Spoštovane kolegice poslanke, spoštovani kolegi poslanci, gospe in gospodje! Začenjam z nadaljevanjem 11. seje Državnega zbora. Obveščen sem, da se današnje seje ne morejo udeležiti naslednji poslanke in poslanci: Violeta Tomić, dr. Franc Trček od 14. ure dalje, Luka Mesec, Gregor Židan od 10. do 12. ure, Felice Žiža, Ferenc Horváth, Jelka Godec, mag. Andrej Rajh, Maša Kociper do 13. ure in Jernej Vrtovec od 14. ure dalje. Še enkrat lep pozdrav vsem prisotnim! Dovolite mi, da ob današnji priložnosti spregovorim nekaj besed izza govornice.
Spoštovani poslanke in poslanci, dragi državljanke in državljani! Republika Slovenija v naslednjih mesecih obeležuje vrsto prelomnih dogodkov, ki so pred 30 leti odločilno zaznamovali prihodnost naše države. Jutri, 27. septembra, praznujemo 30. obletnico sprejema 81 amandmajev k Ustavi Socialistične republike Slovenije. Ob tej priložnosti smo želeli k udeležbi povabiti vse takratne članice in člane Komisije za ustavna vprašanja. Od takrat je minilo precej časa in naše vabilo žal ni doseglo vseh. V izredno čast pa mi je, spoštovani, da na današnji seji pozdravim častne goste, tedanje člane delegate Ustavne komisije: gospoda Valentina Dvojmoča [[aplavz]] , gospoda Milana Kučana [[aplavz]] , dr. Mirana Mihelčiča [[aplavz]] , gospoda Antona Peršaka [[aplavz]] , dr. Cirila Ribičiča [[aplavz]] ter sekretarja, gospoda Jerneja Rovška [[aplavz]] . Še posebej izražam dobrodošlico predsedniku komisije ter predsedniku delegatske tridomne Skupščine Socialistične republike Slovenije gospodu Miranu Potrču [[aplavz]] . Vaše delo je postavilo podstat sistema parlamentarne demokracije, temelječe na načelu jasne delitve oblasti ter premočrtno vodilo do razglasitve samostojne in neodvisne države Republike Slovenije. Zavedanje o pomembnosti korakov, ki so vodili do sprejetja ustavnih amandmajev, od nas veleva, da celovito spregovorimo o njihovem pomenu v takratnem času in političnem ter pravnem pomenu vse do današnjih dni. To seveda ni mogoče ob današnjem krajšem nagovoru, verjamem pa, da se bodo tej nalogi celovito in objektivno posvetili takratni deležniki, zgodovinarji in ustavni pravniki. Še posebej zato, ker je bilo sprejetje ustavnih amandmajev do danes v evropskem prostoru edinstven primer razvojne spremembe političnega in gospodarskega sistema, ki je izpostavil suverenost slovenskega naroda ter pravico, da njegovi demokratično izvoljeni državni organi odločilno vplivajo na položaj, pravice in dolžnosti Republike Slovenije v okviru takratne federativne Jugoslavije. Ocenjujem, da so bili bistveni amandmaji tisti, ki so zagotovili svobodo političnega združevanja, ustanavljanja in delovanja političnih strank, ne pa več monopolnih družbenopolitičnih organizacij, neposredne in tajne volitve namesto delegatskega sistema ter temeljno varstvo človekovih pravic ob sistemu ter delitvi oblasti na zakonodajno, izvršno in sodno. Enako pomembni glede na odnose v federaciji, ki so jih želeli obvladati srbski nacionalisti in JLA v okviru zveznih organov, pa so tudi amandmaji, ki zagotavljajo trajno, celovito in neodtujljivo pravico slovenskega naroda do samoodločbe, ki vključuje tudi pravico do odcepitve in združitve. Pomemben je tudi amandma, ki nikomur ne dovoljuje, da na ozemlju Socialistične republike Slovenije brez soglasja Skupščine Slovenije ne sme razglasiti izrednih razmer ali kakršnihkoli ukrepov v zvezi z njimi. Dodatno težo k sprejetju amandmajev dajejo razmere, ki so vladale v tistem času, saj so bile progresivne odločitve političnih sil v Sloveniji trn v peti večini v Jugoslaviji. Le enotnost slovenskega naroda ter pogum in odločnost naših predstavnikov v organih federacije so pripomogli, da zvezni organi že ob sprejetju amandmajev niso poskušali z oboroženim napadom onemogočiti postopkov. Tej enotnosti in organiziranosti političnih sil gre zasluga tudi ob kasnejšem odločanju o usodnih vprašanjih Slovenije. Med drugim pri soglasno sprejeti volilni zakonodaji, pri plebiscitu za samostojnost in neodvisnost Republike Slovenije ter pri enotnem oboroženem uporu zoper napad JLA. Spoštovani! Želim si, da bi bila politična enotnost ob sprejemanju in izvajanju amandmajev k tedanji