, que és el conveni de l'ingrés mínim vital i la renda garantida de ciutadania. Això formava part de l'acord d'investidura del darrer Govern d'Espanya. I una cosa que ens ha alarmat molt és que en la comissió bilateral que va tenir lloc el mes de febrer, es comprometen les parts a seguir treballant sobre aquesta qüestió. Per tant, tampoc hi havia cap mena de concreció. I això també fa i juga un paper important en treure l'esmena a la totalitat. Hem de dir-ho clar, no? I. evidentment, estarem d'acord que..., hi estarem d'acord o no hi estarem d'acord. S'han començat a estudiar altres alternatives, com la renda bàsica universal. Potser no hi creurem, però la renda bàsica universal ens pot donar una informació molt important que ens pot ajudar a fer una major aplicació de la renda garantida. Ni que sigui per això sol val la pena començar aquest pla pilot, que no és que estigui aturat, sinó que com que és un pla pilot, diguem-ne, molt nou i amb moltes dificultats, doncs va més lent del que voldríem, però estic segur que ni que sigui per la informació que ens pot donar, serà extraordinàriament interessant, no? Com deia, portem un període de crisi duradora molt important. La crisi, com aquell que diu, va començar el 2008, el 2013, i era normal que en aquell moment es desenvolupés una cosa que no s'havia desenvolupat de molt de temps, que era la renda garantida. Doncs està claríssim. Ara tornem a tenir els mateixos afiliats a la seguretat social, i això vol dir que també li hauria de treure pressió, una mica, a la renda garantida, en el sentit de que si treballes, doncs, pots tenir uns ingressos i també, d'alguna manera, ens convé, per poder fer un debat més reflexiu sobre aquesta qüestió, i crec que és molt important. I crec..., d'una cosa que s'ha dit aquí, que jo crec que..., m'ha sabut molt de greu i crec que ja s'ha contestat d'alguna manera: no hi ha persones il·legals en el món, hi ha persones en situació administrativa irregular. I miri, un diari, que no és precisament molt filocomunista, com La Vanguardia, avui hi ha un article d'una persona que havia set un subdirector i diu: «Si les persones que han vingut immigrades a Europa els últims vint-i-cinc anys marxessin de cop, Europa tindria un problema impressionant. Per tant, ni que sigui per respecte a allò que aporten, perquè són persones i que ens ajuden i s'impliquen a tirar endavant la nostra societat, el respecte que mereixen és total, i de totes totes. Ara bé, dèiem: «La renda garantida de ciutadania hauria de tenir majors cobertures. Escolteu, no posem pas la traveta a ningú. Probablement el que haurem de fer és buscar mecanismes perquè les persones puguin venir, que estiguin més informades. Una solució podria ser, d'alguna manera, reduir certs tràmits d'informació que l'Administració ja té, s'ha de jugar amb la digitalització i, evidentment, hi haurà l'escletxa digital, que també jugarà un partit, un problema important en aquest sentit. Què cal? Doncs busquem mecanismes d'acompanyament per a les persones que necessiten aquesta renda. Per tant, jo crec que és molt important que tinguem en compte aquesta qüestió. Per tant, tirem endavant. I, per anar acabant, no?, amb aquesta proposició de llei i la nostra retirada de l'esmena, com hem dit, tenim l'ànim de sumar-nos i donar suport al procediment parlamentari i, sobretot, buscar el consens, unanimitat inicial, que ja veiem que, malauradament, per intervencions que hi han hagut avui, aquesta tarda, no el tindrem, però la resta dels grups parlamentaris que estan per sumar i buscar solucions a la societat catalana estem segurs que farem una gran i molt bona feina. I a partir d'aquí, doncs, comencem ja amb la tramitació parlamentària; mirem d'agilitar del procediment parlamentari allò que es pugui; demanem, doncs, que la comissió de govern i el grup de treball facin l'informe el més ràpid possible, i a partir d'aquí, doncs, tirem endavant. En definitiva, des d'Esquerra Republicana de Catalunya ens comprometem en tres qüestions bàsiques: l'objectiu d'actualitzar la renda garantida de ciutadania des del consens i, si pogués ser, des de la unanimitat i des del seny, per ampliar la cobertura a totes les persones que en poden gaudir i, per tant, poden entrar en aquesta cobertura, i adequar la seva quantia, en el que sigui possible, a les necessitats reals de totes les persones, començant, com diem, per intentar actualitzar l'índex de renda de suficiència al més aviat possible. Moltes gràcies.
Molt bé. Doncs acabat el debat i atès que no hi ha esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. [[Proposició de llei de modificació de la Llei 20/2009, de prevenció i control ambiental de les activitats, per la regulació de l'activitat de cuina industrial vinculada a la venda a distància de plats preparats (debat de totalitat)]] [[202-00017/13]] I passem al cinquè punt de l'ordre del dia, el debat de totalitat sobre la proposició de llei de modificació de la Llei 20/2009, de prevenció i control ambiental de les activitats per la regulació de l'activitat de cuina industrial vinculada a la venda a distància de plats preparats. Aquesta iniciativa ha estat presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per avançar i, per tant, per presentar-la té la paraula, en primer lloc, el diputat senyor Ferran Pedret.
