Bon dia, diputats, diputades. Reprenem la sessió aquest matí. [[Proposició de llei sobre la desaparició forçada de menors a Catalunya]] [[202-00061/12]] I ho fem amb el quart punt de l'ordre del dia, que és el debat del Dictamen de la Comissió de Justícia relatiu a la Proposició de llei sobre la desaparició forçada de menors a Catalunya. D'acord amb l'article 123 del Reglament, té la paraula en primer lloc qui fou nomenat ponent relator de la ponència, que és el diputat senyor Rafel Bruguera. Endavant.
Moltes gràcies, president. Diputades i diputats, honorable consellera de Justícia, molt bon dia a totes i a tots. En primer lloc, vull saludar molt afectuosament les entitats i associacions representants de les víctimes de les desaparicions forçades de menors que estan seguint el Ple des d'una de les sales d'aquesta casa, de la sala de reunions del Parlament de Catalunya. M'estic referint a les associacions SOS Bebés Robados Catalunya, Niños Desaparecidos Riada 1962, Bebés Robados i l'Observatori de les Desaparicions Forçades de Menors. Ells han estat els impulsors de la llei i els verdaders protagonistes d'aquesta. El més profund agraïment personal i, n'estic convençut, de tots i totes les ponents. També una salutació cordial a totes les persones, entitats i ONGs que, em consta, segueixen aquest Ple des del Canal Parlament, amb molt d'interès. Permetin-me que faci un breu recorregut cronològic, perquè aquesta llei és fruït d'un treball d'anys. El 16 de març del 17, del 2017, la Comissió d'Acció Exterior i Cooperació, Relacions Institucionals i Transparència del Parlament de Catalunya va aprovar una resolució, la qual acordava la creació d'un grup de treball per estudiar el cas de la desaparició forçada de menors a Catalunya, des de l'inici de la Dictadura fins ben entrada la democràcia. Aquest grup de treball es va constituir el 20 d'abril següent. S'hi varen substanciar les compareixences d'experts i representants de les associacions de víctimes de desaparició forçada de menors, però no va ser possible elaborar l'informe de conclusions per finiment de la legislatura. Ja en la legislatura actual, el 13 de novembre de 2018, el Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar presentava dues propostes de resolució, una davant del Ple i l'altra a la Comissió de Justícia, sobre la necessitat de disposar d'una llei pròpia sobre la desaparició forçada de menors. El 24 de juliol del 2019, els grups parlamentaris de Ciutadans, Socialistes i Units per Avançar, Catalunya en Comú Podem i els subgrups de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent i del Partit Popular de Catalunya, entraven al Registre del Parlament el text articulat de la Proposició de llei sobre la desaparició forçada de menors a Catalunya, que constava d'un preàmbul, onze articles, tres disposicions addicionals i tres disposicions finals. El debat de totalitat al Parlament es va substanciar el dia 7 d'octubre d'enguany, sense que cap grup presentés esmena a la totalitat. I, per tant, d'aquesta manera, continuava la seva tramitació per unanimitat de la cambra. També s'acordà que es tramités pel procediment d'urgència extraordinària. El 29 d'octubre, es constituí la ponència, formada pels diputats i diputades: Matías Alonso, Elena Fort, Raquel Sans, Yolanda López, Natàlia Sànchez, Manuel Reyes i un servidor, que, alhora, era designat ponent relator el dia 13 de novembre. Vull agrair la confiança dipositada en la meva persona i, alhora, manifestar el meu sincer agraïment a tots i totes les ponents per l'esperit de diàleg i cerca d'acord i consens que han presidit els treballs. També vull valorar molt positivament la predisposició i col·laboració del Departament de Justícia i de la seva consellera, per aconseguir, entre tots, la millor llei possible, que, evidentment, és i serà una llei de país. També, i en nom de tots els ponents, vull agrair les compareixences de SOS Bebés Robados Catalunya i de l'Observatori de les Desaparicions Forçades de Menors, que ho varen fer en representació del conjunt d'entitats i associacions representatives dels familiars de nadons desapareguts. El termini d'esmenes a la llei finalitzà el 26 de novembre, havent-se'n presentat un total de cinquanta-set; quaranta-vuit, dels grups parlamentaris de Junts per Catalunya i Republicà, i nou, dels grups Socialistes i Units per Avançar i Catalunya en Comú Podem. La ponència es reuní el dia 4 de desembre, que recomanava en el seu informe, també amb un grau d'acord molt majoritari, la incorporació de totes les esmenes vives, bé directament o bé a través de textos transaccionats entre el document original i les esmenes presentades. Finalment, la Comissió de Justícia del Parlament debatia l'informe de la ponència el 10 de desembre. A petició dels grups parlamentaris de Ciutadans i del Subgrup del Partit Popular, es varen realitzar votacions separades de dotze de les cinquanta-cinc esmenes que quedaven vives, la qual cosa demostra el grau d'acord assolit. No voldria acabar sense agrair l'ajut inestimable de la presidenta de la Comissió de Justícia, la diputada Yolanda López; de la diputada Raquel Sans, disposada a qualsevol hora a despenjar el telèfon per fer d'enllaç amb la conselleria de Justícia; i la tasca duta a terme pel gestor, Àngel Zardoya, la lletrada Anna Casas i, molt especialment, del lletrat Antoni Bayona, el qual, a través de les esmenes tècniques que ens ha proposat, ha aconseguit conciliar jurídicament els legítims interessos de les víctimes i familiars de la desaparició forçada de menors amb el respecte a les normes sobre la protecció de dades de caràcter personal. Catalunya serà la segona comunitat autònoma de l'Estat espanyol en disposar d'una estratègia pròpia sobre la desaparició forçada de menors, de la qual cosa crec que ens en podem felicitar totes i tots. Res més. Moltes gràcies, senyor president, consellera de Justícia, diputades i diputats. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat... [[Aplaudiments.]] Gràcies, diputat Bruguera. A continuació intervindran la resta de ponents, per l'ordre habitual. I, per tant, en primer lloc té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Carmen de Rivera. Endavant.
Gràcies, president. Honorable consellera..., diputados, diputadas y ciudadanos que nos siguen a través de las redes y asociaciones que se encuentran en este hemiciclo en otra sala. Hoy es un día muy importante en el Parlament de Catalunya, pues vamos a aprobar todos los grupos parlamentarios la Ley sobre la desaparición forzada de menores, esa lacra silenciosa y ocultada tanto tiempo, del tráfico de niñas y niños, como vulgarmente se conoce –conocemos todos– «los bebés robados. Créanme si les digo que días como este hacen sentir orgullo de ser diputada de este Parlament de Catalunya. Aunque lento, el proceso, desde aquel lejano abril del 2017, como ha explicado el ponente señor Bruguera, en que se creó aquel grupo de trabajo sobre este tema, que, con comparecencias memorables para todos nosotros por su crudeza y sinceridad, nos ayudó a entender a los diputados del grupo la necesidad de hacer esta ley y el alcance del drama padecido por estas familias a las que les fue arrebatado su hijo, y los múltiples obstáculos legales, científicos y materiales con los que se encontraban continuamente en su lucha por encontrar a este hijo o la lucha de este hijo por encontrar a su madre. Quiero agradecer a todas las asociaciones que comparecieron, por su testimonio y su incansable labor de empuje para poder llegar a aprobar esta ley; ley que no se hubiera podido presentar sin la valiosísima colaboración del Observatori de Desaparicions Forçades de Menors, con su presidenta al frente, la doctora Neus Roig, verdadera alma mater de esta proposición de ley, y también la inestimable colaboración y ayuda de la jurista del observatori, Sílvia Climent. Con la aprobación de esta ley –y este es su objeto–, se pretende proporcionar los instrumentos normativos y recursos necesarios para el reconocimiento y efectividad del derecho a la verdad, justicia, reparación y garantías de no repetición de las víctimas de desaparición forzada, con sustitución de identidad, y también facilitar las tareas de investigación necesarias, regulando los procedimientos administrativos adecuados al caso, siguiendo las obligaciones contraídas en la Convención sobre los derechos del niño y la Convención internacional para la protección de todas las personas contra las desapariciones forzadas. Hoy, con la aprobación de esta ley, se pone remedio –si es que se puede remediar un padecimiento así– a una larga etapa de oscuridad y sufrimiento; sufrimiento que padecieron todas aquellas madres y familias a las que les arrebataron a sus hijos en los primeros años de la dictadura franquista, para erradicar ese gen rojo que, en el imaginario franquista, tenían los niños nacidos de madres republicanas. O aquellos niños que estuvieron refugiados en la guerra en otros países, que desaparecieron tras haber sido secuestrados por las autoridades franquistas y dados en adopción. O aquellos que fueron sustraídos a sus madres, solo por el hecho de estar desamparada o ser soltera, y fueron entregados a buenas familias católicas, donde serían educados en los valores franquistas. O todos aquellos niños sustraídos con posterioridad, ya en democracia, y que tuvieron la desgracia de toparse con desaprensivos que hicieron un verdadero negocio de lo que, como sabemos, empezó siendo un elemento de represión. En mi última intervención en un pleno, quiero poner en valor aquellos momentos en los que los grupos políticos apartamos nuestras diferencias políticas y alcanzamos grandes acuerdos en beneficio de la ciudadanía. Pues bien, esta ley es un buen ejemplo de ello. En este último Pleno de la legislatura, es importante que también logremos alcanzar un gran acuerdo transversal, en una materia tan fundamental, por ser de justicia y de derechos humanos, como es esta. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Per últim –i ja acabo, president– estant en l'últim Ple de legislatura, voldria desitjar-los a tots un bon Nadal i que l'Any Nou ens porti salut i esperança per a tothom. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor Rafel Bruguera. Endavant.
Gràcies de nou. Bon dia. President, diputats i diputades, consellera, avui, podem..., crec que podem fer bona aquella dita que resa: bé està el que bé acaba. Avui, en el darrer Ple de la XII Legislatura, aprovarem –crec i espero que amb un consens generalitzat– la Llei sobre la desaparició forçada de menors a Catalunya; la segona a l'Estat espanyol, després de la llei canària. Segurament –i crec que també ens ho hem de dir– si haguéssim disposat de més temps, havent pogut anticipar el debat a la totalitat, aquesta llei hauria sortit, probablement, una mica més arrodonida. Però crec sincerament –i n'estic convençut– que, amb les esmenes aprovades i les aportacions tecnicojurídiques del lletrat que ens ha guiat en la seva tramitació, el senyor Antoni Bayona, aquesta llei reuneix els requisits suficients per ser útil a la finalitat que persegueix: la veritat, la justícia, la reparació del dany causat i les garanties de no repetició, en els casos de desaparició forçada de menors o d'apropiació de menors, amb la conseqüent substitució d'identitat. Per bé que la majoria de casos tenen a veure amb la repressió franquista, no podem oblidar que també se'n varen donar en plena democràcia, fins ben entrats els anys noranta, com també pràctiques d'adopcions irregulars d'infants com a conseqüència de catàstrofes naturals, com ara alguns dels que varen sobreviure a les riuades del Vallès del 1962, o les nevades de Barcelona del mateix any, i que els familiars no poden localitzar. I si alguns aspectes potser no han quedat prou definits, es poden acabar de perfilar, també, a través del desenvolupament reglamentari de la llei. No podíem deixar passar una altra legislatura, diputades i diputats, sense dotar-nos d'un corpus jurídic específic per donar resposta des de Catalunya als centenars de famílies que varen patir –i encara pateixen– les conseqüències d'un dels delictes més greus contra els drets humans, com és la desaparició d'un nadó. I això avui serà una realitat, i crec que ens en podem felicitar col·lectivament. Però els verdaders protagonistes de la llei no som nosaltres, són les diverses associacions que apleguen les víctimes, que amb la seva lluita sense defallir, amb la seva insistència i perseverança, ens han convençut no només de la necessitat de la llei, sinó també de la urgència d'aquesta. Han passat molts anys, massa anys sense regulació, i es mereixen que en el darrer Ple d'aquesta legislatura donem llum verda a la llei que tant esperen i desitgen. Personalment ha estat molt enriquidor, com a polític i com a persona compromesa des de fa anys amb la causa de les desaparicions de persones, haver pogut aportar el meu granet de sorra en el debat i tramitació de la llei, i en vull donar les gràcies al meu grup parlamentari que m'ha permès representar-lo, malgrat que jo no formo part de la Comissió de Justícia del Parlament. Aquesta serà la darrera llei que votaré com a diputat, i estic molt content que sigui precisament aquesta. Guardaré, de veritat, molt bon record del meu darrer Ple del Parlament de Catalunya. Moltes gràcies, diputades i diputats, consellera, president. [[Aplaudiments.]]
Moltes gràcies, diputat. Li correspon ara un torn a la diputada Yolanda López en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia, diputats, diputades, consellera, treballadors. Antes de nada, saludar a las entidades y asociaciones que nos están viendo, y especialmente a las que impulsaron esta ley: un cordial saludo y un afectuoso abrazo. Hoy damos un paso hacia adelante para poner reparación y verdad a uno de los escándalos más dantescos e infames de la historia negra de España. Las fórmulas de represión política del franquismo llegaron a grandes extremos, como los de la desviación de hijos de las presas republicanas, con el argumento, el perverso argumento de evitar la transmisión de la maldad del gen marxista. Se han contabilizado hasta treinta mil niños y niñas desaparecidos, niños robados, hasta 1952 en España. Sin embargo, esto no finalizó aquí, sino que más allá del año 52 se siguieron sucediendo robos de niños y niñas en los hospitales hasta los años noventa. Unos casos de los que hoy en día no tenemos ni estudios ni estadísticas, pero que las reclamaciones demuestran un gran impacto. Madres como María Luisa Jiménez, que busca a su hija nacida en el 78; como Adelina Ibáñez, que busca a su hijo nacido en el 75; hermanas como Pilar, que busca a su hermana nacida en el 82; Adelina Ruiz, que busca a sus gemelas nacidas en el 80; Ana Páez, que busca a su hija nacida en el 81, y así muchas otras mujeres y también hombres que hoy siguen buscando a sus hijos e hijas, hermanos y hermanas; personas que se han pasado años de juzgado en juzgado intentando que se haga justicia; personas que buscan la verdad de los hechos. Búsquedas que requieren el apoyo institucional para que puedan ser llevadas a cabo con éxito. Un apoyo institucional para que estas víctimas puedan disponer de todos los recursos documentales necesarios para su reparación. Solo en los casos en que la madre firmó una renuncia del recién nacido en el momento del parto han podido recibir algo de información a nivel oficial para localizarlos o hacer un reencuentro. Sin embargo, todos los casos en los que no se tiene firmada la renuncia por parte de la madre o aquellas madres a quienes se les comunicó la falsa muerte de su bebé robado, tienen las denuncias archivadas por la imposibilidad, según jueces y fiscales, de seguir la investigación. Por tanto, hoy damos un gran paso hacia adelante para que Cataluña cuente con una ley que ayude a estas familias en la búsqueda de la verdad. Una ley que pone a disposición de las víctimas una serie de instrumentos normativos y recursos necesarios para el reconocimiento y efectividad del derecho de la verdad, justicia, reparación y garantías de no repetición de las víctimas en los casos de la desaparición forzada de menores y/o apropiación de menores, y facilitar las tareas de investigación necesarias en cumplimiento de las obligaciones contraídas en la Convención sobre los derechos del niño y en la Convención internacional para la protección de todas las personas contra las desapariciones forzadas, con un instrumento tan importante y necesario como es la Oficina de las Víctimas. Una ley que la ciudadanía viene reclamando desde hace años y que ya era hora que se aprobara en este Parlament por una cuestión de responsabilidad y de democracia. Es por ello que hoy quiero agradecer a todos los grupos parlamentarios que hayamos podido llegar a un acuerdo en relación con las «esmenas y poder presentar hoy un texto consensuado, y que gracias a este trabajo y consenso esta legislatura recoge este gran avance que refuerza nuestra democracia. No quiero acabar sin dar las gracias a todos los diputados y diputadas de cada uno de los grupos parlamentarios que han trabajado esta ponencia sin descanso y así facilitar que esta ley se aprobara antes de acabar la legislatura. Un agradecimiento muy especial desde aquí a esas personas que no salen en esta tribuna, pero que hacen un trabajo parlamentario increíble, y que sin ellos y sin ellas la tarea parlamentaria no sería posible. Gracias al letrado Antoni Bayona por su impecable trabajo; al técnico Àngel Zardoya, por facilitarnos tanto la tarea; por supuesto, al ponente relator, el diputado Rafel Bruguera –la ponencia no podía tener mejor relator–, y a los equipos técnicos que nos ayudan en nuestros grupos parlamentarios que, como siempre, son los y las imprescindibles. Gracias por todo el trabajo, porque gracias a esta ley Cataluña da un paso más en reconocimiento a la verdad, en la justicia, en la reparación y en la garantía de la no repetición. Personalmente no podía acabar mejor la legislatura que aprobando una ley que representa una obligación ética, histórica, política y jurídica. Y si me permiten, como será mi última intervención en esta legislatura, desearles un feliz año 2021 y que dejemos atrás este nefasto año 2020. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Bon dia, diputats, diputades..., ai! [[Pausa.]] M'ha caigut l'arracada. Bon dia. Deia el diputat Bruguera: «No podíem deixar passar una altra legislatura. Doncs crec que amb aquesta frase es resumeix i voldria començar la meva intervenció agraint-los, especialment al ponent, a la Raquel i a la Yolanda, especialment, per la feina intensa que ha fet possible no només que s'aprovi la llei, sinó que s'aprovi a temps, abans de que s'acabi la legislatura. Una feina que ha hagut de ser accelerada, però que els la vull agrair, i felicitar-los per la feina feta. La llei final ha incorporat totes aquelles mancances o matisos que faltaven en el text que vam proposar a l'inici. Ja ho vaig dir el dia que vam tramitar la llei aquí al plenari, fa no gaires setmanes, quan vaig situar la gran tasca que es va fer des dels mitjans de comunicació públics i des del periodisme per posar sobre la taula aquest greu problema i aquest greu crim del franquisme, no?, amb el documental «Els nens perduts del franquisme, fa gairebé vint anys. Com posa en relleu la proposició de llei, l'origen d'aquesta pràctica de sostreure els nens a determinades dones i famílies es troba en polítiques de planificació del franquisme; però del postfranquisme també, ja en democràcia. Nosaltres considerem que no es pot parlar de democràcia si es continuaven duent a terme aquestes pràctiques. Alguns encara posen en dubte que el franquisme fos un règim feixista, coneixent com, avui, les estructures del poder encara no estan suficientment depurades. Per tant, justícia, veritat, reparació, garanties de no repetició amb aquesta llei. Crec que el text incorpora eines, com l'Oficina de Víctimes, molts plantejaments que són útils per a les famílies, i també el que caldrà és que inclogui recursos. Per tant, crec que ens hem de felicitar, i els hem de felicitar especialment a tota la gent que ho han fet possible. Aquestes mares roges, aquest gen roig, encara corre per les venes del poble català i també del poble republicà de l'Estat espanyol i, per tant, per memòria de totes elles i pel futur que vindrà, també republicà, cal que fem aquest exercici i aquesta llei és una eina útil. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Manuel Reyes. Endavant.
Gracias, presidente. Consellera, diputados, diputadas, no debe existir mayor dolor que el que sufre una madre o un padre cuando pierde o le separan de su hijo. Y ese dolor es un dolor que te acompaña a lo largo de toda tu vida. No hay peor tortura ni peor fortuna que no conocer el paradero de tu hijo. Y es ese sufrimiento el principal motivo por el cual consideramos que debemos apoyar todos los grupos esta proposición que hoy aquí se nos trae, independientemente del color político y de nuestra ideología. Debemos dejar a un lado, por tanto, nuestras diferencias y humanizar, sensibilizar y reconocer el sufrimiento que han padecido y padecen muchos padres y madres que no conocen dónde se encuentran sus hijos. Bien saben los ponentes que todos los grupos hemos estudiado con detenimiento esta proposición de ley, y estudiándola queda todavía mucho –mucho– trabajo por realizar. Sí que es cierto que desde el Gobierno de España en el año 2013 se realizaron ciertos avances, como por ejemplo el convenio que firmó la Fiscalía General del Estado con los ministerios de Justicia, de Interior, de Sanidad, Servicios Sociales e Igualdad. Un convenio que establecía la creación de la comisión de seguimiento, dependiendo del Ministerio de Justicia, por el cual se creaba la Oficina de información de afectados por la posible sustracción de recién nacidos. Desde entonces, las administraciones públicas asumen la responsabilidad y el compromiso de respaldar institucionalmente a los posibles afectados. Por otro lado, en cuanto a relación de las pruebas de ADN, también se creaba una base, a nivel nacional, centralizada en el Instituto Nacional de Toxicología y de Ciencias Forenses. Por tanto, esa oficina que creamos ahora en el artículo 11 y la base de datos que se creó en el artículo 10 tienen que ir de la mano también de las bases nacionales, para poder ayudar, para poder conseguir que cualquier persona desaparecida podamos localizarla. Por tanto, desde el Grupo Popular daremos apoyo ampliamente a esta ley, a pesar de que no compartimos algunos de los artículos en su redactado, pero entendemos que tenemos que ir todos unidos para acabar con ese sufrimiento que sufren las madres, los padres, esa agonía también que, probablemente, muchos hijos –de no saber quiénes han sido sus progenitores– también la han padecido. Por tanto, agradecer el trabajo que ha realizado el ponente relator y todos los ponentes y felicitarnos a todos porque esta ley es un paso adelante. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula ara la diputada senyora Raquel Sans. Endavant.
Gràcies, president. Consellera, diputades, diputats, en primer lloc voldria començar expressant el meu agraïment al ponent relator, el senyor Rafel Bruguera, als altres diputats i diputades que han format part de la ponència, al lletrat, a la gestora, a la Neus, a la Sílvia, i, si m'ho permeten, també als companys del Departament de Justícia per haver-s'hi posat de cara en tot moment –la consellera Capella, la Teresa Vallverdú, el Joan Abad, l'Èric Gómez–, i també a l'assessora del Grup Republicà, la Mercè Espasa, sense la qual, doncs, les coses serien molt més complicades. La d'avui ha estat una feina de generositat i d'equip. Avui al Parlament, malgrat que no ho poden fer des de l'hemicicle, ens acompanyen representants de les diverses associacions de víctimes, també de l'Observatori de Desaparicions Forçades de Menors, a qui aprofito per saludar i enviar una abraçada molt forta. Entre elles, però, no hi pot ser la Dolores Pimienta. La Dolores avui fa noranta-sis anys. Seixanta anys després no ha llançat la tovallola per poder trobar el seu fill. La Dolores, com la meva àvia, va marxar d'Extremadura a finals dels anys cinquanta, i també, com la meva àvia, no sabia ni llegir ni escriure. Va venir a Barcelona buscant un futur millor i aquí es va quedar embarassada del seu segon fill. El Fèlix va néixer el 29 de maig de 1960 a l'Hospital Clínic de Barcelona. La Dolores va anar a donar a llum sola; el seu marit treballava, era habitual a l'època. I després de parir un nen aparentment sa –va pesar gairebé tres quilos, era pèl roig–, la infermera se'l va endur suposadament a netejar-lo. La infermera va tornar al cap d'una hora amb les mans buides. Li va dir que el seu fill havia mort. Després del xoc, la Dolores va demanar de veure el seu fill, lògicament, per poder-lo enterrar, per poder-se'n acomiadar. Li van dir que això no era possible, que ja l'havien enterrat –en una hora. Des de llavors va començar el seu periple per trobar un fill que, encara avui, seixanta anys després, té molt clar que li van robar. Després de molts anys d'investigació, hi ha massa coses que no casen. El pare de la Dolores no va quedar registrat enlloc. Al cementiri no hi van trobar el cadàver... El de la Dolores i del Fèlix és només un dels 300.000 casos –300.000 casos– que es calcula que es van produir a l'Estat espanyol entre el 1938 i el 1996. Ho han sentit bé: 1996. Les xifres són esgarrifoses. A Catalunya, hi ha centenars de denúncies presentades pels anomenats popularment com a robatoris de nadons, les desaparicions forçades de menors. La situació actual és que milers d'afectats –mares, pares, fills, filles– es veuen obligats a viure en el neguit i també en el patiment, incapaços d'avançar en la cerca dels seus familiars i restablir el dret fonamental a la seva identitat biològica. El que avui fem amb aquesta llei és un acte de justícia i de reparació democràtica, perquè entenem que és fonamental posar a disposició de les víctimes totes les eines necessàries. Per això, aquesta llei que aprovarem en aquest Ple amb un ampli consens, com ja s'ha destacat, permet crear una oficina d'atenció a les víctimes que les acompanyi, que les assessori en aquesta recerca plena d'entrebancs i de molts silencis –molts molts silencis. Amb aquesta llei també es crea una base de dades d'ADN que, com en el cas de les fosses comunes, permetrà seguir recuperant la memòria a la vegada que combatem el pas del temps. I voldria acabar posant en valor que, malgrat que la proposta inicial no ho contemplava, finalment la llei que avui aprovarem, aquest text de la llei que avui aprovarem, també serveix per anar a l'arrel d'un fenomen que té l'origen en la repressió feixista, en la repressió franquista, que va suposar un genocidi ideològic i que aquesta Transició modèlica que ens han volgut vendre l'ha invisibilitzat i l'ha amagat sota la catifa de les vergonyes, com si aquí no hagués passat res. Però avui a Catalunya, aixequem aquesta catifa i oferim a les víctimes una eina que les ha d'ajudar en la recerca de la veritat i també en la reparació, en la mesura del que sigui possible, d'aquest dolor. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. I, finalment, per acabar aquest torn, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, la diputada senyora Elena Fort. Endavant.
Bon dia, president. Consellera, diputats i diputades, en primer lloc salutacions als representants de les víctimes, entitats i associacions que ens acompanyen, una abraçada molt forta. En general, a la vida ens cal mirar endavant, deixar enrere allò que ha estat nociu, passar pàgina, tancar amb tres panys la casa i oblidar fets i persones. Alguna vegada, però, excepcionalment, cal parar-se, girar la mirada, obrir la casa, les portes, les finestres i que entri llum. Alguna vegada cal mirar enrere per tal de, precisament, poder mirar endavant, perquè si no sabem d'on venim mai podrem saber qui som ni on anem. I avui estem davant d'un d'aquests casos excepcionals i colpidors. Des dels anys quaranta fins als principis dels anys noranta –96, com concretaves; que realment escruix–, va haver-hi aproximadament 300.000 nadons i nens desapareguts a l'Estat espanyol; com ja s'ha comentat i hem repetit tots moltes vegades, tant per raons inicialment ideològiques com, finalment, com un simple negoci, però sempre sota el paraigua d'un règim franquista i els seus continuadors post-Transició, i sempre essencialment contra les dones. Estem davant d'un crim de lesa humanitat, que constitueix una de les violacions sistemàtiques de drets humans més greus de la història recent de l'Estat espanyol i, per tant, també de Catalunya: robatori i tràfic de persones; i que posa en entredit no només la idolatrada Transició espanyola, sinó tot un engranatge d'un estat que durant molts anys no ha sabut donar la deguda resposta, que encara calla i que mira cap a un altre costat. Un estat silenciat, que fins i tot ha fet cas omís del resultat de la feina del Grup de Treball sobre Desaparicions Forçades o Involuntàries de l'ONU, que, després de la investigació dels crims del franquisme, va concloure que..., en España nunca se ha establecido una política de estado en materia de verdad, ni existe información oficial ni se encuentra con los mecanismos de esclarecimiento de esta verdad. En aquest context, portem davant d'aquest Ple, a instàncies d'aquestes entitats i d'aquestes víctimes que ens acompanyen, la Proposició de llei sobre la desaparició forçada de menors a Catalunya, prèvia una tramitació corresponent i havent escoltat, en les compareixences corresponents en comissió, les víctimes, tant les víctimes, com l'Observatori de les Desaparicions Forçades de Menors, com les entitats representades d'aquestes. Una proposició de llei que té per objecte normativitzar al nostre país un sistema per tal de proporcionar instruments i recursos necessaris per al reconeixement i efectivitat del dret a la veritat, la justícia, reparació i garanties de no repetició a les víctimes a casa nostra. La realitat és que, en realitat, només els tribunals són qui poden donar real resposta a les víctimes i a les seves famílies, però alhora són les administracions les que han de posar al seu abast totes les mesures necessàries de reparació real i d'accés a la informació per fer efectiu el seu dret a la veritat i a aquesta justícia. Perquè, al cap i a la fi, podem ser qualsevol de nosaltres, un d'aquests bebès robats, o qualsevol dels nostres amics, i no ho sabem. La proposició de llei fou presentada per tots els grups de l'oposició i els dos grups que donem suport al Govern l'hem volgut també fer nostra. La feina conjunta ens ha permès consensuar i pactar una proposició de llei, que entenem més acurada finalment amb les esmenes acceptades, amb un consens bàsic –el company Reyes comentava que no estaven d'acord en algunes coses, però bàsicament estem d'acord en el que és essencial, amb aquestes divergències puntuals–, i a la que el lletrat del Parlament ha donat un embolcall final tacticotecnicojurídic que al final ha donat un resultat, entenc, excel·lent. Segurament millorable, com deies, company Bruguera, perquè tot és millorable, però crec que donem resposta a allò que ens demanaven. Per això, vull donar-vos les gràcies: company Bruguera, per la teva expertesa com a relator; a la resta de companys –Matías Alonso, Carmen de Rivera, Manuel Reyes, Yolanda López, Natàlia Sànchez–, i especialment a la companya Raquel Sans, per la seva complicitat. Gràcies a totes i tots. És un honor per a mi acabar aquesta legislatura amb l'aprovació d'aquesta llei, perquè no ho oblidem, per reparar en la mesura que puguem aquest dolor i perquè no es pugui tornar a repetir, i perquè només amb la veritat podrem ser realment lliures i construir un país millor. Moltes gràcies. I especialment deixeu-me finalitzar, en aquest últim dia, la meva legislatura, donant les gràcies a en Jordi, per la paciència; a l'Eva, l'Alba, per ser la meva memòria; a la resta de companys del grup, i especialment a l'Anna i a la Glòria, que són la meva bombolla i el meu equip. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Acabat aquest debat, els faig avinent, com saben, que la votació d'aquest dictamen es farà demà divendres, en acabar les dues darreres interpel·lacions. [[Projecte de llei de facilitació de l'activitat econòmica]] [[200-00010/12]] Passem, doncs, per tant, al següent punt de l'ordre del dia, concretament el cinquè, que és el debat del Dictamen de la Comissió d'Empresa i Coneixement sobre el Projecte de llei de facilitació de l'activitat econòmica. Té la paraula, en primer lloc i en nom del Govern, el conseller d'Empresa i Coneixement, el senyor Ramon Tremosa, per exposar-ne el dictamen. Endavant.
Moltes gràcies, senyor president. Bon dia, diputades i diputats. Bé, breument, perquè avui el protagonisme no és meu, sinó que és dels diputats d'aquesta cambra. Tenim aquí una llei de facilitació econòmica. És una llei coral que impulsen diferents departaments, però que implica un conjunt d'administracions a Catalunya, que és una llei que entenem que és més necessària que mai. Com vostès saben, la pandèmia ha accelerat la transformació digital en molts àmbits, i aquesta llei pretén consolidar la finestreta única empresarial a Catalunya, de manera que incorpori les diferents administracions i faciliti molt, doncs, la gestió amb l'Administració, la relació amb l'Administració. D'aquesta llei se'n poden beneficiar la pràctica totalitat dels autònoms i de les empreses d'aquest país. I, en aquest sentit, doncs, entenem que els correspon a les administracions catalanes posar-se al nivell de la revolució digital que hi ha avui a tot el món i que afecta tots els sectors d'activitat. És una revolució digital que, potser per causa de la pandèmia que vivim dia a dia, la urgència de les mesures mèdiques..., els debats sobre l'evolució de la pandèmia, doncs, no ens permeten fer una mirada llarga i veure que en l'horitzó hi ha una autèntica revolució que transforma i que multiplica la productivitat de tots els sectors productius. Per exemple, l'agricultura. Si vostès van al Google i posen «agricultura vertical, veuran com Holanda s'ha convertit en líder a Europa en l'exportació de tomàquets. I no és un país, diguem-ne, predisposat en termes d'insolació, de temperatura, etcètera, per ser-ho, no? Però, en canvi, gràcies a la revolució digital, fa que, per exemple, un enciam a Holanda necessiti només 9 litres d'aigua i no 250, 300, 350, com passa a Amèrica o a la Xina o en altres països europeus. I podria posar molts exemples. Vaig ser a Lleida la setmana passada. Vaig visitar una empresa líder mundial en fabricació de components metàl·lics per a pròtesis dentals. Una empresa que, en poc més de quinze anys, ha patentat fins a vuitanta..., ha obtingut fins a vuitanta patents en cinquanta països. I això sense un euro públic, no? I, per tant, els increments de productivitat que la digitalització suposa en tots els serveis també han d'arribar a l'Administració. I, en aquest sentit, només una dada del meu departament. Vostès saben que en dos mesos hem donat 240 milions d'euros en ajuts directes a diferents sectors afectats per la pandèmia, que hem fet pagaments a trenta i quaranta dies. I això ho hem fet sense contractar cap persona extra. I, per tant, ho hem optimitzat i hem tret encara molt més rendiment del personal que ja té el Departament d'Empresa i Coneixement. Per tant, doncs, les administracions han de ser a l'alçada, han de posar-se a l'alçada de la revolució digital, que multiplica la productivitat en tots els sectors d'activitat. Per tant, doncs, per anar acabant, perquè tinc interès en sentir-los a vostès i no és el meu dia, sinó que és el dia dels parlamentaris. Pretenem aconseguir una gestió integral de les dades de les empreses i dels professionals i dels autònoms a nivell de diferents administracions. Aquest concepte és important: gestió integral de les dades. Volem reduir càrregues burocràtiques. Volem minimitzar la intervenció administrativa. Volem establir per defecte la relació digital entre empreses i administracions. Volem fixar que les empreses i els autònoms hagin de donar una única vegada totes les seves dades i que això serveixi per a múltiples tràmits. I, per tant, doncs..., a més a més, volem oferir aquests serveis digitals de forma proactiva. Per exemple, si un bar i un restaurant han de ser tancats per decisió administrativa i per causes de salut pública, que la Generalitat, per exemple, sigui proactiva i pregunti a aquests establiments: «Ha sortit una subvenció. La vols? Aplica. Aquesta és la filosofia d'aquesta llei. Llavors, hi ha hagut un procés intens de debat i de contribucions de molts grups que voldria valorar especialment. I, doncs, hi han hagut canvis en relació amb l'avantprojecte de llei. Celebrem moltíssim la incorporació de la gent de Barcelona... Perdó. Celebrem moltíssim la incorporació de l'Ajuntament de Barcelona a la finestreta única empresarial. Vostès saben que hi havia molts ajuntaments fins ara incorporats. I celebrem de debò moltíssim que hi sigui l'Ajuntament de Barcelona. I volem agrair especialment al Partit Socialista les gestions que ha fet per tal de que en els propers dotze mesos, que és el termini que hem donat, l'Ajuntament de Barcelona, com a gran ajuntament de Catalunya, pugui també incorporar-s'hi. També convidem l'Administració de l'Estat a unir-se en aquesta finestreta única empresarial. Perquè entenem, doncs, que aquests processos de consolidació administrativa poden fer més fàcil i més eficaç la relació de les empreses i dels autònoms amb totes les administracions. I acabo. Acabo amb uns agraïments. Acabo amb uns agraïments a les persones que han possibilitat aquesta tramitació ràpida d'aquesta llei, a l'Oficina de Gestió Empresarial del nostre departament. Però també aquest ha estat un projecte que ha incorporat diferents departaments –Urbanisme, Economia, Presidència, el SOC, Medi Ambient, diferents gabinets jurídics– i els voldria donar les gràcies. I, finalment, senyor president, ara em posaré en un lloc que no em toca, però faig una proposta. Aquest informe hauria de portar el nom dels diputats que hi han intervingut, tal com passa al Parlament Europeu i en altres països. Aquest hauria de ser l'informe Campdepadrós, però també hauria de ser l'informe Cano, l'informe Orobitg, l'informe Romero, l'informe Rodríguez i també, fins i tot, l'informe Ferro i Aragonés. I en el Parlament Europeu, fins i tot, els diputats que són ponents, quan al final de la votació no els agrada el que ha sortit, demanen la paraula i diuen: «Senyor president, retiri el nou nom d'aquest informe perquè no m'agrada com ha quedat, que ha quedat desfigurat. Doncs penso que hem de posar en valor la intensa feina que han fet tots vostès i que això seria... És a dir, una llei que porta per nom «facilitació econòmica i administrativa i porta uns números, uns codis, una barra i l'any en curs... Penso que estimularia la participació dels diputats. Faria que hi hagués interès, per part d'un diputat, d'assumir aquesta càrrega de treball, que massa vegades passa desapercebuda. I això visualitzaria la feina que fan tots i cadascun de vostès, que en el cas d'aquesta llei ha estat molt notable. Moltes gràcies. I ara amb interès seguiré les seves intervencions.
Gràcies, conseller. A continuació té la paraula qui fou designat ponent relator, que és el diputat senyor Eusebi Campdepadrós. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Conseller, senyores i senyors diputats, la intervenció com a relator serà explicar succintament en què han consistit els treballs, que de cap manera reflectiran la intensitat amb la que s'han desenvolupat i tampoc la celeritat amb què s'han desenvolupat. Durant el desenvolupament d'aquest projecte de llei, s'han dut a terme quatre sessions de compareixença en ponència, que van ser als dies 19 i 26 d'octubre i 2 i 9 de novembre. En aquestes sessions es van substanciar divuit compareixences, i a més a més quatre compareixences que es van rebre per les aportacions per escrit. El dia 19 d'octubre vam tenir les compareixences de Foment del Treball, de Pimec, de la Federació de Municipis de Catalunya i de l'Associació Catalana de Municipis i Comarques, i també d'Autònoms Pimec i Pimec Dones. El 26 d'octubre vam tenir les compareixences del Consell de Col·legis d'Enginyers Tècnics Industrials de Catalunya, el Consell de Col·legis d'Advocats, el Col·legi d'Arquitectes de Catalunya, el Col·legi d'Economistes, el Consell de Col·legis Oficials de Gestors Administratius. I el 2 de novembre es van substanciar les compareixences de l'Ajuntament de Barcelona, de l'Oficina d'Activitats de la Diputació de Barcelona i del Consell General de Cambres. I el darrer dia, el 9 de novembre, es van substanciar les compareixences, doncs, en ponència de Comissions Obreres de Catalunya, de l'Associació de Professionals Autònoms i del catedràtic de Dret Administratiu Joaquín Tornos. I les compareixences que han estat per escrit han estat quatre: la Federació d'Associacions Gitanes de Catalunya, l'Associació Catalana de Dones Directives i Empresàries, el Consell de Col·legis de Graduats Socials i també l'Autoritat Catalana de la Competència. Evidentment, hem d'estar molt i molt agraïts a tots els compareixents, tant per la disposició a venir, pel seu temps i també per les seves aportacions al contingut i al text del projecte. Ja hem vist que, malgrat la celeritat en la tramitació, les compareixences han estat plurals, representatives del món empresarial, de l'Administració i també del món professional. Evidentment, cal agrair també..., és cert que el conseller, doncs, ho remarcava, i li agraïm les seves paraules com a diputats i, com a relator, en nom de tota la ponència, tots els diputats de la ponència, però evidentment l'impuls inicial ve del Govern. Per tant, jo crec que cal donar les gràcies a la consellera Àngels Chacón, que va iniciar el tràmit de la llei, i al conseller Ramon Tremosa, que avui ens acompanya i que l'ha finalitzat. Però també a tot l'equip del departament, que sé que ens està escoltant, i especialment a qui ha estat, en aquest sentit, el nostre enllaç i ànima per impulsar la llei al departament, la senyora Cristina Pruñonosa, i també a la lletrada, que també ha estat..., lletrada que ha intervingut en el departament en aquesta llei, doncs, la Roser Campdepadrós, que, com no se'ls deu escapar, és la meva germana. I també, naturalment, donar les gràcies al departament, al Josep Vicenç Mestre, totalment diligent a anar concertant totes les reunions. I per descomptat, i molt especialment, a la lletrada d'aquesta casa, la senyora Anna Casas, que, també..., moltes gràcies a la seva diligència i a la seva professionalitat, a les seves observacions, que han enriquit, via esmenes tècniques, el text de la llei. I també, naturalment, al gestor parlamentari, el senyor Frederic Soler, que el vam fer anar de bòlit. I també, naturalment, a l'assessor ja del grup, el Roberto, que ha col·laborat, i molt, amb aquest relator. I naturalment, l'agraïment principal sí que em permetran que sigui per als altres ponents de la llei, el senyor José María Cano, de Ciutadans; el senyor Alfons Montserrat, del Grup Republicà; la senyora Alícia Romero, del Grup Socialistes i Units per Avançar; el senyor Lucas Ferro, eh?, dels comuns; el senyor Vidal Aragonés, de la CUP, i el senyor Santi Rodríguez, del PP. La veritat és que els tinc un immens agraïment. Soc molt conscient que la tramitació d'aquesta llei per urgència extraordinària, que ens ha permès arribar avui aquí al debat i demà a la votació de la llei, ha estat un treball ingent, intens, molt forçat algunes vegades, però crec que ens podem felicitar del treball dut a terme. Aquesta urgència..., en van entendre ells la necessitat; jo els agraeixo moltíssim la seva disponibilitat, la seva col·laboració. I els reitero el que els vaig dir en comissió: els demano disculpes per haver forçat les feines d'aquesta ponència, però que ens permetessin arribar avui, abans de la finalització de la legislatura, aquesta llei. I també els reitero les disculpes per l'ensurt que degut a un error meu van tenir en comissió, i que naturalment, doncs, no tindrà més conseqüències i que serà esmenat. I amb el permís del senyor president i sense tenir específicament a veure ja amb el tràmit de la llei, sent la darrera intervenció meva en aquest faristol en aquest darrer Ple, sí que voldria fer un agraïment ja per tota la legislatura a tot el personal del departament; a tot el personal d'aquest Parlament, tot el personal d'aquesta casa, que amb la situació actual de pandèmia ha permès la continuació del treball parlamentari i, per tant, ha permès la continuació que tots nosaltres com a diputats tinguéssim veu i que no s'aturés la democràcia; agraïment també a totes les diputades i diputats amb qui he tingut l'ocasió i el privilegi d'interactuar, de tots he après. Hem arribat a acords o no hi hem arribat, però de tots he après. Naturalment, també un agraïment immens al personal del meu Grup Parlamentari, de Junts per Catalunya, i a totes les diputades i diputats també del meu Grup Parlamentari Junts per Catalunya, que ha estat un grup al qual ha estat un privilegi de pertànyer pel seu nivell intel·lectual i polític i pel qual..., no l'hi diguin a l'oïdora, però fins i tot hagués pagat per ser-hi. I també, si em permeten, un agraïment personal al suport que he rebut de tot el personal de la cambra –de tots vostès– en una situació personal difícil i que precisament gràcies a aquest suport l'he pogut superar. I especialment, si m'ho permeten, a la meva secretària, a l'Eva, i també especialment a tots els secretaris de la Mesa –el senyor David, la senyora Laura Vílchez i la senyora Rut Ribas–, que m'han suplert i substituït totes les vegades que ha fet falta. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes reservades, té la paraula en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans el diputat senyor José María Cano. Endavant.
Muchas gracias, presidente. Conseller, diputados, diputadas, muy buenos días a todos. Hoy presentan a debate y votación el Proyecto de ley de facilitación de la actividad económica. Este es un proyecto que lideró la anterior consellera de Empresa y Conocimiento y que usted, señor Tremosa, pues, ya se encontró encima de la mesa listo cuando entró en su cargo. De hecho, la iniciativa la admite la Mesa del Parlament a principios del mes de febrero. Y a nuestro modo de ver, este proyecto de ley ha tenido que vencer tres grandes obstáculos para poder llegar a este trámite de aprobación. Un trámite de aprobación que haremos en este último Pleno de la legislatura; por lo tanto, sonando la campana. Como les decía, tres obstáculos que han hecho que no pudiéramos trabajarlo como un proyecto de ley clásico y se recurriera al procedimiento de máxima urgencia, lo cual significa que los plazos de tramitación se han reducido a la mínima expresión. El primer obstáculo es la evidente inacción de este Govern, preocupado por su tema y muy lejos de implicarse de manera efectiva y eficaz a la hora de tratar las cosas que realmente importan a toda la ciudadanía y a la economía catalana, como es el caso de un proyecto de ley como este, que no busca otra cosa que la simplificación administrativa. El segundo obstáculo son las disputas internas entre los socios de govern que provocaron el cese de la consellera promotora de la ley y que el nuevo conseller tuviera que ponerse al día, a pocos meses de acabar la legislatura, ya casi sin capacidad de reacción. Y, en tercer lugar –y es de justicia reconocerlo, que no todo es culpa del Govern y del conseller, evidentemente– ha sido el Covid, ¿no?, la situación de pandemia que estamos viviendo, con la que convivimos desde el mes de marzo. Una situación que ha dificultado en gran medida nuestra labor parlamentaria, donde hemos tenido que priorizar la emergencia, perjudicando la tramitación de leyes como esta. Esos tres elementos unidos han complicado enormemente el trabajo de todos los grupos parlamentarios. Y lo han hecho limitando el número de comparecientes que nos pudieran dar su visión sobre el tema y dar respuesta a nuestras preguntas y a nuestros comentarios, reduciendo los plazos para trabajar las enmiendas presentadas por los diferentes grupos parlamentarios, limitando de esa manera los tiempos de debate, los tiempos de reflexión y de acuerdo. Y ha sido una auténtica carrera contrarreloj para intentar que este proyecto de ley llegara a votarse antes de finalizar la legislatura. Por eso, lo primero que quiero reconocer es el enorme esfuerzo que han realizado los equipos de todos los grupos parlamentarios –sobre todo los que conformamos la oposición–, en aras a garantizar la calidad de nuestra labor legislativa. Y lo digo con total conocimiento desde mi posición de presidente de la Comisión de Empresa, que ha sido la encargada de la tramitación. Y en este punto también quiero agradecer todo el trabajo y la ayuda que he recibido de mi compañero, de nuestro diputado Martí Pachamé, portavoz de la Comisión de Empresa, y de mi compañera, la asesora Rosaura Ferriz. Sin ellos habría sido prácticamente imposible llegar a tiempo. También de la letrada, la señora Anna Casas y la señora Campdepadrós, y todas las facilidades y voluntad de llegar a acuerdos y a un consenso del ponente relator de la propuesta de ley, el señor Eusebi Campdepadrós, de la directora de la Oficina de Gestión Empresarial, la señora Cristina Pruñonosa, por toda su atención, y del relaciones institucionales de la conselleria de Empresa, el señor Josep Vicenç Mestre, por facilitarnos las cosas. Entrando en el contenido del proyecto de ley, este proyecto de ley queda englobado dentro de aquellas medidas que tienen por objeto favorecer y facilitar la actividad económica y aprovechar las capacidades emprendedoras de la ciudadanía. En el caso que nos ocupa, lo hace intentando maximizar las ventajas que nos permite el entorno digital en las relaciones con la Administración. Y la meta de toda esa facilitación administrativa no puede ser otra que favorecer a la creación de empleo y a la prosperidad económica. Uno de los elementos clave para tener una economía competitiva –y esa es una de las políticas que implementamos desde Ciudadanos en aquellas instituciones en las que gobernamos– es el simplificar, dentro de lo posible, todos los trámites administrativos: reducir las cargas administrativas y la burocracia, facilitando las relaciones con la Administración, y que no supongan un sobrecoste excesivo para los autónomos y las empresas a la hora de desarrollar sus proyectos o abrir sus nuevos establecimientos; por lo tanto, eliminando todos aquellos trámites burocráticos que se muestren necesarios y mejorando y agilizando el resto. Y yo añadiría, dentro de este contexto, sobre todo evitar la creación de nuevas trabas; conseguir, por tanto, reducir al máximo todo el papeleo al que se enfrentan las empresas a la hora de emprender o ampliar su actividad, y muy especialmente pensando en los autónomos, las microempresas y las pymes, que son los que menos recursos humanos y técnicos pueden dedicar a toda esa burocracia, y que todos esos recursos que destinan a ese papeleo dejan de ser recursos disponibles para el desarrollo de sus negocios. Este proyecto de ley tiene como antecedente la Ley 16/2015, de simplificación administrativa de la Generalitat y de los ayuntamientos; una ley que crea un marco jurídico con el objetivo de reducir la intervención administrativa e intenta reducir aquellas acciones y controles que sean..., o reducir a aquellas acciones y controles que sean estrictamente necesarios –necesarios para verificar el cumplimiento de la normativa que regula una determinada actividad– y que se realicen para garantizar la seguridad y preservar el interés público. La ley 16/2015 también significó introducir la figura de la ventanilla única empresarial, que en cierta manera es la idea base de este proyecto de ley, que se marca como uno de sus objetivos principales el avanzar en esa idea de portal único para analizar todos los trámites empresariales, facilitando de esa manera las relaciones con la Generalitat y con los ayuntamientos. Es evidente que la Ley 16/2015 no ha solucionado muchos de los problemas y demoras con los que se encuentran los emprendedores a la hora de iniciar una actividad o abrir un establecimiento. Por poner un ejemplo: a pesar de estar recogido en la normativa que todo documento o dato que ya obra en poder de la Administración no debería solicitarse de nuevo, la realidad es bien distinta. Si el funcionario encargado del expediente lo vuelve a pedir, el autónomo o el empresario optará por entregárselo de nuevo para evitar demoras en los trámites, porque la mayoría de administraciones locales no tienen la posibilidad de comprobar de manera ágil, de manera rápida, la existencia de ese documento o de ese dato en sus archivos, aunque ya se haya entregado en otro departamento precisamente de ese mismo ayuntamiento. Por eso, uno de los elementos que pretende abordar este proyecto de ley es que cuando un dato ya esté en poder de una administración, cuando un dato ya esté en poder de la Generalitat, o un dato ya esté en poder de un ayuntamiento, no sea necesario volverlo a presentar, porque ya constará dentro del área privada correspondiente de la ventanilla única empresarial. Otra cosa bien distinta es que esto se gestione bien, y se garantice por parte del Govern, en coordinación con el resto de administraciones, para que al final sea realmente así. Otra de las características de este proyecto de ley es que, en aras de facilitar los trámites para la puesta en marcha de las diferentes actividades económicas, se utilice un enfoque diferente al actual, que pasemos a otra manera de entender la relación de la Administración con los autónomos y las empresas, potenciando el principio de confianza mutua, y que el control que realice la Administración sea a posteriori en aquellas actividades que no tengan peligrosidad, apelando también a la responsabilidad del empresario o del autónomo que invierte su dinero para poner en marcha un negocio, y que es el primer interesado en cumplir con la normativa para poder ejercer esa actividad. Siempre, eso sí, garantizando el adecuado control ex post, garantizando el cumplimiento de la normativa y todas las medidas de seguridad. Y otro de los objetivos de esta ley es que los autónomos y las empresas dispongan de nuevos servicios para que puedan gestionar sus negocios de la mejor manera posible, siempre bajo el paraguas de un marco jurídico que garantice sus derechos. Y analicemos ahora un poco las dificultades. Desde nuestro punto de vista, uno de los principales problemas que presenta el presente proyecto de ley es la necesidad de garantizar que los ayuntamientos tengan los recursos necesarios para su puesta en marcha, tanto para la efectiva puesta en marcha de una verdadera ventanilla única, como para el cambio de filosofía a la hora de relacionarse con los autónomos y con las empresas, pasando del control antes de iniciar la actividad a hacerlo después de iniciada. Y es que la pandemia ha estresado hasta el límite los sistemas de tramitación administrativa de las diferentes administraciones, sobre todo de las municipales. Hemos visto cómo, a lo largo de todos estos meses, las herramientas digitales muchas veces han sido las únicas vías posibles para relacionarse con la Administración, y, a pesar de todos los esfuerzos que han realizado, se han hecho evidentes las carencias que presentaban los diferentes sistemas. Pensábamos que la digitalización estaba desarrollada, pero en la práctica nos hemos dado cuenta de que dependemos en gran manera de métodos tradicionales basados en el papeleo de siempre. Por eso algunas de las enmiendas que hemos presentado y consensuado buscan el compromiso de la Generalitat de garantizar los recursos humanos y técnicos suficientes para que esta ley se pueda implementar en todos los ayuntamientos. También será imprescindible la formación y el reciclaje del personal, que en estos momentos está acostumbrado a una manera de trabajar y que deberá cambiar la manera de hacerlo, donde el teletrabajo tendrá un papel importante a la hora de organizar los equipos. Nuestras enmiendas también han ido enfocadas a tener en cuenta las características diferenciales de los autónomos y las microempresas. Por eso, dentro del consejo asesor que define el proyecto de ley y que hará propuestas sobre la puesta en marcha de la misma, incluimos la necesaria representación de las entidades que defienden los intereses de los trabajadores autónomos, para que también puedan aportar su visión particular. Los autónomos no tienen medios, los medios que tienen las grandes empresas a la hora de hacer todos esos trámites y todas estas gestiones. Y desde la perspectiva del usuario de estas herramientas online, también nos encontramos con una brecha digital: son muchos los autónomos y microempresas que necesitan apoyo técnico y formativo para pasar a realizar todas las tramitaciones de manera íntegramente digital. Por eso, una de nuestras enmiendas introduce el compromiso de la Generalitat de impulsar programas adaptativos para formar a los autónomos y empresarios que no tengan conocimientos en la utilización de esas herramientas digitales, y que esta formación se realice tanto de forma presencial como online, y que se impulse también a lo largo de todo el territorio. Otro de los elementos claves es el de la colaboración entre las administraciones –lo decía el señor conseller–, para que pueda convertirse en una verdadera ventanilla única y no sean miles de parches inconexos. El sistema debe tener como objetivo permitir al empresario relacionarse con todas las administraciones desde un único acceso, y si no se consigue este objetivo, la ley habrá fracasado. Un ejemplo es que Barcelona, que es la principal ciudad en implantación de actividad económica, concentrando más del 30 por ciento del total de la actividad, no participa en la actual ventanilla única y tiene su propio sistema. Por lo tanto, sería conveniente también que estuviera dentro del sistema. Por lo tanto, es imprescindible que haya una colaboración muy estrecha entre las diferentes administraciones para que el sistema funcione y sea un verdadero portal único para todas las empresas. Por eso, una de nuestras enmiendas incorpora, dentro de los principios del modelo, la colaboración y coordinación entre las administraciones públicas, y buscando como objetivo no solo la colaboración entre la Administración de la Generalitat y los entes locales, también con el resto de administraciones de toda España. Es evidente que muchas empresas tienen sus establecimientos a lo largo y ancho de todo el territorio, y que, a mayor coordinación, mayores facilidades. Por eso hemos incluido una enmienda para que la comisión que se encargará de seguir y evaluar las medidas incluidas en este proyecto de ley lo haga con una visión global, con el objetivo de instalar nuevos mecanismos de colaboración entre las distintas administraciones. También en el marco de las enmiendas que hemos propuesto, y para dotar de servicios adicionales a esta ventanilla única, introducimos herramientas con el objetivo de facilitar la financiación, que es otro de los grandes problemas a los que se enfrentan los autónomos y las pymes a la hora de desarrollar y ampliar sus actividades, impulsando la creación de un servicio de financiación unificado con la finalidad de favorecer la promoción de las actividades que contribuyen al crecimiento económico y, por lo tanto, a la creación y al mantenimiento de la ocupación y la innovación. Otro de los aspectos importantes para el grupo que represento es la imprescindible evaluación de las políticas públicas. Por eso una de nuestras enmiendas introduce una disposición adicional para que, si este proyecto de ley se aprueba, a los dos años el departamento que gestiona la ventanilla única elabore un informe donde se analice el grado de aplicación de la ley, el coste de su cumplimiento y se evalúe el impacto de los regímenes de intervención administrativos previstos, para poder identificar si es necesario adoptar medidas adicionales para la simplificación del acceso y del ejercicio de las actividades económicas por parte de las empresas, y que este informe se publique en el portal de transparencia actualizado periódicamente. Es imprescindible que la evaluación de este tipo de políticas sea continuada, buscando una mejora constante de los sistemas para que realmente se convierta en una herramienta útil para los autónomos y las pymes. También hemos incluido, a través de nuestras enmiendas, que faciliten el trabajo a los que quieren iniciar una nueva actividad. Algunas las hemos podido consensuar con los grupos que dan apoyo al Govern, como es el caso de la elaboración de un texto único que recoja la normativa reguladora de los impuestos cedidos a la Generalitat y de esta manera facilitar su cumplimiento y evitar errores, y otras no las hemos podido transaccionar, como es el caso de crear un portal donde se integre toda la información urbanística en vigor, para facilitar también la actividad de las empresas que se enfrentan a la disparidad de normativas a lo largo de todo el territorio. Este proyecto de ley, como les he podido exponer, persigue el objetivo de facilitar las relaciones de los autónomos, profesionales y empresas con la Administración a la hora de iniciar actividades económicas o poner en marcha nuevos establecimientos. Y tampoco podemos perder de vista la grave situación económica derivada de la pandemia, que exige desarrollar todas las herramientas posibles para salvar la actividad económica, que es tanto como salvar los puestos de trabajo. Y, para ello, una de las vías es la de facilitar la puesta en marcha de todos aquellos proyectos que puedan generar riqueza y salarios dignos, evitando que se pierdan en el limbo de la burocracia administrativa. Y, por último, una pequeña reflexión personal. Esta será mi última intervención en el Pleno de esta legislatura y el destino ha querido que sea para hablar de un proyecto de ley que tiene por objetivo facilitar las cosas a los autónomos y a las pymes y potenciar la creación de empleo; en definitiva, para hablar de los problemas reales de los catalanes. Y espero y deseo que en la próxima legislatura no tengamos que esperar hasta el último Pleno para ocuparnos de lo que realmente preocupa a todos los catalanes. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Alícia Romero. Endavant.