ustavi Socialistične republike Slovenije poleg njihove vsebine vodilo tudi za današnje delovanje Državnega zbora in politike splošno. Znanje, napredne misli in napor, takrat vpeti v procese, je ne nazadnje pripeljalo tudi do sprejetja Ustave Republike Slovenije ter prvega sklica Državnega zbora Republike Slovenije. Simbolno, vendar nič manj pomenljivo, danes znak Državnega zbora ponazarjajo prvi trije členi Ustave Republike Slovenije, povezani v krožno obliko. Izhajajo iz tlorisa osrednje parlamentarne dvorane, verjetno najbolj prepoznavnega elementa te demokratične institucije. To potrjuje, da je ustava za zakonodajalca kot za vse ostale veje oblasti temeljni pravni okvir, hkrati je njegova vest, ki vsem nam poslankam in poslancem postavlja etično in vrednostno ogledalo, da se vprašamo, za kakšen namen uporabljamo oblast, dano s strani ljudstva, ter nas usmerja v naših prizadevanjih za skupno dobro. Verjamem, da je bil prav to temelj delovanja in prizadevanj članic in članov takratne komisije za ustavna vprašanja, za kar jim danes izkazujem posebno zahvalo. Hvala za vašo pozornost. / aplavz/ Prehajamo na 14. TOČKO DNEVNEGA REDA – OBRAVNAVA PREDLOGA RESOLUCIJE O STRATEGIJI NACIONALNE VARNOSTI REPUBLIKE SLOVENIJE. Predlog resolucije je v obravnavo zboru predložila Vlada. Za dopolnilno obrazložitev predloga resolucije dajem besedo predstavnici Vlade. Izvolite.
Spoštovani predsednik, poslanke in poslanci! Trenutno veljavno resolucijo o strategiji nacionalne varnosti Republike Slovenije, ki je temeljni razvojnousmerjevalni dokument na področje nacionalne varnosti je Državni zbor Republike Slovenije sprejel leta 2010. Predvsem od leta 2013 zaznavamo znatne spremembe in poslabšanje varnostnih razmer v mednarodnem varnostnem okolju, vključno s širšim evropskim prostorom. Upoštevajoč spremenjeno mednarodno varnostno okolje in podlagi ocene stanja sistema nacionalne varnosti je Vlada Republike Slovenije pristopila k prenovi resolucije o strategiji nacionalne varnosti. V okviru priprave predloga resolucije so bile znova pregledani in ovrednoteni strateški interesi in cilji Republike Slovenije, posodobljena ocena varnostnega okolja, pregledane in ustrezno dopolnjene grožnje in tveganja ter odzivi nanje, upoštevana obstoječa zakonodaja s področja nacionalne varnosti, ključni strateški in doktrinarni dokumenti različnih mednarodnih organizacij, predvsem Evropske unije, Nata in Organizacije združenih narodov, ter zagotovljena kontinuiteta z obstoječo resolucijo iz leta 2010. V tem smislu govorimo o evolucijskem dokumentu, saj daje okvir za nadgradnjo in posodobitev sistema nacionalne varnosti. Osnutek resolucije je bil v javni razpravi v začetku leta 2019, ki je vključevala tudi organizacijo dveh širših razprav na Fakulteti za družbene vede in v Državnem svetu. Na podlagi sklepa Odbora za obrambo pa je bila v Državnem zboru izvedena tudi javna predstavitev mnenj. Bistvene spremembe predloga resolucije glede na veljaven dokument so naslednje. V poglavju o geopolitičnem in geostrateškem položaju ter mednarodnem varnostnem okolju Republike Slovenije so prikazane implikacije geostrateškega položaja na nacionalno varnost. Spremenjeno in dopolnjeno je podpoglavje, vezano na mednarodno varnostno okolje, ki odraža znatne negativne varnostne spremembe po letu 2014. Posodobljena je vsebina posameznih kategorij virov ogrožanj in tveganj nacionalne varnosti. Kot nova kategorija groženj so opredeljene hibridne grožnje, ustrezno dopolnjene so tudi kibernetske grožnje. V okviru nezakonitih migracij so opredeljene morebitne posledice različnih oblik nezakonitih migracijskih tokov na Republiko Slovenijo. Pri vojaških grožnjah je opredeljena ponovna izpostavljenost evroatlantskega prostora tovrstnim grožnjam, ki se lahko pojavlja v obliki nedržavnih ali naddržavnih akterjev. Skladno s strukturo kategorij virov ogrožanj in tveganj nacionalne varnosti so dopolnjeni tudi načini odzivanja nanje. Pri odzivanju na hibridne in kibernetske grožnje se izpostavlja celovit medresorski pristop in koordinacija preprečevanja in odzivanja na vojaške grožnje se prilagaja spremenjenemu varnostnemu okolju in poudarja zagotavljanje ustreznih