Gràcies, presidenta. Diputats i diputades, la proposició de llei que el meu grup parlamentari presenta avui davant la cambra persegueix una finalitat relativament senzilla de comprendre, que és la de fer compatible una nova activitat econòmica, un nou model de negoci, amb la qualitat ambiental i la qualitat de vida en els nostres barris i ciutats. Deuen ser coneixedors i coneixedores, segur, els diputats i diputades, d'aquest nou model de negoci del que els hi estem parlant: estem parlant del que es coneix popularment com les «cuines fantasma o les «macrocuines. El desenvolupament dels serveis que es presten a través de plataformes o aplicacions, que agreguen l'oferta de servir menjar i beguda i altres productes a domicili, ha crescut molt, ha crescut enormement en els darrers anys; especialment amb la pandèmia i els confinaments ha viscut un autèntic boom. I, per tant, s'ha produït una transformació d'un sector, que és rellevant econòmicament en el país, cap a models que, doncs, tenen algunes externalitats negatives, no? És a dir, coneixíem –tothom ho coneix– els típics establiments, normalment petits comerços, de menjar preparat que, diguem-ne, són oberts al públic; la gent hi va, compra, s'ho enduu a casa i, amb una mínima preparació, doncs, té el menjar. També tothom coneix els serveis que ofereix la restauració, que també ofereix el menjar a domicili, a vegades amb repartidors propis o, creixentment, a través també d'aquestes aplicacions i plataformes. Però ha aparegut una nova modalitat, que és la d'aquelles franquícies, cadenes, que abans tenien establiments oberts al públic i que ara, diguem-ne, cuinen en establiments que no estan oberts al públic i que no s'hi poden consumir els productes que s'hi cuinen. I, a més a més, evidentment, d'aquestes franquícies i d'aquestes cadenes, doncs, hi ha hagut marques comercials que s'han desenvolupat, per dir-ho així, de manera nativa en aquest entorn de les cuines fantasma, que, com dèiem, no estan obertes al públic i no permeten el consum dels plats en el propi establiment. Per tant, aquesta realitat cada vegada està més present. És bastant habitual, en aquest model de negoci, que aquestes cuines no s'estableixin per part d'una sola marca, d'una sola cadena, sinó que es comparteixin entre diverses, i adquireixen dimensions realment importants. És a dir, estem parlant d'una activitat quasi industrial o industrial, de cuines professionals molt grans, diguem-ne, amb moltes línies de producció, en les que es fan plats i productes molt diversos i en els quals, evidentment, s'hi produeix una enorme concentració de persones, per després repartir a domicili aquestes comandes, aquests productes que la gent demanda bàsicament a través d'aquestes aplicacions, tot i que hi pugui haver altres vies d'accés –telemàtiques, telefòniques, etcètera– per fer aquestes comandes. Això, quan es produeix en un entorn residencial, quan es produeix en un entorn..., diguem-ne, en un barri consolidat, amb el seu petit comerç, a vegades amb carrers que no són prou amples ni tan sols per acollir tots els repartidors i repartidores que estan en espera de, diguem-ne, transportar les comandes, produeix afectacions, produeix afectacions de diversa índole, eh? I potser poso la bena abans que la nafra, però algú podria trobar –no sé si en les intervencions posteriors serà el cas– que és potser exagerat fer un canvi legislatiu a nivell de Catalunya per demanar que, en determinades circumstàncies, aquest tipus d'activitats requereixin una llicència ambiental –podria trobar-ho exagerat. Però el cert és que, ho repeteixo, quan s'instal·la aquest model de negoci normalment és, diguem-ne, amb molta superfície, amb molta activitat, amb horaris molt extensius –fins i tot a vegades amb horaris ininterromputs– i genera una mobilitat associada molt gran, genera un ús molt intensiu de l'espai públic i genera també problemes de fums, d'olors, de sorolls. I, evidentment, doncs amb una concentració tan gran de l'activitat, diguem-ne, de cuina industrial durant tantes hores, doncs, també es produeix un augment dels riscos, a banda d'una generació important de residus que no sempre els entorns estan preparats per gestionar. Per tant, atès que la Llei 20/2009, sobre prevenció i control ambiental de les activitats, preveu com a objecte, en el seu article primer, que la llei té per objecte establir un sistema d'intervenció administrativa de les activitats amb incidència ambiental en el que es prenen en consideració les afeccions sobre el medi ambient i les persones, i tenint en compte que entre les finalitats proclamades per l'article 2 de la mateixa llei està el d'assolir un nivell alt de protecció de les persones i del medi ambient en conjunt per garantir-ne la qualitat de vida, nosaltres pensem que és escaient fer una modificació d'aquesta llei que permeti fer dues coses molt senzilles –per això hem demanat, entre altres coses, la tramitació en lectura única–: en primer terme, preveure entre les finalitats de la llicència ambiental la de garantir que l'activitat compleixi amb el planejament urbanístic municipal, i, en segon terme, incloure aquest nou model de negoci, aquesta nova activitat, en determinades circumstàncies –només en determinades circumstàncies–, entre les activitats que estan sotmeses al règim de llicència ambiental; és a dir, a aquestes activitats se'ls hi demanaria llicència ambiental quan no s'ubiquin en polígons industrials, quan estiguin a menys de cinc-cents metres d'una zona residencial i quan ocupin dos-cents metres quadrats o més. Totes aquestes tres característiques o circumstàncies a la vegada, eh? Per tant, a aquelles activitats que no reunissin aquestes tres característiques a la vegada no se'ls hi demanaria aquesta llicència ambiental. I, en tot cas, evidentment, podria haver-hi altres instruments per actuar, però sempre seria a posteriori. Per això nosaltres pensem que és important dotar les administracions públiques, dotar el conjunt dels poders públics d'una eina per poder actuar a priori, abans de que comenci a funcionar aquesta activitat, quan es pugui produir, quan hi hagi el risc de que es pugui produir en un entorn residencial o molt a prop d'un entorn residencial, generant totes aquestes externalitats negatives que, efectivament, afecten la qualitat ambiental, la qualitat de vida, que és precisament el propòsit d'aquesta llei protegir. Per tant, no em vull estendre més. Jo crec que queda clar que el propòsit del que demanem a la cambra, d'aquest canvi legislatiu que proposem, és protegir els veïns i les veïnes i els barris de les nostres viles i ciutats, i ni tan sols entrem en consideracions sobre les implicacions, diguem-ne, laborals, socials, d'aquest model que se serveix bastant del que es coneix com la gig economy. No entrem a fer cap altra valoració, que entenem que correspon a altres àmbits del debat polític, i, possiblement, en alguns casos, en algunes competències a altres cambres, que, per cert, han fet ja part important de la feina o estan en tràmits de debatre sobre aquestes qüestions. Hem de celebrar..., no em vull avançar als portaveus dels grups que donen suport al Govern, però com hem estat coneixedors de que s'ha retirat l'esmena a la totalitat que havien plantejat els grups de Junts i Esquerra Republicana, el Grup Socialistes ho vol celebrar i ho vol agrair, també, als grups que donen suport al Govern, perquè pensem que els dubtes que a cadascú, a cada grup li puguin sorgir sobre, diguem-ne, l'ajustament fi dels criteris que en aquesta proposició de llei s'estableixen, doncs, els podem resoldre, segur, amb el debat que haurem de tenir abans de la seva aprovació definitiva. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. Doncs a continuació, i atès que, efectivament, s'ha retirat l'esmena a la totalitat que havien presentat els grups de Junts per Catalunya i d'Esquerra Republicana, passem al torn d'intervencions dels grups parlamentaris per expressar el seu posicionament. Té, en primer lloc, la paraula, en nom del Grup Parlamentari VOX, la diputada senyora Isabel Lázaro.