Gràcies, president. Bon dia, conseller. Bon dia, diputats i diputades. Avui, de nou, amb el debat i votació d'aquest Projecte de llei de facilitació de l'activitat econòmica, crec que es posa en evidència la responsabilitat de l'oposició, el treball incansable de l'oposició i el valor de l'oposició, a vegades tan menystinguda en aquest Parlament. I ho dic per dos motius. A banda de que ja s'ha repetit molt, durant aquesta legislatura que s'acaba, que estem davant d'un govern esgotat, dividit i trencat, estem davant un govern que no té majoria parlamentària. Això és evident que obliga els grups parlamentaris que donen suport al Govern a ser generosos, a dialogar i a acordar, perquè allò que ells pretenen que s'aprovi, doncs, es porti a terme. Però, sobretot, el que cal és un treball molt intens de l'oposició, perquè la feina a nosaltres se'ns multiplica, i, per tant, la nostra feina acaba sent molt valuosa. És veritat que, per exemple, amb els decrets llei, quaranta-dos decrets lleis que s'han portat en aquest Parlament, no hi ha hagut ni aquest diàleg ni aquest treball, i malgrat tot s'han aprovat, per la responsabilitat de l'oposició, no? Per tant, crec que també avui val la pena que es posi en valor el treball dels grups parlamentaris que conformem l'oposició. El segon motiu pel que els deia de la importància d'aquesta oposició és perquè aquesta llei, també la que debatrem després, es tramita, s'ha tramitat per extrema urgència. Això vol dir que s'han reduït –i ho han dit també els compareixents que m'han precedit– els terminis al màxim; això vol dir que hem hagut de fer menys compareixences de les que voldríem, en menys temps, i sobretot s'ha reduït el termini per presentar esmenes: amb totes les pròrrogues, deu dies, i després, evidentment, deu dies més per treballar en ponència. Per tant, jo crec que és una manera negativa de treballar, dolenta de treballar. No hauríem de permetre que la tasca legislativa es fes d'aquesta manera. Aquest Govern se'n va –nosaltres ho hem dit– amb un balanç deficient d'aquesta legislatura, no? I en aquest Ple, que ens porta cinc lleis –ara, aquest matí, dues–, doncs això, degut a que probablement aquestes lleis s'acabin aprovant, podrà fer un balanç molt més positiu. Però nosaltres creiem que..., el Govern té un cert mèrit perquè, evidentment, ha portat aquí aquestes iniciatives, però crec que el treball incansable i esgotador de l'oposició, fent un treball impossible, s'ha de posar també en valor. Perquè, miri, jo ho he dit bastantes vegades en les ponències –i els ponents que m'han acompanyat ho saben–, que és que una de les principals tasques com a diputats és legislar, aquest és el valor que té aquesta cambra. La cambra legislativa per excel·lència és el Parlament i el que ha de fer és legislar, legislar bé i legislar amb rigor. I per això bàsicament el que cal és serenitat i temps. I saben que –ho he dit moltes vegades; i ho he dit jo, però no només ho dic jo– hi han molts autors que parlen d'això, i diuen que legislar és una ciència i és un art, i, per tant, necessitem coneixement i necessitem delicadesa per poder legislar. Per això els tràmits legislatius, bàsicament, ens permeten dues coses: que persones externes, amb coneixement, vinguin a comparèixer i ens il·lustrin i ens il·luminin, moltes vegades, i tenir el temps per treballar i madurar una llei. Això és, bàsicament, l'oportunitat que ens dona el tràmit legislatiu. Aquests dies he estat mirant coses, amb el poc temps que hem tingut, i he trobat... El Virgilio Zapatero és un catedràtic de filosofia del dret que va publicar un llibre el 2009 que parlava de l'art de legislar. És una de les obres més completes que tenim a la doctrina espanyola, perquè no n'hi han gaires en aquest menester. I una de les idees de la seva obra és que la norma –vull llegir-ho per no equivocar-me–, «la norma, la llei –diu– «ha de ser un dels instruments més dignes de la intervenció estatal, no conformant-se així amb una mera expressió del poder, sinó, com ja es va dir durant la Il·lustració, com una voluntat il·luminada per la raó. Són 389 pàgines que tal vegada ens aniria bé llegir aquest Nadal. Es refereix també a «la dignitat de la legislació, no?, que deia Jeremy Waldron, a la que va dedicar molt de temps i va generar molt rebombori la primera vegada que la va citar. «La dignitat de la legislació, ho trobo fantàstic. Legislem per resoldre un problema, per organitzar-nos socialment un àmbit de la vida, un aspecte, i per això creiem que cal fer-ho amb el cap clar, amb temps, amb serenitat, que és el que no ens ha portat, doncs, la tramitació d'aquesta llei de facilitació econòmica. L'impacte d'una llei és gran, és molt gran, afecta moltes persones, en aquest cas moltes empreses, moltes administracions. I nosaltres creiem que no es pot frivolitzar. Amb aquest tràmit atropellat d'aquesta llei, crec que hem estat un punt frívols, no?, i hem corregut massa. I no puc dir, crec, que haguem legislat com deia Waldron o com escriu Virgilio Zapatero en el seu llibre. Crec que hauríem de reflexionar tots plegats sobre això. Aquest projecte de llei el que intenta és posar uns instruments, no?, posar alguns instruments perquè l'activitat no pateixi els endarreriments –es diu molt sovint– de la feixuga democràcia burocràcia de l'Administració. Jo crec que feixuga, però necessària també, perquè és important que garantim el màxim de rapidesa i d'eficàcia en els treballs de l'Administració, però també hem de garantir que això..., que l'activitat es faci amb les màximes garanties i respecte. Això, de fet, en gran part ja ho vàrem fer amb la Llei 16/2015; aquell va ser, diguéssim, l'impuls més important per simplificar i per facilitar l'activitat econòmica des de l'Administració. Aquesta llei és un pas més. És veritat que és un pas més, però el gran canvi va ser aquell; en aquell cas va ser una llei tramitada amb una certa normalitat i hi vam poder, doncs, treballar més rotundament. Nosaltres, des del meu grup, hi vam donar suport, perquè ens semblava que era veritat que calia un impuls a les administracions per simplificar tota aquesta activitat econòmica i administrativa. Ara, la meva pregunta, no?, és: aquella llei ha millorat la burocràcia, ha millorat la situació de les empreses a l'hora d'impulsar i iniciar la seva activitat? Crec que aquesta és la pregunta que ens hauríem de fer abans de plantejar-nos una nova llei. Sincerament, crec que no. I crec que en els debats que hem tingut ho hem vist. Hi han moltes administracions que encara no compleixen la llei. Això ho deia el senyor Vidal Aragonés, de qui jo també he après molt, perquè és veritat, la llei ja parla, en molts casos, de dos mesos, i resulta que hi ha ajuntaments que en tarden vuit i nou i sis, és a dir, que no estan complint la llei. Com fem complir la llei? Perquè per moltes lleis que fem, si no posem probablement els instruments, de què serveix? I crec que aquest és un dels problemes que tenim. Llavors, jo em pregunto això: aquella llei va donar resposta? Jo crec sincerament que no. I ara en posem una altra. Bé, veurem què passa, però una llei per se no resol els problemes; la llei ha de venir acompanyada d'instruments i de recursos que permetin que allò que es persegueix acabi passant. I no estic del tot convençuda de que això sigui així. I el que passa és que aleshores genera frustració, perquè no assolim els objectius que perseguim. I no vull ser pessimista, eh?, ja saben que no ho soc. Però un, quan legisla, també ha de fer-se algunes preguntes. El principi de la llei parla que d'aquesta llei se'n beneficiaran 826.000 empreses, no?, diu, i estalviarà 38 milions d'euros a les empreses per reducció de la tramitació administrativa de la burocràcia. Bé, però no parla, per exemple, dels ajuntaments. És molt important. És a dir, aquesta llei..., bàsicament carreguem unes obligacions als ajuntaments, perquè després els obliguem, degut a que estalviem «burocràcia, per dir-ho així, que no m'agrada la paraula, inicial per després haver de fer un control ex post. Aquest control ex post necessita inspecció, i, per tant, necessitem recursos per poder fer això. I crec que aquesta falta, doncs, de sensibilitat envers els ajuntaments, els instruments i els recursos és evident en aquesta llei. I crec que això probablement no ho hem acabat de resoldre. Mirin, nosaltres hem treballat de valent en aquesta llei, ho hem fet per responsabilitat i crec que sempre ho hem fet amb voluntat d'acord. De fet, des del primer dia vam dir que compartíem els principis de la llei i els principis que apareixen a l'article 5. La confiança mútua que ha d'existir entre l'Administració i l'administrat, en aquest cas empreses, però també els ciutadans, la responsabilitat també dels ciutadans i de les empreses, i, per tant, la facilitat de començar activitats la compartim. Però, com deia, tinc els dubtes de que finalment garantim que això sigui així. I dic que hem tingut voluntat d'acord –i ho sap el senyor Campdepadrós– perquè hem assistit a totes les reunions que s'han fet amb el Govern. I aquí vull agrair al Josep Vicent Mestre i a la Cristina Pruñonosa, doncs, que ens han ajudat a entendre algunes coses; és una llei molt tècnica i, per tant, no ha estat gens fàcil. Nosaltres hem presentat, amb aquesta voluntat acord, trenta-sis esmenes conjuntament amb el Govern. Vull dir que hem intentat que això vagi endavant. N'hem presentat vint-i-set a banda, d'aquestes se n'han acceptat algunes; vuit no, però haig de dir que el balanç és positiu, és veritat. Crec que nosaltres des de la responsabilitat intentem sempre millorar les lleis. I crec que aquesta llei ha millorat, si la comparem amb el text inicial. No sé si suficient. I vull posar, per exemple, doncs, aquesta esmena de Barcelona que deia el conseller, i que també li vull agrair la seva intervenció perquè es pogués acordar. No parlava de Barcelona, aquesta llei, quan el 30 per cent de l'activitat econòmica passa a la ciutat de Barcelona. Bé, hem pogut incorporar una addicional que parla del règim competencial de la ciutat de Barcelona. Crec que és molt important. Hi ha el compromís, també, de que en dotze mesos s'incorporin a la finestreta única empresarial, amb el que tot això significa. I crec, doncs, que cal felicitar també la intervenció del conseller, també del primer tinent d'alcalde Jaume Collboni i de tot el Govern de Barcelona per, escolta'm, formar part d'aquests treballs, no? Però bé, no sé si el balanç és prou prou prou satisfactori com per donar per bona aquesta llei. Jo ho he dit també algunes vegades, eh?: qui legisla som el Parlament i no el Govern, i a vegades també en els debats apareixia molt «el departament no diu, «al departament no li sembla, «al departament no li agrada. Bé, el departament no governa..., ai, el departament governa i no legisla, i legislem els diputats, no? I això també ho hauríem de tenir en compte. Retornant una mica a la llei, hi ha alguns elements –molts– que s'han millorat, és veritat, amb les esmenes de tots, però n'hi ha alguns altres que a nosaltres ens queden algunes recances. Ja no tant perquè no s'hagin acceptat esmenes, sinó perquè el text, fins i tot, que queda no ens convenç del tot. És a dir, si haguéssim tingut tres mesos la llei seria millor? Segur, perquè hauríem pogut madurar coses, no? El diputat Ferro, que diu que sí... Clar, és que a vegades..., ja hem fet alguna esmena que fins i tot, ostres, ja no sabem ni on ubicar-la. És a dir, que les coses necessiten madurar-se i no s'han madurat prou. I aquest és, una mica, el nostre neguit. Per exemple, la Comissió de Facilitació de l'Activitat Econòmica. Sí, estableix algunes funcions; ens han quedat alguns dubtes: si n'hauria de tenir altres... És veritat que hem acordat qui han de ser els que pertanyen a aquesta comissió, però no estic segura que ho haguem fet de la millor manera. Després el paper dels ajuntaments, que són molt importants en aquesta llei; doncs sí, hi tenen un paper. Finalment s'ha acceptat una esmena, per nosaltres no prou satisfactòria, que els ajuntaments vicepresideixin aquesta comissió, quan realment qui es trobarà o gran part dels que es trobaran els problemes seran ells. Els projectes estratègics, que és veritat que és un article innovador; és a dir, s'incorpora que quan un projecte és estratègic, aquest pugui estalviar-se algunes tramitacions. Ens sembla que és un article massa genèric, massa ambigu, que no concreta. I això pot acabar sent un colador que faci que qualsevol projecte anomenat «estratègic –entre cometes– estalviï molts tràmits. A nosaltres això ens fa una certa recança, i crec que no hem resolt en el text aquest aspecte. No ho hem resolt, i nosaltres no estem prou satisfets. Tampoc quan apareixen els elements d'inspecció, no? Nosaltres hem intentat que hi haguessin recursos per a aquesta inspecció ex post que s'haurà de fer, i que haurà de comptar amb plans anuals. No hem sabut tampoc trobar aquesta col·laboració amb la Generalitat com a institució, perquè realment hi hagi un recolzament molt clar als ajuntaments en això. I crec que aquest era un tema important: la inspecció i els recursos per a aquesta. Moltes de les nostres esmenes vives, que no són moltes, van en aquesta línia. Però ja els hi dic: més enllà de que ens han acceptat moltes esmenes, hem fet transaccions i estic agraïda –i ho vull agrair al senyor Campdepadrós, amb tot l'afecte que li puc tenir, malgrat que aquell dijous ens va fer patir molt–, és veritat que un té una certa recança amb aquesta llei i amb aquest text, i a nosaltres, des d'aquest punt de vista, ens costarà molt fer un vot favorable. Malgrat que, com dic, hem millorat la llei i l'hem treballat, probablement el nostre vot sigui d'abstenció. Però ja l'hi dic: perquè ens ha faltat temps. I aquesta és una reflexió que ens hauríem de fer. Podem aprovar una llei a correcuita en tan poc temps? Doncs no ho sé. Jo crec que aquesta és una reflexió que s'hauria de fer el Govern i que ens hauríem de fer també des del Parlament, no fos cas que a vegades les lleis generin més problemes dels que resolen. Aquesta seria la frustració i el fracàs, diguéssim, de la cambra i de les funcions legislatives. Per acabar, voldria agrair la feina del relator, de tots els ponents, de qui sempre aprenc molt. Llàstima que no durin més les ponències, sincerament, perquè crec que s'aprèn molt. No som experts en res i, per tant, necessitem a vegades aquest treball conjunt, escoltar compareixents, tenir contacte amb catedràtics, com el senyor Tornos, que ens va il·luminar tant i que ens va anar tan bé la seva compareixença. Volia també donar les gràcies al meu grup parlamentari, a l'equip tècnic del meu grup, als compareixents, i sobretot a l'Anna Casas –a la lletrada, l'Anna–, que és rigor i que és seriositat, i que sempre ens acompanya perquè legislem bé, perquè ho fem el millor possible. De veritat, Anna, moltes gràcies, perquè és un plaer treballar amb tu i ens ajudes a que la llei sempre millori, no? I penso que això se t'ha d'agrair. T'hem fet treballar molt, en unes condicions que no són les acceptables, i per això crec, no només pels lletrats i per l'equip del Parlament, però per tots, i pel resultat legislatiu, crec que sí que ens hem de plantejar com fem les coses, «una tasca tan digna –com diu Waldron– «com és la de legislar. Per tant, en tot cas, moltes gràcies a tots per la feina que hem fet, però crec que ens hem quedat curts i que ens hagués faltat un temps per poder-ho fer millor. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Lucas Ferro. Endavant.
Moltes gràcies, president. Conseller, diputats i diputades, en primer lloc, evidentment, donar les gràcies a tots els membres de la ponència, a pesar del que hem discutit i de lo accelerada que ha estat tota la ponència, als membres del departament, el Jaume Vicens, a tothom que ens ha ajudat, als ponents, a la lletrada, als tècnics dels grups parlamentaris... Crec que entre tots hem fet una mica el que hem pogut, amb una llei que s'ha presentat a correcuita. Hi ha una cosa que tenen en comú totes les lleis de facilitació econòmica que s'han presentat en els últims deu anys, i és que totes s'han tramitat d'urgència, i, al nostre parer, totes s'han tramitat d'urgència injustificada. Perquè un element d'urgència ha d'estar justificat, i jo ho sento molt, però que el Govern hagi tingut tancada la llei en un calaix durant tres anys no justifica cap urgència; el que justifica és que el Govern no ha fet la seva feina. I ho dic perquè tramitant-la d'urgència es furta als grups parlamentaris la seva capacitat d'intervenir adequadament en el procés legislatiu. I no haver fet la feina, que el Govern no hagi fet la feina, no motiva cap objecció. I crec que en això a vegades som massa laxos. 2011, les anomenades lleis «òmnibus: una d'elles era la Llei de simplificació, d'agilitat i reestructuració administrativa i de promoció de l'activitat econòmica. Un conjunt de lleis o una llei que modificava una vuitantena de lleis, que, de fet, tenim dubtes sobre la seva legalitat, perquè ni tan sols complia l'homogeneïtat material que ha de complir una llei, i és que tracti d'un tema material concret, i que es va tramitar d'urgència, de quinze dies d'audiència pública a una setmana, portant-la al debat parlamentari. La Llei 16/2015, de simplificació de l'activitat administrativa de la Generalitat i els governs locals: dos dies de compareixences, com aquesta. I que són lleis que afecten el dret administratiu, el dret dels consumidors, els drets de la ciutadania, les tramitacions d'impacte ambiental, les competències municipals, la gestió econòmica de moltes pimes i de molta activitat econòmica en aquest país. Dos dies de ponència, una setmana de treball parlamentari i a córrer. I crec que això revela un problema de fons. Que en els últims deu anys el Parlament no ha sigut capaç de dedicar tres mesos a debatre com crear una llei que doni garanties, que doni seguretat jurídica, tant a l'Administració pública com al foment de l'activitat econòmica en aquest país, és evidentment un greuge. I són debats que no es poden estar resolent sine die, a correcuita, perquè s'han de resoldre sempre tard i malament. I crec que aquesta ponència n'ha estat un exemple. Jo no estic enfadat amb cap de vostès, tampoc amb el senyor Campdepadrós, que es va disculpar per alguns errors que hi va haver, però que són errors que ni tan sols són culpa del ponent, són culpa de que ens autoimposem temps per corregir allò que no ha fet en temps i forma el Govern de la Generalitat, i que portem els compareixents i els ponents de la llei a que puguin explicar-se i enviar documentació per millorar aquesta llei, i que portem els grups parlamentaris la capacitat de poder treballar-la amb la societat civil per poder millorar-la. I crec que això algun dia s'hauria d'acabar. Bé, aquesta llei fa una cosa que compartim i dos coses que rebutgem i que sustentaran el nostre vot contrari en aquesta llei. La primera cosa que compartim és la modernització de l'Administració pública. Evidentment, necessitem modernitzar l'Administració pública; no perquè, com diuen vostès, l'Administració pública són traves a l'exercici de la lliure empresa en aquest país, perquè tot el que hem construït, tota l'arquitectura de garanties democràtiques, les garanties ambientals, de riscos laborals, de seguretat, d'urbanisme, etcètera, ara de sobte són traves per als empresaris d'aquest país, si no..., i, per tant, tota llei i tot procediment administratiu i demanar una llicència d'obres i demanar una auditoria d'impacte ambiental, tot això són traves il·legítimes que atempten contra el dret dels empresaris d'aquest país a no ser molestats per l'estat de dret. Nosaltres, en aquest dret, no hi creiem. Sí que creiem en un dret que sí que forma part del dret administratiu..., en un principi que sí que forma part del dret administratiu del nostre país, que és que la intervenció administrativa ha de ser eficient i ha de ser proporcional. I que, per tant, la gestió telemàtica de certs procediments administratius permet no col·lapsar l'Administració pública. I evidentment que hi estem d'acord. De fet, fa deu anys que denunciem que retallar en recursos humans i tècnics a l'Administració pública és retallar en drets del conjunt de la ciutadania, també dels que fomenten l'activitat econòmica en aquest país. I, per tant, no podríem estar més d'acord en que cal destinar recursos tècnics i recursos humans a l'Administració pública per agilitzar els tràmits administratius. Però fan dos coses que nosaltres no compartim. Primer, desregulen. És una llei que, bàsicament, contempla l'agilització dels procediments administratius a partir de desregular tots aquells elements que formaven part de la intervenció prèvia de l'Administració pública. Vostè ha de demostrar que compleix els requisits per engegar una activitat econòmica en aquest país. A partir d'avui, ja no ho haurà de demostrar, perquè s'estableix un principi, que és el principi de confiança mútua. Que si un empresari diu que compleix la llei, doncs jo hi confio –un empresari. Un ciutadà que vagi a demanar la renda garantida, no, amb aquest no hi ha confiança mútua ni hi ha tan sols confiança; aquest haurà de seguir passant totes les traves burocràtiques d'aquí a que la hi concedeixin i a que la hi ingressin. Però un empresari, sí, home. Si no confiem en els empresaris, senyor Tremosa, jo no sé en qui es pot confiar ja en aquest país, no? I, per tant, nosaltres, d'això el que veiem és que si tot allò que avui són requisits previs que han d'acreditar que una empresa compleix la normativa ambiental, de seguretat laboral, de diferents normatives sectorials per al seu funcionament, els fem passar tots a inspeccions posteriors –vostè engegui i ja inspeccionaré jo després que vostè compleixi la llei–, això implica que hi ha d'haver recursos administratius suficients com per garantir-ne la intervenció. Esmena 114 del meu grup parlamentari rebutjada pels grups que donen suport al Govern: «Les administracions competents han d'acreditar la seva capacitat d'inspecció i control posteriors abans de renunciar al control previ de les activitats econòmiques en tots els procediments als que renunciï. És a dir, si no inspeccionem prèviament que una empresa compleixi els requisits per començar a operar, hem de garantir, com a mínim, que ho farem posteriorment. Doncs no. Aquí ningú se'n fa càrrec, de que les inspeccions després siguin suficients com per acreditar el correcte funcionament de les empreses. Jo d'això en dic «deixadesa de funcions. No sé com en dieu vosaltres, business friendly, etcètera, però jo d'això en dic «deixadesa de funcions; entre altres coses, perquè per ser honestos, les garanties que hem construït també defensen l'interès de moltes activitats econòmiques d'aquest país, que tenen dret a que les empreses no facin ni competència deslleial ni atemptin, per no complir les normatives, el funcionament de la seva empresa. Per tant, jo no en diria ni tan sols business friendly, però el que sí que em sembla, evidentment, tant per a la resta d'empreses com per a la resta de la ciutadania d'aquest país, és que és una deixadesa de funcions. Esmena 184, també rebutjada: «La Generalitat de Catalunya ha de garantir que totes les administracions que s'incorporin als procediments recollits en aquesta llei compten amb els recursos humans, tècnics i econòmics necessaris per al seu desplegament, així com garantir el personal necessari per tramitar els expedients sancionadors dins dels períodes establerts en aquesta llei. La Generalitat impulsa un sistema de tramitació electrònica al qual s'han d'incorporar no només la mateixa Generalitat, sinó totes les administracions del país, i no es fa responsable de que la resta d'administracions que s'hi incorporin tinguin ni mitjans tècnics ni econòmics ni recursos humans suficients com per desplegar-la garantint el compliment de la llei. Jo això, honestament, no ho veig gaire responsable. Després, som conscients que digitalitzar l'Administració pública té costos econòmics: implica invertir en mitjans tècnics, en mitjans de formació professional, etcètera. Això val diners. Qui ho paga? Qui es fa responsable de que aquesta llei que impulsa el Govern de la Generalitat la puguin assumir la resta d'ajuntaments del país? Els petits, els grans i els mitjans i la resta d'administracions públiques –els consells comarcals, etcètera. Aquí ningú es fa responsable. És que és fàcil fer una llei que digui: «Miri, jo transformaré tota l'Administració pública d'aquest país, però no hi posaré ni un euro ni cap requisit ni garantiré que es compleixi la llei. Esmena 183: «La Generalitat de Catalunya ha de presentar un informe tècnic sobre els costos humans, econòmics i tècnics de posar en marxa aquesta Llei de facilitació econòmica abans del seu desplegament, així com establir els mecanismes econòmics i tècnics de suport a les administracions locals. També rebutjada. És que així és fàcil legislar. Si un es desentén dels impactes econòmics que tenen sobre la resta d'administracions i sobre la resta de ciutadans d'aquest país les lleis que un aprova, si no cal ni memòria econòmica per aprovar-les, és fàcil. Si un es desentén inclús de que sigui viable desplegar-les en el conjunt de les administracions públiques, també podríem haver fet qualsevol tipus de llei molt més ambiciosa. Per què no? Després, hi ha un element que ens sembla preocupant i que hem insistit en la ponència de llei i que volem insistir-hi perquè el veiem present en la nostra societat, i és allò que anomenem «bretxa digital. Hi ha moltes pimes i molts autònoms en aquest país que no tenen competències suficients perquè se'ls obligui..., perquè la tramitació electrònica no és preferent, com nosaltres proposàvem en una esmena, és obligatòria per a l'activitat econòmica en aquest país i per relacionar-se amb l'Administració pública. I no ens fem responsables ni de que els agents econòmics tinguin un pla de suport que els permeti adquirir competències sobre com es gestiona telemàticament una pime, una microempresa, un autònom, etcètera. No ens fem responsables ni de que l'Administració pública ho pugui incorporar, ni que els ciutadans als quals es fa aquesta Llei de facilitació econòmica tinguin competències suficients com per aprofitar-la. No ho sé, de veritat, jo hi faria com a mínim alguna reflexió. I després fan vostès una segona cosa que no compartim, almenys com la plantegen en aquesta llei, que és: el Govern podrà decidir quines iniciatives empresarials són estratègiques per al futur de Catalunya. I això ens sembla bé, recuperar certa capacitat de planificar quin és el model productiu que volem en el futur. Però la setmana passada, en comissió, vostè va dir, en relació amb els fons europeus i amb els PERTE, els projectes estratègics que designarem per al futur del nostre país, que li agradaria que la resta d'administracions públiques hi poguessin participar. I jo li vaig dir: «Tinc una esmena en aquesta llei que reconeix la capacitat de la Generalitat de Catalunya de decidir quins projectes seran estratègics, que crec que hauria de ser del nostre interès. Els projectes designats com a estratègics han de ser presentats pel Govern en sessió plenària i aprovats pel Parlament de Catalunya. Li vaig dir: «Home, si vostè demana que els projectes estratègics que es financin amb fons europeus comptin amb la participació de la resta d'administracions públiques, apliquem-nos el cuento i establim un model de governança que almenys després puguem reclamar al Govern de l'Estat que nosaltres sí que complim. Doncs també ha estat rebutjada. Com ha estat rebutjada que hi puguin participar la resta d'administracions locals d'aquest país, en la designació de projectes estratègics. O una cosa que s'està discutint en el Reglament europeu dels fons estratègics i que en formarà part, i és que evidentment els projectes de futur no poden ser un llast per al futur i, per tant, n'han de quedar exclosos aquells que atempten contra la transició energètica i contra el canvi climàtic en el nostre país. I, curiosament, nosaltres vam presentar una altra esmena, l'esmena 81, que diu textualment això: «No seran considerats projectes estratègics aquells que, a pesar d'aportar valor afegit en alguna de les àrees descrites en el punt anterior, contravinguin els objectius de conservació de patrimoni natural de transició energètica o de reducció de gasos amb efecte d'hivernacle o contaminació ambiental recollits en la legislació catalana o fixats en els objectius dels respectius governs. I també ha estat rebutjada. La pregunta honesta és: podria el Hard Rock ser considerat un projecte estratègic que mereix de nou fer-li una tramitació d'urgència i una modificació legislativa a mida? Sí. Tindria mecanismes, aquest Parlament, per intervenir en aquesta designació de projecte estratègic? No. Tindria capacitat, alguna administració pública democràticament escollida en aquest país, d'intervenir en la designació del projecte estratègic? No. Doncs quin model de governança més maco que heu muntat. Per tant, nosaltres votarem que no en aquesta llei. I ho votarem per com s'ha tramitat –tramitació que no compartim–, per la desregulació que comporta, per la deixadesa de funcions que el Govern de la Generalitat assumeix a l'hora de finançar el seu desplegament i a l'hora de garantir que totes les administracions que s'hi incorporen siguin capaces de garantir el compliment de la legislació en aquest país [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , i perquè ni tan sols compta amb el Parlament de Catalunya per designar els projectes estratègics.
Diputat...
Moltes gràcies.
Gràcies. El següent a intervenir, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, és el diputat senyor Vidal Aragonés. Endavant.
Bon dia, diputades. Nosaltres volíem fer una intervenció de dret administratiu, però la canviarem, per dos motius: primer, perquè l'il·lustre diputat Ferro ens ha il·lustrat, i, per tant, poca cosa més a dir, hi estem absolutament d'acord; i perquè la il·lustre diputada senyora Romero ens ha il·luminat. I, per tant, no farem una intervenció de dret administratiu, sinó que farem una intervenció de filosofia del dret. Filosofia del dret, per què? Perquè, en primer lloc, hi ha dues realitats de com es poden observar els drets. Es poden observar des de qui té poder econòmic, des de qui té una posició privilegiada fins i tot respecte al poder polític. I aquests sectors, respecte a l'Administració, mai volen que hi hagi garanties, mai volen que hi hagi intervenció, volen remoure tot el que per a ells –per a ells– són obstacles. I, després, estem la resta la societat, la majoria, les classes populars, que volem i necessitem garanties i drets. I aquest és el marc general del que estem parlant avui. I, mirin, aquesta llei –ho incorporava quan era proposició i ho incorpora amb el que vostès aprovaran demà– repeteix dos dels grans mantres del neoliberalisme en relació amb la qüestió. El primer d'aquests: el que fa referència a que les empreses tenen limitacions per crear-se per la intervenció de l'Administració. Això ho poden repetir tantes vegades com vulguin, i, després, vinguin a seu parlamentària o a qualsevol fòrum i acreditin amb dades si això realment es produeix o no es produeix. És a dir, si és una anècdota, si va haver-hi alguna empresa que es volia posar a funcionar i de sobte l'administrador va dir: «Ho deixo, no continuo. No crearé l'empresa, perquè hi ha tantes traves... Això segurament va passar una vegada, va ser una anècdota, i vostès ho repeteixen per construir-ho com si fos una realitat. Amb això no volem manifestar que no hi hagi algunes actuacions administratives, evidentment, que puguin ser una dificultat i limitar. Clar, això és una realitat. I una altra realitat és si realment el mantra neoliberal que s'incorpora en aquesta llei és real o no. I la segona de les qüestions, segon mantra neoliberal respecte a l'Administració: si eliminem les garanties, hi ha activació o reactivació econòmica –un altre mantra que no és real. Si la situació és de crisi, hi ha zero garanties, no es creen gaires d'empreses; si la situació és de creixement, posant-hi totes les garanties, es crearan totes les empreses. I per nosaltres era important poder encabir això en una realitat, que ens determina què votem o què no votem. I, per cert, el senyor Ferro abans deia: «La renda garantida de ciutadania, la percepció dels drets subjectius... Això és un dret subjectiu, a més. I com es situa, a l'administrat? Doncs mirin, en aquest país és molt més senzill constituir una gestoria, que després et tramitarà la renda garantida de ciutadania, que no pas que t'aprovin la renda garantida de ciutadania. Aquesta és la realitat, i sobre això també estem discutint. Dit això, també els volem recordar que l'any 2010, amb normativa catalana, ja es va aprovar una llei, la 26/2010, que parlava, en bona mesura, d'allò que sí que és necessari resoldre –i encara no s'ha resolt– amb relació a l'actuació de l'Administració. I després, fins i tot, no el 2010, sinó el 2015, una altra llei, la 16/2010, parlava del mateix. I avui, o demà, quan votem, una part del contingut es tornarà a referir al que ja tenim, i no ho resoldrà. I, per tant, això al que ens porta a nosaltres, evidentment, és a votar «no. També els hem de dir que hem fet esmenes. O, més ben dit, més que fer-les nosaltres, hem incorporat esmenes –també s'ha de fer aquest reconeixement. No eren realment nostres, però sí que les vam assumir políticament; la feina la van fer uns altres, i, per tant, tot l'agraïment. Per intentar..., alguna de les garanties que es volien limitar, sobretot allò que pot provocar focs i incendis –i ho diem amb literalitat, no en un sentit metafòric–..., doncs, que no passi absolutament mai. I una darrera idea, perquè per nosaltres és metafòrica del que significa aquesta llei i del seu procés de tramitació. Quan votàvem en ponència, a mi em va encantar la reacció, l'exabrupte de la senyora Romero –diré «reacció, podria dir «exabrupte, qualsevol de totes dues. Em va encantar. Però em va encantar també la reacció que va tenir després el senyor Campdepadrós. Això no ho fa gairebé ningú, senyor Campdepadrós, en la vida política, que és reconèixer que de vegades ens podem equivocar, només faltaria. Però jo li haig de dir una altra cosa: vostè no es va equivocar. Li reconec i li agraeixo el gest que va tenir, però vostè no es va equivocar. El que va passar és el que passa quan eliminem garanties en el tràmit administratiu, senyor Campdepadrós. Si volem reduir a tant la tramitació d'una llei –que és el que estem fent, també, en la tramitació administrativa del que s'aprovarà demà–, doncs, ens passen coses com les que vam aprovar. I aquest també és el motiu pel qual nosaltres votarem en contra. Li reconeixem el seu mèrit personal, li reconeixem absolutament el gest que vostè va tenir, però vostè no es va equivocar. Ens equivoquem tots i totes..., o la majoria optaran per una opció que per nosaltres és equivocada, que és eliminar garanties i anar amb una acceleració que, després, sempre provoca errors. I avui serà la primera vegada que no exhauriré el temps de la meva intervenció. Els dos minuts que em resten els intentaré recuperar en algun moment posterior de la sessió. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez. Endavant.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, com que jo crec que sí que esgotaré el temps, m'estalvio els agraïments i m'adhereixo als agraïments que ja han expressat la resta de portaveus, no? I vull començar aquesta intervenció tal com vaig començar la intervenció en el debat de totalitat d'aquest projecte de llei, no?: l'exercici d'una activitat econòmica és un dret dels ciutadans, no una gràcia de l'Administració. Un principi que també ha inspirat alguna de les esmenes que espero que avui s'incorporin, si no hi ha errors, en relació amb aquesta filosofia. Perquè, precisament, aquesta llei va d'això, de que les persones puguin exercir els seus drets. Hi insisteixo, les persones. Perquè, al final, els empresaris no són unes coses rares amb cua i banyes, sinó que són persones. N'hi han que tenen capital, n'hi han que tenen accés a capital, i n'hi han molts –molts– d'humils, molts que inverteixen els seus estalvis, molts que s'hipotequen per poder obrir un negoci. I ara em saltaré el guió i això em farà perdre temps, però... Escoltin, jo he vist, perquè la meva activitat professional ha anat d'això durant molts anys, com una persona ha hipotecat el seu domicili, la seva «vivenda, per poder llogar un local en un carrer cèntric d'una localitat turística, ha invertit per arreglar el local, ha omplert les neveres de gelats i s'ha estat setmanes amb la persiana tancada, veient com passava la gent pel davant, esperant la visita de l'enginyer municipal, esperant la visita del veterinari municipal... I, quan ja havien passat, ha continuat amb la persiana abaixada, esperant que el regidor de torn signés un paper i li enviessin el paper per poder obrir la persiana. Això destrossa a qualsevol –destrossa a qualsevol. I, per tant, les lleis de simplificació que portem deu anys intentant ajustar, intentant afinar, el que pretenen és que això no passi, i que aquests costos que són absolutament innecessaris i no aporten absolutament res s'eliminin. Per això estic una mica en desacord amb la diputada Romero, quan ens deia que el control ex post de les activitats el que comporta és una sobrecàrrega de feina a l'Administració local. És a l'inrevés; el que comporta una sobrecàrrega de feina als ajuntaments és haver de fer controls previs. A més a més, de pressa, perquè hi ha la pressa d'obrir l'activitat. I el control ex post permet adequar aquesta activitat de control a les disponibilitats del mateix ajuntament sense menystenir la seguretat, perquè ja hi ha un responsable, ja hi ha un certificat tècnic, que, en teoria, ha de garantir que, efectivament, es compleixen totes les normatives. I ara a veure com ho faig per tornar a enllaçar amb allò que tenia previst. [[Pausa.]] Dues consideracions. Dues consideracions sobre les esmenes. Una..., sí, un dels objectius de la llei és fer realitat allò –pràcticament..., no és anecdòtic, jo crec que és important, eh?– de que les persones aporten les dades una única vegada. És a dir, que l'Administració no pot demanar al ciutadà dues vegades una documentació que ja té, no? I està molt bé que intentem que això es materialitzi d'una vegada per totes, però no cal repetir-ho onze vegades en el text de la llei –onze. El que cal és fer-ho possible i fer-ho realitat, però tampoc no cal repetir-ho tantes vegades. Un altre element que nosaltres considerem important: aplicar el principi de continuïtat d'empresa en el cas de canvis de titularitat –canvis de titularitat. «Canvi de titularitat vol dir que el titular de l'activitat deixa de ser una persona i passa a ser-ne una altra. No és normal que, quan això passa, l'activitat hagi de tancar –no té absolutament cap mena de sentit– a l'espera de que arribi un paperet firmat que autoritzi aquell canvi de titularitat. No té cap mena de sentit. I això creiem que és important, perquè això passa, i passa més vegades del compte. Un altre element: el fet de que la finestreta única empresarial no ha de servir només per a les relacions dels ciutadans amb l'Administració, sinó que també hauria de servir perquè les administracions es comuniquin entre elles de forma transparent amb el ciutadà. És a dir, que allò que un ajuntament o una administració espera que una altra administració emeti un determinat informe, i, mentrestant, el ciutadà no veu què passa i no sap absolutament quina és la situació..., seria útil que també les administracions utilitzessin aquest mateix canal de forma transparent amb el ciutadà, per tal de comunicar-se. Són esmenes que no han estat incorporades en el text i que es mantenen vives i que, per tant, sotmetrem a votació. Entres les incorporades o transaccionades, em permeto destacar-ne dues. Una, la de Barcelona. Era important –ho vàrem dir–: no té sentit una llei d'aquestes característiques si no som capaços d'incorporar-hi l'ajuntament que tramita un 30 per cent dels permisos d'activitat de tot Catalunya. Creiem que, amb aquesta esmena, això acabarà sent possible i es podrà garantir la interoperativitat dels sistemes informàtics d'ambdues administracions. Permetin-me posar l'accent en una esmena que ha estat incorporada, de la que em sento orgullós, perquè crec que és important. La llei preveu que, si una activitat està tancada durant més de sis mesos, perdi el títol habilitant, i, per tant, hagi de reiniciar tots els tràmits en el moment en què es vulgui obrir. Lamentablement, estem en una situació en la que són moltes les activitats que han tancat –i que hauran tancat. I, per tant, també tenim aquesta necessitat de facilitar que aquestes activitats que han tancat puguin tornar a reobrir. I per això consideràvem important ampliar aquest termini de sis mesos com a mínim un any. I amb això insto el Govern a que, si s'adonen que això dura més del necessari, inclús puguin ampliar aquest termini per tal de que aquelles activitats que han estat tancades puguin tornar a reobrir [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] sense necessitat de reiniciar tots els tràmits. I acabo també com ho feia en el debat de totalitat: ara no és hora de xuclar –no ho és mai, però ara menys–; ara és hora de bufar i impulsar el creixement i la creació d'ocupació. Esperem que aquesta llei...
Diputat...
...ho faci així, perquè ho necessitem més que mai. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, té un torn ara el diputat senyor Alfons Montserrat. Endavant.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats; bon dia a tothom. Bé, avui portem a aprovació el Projecte de llei de facilitació de l'activitat econòmica. El conseller i també el relator ja ens han explicat l'abast del que es pretén amb aquesta llei. I, a més a més, tots els grups sense excepció ho coneixem, donat que ho hem estat treballant intensament –potser curtament, però intensament, eh? I una bona mostra en són les més de dos-centes esmenes que s'han presentat per part de tot l'arc, que, independentment que unes puguen estar aprovades i les altres no, no deixen de ser més de dos-cents moments o punts o elements de reflexió i més de dos-cents suggeriments de millora. Independentment de totes les aportacions que s'han formulat, no?, per les diverses entitats, associacions, col·legis, etcètera, que han participat en les seves compareixences, cosa que des d'aquí, doncs, els volem agrair, eh? Per altra banda, també som conscients de que, a pesar de la complexitat de la llei, la tramitació potser ha estat ràpida segurament condicionada per un calendari que tenim, ajustat, motiu pel qual també són d'agrair tots aquells esforços que s'han fet per tal que avui puguem estar aquí, a l'hemicicle, debatent aquesta llei, no? En tot cas, en la situació actual penso que tothom coincidix, eh?, que aquelles actuacions que van de cara a reactivar l'economia són importants i també són urgents. Aquesta llei pretén impulsar l'activitat econòmica en l'actual entorn digital amb el disseny d'un nou marc normatiu de manera que s'entengue la relació entre Administració i empresa just en aquell punt d'equilibri entre el que representa, per un cantó, la facilitació, i també, per l'altre, lo rigor i l'exigència. Esta norma eliminarà burocràcia, evitarà posar coses difícils quan no toca i buscar l'eficiència, l'estalvi i la confiança, que són tres conceptes que penso que esta llei acull perfectament, eh? Per exemple, el principi d'acceptació prèvia establert per la llei en la posterior supervisió administrativa en seria un bon exemple, eh?, d'aquestos tres conceptes. I aquí és important recordar que el teixit productiu català no està integrat per grans empreses, sinó per pimes i per microempreses, per la qual cosa tota la burocràcia excessiva que pugui suposar un pes excessiu a la seva activitat, eh?..., convé agilitzar-ho i buscar, com dèiem, este punt d'equilibri que és clau perquè siga més fàcil, i a la vegada combine, esta facilitació, fer valdre aquelles competències i aquelles exigències, siguin exigències de tipus mediambiental, etcètera, no? Per tant, penso que aquesta llei se situa perfectament en aquest punt d'equilibri. Per tant, penso que tenim un instrument que facilita el desenvolupament econòmic i la competitivitat sense que l'Administració renuncie, per això, a defensar l'interès general o la seguretat, eh? Aprofundix en el factor digital per tal d'aprofitar tot lo potencial de les noves tecnologies, simplifica i harmonitza procediments, també en reforma d'una manera important d'altres, i elimina barreres innecessàries i disminuïx així temps de tramitació i costos. I crec que era el senyor Cano que parlava, eh?, dels antecedents d'aquesta llei, ja de 2010, i també del model català de l'Administració electrònica i la llei del 2015, que ja configurava el principi de finestreta única. I ara en aquesta nova llei s'intenta crear un nou entorn que impulse encara més esta activitat econòmica i procuri situar l'empresa i l'empresari en el centre, i establir esta relació digital per defecte, donat que en l'actual entorn competitiu que ens trobem la digitalització ja ha esdevingut una obligació. Este canvi de concepció implica moltes qüestions, com, per exemple, el que es comentava de passar de gestionar formularis, eh?, a gestionar dades, que ja és una activitat que ens situa plenament en el segle XXI. I això pressuposa també moltes altres qüestions, com fer efectiva l'estandardització de la informació per part de les distintes administracions, per poder-ho fer intercanviable i poder fer també aquest principi que parlàvem, de l'«only once. Principals novetats que en destacaríem..., ja han anat sortint: la figura dels projectes empresarials estratègics. Aquelles empreses o aquells projectes que puguen representar una innovació, economia del coneixement, generar valor afegit, etcètera, se podrien acollir en este procediment, que implicaria reduir els temps de tramitació. Aquí els criteris se definiran cada quatre anys, com a màxim. I aquí sí que convé tindre una acurada implementació per tal d'assegurar-nos que aquesta autopista administrativa estiga únicament a disposició d'aquells projectes que realment són estratègics i que mos apropen veritablement a una economia més innovadora, més inclusiva, més sostenible, per evitar que, per un excés de laxitud, se puga desvirtuar. Altres novetats o aportacions serien esta evolució del model de finestreta única, que permetria fer la tramitació necessària des d'un únic punt independentment de l'Administració competent; la voluntat de ser, esta Administració, proactiva; lo fet, no?, de la comunicació prèvia seguint este model de confiança mútua, en el qual l'empresa pot aconseguir autoritzacions mitjançant una declaració responsable i s'efectua la fiscalització a posteriori, declaració responsable, que, per altra banda, no s'ha d'interpretar com una mena de barra lliure, sinó que és precisament un mecanisme d'agilització que pot ser substituït per un control previ quan hi hagen circumstàncies o raons imperioses d'interès general que ho aconsellen així. Per tant, este nou marc normatiu també requerix un nou sistema de governança, el qual s'articula a partir de la comissió per a la facilitat econòmica, representada de manera paritària per l'Administració local i Generalitat, un consell assessor i una oficina de gestió empresarial. I, per tant, estem davant d'un objectiu ambiciós no exempt de reptes que caldrà anar treballant en el dia a dia, eh?, com és el d'assolir una integració digital efectiva i no únicament nominal o formal, o –també s'ha comentat, no?– trobar esta adequada incardinació entre l'Administració de la Generalitat i el món local amb la ciutat de Barcelona, que, com sabem, té un règim especial. En definitiva, en este nou marc normatiu, s'estima que s'hi podran acollir..., se'n podran beneficiar lo 89 per cent de les empreses del país, que representaria una mica més del 80 per cent dels assalariats i el 90 per cent dels autònoms, i que podria suposar uns estalvis d'un ordre de magnitud d'una mica més de 38 milions d'euros. De manera que, per acabar, esta llei reforça este rol de l'Administració com a font de coneixement, avança cap al que hauria de ser, el que és, una veritable administració del segle XXI, eh?, que acompanya i que reforça el dinamisme del nostre teixit productiu: una eina imprescindible en un moment clau per ajudar a reactivar l'economia i per a la modernització empresarial i administrativa. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula de nou el diputat senyor Eusebi Campdepadrós. Endavant.