nacionalnih obrambnih sposobnosti. Pri odzivu na migracije je predvidena vzpostavitev skladnega upravljanja meja z odzivanjem na različne vrste migracij. V okviru odzivanja na hude in organizirane oblike kriminala je poudarjena potreba po krepitvi operativnih zmogljivosti ter ustreznih normativnih in drugih spremembah. V okviru sistema notranje varnosti je opredeljeno, da bo Republika Slovenija krepila sodelovanje med institucijami ter izmenjavo podatkov in informacij. Dodano je besedilo s področja obveščevalno-varnostne skupnosti, ki opredeljuje njene subjekte, poslanstvo in naloge. Na normativnem in organizacijskem področju se bo nadaljevalo uveljavljanje usklajenih postopkov, mehanizmov in ukrepov za učinkovito odzivanje na vse vire ogrožanja na nacionalni in mednarodni ravni. Spoštovani! Viri ogrožanj, s katerimi se danes soočamo, so izredno kompleksni. Resolucija o strategiji nacionalne varnosti Republike Slovenije kot temeljni razvojnousmerjevalni dokument na tem področju, je prvi in najpomembnejši korak v smeri posodobitve sistema nacionalne varnosti, njegove večje učinkovitosti ter s tem večje varnosti na vseh področjih za državljanke in državljane Republike Slovenije, zato predlagam, da resolucijo podprete. Hvala lepa.
Hvala, gospa državna sekretarka, za vašo predstavitev. Pristojni odbor je Odbor za obrambo, zato predajam besedo predsedniku gospodu Samu Bevku. Izvolite, gospod predsednik.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani zbor! Odbor za obrambo je na majski, junijski in septembrski seji kot matično delovno telo obravnaval Predlog resolucije o strategiji nacionalne varnosti Republike Slovenije, ki jo je Državnemu zboru v obravnavo predložila Vlada Republike Slovenije. Odbor je na predlog Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke 5. julija 2019 opravil tudi javno predstavitev mnenj. Predstavnik predlagatelja minister za obrambo Karl Erjavec je v uvodni obrazložitvi izpostavil, da je trenutno veljavno resolucijo o strategiji nacionalne varnosti Republike Slovenije Državni zbor sprejel leta 2010. Pri predlogu nove resolucije gre za krovni dokument, ki predstavlja temelj za ostale predpise s področja nacionalne varnosti. Nova resolucija tako predstavlja podlago za pripravo in dopolnjevanje posebnih strateških in drugih razvojnih in doktrinarnih dokumentov na področju nacionalne varnosti ter za normativno organizacijsko in vsebinsko urejanje vprašanj v zvezi z zagotavljanjem nacionalne varnosti Republike Slovenije. Državni sekretar na Ministrstvu za zunanje zadeve Dobran Božič je povedal, da je obstoječa resolucija 10 let star dokument, ki nujno kliče po spremembah. Ker danes Slovenija aktivno sodeluje v aktivnostih Evropske unije, Nata in predvsem v regionalnih organizacijah, kot je OVSE, so aktualne teme, kot so hibridne grožnje, dezinformacije, kibernetski napadi in boj proti terorizmu, zato Ministrstvo za zunanje zadeve apelira, da se ta dokument čim prej sprejme. Državni sekretar na Ministrstvu za notranje zadeve mag. Sandi Čurin je pojasnil, da je Ministrstvo za notranje zadeve pri pripravi predloga resolucije sodelovalo predvsem v nekaterih ključnih poglavjih, med katerimi je vzpostavil hude in organizirane oblike kriminala, nezakonite migracije in ogrožanje javne varnosti. Vsi ti sklopi so naslovljeni tudi z odzivi na teh področjih bodisi v obliki nacionalnih strategij ali pa resolucij. Predlog resolucije predvideva, da bo Republika Slovenija aktivno podprla pridobivanje in vrednotenje informacij o mednarodnih organiziranih kriminalnih združbah in terorističnih skupinah s poudarkom predvsem na proaktivnem pristopu na temelju obveščevalno vodene policijske dejavnosti. Direktor Slovenske obveščevalno-varnostne agencije mag. Rajko Kozmelj je izpostavil, da je Slovenska obveščevalno-varnostna agencija tvorno in aktivno sodelovala pri oblikovanju predloga resolucije. V svoji predstavitvi je opozoril na tri ključne stvari, ki se tičejo njenega dela. Prva je vzpostavitev Obveščevalno-varnostne skupnosti, naslednja stvar so okrepljena pooblastila Sove, glede katerih so se v medresorskem dogovarjanju uskladili, da so potrebna. Zadnja zadeva pa je strokovni nadzor