Gracias, presidenta. Buenas tardes, diputados. «La ley debe ser como la muerte, que no exceptúe a nadie. «Las leyes inútiles debilitan a las necesarias. Dos frases de Montesquieu que me vinieron a la mente al ponerme a estudiar esta proposición de ley para modificar la Ley 20/2009, de 4 de diciembre, de prevención y control ambiental de actividades, que nos presenta hoy el PSC. Nos encontramos con una nueva actividad no regulada –por lo tanto, absenta de ley– que requiere una regulación útil que no debilite las existentes. Esta modificación que nos proponen tiene el objetivo de regular de una manera más intensa y específica un nuevo modelo de negocio existente ya en nuestras ciudades, las denominadas «cocinas fantasma. Plantean intensificar la regulación de estas cocinas, haciendo que estén sometidas a una licencia de control ambiental, que, a su vez, obligue a diferentes actividades de naturaleza comercial, incluida la discutida en este Pleno, a cumplir con el planteamiento urbanístico municipal. Es decir, el objetivo implícito de esta propuesta no es otro que el de limitar la oferta de este negocio. Veamos, las cocinas fantasma representan un nuevo modelo de negocio que ha sabido aprovecharse de las restricciones y nuevos hábitos de consumo derivados de la pandemia covid-19. La idea es la eliminación de intermediarios en el mercado de la restauración y el ofrecimiento de establecimientos que trabajan a puerta cerrada con la finalidad de servir pedidos únicamente a través de plataformas digitales. Nos encontramos ante un modelo de negocio que no entra de lleno ni dentro de los cánones de la restauración tradicional ni de los de la industria alimentaria. Este planteamiento comercial puede proporcionar numerosos beneficios y aspectos positivos. Por ejemplo, permite a muchas empresas ampliar el mercado disponible para su negocio, aumentando el número de consumidores y creando marcas virtuales carentes de costes fijos, como el alquiler de un local o los sueldos de los camareros. Sin embargo, es innegable que también traen consigo numerosos desafíos, riesgos e inconvenientes. Potencialmente, las externalidades negativas de este negocio pueden ser de diferentes tipos. Primero, en materia social. Este modelo de negocio puede reforzar ciertos hábitos de consumo y comportamientos de dudoso beneficio cultural. La pérdida de contacto directo en la restauración y el fortalecimiento de la tendencia a reducir la interacción social y comunitaria son factores negativos para el correcto desarrollo sociocultural de la sociedad. Segundo, las llamadas cocinas fantasma pueden incurrir en un efecto que expulse, que dañe la cuota de mercado, la economía del comercio y la restauración presencial, local y de proximidad. Y tercero, las molestias a los vecinos, relacionadas con los olores, los ruidos y la buena vecindad, que requieren una respuesta rápida por parte de las administraciones competentes. Bien, en realidad, esta proposición de ley tiene un fondo que trasciende a este modelo de negocio y que va al corazón del debate sobre los innovadores avances tecnológicos a los que estamos asistiendo en la primera mitad del siglo XXI. Resulta indiscutible observar que el proceso de innovación empresarial deja obsoleto a numerosos negocios, mientras que dota de oportunidades empresariales y laborales a nuevas demandas de la sociedad. Esta innovación empresarial plantea un conflicto entre lo viejo y lo nuevo, entre el cambio o la permanencia. Desde VOX estamos convencidos de que, ante los cambios, se ha de actuar mediante el principio de prudencia, que resulta totalmente aplicable en este caso. No pretendemos huir de las transformaciones, variaciones y alteraciones que se dan en la sociedad, sino ordenar el progreso y el cambio, de tal manera que redunden en beneficio de la comunidad política en su conjunto. Para hacer eso, los cambios socioeconómicos que traiga consigo la tecnología tienen que estar expuestos al escrutinio social y político. Debemos equilibrar supuestos beneficios económicos y productivos derivados de la libre iniciativa empresarial con desafíos y riesgos culturales, y establecer criterios de regulación de la actividad económica que combinen elementos de eficiencia y productividad con cuestiones socioculturales y morales. En este caso, la regulación que nos plantea el Partido Socialistas, y especialmente el cumplimiento de la normativa urbanística municipal, puede ser una palanca de arranque para iniciar los procesos de creación de un ordenamiento legislativo adecuado para aprovechar los beneficios de estas cocinas, mientras que atenuamos les externalidades negativas mencionadas en la primera parte de la intervención. Muchas gracias.
A continuació, en nom de la Candidatura d'Unitat Popular - Un Nou Cicle per Guanyar, té la paraula la diputada senyora Eulàlia Reguant.
Bé, bona tarda. Aquesta proposició de llei arriba aquí al Parlament, de fet, gràcies també a la lluita veïnal de les veïnes del districte de les Corts i de Sant Martí de Barcelona, que van estar més d'un any de mobilitzacions en les que, amb la seva lluita, el que van fer va ser alertar de la construcció de noves cuines fantasma a la capital, a Barcelona. És significatiu que, en el cas de les Corts, el projecte comptava amb l'assabentat del regidor del districte, amb l'assabentat de l'ajuntament, regidor del districte de les Corts, el qual és del Partit Socialistes que porta avui aquesta proposició de llei. També avui fa pocs dies, fa un parell de setmanes, el 15 de juny, s'enderrocava la xemeneia de la macrocuina fantasma, construïda de manera il·legal, tot i que encara està pendent de resoldre's el contenciós administratiu contra l'ajuntament. Això era una mica de prèvia per situar el context en el que arriba aquesta proposició de llei. Però anem una mica a què són les cuines fantasma. Ja se n'ha parlat, però la idea de menjar per endur no és nova. Molts restaurants han vist, en aquesta opció, una opció de sortida per complementar el tipus de servei i optimitzar el seu model de negoci. El menjar per endur, per tant, no genera cap recel en l'esquema de societat en el que vivim. Per contra, les dark kitchen, l'expressió amb les que se les coneix originàriament, o les cuines fantasma, constitueixen un sabotatge, al nostre entendre, socioeconòmic. La visió espectral, fosca i desanimada a què ja remet la seva etimologia és prou eloqüent: cuines fantasma, cuines fosques. Una cuina fantasma és un espai on s'acumulen, compartimentades, petites cuines independents des d'on falsos autònoms preparen menjar per ser repartit per falsos autònoms: els drets laborals com a mal sofregit, en podríem dir, ja que parlem de cuina. Les plataformes digitals s'ocupen de gestionar l'espai, l'aplicació mòbil des d'on es fan les comandes i les dades sostretes amb l'ús de l'aplicació