Moltes gràcies, president. Conseller, diputades i diputats, membres de la ponència, especialment... A veure, és indubtable que aquesta llei que avui estem debatent i que demà –confio– aprovarem és diferent, i molt diferent, diria jo, de la que va entrar aquí al Parlament. I és una llei molt millor –és una llei molt millor. I precisament ha estat gràcies a l'enriquiment de les aportacions que han fet tots els grups, fins i tot aquells que no li donaven suport. Fins i tot també hi ha aportacions d'algun diputat que retiraria el nom de la llei, però també estan incorporades a la llei, i també l'han millorada i també l'han enriquit. Per tant, jo el que valoro és precisament la capacitat aquesta, d'aportació, la capacitat de debat i la capacitat d'entesa, que entenc que han millorat, i en alguns aspectes substancialment, el que venia de la llei. Deixo constància aquí, formal, en seu parlamentària, perquè consti a l'acta, que demà votarem a favor de totes aquelles esmenes que van ser recomanades per la ponència i que, fruit del debat de la ponència, van aparèixer com a recomanades, i en comissió, per les circumstàncies descrites, no van prosperar, però demà votarem a favor de totes elles, dues de les quals han estat objecte d'una darrera transacció, precisament, amb el Grup Socialistes i amb la senyora Alícia Romero, que també entenc que és, encara, un últim pas de millora de la llei, de passar..., el que eren principis generals, que passessin a ser obligacions de l'Administració, i crec que queda molt més precisat d'aquesta manera. Accepto les crítiques que s'han fet a la celeritat en la tramitació de la llei, però, de fet, no ho hagués impulsat si jo mateix no hagués estat convençut de la necessitat de la llei, eh? I ja era necessària abans. Certament, la situació de pandèmia senzillament ho ha agreujat. Tots sabem que la pandèmia ha accelerat processos que estaven en marxa –en aquest cas, la digitalització. I, per tant, com una eina més per a la sortida de la situació de crisi social i econòmica de la pandèmia, aquesta llei serà una peça, una eina més, per col·laborar en aquesta sortida. Perquè, precisament, no és tant ficar l'èmfasi en els tràmits electrònics –que ja hi eren–, sinó que, de fet, aquesta llei introdueix un canvi de paradigma. Perquè el fet..., és cert que s'insisteix onze vegades que les empreses només hauran d'aportar les dades una sola vegada. Però jo trobo bé que s'hi insisteixi, perquè precisament era una de les grans crítiques dels empresaris, de les cambres de comerç, dels sectors empresarials, el fet aquest d'haver de reiterar la informació a cada tràmit que havies de fer. Per tant, sent la primera vegada que això es posa, que legalment és una obligació que ha d'assumir l'Administració, doncs, ja està bé que es reiteri. I, a més, no es tracta de fer els tràmits electrònics..., el formulari que era en paper ara el passarem electrònicament; és que es tracta d'una gestió integral de dades, va molt més enllà. És realment l'autèntic ús de la digitalització en l'àmbit de la relació entre administrat i Administració. I aquesta gestió de les dades es tradueix en altres avantatges, que alguns van ser objecte del debat en la ponència i que són novetat. Per una banda –i és obvi–, permetrà tramitacions simultànies de llicències que ara s'havien de tramitar de manera consecutiva, i això és una agilització. Però hi ha un concepte que a mi em va agradar especialment, i en la ponència ho vam haver de debatre, i jo ho vaig defensar convençut, que era la qüestió de la proactivitat. És a dir, no es tracta ja d'aquella administració passiva que es limita a rebre, a comprovar, a acabar autoritzant, a acabar denegant..., sinó que aquesta administració, que disposa d'aquestes dades –que són una riquesa, són un capital, aquestes dades–, a més a més, tindrà l'obligació de gestionar-les en benefici dels administrats. No es limitarà a ser dipositària de les dades, dipositària de la informació, no haver-li de tornar a demanar, sinó que, a més a més, permetrà facilitar-li serveis proactivament. I, a més a més, estrictament en l'àmbit de les seves competències, vam acceptar una esmena en aquest sentit, que quedés clarament delimitat. Però, per posar-ne algun exemple, què preferim: que una activitat que comença, comercial, del tipus que sigui –per exemple, una drogueria–, després, quan li passin la inspecció, resulta que li faltava una llicència addicional per al tractament de determinats productes químics i sigui objecte d'una sanció, o que, quan s'està tramitant, l'Administració, per les dades que té, detecta això i es limita a comunicar a l'administrat: «Escolti, vostè també ha de tramitar aquesta llicència? Oi que preferim això? O quan avui en dia, amb la situació de pandèmia, surten determinades línies d'ajudes –com abans hi feia referència el conseller– del Departament d'Empresa i d'altres departaments..., facilitar precisament als possibles beneficiaris aquestes ajudes o l'existència d'aquestes ajudes? Per tant, estem davant d'un canvi de mentalitat i de paradigma que, evidentment, no hi és. Ja ho sabem, que no hi és. Hem constatat i som conscients que la Llei 16/2015 no s'ha acabat d'implantar del tot, que els terminis que allà s'estableixen no sempre totes les administracions els estan complint. Però, a base de normativa, també es van creant canvis de costums i canvis de mentalitat. Que això va lligat amb la confiança recíproca, que, precisament, ha de canviar la relació entre l'Administració i l'administrat. L'Administració ha de deixar de ser vista per l'administrat com aquell enemic, com aquell obstacle..., aquesta mentalitat que moltes vegades ens han reflectit les compareixences d'empreses, que tot són pegues, que tot són traves. No són pegues ni traves, els tràmits –que ara també en vull parlar–, però aquesta confiança recíproca ha de ser, precisament, per una interacció. La funció de l'Administració no és posar pegues. I el que a vegades és vist com a pegues –i això ho garanteixo i això ho comparteixo absolutament– són garanties de l'interès públic. Això –senyor Ferro, li dono la raó– són garanties de l'interès públic. I el fet de que el control sigui ex post –i és un control ex post que no priva en absolut del control ni ha de privar en absolut del control–, com deia molt bé el diputat senyor Rodríguez, permetrà fer un control probablement més rigorós, més exhaustiu i més acurat que no pas per la pressa d'haver d'obrir el negoci. És a dir, que el control sigui ex post és control, i s'ha de garantir l'interès públic i s'ha de garantir el compliment de tota la normativa. Perquè no podem tenir una societat i unes empreses competitives que estiguin en la punta –com volem estar en aquest país– de tots els reptes mundials tecnològics, del canvi climàtic, de transició energètica, sense que, precisament, es compleixin totes les normatives mediambientals, les normatives urbanístiques, les normatives de drets dels treballadors. Per descomptat que sí, això ha d'estar garantit. Però el fet de que sigui ex post no vol dir que es perdi la garantia. Per tant, jo aquesta preocupació i aquesta exigència les tinc exactament com les pot tenir vostè. I aquesta llei també té molta cura –i aquí també teníem un debat amb vostè en seu de ponència– pel respecte total i absolut per l'autonomia local. Que fins i tot vam acabar acceptant un encertat suggeriment de la lletrada, la senyora Casas, de que acabés com una disposició final que hi quedés inclòs el respecte total per l'autonomia local. I és aquí on teníem la discrepància en un aspecte que vostè hi feia referència a la seva intervenció. Vostè parlava de que en aquelles esmenes, que, efectivament, no vam acceptar..., la Generalitat havia de garantir que els ajuntaments que s'anaven adherint al sistema disposessin dels mitjans per fer els controls, els mitjans d'inspecció, els mitjans fins i tot de sanció. Nosaltres enteníem que això, precisament, vulnerava l'autonomia local, que entenem que s'ha de respectar absolutament. Aquesta llei, precisament, ha estat escrupolosa en aquest sentit. D'acord que per una banda hi ha la Generalitat –és la que fa la llei–, però incideix, i molt, en les activitats que hauran de dur a terme els ajuntaments, perquè molts d'aquests tràmits s'han de fer a nivell municipal, però, precisament, hem de respectar l'autonomia local. Aquesta confiança que vol establir la llei de canvi de paradigma i mentalitat entre Administració i administrat també ha d'existir entre administracions. Per descomptat que la Generalitat ha de tenir confiança que aquell ajuntament que s'adhereix a la plataforma o que, amb els seus propis sistemes, també s'adhereix a aquesta finestreta única empresarial per a aquesta gestió unificada de dades entre totes les administracions..., també li ha de tenir la confiança que disposa dels mitjans, no l'ha d'anar a examinar i a verificar. Per tant..., d'acord que no li vam acceptar les esmenes, però era amb total convenciment i amb aquest concepte d'autonomia local que crec que és important. I important també és l'esmena que finalment es va introduir i transaccionar, i molt agraït, en aquest sentit, a la feina de la senyora Alícia Romero. Barcelona no pot ser una illa de Catalunya. Barcelona és la capital del país. Com han dit tants dels altres que han intervingut davant meu, el 30 per cent de l'activitat es concentra a Barcelona, i no podia quedar al marge de la llei. És a dir, una llei que no contemplés Barcelona i la incorporació de Barcelona en aquest sistema de les dades una vegada, de confiança recíproca..., com podrien donar les dades una sola vegada si l'Ajuntament de Barcelona n'estigués al marge? Els barcelonins les haurien de donar dues vegades. Per tant, tota la filosofia..., aquest canvi de paradigma que vol introduir la llei hagués quedat absolutament coix. I també preocupació per la bretxa digital que van manifestar més d'un dels ponents. La llei ho contempla. I, a més a més, hi ha altres departaments, hi ha altres mitjans que, efectivament... La llei facilita, per una banda, la vida a les pimes, als autònoms, però també som conscients que són els que moltes vegades disposen de menys recursos, i, per tant, també s'ha de disposar de mitjans que puguin facilitar-los els coneixements, facilitar-los la transició i facilitar-los, precisament, el poder utilitzar els mecanismes d'aquesta llei de forma eficaç. I, efectivament, això serà un procés, com tot. Les lleis introdueixen mesures que obliguen a canviar inèrcies, que obliguen a canviar mentalitats. I això vol temps, però cal fer-ho. I, efectivament, aquest pas més enllà de la Llei 16/2015 calia fer-lo. I tots som conscients que la situació de la pandèmia també ha accelerat molt aquests canvis, i aquesta llei serà una eina imprescindible perquè aquests canvis tinguin un acompanyament adequat. Per tant, efectivament, entenc que acabem la legislatura, entre d'altres, amb una llei útil, amb una llei necessària, amb una llei que –té raó el senyor Cano–, efectivament, és una de les preocupacions dels ciutadans, és una gran preocupació d'empreses, d'autònoms i de pimes. Però també em permetrà que, amb tota la cordialitat, li digui que les preocupacions dels ciutadans..., aquesta ho és, però també n'hi han d'altres. Acabem una legislatura on continuem, doncs, amb presos i exiliats. La presidenta d'aquest Parlament va fer ahir mil dies que era a la presó. Això també preocupa els ciutadans. La injustícia hi continua sent, el conflicte continua sent-hi... Mentre hi hagi injustícia, hi haurà conflicte. La nostra voluntat és que no hi hagi injustícies, que no hi hagi conflicte. Per tant, llibertat presos polítics, i visca la terra. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. [[Projecte de llei de les àrees de promoció econòmica urbana]] [[200-00017/12]] Acabat aquest debat, que oportunament votarem amb la resta de punts tractats en aquest ordre el dia, passem directament al següent, que és el sisè del llistat i correspon al debat del Dictamen de la Comissió d'Empresa i Coneixement sobre el Projecte de llei de les àrees de promoció econòmica urbana. Atenent al que disposa l'article 123 del Reglament, i tenint en compte que ho ha demanat, cedirem un primer torn de paraula al conseller d'Empresa i Coneixement, el senyor Ramon Tremosa. Endavant.
Moltes gràcies, senyor president. També, com abans, no consumiré el meu temps, perquè el protagonisme és dels diputats, en aquest tràmit vital, que és l'aprovació parlamentària d'aquest text. Tenim sobre la taula una llei d'àrees de promoció econòmica urbana. I també, com en l'anterior llei, vull començar reconeixent les molt importants contribucions que hi han fet els grups de l'oposició. Efectivament, aquest Parlament va tenir una..., no hi ha un govern que tingui una majoria absoluta, i, per tant, doncs, aquí la participació ha sigut rellevant. I això es pot fer de moltes maneres, però, com en la llei anterior, hi han hagut contribucions molt importants que penso que han enriquit i han millorat molt el text, en aquest procés de tramitació parlamentària. Per tant, vull posar-ho en valor també aquí, no? Tenim unes àrees de promoció econòmica urbana que volen ser una eina per facilitar l'activitat econòmica i comercial, que pot marcar un abans i un després dels nostres models de ciutat, i que vol aconseguir, doncs, que tots els sectors que formen part d'aquests centres comercials s'impliquin i participin, i que no hi hagin free riders com algunes vegades veiem que passa. Per tant, els objectius que volem aconseguir són augmentar la col·laboració publicoprivada, millorar la professionalitat i la competitivitat, millorar la representativitat del territori i prestigiar el comerç en els nostres centres de les ciutats, on hi ha, en moltes ciutats de Catalunya, i pobles, doncs, aquesta trama urbana que defineix també el model de la Catalunya comercial. Aquesta és una primera llei que també és nova a l'Estat espanyol –no hi ha hagut encara cap altre Parlament que hagi legislat sobre aquesta qüestió– i que pretén consolidar aquest model de ciutat compacta, complexa però cohesionada, que defineix el model econòmic català. Catalunya té més de cent mil establiments comercials que generen un 15 per cent del PIB de Catalunya i una ocupació per a 500.000 persones. Per tant, tota llei que vulgui millorar, reforçar i potenciar aquest sistema comercial..., és molt important que sigui posat sobre la taula i valorat pels ciutadans i pels parlamentaris. I més, sobretot, quan veiem, en molts altres països, que és molt fàcil el procés en què es pot desertitzar un centre de la ciutat, perquè els habitants en fugen, perquè les botigues en fugen, els comerços en fugen. I això, doncs, ho veiem molt sovint, i no cal anar gaire lluny per veure-ho, no? Fins ara tenim un model comercial en què, doncs, la implicació dels sectors moltes vegades és voluntarista, requereix aportacions individuals que no tots els agents fan –moltes vegades grans operadors que hi han en aquests centres de ciutat, en centres comercials, no fan aportacions–, i hi ha molt poca col·laboració publicoprivada. Per tant, volem reforçar aquests elements, volem millorar-los, i per això el model de l'APEU es basa en el business improvement district, que, com vostès saben, ja fa molts anys que en moltes altres ciutats del món està funcionant i que ha ajudat a modernitzar, actualitzar, fer més potent, aquesta xarxa comercial amb la prestació de serveis que fan aquestes empreses a la ciutadania. Per tant, acabo, doncs, recordant aquests objectius que volem aconseguir: més col·laboració publicoprivada –recordin que cal l'aprovació tant de l'ajuntament en qüestió com també d'una majoria qualificada de les botigues i els comerços implicats en l'àrea concreta–; volem millorar la professionalitat, la competitivitat; volem prestigiar el comerç. I, per tant, tenim sobre la taula una llei que esperem, des del Govern, que sigui aprovada per aquest Parlament. I acabo amb els agraïments a la Direcció General de Comerç i a tantíssima altra gent de diferents serveis, àrees jurídiques i equipaments diversos, que han col·laborat des del Govern en la presentació d'aquesta llei. I acabo també reconeixent el paper dels diputats que hi han intervingut. Com he dit abans, a Europa, al Parlament Europeu o en altres països, aquesta llei portaria el nom, en aquest cas, de la diputada relatora: seria la llei Artadi. És un nom més bonic que no pas aquest nom, APEU, que és un acrònim..., que no se sap ben bé de què s'està parlant. I també seria habitual, doncs, que el nom dels diputats dels altres grups que hi han intervingut –en aquest cas, Pachamé, Alícia Romero una altra vegada, Lucas Ferro, Aragonés, Santi Rodríguez– figuressin també en el nom d'aquesta llei. Perquè això, a més a més, fa un reconeixement a la feina que han fet diputats individuals i, a més a més, estimula que els diputats siguin més proactius a l'hora d'assumir aquesta càrrega tan sovint ingrata i poc reconeguda com és intentar millorar una llei de cara a la seva aprovació en el tràmit parlamentari. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. A continuació té la paraula la diputada senyora Elsa Artadi, que fou designada ponent relatora de la llei. Endavant.
Gràcies. Bon dia, diputades, diputats, conseller Tremosa. De fet, aquesta és una llei que fa molts anys que mirem de tirar endavant, al voltant de deu anys; sovint la diputada Romero també ens ho recorda en aquest mateix faristol. Per tant, és un esforç compartit. Un esforç i unes contribucions que han estat sostingudes durant molt de temps fins a arribar aquí. Certament, les APEUs són un instrument basat en la col·laboració publicoprivada, però que tenen finalitats d'interès públic. I és per això que hem de fer la llei avui i és per això que hi ha elements de contribucions obligatòries, dins d'aquesta llei. La llei té per objecte promoure aquesta participació del teixit econòmic, de l'activitat econòmica, en iniciatives que tenen a veure amb millorar la qualitat de l'entorn urbà, amb consolidar el model d'una ciutat compacta que freni la desertització dels centres comercials dels nuclis urbans. Té com a objecte aconseguir que tinguem un model ambientalment més sostenible, i, per tant, unes ciutats caminables, unes ciutats amables, vives, socials. I també, per la banda dels polígons d'activitat econòmica, doncs, que es converteixin en espais de cooperació empresarial, de foment de la competitivitat en bé de la generació de llocs d'ocupació i d'una economia més sostenible. Un dels elements claus d'aquesta llei és, precisament, l'establiment d'unes aportacions obligatòries, que és el que ha de fer possible aquestes intervencions que repercuteixen en el conjunt de l'àrea que s'afecta, però també en el conjunt del municipi, que és el que justifica que hi hagi aquesta tutela pública en la llei. I és..., abans ho dèiem, no?, fa anys, fa deu anys, el que ens ha costat, la dificultat que hi ha hagut, perquè ens ha costat ajustar a dret com fer aquesta fórmula que obligui les activitats econòmiques dintre d'una APEU a fer aquesta contribució, i que no passi com fins ara, que alguns hi contribueixen voluntàriament i d'altres no. Finalment, un dels desllorigadors que ens permet ser avui aquí, i que ens ha permès fer tota aquesta feina les setmanes i els mesos anteriors, precisament ha sigut la figura aquesta de les prestacions patrimonials de caràcter públic no tributari, que, malgrat ser un element tècnic, al final és el central en la realitat d'aquesta llei. Així, el Govern de la Generalitat, a proposta del Departament d'Empresa i Coneixement, va aprovar el projecte de llei el 7 de juliol d'aquest any. Es va portar aquí al Parlament, i el debat de la totalitat el vam fer just tres mesos després, el 7 d'octubre. En el seu moment es va presentar una esmena a la totalitat per part del Grup de Catalunya en Comú Podem, una esmena que, com que no va prosperar, doncs..., va seguir, la tramitació d'aquesta llei. I els membres de la ponència –com ara també ens ho recordava el conseller, i que, la veritat, ha sigut un autèntic plaer poder treballar amb tots vosaltres– han sigut el diputat Martí Pachamé, de Ciutadans; la diputada Alícia Romero, que a més ara feia temps que no treballàvem juntes, de Socialistes i Units per Avançar; el diputat Lucas Ferro, d'En Comú Podem; el diputat Vidal Aragonés, del Subgrup de la Candidatura d'Unitat Popular; el diputat Santi Rodríguez, del Subgrup del Partit Popular de Catalunya, i el diputat Jordi Orobitg, del Grup Republicà. Jo vull, sincerament, agrair molt tota la feina que han fet, la bona feina i la molta –molta– feina que hem hagut de fer. Hem hagut de parlar a totes hores del dia i tots els dies de la setmana, i sempre tots heu estat a disposició, malgrat que tots teníem també molta feina en paral·lel. Per tant, un agraïment molt sincer a la feina que s'ha pogut fer en deu setmanes, des de que es va debatre la totalitat de la llei fins a arribar avui aquí, en el debat sobre el dictamen de la comissió. Agrair-ho especialment a aquells diputats –i ara ho hem vist, no?, la diputada Romero, el diputat Rodríguez i el diputat Ferro– que no només avui, aquest matí, porteu aquesta llei, sinó que, a més, heu portat la facilitació, i que, per tant, encara ha sigut una sobrecàrrega. Agrair –ho faig jo, estic segura que ho faig en nom de tots– la guia constant que ens ha proporcionat la lletrada, la senyora Anna Casas, ella i tot el seu equip. Sense el seu acompanyament, sense la feina rigorosa, sense estar a disposició a qualsevol hora també –per missatge, per telèfon, per correu– per resoldre tots els dubtes que hem tingut –i jo haig de confessar que, en el meu cas, són molts–, no ho hauríem pogut fer. Sempre ha sigut plena de pedagogia i de paciència i ens ha permès, doncs, que puguem assolir aquest objectiu ambiciós de tancar la llei en aquestes deu setmanes. Vam fer sessions de compareixences en format telemàtic. En la primera setmana de novembre, quatre. Una primera amb entitats i associacions dels sectors econòmics: amb Foment del Treball, amb Pimec i també amb la Unió de Polígons Industrials, que prèviament ja havien fet molta feina per aglutinar totes les aportacions del sector, i, per tant, va servir d'aparador de moltes altres entitats. Una segona sessió amb el món local. Avui aprovem aquesta eina. Aquesta eina dona el paraigua, però qui després l'ha de desenvolupar és l'Administració local. Per tant, sense la involucració, sense les aportacions de l'Administració local, doncs, no hauríem pogut assegurar que, un cop aprovada aquesta llei, realment es pogués implementar. Hi van participar les entitats municipalistes, la Federació de Municipis de Catalunya, l'Associació Catalana de Municipis i també la Diputació de Barcelona. Vam fer la tercera sessió amb els sindicats, on van participar els sindicats majoritaris, Comissions Obreres i la UGT. I, finalment, havíem de fer una darrera sessió amb experts, que, per temes d'agenda, compromisos laborals previs, doncs..., únicament, però d'una manera molt especial, hi va participar la doctora en dret financer i laboral, la senyora María Luisa Esteve, que jo crec que va ser, de llarg, la compareixença més llarga que vam tenir, la més intensa. Va tenir l'amabilitat de resoldre molts dels dubtes que teníem, va aportar tot el seu coneixement, i crec que realment va orientar molt els debats que posteriorment hem tingut les diputades i els diputats. A banda de les audiències en ponència, es van requerir fins a vint-i-nou compareixences per escrit. I, certament, es va escollir aquest mecanisme per equilibrar entre tenir les aportacions molt valuoses de comerç d'arreu del país, d'entitats veïnals, acadèmics i experts, amb conjurar-ho amb la celeritat que crèiem que havíem de donar en aquesta llei, que feia molt de temps que s'esperava, perquè pogués arribar en el que presumiblement és el darrer Ple d'aquesta legislatura. Com a resultat de tota aquesta feina, es van presentar per part dels grups parlamentaris 157 esmenes. I, certament, com que vam estar treballant des del primer dia que va entrar en el debat a la totalitat, algunes d'aquestes esmenes, no poques, ja van entrar per part de més d'un grup. La ponència es va realitzar el 2 de desembre, i la Comissió d'Empresa, el 10 de desembre. I això va quedar amb onze esmenes retirades, i se n'hi van incorporar com a recomanades quaranta-tres, i vint-i-nou més de transaccionades, també recomanades. Certament, hi ha hagut una transformació substancial i de millora del text des de que va arribar a aquesta cambra i a través de les esmenes, i segurament algunes coses encara canviaran en el dia amb les votacions. Així mateix, tornar a agrair la feina als serveis del Parlament, amb l'Anna Casas al capdavant. Hi ha hagut un important nombre d'esmenes tècniques, perquè, alhora que anàvem tocant a nivell polític coses, doncs, això tenia una concatenació amb la resta d'articles, i, per tant, ha sigut imprescindible també la seva feina. Molt ràpidament, la llei s'estructura en dos títols, quaranta-un articles, tres disposicions addicionals, una de derogatòria i tres de finals. El títol primer és la major part de la llei, és la que inclou la major part dels articles i del contingut, perquè és allà on es regula, doncs, tot el que té a veure amb les APEUs, des de les funcions que s'hi contemplen i el procés de constitució des de l'inici de la limitació fins a l'aprovació final en ple municipal; el seu finançament, com s'ha de fer el pressupost; els seus òrgans de gestió, com s'ha de fer aquest conveni amb l'Administració local, fins a acabar amb el que seria l'extinció i el procediment de liquidació. I, en canvi, el títol segon, que és més petit, bàsicament el que fa és, des del reconeixement de la singularitat dels polígons d'activitat econòmica, doncs, traslladar allò que és específic, allò que és singular de les APEU, al que són els polígons industrials. Finalment, i ja per acabar aquesta intervenció inicial, sí que també voldria agrair tot el suport, tota la feina incansable que s'ha fet des del Departament d'Empresa i Coneixement, començant per en Josep Vicenç Mestre, que ha vetllat el calendari, que l'anéssim complint, i que no ens deixàvem re i que avui arribàvem fins aquí, però també l'expertesa, el coneixement i la pedagogia de la directora general de Comerç, la Muntsa Vilalta, en Jordi Carbonell –el sotsdirector de Política Industrial– i la sotsdirectora general de Comerç, la Montse Gallardo, que ens hem retrobat i hem pogut tornar a treballar plegades. I, finalment, ja, les últimes paraules, per a la diputada Teresa Pallarès, que, malgrat que no ha pogut ser la relatora ponent d'aquesta llei, sí que ha anat fent un seguiment constant, a vegades des de casa, a vegades des de l'hospital, d'aquesta llei, i que ens ha anat fent aportacions. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per defensar les esmenes reservades, té la paraula, ara, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Martí Pachamé. Endavant.
President, conseller, diputats i diputades... En primer lloc, voldria agrair a la senyora Artadi i a la resta de ponents la bona predisposició per arribar a acords en el tràmit d'aquest projecte de llei. I també un especial agraïment al president de la Comissió d'Empresa, el meu company José María Cano, i a la nostra assessora Rosaura Ferriz, per l'ajut en tot aquest procés. També mencionar i donar les gràcies a la lletrada Anna Casas i a la resta de l'equip i col·laboradors del Parlament. Moltes gràcies. Sembla que avui, o demà, en les votacions, s'aprovarà amb un ampli consens aquest Projecte de llei de les àrees de promoció econòmica urbana, conegudes com a APEU. S'haurà fet en un termini de temps molt just. S'ha fet tot el procediment pràcticament en un mes, i ha estat sobretot degut a la bona voluntat de tots els grups parlamentaris, que es fes en tan poc temps. Fer les coses tan ràpides té els seus problemes. Encara que existia un ampli consens dels agents implicats, la veritat és que ens hagués agradat poder escoltar en directe més experts i tenir més compareixences que les que hem acabat tenint. Aprofito per agrair a totes les organitzacions, grups socials i experts les seves compareixences, la majoria per escrit –s'ha de dir–, perquè la urgència en la tramitació d'aquesta llei ens ha impedit gaudir de la possibilitat d'escoltar en directe moltes d'aquestes aportacions i la possibilitat d'interpel·lar el compareixent en aquells punts més dubtosos. De totes maneres, s'ha de dir que hem assolit un important coneixement de la realitat del sector i de les seves necessitats, i, per tant, hem pogut adequar, amb les esmenes presentades entre tots, l'articulat a les demandes i aportacions que es varen fer paleses durant aquest curt període de temps. Creiem realment que s'ha millorat el text, al final de tot aquest procés. S'ha de destacar que el fet de l'àmplia acceptació per part dels agents implicats ha fet relativament més fàcil l'adopció d'acords per la nostra part, i no hem detectat problemes especialment importants. Tal com vaig comentar ja en el seu dia, les principals demandes del sector del comerç estaven centrades en quatre punts: reducció de la intervenció administrativa, els horaris comercials, les APEU, i la digitalització i l'adopció de les noves formes de consum. Avui es farà un pas important per millorar aspectes de dos d'ells: la intervenció administrativa i les APEUs. Això hauria de permetre que el sector guanyi en competitivitat i en productivitat, i que, quan puguem donar per acabada aquesta fase de la pandèmia, el sector tingui les eines suficients per poder recuperar-se de l'actual situació de crisi econòmica. No quedem contents amb l'aprovació d'aquesta llei, sobretot perquè els seus efectes es produiran en el mitjà o llarg termini. Concloure el procés de constitució i creació d'una APEU no és una tasca fàcil, i no ho és perquè hi ha molts agents implicats i farà que s'expliquin adequadament els pros i els contres d'aquest instrument per a la promoció econòmica d'àrees específiques dels nostres pobles i ciutats. Sobretot perquè pertànyer a una APEU significa contribuir al seu finançament, i s'haurà de veure clara la relació cost-benefici per tal que tots els negocis implicats en l'APEU assumeixin les seves pròpies responsabilitats. On s'ha fet especial esforç és, precisament, en intentar limitar la possibilitat que existeixi la figura del free rider, que s'aprofita dels beneficis però que no vol participar dels costos derivats del seu funcionament. No quedem satisfets amb aquesta llei per al sector. Els ajuts que han arribat han estat mal dissenyats, no són suficients. No impediran que molts dels comerços –petits i mitjans empresaris dels sectors, infinitat d'autònoms– tanquin les seves persianes segurament de forma definitiva. El que s'ha repartit són píndoles per sortir del pas, de mala manera, i els han dit un cop i un altre que el que és necessari és aplicar plans de rescat perquè la gent pugui aguantar fins que hi hagi la recuperació econòmica per al sector del comerç i per a tots aquells que estan patint la crisi de forma més punyent. Digui el que digui el Govern, el cert és que una gran quantitat d'autònoms i de petites empreses no podran aguantar. No podem estar contents sols amb aquesta llei. És un pas important per al futur del sector, però no podem oblidar que els projectes empresarials no poden quedar encallats a les taules de les diferents administracions durant mesos i mesos. Crec que no ens pot sorprendre a cap de nosaltres. Sobretot en moments que, per culpa de la pandèmia, són més necessàries que mai les emprenedories i enllestir amb la celeritat més gran possible els projectes que puguin portar creixement econòmic. Una flexibilitat més gran a l'hora d'aplicar els horaris comercials i els festius que es pot obrir permetria apaivagar la caiguda de les vendes en un dels períodes punta de tot l'any. I, per damunt d'altres consideracions, la gran assignatura pendent del comerç és la seva digitalització i l'adopció de noves formes de prestar el servei. És absolutament imprescindible impulsar un canvi a les empreses del sector en aquest sentit, i això no ha de significar abandonar la presència física, sinó que ha de ser un model complementari. No serveix de res fer declaracions criminalitzant determinades empreses i cridar al boicot. En aquest sentit, s'ha de constatar la dèria que té la formació dels comuns sobre determinats sectors, que, a sobre, són molt importants per a la nostra economia. Ho va fer fent declaracions en contra del sector de l'automòbil. És més, la desconstrucció que ha fet de la mobilitat urbana a Barcelona s'estudiarà a les escoles d'urbanisme de tot el món com a exemple a evitar i demostració del mal que fa la ideologia quan va en contra del sentit comú. L'empresa que vol boicotejar l'alcaldessa de Barcelona –que consti que no en vull fer publicitat– ha invertit més de 2.900 milions d'euros a tot Espanya. Hi treballen més de nou mil pimes, aquí a Espanya, de les que més de dues mil són catalanes. És la comunitat amb qui més pimes treballen, i que va suposar unes exportacions de 100 milions el 2019. Dona feina a més de nou mil persones. Aquesta empresa té tres centres logístics al Prat de Llobregat, a Martorelles i a Castellbisbal; un centre logístic a Barberà del Vallès, i tres estacions logístiques a Barcelona, Martorelles i Rubí. Té un centre de desenvolupament de software que dona feina a enginyers, desenvolupadors de software, científics de data mining, experts en aprenentatge automàtic i emmagatzematge al núvol, a més d'un centre de suport per a pimes per al sud d'Europa. Aquesta és la seva idea de fer costat a l'economia catalana, senyors dels comuns? És la seva idea de ser més competitius, aquesta, fer boicots? Els nous canals de distribució per al petit comerç han de ser aprofitats per ells, en el seu propi benefici. En aquests moments en els que la mobilitat està restringida, la utilització de les noves tecnologies, la digitalització dels comerços i l'adquisició de les habilitats necessàries per conviure amb aquests models emergents són més necessàries que mai. I l'Administració no hi és per organitzar boicots, hi és per acompanyar els diferents sectors en el progrés i amb els nous canals que s'obren gràcies al desenvolupament tecnològic. Obrir la porta o facilitar en aquests moments de crisi que els establiments puguin utilitzar la fórmula de click and collect, sobretot els comerços que estan situats dins els centres comercials i que estan sofrint unes condicions asimètriques –per dir-ho de forma amable– respecte a altres tipologies de comerços, com els situats a àrees per als vianants dels centres de les ciutats o els grans magatzems, que no tenen sobre la taula uns riscos sanitaris més elevats, és agosarat. L'alternativa a poder servir comandes realitzades mitjançant una aplicació o una trucada per telèfon podria apaivagar la brutal caiguda de vendes que, hi insisteixo, ha patit el sector. Solucions que, si el Govern realment tingués capacitat empàtica i de lideratge, hagués pres, però que les lluites intestines entre els partits del Govern han acabat frustrant per a desolació de la ciutadania. Les APEUs poden, han de ser una alternativa per millorar la competència, la competitivitat i la rendibilitat de molts negocis. Aquesta és la idea. Han de ser una palanca més que el sector del comerç urbà utilitzi per passar a ser decididament innovador i especialitzat i perquè ofereixi qualitat i serveis amb millors nivells d'eficiència i eficàcia. És una eina més que, a partir de l'aprovació d'aquesta llei, tindran al seu abast i podran desenvolupar en funció de les seves necessitats. És una bona eina de futur, una eina testada arreu del món i amb un notable índex d'èxit i popularitat. És una eina que permet portar a terme projectes engrescadors, col·laboratius, que permeten inclús que, per exemple, les associacions de venda no sedentària puguin participar d'aquest projecte amb la seva pròpia idiosincràsia i ajustant-se al que les parts convinguin, donant-los l'entrada a l'assemblea general amb veu pròpia. Respecte a la seva tramitació parlamentària, s'ha de dir que, personalment, me n'emporto una sensació agredolça. Per una banda, és satisfactori, donat que hem assolit un important nivell de consens sobre un tema que dona resposta a una demanda de la societat que era insistentment demandada des de fa temps, des de fa deu anys –ja s'ha comentat aquí–: arribar a acords quan l'objectiu és el benestar de tota la societat. És molt satisfactori arribar a acords quan tots se'n poden aprofitar, del resultat. És molt gratificant, quan podem treballar per a tots. Aquest hauria de ser el nostre objectiu: el benestar de tota la ciutadania, perquè tots som importants i tots plegats hem de sortir d'aquesta crisi. Aquesta llei –i ho vàrem dir des del començament– ens ha semblat que no es mereixia ser tramitada d'urgència, el darrer dia del darrer Ple d'aquesta legislatura. I més sabent que havia dormit als calaixos de la conselleria molts i molts mesos. S'ha endarrerit la seva tramitació perquè el Govern no ha estat amatent a la seva principal funció –la de gestionar pel bé de tots els ciutadans de Catalunya– i s'ha dedicat a altres feines. Sols cal veure la producció legislativa que hem tingut aquestes darreres setmanes per veure que els interessos de tots els catalans no eren la màxima prioritat del Govern; ho eren altres coses. I encara que ho sabíem i que no ens agradava la forma en la qual s'estava fent la política des del Govern, sabent que durant mesos i mesos han estat ignorant tota l'oposició, sabent que des de la nostra formació hem estat donant la nostra mà per ajudar en el que calgués i que no se'ns ha tingut en compte, excepte per anar aprovant els decrets llei que ens anava ensenyant el Govern quan ja estava tot dat i beneït, sabent tot això, i encara que no ens agradés com s'estava fent, quan el Govern ens va demanar poder fer el possible per agilitzar la tramitació d'aquesta llei i la de facilitació econòmica, entre d'altres, no vàrem dubtar. Nosaltres vam fer el que calia fer, perquè vàrem posar per damunt de les nostres diferències el bé comú i l'interès de tots els catalans –de tots. I deia «agredolça perquè, si ha estat satisfactori poder portar avui aquesta llei amb un altíssim nivell de consens i tenir el convenciment que serà aprovada, també ha estat una sensació trista, perquè s'ha pogut comprovar el que hagués pogut ser aquesta legislatura si el Govern hagués tingut uns altres objectius i hagués mirat més pel conjunt de la ciutadania de Catalunya i no sols per una part, sigui aquesta més o menys important. La legislatura vinent tindrà el difícil repte de gestionar la recuperació de la salut i de l'economia de la nostra comunitat. Són, d'antuvi, uns objectius reptadors i ambiciosos, que mobilitzaran milions d'euros per a la reconstrucció de Catalunya gràcies al projecte Next Generation, liderat per la Unió Europea; que desenvoluparan projectes innovadors i disruptors que hauran de portar la nostra economia al futur, un futur que haurà de ser per força més ecològic, més digital i, sobretot, més resilient. Per portar endavant aquest projecte, el que tenim molt clar –no en tenim ni el més mínim dubte– és que qui lideri el projecte més ambiciós i amb més potencial de creixement de futur de tota la nostra història ha de ser algú que, sobretot, pensi en tots. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Alícia Romero. Endavant.