mòbil. Diguem que penetren en el sector d'esquenes al sector. L'objecte del seu interès no és guanyar-se la vida satisfent els comensals; és la disputa pel sector en si mateix, la fi de la restauració tradicional i la consagració d'un nou model econòmic que no deixa de ser l'economia de plataforma, allò que coneixem com a economia de plataforma. A Barcelona no era nou, ara fa un any o fa un parell d'anys, el tema de les cuines fantasma; de fet, la primera o la més veterana que es podria considerar cuina fantasma a Barcelona també estava ubicada a les Corts i va néixer l'any 2016 com a incubadora gastronòmica per a emprenedors, però des de 2018 també acull onze cuines llogades a Glovo. Ho feia sense generar soroll ni ambiental ni mediàtic, amb resultats poc estimulants a ulls dels seus propietaris, com a mínim a curt termini. És l'any 2020 que, amb l'esclat de la pandèmia, es donaven les condicions per escalar aquell primer assaig. La suspensió de drets fonamentals i el desplegament de mesures de control social van ser el còmplice necessari dels oportunistes de torn de les plataformes digitals. Així, el sector de la restauració, sobretot els restaurants, es van veure obligats a tancar o a adaptar-se al nou hàbit de consum: encarregar el menú mitjançant una aplicació mòbil. Amb el confinament i el seu curt horari hem deixat de sortir a menjar o vam deixar de sortir a menjar a fora per fer-nos portar l'àpat a casa. I encara queda molt d'això. I aquí és on Glovo i Deliveroo van sucar pa i hi suquen pa: plataformes digitals de referència que operaven en el sector amb aquesta lògica, ja abans de la pandèmia, han entès els efectes del control de la mobilitat, del límit d'aforaments i de les restriccions horàries que hi van haver, i ho van estar aprofitant. No és casualitat que en els temps marcats pel coronavirus les trobem, per tant, rere les cuines fantasma, com una via de fer o de maximitzar el seu benefici. S'han fixat un objectiu: acaparar el mercat. La imatge d'una cuina industrial amb riders a tota hora, proveïdors entrant i sortint, fum, soroll, problemes de mobilitat, pèrdua de comerç de proximitat, competència deslleial, etcètera, s'ha anat consolidant a molts barris. Però va ser finalment la pressió veïnal, com deia, un cop més, que va forçar la intervenció dels serveis tècnics de districte i paralitzar els projectes que hi havia, i que l'Ajuntament de Barcelona, en aquest cas, comencés un mínim de regulació. Però, com deia, el problema de fons és un altre: és l'economia de plataforma. I és el que creiem que cal abordar més enllà d'aquesta legislació. El cicle del capital té tres fases: la inversió, la producció i la realització. I posarem un exemple que ens remeti també a les cuines fantasma. Agafem d'exemple la producció d'hamburgueses. Un grup d'inversors compra, lloga un local, compra la maquinària, els ingredients i lloga treballadores. Fa la publicitat. És a dir, inverteix. Primera fase. Després hi ha la producció, la producció de l'hamburguesa. Allà és on explota a la gent de la cuina i la que serveix les taules. És a dir, se'ls paga molt menys del que realment produeixen i d'aquí s'extreu un benefici. El grup de capitalistes, el grup inversor es justifica dient que, clar, que ells han invertit. Però encara que les treballadores quedin a l'hamburgueseria, estiguin treballant cent anys a l'hamburgueseria, al cap de cent anys, els nets dels propietaris dels inversors seguiran sent els amos del restaurant. Aquesta és la fase de producció, que és quan la feina dels treballadors, la dedicada a transformar els ingredients i a servir els plats, incrementa el valor del producte final respecte als components inicials. Com més important és la transformació de qualsevol matèria en un procés i més treball incorpora té més valor. La segona fase era la realització..., la producció, perdó. La tercera fase és quan paguem l'hamburguesa i el capital es realitza. És a dir, l'inversor torna a tenir diners. L'èxit o el fracàs d'un negoci depèn de la rapidesa amb la qual es realitza aquest cicle, el cicle d'inversió, producció i realització. Si vens molt poques hamburgueses, els ingredients es faran malbé, la decoració es fa antiga i cada cop entra menys gent al restaurant. Per tant, l'objectiu dels propietaris i de tots els inversors és vendre el màxim en el mínim temps possible. I aquí és on entra la publicitat i una barreja entre ampliar el negoci i fer encara més publicitat, que és el que fan Glovo i Deliveroo. Les empreses com Glovo i Deliveroo ofereixen una plataforma publicitària més gran als negocis mitjançant l'aplicació mòbil del client, que anuncia a un públic immens al qual mai podria arribar un restaurant pels seus propis mitjans. A més a més, traslladen als menjadors de casa, a la platja o als carrers, part del restaurant. Per tant, fan créixer el nombre de clients que pot atendre per hora aquesta hamburgueseria. O sigui, trenca la limitació de taules i cadires i, a més, no necessita cambrers. Per tant, permet al propietari de l'hamburgueseria incrementar la plusvàlua que extreu del personal de cuina, atès que, treballant les mateixes hores, produiran més hamburgueses cobrant el mateix. Ja hem vist restaurants o, millor dit, cuines que només serveixen menjar per emportar. L'últim avenç d'aquesta evolució de l'economia de plataforma, de tota aquesta lògica, són les cuines fantasma de les que parlem avui: maximitzar al màxim la producció d'hamburgueses. I no les podem deslligar de tota aquesta lògica que parlàvem del cicle i de com es maximitzen els beneficis i, per tant, es precaritzen, també, les condicions laborals de les treballadores, perquè amb les mateixes hores es veuen obligades a produir més cobrant el mateix. Per tant, en conclusió, en definitiva, ni el menjar ni el servei a domicili no tenen cap mena d'importància per a aquestes empreses, perquè el que compta, allò que verdaderament importa, és gestionar l'espai des d'on es cuina, l'aplicació mòbil des d'on es fan les comandes, rendibilitzar les dades sostretes amb l'ús de l'aplicació mòbil i acaparar el mercat per implementar un monopoli. Per tant, al nostre entendre, cap proposta legislativa decididament en contra de les cuines fantasma podrà evitar aquesta realitat; una realitat que ja estem veient que posa nous tentacles sobre el territori, que són els supermercats fantasma. Per tant..., que és un tema que també cal abordar. Per això el que diem és: «Bé, aquesta proposició de llei, però que cal que abordem el debat en tota la seva profunditat i complexitat. Perquè aquest tipus de negoci que explota treballadores, que no té en compte el medi ambient, que no té en compte els entorns i que no genera comunitat han vingut per quedar-se si no els hi plantem cara, si no combatem la lògica que hi ha darrere d'aquest negoci. Moltes gràcies.
Seguidament, en nom del Grup Parlamentari d'En Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, company Pedret. Moltes gràcies per presentar aquesta iniciativa. Crec que tindrem temps per profunditzar-hi. Henri Lefebvre, l'urbanista i socialista francès, fa molts anys que va teoritzar el dret a la ciutat en un assaig que segurament avui segueix sent molt vigent, per emmarcar un conflicte que ja vivien les ciutats industrials i postindustrials del segle XX i que avui segurament vivim amb una accelerada i intensa intensitat. El conflicte en l'assalt de les ciutats per fer-les ciutats mercantils, per convertir-les en pura mercaderia enfront dels drets dels ciutadans, dels veïns i de les veïnes, de construir ciutats per viure-hi, i per conviure. I, per tant, d'una ciutat produïda per produir i per consumir a una ciutat produïda per viure-hi i per fer vida social i comunitària i, per tant, per ser ciutadans i per humanitzar les nostres ciutats. Avui veiem moltes expressions d'aquest conflicte. Avui el teu pis pot ser pràcticament qualsevol cosa que imaginis. Pot ser un allotjament turístic. Pot ser una cuina fantasma. Pot ser un obrador. Pot ser un magatzem. Pot ser un supermercat fantasma. Pot ser un taller. Pot ser pràcticament tot el que imaginis. Però el preu d'això és que el teu pis ja no pot ser casa teva. És que se't nega el dret a viure a la ciutat. I aquest és un conflicte que vivim en les grans ciutats d'aquest país, però que comencem a viure a les petites i mitjanes ciutats d'aquest país i en gran part de la Catalunya rural, la més turistificada. I, per tant, un conflicte que supedita les ciutats a la creació de riquesa i la riquesa a la gent que no viu a la ciutat i que no vol la ciutat per viure-hi. Jo crec que aquesta situació ens hauria de fer reflexionar especialment sobre una qüestió, que és en què han quedat les utopies que es van construir al segle XX, sobre l'avanç de la tècnica i sobre el progrés social. Recordava, si no ho recordo malament, Xavier Ferràs, en un article a La Vanguardia, una conferència que va fer Keynes, que es deia «Les possibilitats econòmiques dels nostres nets i que bàsicament deia: amb l'acumulació de capital que viurem i amb l'avenç de la tècnica que viurem, en cent anys haurem resolt el principal problema de la humanitat, que és la subsistència econòmica. És veritat que el model de producció capitalista, la societat capitalista, segueix generant necessitats constantment, però que almenys aquelles que podem reconèixer com a bàsiques –l'allotjament, el vestir, l'educació, la sanitat, l'alimentació–, aquestes en cent anys les haurem pogut resoldre, perquè produirem com a mínim vuit o deu vegades més del que produíem als anys trenta. I la veritat és que produïm molt més que als anys trenta. I que en això el professor Keynes encertava. Però no hem pogut resoldre cap de les necessitats bàsiques, a pesar d'aquesta contínua disrupció tecnològica i de la contínua acumulació de la riquesa on vivim. Perquè, al final, el que estem plantejant és això: en una societat on cada vegada hi ha més formes d'acumular riquesa, cada vegada hi ha més necessitats bàsiques sense cobrir, com és l'allotjament, com és la possibilitat de viure i de conviure en les nostres ciutats. I el que vivim amb aquesta irrupció, amb aquesta disrupció de les startups, dels nous models de negoci, de la mal anomenada «economia col·laborativa és precisament la tècnica, la tecnologia, al servei de la despossessió i al servei de la desigualtat sense fi en les nostres societats. Volem ciutats on els taxistes competeixin contra tota la ciutadania que es pugui baixar una aplicació i dir que és conductor d'Uber o de Cabify. Volem destruir tot el teixit d'oci, de restauració, d'hostaleria que hi ha a les nostres ciutats perquè competeixi contra tota la ciutadania que pugui tenir una cuina a casa seva, o contra les macrocuines, construïdes normalment per fons d'inversió que competeixen sense respectar ni els costos laborals ni les regulacions ambientals ni veïnals que suposen aquesta activitat, i que les empreses de repartiment que paguen als seus treballadors el salari i la seguretat social competeixin contra falsos autònoms que reparteixen cada dia a les nostres ciutats en bicicleta els productes de la nostra ciutat, i, per descomptat, que els petits comerços competeixin contra Amazon, contra la següent startup que surti. I aquesta és la gran contradicció que vivim. Perquè o hi han de competir o han de pagar quota als oligopolis digitals que s'estan generant per poder distribuir i per convertir-se en poc més que en franquícies d'aquests grans oligopolis. I, per tant, aquest conflicte ens marca una direcció molt evident, que és que la ciutat que ha construït el conjunt de la ciutadania, vivint-hi, produint-hi, treballant-la, la que produeix totes les relacions productives, comercials, però també socials, veïnals i comunitàries a les nostres ciutats, totes aquestes relacions que hem construït i que en diem «ciutat, totes, puguin ser impugnades per la mercantilització sense fi de les nostres vides i de les nostres ciutats. I aquest és el conflicte de fons que estem vivint des de la irrupció de les startups i de la mal anomenada «economia col·laborativa. I ho deia abans, però què queda d'aquestes utopies, de tota aquesta tecnologia que està al servei del progrés social i al servei, per tant, de millorar la qualitat de la vida de la gent gran? Com encaixen totes aquestes promeses buides que fa anys que sentim, davant de totes les falses promeses de riquesa? «No, la massificació turística portarà riquesa. «No, els pisos turístics portaran riquesa. «No, Uber i Cabify portaran riquesa. Què queda de totes aquestes utopies quan veiem la ciutat i la societat que estem construint, plagada de desigualtats, i on la tecnologia no només juga un paper neutre, sinó que potencia les desigualtats i la despossessió de la majoria de la nostra ciutadania? Que queda de la vida a les ciutats? Josep Vicent Boira escrivia un article a La Vanguardia sobre aquesta qüestió i deia que la qüestió no és si construir cuines fantasma, que la qüestió és que s'estan construint ciutats fantasma. El que aquí s'ha anomenat moltes vegades «ciutat dormitori, però on inclús impugnem la capacitat de que siguin dormitoris, ciutats sense vida ciutadana i ciutats sense vida pública on tot estigui subjecte a relacions mercantils. I, per tant, és des d'aquesta perspectiva –i he aprofitat que teníem deu minuts– des d'on nosaltres volem concretar el problema de les cuines fantasma. Ens trobem en un moment en què es pot obrir i hem vist..., a Barcelona hi ha moratòria, però hem vist, sobretot, a ciutats com Madrid, aquest conflicte de forma molt més radical i molt més disruptiva sobre la vida dels veïns. S'obren macrocuines que no compleixen la normativa ambiental, que a vegades no tenen ni llicència d'activitat i, per tant, no estan..., no només no paguen impost sobre activitats econòmiques, sinó que no s'hi pot intervenir en matèria laboral –ho comentava la companya de la CUP–, moltes vegades treballant els seus treballadors com a falsos autònoms, o no hi ha controls de seguretat alimentària, perquè són cuines a l'ombra, i on no hi ha, evidentment, regulació urbanística ni regulació veïnal, i que, per tant, ens podem trobar casos com el que hem vist en alguns barris de Madrid, on, de sobte –com a la Prosperitat–, s'ha obert sota un bloc de pisos, en el que abans era un supermercat, trenta-vuit cuines que formen una macrocuina fantasma, amb sortida de fums en el propi bloc de pisos, amb tres mil motoristes entrant i sortint fins a les cinc de la matinada per fer els repartiments i que, per tant, amenacen i alteren de forma evident la vida veïnal en aquests barris. I crec que per això, i per com s'hibriden aquests models amb altres models que precaritzen, com ho ha comentat abans la companya de la CUP –els riders, el repartiment de falsos autònoms–, hem de ser radicalment contraris a aquesta oferta de ciutat i fer –i això ho compartim amb el PSC, i creiem que, segurament, si ho treballem podrem enriquir aquesta proposta de llei–..., com a mínim, dos elements que per nosaltres són fonamentals. El planejament democràtic de les ciutats està per sobre de l'oferta mercantil i de les ciutats convertides en mercaderies i, per tant, que tota activitat econòmica ha d'estar subjecte als planejaments urbanístics de les ciutats i a les normes de convivència veïnal, especialment en les zones destinades per a la vida veïnal. I, segon, que la resta de normatives –l'ambiental, la laboral i les fiscals– han d'estar per sobre de la mercantilització de les nostres ciutats. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. Seguidament, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Joan García.