Gràcies, president. Bon dia de nou, conseller. Diputats i diputades, avui acaba un camí curt i intens per a l'aprovació de la Llei de les àrees de promoció econòmica urbana, les conegudes com a APEUs. Els socialistes fa anys que volem una llei sobre les APEU. De fet, va ser l'any 2012 quan ja vam presentar la primera proposició de llei per crear aquest marc regulatori que facilités la creació d'aquestes àrees. En aquell moment no ens en vam sortir, però val a dir que va ser el primer precedent parlamentari per establir aquest marc regulatori que permetés la creació d'aquests instruments. Va ser el 2012 quan, de manera sorprenent, va ser Convergència i Unió qui ens va votar en contra de que es tramités aquella proposició de llei. I podríem dir gairebé que hem perdut vuit anys, perquè potser si haguéssim fet el debat en aquell moment i els treballs legislatius, doncs, avui ja tindríem en marxa algunes àrees de promoció econòmica urbana. Perquè, de fet, ja va ser el 2009 quan alguns ajuntaments, impulsats en aquell moment pel Govern de la Generalitat, aquell tripartit, van posar en marxa algunes proves pilot, no?; ho va fer Granollers, ho va fer Mataró, Terrassa, Barcelona. Jo, que llavors era regidora a Mataró, doncs..., vam impulsar aquelles fase 0, que en dèiem, i fase 1 per analitzar la viabilitat d'una àrea de promoció econòmica urbana, en el nostre cas, al centre de la ciutat. I, per tant, nosaltres havíem cregut molt i seguim creient en aquests instruments, que, a més, ja tenien èxit a països del nord d'Europa o als països anglosaxons o també a Estats Units, no? Per tant, vam lluitar de valent i ens ho vam creure, però no ens en vam sortir en aquella primera etapa, l'any 2012. Va ser l'any 2017, en el debat de la Llei de comerç, serveis i fires, que també a proposta nostra vam incorporar una disposició final en la que instàvem el Govern, doncs, a posar en marxa, en divuit mesos, a portar..., a tramitar en aquest Parlament una llei sobre les àrees de promoció econòmica urbana. Els donàvem divuit mesos, que ens semblava que era suficient; penseu que ara estem aprovant lleis en tres mesos, eh?, és a dir que..., en fi, o dos, més aviat dos, diria. Donàvem divuit mesos al Govern. Aquell termini no es va complir, perquè no va arribar en divuit mesos, sinó que ha arribat tres anys més tard. Va ser el 28 de juliol del 2020 quan la Mesa del Parlament va tramitar aquest projecte de llei que avui debatem, no? Per tant, és veritat que un té la sensació de que hem perdut uns quants anys per impulsar un instrument que ha d'ajudar en la competitivitat no només de l'activitat econòmica d'un entorn determinat, sinó també dels municipis, dels municipis i de les nostres ciutats, no? I, per tant, sap greu que això hagi passat. En tot cas, el fet d'haver presentat tan tard aquest projecte ens ha obligat a córrer, a córrer molt, a córrer massa, no? Crec que..., ho hem dit també en l'anterior llei i ho hem de dir també en aquesta. Nosaltres hem volgut aquesta llei, ho he dit, i, amb la responsabilitat que sempre sentim encara que estiguem a l'oposició, hem volgut ajudar. I vam acceptar –i ho sap la senyora Artadi– anar ràpid, en aquesta llei. Vam acceptar el tràmit d'urgència, i ho vull dir, eh? És a dir que aquí també..., malgrat que jo soc crítica en això, crec que vam acceptar-ho pensant, bé, doncs, que podríem tenir temps de que la llei es pogués aprovar amb tot el treball parlamentari necessari. I sobretot ho pensàvem perquè havíem perdut ja vuit anys i perquè el comerç està en un moment molt difícil. No fem aquesta llei –crec que cal dir-ho– perquè estiguem en una pandèmia, no; aquesta llei no és per una pandèmia, perquè aquest instrument tampoc resoldrà tots els problemes del comerç. És a dir, si no hem fet la feina durant els darrers anys en el sector comercial i l'hem ajudat a tenir noves plataformes, a respondre als nous hàbits de consum, a tenir experiències de compra..., és a dir, si no hem ajudat a tot això –que es digitalitzi...–, ara perquè aprovem aquesta llei no resoldrem els seus problemes, i això també cal dir-ho. Però, en tot cas, ens semblava que tocava, doncs, poder-la tramitar, encara que fos d'aquesta manera tan ràpida, no? Hem viscut una tramitació estressada –això també crec que ho han dit tots–, és a dir, poques compareixences en molt pocs dies, molt poc temps per presentar esmenes, menys per fer una ponència i poder treballar bé el text legislatiu. I, per tant, bé, avui tenim una proposta de text que és millor –és veritat– que el que va entrar; és millor, però bé, a mi també, com abans, no?..., no em posaré potser tan filosòfica, però sí que em genera alguns dubtes finals. Crec que la feina de legislar s'ha de fer amb el rigor necessari, amb el temps necessari, ho he dit abans. Els textos s'han de madurar, se'ls ha de poder donar la volta, i crec que per a això no hem tingut prou temps. En tot cas, què són les APEUs, no? Perquè al final estem aprovant això, estem aprovant la possibilitat de facilitar la creació d'aquests instruments. Bé, doncs, les APEUs són una figura inèdita a Catalunya, gairebé també a Espanya, i són bàsicament un instrument que el que et permet és afavorir la cooperació..., jo no diria «col·laboració, sinó la cooperació publicoprivada per generar en un entorn físic determinat l'aglomeració d'activitat econòmica que, conjuntament amb l'ajuntament, millori la seva competitivitat. I, per tant, quan parlem d'APEUs estem parlant d'això, d'un entorn físic on hi ha una activitat econòmica que decideix unir-se per, conjuntament amb l'ajuntament, establir unes activitats. I podríem dir: «Bé, però això ja ha passat tota la vida, diguéssim, perquè en els ajuntaments es fan convenis amb les associacions de comerciants i es van fent activitats. I és cert –i és cert–, però hi ha una diferència, una diferència important, i la diferència és que en aquesta llei creem l'obligatorietat de que tota l'activitat econòmica participi d'aquesta bossa comuna per fer aquestes activitats. Ara què passa? Que és voluntari, ser soci d'una associació, i, per tant, o ho ets o no ho ets i pagues o no pagues, no? Però el que està clar és que els comerciants es beneficien del que fa aquella associació, encara que no paguin. Perquè si posem uns llums de Nadal als carrers, doncs, tots els comerciants d'aquells carrers se'n veuran beneficiats. I en poso un exemple senzill, que tots podem entendre. En canvi, aquesta llei el que permet és posar l'instrument i també que es pugui incorporar l'obligació de pagament a qualsevol activitat econòmica que estigui dins aquesta delimitació física, que pot ser un centre de ciutat o pot ser també un polígon industrial, que és la novetat que incorpora aquesta llei. Jo crec que és important fixar-nos en aquesta obligatorietat de pagar i en la creació d'aquesta quota, perquè aquest és un tema delicat, en aquesta llei, que encara no hem resolt del tot bé, que crec que hi hem de donar encara unes voltes. De fet, la llei ja fa referència a una modificació de la Llei de bases de règim local. En aquest sentit, doncs, Barcelona hi ha treballat molt. La regidora Ballarín ja fa anys que hi treballa, amb el seu equip, per intentar cercar legislativament una resposta més segura. Perquè, si no, ara què passarà? Que dependrem dels ajuntaments, és a dir, que dependrem que cada ajuntament aprovi aquesta quota via ordenança i, per tant, generi l'obligatorietat a l'activitat econòmica. No diem que estigui malament, però sí que és veritat que traspassem la responsabilitat, en aquest cas, a l'ajuntament. I això nosaltres ho volem dir. Per què? Perquè al final el que fa aquesta llei és obligar els ajuntaments. És una llei que regula un instrument que passa a les ciutats i que s'aprova al ple de l'ajuntament, i, per tant, amb una responsabilitat molt gran del consistori, que, evidentment, si es compleixen uns requisits, doncs, pot aprovar la creació d'aquesta APEU, i que ha d'aprovar una ordenança on s'estableixi aquesta quota que haurà de pagar tothom. Ull, amb això, que sembla una «tonteria i sembla senzill i no ho és –no ho és. I aquí han vingut algunes desavinences, diguéssim, en la ponència. Primer, perquè nosaltres hem volgut deixar clar que la competència de promoció econòmica és dels ajuntaments i que les APEUs el que podran fer és complementar els serveis, complementar l'activitat, però no substituir-la, mai –mai. L'ajuntament és qui té competències, i, per tant, això s'ha de deixar molt clar. I les nostres esmenes han anat molt sobre això, que qui ha d'aprovar l'APEU és el ple, no..., a vegades diem «l'ajuntament com si fos un ens; no, el ple. I això també ho hem pogut incorporar a la llei. I un tema molt important, en el que no ens n'hem sortit –i aquí el Govern, doncs, ha pactat amb Ciutadans–, és qui té la iniciativa per tirar endavant una APEU. Nosaltres crèiem que havia de ser la iniciativa privada. Quan l'activitat econòmica està madura, és sòlida, té el suficient suport per dir: «Ara m'engego, inicio l'aventura de les APEUs, aleshores tinc la iniciativa i ho demano a l'ajuntament. Al final s'ha acceptat una esmena de Ciutadans de que l'ajuntament també ho pot fer, diguéssim, amb un cert acord del sector privat. Nosaltres crèiem que era millor i més net que fos sempre a iniciativa empresarial, perquè, si no, passa moltes vegades –si traiem Barcelona de l'equació– que els ajuntaments ho liderem tot –ho liderem tot–, sempre tot sorgeix de la iniciativa municipal. I quan anem a crear un instrument que, a més a més, generarà una obligatorietat a tota l'activitat econòmica, sigui comerç o siguin indústries, crec que és important que el primer convençut i el líder d'aquesta demanda sigui el sector privat. I, per tant, nosaltres aquí hem mantingut la nostra esmena i la mantindrem, i, a més, la compartim amb alguns grups d'aquest Parlament, però no ens n'hem sortit, en aquest sentit, amb el Govern. Després, hi ha un altre element del que estem contents que s'ha acceptat, que és el suport a aquesta iniciativa. És a dir, ha d'haver-hi uns comerciants o una activitat econòmica o uns industrials que proposin la creació de l'APEU, però és veritat que el text inicial plantejava un suport per tirar endavant aquesta iniciativa baix –baix. Nosaltres hem dit que com a mínim més del 50 per cent ha d'aprovar la creació d'aquesta APEU. Perquè, ho recordo, tornem-hi: obligarem a tothom a pagar una quota per estar senzillament dins d'aquest entorn físic. I, per tant, és important que hi hagi lideratge privat, que hi hagi solidesa en la iniciativa, i una solidesa que ha de ser clarament empresarial. Perquè, després, la feina feixuga, gruixuda, la té l'ajuntament, què és, doncs, revisar aquesta iniciativa, veure que es compleixen tots els requisits, els estatuts, el pla estratègic..., és a dir, hi ha tot un seguit d'aspectes que s'hi hauran d'incorporar. I nosaltres en aquí demanàvem més suport a l'ajuntament, més suport als ajuntaments. Per què? Doncs perquè tindran molta feina, perquè al final això és un marc regulatori per als ajuntaments. I dèiem: «Home, doncs en tres anys posem 3 milions i mig d'euros per facilitar aquesta tasca que hauran de fer els ajuntaments, que no feien abans, que és de nou i que està bé, perquè al final segurament millorarà l'entorn i la competitivitat. Però no hem sigut capaços d'acordar-ho. El Govern ha pactat, també en aquest cas amb Ciutadans, un redactat genèric, que ja sabem com acaben els generalismes. Evidentment, quan després un govern faci uns pressupostos, això serà..., doncs, no sé quina prioritat, la cent cinquanta-tres, probablement, i, per tant, no s'hi incorporaran, aquests recursos. I de nou als ajuntaments, amb els seus recursos, que són escassos i insuficients i que, a més a més, han patit molt durant la pandèmia, doncs, els costarà molt tirar endavant això. I em sorprèn, eh?, que alguns acords, algunes esmenes, els hagin pactat amb Ciutadans. Perquè, a més, Ciutadans el que voldria és que el silenci fos positiu, i, per tant, que tot es creés encara que l'ajuntament no hi intervingués, no? Bé, és una manera de veure les coses. Nosaltres defensem els ajuntaments, defensem les competències municipals, i que quan s'obliga els ajuntaments a fer coses també se'ls compensi econòmicament. I aquesta és una cosa que no fa la llei, i nosaltres, en aquest sentit, estem disgustats. Una altra obligació de l'ajuntament és que es crea un registre de la Generalitat en el que cada vegada que es creï una APEU s'ha d'enviar una documentació, cada vegada que hi ha una modificació s'ha d'enviar, i generem una obligació també..., tampoc entenem massa per què. La llei deia que perquè el registre és el que iniciava l'obligatorietat de pagar aquesta quota. Llavors, home, només faltaria, si hi ha una ordenança..., qui genera l'obligatorietat és l'ordenança. Això s'ha modificat. Era una cosa bastant inversemblant. Probablement perquè els departaments no són conscients que qui legisla és el Parlament, no els departaments, però bé, aquesta és una reflexió que també ja hem fet abans. En tot cas, no hem aconseguit transaccionar una esmena amb això. Nosaltres aquest registre no el veiem per res, ens obliga... El departament deia: «No, sí, perquè tindrem dades que ens ajudaran a fer política econòmica, política comercial. Tant de bo que sigui així, perquè els últims anys no els deixen a vostès un crèdit molt important. I ara, entrant una mica en això del departament, també voldria dir que és veritat que hem treballat des del principi amb voluntat d'acord, amb voluntat de millorar la llei; que hem anat a totes les reunions a les que se'ns ha convocat des del Govern. I vull donar les gràcies aquí, doncs, a la directora, la Muntsa Vilalta, el Quim Ferrer, que han estat propers per intentar resoldre els nostres problemes i que poguéssim arribar a acords. De fet, hem presentat catorze esmenes conjuntes amb el Govern, és a dir que hi havia aquesta voluntat, hi és, aquesta voluntat. Després hem presentat vint-i-vuit esmenes pròpies, de les que se n'han acceptat dotze, algunes altres no, que són aquestes que queden vives. De fet, queden setanta-quatre esmenes vives, eh?, és a dir..., la llei ha millorat, però queden setanta-quatre esmenes vives, que vol dir que hi han algunes coses, bastantes, en les que no ens hem posat d'acord –no només amb el Grup Socialistes, sinó amb alguns altres. Ara, és veritat: la llei és una mica millor? Sí. La llei ha millorat gràcies a la feina de l'oposició, a aquest valor de l'oposició, a aquest treball intens de l'oposició en un temps rècord, a contrarellotge. Però no sé si és la llei que nosaltres voldríem. Probablement no, perquè a nosaltres ens hagués agradat tenir una mica més de temps per valorar coses. Quan parlem, per exemple, dels locals... Es podran incorporar locals als edificis sencers, sí o no? Per què a primeres plantes no? Hi ha debats que ens han quedat per fer, i és una pena que no els haguem pogut fer pel temps, perquè hem hagut de córrer massa, quan portem des de l'any 2012 amb aquest tema sobre la taula. I, per tant, doncs, ens sap greu. Després, la llei també incorpora els PAEs, no?, els polígons d'activitat econòmica, que aquí no hi hem entrat gairebé, eh?, a la llei, perquè no hem tingut temps. Tampoc en les modificacions que aquesta llei planteja sobre la Llei de comerç, que –també– una mala pràctica legislativa, em sembla a mi. Però bé, en tot cas, nosaltres hem fet la feina que creiem que ens pertoca des de la nostra responsabilitat, que és millorar la llei, és millorar el text. No ho hem aconseguit en tot. Creiem que és menys municipalista del que a nosaltres ens agradaria. Però bé, hem fet tot el possible en aquest temps rècord. I, per últim, agrair la feina de la relatora, de l'Elsa Artadi, i de tots els ponents, que sempre se n'aprèn molt –ho saben vostès, jo n'aprenc molt, de vostès–; del meu grup, de la gent del PSC que m'ha ajudat, d'alcaldes i regidors, que hem fet moltes jornades i ens hem trobat moltes vegades, i, per últim, de l'Anna Casas, que sempre ens acompanya amb aquest rigor i seriositat i ens ajuda a que el text sigui més rigorós i millor que el que va entrar en aquest Parlament. Moltes gràcies a tots.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies, president. Conseller, diputats i diputades, una precisió: la veritat és que si poséssim els noms dels diputats, dels ponents, que participaran en l'aprovació d'aquesta llei, la llei es diria Artadi, Pachamé, Orobitg i Rodríguez. Perquè el cert d'aquesta llei i de la llei anterior és que el Govern les està aprovant amb el suport de Ciutadans i del Partit Popular. I sé que vostè fa poc que ha arribat a la conselleria, però crec que això sí que els hauria de despertar alguna reflexió: què està passant amb aquestes lleis, que construïm per pensar com volem intervenir en els sectors econòmics, que només reben el suport de Ciutadans i del Partit Popular? No ho sé, jo hi faria una reflexió. Tant els companys de Junts per Catalunya com especialment els companys d'Esquerra Republicana: pensem per què. Perquè nosaltres, que hem presentat esmena a la totalitat d'aquesta llei..., jo crec que vam ser el grup que més esmenes vam presentar, posteriorment, en aquesta i en la Llei de facilitació econòmica. Nosaltres, a pesar dels temps, a pesar de la falta de diputats per portar dos ponències alhora, no vam renunciar mai a la nostra capacitat d'incidir legislativament, amb les limitacions pertinents. Però el cert és que només heu sigut capaços de tancar acords amb Ciutadans i amb el Partit Popular. I crec que, més que lleis de sentit comú, el que esteu fent són lleis en un sentit molt concret. I jo sí que hi reflexionaria. Després, vostè ha dit una cosa: «La gent fuig dels centres de la ciutat. Jo no he vist ningú fugir del centre de la ciutat i cridar: «És que no hi ha col·laboració publicoprivada, hem de fugir d'aquí! No. A la gent se l'expulsa dels centres de la ciutat. I quines són les dinàmiques que comporten que a la gent se l'expulsi dels centres de la ciutat? Crec que, si repasséssim aquestes dues lleis, la conclusió a la que arribaríem –i d'aquí els suports que reben– és que les reforcen, és que es reforcen les dinàmiques que expulsen la gent del centre de la ciutat. Vam dir, a la presentació de la nostra esmena a la totalitat, alguns elements que avui recuperarem, perquè llegint-la crec que la ponència no ha modificat en lo substancial els objectius d'aquesta llei. Què fa, aquesta llei? Privatitza la gestió de l'espai públic. Privatitza la gestió de l'espai públic de les nostres ciutats. Com ho fa? Dient-li a la gent que té activitats econòmiques al centre de la ciutat o a qualsevol barri on es vulgui fer una àrea de promoció econòmica: «El model de governança que impulsa aquesta llei és un model de governança basat en la democràcia censatària. Qui sigui propietari d'un negoci pot dirigir la vida econòmica, urbana i de serveis en el seu districte. I, per tant, el que fem és externalitzar..., això que en diem «col·laboració publicoprivada és agafar els serveis públics de tota la vida i dir-li, a qui té negocis privats de la ciutat, que té capacitat per incidir i per cogestionar-los amb l'Administració pública. Al que és propietari d'un negoci. Al que és propietari d'un habitatge o resident en un habitatge, no; només a qui té ànim de lucre sobre la ciutat. I en quins sectors pots intervenir? Doncs en la neteja, en la planificació urbanística, en impulsar millores de mobilitat –que ja sabem tots en quina direcció aniran–, en impulsar polítiques de seguretat ciutadana, etcètera. I creiem que, evidentment, és una llei no que sorgeix dels reptes de les ciutats davant les crisis i les contradiccions que estem veient que travessen totes les grans ciutats europees, no és una llei que sorgeixi d'aquest debat. És una llei que sorgeix per reforçar tots aquells factors de fons que estan fent entrar la crisi en els models de les nostres ciutats: la turistificació, l'aflorament d'habitatges turístics, la desertització dels centres de les nostres ciutats, la gentrificació. Tots aquells processos que estan abocant a la crisi les grans ciutats europees, ni tan sols de forma excepcional el nostre país, són aquells que es veuen reforçats per aquest tipus de legislació. Com l'altra vegada, començo per les dues úniques coses bones que hi trobem, a la llei, més enllà de que valorem, evidentment, les vostres aportacions, però políticament considerem que hi ha dues coses bones. La primera és que aporta un marc legal a allò que ja fan molts ajuntaments. En molts ajuntaments, el centre vila és un centre de comerç i s'hi fa una intervenció política determinada que fins ara responia únicament a la iniciativa dels ajuntaments i a la relació amb les associacions de botiguers, i ara, doncs, té un encaix legal una mica més ambiciós, que permet que les associacions de botiguers no diguin que hi ha free riders, que són comerciants que s'aprofiten de les millores que ells impulsen perquè després no hi participen econòmicament. I, després, una segona dinàmica que nosaltres compartim. I és que això està planejat des d'un sentit, curiosament, de reforç del petit comerç, que és en el mateix sentit en el que es fan les campanyes de reforç del petit comerç durant la crisi de la Covid i que s'anima la ciutadania a anar el petit comerç i no a fer compres online a través de multinacionals, i que creiem que evidentment és una campanya de sentit comú. El que passa és que, quan un està acostumat només a defensar agents econòmics externs –Uber, Cabify–, li sembla que tot forma part d'una conspiració. En realitat, enmig d'aquesta crisi, defensar el petit comerç i el comerç de proximitat és de sentit comú jo crec que per a gran part de la ciutadania d'aquest país. Però ens permet generar, aquesta llei, dinàmiques urbanístiques perquè les zones comercials puguin competir amb les superfícies comercials en facilitat de compra, en experiència de compra, etcètera. I creiem que són dinàmiques que poden arribar a ser positives i que en algunes ciutats inclús han desbloquejat alguns debats molt enquistats. Per exemple, sobre que els carrers del centre vila siguin de vianants per facilitar, diguem-ne, aquesta conformació de superfícies comercials a l'aire lliure. Però després fa coses que, evidentment, creiem que reforcen dinàmiques negatives. La primera, la que ja hem assenyalat: privatitza la gestió de l'espai públic i dels serveis públics municipals en aquesta cosa que seguiu venent com a positiva. Que jo desconfio que hi hagi algun ciutadà que quan sent la paraula «col·laboració publicoprivada no desconfiï de vostès; però bé, si per a vostès és un atribut positiu, doncs..., és la vostra responsabilitat. Però obre la gestió publicoprivada de les ciutats als agents econòmics privats, que es constitueixen en una entitat privada i que gestionaran de forma privada el que fins ara eren competències municipals. I ja ho vam dir en el seu moment: és que aquesta experiència ha sigut importada del Canadà i d'Estats Units, que tenen un model de ciutat que no és el que tenim a Catalunya. Els centres de les ciutats europees no són centres comercials. Són centres que segueixen tenint pluralitat d'usos: són centres comercials, són centres turístics, però són també centres residencials i espais on hi ha d'haver equipaments públics municipals, etcètera. No són ciutats nord-americanes, on el centre és un centre financer i comercial i la perifèria de la ciutat és residencial. Això no passa a les ciutats europees. I, si analitzem les lleis que han importat els BIDs a Europa, veurem que ni a Alemanya s'han construït així ni a la resta de països europeus s'han construït així. No s'ha importat el model anglosaxó a Europa, on, per exemple, només els propietaris comercials puguin participar de la vida pública de la gestió dels serveis. Això no passa a Europa. I creiem que és evident que aquí s'està construint un model de governança que exclou els principals actors de la ciutat, que són els veïns, de la governança de la ciutat. I per nosaltres és evident. Segona qüestió que creiem que serà evident: això reforçarà les desigualtats urbanes. És evident que, quan es constitueixi una APEU al passeig de Gràcia, hi haurà més capital per invertir al passeig de Gràcia que a Bon Pastor –és evident–, i que això reforçarà les desigualtats urbanes. I fins ara el que teníem eren institucions democràtiques que es dedicaven, precisament, a intentar corregir les desigualtats urbanes. O algú creu que l'APEU al passeig de Gràcia no funcionarà bé? Però..., i amb la promoció d'àrees urbanes deprimides –que és precisament per al que estaven enfocats aquests instruments– que no són al passeig de Gràcia? Quins instruments de promoció possibilita aquesta llei? Cap. I creiem que és un element evident. Després..., l'APEU funciona; vinga, posem-hi. Primera conseqüència: tots els petits comerços a pagar quota des del dia u. Aquí no hi ha crisi comercial, pel que veig. Aquí al petit comerç li deu sobrar cash flow, després dels mesos de tancament que han viscut, perquè ningú posa això sobre la taula. Que perquè a iniciativa d'uns quants propietaris la resta hagin de pagar nous impostos... Jo crec que és la primera vegada que no sento a ningú de Ciutadans i del Partit Popular queixant-se de que els comerciants d'aquest país hagin de pagar. Clar, com que és per gestionar-ho privadament al carrer de davant del seu comerç, llavors està bé. Bé, no em sembla ni de rebut. I després crec que, evidentment, es poden reforçar processos de gentrificació en aquesta ciutat, en aquesta ciutat i en la resta de ciutats de Catalunya. Perquè si la promoció urbana dels centres vila queda en mans del teixit comercial, que sol ser el major actor econòmic de moltes ciutats petites i mitjanes d'aquest país, el que veurem és la promoció urbana del centre vila d'aquesta ciutat. I seguirem veient expulsió de veïns. Que no fugen, que els expulsen. I els expulsen tendències econòmiques de fora. I fins ara qui havia de corregir això eren les institucions democràtiques, que per això les escollim democràticament. I si vostès no són capaços de guanyar unes eleccions a Barcelona, crec que no està bé intentar incidir-hi a través de les associacions comercials, que tots sabem que en molts àmbits de Catalunya no són més que el seu entorn polític a les diferents ciutats. I tercera qüestió que creiem que és evident: reforçarà els processos de lobby en les ciutats. Es constituiran agrupacions que recapten els seus propis impostos per als seus propis interessos, i al que es dedicaran és a fer de lobby. En dos direccions: en exigir majors competències i en exigir pagar menys impostos per a la resta de la ciutat. Això ja ho dono per fet. I el que s'està creant és una dualitat de legitimitats que anirà en contra de la planificació democràtica de les ciutats. Ja ho podem donar per fet, nosaltres també. Llavors, hi ha alternatives a aquest tipus de model? Jo crec que és evident que sí. I jo crec que és evident que aquest país ja coneix alternatives. El que va suposar, per exemple, en aquest país, la Llei de barris, la llei de promoció urbana més important de la història d'aquest país, que es va dedicar a la millora dels barris populars d'aquest país. Això és fer promoció urbana, i dirigida democràticament i impulsada des de les administracions públiques. Això és fer promoció urbana. Perquè la majoria de barris populars en aquest país no tenen un problema comercial; tenen un problema de degradació urbanística i de gentrificació, d'expulsió de veïns i d'abandonament de barris populars. I això no es soluciona amb promoció comercial. Això es soluciona amb intervenció pública i amb serveis públics. I és el que no planteja aquesta llei, i és evident. El nostre grup parlamentari no fa ni una setmana vam presentar la proposta d'una nova llei de barris per a la següent legislatura. És evident que cal intervenció urbanística: en millora de les condicions en molts barris, en transició energètica habitacional en moltes ciutats del nostre país, en eficiència energètica, en aïllament, en millora de l'entorn urbà... Tot això no ho planteja, aquesta llei. El que diu aquesta llei és: «Bé, els comerços del passeig de Gràcia ja milloraran el passeig de Gràcia. Ja ho donaven per fet. Però potser el passeig de Gràcia no és el problema urbanístic de Catalunya. I segona qüestió: inclús dins aquest model hi havia alternatives, i n'hi ha, i existeixen. A Alemanya hi ha models de BID –que ni tan sols s'anomenen BID– que estableixen un model de governança que podríem treballar, on tots els propietaris o totes les persones que tenen dret a ús, sigui d'un local comercial o sigui d'un habitatge, tenen dret a participar, paguen part dels impostos perquè siguin finalistes i hi hagi allò que coneixem com a «pressupostos participats, estructures de barri que permeten dirigir democràticament la planificació urbana, els serveis, i exigir a les administracions públiques tot allò que considerin que no funciona als seus barris. Això tampoc ho planteja, la seva llei, perquè la seva llei obre un model de governança exclusiu per a qui té una activitat econòmica, com si això fos una democràcia censatària [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , i, per tant, desconeix també el teixit veïnal d'aquest país.
Diputat, gràcies...
Per tot això, votarem en contra d'aquesta proposició de llei. Moltes gràcies.
Gràcies. El següent a intervenir, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, és el diputat senyor Santi Rodríguez. [[Veus de fons.]] Entenc que el subgrup del Partit Popular té esmenes reservades i la CUP no.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, no teníem present que, efectivament, la CUP, sense esmenes, no tenia aquest torn, sinó que el té després. Bé, l'objecte principal d'aquesta llei és el de crear les àrees de promoció econòmica, les APEUs, un acrònim així, una mica estrany i innovador, perquè, com que encara no existeixen, doncs, no és conegut. La principal utilitat és facilitar l'organització d'entitats privades, però amb matisos públics, per promocionar els entorns urbans comercials. I aquest és un objectiu que és raonable i que compartim. Aquest és el camí. Aquest és el camí: ajudar el comerç urbà, ajudar les activitats econòmiques urbanes; no fastiguejar els centres comercials, sinó recolzar el comerç urbà. I en aquest punt vull deixar clar el nostre suport als centres comercials i al petit comerç que està en els centres comercials, que, amb motiu de la pandèmia, s'han vist agreujats, amb una discriminació injustificada, des del punt de vista sanitari, amb relació al comerç urbà. I aquesta mateixa setmana teníem aquí al Parlament una delegació de petits comerciants dels centres comercials que ens explicaven la seva situació. I, segurament, si no hi hagués hagut aquesta diferenciació en el tracte entre el petit comerç dels centres comercials i dels centres urbans, les aglomeracions que es varen veure durant el pont de la Immaculada –que alguns vam aprofitar per treballar els projectes de llei de facilitació i dels APEUs–..., doncs, segurament les aglomeracions no haurien estat les mateixes. Dit això, en aquesta llei qüestionàvem alguns aspectes, com, per exemple, el fet de traslladar responsabilitats públiques a l'àmbit privat, i això nosaltres no ho compartim. Aquesta llei no havia de servir perquè els privats es fessin càrrec de responsabilitats que són públiques, com enllumenat, neteja, seguretat, etcètera, no? En tot cas, les millores en relació amb els elements bàsics que ofereix l'Administració sí que havien d'anar a càrrec d'ells, però no substituir-los. I crec que la majoria de grups hem compartit perfectament aquesta visió, i el text final deixa clars tots aquests aspectes, de manera que les APEUs –i amb les funcions queda molt clar– no han d'assumir competències que són dels ajuntaments. Tampoc no ens acaba de convèncer, del text inicial, l'obligació de pertànyer a un club per decisió de menys del 20 per cent del col·lectiu. Això ho vàrem dir d'una forma contundent, no? I aquest aspecte ha millorat, i ara com a mínim el text garanteix que almenys hi ha d'haver un mínim del 25 per cent dels vots favorables per tal de que es pugui constituir. Segurament..., o sigui, és una modificació substancial. No sé si és suficient o no; però, en qualsevol cas, és una millora substancial. Ara, el que a nosaltres no ens acaba de convèncer –i així ho vam materialitzar amb esmenes, i així està en les esmenes encara pendents– és que la creació d'una APEU sigui per iniciativa de la mateixa Administració. Això no ho compartim. O que sigui per decisió d'una associació empresarial que estigui dintre la zona, que tingui cinc anys d'antiguitat, sense que, com a mínim, tingui el recolzament del 25 per cent dels propietaris o dels titulars dels establiments de la zona. Ens agrada el nou sistema de vots, ponderats en funció de les superfícies dels establiments, i que, a més a més, sigui igual i equitatiu al de les quotes que després es veuran obligats a pagar. Però, en canvi, no ens acaba de convèncer que les quotes les hagi de girar la mateixa entitat. I aquí jo crec que hi han dos motius, fonamentalment. No ens agrada perquè, en la mesura que les quotes són obligatòries i que, si no es paguen, després –i aquest és l'altre problema– l'ajuntament pot utilitzar la via de constrenyiment, no ens sembla oportú que sigui l'entitat de caràcter privat la que gestioni el cobrament dels rebuts. Primera qüestió. I la segona qüestió és: efectivament, si després s'ha de recórrer a la via de constrenyiment, comportarà dificultats el fet de que el rebut inicial hagi estat girat per una entitat privada i no per la mateixa Administració, no? Per tant, aquesta és una esmena que també mantenim, perquè no ens convenç com ha quedat el redactat. Tampoc no ens agrada que, d'alguna manera, s'hagi ventilat el tema dels polígons d'activitats econòmiques de forma secundària en aquesta mateixa llei, i de forma molt assimilable al que són les APEUs. Crec que, com a mínim, valia la pena almenys expressar la voluntat de dir: «Escolti'm, farem una llei específica per als polígons d'activitats econòmiques. No hagués costat res. De moment, ja els tenim més o menys regulats, més o menys embastats, i s'acaben de definir amb una llei pròpia. Tampoc no ho han volgut, això. Si m'ho permeten, se'n diu «de traca i mocador, no?, que tot just el que dèiem fa una estona amb el Projecte de llei de facilitació econòmica, i que jo criticava, i deia: «Escolti'm, repeteixen onze vegades que s'han de portar les dades una única vegada, doncs, ho incomplim en aquesta llei. Per què? Doncs perquè obliguem a que no només es facin els tràmits de l'ajuntament, sinó que després es facin fotocòpies de tots els documents per portar-los a la Direcció General de Comerç i fer-ne el registre. Ens ho podríem estalviar, tot això, no? Ens ho podríem estalviar, fer cas del que hem dit amb la llei anterior –que ho hem dit onze vegades–, i, d'aquesta manera, doncs, estalviar tràmits als ciutadans i també a les mateixes administracions. Per tant –el senyor Ferro s'hi ha anticipat erròniament, però bé, que la realitat no li espatlli un bon titular–, nosaltres no donarem suport a aquesta llei. No la votarem en contra –no la votarem en contra–, però els dubtes que ens genera fan que, com a mínim, siguem prudents a l'hora de donar suport a aquesta llei. Per tant, com a molt, el nom d'aquesta serà «Artadi, Orobitg, Pachamé, però el «Rodríguez no el portarà. Gràcies.
Gràcies, diputat. Ara sí, és el torn del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent. Té la paraula el diputat senyor Vidal Aragonés.
Avui s'ha parlat molt, en aquest punt, dels centres de la ciutat, i ningú ha referit que tenim una convocatòria de vaga de les treballadores del metro que no volen suportar que hi hagi una empresa municipal, dependent fonamentalment de l'Ajuntament de Barcelona, que vulgui cosificar la seva condició de treballadors temporals, de treballadores interines. I, per tant, més enllà de la justificació de l'EBEP, evidentment, nosaltres..., tot el suport per a aquestes treballadores del metro de Barcelona que estan defensant els seus drets i estan defensant els nostres serveis públics. Mirin, explicar per què nosaltres no hi hem participat –és la primera llei que aquest diputat no participa en la seva tramitació. No hi hem participat per una qüestió ben simple: el 29 d'octubre, quan a la Comissió d'Empresa i Coneixement aquesta llei s'estava iniciant quant a acordar quins serien els ponents i la forma, doncs, va haver-hi una actuació que és del tot irregular: vam votar la forma en la que es donarien aquestes compareixences i després es va decidir deixar sense efecte allò amb una altra votació. No canviar l'ordre del dia, que és perfectament legal, abans, a l'inici, sinó, havent-lo ja votat, deixar-lo sense efecte. I, per tant, nosaltres no volem participar d'això. Així els ho expressem. I, mirin, això ens ha provocat fins i tot perdre'ns una compareixença com la d'una persona de referència, com a mínim per nosaltres, el geògraf David Harvey, que el que ve a dir, quan parla d'institucions similars a les APEUs, és: «S'estan construint ciutats perquè les persones especulin i no pas perquè les persones hi visquin. I aquesta és una bona síntesi. Per tant, jo no participo de la discussió de les APEUs, i sí que he demanat al president del Parlament poder fer una intervenció de comiat. Seran únicament dos minuts i mig, perquè no continuaré com a diputat al Parlament de Catalunya en la propera legislatura, i pensava que era necessari poder fer aquest comiat. En primer lloc, l'agraïment –serà difícil recordar..., i segurament em deixaré algú– als treballadors i les treballadores al Parlament i del Parlament. Així va ser com vaig començar la primera intervenció aquí, en aquest faristol, dient: «Treballadores al Parlament, treballadores del Parlament. No em refereixo a ningú, sinó a tots i totes, perquè ells i elles saben –els que estan per aquí, els que estan allà, els que estan fora, els que estan dins– a qui m'estic referint. El segon agraïment i recordatori –sobretot recordatori–: per què alguns som i hem estat diputades? Perquè tenim preses i exiliades. Quan una companya ha de marxar a l'exili, nosaltres venim. I, per tant, aquest recordatori, per què alguns vam venir. No totes, alguns. El que els parla va venir, entre altres coses, fonamentalment per això. També tot el reconeixement per a les meves companyes aquí al Parlament. Qué felices seremos los cuatro. No eren quatre, eren set, perquè som quatre diputades i les tres persones de l'oficina tècnica parlamentària. I, més enllà de la frustració política d'aquests tres anys, hem estat felices, hem estat feliços. Perquè nosaltres quan lluitem som feliços, i hem lluitat tot el que hem pogut, i així ho volem traslladar. Després, diputats i diputades, jo no puc ser hipòcrita, ho sento. Jo aquí no he estat còmode, i els explicaré per què. El que vostès representen políticament –i esperin a que acabi, perquè no vull perdre el respecte en cap cas–, doncs, són aquelles institucions que nosaltres volem acabar amb elles: l'autonomisme, el patriarcat, el capitalisme. I, per tant, entenguin per què no he estat còmode. Però, més enllà de l'odi de classe que alguns tenim, també tenim l'estima i l'amor per construir una societat absolutament deslliurada de qualsevol tipus d'opressió per a totes les que estem aquí. I, per tant, que tinguin garantides l'alimentació, la sanitat, l'ensenyament, el sostre, i ens puguem dedicar a coses tan necessàries com la cultura, el sexe, l'amor, l'esport. Únicament volem això, el desenvolupament tècnic ja ho permet. També un recordatori per a la militància de la CUP. Jo vaig entrar aquí com a diputat i no era militant de la CUP ni militant de cap organització de l'esquerra independentista. I els ho haig d'agrair perquè és un gran tresor per a l'anticapitalisme al sud d'Europa. I el seu dia a dia és el que ens construeix com a organització. Ni resultats electorals ni sigles; el dia a dia, treballant políticament. I, per últim –i ara sí que m'atreviria a dir que..., acabant–, em queda tot el reconeixement per a la militància de la CUP. Dir que..., totes les disculpes; per ara, no hem complert els nostres objectius polítics. Farem crítica i farem autocrítica, però evidentment no deixarem mai de lluitar. I, per últim, que torno allà d'on vaig sortir: de la gent més humil, segurament, d'aquest país, a la meva ciutat, Cornellà de Llobregat, on tornaré a militar en la base diària del barri, dels barris. I tornaré a fer el que feia abans, defensar els drets de la classe treballadora amb toga. Alguns i algunes havíem coincidit abans fent això, com a mínim als jutjats. I, per a la resta de la vida –tant de bo puguin ser quaranta-dos anys més, aquí ho deixo, no necessito viure molt més–, doncs, continuar lluitant pel socialisme, per la independència, des d'una perspectiva de construcció dels Països Catalans i amb unes pràctiques feministes. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. És el torn, ara, en nom del Grup Parlamentari Republicà, del diputat senyor Jordi Orobitg. Endavant.
Moltes gràcies, president. Conseller, diputades, diputats... Bé, en aquest cas, la nostra participació serà de les més breus, el parlament més breu, i probablement és pel fet que, lògicament, ni hem estat els relators d'aquesta iniciativa legislativa ni, per tant, tenim esmenes reservades. Això no obstant, no vol dir que haguem tingut un paper menor, i d'aquesta manera ho vull reivindicar. No hem estat una comparsa, en aquest cas, de la diputada Artadi, que era qui evidentment encapçalava aquest projecte en representació d'un departament que es gestiona des de la seva formació política, sinó que hi hem volgut fer les nostres aportacions. I crec que han estat enriquidores, des del punt de vista de la intervenció en el text, en defensa d'aquells criteris que creiem que són els desitjables o que defensem, si més no, des de la vessant pública, no? Entenc les reticències que alguns dels grups d'esquerra que estan representats en aquesta cambra puguin tenir amb aquesta iniciativa legislativa, com ha expressat el mateix portaveu, el senyor Ferro, o com ha expressat el diputat que m'ha precedit, el senyor Vidal Aragonés, per qui expresso el meu respecte i admiració. Crec que aquest Parlament perd un gran actiu. La seva oratòria i la seva dialèctica en tots els plens així ho acrediten, i li vull traslladar, com li he dit abans, la meva admiració i el meu respecte, i reconèixer que ha enriquit en molt els debats que hem tingut en aquesta cambra. Hi insisteixo, el fet de la mateixa dinàmica, de com s'ha hagut de tramitar aquest projecte de llei, doncs, ha comportat una pressa en els terminis, una tramitació d'urgència, que ens han furtat la possibilitat de tenir un debat profund, precisament, probablement, amb aquestes dues persones que he esmentat, més que amb ningú. Però també és cert que hem treballat d'una manera intensiva amb la resta de portaveus per fer realitat alguns canvis en la norma que enteníem que eren desitjables, no? I vull donar les gràcies, des d'aquest punt de vista, tant a la mateixa relatora, la senyora Artadi, com al senyor Pachamé i a la senyora Alícia Romero, des de la discrepància, però des del profund respecte i l'admiració, perquè moltes vegades ens ajuntem i som aigua i oli, però això no vol dir que no els reconegui els seus mèrits i la seva capacitat. I de la mateixa manera, en aquest cas, doncs, al senyor Santi Rodríguez, del Partit Popular. La nostra vocació en aquesta ponència ha estat incidir en diferents àmbits que enteníem que era important delimitar o introduir-hi canvis. I un d'ells és el finançament d'aquestes APEUs. Inicialment, com bé s'ha dit, existeix aquesta figura de les prestacions patrimonials de caràcter públic no tributari, però nosaltres, fermament, des del nostre grup parlamentari tant al Congrés com al Senat, estem treballant en una modificació de la Llei d'hisendes locals que faci precisament que existeixi una figura tributària que pugui emparar aquesta regulació i no haguem d'anar a vies, com hem dit abans, com s'ha esmentat per la portaveu Romero, doncs, de modificar ordenances fiscals, amb tot allò que comporta. I, per tant, hem fet aquesta modificació, tant en l'article 3 com en l'exposició de motius. També..., reforçar el paper dels ajuntaments, que ha estat un àmbit de discrepància entre diferents formacions polítiques, i formacions tant d'esquerra com de dreta, que han coincidit en voler que els ajuntaments no tinguessin la capacitat de promoure aquestes APEUs. Per nosaltres, no hem de tancar les portes a les possibilitats de col·laboració ni de promoció des dels ajuntaments. Ens hem fet molt forts en la possibilitat de que els ajuntaments puguin tenir la capacitat, quan entenguin adient fer-ho, de promoure aquestes APEUs. I que ho facin, en aquest cas, amb un condicionant a que hem arribat amb el Grup de Ciutadans, no del nostre gust, però..., que, en aquest cas, exigia que existeixi com a mínim una associació empresarial de l'àmbit que ho avalés d'una manera significativa, perquè existís. I reforçar aquest àmbit del municipalisme per nosaltres era important, doncs, home, per blindar les potestats públiques, precisament. Perquè entenem que no podem legislar d'esquena als ajuntaments, sinó que necessitem la seva complicitat, i que, per tant, cap procés de creació d'una APEU podrà reeixir mentre l'Administració local s'hi oposi. I, per tant, era importantíssim avalar i refermar aquestes potestats i capacitats no només des de l'àmbit legislatiu, sinó també de control. També crec que hem fet un avanç important amb els quòrums tant per a la iniciativa com per a l'aprovació. Crec que aquesta era una demanda dels grups de l'oposició, i crec que era una demanda fonamentada. No podia ser que amb unes minories tan minoritàries es poguessin crear obligacions per a tercers com es pretenia, també, d'entrada, amb les mateixes administracions públiques, que podien veure l'obligació de participar amb aportacions econòmiques per als mateixos equipaments municipals inserits dintre de les APEUs, un altre dels incisos que nosaltres hem modificat atenent, doncs, aquelles entitats i associacions municipalistes que ho demanaven. Per nosaltres, per tant, dins de les caresties i les mancances pròpies d'aquesta tramitació..., és un bon projecte de llei, i esperem que serveixi per promoure d'una vegada per totes aquesta iniciativa de col·laboració publicoprivada. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Elsa Artadi.
Bon dia de nou. Bé, nosaltres creiem –i no en tenim cap dubte, des de Junts per Catalunya– que demà, quan s'aprovi aquesta llei, serà un moment molt esperat per al teixit comercial. El teixit comercial de proximitat, senyor Ferro, el que dona vida als carrers, el que genera llocs de treball, el que fa comunitat, el que ens fa sentir més segures. Això és el que defensa aquesta llei, el teixit comercial de proximitat. I en un any que ha sigut tan difícil, i quan encara s'espera que vinguin mesos difícils, és una bona notícia. No ho resoldrà tot –i en això estic d'acord amb la senyora Romero–, però és una bona notícia. Perquè, certament, hem trigat, però hem trigat perquè no hi havia una forma legal blindada de fer bé el tema de les aportacions obligatòries. I hem trigat també, senyora Romero, perquè el seu partit va aplicar el 155 i ens vam endarrerir molts mesos arran d'això. Siguem justos, almenys, amb aquest tema. Tenim un model propi de comerç que destaca pel seu associacionisme, que destaca per la implicació de la societat civil no només per millorar el que és la mateixa activitat, sinó també el barri i la ciutat on dona servei. Però ara no és prou, no és prou per als reptes que tenim: el comerç electrònic, una competència amb avantatge –de grans superfícies–, una pressió de les grans marques. I això no ho solucionarem només fent proclames d'on has d'anar a comprar i on no has d'anar a comprar, senyor Ferro. I jo aquí ja no entro en si aquesta empresa és bona, si no, si genera llocs de treball o no, sinó que entro en una actitud de deixadesa per part d'algunes persones amb càrrecs polítics importants, que, en lloc de fer polítiques, es dediquen a cridar a boicots, que és un reconeixement de la incapacitat de fer política i la incapacitat d'aportar solucions reals que vagin més enllà d'un titular d'un dia, que no aporta res. Certament, teníem deures. Ara s'hi ha sumat la pandèmia. I, per tant, el que era una llei necessària és una llei molt urgent. I per això, entre molts de nosaltres, i malgrat les dificultats que ens ha portat a tots, hem decidit de fer aquesta tramitació amb urgència. I és una llei de consens. És una llei de consens polític, és una llei de consens en el sector. La mateixa diputada Romero –que vostè l'excloïa dels grans acords– s'ha passat la seva intervenció, legítimament i amb tot el sentit, explicant totes les aportacions de les jo diria vint i escaig esmenes del Partit Socialistes que estan integrades en el text. I jo espero que demà aquí hi hagi un gran suport amb 119 vots a favor d'aquesta llei, perquè, si no, seria inexplicable aquesta defensa de la llei i després no ser-hi. Dos elements que a nosaltres ens semblen importantíssims d'aquesta llei: el que vostè en diu «importància dels lobbys nosaltres en diem «col·laboració estreta entre els comerciants i l'Administració local, que a molts llocs s'han tingut menystinguts seguidament. I un altre element molt lògic: que les solucions arribin des de baix, de qui té l'experiència, de qui té el coneixement, de qui s'hi està guanyant la vida; que sigui des de baix, doncs, que s'aporten aquestes solucions. És el que entenem que és el millor de la col·laboració o la cooperació, o com en vulguem dir, publicoprivada: el fet de treballar junts, de confiar els uns en els altres, de posar..., per treballar conjuntament per la ciutat, per un projecte que és col·lectiu, i no contraposar i estar tot el dia parlant de bons i dolents. També posar en valor la diversitat, no només entre els barris, sinó també entre els diferents municipis i tot el territori de Catalunya. I per fer això és imprescindible que les grans cadenes i les grans marques hi contribueixin. Perquè ara mateix en els eixos, ara mateix en les associacions comercials, hi acaba contribuint..., per a qui és més difícil, per al petit comerç, per al negoci familiar, que són els únics que hi estan aportant per a mesures amb el benefici del conjunt, i això ho fa molt difícil. I, per tant, aquesta llei el que fa, precisament, és protegir aquest comerç de proximitat petit, aquest comerç de proximitat familiar, aquest comerç de proximitat que en molts casos ha passat de generació en generació, perquè ara mateix no estan competint en igualtat de condicions. Abans la diputada Romero es referia a la regidora Ballarín, amb la que jo he treballat molt també els darrers mesos. I a mi em preocupa –no em sorprèn, però em preocupa– el discurs que fa el senyor Ferro. I jo espero que a Barcelona realment hi hagi un canvi, i que si a la senyora Ballarín li interessa tant, s'imposi davant de qui clarament mana, que és la senyora Colau, que aposta més per controlar que per confiar, que aposta més per posar traves que no pas per dialogar i treballar conjuntament, que aposta més per castigar que no pas per promoure i l'activitat econòmica, generar riquesa i generar llocs de treball. Per tant, esperem que, com a mínim en aquest tema, i acompanyats de les altres forces polítiques que donem suport a aquesta llei..., que, com a mínim en això, s'hi puguin imposar, a l'Ajuntament de Barcelona, i puguem canviar aquesta tendència. Nosaltres, des de Junts per Catalunya, seguirem defensant el comerç, aquesta terra de comerciants que és Catalunya. I, diputat Vidal Aragonés, fins molt aviat. Espero que ens seguim trobant i que ens seguim discutint, sempre des del respecte i de tot el que hem arribat a aprendre, almenys jo de vostè. Gràcies.
Gràcies, diputada. Ha acabat aquest debat, i, com la resta, saben que el votarem amb la resta de punts. Per tant, ara suspenem la sessió fins a les tres de la tarda. Gràcies.
Bona tarda, diputats, diputades. Reprenem la sessió. [[Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació]] [[200-00006/12]] I ho fem amb el setè punt de l'ordre del dia, que és el debat del Dictamen de la Comissió de Treball, Afers Socials i Famílies sobre el Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació. D'acord amb l'article 123 del Reglament, i atès que el Govern ha sol·licitat intervenir, té la paraula, en primer lloc, el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, el senyor Chakir El Homrani. Quan vulgui.
Bona tarda, diputades, diputats. Avui som aquí després d'un llarg camí. Avui, finalment, debatem el Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació. Ara els toca posicionar-se com a grups parlamentaris. Demà, els tocarà votar. Per tant, no m'aventuraré massa, però tampoc els hi amagaré: estic, estem contents. El Govern de la Generalitat està orgullós que aquest projecte de llei, engegat, per tant, en el si del Govern, tiri endavant. Orgullosos, també, d'haver pogut tirar endavant un projecte que va iniciar l'amiga i consellera Dolors Bassa. Els vull agrair sincerament l'esforç que han realitzat aquests mesos, no només com a conseller del Govern, sinó especialment com a ciutadà. És evident, en la nostra societat s'ha produït un procés de canvi que ha comportat una àmplia diversitat de realitats personals –en àmbits com en conviccions–: l'orientació sexual, els orígens..., molts, moltes diversitats. Penso que és molt necessari que recordem i reconeguem que, com a societat, hem viscut un procés d'evolució. Crec que hem de mirar-nos-ho amb perspectiva i posar en valor la capacitat que hem tingut, com a societat, de prendre consciència de la nostra diversitat, de reconèixer-la en positiu. Són canvis estructurals que també hem de reconèixer institucionalment. Aquesta és una llei necessària, obligatòria, i ara més que mai. Ho és, perquè som una societat diversa. Segurament molt més diversa que en cap moment de la nostra història. I diversa en molts sentits: origen, orientació sexual, identitat de gènere, capacitats, edat, creences, interessos, gustos. Però sobretot és necessària perquè, afortunadament, seguirem essent una societat diversa en el futur. La diversitat no és un fenomen passatger, és una característica estructural de la societat catalana i que ens definirà al llarg de les properes generacions. Ens cal aquesta llei perquè, malgrat tot, encara hi ha milers de persones que simplement pel fet de pertànyer a un col·lectiu minoritari, han patit humiliacions, han vist minvades les seves oportunitats de desenvolupament. I això, diputades i diputats, suposa una violació inacceptable dels drets fonamentals de les persones. I, en últim lloc, necessitem aquesta llei perquè les discriminacions i la manca d'igualtat d'oportunitats tenen un efecte individual en la persona que la pateix, però també tenen un efecte sobre el bé més preuat que tenim com a societat: la cohesió social. No podem aspirar a construir una societat cohesionada mentre bona part dels seus ciutadans i ciutadanes no puguin expressar-se en llibertat, percebin que són tractats com a ciutadans o ciutadanes de segona, no sentin la plena empara de les institucions a l'hora de defensar els seus drets. Volem que aquesta llei sigui un instrument per poder identificar clarament com a societat de què parlem quan esmentem el terme «discriminació. L'article cinquè de la llei incorpora un conjunt de definicions: antisemitisme, aporofòbia, capacitisme, bifòbia, edatisme, feminicidi, LGTBIfòbia, racisme, antigitanismes, transfòbia. Totes elles posen al descobert clarament quines són aquestes discriminacions a les que hem de fer front i que mai s'han d'acceptar. Volem aquesta llei, evidentment, per protegir les víctimes. Però per sobre de protegir, que és essencial, també volem reparar el mal que han viscut, més enllà de les indemnitzacions econòmiques. S'incorporen mesures com la mediació per resoldre els conflictes, o la formació i el treball, com a mesures reparadores de la víctima. Volem aquesta llei perquè les víctimes tinguin mecanismes clars per vehicular les seves denúncies i perquè es puguin denunciar tota mena de discriminacions; també aquelles més quotidianes que s'escapen a l'àmbit penal. És fonamental fer front a les discriminacions normalitzades. Volem aquesta llei per implicar tothom en la lluita contra la discriminació. Evidentment, les administracions públiques, i de manera molt particular, l'Administració local. Les administracions locals podran ser partícips de la implementació d'aquesta llei, demanant la delegació de la potestat sancionadora i la capacitat de desplegar mesures de prevenció i de detecció, però també el sector privat i les entitats del nostre país, llargament implicades en la defensa de la igualtat. La lluita contra la discriminació és un dels nostres principals reptes col·lectius, i necessitem que tothom se la faci seva. Volem la llei per convèncer-vos col·lectivament de la necessitat d'implementar mesures d'acció positiva. I s'hi incorporen. La llei planteja aquestes accions com una obligació. Si únicament ens limitéssim a garantir el tracte igual a aquells que pateixen posicions radicalment desiguals, el que fem és eternitzar la manca d'equitat. També la volem per tenir un efecte pedagògic. És obvi que les lleis no ho arreglen tot, però ens ajuden a transmetre un missatge, un missatge a la societat. I, sí, és una llei que s'ha fet esperar, però els diré que si ha estat en benefici d'arribar a un elevat nivell de consens, bé; crec que és la manera en la que s'ha de treballar: teixint complicitats entre totes i tots. Malgrat els llargs anys de tramitació, cal posar en valor l'elevat grau de consens amb el que es preveu que s'aprovi aquesta llei –ho veurem demà al vespre–: gran majoria política, la majoria amb la qual s'aprovarà la llei. I les 459 esmenes presentades per tots els grups de la cambra demostren que és una llei de país, que una part important, una gran part de l'arc parlamentari assumeix que la lluita per la igualtat i contra la discriminació és un dels principals reptes als que s'enfronten les nostres societats. I volem una gran majoria política, però també una gran majoria social. Aquesta és una llei que, més enllà dels murs del Parlament, compta amb el suport dels sectors més amplis de la nostra societat. Catalunya és un país majoritàriament compromès –i no només políticament, sinó també socialment– en la lluita contra la discriminació. A més, volem que aquest consens també es mantingui en la seva implementació. Per això, malgrat que serà implementada per un organisme adscrit al Govern, la llei preveu mecanismes de coordinació i cooperació amb el Síndic de Greuges, amb l'Oficina de Drets Civils i Polítics i la societat civil representada per les entitats sectorials, a les que periòdicament es retrà compte dels avenços de la llei. També es comptarà amb un comitè independent per al seguiment de les sancions i amb una comissió parlamentària. I es tindrà en compte l'assessorament de persones expertes en els diferents àmbits de la llei. Però, a partir de l'aprovació de la llei, encara ens queden molts deures a fer. El primer, un element clau: el desenvolupament reglamentari, que procurarem que sigui al més ràpid possible i amb la màxima participació dels sectors implicats. La difusió de la llei. Aquesta llei només serà efectiva si aconseguim que àmplies capes de la població la coneguin i se la facin seva; la resta de les administracions i, particularment, l'Administració local s'impliquin en la seva implementació. Cal seguir fent la tasca pedagògica per tal de que tothom assumeixi el caràcter divers de la nostra societat; tothom conegui quins són els seus drets; tothom sàpiga com defensar-se davant de la vulneració dels drets; el conjunt de la societat, sense excepció, assumeixi la lluita per la igualtat com un dels reptes fonamentals. Els he explicat que des del Govern creiem que aquesta llei és necessària, per a què volem que serveixi, amb quin consens s'ha treballat i el camí que ens queda per recórrer. Acabo agraint la feina de qui ha fet possible aquesta llei pionera i transversal: a tota aquella gent que, a títol individual, va formar part del procés participatiu; a les entitats; als consells nacionals constituïts que hi han estat implicats, des del Consell de la Joventut, el Consell Nacional LGTBI, el Consell de Dones..., tots, el Consell de la Gent Gran, i han sigut motor i palanca. Gràcies a la vostra feina, a les vostres aportacions que vam poder incorporar al projecte de llei i així enriquir-lo. Els agraeixo també, diputades, totes les esmenes fetes amb voluntat de millorar el text, així com també la feina feta per aconseguir que la llei sigui una realitat. Crec que em pertoca fer aquest missatge com a conseller: crec que és una bona notícia. Estic content de que la meva última intervenció en aquest Ple, en aquesta legislatura, sigui entorn d'aquesta llei. Crec que és la millor manera, una bona notícia com a conseller de Treball, Afers Socials i Famílies. Però també crec que és una bona notícia per a la parella de lesbianes a qui increpen per fer-se un petó al mig del carrer; és una bona notícia per al nen de només deu anys a qui insulten, ja sigui pel seu origen, per les seves creences, a l'activitat esportiva del cap de setmana. És una bona notícia per a qualsevol persona que formi part de la diversitat d'aquest país, pel seu nom, pels seus orígens, per la seva orientació sexual, per la seva identitat de gènere –és una bona notícia. I crec que això és el que reconeix més la feina d'aquest Ple i d'aquest Parlament. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. És el torn ara de la diputada Najat Driouech, que va ser designada ponent relatora d'aquesta llei. Quan vulgui, diputada.
Bé; gràcies, president. Bona tarda, conseller, diputats, diputades. Primer de tot, voldria saludar des d'aquí, des d'aquest faristol, les diferents persones que estan representant les diferents entitats i consells nacionals que ens estan seguint; estan seguint aquest debat des d'una sala que ha habilitat el Parlament aquí avui. I també voldria saludar des d'aquí aquelles persones, que són moltes, que ens heu dit que seguiríeu aquest debat mitjançant els diferents canals dels quals disposa el Parlament. Bé, aquesta primera intervenció la faig com a relatora de la ponència de la Llei d'igualtat de tracte i no-discriminació; una llei que ja ve de l'anterior legislatura, com molt bé ha dit el conseller, però que l'article 155 no va fer possible la seva aprovació. Per això voldria començar avui el meu discurs de la mateixa manera que ho vaig fer el 2019 en el debat de la totalitat, agraint al conseller Chakir El Homrani que hagi retornat al Parlament el projecte de llei. Una llei que va promoure la consellera Dolors Bassa i en la tramitació de la qual em va precedir com a relatora la Montse Palau. També, deixin-me donar les gràcies al meu grup parlamentari per haver dipositat en mi la confiança de portar una llei tan important; una llei tant important per al país però que, al mateix temps, era la meva primera llei i, a més a més, era especial per a mi portar-la com a ponent relatora. Durant tot aquest procés, he hagut d'aprendre moltes coses. La primera, aprendre a gestionar les frustracions i els patiments de no poder arribar a bon port amb aquesta llei. Però també n'he après coses positives, les quals han sigut constructives i han ajudat a construir col·lectivament el que avui debatem. Per això vull donar les gràcies a les meves companyes diputades que m'han acompanyat en aquest procés, que han fet un gran esforç totes i cada una d'elles. Pel Grup de Ciutadans, la diputada Blanca Navarro; pel Grup dels Socialistes i Units per Avançar, la diputada Marta Moreta; pel Grup d'En Comú Podem, la companya Susanna Segovia; pel Subgrup Parlamentari de la CUP, la Natàlia Sànchez; pel Subgrup Parlamentari del PP, l'exdiputada Esperanza García, que també li vull donar les gràcies des d'aquí; i recentment, en les darreres sessions, es va incorporar el company Manu Reyes, que també hi ha contribuït. I per últim, també, vull donar les gràcies a la companya de Junts per Catalunya, la Saloua Laouaji El Gharbi, companya de lluita pels drets humans i que venim de molts anys de lluita en altres espais, i que també hem tingut l'honor de coincidir per construir i formar part d'aquesta construcció d'aquesta llei. Totes i cada una de vosaltres heu aportat, i molt, a aquesta llei. Gràcies a totes per fer que aquest camí fins aquí l'hàgim fet juntes, perquè no ha estat un camí fàcil. Hem hagut d'acordar, en un temps rècord, un text resultant de 559 esmenes –559 esmenes– i un projecte de llei; però l'esforç valia la pena, perquè la ciutadania s'ho mereix. I el resultat és que avui aprovem una llei pionera: la Llei d'igualtat de tracte i no-discriminació, que malauradament va decaure masses vegades, o ha trigat, o diríem que ha trigat massa en arribar. El text articulat de la Proposició de llei sobre la igualtat de tracte i no-discriminació constava d'un preàmbul, trenta-sis articles, tres disposicions addicionals, una disposició derogatòria única i una disposició final. Com saben, l'objecte de la llei és extremadament complex, com ha dit el conseller: racisme, xenofòbia, antisemitisme, arabofòbia, islamofòbia, cristianofòbia, judeofòbia, LGTBIfòbia o de misogínia, odi a les persones sense llar o aporofòbia; per motius socioeconòmics, de raça o origen territorial, nacional o ètnic, de llengua, conviccions religioses o creences, opinió, discapacitat intel·lectual o física, situació administrativa, condició de privació de llibertat, edat, professió, identitat, gènere, aspecte físic, color de pell, característiques genètiques, malaltia, estat serològic, aspecte físic o indumentària, o per qualsevol altra condició, circumstància o manifestació de la condició humana. I precisament per tot això és una llei complexa. Vull agrair també –i crec que ho faig en nom de tota la ponència–, la feina de les entitats i els experts que han participat en aquesta llei fent aportacions i observacions que han enriquit de manera important el text inicial i ens han servit de guia per confeccionar un text molt més ric i complet. Un agraïment especial, també, a les treballadores de la casa que ho han fet possible: a la lletrada Mercè Arderiu, a la tècnica lingüística Núria Lucena i a la gestora Carme Alonso. Gràcies a totes tres per la vostra paciència, i també un reconeixement a la vostra professionalitat. Per altra banda, crec que seria injust per part meva no reconèixer el suport incondicional de la directora general d'Igualtat, Mireia Mata Solsona, així com també de l'actual secretari general, Oriol Amorós, i de les relacions institucionals de totes les conselleries, i molt especialment la de Treball, Afers Socials i Famílies, la Judit Calveras. El treball cooperatiu de totes aquestes persones ha permès que avui tinguem entre mans el text d'una llei que té com a objectiu garantir els drets de totes les persones, independentment de la seva condició. Una llei, com ja he dit, pionera, de la qual ens hem de sentir tots i totes molt orgullosos i orgulloses. No és la primera vegada que aquesta cambra obre camí redactant lleis a favor de drets diversos i n'esdevenim referents, i avui també, n'estic segura, convençuda que aprovarem una llei que serà un referent. I totes les persones que ho hem fet possible podrem dir amb orgull que vam ser una eina al servei de la creació d'aquesta llei. Catalunya, sense cap dubte, serà pionera en disposar d'una llei transversal a protegir la seva ciutadania de tot tipus de discriminació; disposar d'un òrgan adscrit al Govern per dissenyar i desplegar polítiques de prevenció, formació, sensibilització, que tanta falta ens fa envers la matèria de no-discriminació, i sancions, reparació de les víctimes, com també ha exposat el conseller. I compartirà aquestes competències amb totes les administracions o ens locals que ho sol·licitin. Perquè aquesta llei, companys i companyes, que aprovarem al Parlament demà, és una llei de país, és una llei per a tots els ciutadans i ciutadanes. Res més a dir. Gràcies per haver tingut el vostre, diguem-ne, suport al llarg dels treballs de ponència i també demanar disculpes per la meva insistència, perquè he sigut una ponent relatora molt insistent en el tema, ja que, com vostès ja saben, és un tema que me'l vaig agafar de manera molt molt molt personal. Gràcies a tots i totes, i crec que avui farem història amb aquesta llei. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per defensar les esmenes reservades, té la paraula, en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Blanca Victoria Navarro. Endavant.