Diputados, diputadas, la verdad es que me sorprende cómo una proposición de ley con dos artículos y dos frases genera estos discursos que no sé si el señor Pedret está preparado para generar, sobre el..., casi casi hemos tenido un discurso propio de la ciencia política, sobre el modelo de ciudades. A mí, como geógrafo, me gusta muchísimo hablar de la evolución de las ciudades y cómo han ido cambiando a lo largo de los tiempos, desde el neolítico. De hecho, si quieren podemos hablarlo y comentar..., hablar sobre si existían estos problemas en el neolítico, cuando los cambios de movimiento poblacionales, etcétera. Pero tenemos una realidad, y es que aquí se ha traído una proposición de ley que para nosotros, pues, es innecesaria, Y queremos comentarlo, aunque no va a hacer falta que se vote, porque evidentemente –evidentemente– se ha retirado en último momento la enmienda a la totalidad. Llevamos dos retiradas en el último momento de la enmienda a la totalidad, en la anterior proposición de ley y en esta. No sé, también son sospechosas, estas marchas atrás que hace el Govern esta tarde, pero no va a hacer falta que nos posicionemos votando esta proposición de ley. ¿Por qué decimos que es innecesaria? Porque creemos que ya hay instrumentos. Hay instrumentos en los gobiernos locales y en la ordenación local para dar respuesta a estas realidades que creemos que, obviamente, cuando se trata de fantasmas..., es decir, es que incluso la propia exposición de motivos ya lo explica: cocinas oscuras o cocinas fantasma ya da a entender que son espacios, como mínimo..., no sé si ilegales, sí irregulares. Es obvio que se tienen que ordenar. Y nosotros, como liberales, siempre hemos querido la ordenación y la regulación de las actividades, pero intentar coger una actividad y someterla a todo un escarnio, casi criminalizarla, como he escuchado en algunos momentos aquí..., nacido de una realidad, que al final el ser humano creo que tiende a hacerlo, se adapta a las circunstancias, hasta a las más adversas, como fue la pandemia, y de ahí obtiene una iniciativa empresarial que en muchos momentos, en muchos casos, creo que es positiva y que nosotros tenemos que apoyar, ¿no? Creemos que es innecesaria porque no vemos que la mejor forma de atajar esta realidad sea esta, porque al final modificamos una ley y equiparamos esta actividad con actividades..., que esto no se ha leído, pero en el anexo 2, que es el que modifica esta ley, se equipara con actividades como los mataderos que tengan una capacidad de producción de canales de hasta cincuenta toneladas por día y superior a dos toneladas por día. ¿Estamos equiparando la actividad de un catering –porque al final podemos decir que es una evolución de una actividad que ya existía, pero al final es esto– con un matadero? ¿Podemos equipararlo? ¿Realmente es lo mismo? Y lo que estamos haciendo en esta ley es equipararlo, estamos metiéndolo como una..., dentro de este anexo, como una actividad más; por ejemplo, con instalaciones industriales para elaborar grasas y aceites vegetales, producción que sí que es tóxica, que sí que tiene un impacto ambiental muy profundo y muy adverso y que consideramos que..., a la que se debe aplicar esta ley ambiental. Pero consideramos que esta actividad que se defiende y que se ha expandido en muchas ciudades no la tiene. Porque al final –y creo que se ha comentado aquí– la voluntad de esta ley es que no exista, que esa actividad no exista –que no exista. Porque si... Yo sé que el señor Pedret la ha traído porque hay una serie de problemáticas en Barcelona ciudad, sobre todo. Que a veces existe esa..., ya que nos ponemos hablar, esa pequeña..., ese contraste entre lo que es Barcelona ciudad y el área metropolitana. Yo, que soy de una ciudad del área metropolitana, grande, como es Sabadell, que no tiene las mismas realidades, posiblemente, que tiene Barcelona ciudad..., nos encontramos que si se implementase esta ley debería desaparecer casi cualquier actividad que esté relacionada con el servicio a través de aplicaciones de lo que se llama «economía colaborativa, que yo creo que está bien expuesta en mi ciudad. Porque básicamente lo que se está diciendo es que esta actividad se tiene que ir a un polígono industrial que igual está a veinte minutos, o a quince minutos, o a diez minutos del cliente, o se aleja del cliente y, por lo tanto, no va a tener ningún sentido que esa actividad exista. Porque, al final, el cliente..., aquí me estoy poniendo demasiado liberal, pero igual el cliente lo que quiere es competir, es decir, que le respondan, que pueda llegar pronto esa petición a su casa. Y, obviamente, pues, escogerá. Y escogerá cogerlo o ir abajo, al bar de toda la vida, posiblemente –igual esa es la voluntad que tienen– y no utilizar esas herramientas. Al final creemos que para lo que se plantea aquí hay otras soluciones; que, para el avance, para el desarrollo de las actividades económicas de este tipo y empresariales, no entendemos por qué se plantea esta proposición de ley. Pero un poco da igual, porque no hay enmienda a la totalidad, se ha retirado y, por lo tanto, entiendo que intentarán mejorar..., ¿no? No sé si es mejorable, este texto. No lo sé, pero igual sí. Es difícil. Intentarán hacer, seguir haciendo daño, muchas veces, a nuestro tejido empresarial con más y más normativas que lo único que hacen es bloquear, que lo único que hacen es generar trabas y que se alejan mucho de esa realidad; que, muchas veces, cuando hablamos desde los ámbitos empresariales o en comisiones como la de empresa..., que es la de la ventanilla única, la de reducir las trabas burocráticas, todos estos conceptos que se han ido escuchando durante años en este Parlamento. Pero, cuando veo leyes como esta, digo: «Hablamos de eso, pero luego lo que hacemos es todo lo contrario, es generar precisamente más y más trabas. Yo creo que es un error. No solo nos opondremos a esta ley cuando llegue a su desarrollo..., a no ser que cambie mucho, que tal vez pueda cambiar, que siempre confiamos en ello. Y no voy a alargarme más. Gracias, presidenta, y gracias, diputado. De todas maneras, gracias al diputado Pedret por haber abierto un debate de alta, digamos, política, por lo visto. Gracias.
Seguidament, en nom del Grup de Junts per Catalunya, parlarà la diputada senyora Irene Negre.
Moltes gràcies, presidenta. Diputats i diputades, la pandèmia ens ha canviat els hàbits en tots els àmbits, ha generat alguns costums que abans no teníem i que ara s'han consolidat amb el fer de la societat. Malgrat el viscut amb la pandèmia, aquesta ens ha ensenyat noves formes de viure i de treballar. També ens ha portat la proliferació de negocis que abans no tenien tanta incidència en la vida de les persones. Un d'aquests negocis, precisament, la venda a distància de plats preparats. Durant els mesos de la pandèmia, aquest era un dels negocis que tenia més demanda, i això va fer que, aprofitant aquesta finestra d'oportunitat, moltes empreses i persones duguessen a terme aquestes activitats. Ara, però, entenem que s'ha de posar ordre i intentar regular tot allò que puga estar lligat a aquestes empreses, tenint en compte també la població que té afectació directa i respectant que tots els serveis siguin els adequats legalment, però també a nivell sanitari i de respecte amb el descans dels veïns i les veïnes. Cal tenir present, però, que hi ha qüestions que no són competència del departament. Nosaltres, al Parlament, hem de legislar, però no podem demanar al departament que garanteixi quelcom que és competència municipal, com ara garantir que les activitats compleixen el planejament urbanístic. Aquesta qüestió és una de les moltes competències municipals: atorgar les llicències d'activitat que compleixen amb el planejament urbanístic municipal, d'acord amb els informes preceptius, si s'escauen, i vetllar perquè la seva execució siga l'adequada; també vetllar per detectar aquelles activitats il·legals que es mantenen dintre el seu municipi. La proposta d'addició d'un nou epígraf xoca amb l'epígraf 562 de la Llei 18/2020, de facilitació de l'activitat econòmica, ja que aquest preveu els establiments de provisió de menjar preparat, que inclou les activitats comercials sense consumició a l'establiment. Ara bé, exposat tot això, som conscients de la problemàtica que han generat, principalment a la ciutat de Barcelona, les dark kitchens. Sabem que els veïns d'aquestes empreses han suportat males olors, sorolls i trànsit constant dels repartidors, que se concentren al voltant d'aquests espais. Nosaltres hem de garantir que tothom pugui treballar en condicions dignes i que també els veïns i les veïnes puguem viure amb tranquil·litat. Hem d'estudiar bé quina seria l'aportació que es podria dur a terme, des del Parlament de Catalunya, per regular aquestes qüestions sense tenir una afectació negativa en cap de les parts implicades. Hem de preservar el negoci de proximitat i també donar opcions a tothom per a dur a terme el seu negoci, perquè quan surt el sol surt per a tothom. Em permetran que faci incís en Barcelona, ciutat principalment afectada per aquestes cuines fantasma. L'Ajuntament de Barcelona, més bé o més malament, va dur a terme un enduriment de les condicions de posada en marxa d'un negoci d'aquestes condicions a la ciutat. El Grup Municipal de Junts per Barcelona vam presentar al·legacions per tal de millorar aquesta proposta municipal, tenint en compte que les regulacions s'han de fer estudiant bé les característiques de l'activitat, l'emplaçament i la bona convivència dels veïns. Com bé diuen els companys de Barcelona, no hem de confondre regular amb prohibir o ordenar amb expulsar. S'ha de trobar l'equilibri per generar activitat econòmica i garantir el descans dels veïns, sense recórrer a polítiques restrictives generalitzades que no tenen en compte les característiques específiques de cada cas. Junts per Catalunya vetllem per les persones i també per les empreses, per les famílies i també per l'ocupació. Volem dinamització econòmica, volem llocs de treball i volem que totes les persones tinguen garantida la seguretat i la tranquil·litat que mereixen. Gràcies.
I, finalment, en nom del Grup Parlamentari d'Esquerra Republicana, té la paraula el diputat senyor Eugeni Villalbí.
Bona tarda, presidenta. Diputades, diputats... Bé, segons recull la memòria de l'avantprojecte de llei que el Departament d'Empresa i Treball està realitzant i amb dades de la Direcció General de Comerç, el comerç electrònic ha anat creixent d'una manera destacada a nivell mundial i a casa nostra. Segons aquestes dades, des del novembre del 2018 al març del 2020 ha augmentat a un ritme d'un disset per cent anual, un augment que és degut al període de pandèmia en confinament i..., de pandèmia, com deia, i que segurament si miréssim les dades amb la resta del 2020 i 2021, aquests percentatges encara serien més grans. Segons dades del mateix departament, en el fons d'Acció, es calcula que actualment existeixen 79 milions de compres en línia a Catalunya, de les quals un vuitanta-quatre per cent es realitzen a domicili, es lliuren a domicili; només un tretze per cent en alguna modalitat de punt de recollida. Això representa, es calcula, al voltant d'uns 66 milions de desplaçaments per a entregues a domicili, de les quals un onze per cent necessiten una segona visita. El comerç en línia, que mentre inicialment es limitava a la compra de productes genèrics, ara ha experimentat una explosió en l'àmbit dels menjars preparats, la compra setmanal i la restauració. En aquest tipus d'activitat, la del menjar preparat, per emportar, de fet, com s'ha dit abans també per altres diputats, no és nova ni a Catalunya ni a la nostra ciutat. Ja fa temps que en llocs com Ciutat Vella, entorns del mercat de la Boqueria o de Santa Caterina, existeixen plantes baixes on es fa menjar per emportar. El problema és que el que fins ara era un espai de petites dimensions ara ha fet un salt d'escala i ens trobem amb projectes en supermercats fantasma o, el que és més conegut, amb dark kitchens o cuines fantasma. Instal·lacions de grans dimensions que busquen optimitzar l'espai, concentrar activitat i arribar així més fàcilment i ràpidament al client final. I per això van a buscar naus industrials i locals de grans dimensions que estan situats en trames residencials en contigüitat amb els habitatges. Podríem dir que les cuines fantasma són a la restauració tradicional el que Amazon ha significat al comerç de proximitat. Unes activitats que, si bé és cert, i fruit del canvi d'hàbits de consum, han vingut per quedar-se, necessiten regulació, perquè aquestes impacten sobre la ciutat i ho fan en molts àmbits: el mediambiental, el de la via pública, la mobilitat, el model de comerç de proximitat o el dret a descans dels veïns i veïnes, entre altres. I a Barcelona això ho coneixem de primera mà. Districte de les Corts, al desembre del 2020: als veïns del meu districte ens informaven que, al carrer Felipe de Paz número 10, hi havia unes obres que estaven aixecant una xemeneia de grans dimensions i estaven transformant un local molt gran. En aquells moments, el concepte de macrocuina era relativament nou. Finalment sabem que s'hi estava planejant de construir, en una superfície de nou-cents metres quadrats, un total de quaranta