Gracias, presidente. Buenas tardes, conseller, diputados. Quiero empezar esta intervención dando las gracias a las entidades y a los expertos que han comparecido en la ponencia de esta ley, que nos han transmitido su situación, sus necesidades, y que nos han apremiado a que avanzásemos como cámara legislativa en la protección de sus derechos; también a todas aquellas entidades que no han tenido oportunidad de comparecer y que nos han hecho llegar sus reivindicaciones en las reuniones que hemos mantenido con ellas como grupo parlamentario, para, a pesar del veto por parte de algunos grupos, transmitir también su voz. Hoy deberíamos poder decir que por fin se va a dar un paso adelante en la defensa de la igualdad y la no discriminación de todos los ciudadanos de Cataluña, sin diferencias, en función de su origen, de su lengua, género, religión, orientación sexual, cultura, situación de salud, económica, social. Recientemente, hemos celebrado cuarenta y dos años de democracia, paz y convivencia, basadas en la Constitución, que es la carta magna que nos hemos dado todos los españoles y sobre la que asienta toda la actividad legislativa que se desarrolla en nuestro país, incluida la que vamos a aprobar hoy o mañana, y mediante la que se garantiza, en su artículo 10, el derecho a la dignidad y, en el artículo 14, el derecho a la igualdad de todos los españoles sin que pueda prevalecer discriminación alguna y en virtud de la que los aquí presentes hemos sido designados diputados. Han sido enmiendas incorporadas de Ciudadanos las que recogen que el texto de esta ley está amparado precisamente en la Constitución. Estos meses que ha durado la ponencia han sido arduos. Quiero agradecer también a los diputados que han formado parte de la ponencia por su predisposición al debate, al menos de la parte que hemos podido debatir. Quiero dar las gracias a los asesores, al equipo de afers socials de Ciudadanos, especialmente a mi compañera Noemí de la Calle, y al personal del Parlament por su trabajo ingente y a contrarreloj para poder acabar esta ley antes de que acabase la legislatura; legislatura que ha acabado prematuramente porque quien nos ha gobernado ha antepuesto sus intereses partidistas en la deriva secesionista de Cataluña y en la confrontación contra España a los intereses de todos los catalanes, como hubiera sido trabajar con mayor profundidad el contenido de esta ley. Las prisas nunca fueron buenas consejeras y menos cuando se ha pretendido hacer, en los tres últimos meses, lo que no se ha hecho en toda la legislatura, y pese a tratarse de una ley tan importante como esta, ha tenido un desarrollo legislativo precipitado. Como decía, hoy deberíamos decir que por fin se da un paso adelante en la defensa de la igualdad y la no discriminación, pero, lamentablemente, algunos aspectos del texto hacen que, a pesar de tener una apariencia fabulosa, tenga déficits que impedirán que cumpla la finalidad que debería tener. Y eso es una pena, sobre todo porque algunas de las entidades que vinieron a comparecer lo hicieron con la esperanza de que por fin este Govern se empezara a tomar en serio su situación. Es una lástima porque las personas que hoy día padecen situaciones de discriminación en Cataluña no se merecen que se haya hecho oídos sordos a sus demandas. Y digo esto porque las entidades que comparecieron nos pidieron unánimemente dos cosas: una, que el organismo encargado de aplicar la ley fuese independiente a la Administración pública y estuviese compuesto por expertos independientes a la Administración. ¿Y por qué lo pidieron así? Porque sin negar que una parte de las vulneraciones al derecho a la igualdad y la no discriminación son llevadas a cabo por personas físicas y jurídicas, la mayor parte de las situaciones que nos transmitieron en que se vulnera hoy en día estos derechos en Cataluña y por los cuales necesitaban una legislación que les protegiera son perpetradas por las administraciones públicas de Cataluña. Nos explicaron situaciones de discriminación en el ámbito de la salud: colectivos que no tienen garantizado el acceso a los tratamientos, tanto sociales como sanitarios en la frecuencia e intensidad que han demostrado eficacia, a diferencia de otros colectivos que sí los tienen. Como, por ejemplo, el caso de las personas con experiencias en salud mental y sus familias, competencia transferida por completo a la Administración pública catalana. Nos explicaron problemas de accesibilidad por la existencia de barreras para las personas con algún tipo de discapacidad física o sensorial, cuya aplicación de ajustes y negligencia al no haberlo hecho ya es también competencia de la Administración pública catalana. Nos explicaron discriminación en el ámbito educativo por motivo de lengua, dado que los niños castellanoparlantes no pueden estudiar en su lengua materna, pese a que se ha demostrado que esto dificulta la adquisición de conocimientos. Ni tan siquiera los niños con necesidades educativas especiales se salvan de la privación injusta de este derecho. Y quien está infringiendo la discriminación es la Administración pública catalana. Hoy hemos sabido que el Tribunal Superior de Justicia de Cataluña ha reconocido el derecho de los niños de Cataluña a recibir el 25 por ciento de sus clases en español. Nos ha dado la razón a los que llevamos tiempo diciendo que el modelo educativo de Cataluña vulnera este derecho y discrimina a los niños castellanoparlantes, y declara la obligación de la Generalitat a adoptar las medidas necesarias para garantizar que todos los alumnos reciban de manera efectiva e inmediata la enseñanza mediante el uso vehicular normal de ambas lenguas. Tampoco los niños con necesidades educativas especiales tienen garantizado en Cataluña que van a tener los apoyos necesarios para participar en igualdad de condiciones en la escuela llamada inclusiva, y que por la falta de estos apoyos no lo es. Y esta discriminación la está aplicando la Administración pública catalana. Las entidades nos han alertado del crecimiento de las conductas de discriminación en función de la ideología y opinión política. Lo vemos a diario en los medios de comunicación públicos que silencian la voz del constitucionalismo y continuamente vinculan el uso del español con otros rasgos estigmatizantes; medios de comunicación públicos que dependen de la Administración pública catalana. Y, efectivamente, nos encontramos en una situación en que la discriminación por los motivos que contempla esta ley es una realidad institucional y estructural en la Administración pública de Cataluña. Por supuesto, todos estos colectivos están reclamando medidas para no ser discriminados por la propia Administración pública catalana, que no solo debería garantizar su protección, sino que además no debería estar discriminándoles activamente y por omisión. Nos reclamaron avanzar en el cumplimiento de este derecho. Y vaya por delante el compromiso..., nuestro compromiso, el de Ciudadanos, con sus reivindicaciones. Y, sin embargo, esta ley no va a permitir abordar de forma efectiva ninguna de estas situaciones. Da la sensación de que el Govern quiere montar un organismo sin garantías procesales que cuando tengan que juzgarse vulneraciones del derecho a la igualdad llevadas a cabo por la Administración, esa misma Administración va a tener que actuar como juez y como parte y nombrar a dedo a los que la tengan que juzgar. ¿Creen de verdad que un tribunal nombrado a dedo por parte de la conselleria d'Afers Socials va a juzgar a la propia conselleria cuando no proporcione los recursos necesarios a las personas con discapacidad para que accedan en igualdad de condiciones? Y, además, es que esta ley no prevé sanciones a la Administración cuando sea quien perpetre los actos de discriminación. Pero, claro, había mucha prisa para acabar la ponencia y aprobarla antes de la finalización de la legislatura, en vez de tener un debate sosegado, intenso y profundo de todo el articulado, que permitiese tener un texto a la altura de las demandas de los colectivos. Porque la segunda cuestión que generaba consenso entre todas las entidades era que esta ley, que venía tramitándose ya desde hace dos legislaturas..., que más que tener prisa por acabarla de cualquier manera, lo hiciésemos bien, les proporcionásemos una herramienta que les protegiese de forma efectiva su derecho a la igualdad, la no discriminación, y más allá aún, preservase su derecho a la dignidad. En nuestra opinión, ha faltado ambición, responsabilidad y rigor con el cumplimiento del Reglamento de esta cámara. La protección de estos derechos es de tal calado que así lo hubiera merecido. Las personas que están padeciendo vulneración de estos derechos esenciales así lo hubieran merecido. En Ciudadanos hemos demostrado en numerosas ocasiones nuestro compromiso con la protección de todos, de todos estos derechos, para todos los ciudadanos. Hace unas semanas hemos conseguido en el Congreso y en el Senado la ilegalización de las esterilizaciones forzosas de las personas con discapacidad. Durante toda la legislatura hemos luchado por la no discriminación de las personas con experiencias en salud mental y sus familias, tanto en el acceso a los tratamientos como en el enfoque comunitario que permitiera que se tuvieran en cuenta sus decisiones y las de sus familias de forma activa, a la hora de aplicar los tratamientos. Hemos defendido la no discriminación de las familias con necesidades educativas especiales a elegir el modelo educativo que quieren para sus hijos en la escuela ordinaria o en las escuelas especiales, en función de sus necesidades y de sus capacidades; derechos todos que han sucumbido bajo el criterio populista de la ley Celaá. Ante la ausencia de una ley estatal que protegiera a las personas LGTBI, hemos presentado una proposición de ley de igualdad social y de no discriminación a este colectivo. Y también en el Congreso, ayer mismo, hemos registrado la Ley general de igualdad de trato y no discriminación, para dar respuesta a ese clamor unánime de todos los movimientos por la tolerancia, los que trabajan por la lucha contra todas formas de racismo y de xenofobia, a disponer de un organismo independiente que velará por su cumplimiento, no como lo que va a suceder con esta ley en Cataluña. Hace dos días mismo, UNICEF España reconoció la ley registrada por Ciudadanos para recuperar completamente y blindar la prestación por hijo a cargo, para garantizar la igualdad de oportunidades. Esto es Ciudadanos: la defensa de la dignidad de las personas, de todas las personas, de los derechos inviolables que les son inherentes, del libre desarrollo de la personalidad, de la igualdad en derechos, obligaciones y oportunidades para todas las personas. Desde hace mucho tiempo hemos abanderado en Cataluña la lucha para garantizar la no discriminación de todas las opiniones políticas en los medios de comunicación públicos, donde hay una televisión sectaria, pagada con el dinero de todos, que actúa como altavoz y correa de transmisión del independentismo. Ciudadanos hemos liderado en este Parlament la lucha contra el antisemitismo, en auge en nuestros días en Europa, y alimentado tanto por los populismos de extrema izquierda como los populismos de extrema derecha y por el yihadismo. Ciudadanos también ha liderado aquí en este Parlament la lucha por los derechos del pueblo gitano, y con esta ley hemos conseguido transaccionar y que se aprueben nuestras enmiendas, que garantizan que se proporcionarán los recursos a los centros educativos para llevar a cabo una educación no discriminatoria y que garantice la igualdad. También hemos logrado que se apruebe que se garantice el acceso a los tratamientos sanitarios y sociales para todos los colectivos y que la ostentación pública de simbología que promueva cualquier tipo de discriminación sea sancionada. En Ciudadanos conocemos bien la discriminación por motivo de origen, de raza, de cultura. Y es que sólo hay una raza: la humana. Ciudadanos toma su nombre precisamente de los postulados liberales que reconocen los derechos de todos los seres humanos por igual, en virtud de este concepto de ciudadanía. Y pese a que los partidos que dan apoyo al Govern se han llenado la boca con la defensa de la no discriminación, a la hora de la verdad con esta ley se va a amparar que la Administración pueda seguir discriminando impunemente, sin sanciones y con la complicidad del órgano que debería hacerla cumplir. Y es por esto que incluso después de que esta ley se apruebe será necesario un avance firme en la lucha contra la discriminación. Será necesario que se despliegue el Reglamento, no como lo que ha pasado con las otras leyes sociales aprobadas hasta ahora, que han servido para hacerse una foto y duermen en algún cajón esperando que se despliegue su reglamento, como la Ley LGTBI, que las entidades llevan desde 2014 reclamando; como la Ley de vivienda; como la Ley de accesibilidad; como la Ley de infancia; como la Ley de lengua catalana de signos. Y será necesario también que en la legislatura próxima se aplique una modificación del texto para que sea verdaderamente útil en la protección, en el derecho a la igualdad y la no discriminación. En fin, puedo decir que hemos intentado todo para que esta ley se aplicase desde una oficina independiente y que tuviera la calidad que nos han reclamado las entidades. Hemos hecho todo lo que estaba en nuestra mano –todo. Porque Catalunya necesita un govern que trabaje para todos los ciudadanos, no el desgobierno en que lleva sumida durante la última década, en que se ha priorizado el procés antes que aplicar políticas serias para todos los ciudadanos, sin exclusión y sin discriminación como hasta ahora. No tengo ninguna duda...
Diputada...
...de que Ciudadanos es la única alternativa sensata que puede trabajar desde el Gobierno de la Generalitat para todos los ciudadanos. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula, ara, la diputada senyora Marta Moreta. Endavant.
Bé; gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, bé, primer voldria saludar a totes les entitats i les associacions que ens estan seguint en aquests moments per diferents mitjans telemàtics o bé han vingut aquí al Parlament específicament a seguir avui aquestes intervencions. Com bé saben, finalment, avui debatem el dictamen de la comissió i posterior votació –de fet, serà demà– del Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació. Saben perfectament que anem tard, i som també coneixedors que aquest Govern ha incomplert reiteradament moltes lleis aprovades en aquest Parlament. Ho dic perquè l'any 2014 es va aprovar aquesta llei, l'11/2014, per garantir els drets de les lesbianes, gais, bisexuals, transsexuals, transgèneres i intersexuals, i erradicar també l'homofòbia, la transfòbia i la bifòbia. I la llei, aquesta coneguda com la llei LGTBI, deia ni més ni menys que el Govern, en el termini de vuit mesos a comptar des de la data de la publicació, havia de trametre al Parlament el projecte de llei de la no-discriminació. En el termini de vuit mesos, diputades i diputats. La llei es va aprovar a l'octubre del 2014. Per tant, al juny del 2015 és la data en la qual s'havia de tramitar i aprovar la nova llei d'igualtat de tracte i la no-discriminació. Però, en comptes de vuit mesos, hem hagut d'esperar cinc anys, d'una llei necessària i imprescindible. Per als que no en són coneixedors i fent un petit repàs de la legislatura anterior, que va acabar, ho deuen recordar, precipitadament, el Projecte de llei per a la igualtat de tracte i la no-discriminació va decaure per la finalització de la legislatura, i això va obligar a iniciar una altra vegada des de zero tota la tramitació. A l'abril del 19 es demanava fer la tramitació del procediment d'urgència de totes les esmenes. Un any i vuit mesos després la portem al Ple. Per tant, podem assegurar i constatar que aquesta llei no ha estat la prioritat del Govern, ni del Govern d'Esquerra ni del Govern de Junts per Catalunya. Perquè avui mateix hem pogut veure com s'aprovaven lleis que s'han fet en dos mesos –en dos. Ni una cosa ni l'altra considerem que siguin bones: ni cinc anys ni dos mesos. El que sí que és cert és que el Govern, amb l'horitzó d'unes eleccions, volia, sí o sí, aprovar aquesta llei abans de finir la legislatura. Considerem que l'actual Govern no ha estat a l'alçada. No hi han posat les ganes, conseller; no hi han posat interès, i menys ha estat el centre de les seves prioritats. Voldria recordar, conseller, que ha estat incapaç, durant tota la legislatura, de venir ni un sol cop a la Comissió d'Igualtat a explicar precisament els objectius i les polítiques d'igualtat o les mesures a seguir respecte a les garanties dels drets i la no-discriminació; o venir a debatre sobre el rumb per lluitar contra la creixent onada de violència cap al col·lectiu LGTBI; o simplement marcar les prioritats polítiques a seguir amb les persones amb discapacitat i dependència. Totes elles accions polítiques que estan sota la seva competència, sota el seu departament. Encara l'esperem, conseller. Té una nova oportunitat de venir el proper dilluns 21, que hi ha Comissió d'Igualtat, i fer-nos el resum de la seva tasca. L'invito que pugui venir. Tothom hauria de ser coneixedor que aquesta llei ha estat reclamada per moltíssims col·lectius que han expressat en diverses ocasions el seu malestar perquè no s'aprovava quan tocava. Els ha costat dues legislatures. Sense anar més lluny, el passat novembre les entitats socials venien aquí al Parlament a reclamar que s'aprovés la llei. De fet, el Consell Nacional de Joventut, el Consell de Gent Gran, el Consell Nacional de Dones, el Consell Nacional LGTBI i l'ECAS, que representa més de set-centes entitats, exigien la seva aprovació de forma immediata, abans, evidentment, d'acabar aquesta legislatura. I aquí som. Una llei imprescindible per fer avançar cap a la llibertat col·lectiva i individual. L'objectiu d'aquest projecte de llei, doncs, és establir els principis i regular les mesures i els procediments per garantir i fer efectiu el dret d'igualtat de tracte i la no-discriminació, el respecte a la dignitat humana i a la protecció davant de qualsevol forma de discriminació, sigui per raó de naixement, de procedència, de nacionalitat, de pertinença a una minoria, de color de pell, d'ètnia, de religió, d'ideologia, d'identitat sexual, d'edat o de qualsevol altra condició. També, alhora, pretén promoure l'erradicació del racisme i la xenofòbia, l'antisemitisme, la islamofòbia o la LGTBIfòbia, per citar-ne només alguns. Els múltiples incidents que es succeeixen de forma habitual fa que sigui necessària l'entrada en vigor de forma ràpida d'aquesta llei i que es desplegui conforme hem establert. No podem permetre ni un sol acte més de caràcter discriminatori, vingui de delictes d'odi o de violència o de qualsevol forma d'intolerància. I no podem acceptar el que ha passat amb la Llei LGTBI, on el decret que regula el règim sancionador encara s'ha de desplegar, després, diputats i diputades, de sis anys de la seva aprovació –sis anys. Certament, tot i tenir a Catalunya la Llei d'igualtat efectiva de dones i homes i la Llei per garantir els drets de les persones LGTBI, les situacions de discriminació i de desigualtat de tracte continuen produint-se. Aquesta llei, doncs, ha de ser un pas en aquest sentit. La consideració que fem a nivell general de la llei per part del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar és positiva, si bé hi hem trobat algunes mancances que hem complementat amb vuitanta-set esmenes que hem proposat i que ens han permès fer un text molt més complet i acordat; esmenes que hem presentat escoltant i parlant amb els diversos compareixents que han anat passant al llarg de la tramitació, i que agraeixo avui la seva paciència, sobretot paciència, i dedicació per a la millora d'aquesta llei. Algunes esmenes han estat molt reivindicades bàsicament per la gran majoria de compareixents, com és el cas –i n'hem parlat aquí i ha sortit– de garantir la independència de l'organisme de protecció i promoció de la igualtat de tracte i la no-discriminació, per poder fer front, per exemple, a aquelles discriminacions que es produeixen a la mateixa Administració, així que l'organisme ha de comptar amb la participació, també, d'organitzacions i col·lectius. Aquestes eren algunes de les seves reivindicacions. Aquest ha set un aspecte que hi hem posat una atenció més especial. Malgrat que hem fet un treball conjunt de tots els grups, no hem aconseguit que l'organisme – abans anomenat «òrgan, per si algú es perd– sigui del tot independent i queda adscrit al departament competent de la Generalitat. Tot i així, l'organisme ha de vetllar pel compliment dels preceptes d'aquesta llei, amb l'objectiu d'evitar tota forma de discriminació directa o indirecta, tant en el sector públic com en el privat. Haurà de retre comptes, a més a més, davant d'aquest Parlament. I no només això. No ens podíem quedar només amb això. Hem aconseguit introduir el que demanaven les entitats i associacions: que s'integrés a l'estructura d'aquest organisme un comitè d'experts, que pot intervenir en els procediments d'instrucció, sanció i avaluació. La participació d'aquest comitè durà a terme principalment l'elaboració d'informes que, com a norma general, són facultatius i no vinculants, tot i que –i aquest «tot i que és molt important– els informes que s'elaborin en els procediments en què una de les parts sigui l'Administració pública o qualsevol ens o entitat de l'àmbit del sector públic..., els informes tindran un caràcter preceptiu i vinculant –preceptiu i vinculant, ho repeteixo. No puc deixar de comentar que la llei també estableix el caràcter supletori d'aquesta llei respecte a la legislació sectorial específica i de què ja disposem. Sí que voldríem fer notar que hem deixat onze esmenes vives, perquè considerem que s'haurien d'haver incorporat en el text de la llei; esmenes referides a l'àmbit de l'educació, com que el contingut de la formació de l'alumnat posi especial atenció en el dret d'igualtat de tracte i la no-discriminació en l'aprenentatge per a l'erradicació del rebuig, la por, la intolerància, els prejudicis, els estereotips, els discursos d'odi, l'exclusió, la discriminació, les actituds i conductes del masclisme, del racisme, de la LGTBIfòbia. També considerem que el principi de coeducació s'hauria d'incorporar als plans d'acció tutorial i als plans i reglaments de convivència dels centres educatius. I per aquesta raó, hem mantingut les esmenes. Però també s'hauria de poder combatre la discriminació de persones amb algun tipus de discapacitat, per tal d'aconseguir la seva plena inclusió. Creiem que s'hauria de realitzar un pla d'actuació intergeneracional per tal d'impulsar la trobada entre generacions i fomentar el coneixement i educar contra els estereotips, i sensibilitzar el respecte a la no-discriminació per edat. Per anar acabant, recordar que el Govern i el departament de la Generalitat en l'àmbit de les seves competències han de dictar, aquesta vegada sí que en vuit mesos –a veure si és cert–, el reglament i el desplegament del règim sancionador i la resta de disposicions que siguin necessàries per a l'execució d'aquesta llei, així com també l'aprovació del decret de regulació de l'organisme de protecció i promoció de la igualtat de tracte i la no-discriminació, que n'ha d'establir la denominació, l'estructura i el funcionament. Vull acabar donant les gràcies a tots els grups parlamentaris que han fet possible trobar una entesa conjunta per tirar endavant una llei que ens ha costat molt; un reconeixement a una tasca ingent que hem estat realitzant les últimes setmanes les diputades Najat, Saloua, Susanna, Blanca i Manu, que s'hi va incorporar, però no em vull deixar tampoc l'Esperança, que fins gairebé al final va estar entre nosaltres. També voldria fer un reconeixement especial al personal de la casa: a la Mercè, a la Núria i a la Carme. I m'he descuidat també la Natàlia, que està tan amunt que ja no la veia. Perdó, Natàlia! La Natàlia, no me la vull descuidar. El personal de la casa ha fet una tasca fantàstica, i sense ells tampoc podríem haver confeccionat aquest document tan extens que ha comptat amb 459 esmenes. Mirin, malgrat que no vivim temps de masses alegries, sí que, per acabar la legislatura, l'aprovació d'aquesta llei és una gran satisfacció. I ho dic de tot cor. I voldria acomiadar-me desitjant-los un bon Nadal i que els Reis els passin un bon any de canvi. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula, ara, la diputada senyora Susanna Segovia.
Bé; moltes gràcies, president. Conseller, vicepresident, diputats, diputades, companyes de ponència, Mercè, que també ens acompanyes avui, també, crec que és important posar de manifest, efectivament, la necessitat i la urgència de l'aprovació d'aquesta llei. I hem de començar per aquí. Tenim diverses entitats que estan aquí al Parlament seguint-ho, o altres que ho estaran seguint a través del Canal Parlament, i ja s'han comentat les diferents peticions que se'ns van fer arribar als grups parlamentaris per tal que aquesta llei s'aprovés abans d'acabar aquesta legislatura, perquè no ens podíem permetre el luxe de tornar-la a deixar caure. I crec que això era una responsabilitat i un deure de totes les diputades que formàvem part de la ponència. I crec que hem fet la feina que havíem de fer i hem estat a l'alçada que havíem d'estar. I, per això, avui debatem aquesta llei, que es vota i que s'aprova demà. La discriminació creua tots els àmbits de la nostra vida. Està present en la vida quotidiana, cada vegada –cada vegada–, en tots els fets que fem. Evidentment, algunes persones la pateixen més que d'altres, però és la xarxa, són els mitjans que estan plens de fets de discriminació, de delictes d'odi, de fets d'odi que ens estan creuant la nostra vida quotidiana. La discriminació afecta la igualtat d'oportunitats, afecta l'accés a drets bàsics i fonamentals. La discriminació fa que no siguem iguals, que no puguem garantir una vida digna i amb igualtat de drets per a tothom. A Catalunya, també. Nosaltres creiem que aquesta és una alerta, que és una alerta que com a societat hauríem de tenir totes ben presents, i que segurament no en som prou conscients, perquè moltes vegades, si no ens toca a nosaltres en la nostra vida quotidiana, no en som conscients. Però el que ha passat a Badalona darrerament, l'incendi, això també és discriminació, això és desigualtat en el tracte. Tots els actes, tots els fets que estem vivint quotidianament són subjecte de discriminació i, a més a més, molts ni tan sols surten a la llum, molts no es denuncien. Perquè moltes vegades et trobes amb les víctimes que, primer, no hi donen importància; segon, estan acostumades a la discriminació; tercer, al final la pregunta moltes vegades és: «Denunciar? Total, per què? Si no servirà per a res. Aquest és el drama: la infradenúncia i aquesta sensació de que no servirà de res que denunciï i que aixequi la veu perquè m'estan discriminant, perquè estic patint una discriminació, perquè no se m'està tractant d'igual a igual a d'altres persones, a d'altres ciutadans i ciutadanes. De fet, l'informe de l'Observatori de les Discriminacions de Barcelona, que està format per l'Oficina per la No Discriminació i divuit entitats de la ciutat, justament una de les coses que detecten com a principal problema en els fets de discriminació és aquesta infradenúncia. I els puc enumerar algunes de les raons que especifiquen com a motiu d'aquesta infradenúncia: la discriminació com a vivència quotidiana i normalitzada, la manca de confiança en un sistema poc efectiu davant les denúncies de discriminació, la manca de proximitat i accessibilitat dels cossos de seguretat cap a la ciutadania, la por de les conseqüències, l'extrema vulnerabilitat de certs perfils de víctimes, la negació o la vergonya, els procediments de denúncia que no són prou accessibles, el cost econòmic, la manca de reconeixement legal d'algunes discriminacions i la manca de coneixement dels mateixos drets i desorientació sobre a qui acudir. A tot això, aquesta llei hauria de ser un primer pas per donar resposta. A tot això hauria de servir. Perquè aquesta pregunta del «i per què serveix? tingui una resposta ràpida i que sigui la resposta d'aquesta llei. Hem comentat que hi ha entitats que ens estan acompanyant, a les quals també vull saludar, igual que a totes aquelles que ens segueixen per streaming, però és que segurament fins ara han sigut aquestes entitats les que han fet la principal tasca d'investigació i de denúncia d'aquests fets de discriminació. I tenim, per exemple, l'observatori contra la LGTBIfòbia, que ha denunciat més de 700 incidències per LGTBIfòbia des del 2014 i 185 només en el 2020. O la feina que fan SOS Racisme o Irídia denunciant les discriminacions per estat administratiu, o per raó d'origen, o per motius de raça o d'ètnia, com per exemple les identificacions basades en motius racials que s'han denunciat constantment i que s'ha demanat una vegada i una altra que s'hi intervingui des de la conselleria d'Interior per evitar aquestes identificacions per part dels Mossos d'Esquadra. O avui, que podíem llegir a les xarxes una denúncia de l'advocada Pastora Filigrana, que denunciava justament que, en un cas d'una nena gitana que va ser abusada sexualment a l'edat d'onze anys, el seu advocat havia al·legat, com a eximent de l'agressor, que com que la nena pertanyia a la cultura gitana, que ja se sap que és una cultura en què comencen a tenir relacions sexuals de molt joves, doncs que per això l'agressió no havia tingut tant d'impacte. O sigui, antigitanisme i negació de les violències masclistes en un mateix fet. Doncs això precisament també ho hauria de combatre aquesta llei. Si fem una llista de les discriminacions per motius de gènere, no acabaríem. I, de fet, jo també vull fer referència a la Llei per a la igualtat d'oportunitats entre homes i dones, que es va aprovar també en aquest Parlament fa cinc anys, i que és una llei que tampoc s'ha desplegat amb els recursos necessaris i que tampoc està treballant per evitar aquestes discriminacions. O, per exemple, el que han denunciat també tant des de l'Oficina per la No Discriminació de l'Ajuntament de Barcelona o des d'entitats que treballen amb població d'origen divers, les dificultats que tenen per accedir a un contracte de lloguer, a un habitatge de lloguer, senzillament quan truquen per telèfon a l'agència immobiliària i els senten parlar o quan donen els seus cognoms. També, no fa gaire, vèiem a les xarxes un cas d'una noia que, sent nascuda aquí, pel fet de tenir cognoms d'origen magrebí automàticament li havien invalidat un contracte de lloguer que estava a punt de signar. Però a mi m'agradaria, d'alguna manera, insistir en el fet que aquesta llei és necessària, però que efectivament va amb retard, va amb molt de retard. I jo crec que la Marta, la companya del grup socialista, ja ha fet una enumeració dels tempos d'aquesta llei, dels tempos impossibles. Perquè és cert que va decaure de l'anterior legislatura, que ja anava tard en l'anterior legislatura, que aquesta legislatura ha sigut una tramitació llarga, complicada i que ens ha portat a arribar a aquesta fi de legislatura amb uns ritmes accelerats que no van permetre destinar el temps que necessitàvem per poder debatre l'articulat com l'hauríem d'haver debatut. I un dels principals obstacles ha estat el projecte inicial –i a mi em sap greu dir-ho, però ho haig de dir–, que era un projecte fluix, un projecte que no servia. I això ens ho van dir moltes de les compareixents, les prop de cent compareixents que vam tenir en ponència. Per aprovar un projecte de llei com aquest, potser millor que no l'aprovem. I això ens ho vam sentir a dir en aquella... De fet, una de les preguntes que reiteradament fèiem, és: «Però val la pena que treballem i que aprovem aquesta llei? I ens ho deien representants de diferents entitats: «Home, si es treballa i es canvia molt, si es millora molt... I crec que és la feina que ha fet aquesta ponència. Crec que és la feina que han fet, sobretot, els compareixents que ens van fer arribar tots els seus documents i totes les seves aportacions i moltes esmenes que els grups parlamentaris el que hem fet bàsicament és recollir-les. És cert que és una ponència que ha avançat amb moltes dificultats, i això també ho hem de poder dir, i totes les companyes ho reflectirem. Crec que hi hem posat totes molt de la nostra part, però és veritat que ha estat difícil, que hem tingut moments tensos a la ponència, que hem tingut moments de debats complicats, perquè, com dèiem també, hi han temes que afecten valors, creences i posicionaments ideològics dels diferents grups que estaven a la ponència. Però també és cert –i jo també ho vull recollir– que creiem que no hi ha hagut tampoc prou esforç per part del Govern –i també ho vull dir; el conseller ara no hi és, però a mi també m'agradaria que m'ho sentís dir–, que a vegades semblava que el Govern mateix no s'ho sentia dir. Jo crec que totes hem de reconèixer la tasca ingent de la Najat, la seva insistència, que segurament ha estat una de les coses que ha fet que realment arribem en aquest punt en aquesta legislatura, però també que moltes vegades hem tingut la sensació de que no hi havia el suport i l'acompanyament tècnic per part del Govern que calia, per donar resposta a les esmenes diferents que havien presentat els grups. Sobretot al començament; després va haver-hi un cert canvi, hi va haver més implicació, i això va fer que moltes de les esmenes presentades fossin acceptades o transaccionades. Almenys en el cas del nostre grup ha estat així. Nosaltres considerem que amb tot això, amb totes aquestes aportacions, amb les esmenes, hem arribat a punts d'acord i a punts de transacció que fan que aquesta llei sigui, segur, molt millor que la llei inicial i que sigui un bon punt de partida per treballar contra la discriminació i per defensar el tracte igualitari. Evidentment, a mi també m'agradaria, aquí en aquest punt, agrair a totes les membres, a totes les diputades que han participat en la ponència –ja s'han esmentat: la Blanca, la Marta, el Manu, la Natàlia, la Najat, la Saloua–, però també, i sobretot –i també s'ha dit–, a l'acompanyament del personal del Parlament –a la Mercè, a la Carme i a la Núria–, perquè, realment, sense elles no haguéssim tret aquesta llei. I sabem totes que hi han posat moltes hores, moltes més de les que potser en un inici calien, que hi han posat hores a altes hores de la matinada, no? Hem tingut, almenys la Núria, molt tard, de matinada, enviant-nos les correccions del dictamen. Jo crec que realment és una feina que s'ha de reconèixer, que s'ha de posar en valor, i cal fer-ho des d'aquí, des d'aquesta cambra. Ara tenim un bon punt de partida, però calen els recursos per desplegar-la –i també s'ha dit ja–, no ens podem quedar només en paper mullat, no ens podem quedar només en negre sobre blanc, perquè és un luxe que no ens podem permetre. No pot ser que aquesta llei s'aprovi i no passi res després, i seguim com si res. Perquè això és un flac favor que ens estaríem fent a tots els partits que estem donant suport a aquesta llei, però també a totes les entitats que treballen per la defensa dels drets humans i contra la discriminació, i a totes aquelles persones que pateixen la discriminació. Ja s'han posat exemples de lleis que s'han aprovat en aquest Parlament i que no s'han desplegat: la Llei contra les violències masclistes, no s'ha desplegat amb els recursos que eren necessaris; la Llei per a la igualtat efectiva d'homes i dones, tampoc s'ha desplegat. Estem ara esperant que es faci l'informe d'avaluació dels seus primers cinc anys d'aplicació, i ens temem molt que una altra vegada els informes vindran a dir, com ho van dir els de la 2010, que no s'ha desplegat amb els recursos necessaris. I ja s'ha comentat també –no cal que hi abundi– la Llei 11/2014, que és una d'aquelles lleis que reiteradament durant aquesta legislatura –per a mi ha estat la primera– hem sentit les entitats i les organitzacions denunciar la seva manca de desplegament i la manca d'aprovació del règim sancionador. I hem acabat la legislatura i no ho tenim. I jo recordo que aquest tema ha estat sortint a la Comissió d'Igualtat des del començament d'aquesta legislatura. I ha sigut una legislatura curta, però han sigut pràcticament tres anys. I, en tres anys, cap avenç d'aquesta llei –cap–, malgrat les reiterades peticions per part de les entitats i per part dels grups parlamentaris. Ara toca que el Govern estigui a l'alçada de la llei que està aprovant. Ens han agraït la col·laboració i la capacitat i la facilitat dels grups per millorar aquesta llei. Ara els toca, com a govern, donar compliment a aquesta llei. I ens hem posat vuit mesos per implementar tot el desplegament reglamentari i l'òrgan que ha de donar el seguiment i que ha de donar la resposta. Vuit mesos és poc temps, és ja. Però no pot ser que entre vuit mesos passin cinc anys. I no pot ser que no tinguem aquesta capacitat des de l'Administració de donar resposta i, sobretot, de sancionar les denúncies. O sigui, hem de tenir la capacitat de demostrar, primer, que es treballa per la prevenció i per la formació, que és l'eix fonamental d'aquesta llei i que està creuant tots els àmbits que hem desplegat en aquesta llei: salut, educació, cossos de seguretat, habitatge. La prevenció de la discriminació, la formació necessària per evitar les actituds discriminatòries: clau. Però, després, la capacitat de ser propers a la ciutadania i de, d'alguna manera, donar resposta a tots aquests motius de la infradenúncia perquè les persones que pateixen aquesta discriminació creguin en l'Administració. Avui ho llegia, no?, doncs aquesta distància de confiança cap a l'Administració. Hem de reduir aquesta desconfiança de la ciutadania cap a l'Administració a l'hora de defensar els seus drets enfront d'una discriminació. I això s'ha de fer amb una política efectiva per part del Govern per desplegar aquesta llei. I això es fa amb recursos. I la llei..., diferents esmenes que s'han anat presentant bàsicament del que parlaven era de recursos –recursos, recursos. I els compareixents ens ho han dit també: capacitat d'implementar, capacitat de desplegar. Quina capacitat es tindrà per recollir aquestes denúncies, per sensibilitzar i fer tota una campanya, que també està recollida a la llei, de què és el que diu la llei i quines són les eines que posa a disposició de la ciutadania. Això és el primer que hem de fer, és la prevenció i la informació el primer que hem de fer. Però després hem de tenir aquest espai on la gent pugui anar, pugui denunciar i pugui tenir una resposta. Que el seu expedient sigui investigat, que el seu expedient sigui tramitat, que se li faci cas i que hi hagi una resposta i que hi hagi una sanció. La llei afecta l'àmbit públic i privat. En el cas de les administracions públiques –ja s'ha dit–, és més important que mai que l'organisme que ha de fer tot aquest procés d'atenció de la demanda, de la tramitació de l'expedient, amb aquest òrgan assessor que ens hem dotat per, justament, intentar garantir una major autonomia, tingui la capacitat de donar aquesta resposta i que els seus informes siguin vinculants en els casos que és l'Administració qui és responsable de la discriminació. Hi ha una altra cosa important que afegim a la llei, i és la càrrega de la prova. La càrrega de la prova passa ara a aquella persona física o jurídica, de l'àmbit privat o de l'àmbit públic, que ha fet, suposadament, la discriminació; no a la persona que denuncia la discriminació. I això és un canvi molt important, perquè no pot ser que la càrrega de la prova estigui per a la persona que se li han vulnerat els seus drets. També hem introduït la responsabilitat patrimonial d'aquell que discrimina. Cal resposta, cal respondre, cal responsabilitzar-se. Hi ha un altre aspecte important, que també hi és i que nosaltres és un dels temes que vam treballar, i és el paper dels ajuntaments, també, en el combat contra la discriminació; un paper fonamental perquè és l'Administració que és més propera a la ciutadania. I aquesta llei preveu que l'Ajuntament de Barcelona, però no només l'Ajuntament de Barcelona, tots aquells ajuntaments que ho desitgin, puguin dotar-se dels mecanismes necessaris per implementar aquesta llei, i que tinguin capacitat sancionadora. I també és molt important, perquè moltes vegades la ciutadania anirà a aquella Administració que està al peu del carrer, que està al costat seu, i això –i ho sabem– són els ajuntaments. Llavors, el que no podia fer aquesta llei, com feia inicialment, era deixar fora els ajuntaments de la capacitat sancionadora. Això, a través de les esmenes, ho hem pogut corregir, i ara el que cal és desplegar-ho també. Sí que voldria destacar una mica el tema de l'organisme. Nosaltres proposàvem la creació d'una oficina per a la no-discriminació, i pràcticament ja proposàvem el desplegament de l'oficina. Però ja ens temíem que això de que la llei ho deixi tot en obert, com en realitat ho està deixant, i ho deixem a un desplegament reglamentari posterior ens acabi deixant en un limbo. Però bé, finalment, en ares del consens i de l'acord, hem acordat la proposta que se'ns ha fet des de govern de tenir aquest organisme creat pel Govern, perquè és l'única manera –i crec que és molt important– de garantir que tindrà eficàcia en les investigacions i en els expedients i en les sancions, i és un tema fonamental. Nosaltres l'hem valorat per sobre, però és veritat que l'hem dotat d'aquest organisme independent que haurà de fer informes, que en els casos de vulneracions de drets per part de l'Administració han de ser preceptius i vinculants. És una manera de forçar aquesta autonomia, de blindar aquesta autonomia. Volia aprofitar, breument també, aquesta intervenció per acomiadar-me de tots i totes en aquesta legislatura. Donar les gràcies a tothom amb qui hem pogut treballar colze a colze, a aquells amb qui hem tingut més o menys trobades i destrobades. Amb algunes potser ens veurem desprès, potser no seguirem aquí... Però sí que és important que comencem i que ens comprometem tots a que la legislatura vinent sigui més productiva i tingui més canvis per a la ciutadania. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Bona tarda a tots i a totes. Podríem dir que ha costat Déu i ajuda arribar fins aquí. Ja ho han dit totes les diputades que m'han precedit: venim de lluny, ha estat llarg i arribem, en part, tard. Aquesta legislatura ja era imperatiu, era urgent aprovar-ho, com també ho era la legislatura passada. Arribem tard, però arribem. Per tant, crec que ho podem celebrar. El projecte inicial, parlava la Susanna. I, en aquest sentit, m'agradaria fer una petició al Govern –i especialment tenint en compte la intervenció que ha fet el conseller–: no cometin l'error d'apropiar-se d'aquesta llei. Aquesta llei ha estat gràcies al Parlament de Catalunya i a totes les ponents que hem participat d'enriquir un projecte inicial molt mancat de qüestions estructurals en lògica de no-discriminació i igualtat de tracte. Per això també vull, encara que ja s'ha fet, donar les gràcies a totes les companyes ponents, a la Blanca, la Susanna, la Marta, en Manu, l'Esperanza també. I sobretot, i no és menor, a la Najat i a la Saloua: que dues dones migrades siguin ponents d'aquesta llei no és menor. El ple reconeixement dels drets polítics de les persones migrades és un deure i queda molt camp per córrer. Donar les gràcies també a la lletrada Mercè Arderiu, a la tècnica lingüística Núria Lucena i a la gestora Carme Alonso. Una llei de dones; això tampoc és menor. Parlava dels drets polítics de les persones migrades. I, per tant, primer vull denunciar les conseqüències d'una llei d'estrangeria racista que nega el dret a vot a milers de veïns i veïnes del nostre país. No podem parlar de democràcia ni igualtat de tracte si de facto hi ha milers de persones que viuen un apartheid polític tan evident. I ho faig també amb referència a la cita que feia la diputada de Ciutadans amb relació a la Constitució. La Constitució espanyola és una constitució que nega drets, que no garanteix la igualtat. I aquesta manca de reconeixement de totes les diversitats i les realitats té conseqüències. I té conseqüències en forma de violència. I ho hem vist a Badalona aquestes darreres setmanes. Fins que no abordem tots i cada un dels mecanismes del racisme institucional que imposa violències a la població migrada no podrem parlar d'igualtat de tracte i no-discriminació. L'incendi de Badalona no era un incendi o un accident casual, és conseqüència d'un sistema polític i econòmic profundament racista que margina, exclou i nega el dret a l'habitatge i a la dignitat humana a milers de veïns i veïnes. Les dades del darrer informe publicat per SOS Racisme ho indiquen: la violència i el racisme augmenten. Les agressions perpetrades, per exemple, pel Cos de Mossos d'Esquadra en són un exemple, al Bages. Aquest Parlament es va manifestar contra aquestes agressions racistes, va exigir al Govern de la Generalitat que suspengués de sou i feina els mossos que van perpetrar aquestes agressions racistes. I encara estem igual. I poso aquest exemple per aprofundir en la qüestió que uns papers molt consensuats –i que, hi insisteixo, celebrem que avui aprovem aquesta llei– no són suficients. Cal un compromís pel que fa als recursos econòmics, com ja s'ha dit, i un compromís polític per no deixar impune la violència, com s'ha fet, per part del Govern que diu que impulsa aquesta llei, en el cas dels Mossos d'Esquadra al Bages. L'Observatori contra l'Homofòbia, que també fa una gran feina –i que volem reconèixer la seva feina avui aquí també–, també ens alerta de la gravetat de l'augment de les violències contra les persones LGTBI. El cap de setmana del 21 i 22 de desembre coneixíem greus, brutals violències contra persones LGTBI. S'han incrementat les agressions amb 185 agressions denunciades, tenint en compte que es calcula que el 70 per cent de les violències al col·lectiu LGTBI no es denuncien. Nosaltres hem intentat treballar fent aquestes aportacions que consideràvem que mancaven al projecte de llei inicial. Creiem i estem satisfetes de tot allò que hem aportat, que hem consensuat i que hem treballat. Nosaltres hem ficat molta atenció en les definicions. No se li escapa a ningú que és complicat demostrar que s'ha patit una discriminació quan les definicions són vagues. Calia apuntar a les dinàmiques de privilegi i d'opressió, que són clau per entendre les discriminacions, així com explicar la intersecció entre els diferents vectors d'opressió. La CUP, hi insisteixo, hem volgut posar el propòsit de tenir un instrument efectiu contra la discriminació i contra l'odi com a prioritat, malgrat que hi ha algunes qüestions que no s'hi han incorporat. Plantejàvem..., el nostre punt de partida era garantir la dignitat humana, la no-discriminació i la igualtat entre totes les persones, com a pilars fonamentals d'una societat justa i democràtica; un objectiu gros que sabem que una llei no assoleix per si sola. I per això també vull posar sobre la taula la gestió de les expectatives de tots els col·lectius i entitats que han fet possible aquesta llei, i que aquesta llei, si és d'algú, és de tots aquests col·lectius. Gestionar les expectatives per no generar frustració i, especialment, perquè masses expectatives també poden generar impunitat. Per tant, si aquesta llei no s'aplica serà una foto i un titular i potser algun argumentari de campanya. I crec que cap de les persones ni dels col·lectius que han fet possible aquesta llei volíem aquest objectiu. Des d'on nosaltres entenem el treball contra l'odi, contra totes les formes de discriminació..., ho fem des d'un lloc concret: nosaltres volem defugir els falsos plantejaments de la neutralitat, perquè entenem que tenim tots clar que no és el mateix ser un opressor que ser un oprimit. Quantes vegades hem sentit la tesi de que els extrems es toquen, que el feixisme i l'antifeixisme són el mateix? Cal desmuntar la imatge dels dos extrems que es toquen, com si fossin dos extrems que lluiten per una hegemonia. No podem entendre el feixisme i la discriminació com una articulació més d'una postura política; no ho és. El feixisme i la discriminació s'articulen i es defineixen en contra de la igualtat, la dignitat i l'accés universal als drets, eixos centrals d'una societat democràtica. I, en aquest sentit, també hem fet totes les aportacions que ha estat possible. Nosaltres hem volgut treballar un instrument que pugui visibilitzar i fer aflorar aquestes discriminacions que pateixen quotidianament les ciutadanes del nostre país. Uns Països Catalans que han vist com algunes ja no hi són, com Guillem Agulló, com Pedro Álvarez, com Sonia Rescalvo. Uns Països Catalans que pateixen diàriament la discriminació, com els companys del sindicat de manters, que veuen que se'ls persegueix dia a dia, o com les companyes de l'Espai Antiracista de Salt i Girona, que lluiten perquè els joves sense referents familiars al nostre país no quedin desemparats. Acabo lamentant aquelles qüestions que no s'han posat sobre la taula o que hem posat sobre la taula i que no s'hi han incorporat. No es pot parlar d'igualtat de tracte si no garantim uns serveis públics cent per cent públics. No podem parlar d'igualtat de tracte des de les institucions mentre es despleguin programes com el Proderai. No podem parlar d'igualtat de tracte si les institucions mantenen mecanismes de racisme i exclusió institucionals. I acabo, president, si em permet. També lamentem molt que en l'àmbit del treball no s'hagi acceptat cap de les nostres esmenes; creiem que és un error. Així mateix, entenem que una xarxa excloent d'educació no és una xarxa que garanteixi la igualtat de tracte entre tots els nens i nenes. Lamentem aquestes mancances, però celebrem fins on hem arribat, i serem...
Diputada...
...una pedra a la sabata del futur Govern de la Generalitat perquè apliqui aquesta llei sense subterfugis. Gràcies
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula ara el diputat senyor Manuel Reyes.
Gracias, presidente. Vicepresidente, consellers, diputados, diputadas, hoy tenemos sobre la mesa una proposición de ley por la igualdad de trato y la no discriminación, una ley que hace tiempo que se hablaba de ella, que se debería haber tratado y trabajado con mayor antelación, pero que llega al final de la legislatura de manera precipitada, en un fuerte esprint final. A nuestro entender, ha faltado madurez, profundidad y un mayor debate a esta proposición de ley, pero vaya por delante nuestro agradecimiento a la ponente relatora, a la Najat, a todas las otras ponentes de los diferentes grupos parlamentarios y, por supuesto, también al personal del Parlament de Cataluña. Un trabajo ingente para poder llegar en el..., prácticamente en el penúltimo día de este último Pleno de este mandato. La propuesta de ley que tratamos es un texto amplio, con numerosos artículos y con disposiciones adicionales; más de 450 enmiendas presentadas por todas las formaciones políticas, que han hecho que el trabajo fuera realmente complicado, difícil, por la falta de tiempo, y porque eran debates realmente intensos y muy animados, en muchas ocasiones. El objeto de esta ley es garantizar el derecho a la igualdad de trato y la no discriminación, a erradicar actuaciones que atenten contra la dignidad de las personas. Es por ello que, desde el Partido Popular, siempre hemos defendido la igualdad de oportunidades, el trato digno que merece cualquier persona y que no puede ser discriminada ni por raza, ni por origen, ni por el color de su piel, ni por cualquier otro motivo. Defendemos la libertad en una sociedad abierta y plural, de ciudadanos libres e iguales, con respeto a los valores democráticos y también, por supuesto, a los valores constitucionales. Gracias a esos valores constitucionales hoy estamos todos aquí, en libertad; gracias a esos valores constitucionales tenemos la autonomía suficiente para poder tratar esta ley en este Parlament y debatirla. En una España abierta y plural, todos tenemos derechos, pero también obligaciones. Debemos respetar las leyes y esas libertades que nos otorgan y de las que gozamos. Esta ley abarca desde la Administración pública hasta el ámbito privado de la sociedad, pasando por los partidos políticos, por los sindicatos, por las empresas y un largo etcétera. Desde el Partido Popular defendemos que dos personas que realizan el mismo trabajo deben tener la misma remuneración; no puede haber dos salarios distintos a dos personas que están haciendo el mismo trabajo y que el motivo sea el género, la raza o cualquier otro criterio. Respecto a la educación, debemos garantizar la igualdad de oportunidades y la libertad de las familias, un aspecto que está en riesgo con la ley Celaá y que tampoco mejora con esta normativa que hoy se nos presenta y que, por tanto, no compartimos. Tampoco estamos de acuerdo con las condiciones que se quieren imponer a los ayuntamientos en materia de empadronamiento. El Govern no puede lavarse las manos y trasladar a los municipios esta problemática. Otro de los aspectos fundamentales es el acceso a la vivienda, uno de los principales problemas que tienen nuestros ciudadanos. Cataluña lidera la ocupación ilegal de toda España. Es un drama que padecen muchísimas familias trabajadoras y pequeños propietarios: el miedo a que su vivienda sea ilegalmente ocupada con total impunidad. Hoy en Cataluña la ocupación ilegal es un problema social, y exigimos a este Govern tolerancia cero. En Cataluña se han registrado más de 3.600 demandas, denuncias, en los primeros seis meses, casi la mitad de las que en España se han hecho en el mismo periodo. Cataluña lidera ese ranquin: veinte ocupaciones diarias cada día –veinte ocupaciones. Cataluña registró además un crecimiento de las ocupaciones de un 13 por ciento en el primer semestre, cuando en otras comunidades, por ejemplo en Madrid, descendían un 10 por ciento. Sobre los medios de comunicación, tampoco compartimos el espíritu que nos inspira o que nos trae en el redactado los artículos de esta ley; ni lo compartimos ni nos fiamos del Govern. No nos fiamos de cómo gestionan ustedes TV3 o Catalunya Ràdio. No son medios plurales, y con esta ley tampoco lo serán. No se garantizan esas libertades, esa igualdad de trato; esa no discriminación que trae esta ley no se garantiza actualmente en los medios de comunicación públicos en Cataluña. Podemos hablar de los comentaristas en las muchas tertulias de TV3 bien pagadas, con siempre el mismo sesgo ideológico, o también de los temas de la lengua en la televisión pública que pagamos todos los catalanes, y que no recoge esa pluralidad de lenguas que se hablan en nuestro territorio. Sobre la creación de un organismo de protección y promoción de la igualdad, tenemos serias dudas; serias dudas de su independencia y de que no se convierta en un nuevo chiringuito de este Govern para colocar a los amiguetes de turno, que no se convierta nuevamente en un foco para desviar subvenciones, a las que nos tienen ya desgraciadamente acostumbrados. Por ello, no apoyaremos la creación de este organismo nuevo. Queremos eficacia y eficiencia en la Administración pública, pero no más chiringuitos. Tampoco compartimos el régimen sancionador. Cataluña es hoy la comunidad autónoma con más impuestos, la que tiene la mayor presión fiscal, y el régimen sancionador no pretende precisamente la igualdad, no pretende erradicar la discriminación, pretende aumentar la presión fiscal que tienen los catalanes, y, por tanto, no daremos apoyo a ese régimen sancionador que acompaña a la ley. No se me ría, vicepresidente. Usted sabe que Cataluña tiene dieciocho impuestos –dieciocho impuestos–; se lo recuerdo. ¿Queremos la igualdad? Queramos la igualdad con Madrid. Quiten quince impuestos y tendremos los mismos que tiene Madrid; eso sí que es igualdad. Apostemos por esa igualdad, señor vicepresidente. Por lo tanto, sí, esa es la igualdad que queremos del Partido Popular. Queremos también la igualdad en la televisión pública, 300 millones de euros, el doble que cualquier otra televisión de cualquier otra comunidad autónoma. Si queremos la igualdad, rebajemos el coste que tiene TV3 y dediquemos ese dinero tan necesario para las familias vulnerables que no llegan a final de mes en Cataluña. Esa es la igualdad real, la igualdad de oportunidades, la igualdad de poner el dinero en aquellas que son las prioridades que tienen las personas, no en la de crear nuevas estructuras –mal llamadas de Estado, como a ustedes les gusta– o esas embajadas de fantasía a que nos tienen acostumbrados. Si cogen el dinero y lo ponen en aquello que realmente necesitan los catalanes, tendremos la igualdad, no habrá discriminación, en eso –en eso– estamos el Partido Popular. No en crear nuevos órganos, en seguir sancionando, en seguir multando a los catalanes, a todos aquellos que no siguen el pensamiento único que algunos desde el Govern quieren imponer. Por tanto, aquellas propuestas que apoyen la erradicación de la discriminación, las apoyaremos; aquellas propuestas encaminadas a la igualdad, las apoyaremos; en el resto, votaremos en contra.
Gràcies, diputat. Per fixar la seva posició, té ara la paraula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Najat Driouech, una altra vegada.
Bé; gràcies, president. Abans recordava la consellera Dolors Bassa, i crec que tots els que la coneixem..., aprovar aquesta llei, per mi seria un dels millors homenatges que li puc fer. Aquesta llei és exactament el que ens diuen sempre que fem tant ella com la presidenta Forcadell, que avui també vull recordar-les. Sempre ens diu que treballem per conquerir drets per a tothom i per aconseguir un país millor i més just. Només té sentit estar aquí, ser aquí en aquesta cambra, si aconseguim avançar en aquest sentit. Aquesta és una llei, com han dit la majoria de les meves companyes, de caràcter transversal i que té per objecte la planificació de polítiques públiques per a la prevenció, l'erradicació d'accions discriminatòries en l'àmbit públic i privat. Això és el que aprovem avui: protegir totes aquelles persones que són víctimes d'aquestes discriminacions i treballar per evitar que mai més tornin a tenir lloc. Una llei que ha de protegir la meva veïna, la senyora Antonia, que és discriminada pel simple fet de ser gran –ser gran, companys i companyes–, o la Siham, per la seva manera de vestir i que no pot accedir a fer les pràctiques universitàries, o la Maimuna, pel seu color de pell –pel seu color de pell–, o el Pere, per la seva orientació sexual, o la Karina, pel seu origen, o l'Adriana, pel simple fet de ser noia, o el Jordi, perquè té capacitat diferent a la resta. Malauradament, podria seguir, seguir i seguir, perquè són moltes les persones que patim discriminacions pel simple fet de ser com som –moltes. Nosaltres –sí, nosaltres– sí que volem fer una República on es protegeixi a tothom, no deixar a ningú pel camí; aquest és el nostre objectiu. Una llei que ens ha de garantir, que ens ha de protegir des de les discriminacions més greus a les més senzilles; que en termes de feminisme en diríem «micromasclismes, aquí en podríem dir «microdiscriminacions, com són els insults habituals: gorda, lletja, maricon, vell, subnormal, moro, boyera, insults que fins ara surten gratis, i que deixem de normalitzar expressions com «corre com una nena, «aneu fets uns gitanos, «treballa com un negre o «el Bernat avui està autista, i en podrien dir moltes –moltes. Les administracions tindran un instrument per combatre totes aquestes discriminacions, perquè amb l'aprovació d'aquesta llei no podran ser neutrals, atès que aquesta aprovació comportarà també un mandat d'actuació. Abans d'acabar, vull destacar que aquesta llei jo crec que arriba tard, és veritat, però en un moment molt important de pandèmia i on per sortir de la pandèmia, a l'hora de sortir, sempre queden afectats els més vulnerables. I això, aquesta llei, serà una eina perquè també ens ajudi a sortir d'una manera diferent. Mirin, personalment vull compartir una experiència o parlar de mi –i ho he compartit amb alguna de les diputades–: el passat dijous al matí, quan vaig deixar els meus fills a la porta de l'escola i venia cap aquí per aprovar a la comissió el dictamen, els meus fills em van desitjar sort perquè l'aprovi, perquè saben lo que implica. Quan jo tenia nou anys, saben vostès que jo vaig arribar a aquest país gràcies a l'esforç de la meva família, en especial de la meva mare, i el meu esforç personal. Soc la mostra vivent de que la societat catalana és inclusiva i dona oportunitat a les persones. Però això no m'ha eximit de patir discriminacions. I lo que jo no vull és que els meus fills i la generació dels meus fills hagin de patir ni la meitat de les discriminacions que he patit jo. I, per això, aquesta llei per mi ha significat o ha tingut un sentiment molt molt molt personal, que he intentat compartir amb totes vosaltres. Crec que ens mereixem una societat que vagi cap a la cultura de la no-discriminació, perquè, malauradament, si estem aprovant avui una llei que ha de combatre les discriminacions, vol dir que, com a societat, ens queda molta feina per fer. I, per acabar, president, i tot i que se m'ha acabat el temps, perquè jo només tenia cinc minuts perquè no tenia cap esmena reservada, acomiadar-me de les companyes, que avui segurament sigui el seu últim dia, i dir que nosaltres continuarem aquí en aquest Parlament, la propera legislatura, per fer el seguiment del desplegament, evidentment, d'aquesta llei. Perquè per mi –ja us ho he comentat i les entitats també ho saben– és un projecte que arrossega la part meva més personal. Gràcies, diputats i diputades. I també agrair i desitjar-li sort a la companya Saloua Laouaji, que segur que ens trobarem. Igual que ens vam trobar a final dels noranta, en el 2004, i aquí també en el 2018, tornarem a trobar-nos en altres espais per lluitar i combatre tot tipus de discriminació. Saloua, molta sort i encerts. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula, ara, la diputada senyora Saloua Laouaji.
Gràcies, president. Bona tarda, diputades, diputats, consellers. El tema del racisme és molt complex, i, malgrat totes les discriminacions que acumulem en la motxilla del patrimoni de la història de la humanitat, ens continua urgint –i avui més que mai– una llei d'igualtat de tracte i de no-discriminació. Una llei d'aquestes característiques és necessària avui més que mai, com ha dit el conseller Chakir El Homrani, quan ens trobem cada dia amb centenars de casos de discriminació en l'habitatge, com el cas recent de Badalona –i, per cert, aprofito per expressar el meu sentit condol i tristesa a les persones que han perdut la vida–; discriminació per raó de gènere –dones, col·lectiu LGTBI–; discriminació a persones migrades, a les quals se'ls nega l'opció d'obrir un compte bancari o empadronar-se en algun municipi de Catalunya; discriminació per la simple imatge: a diari trobem persones identificades per la policia –arbitràriament, en molts casos– per perfil ètnic, per ser racialitzades o d'ètnia gitana, i discriminacions anònimes amb pintades a les parets, amb comentaris antisemites, islamòfobs, arabòfobs o trànsfobs, també. Molts de vostès probablement no ho viuen a diari, però estic segura que tots vostès tenen sensibilitat i volen posar fi a aquestes situacions. Per això és tan important que avui aprovem aquesta llei, perquè a diari ens trobem amb l'amenaça de l'extrema dreta que s'està posant amb un discurs d'odi i amb polítics que banalitzen el nazisme, com ha passat en aquesta seu parlamentària. Aquests són alguns dels exemples de les discriminacions que vivim a diari a la nostra societat, però el pitjor és que moltes d'elles són invisibles, perquè es produeixen a l'àmbit privat: a les comunitats de veïns, amb treballadores de l'àmbit de cures, als nuclis familiars, a l'àmbit de salut pública amb relació a persones amb discapacitats i altres. Per això avui som aquí, i avui ens hem de felicitar com a persones implicades, diputades, diputats..., amb tots els noms que s'han dit, no cal que ho torni a repetir. Però especialment dono les gràcies i felicito la Najat pel seu lideratge del projecte, perquè hem aconseguit, malgrat les dificultats, portar la llei a votació en la darrera sessió d'aquesta legislatura. Per això, des de Junts per Catalunya, volem donar les gràcies a les entitats i als col·lectius per les compareixences, per la implicació i per les recomanacions. Donem les gràcies i felicitem la Núria, la Mercè i la Carme –que és la lletrada, la gestora..., i l'assessorament lingüístic– per la feinada que han fet. I vull destacar el treball que hem fet també des de Junts per Catalunya, perquè de manera cooperativa hem contribuït a la millora d'aquest projecte. Hem recolzat i donat suport al Govern en totes les seves diferents posicions. Hem aconseguit que hi hagi mecanismes que ens poden ajudar a protegir millor la ciutadania de qualsevol tracte discriminatori. I votarem, evidentment, a favor. Però m'agradaria destacar tres punts sobre els quals no estem del tot d'acord, encara que hem retirat les esmenes, i la Najat ho sap. Primer punt està amb relació al tema de negar-se a introduir el concepte d'intolerància. El segon punt està amb relació al concepte de raça. I el tercer, amb relació al tema de l'àmbit de sanitat, que volíem incloure una referència a les persones migrades en situació administrativa irregular per la discriminació que pateix aquest col·lectiu i la vulnerabilitat en la qual es troba, sobretot en aquest moment de pandèmia. No incloure-ho amb la justificació que aquestes persones estan protegides per la llei de la universalitat creiem que no ajuda a la seva igualtat efectiva. Bé, avui acabem aquesta feina satisfets, amb agraïments a tothom que ha posat el seu gra de sorra. I, si em permeteu, personalment he de reconèixer que aquesta llei em lliga al president Puigdemont, en com em va trucar per formar part de la llista el 21 de desembre del 2017, i em lliga amb el sentit de fer país, de fer una política social que garanteixi el dret de les persones, els drets humans i la diversitat. I per tot això, aconseguir aprovar aquesta llei sobre discriminacions –un tema que m'ha tocat tant a nivell personal com professional– és el millor regal que m'ha tocat en aquesta finalització de la legislatura. Una legislatura que no ha sigut fàcil; hem viscut molts moments i moments difícils. Des del 30 de gener del 2018, amb la fallida de la investidura del president Puigdemont, fins l'empresonament dels nostres companys polítics i la inhabilitació del president Quim Torra. I se suma el tema de la Covid. Acabo. Agraeixo a tots els treballadors i treballadores del Parlament –des de la seguretat, des de les persones del servei d'informàtica, de manteniment i de l'Administració– que han fet possible que la nostra feina de cada dia sigui més fàcil durant aquesta legislatura. Ha estat un honor per a mi representar el poble de Catalunya com a diputada al Parlament. I moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Acabat el debat, els faig avinent que la votació del dictamen es farà, com la resta, demà. [[Proposició de llei de modificació de la Llei 5/2008, del 24 d'abril, del dret de les dones a erradicar la violència masclista]] [[202-00067/12]] Passem, per tant, al següent punt de l'ordre del dia, que és el debat del Dictamen de la Comissió d'Afers Institucionals sobre la Proposició de llei de modificació de la Llei 5/2008, del 24 d'abril, del dret de les dones a erradicar la violència masclista. D'acord amb l'article 123 del Reglament, té la paraula, en primer lloc, la diputada senyora Susanna Segovia, que va ser designada ponent relatora d'aquesta llei. Endavant.
Moltes gràcies, president. Diputats, diputades, companyes de ponència novament, consellera, evidentment haig de començar –i no podria començar d'una altra manera– donant les gràcies a totes les companyes diputades que han format part d'aquesta ponència: la Noemí de la Calle, de Ciutadans; la Beatriz Silva, del Grup Socialistes; el Manu Reyes, que es va incorporar una mica després, però que era tot terreny i estava sempre present a totes les ponències que hem tingut en aquest darrer tram de legislatura; la Natàlia Sànchez, de la CUP; l'Anna Geli, de Junts per Catalunya; la Jenn Díaz, del Grup Republicà. Crec que podem dir que hem acabat aquesta ponència sent un grup de treball, i que si no haguéssim estat en una pandèmia, potser hauríem acabat sent un grup de copes o un grup d'anar a sopar també en algun moment, o com a mínim segur que en algun moment ho hem trobat a faltar, no?, aquests comentaris, més enllà de la formalitat i de la distància que ens han imposat, d'alguna manera, les videoconferències. Evidentment, també donar les gràcies a la Mercè Arderiu, que també ens acompanya ara i que ens porta acompanyant aquests últims mesos, moltíssims. No sé si ella també s'hagués apuntat a les sortides de després de la ponència, perquè em sembla que acabava una mica, ja, de nosaltres cansada. A la Laia, al Joan, que ens han ajudat també amb tota la gestió parlamentària i amb la correcció lingüística. Crec que han sigut, efectivament, dos mesos molt molt molt intensos, no? Aquesta llei inicialment va ser una moció; va haver-hi una moció que vam aprovar a finals de..., van aprovar a final del 2018, on justament es deia la voluntat i la necessitat de reformar la llei per incloure la violència institucional. Un any, al novembre de l'any passat, aproximadament, el nostre grup decidia fer un pas endavant i registrar aquesta proposta. Una proposta que –en som conscients, i ho hem reconegut públicament– de cap manera es pot comparar al procés participatiu que va donar lloc a la llei del 2008, a la 5/2008. Nosaltres el que sí que vam fer va ser contactar diverses expertes que ens van aportar en el contingut. la Laia Serra ens va ajudar molt a fer la primera proposta, però va haver-hi també altres expertes, gent que treballava amb la llei de violències masclistes que ens van fer aportacions, i això va donar com a resultat el text que vam presentar inicialment. Un text que també estic orgullosa de dir que crec que després de la ponència és molt millor, que el text s'ha aconseguit millorar molt, gràcies, en bona part, a les aportacions que ens han fet les compareixents, que hem pogut fer in situ, no? Vam tenir –i ho tinc per aquí–..., crec que van ser com vint-i-set compareixents que van poder comparèixer, durant el tràmit de la ponència, en la ponència. És cert que tots els grups el primer esforç que vam demanar quan vam decidir «d'alguna manera, entre totes el volem treure, malgrat que estem... Vam començar els treballs de la ponència, en realitat, a començaments d'octubre, com aquell que diu quedaven menys de dos mesos per acabar la legislatura, i la primera gran reflexió que vam fer totes en ponència va ser: «Anem per ella, vull dir, traguem-la. Si la traiem, cal un esforç i un compromís de tots els membres de la ponència. Jo haig de dir i haig de reconèixer que aquest compromís i aquest esforç hi ha sigut per part de tots els grups. El primer gran esforç que vam demanar era reduir el nombre de compareixents en ponència, perquè n'havíem demanat més de cent. Era evident que si fèiem les cent compareixences en ponència no arribàvem a tramitar-ho. Va haver-hi un esforç per part de tots els grups, alguns més i altres menys, però vam reduir substancialment les compareixents, i a la resta els vam demanar que ens fessin arribar les aportacions per escrit. Vam rebre també trenta aportacions per escrit, que jo les vull posar en valor, perquè crec que totes aquestes entitats i expertes que ens van aportar per escrit sense tenir la possibilitat de venir telemàticament al Parlament, doncs, van fer aquest esforç de llegir-se la llei i de fer-nos arribar aportacions. I crec que també el que és molt important és que podem dir que en les 167 esmenes que vam fer els diferents grups..., nosaltres mateixes ens vam fer esmenes al nostre propi text, perquè, efectivament, crèiem que va haver-hi aportacions per part de les compareixents que feien millorar considerablement el text. I, en aquest sentit, crec que tots els grups van treballar amb esmenes que milloraven considerablement el text, i que és això el que podem dir ara que va ser un orgull. El moment més intens segurament va ser des que es van presentar les esmenes, que ho vam fer pel tràmit d'urgència. I, després, sistematitzar-les totes i fer la proposta d'acceptació i de transaccions –el famós excel que ens ha guiat durant alguns dies també–, però jo crec que llavors es posava de manifest també la capacitat que vam tenir tots els grups de ser capaços d'anar a fer feina, de prendre acords, d'arribar a acords, no acceptar moltes de les esmenes presentades, arribar a transaccions amb moltes altres més, i aquelles que no es podien acceptar i que han quedat reservades, doncs, de tota manera valorar l'aportació que feien. Jo crec que hem tingut alguns debats de fons a partir d'aquesta llei. Segurament el que més hem pogut trobar a faltar durant aquesta tramitació és, precisament, la capacitat de tenir més temps per poder debatre aquests temes, no?, i segur que totes tenim al cap el tema de la incorporació de la diversitat de gènere a la llei de violències masclistes, que és un tema que en podríem haver parlat molt i molt més del que n'hem parlat, i que, sobretot, també hauríem pogut tenir moltes més compareixents per donar-nos diferents visions i opinions sobre aquest tema. Finalment, vam arribar com a ponència a una recomanació, que és la que va al dictamen, que és la inclusió de les dones trans com a dones dintre de tota la protecció d'aquesta llei, traient la patologització que hi havia a la llei del 2008 i, d'alguna manera, seguint les sentències que diu el mateix Tribunal Suprem i organismes internacionals. Crec que ara, breument, intentaria entrar en algun dels continguts de la llei. Un altre dels temes de què també vam tenir debat i que també crec que va ser un debat que no vam poder fer amb profunditat és el dels àmbits i les formes, sobretot pel que fa a la violència institucional i a la violència digital, que teníem com diferents maneres d'entendre-ho, no? Si totes dues havien de ser tant forma, és a dir, una manera d'exercir la violència masclista, o àmbit, és a dir, un espai en el qual aquesta violència pren cos, pren forma i les dones ho pateixen. Finalment, la ponència recomana la violència tecnològica com a forma i com a àmbit. La violència institucional quedaria només com a àmbit de la violència masclista. I vam tenir també debats sobre el tema del consentiment, que, per exemple, vam fer el canvi de la proposta que hi havia al text inicial, que es centrava bastant en el desig, al de la voluntat expressa. Nosaltres creiem que la definició ara mateix de «consentiment reforça aquesta idea de la necessitat d'una voluntat expressa per poder dir el que popularment es diu «solo sí es sí o fins i tot també podríem dir més aviat el «solo no és no, que és una altra manera d'entendre aquesta voluntat expressa. Altres temes que incorporem a la llei: com dèiem, incorporem la violència institucional, però també la diligència deguda, és a dir, aquella obligació que tenen els poders públics de protegir, donar atenció, oferir prevenció, formació, detecció, reparació, recuperació, acompanyament a les víctimes en tot el procés de sortida de la situació de violència masclista. I el no fer-ho –i és important dir-ho– és violència institucional. És a dir, la violència institucional és la negació, el no implementar aquesta diligència deguda que tenen les administracions. Hem introduït, com deia, les violències digitals. És un tema fonamental que ens posa al segle XXI que estem, que el 2008 era evident que no tenia la virulència que té ara mateix, però jo crec que fem un reconeixement molt ampli de com aquesta violència, tant en la seva forma com, com a àmbit, afecta la vida quotidiana de les dones i és un espai de violències. Però també hem afegit, i també en bona part gràcies a les esmenes presentades pels grups..., hi ha la violència obstètrica, és a dir, la violència contra els drets sexuals i reproductius de les dones, la violència contra el dret a decidir com ha de ser un embaràs, com ha de ser un part. Però hi ha també la violència de segon ordre, que vam incorporar a partir d'una de les compareixents, la Marisa Fernàndez, que ens va fer veure evident la necessitat de protegir també aquelles persones i familiars i professionals que acompanyen les dones víctimes de violència masclista i que sovint pateixen també aquesta violència. La violència vicària, que també va ser una aportació que va fer el Grup Socialistes, que és aquella violència que utilitza els fills i les filles, també en molts casos la violència ambiental, no?, els familiars, les mascotes, tot allò que fa incidència sobre la violència psicològica masclista cap a les dones, que és un dels aspectes que no estava a la llei del 2008, però que ara l'hem incorporat. La importància d'haver incorporat –i a mi em sembla també...– l'àmbit educatiu per a les violències masclistes. També crec que és una aportació important que es va fer a través de les esmenes. I també l'àmbit de la vida política i l'esfera pública. Crec que un altre dels passos endavant que fa aquesta llei és el reconeixement de que les dones que estan a la vida política i que tenen una esfera pública en la seva activitat pateixen també una violència masclista específica. Però hi han altres temes també, com per exemple l'obligatorietat de formació especialitzada a tots els professionals que treballen en l'atenció a les víctimes de violència masclista; com hi ha també la prohibició de la utilització del síndrome d'alienació parental, i crec que és un gran pas endavant, perquè és una forma també, en realitat, de violència institucional cap a les dones utilitzar aquest inexistent síndrome per afectar psicològicament i per fer mal a les dones a través dels seus fills i les seves filles; la prohibició de la mediació en els casos de violència masclista: no pot haver-hi mediació quan hi ha una situació de desigualtat i hi ha una situació de violència evident. Millorem, crec, la protecció a fills i filles, a tots els menors que pateixen també la violència masclista. En definitiva, creiem que és un dictamen, és una proposició de llei que reforma, que amplia, que potencia la Llei 5/2008. Ha sigut un procés que ha sigut intens, que ha sigut potent, però que crec que ens podem sentir orgulloses com a Parlament d'haver arribat a acabar aquesta legislatura amb l'aprovació d'aquesta llei i dir que el Parlament ha estat a l'alçada del moviment feminista. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Ara, i per defensar les esmenes presentades, hi ha un torn per als grups parlamentaris. I comencem, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, per la diputada senyora Munia Fernández-Jordán. Endavant.
Gracias, presidente. Diputados, diputadas, consellera, agradecer es lo primero que tenemos que hacer, llegados aquí, al debate de la modificación de la Ley 5/2008, del derecho de las mujeres a erradicar la violencia machista. En primer lugar, a En Comú Podem, promotores de esta iniciativa, por los que estamos aquí al final del recorrido hoy en el Parlamento: propusieron ellos y nos implicamos todos. En el caso de Ciudadanos, la verdad es que le hemos puesto mucha fuerza, muchas ganas y al final eso hace que la consideremos también nuestra, esta modificación legislativa. También queremos dar las gracias, como no puede ser de otra manera, a todas las ponentes y al señor Reyes, que han hecho de las jornadas maratonianas y en ocasiones de esa maraña que nos hacía perdernos entre información, artículos, enmiendas, excels, correos –sobre todo a principiantes como yo–..., hemos conseguido que no fueran tan áridas, sino que realmente reinara un ambiente de profesionalidad y yo creo que incluso, en ocasiones, de camaradería. Es muy satisfactorio degustar un parlamentarismo serio y constructivo, y creo que en este caso lo hemos conseguido. Así que muchas gracias. Nada de esto hubiera sido posible sin la aportación de la letrada, la gestora, Laia Grau, los equipos de lingüistas e informáticos –pieza clave–: nos parece esencial en esta pandemia que nos asola y en la que realmente hemos tenido que llevar a cabo muchas de las sesiones telemáticas. Mención aparte merecen todos los ponentes, todos los que aportaron la información desde su punto de vista profesional y cuyas aportaciones han sido básicas para poder sacar este trabajo adelante. A nivel personal, no quiero dejar de agradecer a nuestra asesora Sonia Rodríguez su paciencia, su visión y su entrega; y a la señora diputada Noemí De la Calle, mi cicerone en toda esta materia, su apoyo, su maestría, su paciencia, sus consejos. Noemí, tu pasión por estos temas tan importantes es contagiosa. Muchas gracias. Entrando ya en la materia, podemos decir, sin complejo alguno, que abordar la reforma nos daba cierto reparo; cierto reparo, porque la Ley del derecho de las mujeres a erradicar la violencia machista nació fruto de un enorme consenso y de una amplia participación tanto de las asociaciones feministas como de la sociedad civil. Por eso intentamos cambiar solo lo imprescindible, lo que considerábamos que necesitaba una actualización urgente; por ejemplo, la violencia digital, que se ejerce mediante el uso de las tecnologías de la información y la comunicación, las redes sociales, las webs. Podemos decir que igualmente estamos satisfechos del resultado, pero –en política y en un debate en Pleno los peros son bastante habituales– lamentamos que, una vez más, se haya perdido lo que considerábamos que era una oportunidad de blindar por ley las unidades de valoración forense integral, una lucha en la que nos hemos posicionado a lo largo de toda la legislatura y en la que seguiremos comprometidos e insistiendo. No obstante, pasemos a lo que entendemos como grandes avances de la modificación. En primer lugar, esta ley combate el auge de las posturas transfóbicas y excluyentes que les niegan a las mujeres trans su identidad y, por lo tanto, una serie de derechos, en coherencia con el feminismo liberal que defiende Ciudadanos, un feminismo inclusivo que cree firmemente que la igualdad no se logrará confrontando a los ciudadanos con ideologías caducas que buscan excluir a parte de la sociedad, un feminismo consciente de que la mujer no se ha sacudido la tutela del varón para caer en la tutela de otras mujeres que tienen o que quieren hablar en su nombre, un feminismo que jamás cederá ante ningún grupo de presión que pretenda hablar en nombre del conjunto de las mujeres. En marzo de 2019 y bajo todas esas premisas, Ciudadanos puso la primera piedra en este Parlament sometiendo a votación el rechazo a los discursos tránsfobos y excluyentes que pretenden excluir a las mujeres trans de una serie de derechos. Aquella moción fue aprobada, incluso ratificada, hace apenas un mes en la Comisión de Igualdad. Esta ley sigue esa senda, y reconoce expresamente su protección a todas las mujeres –a todas–, ya sean cisgénero, transgénero, así como a las personas no binarias, respetando la diversidad de género, tal y como se expresa en el preámbulo, gracias a una transacción entre las enmiendas de Esquerra, comunes y Ciudadanos. En este sentido, también es muy importante el redactado final del artículo 1, en el que se dice explícitamente que esta ley protege a las mujeres, y, por lo tanto, también a las mujeres transgénero. Y quiero dejar constancia de su motivación. Y es que los grupos que transaccionamos el texto de este artículo lo hicimos expresamente para que ningún gobierno tránsfobo pueda interpretar a su antojo la ley y decida excluirlas de su protección. Por último, la transacción a la que llegamos respecto al artículo 8, que corresponde al 70 de la ley original, y en el que quisimos dejar claro que todas las medidas y el reconocimiento de derechos que esta ley señalaba debían respetar la diversidad de género, y siempre desde una perspectiva no patologizante de las mujeres transgénero. Igualmente, debemos felicitarnos por haber logrado introducir en esta ley la violencia digital. Sin duda, la violencia ejercida a través de las redes sociales, internet..., en definitiva, el uso de la red, con toda la casuística que tiene y que implica, es una manera dramática de violencia, por muchos motivos: por la publicidad, por la permanencia, por la humillación, por la reiteración. Es una forma de violencia en sí misma, y así lo hemos defendido. Y quisimos que la investigación de estas violencias se lleve muy lejos, incluso al estudio del impacto de la no denuncia y las causas de por qué no se llega a denunciar, ya que entendemos que, del manejo de estos datos, surgen respuestas del sistema para el amparo de las mujeres violentadas y también para su prevención. Otro tema que hemos logrado plasmar, y del que nos sentimos orgullosos, es nuestra propuesta de enmarcar esta reforma en la aplicación del trascendental Convenio de Estambul, ratificado por España en 2014. Lo vemos esencial porque, en primer lugar, nos da un marco internacional que entendemos básico, y porque la desigualdad entre hombres y mujeres, clave de la violencia ejercida sobre estas, es un gravísimo e incontestable problema global que lastra a las sociedades de todo el planeta. Y esta visión hemos de tenerla siempre presente, pues violencia es toda, y toda es trascendente en un mundo globalizado. Nos debe importar tanto la violencia que se produce contra una mujer en el centro de Barcelona como la violencia que se produce en una aldea contra una mujer en Kenia. La comunión con todas las mujeres y niñas de la Tierra nos da la fuerza y el poder, que creemos que es el único camino serio para erradicar este tipo de violencia. Con todo ello, también creemos que hemos perdido oportunidades. Insistimos en que introducir todas las menciones a las unidades de valoración forense integral que habíamos planteado era básico. Cataluña es la comunidad con el porcentaje más bajo en concesiones de órdenes de protección a víctimas de violencia machista. En 2018, y conforme a los datos del Consejo General del Poder Judicial, se concedió un 48 por ciento de las mismas. Estamos a la cola de órdenes de alejamiento, entre otras causas porque no hay psicólogos forenses suficientes para realizarlas. La Ley estatal contra la violencia de género instaba a la implementación de las unidades, que son una herramienta muy valiosa que ayudará a luchar contra la lacra social de la violencia machista: equipos multidisciplinares –psicólogos, trabajadores sociales, médicos forenses–, con respuestas coordinadas y específicas, que valoraran el diagnóstico en un posible caso de violencia machista. Son necesarias en la medida en que ayudan a los jueces a tomar decisiones y a tomar medidas y ayudan a dar una respuesta efectiva a las situaciones que padecen las víctimas. Cataluña es la única comunidad autónoma que no tiene implantadas estas unidades al cien por cien. Por mucho que algunos se empeñen en decir lo contrario, estas manifestaciones también se las escuchamos a algunos comparecientes de la ponencia. Y estamos perdiendo otra oportunidad para que se encuadren en esta ley que estamos modificado y se haga mención expresa para que blindemos también su existencia en esta ley y para que se consigan implementar. En cualquier caso, podemos decir que el esfuerzo ha merecido la pena. Con los cambios que hemos introducido en la ley, creemos que las mujeres de esta comunidad autónoma estarán más protegidas. El problema que tenemos como sociedad es atroz. A fecha de 3 de diciembre de 2020, ochenta mujeres han sido asesinadas en España, y a día 9 de diciembre –son las fechas que manejo, actualizadas, de 2020–, ocho mujeres en Cataluña. Y esto es la punta del iceberg del drama que nos asola. Porque además de la muerte, el asesinato y el homicidio, hay un sinfín de violencias: la sexual, la económica, la psicológica, el dañar a los seres queridos de las mujeres o a aquellos seres que son su apoyo, en realidad, y su sustento psicológico. Porque llevamos miles de años con un sistema en el que la violencia machista impregnaba el mundo, no había más. No debemos olvidar que solamente desde hace muy pocos años hablamos, tratamos y combatimos la violencia machista. Porque antes la violencia machista ni siquiera tenía nombre, y lo que no tiene nombre no existe. Se niega la realidad, cuando ni siquiera la nombramos. La lucha imparable del feminismo como uno de los movimientos más revolucionarios y fascinantes de la historia de la humanidad ha hecho que, al llegar al siglo XXI, por fin, en nuestra sociedad podamos ver algunos avances, pequeños pasos, pero los primeros y trascendentales para poder erradicar esa violencia que tiñe de dolor vidas de niñas y mujeres simplemente por el hecho de serlo. Así que el único compromiso posible es avanzar en una sociedad más igualitaria que se lleve por delante la violencia machista, una bandera en la que nos tenemos que comprometer todos. Millones de mujeres están esperando las respuestas de un feminismo inclusivo, abierto, transversal, que no excluya a los hombres y que implique a toda la sociedad y ponga en común la búsqueda de la igualdad de derechos y oportunidades. Porque feminismo es igualdad, y eso se logra con políticas efectivas. Ya se ha hecho mención –por Susanna y seguramente por las demás ponentes– de muchas de las innovaciones de la ley, como el concepto de violencia institucional o la introducción de la violencia en las mujeres que tienen una vida pública o política, la violencia vicaria, pero desde Ciudadanos queremos resaltar dos mensajes en los que coincidieron varios ponentes. Por un lado, la necesidad de dotar las políticas de erradicación de la violencia machista de presupuestos, de financiación, que haga posible realmente resolver la problemática de estas mujeres y de sus hijos y de sus hijas. No olvidemos este mensaje, ha sido muy reiterado. Y, por otro lado, la necesidad de formación de todos los profesionales que se implican en la red que se despliega cuando estos casos se conocen. Y, para ir terminando, tomo esta idea, «los casos que se conocen, porque nos introduce en otro concepto trascendental: junto a esos casos que se conocen está el silencio, todas aquellas mujeres que padecen desde la soledad más profunda los ataques, las humillaciones, el daño físico y tantos otros males infligidos por los hombres, en este caso. Pero no solo no lo denuncian, sino que no se lo cuentan ni a sus seres queridos más cercanos. Respecto a esta realidad, tengamos en cuenta que solo a través de la educación podemos conquistar un mundo entre iguales de donde desterremos definitivamente la violencia machista. Que el miedo no es una opción de vida para nadie, así que todos debemos luchar incansablemente contra este silencio. Desde nuestra responsabilidad como parlamentarios, debemos tener presentes, como afirma la filósofa feminista Martha Nussbaum, premio Príncipe de Asturias de las Ciencias Sociales 2012, que la desigualdad basada en el sexo es un problema de urgente justicia social. Así que sigamos sin descanso por este camino en defensa de todas las mujeres y de todas las niñas, y, con ello, hacia la conquista de la felicidad de todas y de todos. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula la diputada senyora Beatriz Silva. Endavant.
Gracias, presidente. Buenas tardes, diputados, diputadas, consellera. La socióloga costarricense Montserrat Sagot, una de las personas que conocen a fondo el fenómeno de los feminicidios, sostiene que la pasividad frente a la violencia que sufren las mujeres por el hecho de ser mujeres es una forma de socavar la democracia, es una forma de decirle a la mitad de la humanidad que tiene que conformarse con su situación, una situación que implica violencia, lo que equivale a negarle derechos, equivale a decirle: «Confórmate con tu lugar. No tienes derecho a estar a salvo ni en el espacio público ni en el espacio privado. Equivale también a enviar un mensaje terrible a las nuevas generaciones de que la violencia es una forma permitida y legitimada de comportamiento social en vez de una lacra que hay que erradicar. Hoy estamos aquí para aprobar la reforma de la Ley 5/2008, del derecho de las mujeres a erradicar la violencia machista, una ley que fue pionera, fruto de un consenso amplio entre todas las fuerzas políticas, que fueron capaces de dialogar y ponerse de acuerdo con el movimiento feminista en un texto que reconoció que la violencia de género va mucho más allá de la que se produce en el ámbito de la pareja: son los tocamientos en el transporte público, son los mensajes vejatorios en redes sociales, es la violencia que sufren las mujeres en entornos de prostitución, pero son también las violencias que nos parecen más lejanas, como los matrimonios forzados, la mutilación genital femenina o las violaciones masivas de mujeres y niñas como arma de guerra. Resulta difícil plasmar en una ley todas las formas de violencia que sufren las mujeres, porque, como hemos comprobado las diputadas y el diputado que ha formado parte de esta ponencia, es como abrir una caja de la que querías sacar solo un par de cosas, pero no paran de aparecer otras nuevas, distintas, complejas de entender, pero también complejas de abordar. La violencia tiene muchas caras, y, en el caso de la violencia contra las mujeres, lleva siglos legitimándose. Cuando se cumplieron diez años de esta ley, en 2018, se planteó la necesidad de incorporar aspectos que habían quedado fuera, como la violencia institucional y la violencia digital. Son dos de las cuestiones que incorpora esta reforma, que permitirá que se reconozcan aquellas situaciones nuevas vinculadas a las nuevas tecnologías, como son, por ejemplo, el ciberacoso o la difusión de imágenes íntimas, que, con el efecto amplificador de las redes sociales, se han convertido en una de las formas más habituales de hacer daño a una mujer. La ley incorpora también la violencia institucional, en línea con el artículo 5 del Convenio de Estambul, que es aquella relacionada con los fallos en la atención y protección de las mujeres y las niñas desde las distintas administraciones frente a la violencia machista: cuando una mujer pide ayuda en un juzgado y se pone en duda su testimonio, cuando la revictimizamos haciéndole repetir una y otra vez los detalles de la violación que ha sufrido, pero también cuando no proporcionamos los medios para la necesaria recuperación y reparación. La violencia institucional sobre los derechos humanos de las mujeres se ejerce por acción, pero también por omisión. El Grupo Parlamentario Socialistes i Units per Avançar presentó enmiendas, que han sido incorporadas al dictamen de la ley, que establecen que se reservará una partida específica en los presupuestos para atender a las víctimas de violencia machista que se calculará en base al número real de mujeres que necesitan atención. ¿Por qué queremos esto? Los informes que se han presentado en la Comisión de Igualdad durante esta legislatura constatan que tenemos una red que llega solo a una de cada diez mujeres que, se estima, son víctimas de violencia machista. Esta red se ha ampliado a lo largo de 2020, pero sigue estando muy lejos de las necesidades; ni siquiera hemos duplicado la atención. Varias veces, en esta legislatura, hemos aprobado mociones que instan a desplegar la Ley 5/2008, del derecho de las mujeres a erradicar la violencia machista, que implicaría dotarla de un reglamento y de un presupuesto. Porque quizás sería bueno recordar que estamos hoy aquí aprobando la reforma de una ley que en doce años –doce años– no se ha desplegado. Nos gustaría que esta reforma sirviera para que esta ley se haga por fin realidad, porque de poco sirve consagrar sobre el papel el derecho de las mujeres a vivir libres de violencia si luego no pueden acceder a recursos habitacionales si necesitan alejarse de su agresor ni tampoco tienen acceso al tratamiento y al acompañamiento que necesitan. Una de las investigadoras autora de los informes que se hacen de forma periódica en Cataluña sobre la atención hacía una comparación en su comparecencia entre los servicios de atención a víctimas de violencia machista y los servicios de recogida de basura. Ella se preguntaba por qué nunca se plantea dejar de recoger la basura cada día por falta de recursos y sí se hace con la atención de las mujeres que sufren violencia; por qué les decimos que no hay recursos suficientes y las dejamos esperando durante semanas un asesoramiento jurídico o un recurso habitacional; por qué somos conscientes de que la basura se recoge cada día y no de que las mujeres necesitan atención y recuperación. La última macroencuesta de violencia contra la mujer constata que Cataluña es líder en violencia machista. Estamos en primera posición en violencia económica y psicológica de control. Pero también cuando medimos la violencia total que sufren las mujeres –la física, la sexual y la emocional, que la han sufrido un 41,4 por ciento de las mujeres en Cataluña– somos la comunidad autónoma con la cifra más alta. Somos la segunda comunidad, tras la Comunidad Valenciana, donde las mujeres han sufrido más acoso sexual en el último año, y la tercera con más violencia sexual –un 18 por ciento de las mujeres dicen que la han sufrido. ¿Cómo es posible que, con estas cifras sobre la mesa, no se haya avanzado en desplegar la ley que es la herramienta principal para abordar esta lacra? Claro que es importante actualizar la legislación, como estamos haciendo hoy aquí, pero atender a las mujeres y destinar recursos a unos servicios que están saturados es una tarea urgente que debería ser una prioridad política de primer orden. El Grupo Parlamentario Socialistes i Units per Avançar votará a favor de la mayor parte del dictamen, pero se ha reservado algunas enmiendas que no fueron aceptadas, porque nos gustaría someter a votación de los grupos parlamentarios cuestiones que no hubo tiempo de debatir en la ponencia por la falta de tiempo que impuso el trámite de urgencia extraordinaria. Entre estas enmiendas, se encuentran tres que creemos que son especialmente importantes. Una de ellas es la que dice «relación con la explotación sexual de mujeres y niñas como forma de violencia machista. El texto original consideró que este concepto ya estaba incluido en la letra que se refiere al tráfico de mujeres y niñas con fines de explotación sexual, pero las aportaciones que recibimos por escrito sobre esta cuestión nos alertaban de que puede haber explotación sexual sin tráfico ni traslado. Por ejemplo, la que se ejerce sobre la pareja, las hijas o las mujeres del entorno. De hecho, son delitos distintos, y creemos que esto debería reflejarse en la ley, considerando la relevancia que tiene este fenómeno en Cataluña. También hemos mantenido vivas las enmiendas sobre la prostitución y la pornografía como formas de violencia machista. Creemos que ignorar que la industria de la prostitución se nutre de mujeres y también de niñas –engañadas, traficadas– que son sometidas por su situación económica o de especial vulnerabilidad debería quedar reflejado en esta ley, no solo porque afecta a miles y miles de mujeres que llegan cada año a Cataluña a alimentar la industria del sexo, sino porque la situación a la que se les somete es de una violencia extrema. Un reciente informe del CAC constataba cómo la pornografía está estrechamente ligada a la violencia machista. Según este informe, el 50 por ciento de las webs de contenido pornográfico incluyen violaciones, violaciones grupales y abusos contra mujeres y menores de edad. Solo en las cuarenta webs analizadas por el CAC había veinte mil vídeos de abusos y violaciones. Es difícil afirmar que esto no es una forma de violencia machista, porque, además, los mismos informes nos dicen que esto influye directamente en el comportamiento de nuestros adolescentes y jóvenes, que tienen acceso abierto a estos contenidos desde los diez o los doce años. Hemos mantenido vivas también nuestras enmiendas que hacían referencia a la modificación de los artículos 2 y 70 de la Ley 5/2008, porque creemos que se ajustan más al espíritu original de la ley, que en su artículo 2 consagraba que el sujeto de esta norma legal son las mujeres, las niñas y las adolescentes, sin ponerles etiquetas. Creemos también que las violencias que sufren las personas que se identifican como no binarias o que no quieren relacionarse con ningún género son violencias que deben combatirse y erradicarse, pero a través de las leyes de igualdad de trato y no discriminación o la de derechos LGTBI. Fue lo que recomendaron las juristas que comparecieron en ponencia, y por eso hemos mantenido nuestra enmienda, para que esto sea suprimido de la exposición de motivos. Como dije al principio de mi intervención, votaremos a favor de gran parte del dictamen de esta ponencia, que creemos que incorpora cuestiones importantes, como, por ejemplo, la obligación de parte de los poderes públicos de no utilizar bajo ninguna circunstancia el llamado «síndrome de alienación parental, que pasará a considerarse una violencia institucional. También en el ámbito de la violencia institucional incorporamos enmiendas que forman parte del dictamen para garantizar que las y los médicos forenses vinculados a los juzgados de turno, de guardia, tengan la adecuada especialización que les permita evaluar los daños que provoca la violencia machista y que esta quede reflejada en las sentencias, algo que ahora ocurre en pocos casos. Nos gustaría haber podido trabajar con más tiempo y profundizar en cuestiones que creemos que merecen más que una simple mención en una ley de violencia machista, como es, por ejemplo, el fenómeno de los feminicidios, la expresión más dramática de la desigualdad entre hombres y mujeres. Ahondar en una estructura social de dominación que acaba con la vida de las mujeres, y que lo seguirá haciendo mientras no tomemos medidas para atajarlo, merecía un debate y un desarrollo en la ley que ahora mismo no se ha dado. Y voy acabando. La Ley 5/2008, del derecho de las mujeres a erradicar la violencia machista, destaca en su exposición de motivos que fue una ley progresista fruto del consenso de las organizaciones feministas, de los partidos políticos y de los diferentes departamentos que en ese momento integraban el Govern de Catalunya. Las mujeres que formaban parte entonces del Gobierno recuerdan siempre cómo la entonces presidenta del Institut Català de les Dones recorrió departamento por departamento buscando los consensos necesarios. Marta Selva, Carme Porta, Lourdes Muñoz, Maria de la Fuente y muchas otras hicieron posible una ley progresista innovadora y consensuada, y desde el Grupo Socialistes i Units per Avançar nos gustaría hoy reconocer su trabajo. Esta reforma se ha hecho por el trámite de urgencia extraordinaria, algo que ha impedido la participación y el consenso que se consiguió en 2008. Creemos que deberíamos haber escuchado y valorado las aportaciones de todas las personas que participaron en la redacción del texto original, pero también de las que querían participar de esta reforma. En este sentido, no gustaría disculparnos con todas las personas y entidades que quedaron excluidas del proceso de la ponencia y que han hecho llegar su malestar por alguna vía. Creemos que la futura reforma de esta ley, o de cualquier otra relacionada con un tema tan complejo como la violencia de género, debe abordarse de una manera distinta, bajo el convencimiento de que cuestiones como esta exceden un trámite de urgencia extraordinaria. Porque las leyes que realmente se aplican, que transforman la realidad y la vida de las personas, son aquellas que son fruto del consenso social y de la negociación con las diferentes partes implicadas –entre ellas, el movimiento feminista. Antes de acabar, me gustaría despedirme y dar las gracias a todos los diputados y diputadas con los que he tenido la posibilidad de compartir esta legislatura. También al personal del Parlament, especialmente al de mi grupo parlamentario, que ha trabajado contra el tiempo en esta ponencia de la ley. A la Raquel Rubio, a la letrada y a la gestora de esta ponencia, la Mercè y la Laia, y a las diputadas y al diputado ponente de esta ley. Me siento afortunada de haber podido ser parte de esta legislatura y de haber impulsado y defendido mociones y resoluciones sobre cuestiones muy importantes para mí, como son la situación de las familias monoparentales, las mujeres sin hogar o la infancia más vulnerable, cuestiones que siempre parecen secundarias en este hemiciclo pero que yo espero que dejen de serlo en la próxima legislatura. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Manuel Reyes. Endavant.