cuines; cosa que hagués comportat i significat la macrocuina més gran a tot Barcelona, amb greus problemes de mobilitat, sorolls i fums. Aquestes quaranta cuines, com he dit, haguessin sigut la macrocuina més gran, i es va començar a actuar quan les entitats veïnals i els veïns es mobilitzaven creant la plataforma Afectados Macrococinas de Les Corts. Districte de Sant Martí. Sobre el mes de gener de 2021 ens assabentem, a través de la mobilització veïnal Vecinos Afectados Cocina Fantasma, que hi ha un projecte de l'empresa Cooklane al carrer Puigcerdà, 204, de Sant Martí, per construir una macrocuina fantasma. Un projecte de 565 metres quadrats, també en un interior d'illa –un lloc, per tant, de descans–, darrere del mercat de Sant Martí, on hi havien planificades entre vint i trenta cuines, i les finestres i els balcons dels veïns hi donaven directament. Aquests són exemples que han permès fer visible el fenomen i, sobretot, les externalitats negatives i la necessitat urgent de regulació. Hem necessitat, diputat Pedret, aquests macroprojectes, l'organització i la mobilització veïnal i la feina del Grup Municipal d'Esquerra Republicana a Barcelona perquè l'ajuntament i el consell i el govern municipal reaccionessin i es disposessin a actuar. En aquests exemples de dimensions desorbitades, en plena trama urbana, residencials i ubicats en llocs pacificats i de descans, és fàcil de comprendre quines són les externalitats negatives en el seu entorn més immediat: sorolls i fums, perquè es planteja una activitat non-stop, o també el de l'ocupació de la via pública amb l'ocupació per part dels distribuïdors i distribuïdores. Però la regulació, la no regulació d'aquesta activitat, també té un impacte a nivell del model de ciutat i de comerç, perquè és una activitat que es caracteritza per la precarietat laboral, pels falsos autònoms, perquè amb l'augment de la distribució també augmenta la mobilitat, l'ocupació de la via pública, la inseguretat vial i les emissions derivades d'aquesta mobilitat; perquè un augment desorbitat d'aquesta activitat, descontrolat d'aquesta activitat, va acompanyat moltes vegades d'un impacte negatiu per al comerç de proximitat, que no pot competir amb les mateixes eines; o que en el cas de la restauració és hostatge d'aquestes plataformes que, mentre amb una mà els fan la competència deslleial amb les macrocuines, amb l'altra s'erigeixen com a agents únics per a la distribució del menjar a repartir a domicili, molt sovint amb unes comissions indignes. Per tot això defensem una ciutat que posi al centre els seus ciutadans i ciutadanes, els barcelonins i barcelonines. I estem contents de, malgrat estar a l'oposició, no renunciar-hi, sinó treballar i treballar per aconseguir-ho. I per això, fa quinze dies estàvem a la plaça Sant Jaume amb la xarxa veïnal Contra el Soroll i al costat de les vint entitats veïnals que representen, defensant el dret a descans dels barcelonins i barcelonines. I avui també estem contents d'explicar que hem estat també al seu costat per aconseguir que el Govern de la ciutat s'avingués a regular el sector de les cuines fantasma i la seva distribució. Perquè defensar un model d'oci nocturn que no permet descansar els veïns i veïnes, i defensar una ciutat on hi ha barra lliure per aquestes activitats de les quals avui estem parlant, per a nosaltres no és una opció. Creiem en una ciutat que posi al centre les persones, que defensi una mobilitat racional i sostenible, i un model de comerç que defensi els restauradors i restauradores i el comerç de proximitat. Per això necessitem regulació; regulació a l'àmbit local i regulació en l'àmbit nacional. En l'àmbit local ho hem fet amb l'acord que des de les entitats veïnals, i amb el suport d'Esquerra, vam aconseguir arrencar a l'equip de govern de la ciutat. Segurament tard i arrossegant els peus, com sempre, però em voldria centrar en allò bo: que crec que és un bon acord. És un bon acord perquè impedeix les macrocuines de les Corts i Sant Martí, perquè condiciona la ubicació de noves cuines fantasma en sòls industrials en un radi de quatre-cents metres i en vials de més de vint-i-cinc metres d'amplada, prohibint també a la ciutat els supermercats fantasma i obligant a l'habilitació d'espais per als repartidors i repartidores. I en l'àmbit nacional necessitem també un marc normatiu. I ens felicitem aquí que, a diferència del que va trigar l'ajuntament, el Departament d'Empresa i Treball, amb pocs mesos de govern, ha posat fil a l'agulla i està en tramitació l'avantprojecte de llei que haurà de regular horaris de distribució de mercaderies, establir criteris en la ubicació de magatzems, establir criteris també mediambientals en el repartiment, respecte tant a les emissions dels vehicles com als punts de distribució, establir criteris per evitar la sobreocupació de la via pública o, entre altres, fomentar els punts de recollida en les trameses en lloc de fer ho a domicili. Tota aquesta regulació, almenys a nivell de ciutat –i ara tindrem l'oportunitat de fer-ho també aquí al Parlament–, l'hem treballat amb vostès, amb el PSC i amb els comuns a l'ajuntament. I ara s'està treballant a la Generalitat i, com que no hem presentat esmena a la totalitat, tindrem oportunitat de fer-ho també aquí al Parlament. Sincerament li he de dir que no acabem d'entendre el que aporta la proposició de llei que vostès ens plantegen. Creiem –i ho crec, perquè l'anterior i a la que faré referència també la vaig portar jo– que és un pedaç. Vostès la van registrar al juliol de l'any passat, en un moment en què no hi havia l'acord a l'ajuntament, i creiem que respon més a la necessitat de tapar les vergonyes perquè vostès no estaven fent feina a l'ajuntament, com també va passar amb el cas de la llei..., la modificació dels comerços emblemàtics, que aquella, com aquesta, ja li pronostico que òbviament serà un petit pas i un avenç, però serà tan petit que no sabem si l'acabarem notant. En resum, i com ja he dit al principi, hem d'assumir que el comerç electrònic ha vingut per quedar-se, i que té, per molt virtual que sigui, en el procés final de lligament del producte, una inevitable dimensió física amb força externalitats negatives que van vinculades als nous models de mobilitat, l'emmagatzematge, la producció, la logística, sense oblidar altres qüestions com els drets laborals i els dels consumidors. Per tant, necessita, com he dit, regulació; regulació que a l'ajuntament hem aconseguit fer-la. Tant de bo aquí ara la puguem acabar fent també. I malgrat que no sabem si el que plantegem avui servirà de molt –creiem que més aviat no–, com els he dit, no ens tanquem mai a treballar per un model de país i de ciutat en el que creiem, i per això hem retirat l'esmena a la totalitat i hem facilitat que es pugui tramitar. Moltes gràcies.
Moltes gràcies. Doncs acabat el debat, i com que no hi ha esmenes a la totalitat, aquesta iniciativa pot continuar la seva tramitació. I suspenem la sessió fins demà a les nou del matí. Gràcies.