Gracias, president. Consellera, diputados, diputadas, hoy debatimos sobre una propuesta de modificación de la Ley 5/2008, del derecho de las mujeres a erradicar la violencia machista. Es una modificación que se ha tramitado de forma exprés, de forma un poco acelerada, y es una ley, realmente, que tiene calado, que tiene importancia, que tiene trascendencia. No es un tema baladí, erradicar la violencia contra las mujeres. Es un tema que necesita de una profunda participación, de un mayor debate, de una reflexión serena, para poder llegar al mayor consenso posible y a una ley que realmente luego sea efectiva, ¿eh? La importancia de esta lucha, de erradicar la violencia contra las mujeres, no puede quedar eclipsada por una precipitada legislación. Pero, dicho eso, sí que quiero reconocer el trabajo que se ha realizado por parte de todas las personas que han estado en esta ponencia, especialmente a la Susanna, a ese fantástico excel que nos ha ayudado bastante a trabajar a todos. Y, realmente, aunque el tiempo ha sido justo, sí que es cierto que todos los grupos parlamentarios han trabajado con intensidad, también el personal del Parlament, y creo que toca reconocer el esfuerzo y el trabajo de todos para poder estar hoy aquí. Pero no confundamos el objetivo: combatir y erradicar la violencia contra las mujeres. La meta no es llegar a una legislación, aprobar una ley, sino conseguir erradicar esa violencia y que ni una sola mujer más sea asesinada. Ese es el gran objetivo: erradicar la violencia contra las mujeres. Desde el Partido Popular queremos reiterar nuestro compromiso con las mujeres que sufren la violencia para erradicar esa lacra social que lamentablemente padecemos en Cataluña y en el resto de España. Debemos luchar contra el silencio para sensibilizar a la sociedad sobre el daño de las desigualdades y de las conductas violentas. Es necesaria la respuesta institucional coordinada, trabajando en red todas las administraciones. Debemos avanzar en el perfeccionamiento, en la asistencia, en la ayuda, en la protección a las mujeres víctimas. También es fundamental, por supuesto, la formación de todos los agentes implicados para dar una respuesta asistencial correcta. La aportación de más recursos humanos, materiales y económicos, de políticas que erradiquen la violencia de género. La asistencia y protección de los menores, víctimas directas y también de manera indirecta cuando son asesinadas sus madres, ¿no? En estas últimas dos décadas tenemos que lamentar el asesinato de más de mil mujeres –más de mil mujeres. Y, además, también el asesinato de menores, y de huérfanos que han quedado tras el asesinato de sus madres, ¿no? Por tanto, debemos trabajar en esa protección de los menores, de las mujeres. Debemos combatir todos, todos unidos, esta lacra social, sin tolerancia con el agresor –sin tolerancia. Hay que combatirlo. Por tanto, hoy se presenta esta ley, que tiene avances en esta materia, y debemos seguir poniendo esos recursos necesarios para poder de manera decisiva combatir esta lacra que padecemos. Por ello le pedimos al Govern hoy presente..., el Estado ha transferido 12,7 millones de euros finalistas contra la violencia machista, pero, sin embargo, el presupuesto de la Generalitat de Catalunya se deja 2 millones por el camino y solo contempla 10,6 millones de euros. Por lo tanto, que todos los recursos finalistas que llegan a esta comunidad autónoma se dediquen exclusivamente a erradicar la violencia de género. Legislar es importante, pero poner recursos, poner medios, lo es más. Por tanto, en esa lucha debemos estar todos: Gobierno, oposición y toda la sociedad. Sobre el texto que se someterá a votación, no podremos dar apoyo completo a esta ley. Sí a una gran parte, pero no daremos apoyo a todo el articulado. Incluso a algunas de las transacciones que habíamos tratado previamente durante la comisión no les daremos apoyo. Ha faltado tiempo. Ha faltado tiempo para trabajar, para que hubiese mayor participación, para que hubiese mayor consenso. Y, por lo tanto, esa es la conclusión que sacamos: ha faltado más espacio, poder profundizar mucho más en esta ley y seguir trabajando y concienciando de la necesidad de estar todos juntos contra esta lacra que es la violencia de género. Por poner un ejemplo, discrepamos del redactado del preámbulo, que no refleja fielmente lo que finalmente se desarrolla en esta ley. Lo mismo sucede con otros artículos que no compartimos. Sobre nuestras enmiendas, el Partido Popular ha presentado cincuentaidós enmiendas, de las que se incorpora una parte al texto original, otras fueron transaccionadas y algunas las hemos mantenido vivas. En concreto, mantendremos vivas para la votación veintiocho enmiendas, y retiramos hoy la enmienda 162 del texto. Por lo tanto, esperemos que esta ley al final sea un buen instrumento, que ayude y que permita esa lucha contra la violencia que padecen las mujeres. En esa batalla debemos estar todos. Y, por ello, este es un paso más, pero no el único. Debemos seguir trabajando, poniendo recursos, poniendo medios, para que nunca más tengamos que lamentar la pérdida de ninguna vida humana. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula la diputada senyora Jenn Díaz. Endavant.
Gràcies, president, secretària quarta. Diputats, diputades, consellera, en primer lloc, agrair, com tots hem fet, no?, la feina de totes les diputades ponents, en especial de la Susanna, amb aquest excel, que ja és famós. I donar les gràcies també al personal de la cambra i a totes les companyes del meu grup parlamentari i d'Esquerra Republicana que m'han donat suport en aquesta tasca de final de legislatura. Començo. Perquè la violència masclista la podem patir en l'àmbit de la parella, en l'àmbit familiar, laboral, social, digital, institucional, en l'àmbit de la política, en l'àmbit educatiu; la podem patir físicament o psicològicament; podem patir violència sexual, violència obstètrica, violència digital, vicària, violència de segon ordre. Se'ns revictimitza, se'ns silencia, ens assassinen. Coaccions, amenaces, silenciament, tocaments, vexacions, humiliacions, insults, aïllament, mutilació, assetjament. I, finalment, tota aquesta discriminació, tot això que he anat enumerant, també pot convergir amb altres eixos de discriminació, com l'origen, la classe social, la diversitat sexual i de gènere, entre d'altres. Déu-n'hi-do. Això és el que diu aquesta llei. Rebecca Solnit creu que entendríem encara millor la misogínia i la violència contra les dones si contempléssim l'abús de poder com un tot. Que l'entendríem millor si no tractéssim la violència domèstica separadament de les violacions, els assassinats o l'assetjament i la intimidació virtual a casa, en llocs de feina o als carrers. Demana fer-ne una revisió en conjunt, i creiem que té raó. I aquí estem, en aquest faristol, tractant-la com es mereix: com un mal global. La violència masclista molts l'han entès sempre com un espai privat. Aquella violència la responsabilitat de la qual només li pots atribuir a un home amb nom i cognoms, o a més d'un home. Un assassinat, un maltractament psicològic domèstic o una violació sembla que només tenen un culpable, un sol culpable. Però la responsabilitat és comunitària, no és individual, i aquesta concepció de la violència masclista com un espai íntim i privat ens impedia abordar-la com es mereix. Perquè el masclisme va més enllà de l'esfera privada. Sobre aquest esquema de la violència masclista com una qüestió comunitària i de l'esfera pública va néixer la Llei 5/2008, del dret de les dones a erradicar la violència masclista. I va ser pionera precisament per això, perquè no sostenia que la violència masclista fos en l'àmbit de la parella i domèstic, sinó que n'ampliava les formes i els àmbits. En definitiva, posava sobre la taula que el sistema de la violència que patim les dones no és individual, sinó col·lectiu, i que la manera d'erradicar-la no era una qüestió de supervivència i de valentia de les dones –que sempre posem el focus en elles–, sinó una lluita contra una violència estructural del sistema de forma estructural. En el fons, no és la resistència d'una dona contra un home o més d'un home, sinó la resistència d'una dona contra tot un sistema. I això, senzillament, no es pot permetre. I contra les violències del sistema hi hem d'oposar una resistència i una lluita des del sistema, també. I per això estem aquí. La modificació que portem avui a debat el que pretén és ampliar aquest marc, aquest esquema, i seguir anomenant àmbits i formes, ampliar-los i dotar-los de més eines per a la recerca i la formació en violències. Per erradicar la violència, abans hem d'entendre quin és el seu comportament, i hem entès justament això: dotze anys d'aquesta llei que ens segueixen refermant aquesta idea, que la violència masclista no és privada, sinó que és comunitària. Quan les dones avancen, malauradament també el patriarcat busca noves fórmules per continuar generant aquest impacte de gènere, i per això era important revisar la llei dotze anys després. Perquè en aquests dotze anys les dones hem avançat moltíssim, però també el sistema patriarcal ha trobat noves fórmules per seguir-nos discriminant. I ens calia posar, com deia, la llei al dia per continuar amb la tasca que se'ns encomana: garantir drets –una cosa tan senzilla com aquesta, i tan revolucionària, alhora. Si el sistema patriarcal troba les escletxes per vulnerar aquests drets, la nostra obligació és trobar noves respostes per garantir-los. Per això en aquesta llei s'introdueixen canvis en les definicions, per adaptar-los als nous reptes, i se n'hi afegeixen, com, per exemple: diligència deguda, que és la responsabilitat dels ens públics per actuar sense revictimitzar, o el consentiment sexual. Com deia la Susanna, hem eliminat el desig per parlar de la llibertat i també per parlar, no?, d'aquesta voluntat expressa. Aquests dos conceptes, diligència deguda i consentiment sexual, són dues aportacions noves a la llei, com ho són també la violència institucional, la violència digital o la violència de segon ordre. I voldria detenir-me uns segons en aquestes dues darreres formes, la digital i la violència de segon ordre. La violència digital és un clar exemple del que deia al començament de la meva intervenció. Les societats avancen, les dones van conquerint drets i llibertats –insisteixo en això, els hem de conquerir, no ens són donats–, i el patriarcat troba noves fórmules de limitar-nos. I la violència digital la patim totes nosaltres. En l'àmbit educatiu, que és un dels altres àmbits que hem afegit a la llei, s'ha convertit en una de les eines més efectives per coartar, silenciar i maltractar les nenes i les adolescents. Respecte a la violència de segon ordre, volia fer una apreciació. Legislar sobre aquesta violència és acceptar la premissa sobre la que construïm la llei i la seva modificació: la violència és estructural, no és individual, i, per tant, la seva reparació és comunitària. I com que és comunitària, hem de garantir que totes aquelles professionals que intervenen en la reparació i l'acompanyament de les dones víctimes de violència masclista també siguin protegides per aquesta llei. Amb la legislació de la violència de segon ordre el que volem és no aprofundir en el silenci que envolta les víctimes, que pot arribar a ser letal. Protegim també, com deia, els entorns de les víctimes, perquè era important fer-ho. Aquests dies, a més a més, la nostra companya Carla Vall, que va ser ponent de la ponència, rep amenaces per acompanyar una víctima de violència masclista. I aquesta llei també parla de la violència que reben les professionals. Un dels grans buits de la llei, que havia passat potser més desapercebut fa dotze anys, és l'àmbit de la política, el que podríem entendre..., els espais de poder –com aquest–, que poden ser les institucions, la militància política o, simplement, l'activisme i l'exposició pública de les dones que tenen veu pública i que també pateixen una violència específica. El patriarcat ens ha volgut sempre en l'esfera privada, i, un cop a l'esfera pública, busca la manera de limitar-nos la nostra participació. El cost addicional que han de patir, que hem de patir les dones per intervenir des dels espais de poder i decisió dels nostres països és una altra forma que té el patriarcat de fer-nos invisibles. Aquesta reforma, la introducció dels partits polítics i la vida política de les dones, és pionera de la mateixa manera que ho va ser la llei el 2008. És el primer cop que es legisla la violència política en l'àmbit europeu, i no és menor. La violència que rebem les dones quan participem de forma activa en la política és una violència amb un impacte en el conjunt de la societat, especialment en les dones, perquè envia un missatge, un missatge a totes aquelles dones que volen intervenir en els espais de poder. I per això era important també incloure-hi aquesta violència. I, per acabar, una de les peces clau d'aquesta modificació que penso que no se n'ha parlat en les intervencions anteriors, que per mi és la paraula clau, que és «interseccionalitat. Si entenem que el fet de ser dones no és l'única discriminació que patim, ens ajuda a comprendre que no som un grup homogeni, una cosa tan senzilla com aquesta. El grup social «dona no vol dir que totes siguem iguals, i, per tant, les violències que patim venen condicionades per la nostra vivència, per la nostra experiència vital. Incorporar la interseccionalitat a la llei és fer-la més rica i també més rigorosa. Les discriminacions se sumen, i poden convertir la violència masclista en una violència agreujada per altres discriminacions amb les que convivim. Venim ara del debat de la Llei contra la no discriminació i la igualtat de tracte. I aquesta llei vol posar la interseccionalitat també en el seu centre com una aportació per entendre que la violència masclista, quan convergeix amb altres eixos de discriminació, es veu amplificada. I penso que, aquesta tarda, acabar aquesta legislatura aprovant aquesta reforma i aquesta nova llei..., són dues peces fonamentals no només de la vida postpandèmia, sinó del país, de Catalunya, que volem per al futur. En les societats basades en el privilegi –i el sistema patriarcal i capitalista ho és– és essencial que fem una lectura que parteixi de la interseccionalitat. D'aquesta manera, tenint en compte la convergència entre la violència masclista i altres eixos de discriminació, aquesta llei vol amplificar els drets de totes –de totes. Amb la interseccionalitat es posa en el centre del debat que totes patim violència masclista, i que totes patim més d'una violència que convergeix amb el masclisme. Així, en aquests drets hi incloem les nenes i les adolescents. Aquesta també és una llei que parla de les mares. És una llei que parla de les dones migrades, de les dones en condició de racialització, de les dones d'origen divers, de les dones amb diversitat funcional, de les dones pobres, de les dones en situació administrativa irregular, de les dones gitanes, de les dones que vesteixen com volen, de les dones treballadores sexuals, de les mutilades, de les obligades a casar-se en contra de la seva voluntat, de les dones que volen un part respectat, també de les dones que volen avortar, de les dones sense sostre, de les que volen denunciar, també de les que no volen fer-ho –i també les hem de protegir–, de les preses, de les lesbianes, de les famílies monoparentals, de les advocades i professionals, com deia, que ens acompanyen; de les dones amb veu, altaveu i responsabilitats públiques, i de les que no tenen ni veu, ni vot, ni representació en aquesta cambra. I ara que acabem aquesta legislatura i que n'encetem una altra espero que això, aquest biaix que tenen les institucions, vagi acabant-se de mica en mica. I no vull acabar aquesta enumeració de diversitats de dones, d'interseccionalitat, sense fer una pausa. Perquè aquesta llei vol garantir els drets d'aquelles a qui els volen prendre la veritat de les seves vides. Aquesta llei va també per a les nenes, les adolescents i les dones trans, amb o sense hormonació, amb o sense operació, per descomptat, sense informe psiquiàtric. Són drets fonamentals reconeguts per l'OMS, el Consell d'Europa, la Cedaw i el Tribunal Constitucional, que diria que no forma part del lobby queer; el Tribunal Constitucional també ho diu. Per tant, amb la menció de sexe registrada com a dona o no, amb la documentació o no, les adolescents, les nenes i les dones també reben violència masclista, i per això aquesta llei parla exclusivament, de forma específica, d'elles. Nenes, dones, adolescents trans, companyes, no només la Llei 11/2014, aquesta també és la vostra llei. Erradicar la violència masclista era un dret que teníeu abans d'aquesta modificació, però ara ja no hi ha dubtes. I amb la votació, demà, dels punts 2.2 i 70, el Parlament de Catalunya segueix amb el seu compromís per la despatologització de les persones trans, el garantiment de drets i l'autodeterminació de gènere. Us ho devíem. Hem lluitat perquè aquesta llei, que és una llei que vol garantir drets, els drets de totes, no us invisibilitzés. Direm el vostre nom allà on es posi en dubte, perquè només hi som si hi som totes. Audre Lorde deia: «No seré una dona lliure mentre hi hagi dones sotmeses, fins i tot quan les seves cadenes siguin molt diferents de les meves. I això és el que hem vingut moltes a fer en aquesta cambra. Independentment de quines són les cadenes que ens sotmeten, fins que no siguem totes lliures..., només que quedi una dona sotmesa, nosaltres no serem dones lliures. Aquesta modificació –i amb això acabo– canvia la definició de violència masclista, també. És senzillament una vulneració dels drets humans. I per això és una llei feta per totes i per a totes, perquè ens hi va la vida. I avui, que fa vint-i-tres anys de l'assassinat d'Ana Orantes, aquesta llei també va per ella. L'obvietat número mil d'aquesta campanya de la Generalitat és que dones, companyes, famílies de menors trans..., teniu dret a tenir drets. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula, ara, la diputada senyora Anna Geli. Endavant.
Gràcies, president. Bona tarda, consellera, diputades, diputats. Bona tarda també a totes les persones que ens segueixen a través dels mitjans digitals des de casa seva. Faré la meva intervenció en aranès i ho faré, de nou, per reivindicar-lo. De la mateixa manera que les dones ens hem de reivindicar constantment en un món d'homes, les araneses ens reivindiquem per ser dones de muntanya i també, doncs, per parlar aranès. I ho vull fer citant l'occitanista Olimpia de Gouges, que va escriure el 1789 la Declaració dels drets de la dona i de la ciutadania com a reacció a la Declaració dels homes i del ciutadà. Olimpia, per cert, va ser guillotinada pels seus escrits, per denunciar la inferioritat que patia la dona constantment. Deman, toti es grops parlamentaris aprovaram aguesta modificacion dera Lei 5/2008, deth dret des hemnes a eradicar era violéncia masclista. Dotze ans mès tard dera sua aprobacion iniciau, era violéncia masclista a mutat en diuèrses formes e en diuèrsi encastres. Er abús deth poder masclista assassine milèrs de milions de vides de hemnes, mainades e adolescentes, cada dia, cada ora e en cada cornèr deth mon. Ei cèrt qu'auem cambiat bèri contenguts dera lei mès açò tanpòc garantís qu'era societat sigue un shinhau mès femenina e mens feminicida. Mos demore encara, totun, fòrça trabalh per hèr. Se me permetetz, e abans d'entrar en detalh dera lei, voleria arrebrembar coma comencèrem aguesta legislatura es grops que dam supòrt ath Govèrn. Inicièrem es trabalhs parlamentaris damb un govèrn de dretes en Madrid que mantiege actiu eth 155 en tot dificultar er inici dera activitat parlamentària. Un inici de legislatura a on se vulnèren drets fondamentaus damb tres investidures ara presidéncia dera Generalitat falhides. En miei dera repression e dera Covid, auem viscut era inabilitacion deth president Torra, mentre en Parlament s'an denegat comissions d'investigacion per part deth Tribunau Constitucionau. Aguest constant atac ara nòsta legitima faena coma representants e representantes deth pòble de Catalonha ei mès pròpri des dictadures professionaus que non pas des democràcies assolidades. Ua repression que non a parat, e que seguís damb eth supausat «Gobierno más progresista de la historia, que compde damb mès de tres mil represalhadi e que seguís damb presi e exiliadi politics que pòrten mès temps en preson damb eth Govèrn de quèrres que damb eth Govèrn de dretes. E vos preguntaratz perqué comenci era mia intervencion en tot hèr aguestes referéncies se mos cau parlar de violéncia masclista. Donques pr'amor que jamès un dret pòt extrapolar-se de un aute dret. Es drets an d'anar estacadi, es uns des auti. Es drets se defenen toti de forma pariona, non podem deféner uns drets òc e d'auti drets non. Per açò ei plan important de deféner eth dret d'autodeterminacion, eth dret ara libertat d'expression o eth dret des hemnes a eradicar era violéncia masclista, encara que me digatz que non se pòden comparar. Son drets, drets umans, sociaus o politics, mès toti son drets e per tant cau defener-les toti. Era elaboracion dera modificacion d'aguesta lei a estat de voràgine parlamentària. Era volontat i a estat, mès açò non a garantit que sigue era milhora modificacion qu'auem pogut bastir. Totun, voi arregraïr as pòrtavotzes e companhes deputades de d'auti grops, Susana Segovia qu'a liderat aguesta lei, e tanben donques a Bea Silva, Jenn Diaz, Noemí de la Calle, Natàlia Sànchez e tanben a Manu Reyes, e tanben arregraïr eth trabalh qu'an hèt era letrada Mercè Arderiu atau coma ara gestora, Laia Grau, e a tota era rèsta de servicis deth Parlament. E tanben voi demanar disculpes. Es disculpes van dirigides principaument a totes aqueres persones o entitats que non an agut era escadença de participar en aguestes ponéncies e que, plan segur, ac poderàn hèr, demorem, mès tamb cauma en futures modificacions d'aguesta lei, dilhèu ena pròplèu legislatura. Anóncii que tanben mos abstieram ena votacion deth preambul, ac haram, precisament per açò que ja è dit, que mos a mancat temps e dilhèu un shinhau mès de consens entà poder trabalhar mès e melhor. Coma exemple, en preambul se parle des persones non binàries mès en tot er articulat aguesta descripcion non apareish enlòc. Òc qu'en article 70 hè referécia ath respècte dera diuersitat de genre, mès en articulat non s'acabe de hèr ua regulacion explicita. Ath delà mos a mancat sus aguest punt mès debat. Reconeishi que mos a mancat mès debat. E que dilhèu poderíem auer arribat a mès consensi mès eth temps a estat eth qu'a estat. Mos cau èster sincères e acceptar que non auem agut eth consens ne er ampla participacion qu'auec era pionèra lei deth 2008, coma totes auem reconeishut. Era mia hita en aguesta lei anaue sustot en suenh des hemnes granes, que era màger part d'eres son vulnerables e que se tròben ara fin dera sua vida sense recorsi e soletes, fòrça soletes, dempús d'ua vida lèu ath servici des sòns òmes e des hilhs e des hilhes. Totun, e mercès ara analisi hèt tanben per Institut Catalan dera Hemna, a qui voi arregraïr especiaument, ar Institut Catalan, peth sòn supòrt e e assessorament tanben, ara sua presidéncia, ara presidenta Laura Martínez, a Montse Morante, Núria Ribas, tanben a Núria Ramon e tanben per suposat ara conselhèra, perque tostemp a hèt aguesta apòsta pes politiques des hemnes. Coma didia, des der institut, e tanben a trauès deth Conselh Nacionau de Hemnes de Catalonha, qu'abaste a mès de quate centes entitats, se metec en evidéncia aguest besonh urgent de modificar e actualizar aguesta era lei, e ac heren en ua comission d'igualtat des persones e fòrça dies en darrèr, e a partir d'ací, damb un tèxte des comuns, qu'a estat ampliament modificat, ac cau díder, Susanna, mos a permetut arribar a bèri consensi; consensi importanti ara ora de redefinir concèptes restacadi damb era violéncia exercida contra es hemnes. Cèrtament, es prèsses entà entrar era proposicion de lei per urgéncia extraordinària ja definís de quina manèra auem arribat enquiad ací. Quan parlam des hemnes –e ja ac auanci– me referisqui, mos referim tanben des de Junts, as hemnes, mainades e adolescentes trans. Ei logic qu'es hemnes trans, ei logic, qu'agen manifestat eth sòn arrefús ara aguesta definicion que se hège ena lei deth 2008. E digui qu'ei logic pr'amor qu'en article 70, un article aprovat hè dotze ans, se les patologize en tot empedir eth sòn amparament totau. Tanben ei cèrt qu'en cèrta mensura, era lei deth 2014, donques, inabilite aguest article 70, que didíem, dera lei deth 2008. En çò que tanh ara actualizacion des concèptes dera lei deth 2008, auem artenhut a introdusir fin finau bères ues des definicions que non s'includien en 2008, coma per exemple eth concèpte de violéncia institucionau. Abans s'an definit e s'an descrit aguesti concèptes, per aquerò jo non les descriuerè, mès òc que les citarè. Apareishen concèptes, coma didíem, victimizacion segondària o revictimizacion, dilligéncia deguda, interseccionalitat o interseccion d'opressions; tanben apareish era violéncia digitau, era violéncia de dusau orde, era violéncia vicària, violéncia en encastre dera politica o en encastre educatiu, ua des propòstes que nosati, donques, amièrem a tèrme en aguestes esmendes que se portèc ena lei. Tanben auem hèt ues autes definicions o redefinicions ja existentes en aguesta lei, coma ei laguens dera violéncia psicologica o era violéncia en encastre familhau, violéncia en encastre dera parelha o eth famós «consentiment sexuau, un des punts a on òc que i voi hèr un shinhau mès de d'atencion. Segons era Agéncia Europèa de Drets Fondamentaus de Violéncies Masclistes en Euròpa, ua de cada vint hemnes major de quinze ans a estat violada. Repetisqui, ua de cada vint hemnes. E, de hèt, era OMS a qualificat era violéncia masclista coma un problèma de salut globau de dimensions e de proporcions epidemiques. Era violéncia masclista ei ua pandèmia damb milions de hemnes mòrtes en mans d'òmes e a on sonque, en ueit des trenta un estats europèus, ena sua legislacion, apareish eth concèpte de violacion basada en consentiment. Dilhèu non calerie didé'c, mès, per se passe de long per bèri òmes, eth sèxe sense consentiment ei violacion. Ei per açò que i auem introdusit eth concèpte de «volontat exprèssa. Non pòt tornar a passar çò que passèc damb era Manada ne çò que passe quan se'n profiten d'ua hemna, quan se'n profiten de nosates. En transcors des debats dera lei tanben s'a metut en evidéncia eth debat de s'es violéncies digitaus sòn un encastre –en catalan, «àmbit– o ua forma. Credem qu'es definicions d'«encastre e «forma des violéncies non an demorat ben definides per manca de consensus. Totun, auem volut mantier era violéncia digitau en un encastre perque credem que s'execute de diferentes formes; serie eth cas, per exemple, deth ciberassetjament, era suplantacion o anullation d'identitat, eth «hackeig de contrasenhes, era sextorsion o eth grooming. Es conseqüéncies qu'era hemna patís en aguesta violència acaben en tot èster psicologiques o economiques –per exemple, eth hèt de «hackejar ua web a on i age era tua botiga online. Era mia intervencion s'acabe dejà, e abans d'acabar dider-vos..., e abans de dider-vos adiu en aguest emicicle a toti e a totes vosates, voi dar es mercés sustot as trabalhadors, assesors dera cramba, e arregraïr era oportunitat d'expressar-me en aranés e defensar era Val e eth Pirenèu. Açò non me passarie, per exemple, en Congrès des Deputats, de Madrid, que tanpòc poderíetz expressar-vos vosati en catalan. Totun, e ja entà acabar, voi destacar qu'aguesta legislatura a estat era mès femenina. Auem artenhut peth prumèr còp a hèr un plen de hemnes, un monografic de hemnes damb diferentes resolucions, un plan d'igualtat e equitat de genre en aguest Parlament e tanben un burèu d'igualtat en aguest Parlament, e fin finau tamb era aprobacion, segurament –pensi, Susanna–, e de tot eth consens nòste, donques, d'aguesta modificacion d'aguesti, de quauqui articles Lei des hemnes a eradicar era violéncia masclista. E coma tot aquerò personau ei politic e i a gent que defense es politiques d'extrema dreta, cau díder, que s'entren per aguest emicicle, s'entren per aguesta pòrta, es drets des hemnes sautaràn per aqueres pòrtes lateraus e auciràn de forma absoluta e descarnada er assolidatge dera plea igualtat. Fòrça gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació, i per fixar el seu posicionament, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Susanna Segovia. Endavant.
Moltes gràcies, president. Bé, volia començar la meva intervenció saludant la Munia, que me l'he deixat abans, quan he fet l'enumeració de les diputades de la ponència –disculpa–, i, d'alguna manera, també fent referència al famós excel, famós excel que ha estat fet gràcies al suport tècnic d'una persona que m'ha ajudat durant tota la tramitació de la llei. Crec que és important també visibilitzar, com ja han fet alguns grups, aquells suports que moltes vegades tenim els diputats i les diputades per poder fer la feina que fem, i que en el cas d'un grup com el nostre, de vuit diputats i diputades, seria absolutament impossible que féssim el que fem sense aquest suport de l'equip tècnic, i voldria reconèixer això, també. Finalment, sí, hi hem arribat: aprovem aquesta llei abans d'acabar la legislatura. Reconeixem tots que ens hagués agradat fer-ho amb més debat. De fet, quan vam presentar la iniciativa fa un any, era per poder-la fer amb més debat. També és cert que va venir la pandèmia, que això va aturar durant quatre mesos pràcticament les tramitacions parlamentàries –durant molt de temps–, i que, finalment, ha vingut la fi de la legislatura i ens ha fet fer aquest final sobtat. Però, per què igualment la votem i l'aprovem, malgrat alguns dels comentaris que s'han fet, sobre que hauria calgut més debat, i que és cert? Doncs perquè creiem que és un avanç en els drets de les dones i volem que sigui ja; no volem que s'esperi més temps i no volem esperar a què passarà a la propera legislatura. I crec que poder dir que acabem aquesta legislatura protegint i avançant en la protecció de les dones víctimes de violència masclista és una cosa que ha de ser un motiu d'orgull per a tots els diputats i diputades d'aquesta cambra. Tots els que estem aquí jo crec que sabem que la violència masclista està creixent i que és estructural, i que creix en tots els àmbits de la vida, i es diu «sistema patriarcal. El diputat del Partit Popular deia que l'objectiu de les lleis no ha de ser les lleis en si mateixes, evidentment; ha de ser l'erradicació de la xacra de les violències masclistes, de la pandèmia de la violència masclista. Doncs bé, jo crec que la vicepresidenta del Consell Nacional de les Dones de Catalunya, la Montse Pineda, en el Parlament de les Dones, ens en va donar la recepta: si volem acabar amb les violències masclistes i amb la desigualtat de gènere, hem d'abolir el patriarcat. I aquesta és la feina que tenim tots i totes i que el moviment feminista fa molt de temps que està posant sobre la taula. Per tant, el que fem amb aquesta llei és realment fer passos per reforçar i per ampliar la Llei contra les violències masclistes que es va aprovar el 2008, amb tot aquest procés que diem, de participació, que –recordem-ho– va ser un procés liderat pel Govern. I, en aquest sentit, crec que cal emplaçar també el Govern actual i aquell que vingui després del 14 de febrer..., que hem de fer aquesta reflexió sobre la Llei de contra les violències masclistes, i que segurament cal aquesta revisió més àmplia, però que sobretot cal el desplegament de la llei. Cal el desplegament de la llei i calen recursos a la llei. Perquè, en els informes dels deu anys de desplegament de la llei, el que ens va dir tothom és que la xarxa d'atenció a les dones víctimes de violència masclista no dona l'abast, que no s'està garantint a l'atenció a les dones víctimes. Per tant, el gran repte, després de l'aprovació d'aquesta llei, és que aquesta llei passa la pilota a la teulada d'aquest Govern, i del Govern que vingui després, perquè hi destini els recursos necessaris, perquè enfortim la xarxa d'atenció a les dones víctimes i sobretot també perquè deixem de precaritzar les organitzacions i les entitats que treballen en la primera línia de l'atenció a les dones víctimes de violència, que també ens han fet arribar en aquest Parlament les seves denúncies de la situació de precarietat i de provisionalitat en la qual estan vivint. Les dones, pel fet de ser dones, patim violència masclista. Això és així. Però també és veritat que no totes les dones patim les violències masclistes igual, i una mica ja ho comentava la diputada del Grup Republicà: no totes estem en la mateixa situació i no a totes ens travessen els mateixos eixos d'opressió i de privilegi. Per tant, l'atenció a les víctimes de violència masclista ha de reconèixer i ha d'atendre aquesta diversitat. Si no atenem la diversitat per raons d'origen, per raons de situació administrativa, per raons de si són mares o si no són mares, per raons de la seva precarietat econòmica, el treball assalariat, l'orientació sexual, la identitat de gènere..., si no atenem aquesta diversitat en l'atenció a les víctimes de violència masclista, no les estem atenent bé. I això és un dels grans canvis que aporta aquesta llei. Em queda molt poc temps per a tot el que havia de dir, però no volia tampoc deixar de parlar, efectivament, de que el que segur que no ajuda a garantir els drets de les dones són els debats falsos. I és un debat fals dir que la inclusió de les dones trans com a víctimes de violència masclista perjudica la resta de les dones. És un debat fals, i és un debat fals que no es pot donar. Les dones trans pateixen violència masclista perquè són dones, perquè hi han unes relacions de poder de gènere que les afecten com a dones. I treure'ls aquesta tutela i aquesta patologització que hi havia fins ara és un deure que també tenim com a ciutadania i com a grups parlamentaris que volem defensar els drets de totes les dones a erradicar la violència masclista, també de les dones trans. Acabem aquesta legislatura amb una llei que crec que és un avenç. Comencem la propera exigint l'acompliment d'aquesta llei, de la Llei 5/2008, i els recursos necessaris per atendre, de veritat, les dones víctimes de violència masclista. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. I, finalment, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Natàlia Sànchez.
«Ha faltat temps, deia alguna diputada; a mi em faltarà temps, perquè tinc dos minuts i mig. I també ha faltat temps per a un grup parlamentari de quatre diputades, i per a la gestió i les presses per a tantes lleis diverses que hem hagut de sostenir. En aquest sentit, la CUP, pel que hem optat, com hem fet moltes altres vegades en algunes comissions, és per generar un espai de confiança. Per tant, en aquest sentit, el primer que us vull donar són les gràcies a totes les ponents que heu fet possible la modificació d'aquesta llei. Modificacions necessàries; amb el poc temps que tinc, no entraré a llistar-les, que ho heu fet abans que jo i molt bé. I només volia afegir algunes puntualitzacions. Abans algú deia o s'ha dit o acostumem a dir, no només en aquest plenari, que la violència masclista és una xacra. Des de la nostra perspectiva, no és una xacra; és tot un sistema, és tot un sistema que porta segles pervivint i adaptant-se. Per tant, ja podem anunciar avui que aquesta no serà l'última modificació d'aquesta llei. Perquè el patriarcat, si una cosa té, en aliança amb el capitalisme i en aliança amb el racisme, és que s'adapta i busca noves formes, nous àmbits i nous tipus de violències. Per tant, aquesta llei ha de ser una llei constantment viva fins que erradiquem aquest sistema, que no és una xacra, sinó que és una estructura econòmica i social que el que fa és permetre que n'hi hagi alguns que tinguin més privilegis que unes altres. Aquesta llei..., en algunes qüestions, considerem que a vegades des de les institucions no es va a l'arrel del problema, que es busquen algunes tiretes per pal·liar les conseqüències d'aquestes violències masclistes. Però també crec que cal reconèixer que en algunes de les modificacions, especialment aquelles que fan referència al reconeixement de les dones trans com a víctimes de violència masclista, van a l'arrel de la qüestió i han fet trontollar també aquesta arrel. I, per tant, en aquest sentit, també felicitar-vos i felicitar-nos. Acabo dient..., fent una petita modificació aquella vella frase: «Si una dona trans avança, cap dona retrocedeix. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. I, finalment, atès que el Govern ha sol·licitat una darrera intervenció, dono la paraula a la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó. Endavant.
Gràcies, president. Diputades, diputats, només unes paraules per agrair la feina feta per totes les diputades que heu treballat la modificació d'aquesta llei, així com també totes les entitats i els experts que us han acompanyat en aquesta feina. Gràcies, diputada Segovia, també, per l'impuls. Crec que és de justícia reconèixer-ho, i, per tant, doncs, jo ho vull fer aquí en nom del Govern de Catalunya. Una llei vital per a totes les dones del nostre país i per a la lluita contra la violència masclista, que, després de deu anys de vigència de l'anterior llei, calia posar al dia. I vull posar en valor que si fa deu anys, doncs, ja es va aconseguir aquest gran consens, la seva modificació també ha estat fruit d'un gran consens, d'un gran treball que han fet totes les diputades i diputats d'aquesta cambra. Crec que acabar aquesta legislatura amb aquesta llei i amb aquest consens ens ha de fer sentir orgulloses de la feina que fem cada dia. Calia aquest treball i calia aquest consens. Calia incorporar-hi els àmbits de violència masclista –com el digital, l'institucional...– o contemplar i protegir les víctimes de violència de segon grau. I aquests són només alguns dels exemples de la necessitat de la modificació d'aquesta llei. Acabo. Només reiterar la meva felicitació en nom del Govern de Catalunya a totes les diputades i el meu compromís per seguir treballant com a política i com a dona per erradicar la violència masclista en totes les seves formes a la nostra societat. Moltíssimes gràcies per la feina feta. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la crisi industrial]] [[302-00273/12]] Acabat aquest debat, passem al següent punt de l'ordre del dia, el vint-i-cinquè, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la crisi industrial, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Pol Gibert. Endavant.
Gràcies, president. Bona tarda, diputats i diputades que esteu avui en aquesta sessió del Ple del Parlament. Avui presentem una moció sobre la crisi industrial, després de que el nostre grup fes una interpel·lació al conseller Tremosa, el qual s'ha disculpat per no estar aquí, perquè hi ha una reunió que sembla d'urgència pel tema del Procicat, amb la qual cosa s'ha disculpat per no estar en aquest debat sobre el tema industrial. Però sí que és veritat que mentre aquests últims quinze dies han passat al nostre país, hi ha hagut un rastre o una imatge clara, un exemple clar, del que està passant aquests dies al nostre país amb el tema industrial. I és que mentre hem tingut..., entre el debat que vam tenir fa quinze dies i aquesta moció d'avui ja hem perdut empreses que han hagut de tancar o que han pactat el seu tancament en un calendari proper, amb la qual cosa, doncs, encara es reclama més aquesta actuació immediata per part d'aquest Parlament i aquest Govern sobre com abordem la crisi industrial que viu el nostre país. I és que el primer punt de la moció que avui presentem a votació ja recull que el que estem avui vivint beu d'una tradició llarga de retallades en l'aposta industrial en aquest país. Evidentment, retallades en el pressupost, que fa deu anys que, evidentment, ha perdut recursos i que ha reduït en un 30 per cent la inversió que fèiem en matèria industrial, i, per tant, d'això se n'està ressentint el nostre teixit productiu en un moment de crisi important. I també li està costant molt més transformar-se per adaptar-se al context actual, de ràpid canvi digital i també ecològic. El segon punt que aporta aquesta moció, evidentment, i no pot ser d'una altra manera, és el suport a les reivindicacions de treballadors que estan defensat avui en dia a molts llocs d'aquest país, a peu de la seva fàbrica, el seu lloc de treball; la defensa, encara, del seu lloc de treball en molts llocs, com els feia abans menció. En el tercer punt al que fem referència és a com solucionem aquest problema que tenim avui sobre la taula, i a que, evidentment, hem d'abordar el dèficit que hi ha d'inversió en tema industrial els darrers deu anys, i això ho hem de començar a fer des de ja. I això ho fem amb una proposta que, evidentment, té la seva ambició, té la seva magnitud, perquè, evidentment, ha sigut ja reconeguda com l'única via per resoldre aquest problema, que és amb una dotació de 1.000 milions d'euros durant els propers quatre anys –250 milions d'euros, més o menys, per any– per intentar recuperar aquest impuls que tenia la indústria al nostre país i transformar-la i adaptar-la, especialment en àmbits com l'automoció, el seu àmbit digital, la intel·ligència artificial, el biotech o la indústria 4.0, entre molts altres, que poden ser sectors capdavanters si hi posem, evidentment, recursos públics que fomentin aquesta transformació cap al nou paradigma que estem treballant. I, evidentment, això no ho podem fer només destinant recursos a innovació; també ho hem de fer destinant recursos a la formació i a la millora de l'ocupació de treballadors per fer front a aquesta crisi. Tenim molts treballadors que porten molts anys a la indústria i que, si no els acompanyem en aquesta transformació, en aquest canvi en la seva vida laboral, es poden quedar pel camí. I no volem que això sigui una transició injusta; volem que sigui justa, que se'ls acompanyi en aquest canvi que està vivint el mercat de treball vinculat també a la indústria, i que puguin adquirir noves capacitats que, evidentment, fan falta en aquest moment. I per això presentem el punt 5, que és com intentem incrementar l'acreditació professional que tenen aquests treballadors perquè puguin consolidar la seva experiència també amb un títol que sigui oficial, i, per tant, que puguin acreditar que són treballadors formats a la indústria durant molt temps i puguin anar a la recerca d'un lloc de feina amb aquesta titulació oficial. I, evidentment, el punt 7, que fa referència a com implementem un pla d'habilitats digitals perquè permeti la recol·locació de treballadors que es veuen afectats en aquests sectors en els quals l'àmbit digital està afectant molt greument i que, si no tenen aquesta competència, els costarà molt seguir en el mercat de treball. Volem que ningú quedi enrere en aquesta crisi industrial. I que tinguin el coneixement i l'acompanyament que fa falta per part de l'Administració per no patir aquestes conseqüències negatives d'aquesta transformació que estem vivint al mercat de treball. Llavors, veieu que hi han els punts 8 i 9, que són dos punts referents a l'àmbit territorial d'aquesta crisi industrial, que bé coneixem també en aquest Parlament. El primer fa referència a desenvolupar plans de xoc concrets a territoris que estan patint especialment aquesta crisi industrial, com poden ser el Penedès, l'Anoia o l'Ebre. I també en són d'altres –molts d'altres–, que també estan patint en aquests dies, però aquests són territoris que, per la seva casuística, estan vivint especialment aquesta crisi industrial, i cal també posar-hi atenció i fer plans de xoc adaptats a aquests territoris i a la seva casuística particular. I també, evidentment, la Conca d'Òdena, que està desenvolupant el seu pla urbanístic i d'activitat econòmica, i cal també, doncs, impulsar aquest reconeixement també des del Parlament. Per últim, aquest diputat no es volia acomiadar d'aquesta legislatura sense fer menció d'un tema que fa cinc anys que defensa des d'aquest faristol i del que ha vist avenç zero, per ser generosos amb l'actitud del Govern, que és la posada en marxa del Centre de Formació Professional de Martorell, el qual, en cinc anys que portem en aquest Parlament, no hem vist que estigui en marxa i és un edifici buit, igual que estava fa cinc anys, i, per tant, és el símbol de la inacció del Govern feta realitat. Un edifici buit que va costar 18 milions d'euros, que podria formar catorze mil treballadors cada any i que no n'està formant pràcticament cap, amb la qual cosa... Amb aquest símbol es queda aquest diputat, que espero que sigui el símbol d'una època que canviarà aviat perquè puguem veure aquest centre ple de formació, de treballadors formats, i que puguin ser ocupats ràpidament. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, i per defensar les esmenes presentades, té la paraula el diputat senyor David Cid.
Sí; president, moltes gràcies. Des de Catalunya en Comú Podem donarem suport al conjunt de la moció, que, a més a més, apunta, segurament, un dels reptes que tenim com a país, que és, evidentment, la crisi industrial, no? Jo, en primer lloc, voldria fer una consideració sobre el primer punt, no?, que situa aquesta dècada... Nosaltres també parlem d'una dècada perduda en moltes polítiques per part del Govern de la Generalitat, sobretot en polítiques econòmiques; també en polítiques, per exemple, socials, i també, jo crec, en política industrial. És a dir, jo crec que es tracta d'una dècada perduda que... A més a més, fins i tot el Govern té o ha tingut moltes dificultats per explicar-nos quin és el grau d'acompliment del Pacte nacional per la Indústria, que jo crec que és una cosa bastant sorprenent. És a dir, moltes vegades, fins i tot quan nosaltres hem interlocutat amb el Govern amb la voluntat també de fer propostes en positiu, és difícil o era difícil, per part del Departament d'Empresa, en aquest cas, explicar quin és el grau d'acompliment, quins objectius s'han assolit, quins no, i on cal destinar més recursos, no? I aquesta dècada perduda i aquesta jo també diria..., no sé si inacció o manca de priorització política..., per nosaltres va tindre, diguéssim, una conclusió final, que és aquest cessament de la consellera d'Empresa per, purament, motius polítics, enmig d'una crisi industrial i d'una crisi econòmica, simplement perquè no volia aprovar una llei de cambres amb la qual els agents socials no estaven d'acord o, en definitiva, també perquè no era del partit del president Torra, o ho era fins un dia abans i després, al dia següent, no ho era. Jo crec que expressa molt bé quina és la prioritat del Govern actual. És a dir, primer el partit i les batalles dins del mateix Govern, i després la crisi industrial, la situació del sector industrial a Catalunya. I jo crec que és inexplicable, el que s'ha fet, no? Nosaltres hem fet dues esmenes amb voluntat clarament constructiva. Celebrem que el grup proposant les hagi acceptat. Segur que no han estat un oblit voluntari, però crec que són dos elements fonamentals si cal encarar aquesta crisi industrial a Catalunya. En primer lloc, tot el que té a veure amb la transició ecològica justa. És a dir, si volem realment preservar el nostre teixit industrial, si volem realment mantenir els llocs de treball que tenen un alt valor afegit, perquè, a més a més, normalment són llocs de treball amb unes condicions econòmiques molt per sobre o millors que altres sectors econòmics, si ho comparem, per exemple, amb altres sectors que tenen un important impacte en el PIB, com, per exemple, el sector turístic..., o sigui, és molt rellevant, preservar la nostra indústria, però cal preparar-la per a la transició ecològica en un context d'emergència climàtica. Nosaltres tenim la sensació que el Govern de la Generalitat no està fent els deures, en aquest sentit. I, per tant, si no volem que aquesta crisi industrial s'aguditzi, hem d'intentar de totes totes que hi hagi un pla. Sempre reclamem a la Generalitat que posi damunt de la taula..., que planifiqui i que anticipi, i, per tant, aquest és un element fonamental, no? I un segon element que nosaltres també crèiem que és indestriable per intentar aturar aquesta crisi industrial és el que té a veure amb la reforma laboral vigent. Nosaltres, de fet, quan ho parlem amb algunes empreses que estan a punt de tancar o que tenen dificultats –per exemple, ho parlàvem amb Nobel Plastiques, a Sant Joan Despí, ho parlàvem amb els treballadors de la Nissan, ho hem parlat també, per exemple, recentment, també a Montcada, amb TE Connectivity–, el que ens expliquen és que amb l'actual legislació laboral a la mà les empreses tenen més instruments per poder produir aquests tancaments industrials, que després tenen un impacte molt important no només en el context de Catalunya, sinó, per exemple, també en determinades poblacions. I, per exemple, jo vull destacar també fortament Montcada, que està tenint, en aquest cas, uns impactes molt grans pel tancament reiterat d'empreses. Jo crec que és positiu que, en un moment com l'actual, que hi ha cert debat sobre això al Congrés dels Diputats, doncs, el Parlament de Catalunya referendi, en aquest cas, la voluntat d'acabar amb la reforma laboral del 2012, que es refermi en el compromís del pacte de govern d'Unidas Podemos i el Partit Socialista. Nosaltres traslladarem aquesta proposta a la ministra de Treball, a la senyora Yolanda Díaz. Estic segur que el Partit Socialista ho farà també, a la senyora Nadia Calviño i la senyora Montero. I, bé, en tot cas, ara entenc que els cabuts no només som alguns, sinó que crec que ara els cabuts i cabudes seran tot el Parlament de Catalunya, i així ho espero i així ho desitjo, perquè crec que és una bona manera d'acabar la legislatura, doncs, votant a favor d'acabar amb la reforma laboral, i estic content que el Partit Socialista de Catalunya hi doni suport, i espero que també ho faci dins del Govern de l'Estat. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula, ara, el diputat senyor Ferran Roquer. Endavant.
Gràcies, president. Excusar el conseller Tremosa, que està convocat en una reunió de darrera hora i no ha pogut ser aquí, i em sembla que el diputat Gibert ja ho ha dit, també. Estem majoritàriament d'acord amb la totalitat del text de la seva moció. Ara bé, li vull fer algunes consideracions; sobretot, substancialment, un parell. Vostè diu: «El Parlament de Catalunya constata la falta de voluntat i d'acció política del Govern de la Generalitat per evitar el tancament de les empreses i la destrucció de llocs de treball. Després parla de 1.000 milions per a la transformació digital, l'automoció, la indústria 4.0, etcètera. En la picabaralla política gairebé hi cap tot; però, ostres, seriosament, vostè creu que el Govern de la Generalitat no vol evitar el tancament d'empreses? Vostè sap quins condicionants ha tingut el Govern de la Generalitat per fer els pressupostos dels deu últims anys? Vostè sap les deslleialtats del Govern espanyol que ha patit Catalunya? Vostè sap el dèficit inversor que ha patit Catalunya? Ho sap. Vostè sap el nivell d'execució dels pressupostos que ha patit Catalunya? Vostè ho sap. Vostè sap que això afecta sobre la renda i sobre la riquesa i sobre el conjunt de la riquesa. Per tant, vostè sap quin és el dèficit endèmic i fiscal que té aquest país, un dèficit fiscal terrible, que en trenta-cinc minuts haurà representat 1.065.000 euros. I crec que és una mica injust que digui que el Govern no té voluntat. A més, seria bo que hi hagués una normativa que regulés el tancament de les activitats empresarials; però, qui té competències per regular-ho? Qui pot regular les reformes laborals? Qui pot regular els límits dels acomiadaments, de les indemnitzacions? Qui ho pot regular, això? Evidentment, tot el nostre suport a les reivindicacions dels treballadors en defensa dels seus llocs de treball. També ha aparegut un nou article, el 2 bis, d'una transacció amb el grup dels comuns, i també hi havia una esmena del Grup Republicà en aquest sentit. Home, ja està bé... Hi votarem a favor, eh?, nosaltres. Ja està bé que en parlin aquí, però a Madrid vostès conformen el Govern més progressista de la història de la humanitat i vostès els donen suport parlamentari. De fet, deuen ser els socis preferents que tenen allà a Madrid. Per tant, en podrien parlar allà, i s'ho arreglen i ja està. De totes maneres, nosaltres els donem suport des d'aquí, els donem moral. Així mateix, també els donarem suport en el pla de xoc que demanen per a la comarca de l'Anoia, per a les comarques de l'Ebre i per a la comarca del Penedès. S'han de reindustrialitzar; necessàriament, s'han de reindustrialitzar. Igual que s'ha de reindustrialitzar, o industrialitzar, tot el país. I, miri, jo crec que l'esmena que ha presentat el Grup Republicà millora substancialment l'apartat 8 de la seva moció. I ara els descriuré una comarca, i després els diré quina comarca és. Són dades de l'Observatori del Treball i Model Productiu, l'índex sintètic comarcal, que regula aspectes d'ocupació, de desocupació, de renda, d'atur. És la comarca trenta-dos de quaranta-dos. Pel que fa l'aportació del valor afegit brut de la indústria, 11 per cent; mitjana de Catalunya, superior al 20 per cent. Comarca quaranta de quaranta-dos en renda familiar bruta disponible per capita: 13.100 euros respecte als disset mil de la mitjana de Catalunya. Comarca trenta-set de quaranta-dos en taxa d'atur registral: 12,6 per cent –dades de l'anuari del 2020–, dos punts superior a la mitjana de Catalunya. Quaranta-dos de quaranta-dos en persones a l'atur registrat amb només fins a estudis primaris. El 31,8 per cent de les persones aturades en aquesta comarca només han fet fins a estudis primaris; a Catalunya aquesta dada és del 13,2 per cent. La comarca quaranta de quaranta-dos de joves aturats registrats: 17,7 contra 15 per cent de Catalunya. Saben quina comarca és, aquesta? És l'Empordà, l'Alt Empordà. Si miren el Baix Empordà, si miren el Segrià, etcètera, veuran que les dades són similars. Per tant, s'ha d'industrialitzar tot el país. I crec que la industrialització i els processos industrials haurien de ser un d'aquells grans pactes de país en el qual estiguéssim tots d'acord, independentment de si estem a l'oposició o de si estem al Govern. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Jordi Albert. Endavant.
Gràcies, president, secretària quarta de la Mesa. Diputats, diputades, en Roquer mai decep, quan surt al faristol. [[Rialles.]] Bé, tenim una enèsima proposta respecte a la política industrial de país i respecte a la crisi industrial que hem viscut en primera persona molts dels diputats i diputades que portem els temes de treball, que ja hem estat en el territori acompanyant molts comitès d'empresa que estaven en conflictivitat laboral, treballadors i treballadores que estaven defensant els seus llocs de treball. I, per tant, des del primer dia..., em sembla que la primera reunió que jo vaig tenir en aquest Parlament sent diputat en aquesta legislatura va ser precisament amb un comitè d'empresa que patia un conflicte laboral; en concret, tancaven la seva planta perquè la deslocalitzaven a un dels països de l'Est, i això ha estat una tònica general. Una tònica general que, a més, ha vingut marcada per diferents aspectes. I no és un d'ells, el més rellevant..., si més no, el que apunta la moció del Partit Socialistes. Un dels aspectes més rellevants –i, de fet, era el primer punt que ens destacaven tots i cada un dels comitès d'empresa amb què ens hem reunit– era: reformes laborals 2010-2012, abaratiment dels costos d'acomiadament –acomiadar a l'Estat espanyol és molt fàcil, tan fàcil que no tenim eines per poder-ho combatre–, deslocalització, pèrdua de llocs de treball, pèrdua de poder adquisitiu i repercussió futura en les pensions. Aquest és l'escenari, un escenari de futur que tenim també la responsabilitat de canviar: derogació immediata de les reformes laborals, modificació immediata dels articles 42, 43 i 51 de l'Estatut dels treballadors. De fet, amb els companys i companyes de la CUP havíem elaborat un text conjunt, precisament, per, a través d'aquest Parlament, i en aplicació també del Reglament del Parlament de Catalunya, que ens permet fer propostes legislatives d'aplicació en el Congreso de los Diputados, doncs, modificar els articles 42, 43 i 51 de l'Estatut dels treballadors. Finalment, la CUP va presentar aquest text per a una tramitació de lectura única, i nosaltres, el Grup Republicà, des d'Esquerra Republicana, vam presentar aquest text per tramitació urgent. Malauradament, la legislatura finalitza, però em sembla que, també malauradament, no haguéssim tingut els suports necessaris com per poder-ho haver impulsat des del nostre Parlament. Però no només hem tingut activitat parlamentària aquí, senyor Roquer; també hem tingut activitat parlamentària al Congreso de los Diputados. Allà hem presentat una proposició no de llei també per reclamar la derogació de les reformes laborals i també la modificació precisament d'aquest article 51, que afecta les causes objectives d'acomiadaments col·lectius, i, per tant, de la recuperació de l'autorització administrativa prèvia per part de l'autoritat laboral. Això ho hem fet, i ho hem fet en el Congreso de los Diputados. Recordo que n'hi ha uns dels qui vostè ara no se'n vol recordar, però que són la seva herència política, que van votar a favor de la reforma laboral el 2012. [[Pausa.]] Van votar a favor de la reforma laboral del 2012. Junts, no junts... Però, en qualsevol cas, recordi quines sigles defensava vostè, senyor Roquer, en aquella època: defensava les del mateix grup que va votar a favor de la reforma laboral el 2012. En qualsevol cas, hi ha altres qüestions que també són rellevants, i abans de que se m'acabi el temps també hi vull fer una referència directa. Una, el novè punt de la seva moció, que fa referència al Pla director urbanístic d'activitat econòmica a la Conca d'Òdena. En aquest cas, en els termes en què està redactat hi estem d'acord, però també volem fer unes certes puntualitzacions. Aquest pla director urbanístic ha de complir certs requisits, perquè el que no volem és que aquest pla director urbanístic respongui a la idea de trinxar el territori per convertir aquest trinxament en polígons industrials, en polígons logístics, que no generin llocs de treball. Volem un pla director urbanístic que no trinxi el territori, que generi llocs de treball qualificats amb salaris dignes, i no pas llocs de treball fonamentats en la logística, en els magatzems logístics. Catalunya no ha de ser el magatzem d'Europa. Catalunya ha de ser el motor de l'economia digital, el motor del teixit productiu i del desenvolupament econòmic i social d'Europa. Per tant, aquesta és una apreciació directa que volem fer respecte a aquest punt 9. Però també dues més. Segona, desenvolupament econòmic i social, sí, però també sempre d'acord amb el territori, sempre d'acord amb els municipis, sempre d'acord amb la ciutadania, amb la gent que viu en aquests municipis. I, per tant, sempre d'acord amb aquests ajuntaments [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , que també han de ser responsables d'aquest pla director urbanístic. I, finalment...
Diputat...
...i com veig que ha estat la tònica general en aquesta darrera setmana de ple, acomiadar-me de tots i totes vostès, dels treballadors i treballadores del Parlament, als quals he saludat en cada una de les meves intervencions. Cada cop que surto a aquest faristol, doncs, vull recordar l'excel·lent tasca que fan perquè tots nosaltres puguem estar asseguts en els nostres escons. I, per tant, sense ells no hi hauria possibilitat de fer la nostra feina. I, finalment, també agraïment a tota la feina que han fet, diputats i diputades. Espero que molts de vostès puguin continuar en la propera legislatura. I als que no puguin continuar, ens seguim veient, no sé si als carrers o en d'altres llocs, però espero que ens seguim veient en la lluita sempre. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per fixar la seva posició, té la paraula ara, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Martí Pachamé. Endavant.
President, diputats, diputades... Primer de tot, voldria agrair al diputat Pol Gibert l'oportunitat de defensar alguns dels punts de la moció que avui presenten, i que han estat un fil conductor en moltes de les mocions i propostes de resolució que s'han presentat tant al Ple com a les comissions en les quals he coincidit amb ell. Molts dels punts que tracta aquesta moció els hem defensat en moltes ocasions durant aquesta legislatura. I haig de dir que, encara que puguin haver-hi discrepàncies entre els nostres posicionaments, crec que puc afirmar que hem estat força d'acord, en el fons, en moltes d'elles. Aquí ve l'obstat: tot i estar d'acord en el fons de moltes de les qüestions que avui aquí es porten, també li diré que aquesta moció, donat el moment en el que es presenta i es debat, i el recorregut que pot arribar a tenir, té, en el millor dels sentits de les paraules, tota la «ferum de ser una moció exclusivament electoralista. Uns quants comentaris a la seva moció. Totalment d'acord amb la responsabilitat del Govern en l'actual situació de la indústria de Catalunya. No deixarem de recordar que les polítiques identitàries i que posen en perill la seguretat jurídica fan fugir el capital inversor. I, per molt que se'l vulgui demonitzar, sense ell és impossible que hi hagi creixement, treball i benestar. El Govern –i sols cal veure el que hi dedica als pressupostos– té altres interessos, tots ells allunyats del que de veritat és important per a la ciutadania: la inversió, la creació de llocs de feina i el manteniment de l'estat del benestar. Respecte a la seva proposta de destinar 1.000 milions d'euros a polítiques industrials, bé, diverses consideracions. No voldria posar-me excessivament professoral, però, tenint en compte que m'he dedicat més de vint anys a les inversions i més de deu anys a l'ensenyament de finances –com deia l'escorpí a la granota: «No ho puc evitar, és la meva naturalesa–, xifrar en 1.000 milions les inversions en polítiques industrials em genera una primera pregunta: per què mil? I una segona i una tercera, no? És molt? És poc? Podrien haver estat més? Podrien haver estat menys? És una cosa que..., bé. Evidentment, respecte a la situació actual és moltíssim, i segurament significaria un important impuls a la nostra economia, per la qual cosa podem inclús acceptar la quantitat sense altres consideracions. Però, és clar, immediatament em surt l'esperit de l'escorpí, i em fa preguntar: d'on sortiran aquests 1.000 milions? Com es finançarà aquest projecte? Venint de vostès, crec que m'ho puc imaginar: o bé deute o bé impostos. I és aquí on podríem trobar les dificultats en acceptar la seva proposta. Si em digués que aquestes quantitats sortiran de prioritzar adequadament la despesa als pressupostos o que facilitaran l'arribada d'inversions fent, per exemple, tot el contrari que el Govern actual, o aplicant mesures per facilitar que el nostre territori sigui un altre cop un lloc on no hi haurà cap mena de dubte sobre la seguretat jurídica de les inversions i que, en definitiva, sigui un lloc on les empreses vulguin venir a instal·lar les seves seus i no fugir com ara, o que no se les penalitzi fiscalment, tot això estaria més en línia amb el que nosaltres proposem i permetria que aquest finançament que ara veiem molt dubtós pogués venir d'una intensa col·laboració publicoprivada. De la mateixa manera que no dubtem que sigui bo i necessari invertir 1.000 milions en sectors industrials estratègics, tampoc dubtem de les bones intencions proposant invertir 25 milions en formació, i, gràcies a la correcció lingüística, la millora de l'ocupabilitat. Encara que, un altre cop, posem l'èmfasi en d'on sortiran aquests diners. L'altre punt que voldria remarcar és el del Centre de Formació Professional, que, en poques paraules, és un autèntic escàndol. Vostè sap que també des del nostre grup hem intentat –de moment, infructuosament– que el gegantí nyap de gestió del Govern en aquest tema en particular tingués una solució viable i com més aviat millor. Aquest Govern ha estat incompetent, ha fet una malversació passiva d'una ingent quantitat de capital monetari i, el pitjor, intel·lectual, i ha impedit la formació acurada de milers d'alumnes no tan sols catalans, sinó d'arreu del món, ja que aquest centre havia de ser en el seu dia un focus d'atracció de talent internacional. Incloure –i em sap greu dir-ho– aquest punt a la moció, afegint al cost 18 milions d'euros, euros que han sortit de la butxaca de tots els catalans, significa que a hores d'ara el més calent està a l'aigüera i que el curs vinent estarem igual que aquest. I això hauria de fer caure la cara de vergonya al conseller. Així doncs, aprofitaré la meva darrera intervenció en aquesta legislatura, en el seu Ple, per acomiadar-me de tots vostès, agrair l'ajut i la comprensió per la meva poca expertesa parlamentària a tots els diputats i diputades, a tot el personal jurídic, tècnic i administratiu. I, també, com a darrer acte polític de la meva primera legislatura, demanar per enèsima vegada, i sabent que sols té, malauradament, un caràcter testimonial, la dimissió del conseller El Homrani. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula, ara, la diputada senyora Natàlia Sànchez. Endavant.
Bona tarda de nou. Sigui dit d'entrada que el nostre vot serà afirmatiu a la major part dels punts que formen part de la moció que ara debatem. Però, abans d'explicar per què ens abstindrem en un punt i votarem en contra d'un altre, voldríem fer tres consideracions de caràcter general. Primer, la crisi industrial troba dos orígens: quaranta anys en els que no s'ha volgut tenir una política pròpia amb relació a la indústria i en els que les administracions eren corretges de transmissió dels models de les grans empreses. El diputat de Junts per Catalunya feia referència a la comarca de l'Alt Empordà. Les responsabilitats polítiques de la situació de pobresa i de necessitats socioeconòmiques i laborals de la comarca de l'Alt Empordà són també seves. Segona qüestió: l'ingrés de l'Estat espanyol a la llavors Comunitat Econòmica Europea va suposar una limitació de determinats sectors industrials i anar a reduir a la mínima expressió les empreses públiques. I tercer: que tinguem una normativa laboral on acomiadar és fàcil i de baix cost ha facilitat un procés de tancaments empresarials i deslocalitzacions permanents, incentius a la baixa demanda, però també existents fins i tot quan hi ha creixement econòmic. Dit això, explicarem per què ens abstindrem al punt que relaciona millorar la formació amb l'ocupació per fer front als ajustos de plantilla. Nosaltres sempre defensarem que les treballadores..., com més formació, millor, però ens hi abstenim per relacionar la idea que amb més formació es pot sortir de la desocupació. És una visió individual i individualista. Ara mateix el capitalisme vol que no tinguem totes feina. No és un tema individual i de formació. I, per últim, votarem en contra d'impulsar el Pla director urbanístic d'activitat econòmica a la Conca d'Òdena. Oferir terrenys barats no és resoldre el problema de la desocupació, és una subhasta de terrenys, a banda que a la conca ja hi ha sòl industrial. I, més enllà de no defensar nosaltres les institucions de la Unió Europea, el pla ignora el Pacte verd de la Unió Europea. Per tot això, nosaltres demanem que es retiri aquest pla, demanem al departament que retiri aquest pla. Gràcies.
Gràcies, diputada. Té la paraula, ara, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el diputat senyor Santi Rodríguez. Endavant.
Gràcies, president. Bé, portem fins al 2019 –n'excloc el 2020–..., fins al 2019 portàvem sis anys de creixement de l'economia i de creació de llocs de treball d'una forma prou important, però els anys 2018 i 2019 ja advertíem que la marxa del sector industrial ens cridava l'atenció: el 2018, amb creixements inferiors a la mitjana de l'economia, i l'any 2019 fins i tot amb un escenari de creixement econòmic..., el sector industrial decreixia sensiblement. I, per tant, feia temps que advertíem de determinades febleses del sector industrial, segurament compartides amb sectors industrials d'altres zones i d'altres països europeus, però això no treia que poséssim especial atenció sobre aquest sector. I durant la pandèmia, doncs, segurament s'han accelerat, no sé si fruit estrictament de la pandèmia o no, o de les circumstàncies de la pandèmia o no, però sí que s'han accelerat els processos de tancament d'algunes indústries. I això, evidentment, ens torna a preocupar. I també és cert que, com deia el senyor Roquer, és imprescindible que la recuperació del sector industrial comprengui tots els territoris –és evident que sí–, però hem de prestar especial atenció a aquells territoris en els que l'atur és especialment sensible al sector industrial. I, en aquest sentit, doncs –vostè tira cap a casa seva i jo tiro cap a la meva–, el Penedès està patint també precisament aquesta situació: el Penedès és la comarca amb més atur de tot Catalunya durant fa ja uns quants anys. I, per tant, el tancament de determinats establiments industrials en aquestes comarques té un fort impacte sobre el conjunt de la població. Però, hi insisteixo, estem absolutament d'acord en que s'ha de respectar a tot el territori. Per tant, entenem que calen reaccions. I, en aquest sentit, les reaccions són impulsar el sector industrial, la defensa dels llocs de treball... I tenim l'eina, que és el Pacte per a la Indústria, que en aquests tres o quatre anys no dona la impressió d'haver donat resultats. Per tant, hi haurem de continuar treballant. I, com en totes les mocions, apareixen les recurrències: la necessitat de posar diners –ja hi estem d'acord–, amb independència que la xifra sigui l'adequada o no sigui l'adequada; el Centre de Formació Professional de Martorell –també hi estem d'acord–, tenim el cinquè conseller que ens ha promès que ho resoldrà; i el cas de la reforma laboral, que és en el que no hi estarem d'acord. Però em permetran que posi en relleu el fet de que siguin el Partit Socialista i Podem –el Partit Socialista, que fa dos anys que governa, i Podem, que també està en el Govern d'Espanya, que són els que poden fer la modificació de la reforma laboral– els que no parin de plantejar això en el Parlament de Catalunya [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] i no ho facin allà on poden fer-ho, no?, que és en el Congrés dels Diputats...
Diputat...
...ja que segurament la podrien aprovar. Gràcies.
Gràcies. I, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té el torn, de nou, el diputat senyor Pol Gibert. Endavant.
Gràcies, president. No volia dedicar la darrera intervenció a respondre als grups parlamentaris, perquè em sembla que cau en la dinàmica clàssica i és l'última intervenció que faré al Parlament, però deixin-me fer dues puntualitzacions, al senyor Roquer i al senyor Jordi Albert. [[Adreçant-se a Ferran Roquer i Padrosa.]] Perquè vostè deia que el pressupost de la Generalitat..., clar que, evidentment, doncs, hi ha el dèficit fiscal, tot el mantra independentista, sobre el tema del pressupost, no? Escolti, que no ho dic jo, lo de que fa falta pressupost per a la indústria; que ho deia la consellera Chacón fins fa dos dies, que estava aquí asseguda, què es prioritzava dintre del seu Govern, i no es prioritzava la indústria. No ho dic jo, ho deia la seva consellera. Vull dir que no és un tema només de pressupost i de falta de recursos –que també, segurament–, sinó que fa deu anys hi havia similars recursos i hi havia tres vegades més inversió en indústria. És priorització política de la indústria en aquest país, i vostès han decidit no prioritzar. És la seva decisió; legítima, però és la seva decisió. Vostè, clar, la reforma laboral... Ja l'hi han dit, tampoc no n'hi parlaré jo a vostè, però vostè, de la reforma laboral, diguem-ne, poques lliçons pot donar, després de la seva votació. I el pacte de país que vostè reclamava..., escolti, jo l'hi vaig oferir al senyor Tremosa fa quinze dies. Vull dir que..., mà estesa, per part del nostre grup parlamentari. Dir-li al senyor Jordi Albert que... Ell ha fet referència a un títol d'un suposat llibre, que seria «Catalunya no ha de ser el magatzem d'Europa. I a mi em sembla que hi ha un conseller que seu per aquí a vegades que té un llibre que diu el contrari, justament, i governa amb el seu partit, vull dir que potser que es posin d'acord sobre què han de fer, no? I sembla que el pressupost que dedica a indústria va per aquesta línia, que volen ser un gran magatzem i no res més. Deixi'm, en aquests trenta segons que em queden, agrair la col·laboració amb els diferents diputats d'aquest àmbit, tant treball com indústria, que ha sigut cordial en tot moment i ha sigut facilitadora d'acords. I, evidentment, també agrair al Grup Parlamentari Socialistes el seu treball durant aquest temps. Als companys i companyes, personal del grup, que, evidentment, han facilitat la feina a aquest diputat i al conjunt de diputats del grup parlamentari. I, evidentment, també al personal del Parlament, que ha fet una gran tasca acompanyant-nos sempre, deixant-nos sempre que sigui una tasca fàcil, aquesta de legislar i de dirigir-se als ciutadans i poder fer la nostra contribució, des d'aquest faristol i des d'aquest Parlament, a la millora de vida diària de molts ciutadans, que ens demanen, evidentment, que ho fem i que ho fem amb més èmfasi. I esperem que aquest Parlament ho segueixi fent. Gràcies.
Gràcies, diputat. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'equitat territorial en les àrees rurals i urbanes]] [[302-00273/12]] I, acabat aquest debat, passem al següent, que és el de la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'equitat territorial en les àrees rurals i urbanes, presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per defensar-la, té la paraula el diputat senyor Marc Parés. Endavant.
Gràcies, president. Bé, presentem aquesta moció amb tres grans objectius. El primer és evidenciar que Catalunya és un país on les desigualtats s'expressen sobre el territori; que, en funció del teu codi postal, tens unes oportunitats o unes altres; que, en funció del lloc on vius, doncs, el teu camí vital el faràs amb un calçat de primera qualitat o el faràs amb una motxilla carregada de pedres. I, per corregir aquesta situació, calen polítiques d'equitat territorial, tant a les àrees rurals com als barris més vulnerables de les àrees metropolitanes. És en aquest sentit que creiem que cal impulsar dues lleis modernes i ajustades als nostres temps. Una primera llei, una llei d'equitat territorial, que reconegui l'equitat com un dret, que promogui el desenvolupament territorial sostenible i que creï un fons per a una intervenció integral en les àrees rurals, especialment en aquelles amb risc de despoblament. I una segona llei, una nova llei de barris verds, amb un fons destinat a impulsar la transició ecològica en aquells barris i viles més vulnerables; una llei orientada a la millora social i urbana, però també una llei que entri en els habitatges, per exemple, en qüestions d'eficiència energètica. Perquè no es tracta només de tenir una agenda verda, sinó que es tracta d'impulsar una transició ecològica que generi justícia social, i per això els barris vulnerables no en poden quedar al marge. En segon lloc, en aquesta moció el que volem posar sobre la taula és la necessitat de repensar les relacions camp-ciutat en clau de reconeixement dels serveis ecosistèmics que presten les àrees rurals i de les quals ens beneficiem el conjunt del país, en clau també de sobirania alimentària i en clau de justícia socioambiental. I creiem que això passa necessàriament per impulsar polítiques multiescalars, però també per un mecanisme de finançament que permeti una redistribució dels recursos a través de les polítiques d'equitat territorial. I, en tercer lloc, el tercer gran objectiu d'aquesta moció: el que hem volgut fer és contraposar-nos a la lògica radial i centralitzadora de les polítiques territorials. I crec que la pandèmia evidencia una gran oportunitat, en aquest sentit, per apostar per un model policèntric i de consolidació de les ciutats mitjanes i de les capitals de comarca, amb un urbanisme sostenible i feminista, amb una bona dotació de serveis, fent prevaldre l'espai públic, amb polítiques d'accés a l'habitatge i amb polítiques de dinamització econòmica i de generació de llocs de treball. I, al mateix temps, creiem també que cal desplegar una estratègia per fixar la població als micropobles i als petits municipis. I és en aquest sentit que proposem polítiques contra la gentrificació, per exemple, a l'Alt Pirineu i a l'Aran, o projectar les terres de Lleida com a referent de sobirania alimentària, o dignificar els serveis sanitaris a les Terres de l'Ebre, o diversificar l'economia a la Catalunya Central, o desplegar la vegueria del Penedès, o recuperar el litoral i les zones de muntanya a les comarques gironines. Projectes especulatius com el Hard Rock –trinxadores de territoris– o projectes d'alt impacte ambiental –com l'ampliació de pistes d'esquí o els ports esportius– no són el model a seguir, i menys amb un planejament fora de normativa o en contra de la normativa de protecció d'espais naturals. Quina agenda verda és aquesta? Quantes sentències més els calen per veure que aquest no és el model? Abandonem ja aquest model i apostem per un model real de desenvolupament territorial en clau de sostenibilitat. I, per últim, creiem que les polítiques de mobilitat són essencials per a l'equitat territorial. És per això que hem volgut recollir en aquesta moció algunes de les propostes que sorgeixen dels diferents territoris, de les diferents vegueries, que van més enllà de la regió metropolitana de Barcelona. I els en posaré alguns exemples en clau de la meva comarca que reforcen tres idees que per nosaltres són essencials en matèria de mobilitat. La primera, la intermodalitat. Cal que connectem els diferents modes de transport. No pot ser que l'autobús que ve de Taradell arribi a Vic quan el tren ja ha marxat. La segona idea: la mobilitat interna en clau regional. La gent ha de poder moure's pel seu territori amb transport públic. No pot ser que, si vols anar de Manlleu o Torelló a Vic per treballar, hagis de triar entre agafar el tren de les set del matí o el de les nou: dues hores sense cap tren per viatjar entre les principals poblacions de la comarca d'Osona. I és imprescindible apostar pel model de tren tram en zones com el Camp de Tarragona, amb la doble anella amb ròtula a Girona, el tren tram Figueres-Roses... I cal també apostar per una gestió territorialitzada de la mobilitat, amb organismes com l'autoritat del transport de les Terres de l'Ebre. I, per últim, infraestructures dignes i suficients. Desdoblar l'R3 només fins a la Garriga demostra de nou una visió centralitzadora. Cal invertir fora de la regió metropolitana [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] de Barcelona –acabo, president–, i hem de reivindicar que el tram Centelles-Vic es pugui fer abans del 2025. Només des dels mateixos territoris és com aconseguirem aquesta equitat territorial. Gràcies.
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Òscar Ordeig.
Gràcies, president. Diputat Parés, diputades, diputats... Bé, en primer lloc, darrer ple de la legislatura, i, per tant, també jo crec que és obligat fer un agraïment als portaveus, amb els múltiples debats que ens hem trobat, sobre sector alimentari, món rural, el territori, la indústria i tot allò que afecta la cohesió territorial o l'agenda rural, o com en vulguem dir. Per tant, un agraïment de tot cor a tots. Esperem poder-nos retrobar en el futur. Desitjar-nos, tots plegats, el millor. I també desitjar a la nova legislatura que hi hagi més consensos, que ens puguem retrobar més i que ens puguem entendre més en aquells temes essencials per al país, perquè moltes vegades no ha sigut la sensació que ha quedat d'aquesta legislatura, tot i que és veritat que hem pactat moltes coses. Per altra banda, sobre la moció, bé, a nosaltres ens hauria agradat que s'acceptessin més esmenes, perquè, home, vam treballar bastantes propostes. El diputat ens va dir: «Home, és complicat que t'acceptin moltes esmenes, perquè la moció era llarga, se n'han presentat moltes de Junts i Esquerra... Dic: «Bé, no passa res. Final de legislatura, ja sap què és el que pensem, el diputat Parés, sobre el tema de la despoblació i les assignatures pendents i cap on hauria de caminar el futur. En tot cas, sí que..., al final veig que sembla una proposta molt adaptada al Govern i poc adaptada a l'oposició, perquè he vist que s'han acceptat la majoria de les esmenes dels grups que donen suport al Govern. En tot cas, cap retret, eh? Jo crec que es parla de molts temes, i són els que comentaré. Aspectes positius o aspectes que potser hauríem millorat. Jo crec que aquesta havia de ser una moció, segurament, també de balanç. Final de legislatura..., no hi haurà temps d'implementar el que s'aprovi avui. I, per tant, calia fer un balanç, una valoració de veure si s'ha desplegat una estratègia territorial, de cohesió territorial, de lluita contra la despoblació, que n'hem parlat mantes vegades, que hem aprovat moltes propostes –seva, nostra, dels grups del Govern, vull dir...– i no s'han aplicat. Per tant, què s'ha fet? Quins resultats? Ho avaluem? Perquè aquí també sempre anem parlant..., parlem sobre fets, i fets sobre més fets, i a vegades sembla que tornem sempre a la casella de sortida. I avui estem parlant coses aquí de què parlàvem a principi de legislatura, coses que no s'han complert. Per tant, jo crec que el que caldria és recuperar tot el que s'ha dit, recuperar tot el que s'ha aprovat, recuperar tot allò que es va dir que es faria i no s'ha fet, i dir: «Escoltin, senyors del Govern, senyores del Govern, compleixin o «Fem un balanç de legislatura, d'allò que no s'ha complert. Per tant, no tornar a la casella de sortida, sinó intentar sumar amb allò que hem anat aprenent. Perquè, a més a més, hem parlat mil vegades de la comissió interdepartamental, mil vegades de la cooperació interterritorial i entre les administracions públiques, mil vegades de quina PAC és la millor per tal de fomentar aquests objectius que estem dirigint, però aquí no hi surten. Jo crec que serà un fracàs anunciat, fer una política de lluita contra la despoblació –per molt que hi ha coses positives, ho repeteixo– sense fer una coordinació de totes les administracions públiques, perquè en tenim moltes, i totes són importants i imprescindibles. És impossible lluitar contra la despoblació, eh?, sense tenir en compte els ajuntaments, però també sense tenir en compte la Unió Europea i el Govern de l'Estat. I clar, si no anem ni a la cadira on es decideixen les polítiques de despoblació del Govern de l'Estat, doncs, malament. Per tant, això ho hem de dir. I tampoc anirem enlloc, en la lluita contra la despoblació, sense el món urbà. Món urbà i món rural, de la mà per definir una estratègia conjunta. Al món urbà li va el demà amb tenir un territori cohesionat, un territori equilibrat, una indústria territorialitzada i ben pensada, amb un projecte polític al cap, amb un país equilibrat on cada territori, doncs, tingui uns mínims de serveis públics garantits i tingui també oportunitats. I llavors, també, què hauríem d'haver dit en aquesta moció? On ens trobem? Home, ens trobem en un lloc en què la fractura continua creixent. La fractura creix. Per què? Home, jo avui he fet sis comarques, he fet tres províncies, per venir aquí; he fet quatre peatges, he fet cent cinquanta quilòmetres. I, clar, veus tota la reguera de problemes que hi han al territori, que són molts. Hi ha llocs on no està garantit el dret a l'avortament, i ho hem vist recentment, i el Govern ja ha dit que hi posarà solució. Hi ha llocs on tenim problemes per a l'especialista, o el transport públic, que s'ha comentat. Jo crec que, més enllà de fer determinades apreciacions per a territoris concrets, el que caldria és fer una reflexió territorial del transport públic, el transport escolar als nuclis agregats, l'atenció als infants amb discapacitat a determinats territoris, la mobilitat aquests dies –que també ha sortit– entre l'Aran i França. No és que vulguin anar a França, els aranesos; és que és un cul-de-sac. Ells es relacionen cap a França. Per tant, cal repoblament, cal aturar la despoblació, però cal fer-ho amb una estratègia molt clara. I també un element molt important –ja per acabar–: món rural post-Covid. És molt important veure quina gestió fem dels fons europeus, veure quina inèrcia i quina dinàmica actual no podem reproduir, i les polítiques públiques per fer-hi front. Per tant, fons europeus per crear oportunitats també en el món rural. Per tant, ja per acabar –ara sí–, acabem aquest any, acabem aquest Ple. Jo volia fer un agraïment molt sincer a tota la ciutadania, especialment de les comarques de Lleida, el Pirineu i l'Aran, per la confiança dipositada per poder estar aquí al Parlament de Catalunya. I, evidentment, jo crec que és obligatori fer una disculpa, també, per tots aquells aspectes que no haguem gestionat i no haguem encapçalat prou bé, per tal d'intentar fer-ho millor la propera vegada. Moltes gràcies a totes i a tots.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula ara la diputada senyora Irene Fornós. Endavant.
Gràcies, president. Diputades i diputats que encara aguantem..., i deixeu-me que us faci el comentari, no? Fa gràcia que precisament a una moció que anem a tractar de l'equilibri territorial mos trobem que els diputats que segurament avui defensem esta moció i la debatem som tots de diferents llocs del territori, i que avui esta igualtat a l'hora de..., de les hores que estem fent, doncs, també mos acaba, a vegades, una mica..., afectant. Però bé, dit això, mos trobem davant d'una moció presentada pel grup dels comuns, en este cas liderada pel diputat Marc Parés, a qui li vull agrair haver-la portat aquí en seu parlamentària. I també agrair-li la bona predisposició que tant en esta moció com sempre ha tingut per arribar a acords, i crec que sempre, doncs, hem arribat a un bon debat i mos hem entès. Una moció que espero que tingui també lo suport en la majoria dels punts de la resta de partits que avui som aquí. Des d'Esquerra Republicana ja avancem que segurament votarem a favor de la majoria dels punts, ja que crec que tots hi coincidim, en el fons d'aquesta, no?, tots compartim..., que és l'equitat territorial en les àrees rurals i urbanes. Un tema que, com ja han dit los que m'han precedit..., tots han parlat, en moltes ocasions, en les diferents comissions, en punts que també hem debatut i en sessions plenàries..., reiteradament hem anat cadascú portant la nostra part per a parlar sobre estes desigualtats territorials que tenim, i crec que, en este sentit, doncs, bé, està molt bé també poder avui parlar-ne. Perquè l'equitat territorial és un repte de país que cal tirar endavant, i fer-ho des de les diferents eines de les que, com a diputats i diputades d'esta cambra, disposem. Però també fer-ho, sobretot –i ho vull remarcar–, escoltant la gent dels territoris, i, sobretot, que aquelles decisions que es prenen que els acaben afectant també siguin consultades amb ells. Perquè segurament este desequilibri territorial del que avui parlem és fruit d'aquelles decisions que a vegades s'han pres sense consultar-los, i aquelles decisions fruit potser també, inclús, de moltes polítiques convergents que mos han precedit. Me permetran que, tot i que la moció és molt àmplia –estem parlant quasi de trenta punts més los que s'han anat acceptant dels diferents grups–...,una moció molt àmplia, que parla de molts temes, no?, de la importància dels ecosistemes naturals, del món rural, polítiques d'habitatge, serveis de connectivitat, de la indústria, mobilitat sostenible, serveis educatius i assistencials... Permeteu-me que me pare a parlar d'un punt que jo crec que és lo punt clau d'esta moció i que crec que també hauria de ser, si més no, la conclusió o l'objectiu, i parlo del punt 4 de la moció, en que al final també hem arribat a un acord de transacció, i que parla, no?, d'impulsar des del Parlament una llei d'equitat territorial per al desenvolupament sostenible de les àrees rurals. I també l'hi agraïxo, en este cas, al diputat Parés, que també hi quede inclòs, no?..., que també es tenen en compte aquelles conclusions i aquells aspectes a què s'hagi arribat des de la Comissió Interdepartamental sobre Despoblament Rural. Estem d'acord que cal tirar endavant una llei com aquesta. I, de fet, crec que esta moció que estem fent aquí és una proposta, no?, ja, d'una llei que hi havia la voluntat –i així em consta per part del senyor Parés– de tirar-la endavant i que crec que és necessària, no? I per això..., a veure si este punt s'aprova i es fa possible a la pròxima legislatura. Mos dol, en este sentit, també, que s'hagi acceptat el punt 9 del Partit dels Socialistes, perquè creiem que no és just. No és cert que des del Govern no s'hagi fet res. I, en este sentit, doncs –també ja ho han comentat–, esta comissió interdepartamental de la que parlàvem abans i també a l'Agenda Rural, que fa pocs dies també se'n parlava, són una realitat, i responen al que també estan fent altres països que tenen estos problemes de despoblament. Són reptes que des d'Esquerra Republicana tenim molt clars. La setmana passada no, l'altra, que també fèiem un ple, la portaveu d'Esquerra Republicana i també companya aquí al Parlament, la Marta Vilalta, també en parlava, dels reptes de l'Agenda Rural, que comprèn tots estos temes que avui aquí al Parlament hem estat parlant i comentant. I creiem, bé, que és important, que és una eina vàlida que tenim. Que segurament en fan falta moltes més, que queda molt de recorregut encara a fer, però entre tots crec que ho hem de ficar en valor i n'hem de ser conscients. Perquè, al cap i a la fi, aquí es tracta de fer lo país que volem; un país que volem que siga lo millor, i això vol dir que també garantisque oportunitats per a tothom i a tot arreu. I, ja per anar acabant, crec que cloure esta legislatura portant una moció com esta és una bona manera de fer-ho. Esta és la darrera intervenció que faig en esta legislatura i que faig aquí al Parlament. I fer-ho per debatre sobre equitat territorial..., és un tema [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –i em permetrà, president, i ja acabo– que crec que és important, ja que tots hi coincidim, i ha estat una de les tasques que em vaig proposar de fer quan vaig entrar de diputada aquí al Parlament. I en tots los espais que he tingut he mirat de fer-ho i d'intentar millorar totes aquelles desigualtats territorials que patim al nostre país. Res més. Donar les gràcies a totes i a tots; donar les gràcies als membres de la Mesa, per la feina que sempre tenen, i que sempre mos acaben acompanyant fins a darrera hora; als treballadors de la casa, a tots los diputats i, en especial, a tota la gent que forma l'equip d'Esquerra Republicana de Catalunya al Parlament. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. És el torn, ara, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, del diputat senyor Miquel Buch.
Bona tarda. Gràcies, president. Permetin-me que, primer de tot, excusi el conseller Calvet. Està tornant de territori i un altre conseller l'hauria de substituir, però ha estat convocat a una reunió i no pot estar aquí al Govern. Agafo les paraules que estava dient la diputada Fornós. Per mi també és un honor tancar aquest període parlant de l'equilibri territorial, parlant del país, parlant dels serveis del país. I més quan un té una vocació municipalista, no?, de molts anys d'exercici de servei des del món local, i, per tant, doncs, entenent el país –que després m'hi referiré– d'una forma determinada, que és la de que, visquis on visquis, has de tenir els mateixos serveis. I, per tant, aquesta moció hi va molt –molt– encaminada. Jo l'agraeixo, aquesta moció. És una forma més de parlar, de debatre, d'enraonar sobre el model de país, sobre l'equitat, sobre l'equilibri territorial, sobre els serveis, comptant que Catalunya no deixa de ser un país asimètric, i, per tant, doncs, hi ha una pluralitat, hi ha una diversitat que ens enriqueix, que ens fa més rics com a país i com a societat –culturalment, històricament, laboralment, etcètera. Per tant, l'hem d'aprofitar. I crec que compartim aquest objectiu que persegueix aquesta moció, no?, que és el de..., tot i tenir un país divers i plural, doncs, que, visquis on visquis, tinguis la mateixa qualitat de servei, no? Que, siguis on siguis, puguis viure amb una igualtat d'oportunitats per part del que t'ofereix l'Administració i el territori per lluitar –s'ha parlat– contra el despoblament, la desigualtat, etcètera. Per tant, agraïm aquesta moció. Sí que és cert que aquesta moció és una barreja de diferents punts, que tracta des de territori, tracta de transport, d'agricultura..., que és realment el que es persegueix, eh?, aquesta transversalitat, però aquesta moció, tal qual, parla de molts punts. N'hi trobem a faltar, per exemple, de caire més municipalista i del món local, no? No parlem sobre el finançament, sobre les competències del món local, que també són interessants. Perquè estem parlant molt del que farà l'Administració catalana, no?, del que ha de fer la Generalitat, però no parlem de qui realment és el que gestiona la majoria d'aquests serveis, que és el món local, i el finançament. Perquè no podem continuar pretenent, com s'ha fet durant molts anys des d'aquesta casa i des del mateix Govern de la Generalitat, anar dient: «Aquest servei el passaran als ajuntaments, i, a l'hora de pagar, ja veurem qui el paga, no? Bé, doncs, entenem que aquest tema també hagués estat bé, en aquesta moció. Però bé, abraça molt, aquesta moció, i no ho dic com cap retret ni molt menys, eh? És un repàs de situacions o de realitats que poden millorar de cara al servei i la igualtat dels catalans i catalanes. Dels vint-i-cinc punts... Tots ens hem posat d'acord. Per tant, agraïm també la voluntat d'arribar a un acord al grup parlamentari dels comuns, tot i que a sis no hi podrem donar suport, bàsicament perquè són punts que entenem que el Govern ja està exercint. Són punts que demanen que el Govern faci..., quan ja s'està fent. S'està fent d'una forma diferent? Potser sí. S'està fent no de la manera que voldria el grup parlamentari proposant? Potser també, però s'està fent. Per tant, doncs, no li podem donar suport. M'agradaria també fer un esment molt concret sobre aquesta esmena acceptada al Grup Parlamentari del PSC –la diputada Fornós també n'ha fet esment–, en la qual es diu que el Govern no té un model de país. Jo crec que això és un error. Vull dir, podem estar en contra dels models de país que tenen vostès o els que tenim nosaltres, però hi ha un model de país. I puc parlar en nom de Junts per Catalunya. Junts per Catalunya és un partit que té una vocació municipalista, té una vocació en la qual té voluntat de servir a tots els ciutadans i ciutadanes de Catalunya. De fet, una manera de resumir-ho que a mi m'agrada molt dir és que tenim un nom, que és Catalunya, és evident, però hi ha 7 milions i mig de cognoms. Hi ha un nom, que és Catalunya, i és el nom del país, i 7 milions i mig de cognoms, els 7 milions i mig de catalans i catalanes que conformem aquest país. I som hereus de Prat de la Riba i de la Mancomunitat de fa cent anys, no?, d'aquella voluntat de modernitzar el poble català, aquella voluntat de fer les bases d'un nou catalanisme polític. Ells i elles van ser els que van transformar aquest país, comptant que tots i cadascun dels serveis havien d'arribar a tots i cadascun dels racons de Catalunya: el telèfon, les carreteres, la Biblioteca de Catalunya... Una sèrie d'exemples que ara, posats cent anys després, doncs, els hem d'actualitzar, però aquest és l'objectiu. I la vocació que té el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, doncs, és evident en aquest municipalisme de Prat de la Riba. I ho veiem amb el sistema sanitari, amb el transport públic, amb el «País viu, amb polítiques socials, amb polítiques de seguretat, de connectivitat, de cultura, d'educació, etcètera. Per tant, en el punt 9 nosaltres no hi estem d'acord. Abans d'acabar, president, també, com tots, demano disculpes allà on m'hagi pogut equivocar, allà on no hagi pogut estar encertat. I acabo també amb els agraïments a tots vostès, a tots els treballadors i treballadores de la casa en aquesta legislatura. I els desitjo a tots i a totes molta sort en el futur i, sobretot, molt bones festes. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per fixar la seva posició, té la paraula ara, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Francisco Javier Domínguez. Endavant.
Gracias, president. Bueno, primero, dar las gracias al grupo proponente por permitirnos hablar de los temas que a mí me han hecho estar en política, que son temas de equidad territorial, de agricultura y de medio rural. Campo-ciudad, rural-urbano... ¿Existe falta de equidad entre estos dos conceptos? ¿Hay desigualdad entre territorios? Es evidente que sí, y por eso estamos hablando, precisamente aquí, con esta moción. Pero las desigualdades territoriales no solo se producen en el eje rural-urbano. Un ejemplo lo tenemos en el Baix Penedès, un territorio con graves problemas estructurales, como la tasa de paro más alta de Cataluña, y que sistemáticamente ha sido ninguneada en los presupuestos de inversiones. Efectivamente, también existe esa falta de equidad en las zonas rurales, y debemos reconocerlo –como así se expone en la moción– institucionalmente y poner en valor todo lo que aporta el mundo rural a toda la sociedad. Aporta servicios ambientales, suministra alimentos, cuida de nuestro paisaje, cuida de nuestros espacios protegidos y es una reserva de vida y de biodiversidad. Y tenemos que reconocerlo y valorarlo. La moción dice que hay que implantar una redistribución más justa de los recursos. Es evidente, también. Con una redistribución más justa, no tendríamos los agravios como los que tenemos en el Baix Penedès o en el Montsià. Y llegamos a la Ley de equidad territorial para el desarrollo sostenible de las áreas rurales. ¿Es necesaria, una ley así? Pues puede ser que sí, pero puede ser que sí porque lo que Cataluña necesita es un gobierno que quiera destinar presupuesto suficiente para apoyar la agricultura de montaña, para acabar el riego del Segarra-Garrigues, para empezar el del Xerta-Senia, para rescatar a los productores agrarios cuando vienen mal dadas, ya sea por incendios, por los Glorias o por los Covids. Y entonces, claro, hace falta una ley que regule esto, pero realmente no haría falta. No hace falta una ley para apoyar a los ganaderos de montaña o al pastoreo. No hace falta una ley para gastarse en el delta los 6 millones que ya están reservados para medidas urgentes y no llegan. No hace falta una ley para promover el teletrabajo en el mundo rural. Hace falta una ley porque no hay voluntad política para hacerlo. Y llegamos a los puntos 7 y 8, y aquí no entiendo parte de esta moción. Y me explico. Se divide Cataluña en siete regiones, siete áreas –que les recuerdo que no están en vigor, estas veguerías, todavía–, siete zonas, siete problemas, siete soluciones. Pero yo no acabo de ver, en estas áreas rurales, su falta de equidad en el acceso a servicios básicos como atención sanitaria o educación. Por ejemplo, Pirineo y Arán. Hablan del problema de la vivienda. Es cierto, en el Pirineo hay problemas con la vivienda. Pero ¿es un problema exclusivo del Pirineo y del Valle de Arán? ¿Es el mayor problema que tiene ahora mismo el Pirineo? No hablan de un modelo económico basado en el monocultivo turístico. Lleida. Se les ofrece ser referentes en producción agroalimentaria. Si ya lo son... Terres de l'Ebre. A estos, venga, va, les vamos a dar un hospital nuevo. Naturalmente que un hospital nuevo en Tortosa iría de fábula, pero no plantean para nada problemas en el Delta o el canal Xerta-Senia, del que he hablado antes, o el Parque Natural dels Ports, o la promoción o la reindustrialización de la Ribera. La Cataluña Central. Aquí –esta es buena– se plantea una generación de puestos de trabajo y oportunidades reduciendo impactos ambientales y diversificando la economía. Ostras, esto es una solución para Cataluña Central, realmente, pero es una solución para toda Cataluña, para toda España y para toda Europa. Son unas soluciones muy buenas en general, pero no concreten nada. Pero llegamos a Tarragona y Girona. A Girona se le propone recuperar el litoral y las zonas de montaña. Perfecto. Y a Tarragona, mayor seguridad en químicas y eliminar el Hard Rock. Pues, primero, en esto yo no acabo de ver la equidad, y, segundo, como tarraconense, me ofende –me ofende. ¿Ustedes conocen Tarragona? ¿El litoral de la Costa Dorada no merece ser recuperado o salvaguardado? ¿Y la serra de Montsant no es una zona de montaña digna como las de Girona? ¿Y se acuerdan ustedes del Priorat o de la Conca de Barberà? ¿No son zonas rurales dignas de ser referentes? En fin, Tarragona, química; Girona, entorn natural. Yo entiendo que eso ya es una discriminación en sí misma. Y todavía queda el Penedès. Aquí han incluido el Baix Penedès. Y lo repito: comarca con menos inversiones, con más paro y con peores servicios básicos. Y ¿qué proponen en esta moción? Crear otra capa administrativa más, pero no proponen ninguna medida más. No hablan del paro, realmente, de cómo corregirlo. Ponen una capa administrativa más. Y, para acabar, naturalmente que el Grupo de Ciutadans dará apoyo a la movilidad sostenible para garantizar la conectividad de las zonas rurales –ese es el título de uno de los puntos–, pero no podemos apoyar porque sí la lista de los Reyes Magos. Realmente, los puntos pueden ser interesantes, pero es que los presentan como las prioridades, que realmente no tienen nada que ver con las áreas rurales ni con la equidad territorial. Son problemas de movilidad que tenemos en Cataluña que hay que solucionar. Que nosotros podemos apoyar muchos de estos puntos, pero no como una prioridad para solucionar una falta de equidad en las áreas rurales. ¿Apoyo a luchar contra la equidad territorial? Sí. ¿Contra la equidad rural-urbano? Claro. Pero a las prioridades que a ustedes les parezcan no. No conocen los problemas. Nos han demostrado que no conocen los problemas reales de los catalanes, con esta lista que han planteado. Muchas gracias de todas maneras, porque, a pesar de todo esto, vamos a dar apoyo mayoritario a la mayoría de los puntos. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula senyora Natàlia Sánchez. Endavant.
Bona tarda. Nosaltres també donarem suport a la major part dels punts que es plantegen. Ho hem dit moltes vegades en aquest tipus de mocions, que hem tingut l'oportunitat de parlar-ne en diverses ocasions: alguns dels problemes que es plantegen són problemes estructurals derivats d'un model d'ordenació territorial concret que situa les macrociutats i les urbs en el centre, i que hi aboquen tots els recursos, no? Per tant, un canvi radical d'aquesta estructura seria..., o una transformació cap aquesta via seria imprescindible. No ens agradaria, per algun dels punts, caure en la idea de retornar a una imatge idíl·lica del segle passat, sobre la vida en els pobles petits o en els pobles rurals. Cal fer una reconversió econòmica i laboral que no només se centri en una lògica del sector primari. I en això també creiem que hi ha algunes mancances, en la moció. També, pel que fa al punt 7.b, sobre projectar les terres de Lleida com a referent de sobirania alimentària, etcètera, hi votarem..., ens hi abstindrem, finalment. Perquè sí que ens agradaria posar sobre la taula les grans problemàtiques que genera també el sector primari a ponent –els treballadors i treballadores no només del camp i de la fruita dolça, sinó també del sector carni–, i que cal també revertir aquesta situació. Perquè si el model que volem implementar és el mateix que ja hi ha ara, no és un model que aporti realment vides dignes a la gent del territori. Res més. A la resta de punts, majoritàriament hi donarem suport. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. És una moció que tracta de l'equitat. Bàsicament el que pretén, doncs, és evitar el despoblament i lluitar contra el despoblament de les àrees rurals. Ara, s'ha de reconèixer que la moció és una espècie de calaix de sastre, eh?, on s'han anat agafant diferents retalls de restes de confeccions que no s'han fet servir i s'han anat posant dintre el calaix, i acaba en una espècie de mosaic de mesures per a unes determinades zones i algunes..., tot plegat, bastant inconnex, no? Però, aïlladament, cadascuna de les propostes..., majoritàriament nosaltres els hi votarem a favor. Les úniques que no els hi podrem votar a favor són aquelles en les que es barregen coses que, en alguns casos, jo crec que no tenen res a veure, i, en d'altres, que no són la solució. Per exemple, el problema de l'habitatge a l'Alt Pirineu i l'Aran no pot passar per la contenció de les rendes dels lloguers, i menys avui, que, tal com vam anunciar, hem portat al Constitucional la llei d'aquest Parlament que pretenia la contenció de rendes dels lloguers. O apostar per la petroquímica i desestimar Hard Rock. O apostar per la seguretat a la petroquímica, evidentment, i alhora desestimar Hard Rock, no? Per tant, hi han aspectes que entenem que són contradictoris. Però bé, com deia, aquesta moció és un calaix de sastre de diferents mesures. I jo crec que, precisament, el que necessita la lluita contra el despoblament, el que necessiten les mesures de l'equitat rural i urbana, són més que petites tàctiques, necessiten una estratègia. I aquí és on veiem el sentit de la llei que també es proposa, el de fixar una determinada estratègia, una estratègia que passi perquè tota l'acció de govern tingui aquesta visió de l'impacte que les decisions tenen sobre el territori i sobre les àrees rurals. Però no només el Govern, també les decisions que puguem prendre al Parlament. I, en aquest sentit, doncs, per exemple, en aquesta legislatura hem debatut la Llei de l'impost a les emissions de CO2 en els vehicles. Doncs això representa un greuge per als habitants de les zones rurals, perquè no tenen altra possibilitat que utilitzar el transport propi; no tenen possibilitats de transport públic com sí que tenen els residents de l'entorn metropolità. I, per tant, aquestes qüestions també el que fan és alterar l'equilibri entre les zones rurals i les zones urbanes, i s'hauria de tenir en compte. Gràcies.
Gràcies, diputat. Finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té un torn de nou el diputat Parés. Endavant.
Bé; gràcies, president. Bé, jo el primer que vull fer és mostrar la satisfacció de que, en aquest punt, haguem aconseguit, doncs, tenir un debat entre companys i companyes de diferents territoris, no? Veig gent del Camp de Tarragona, gent del Penedès, gent de les Terres de l'Ebre, gent del Pirineu, gent de la regió metropolitana, gent de comarques gironines, i un servidor, de la Catalunya Central. Per tant, al final gairebé totes les vegueries han estat representades en aquest debat, cosa que és prou interessant i que mostra la diversitat que tenim en aquest país. En segon lloc, incidir en el concepte d'equitat no només com a garantia de serveis al conjunt del territori, sinó també com a garantia de que, visquis on visquis al territori, tindràs accés als mateixos nivells de renda. I, per tant, que aquells territoris que s'estan despoblant no siguin també territoris més empobrits que la resta, o territoris menys productius. Perquè, efectivament, en el territori, doncs, s'hi ha de poder i si ha de voler viure, i aquesta és la clau. I, per tant, completament d'acord també amb l'afirmació que es feia des dels companys de la CUP, de que no hem de bucolitzar el món rural. S'han fet o no s'han fet coses, des del Govern? El que hem pogut constatar clarament, i també perquè és la tercera moció que presento en aquesta direcció, és que hi ha hagut descoordinació. Perquè al final hem hagut d'interpel·lar tres departaments diferents i hem fins i tot constatat com entre ells, doncs, es disputaven la qüestió, i al final, els uns pels altres, poc avançàvem. I nosaltres creiem que sí, que fa falta una llei per garantir l'equitat territorial com un dret, per planificar amb lògica d'equitat territorial. És a dir que tot això que vostès diuen que és inconnex, que és un calaix de sastre..., precisament el que plantegem és una planificació en clau d'equitat territorial, i per això creiem que aquesta llei podria ajudar per donar aquesta direcció. Però també una llei per dotar d'un fons, via llei, perquè aquelles àrees rurals més vulnerables puguin tenir recursos per desenvolupar-se integralment. Res més. Agrair moltíssim a tots els grups que han presentat esmenes, doncs, la bona disposició per poder arribar a acords. Gràcies, president.
Gràcies, diputat. Acabat aquest punt, i els que estaven previstos per a avui, suspenem la sessió fins demà a les nou del matí. Moltes gràcies.