nad delom Sove. V razpravi so nekateri poslanci označili predlog resolucije kot problematičen dokument, ki ni vreden papirja, na katerem je napisan, saj ne naslavlja primerno groženj, kot so revščina in neenakost, in je kot tak bolj v funkciji vojaško-političnega establišmenta zveze Nato. Drugi poslanci so v predlogu resolucije pogrešali nekatere sodobne vire ogrožanja, kot so ilegalne migracije, podnebne spremembe ter zdravstvene in druge nevojaške grožnje. Večina poslancev, ki so razpravljali, je bila tudi mnenja, da je treba biti previden pri dodeljevanju pooblastila institucijam, ki delujejo na področju obveščevalno-varnostne dejavnosti, saj je meja med človekovimi pravicami in varnostjo zelo tanka. Po opravljeni razpravi je odbor sprejel svoj amandma k točki 5. 6 predloga resolucije. Odbor je v skladu s 128. členom Poslovnika Državnega zbora glasoval o vseh poglavjih predloga resolucije skupaj, bilo je 9 glasov za in 7 proti, in jih tako tudi sprejel. Glede na sprejeti amandma je na podlagi prvega odstavka 133. člena Poslovnika Državnega zbora pripravljeno besedilo dopolnjenega predloga resolucije, v katerega je sprejeti amandma tudi vključen. Hvala lepa.
Hvala, za vašo predstavitev, gospod predsednik. S tem prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Marko Bandelli, prvi imate besedo v imenu Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek. Izvolite.
Hvala, predsednik, za besedo. Spoštovane poslanke in poslanci! O Predlogu resolucije o strategiji nacionalne varnosti je bilo v zadnjih nekaj mesecih že precej govora. Med drugim je bila opravljena javna predstavitev mnenj, v kateri se je širša javnost lahko seznanila z bistvenimi elementi predloga in osnovnim namenom strategije. Gre za dokument izrednega pomena, saj predstavlja temelj in normativno podlago za prihodnje spremembe zakonodaje na področju zagotavljanja varnosti. Glavni cilj predloga je namreč čim višja stopnja nacionalne varnosti. Zadnja strategija o nacionalni varnosti je stara že skoraj 10 let, saj je bila sprejeta leta 2010. V tem obdobju se je v Evropi in po svetu marsikaj spremenilo, bistveno drugačne varnostne razmere pa nam narekujejo posodobitev strategije nacionalne varnosti. V naši neposredni bližini se je v zadnjih letih zgodilo nekaj tragičnih dogodkov, ki so zaznamovali celotno Evropo in se jih še dodobra spominjamo. V mislih imam predvsem teroristične napade v Franciji, Belgiji in Nemčiji. Z boljšim sodelovanjem med državami in boljšimi preventivnimi varnostnimi ukrepi bi bilo mogoče moč takšne grozote preprečiti. Tudi v resoluciji je opozorjeno na poostrene napetosti v mednarodnem varnostnem okolju. Kot država pa se moramo znati odzvati na take dogodke, predvsem pa je pomembno preventivno delovanje. V tej luči je ključnega pomena sodelovanje med državami, saj tveganje in grožnje presegajo nacionalne meje posameznih držav. Pojavne oblike sodobnih groženj namreč otežujejo razmejitev med zgolj nacionalnimi in globalnimi grožnjami. Iz resolucije izhaja, da se bo Slovenija zavzemala za mirno reševanje sporov ter krepitev sodelovanja in zaupanja med državami. S tem bomo prispevali k skupnim prizadevanjem za ohranjanje varnosti in tudi suverenosti. V strategijo so na novo vključene hibridne grožnje, ki se naglo krepijo v koraku s sodobno tehnologijo. Posodobljeno je tudi poglavje, ki opredeljuje informacijsko kibernetske grožnje in odziv nanje. Tveganje predstavljajo tudi nezakonite migracije, s katerimi se Slovenija sooča od leta 2015. Predvidena je celo celostna strategija na področju migracij, ki bo prispevala k učinkovitemu upravljanju zakonitih in nezakonitih migracij v Sloveniji. Med drugim je v dokumentu opredeljeno tudi odzivanje na podnebne spremembe, naravne nesreče ter hude in organizirane oblike kriminala. Zanemarjene niso niti zdravstvene grožnje in omejenost naravnih virov. V Poslanski skupini SAB menimo, da bo prenovljena resolucija o strategiji nacionalne varnosti prispevala h krepitvi varnosti in stabilnosti Republike Slovenije. Veseli nas, da so bili pri pripravi besedila vključeni vsi akterji, ki imajo pri skrbi za nacionalnovarnostni sistem pomembno vlogo. Posledično so zajete različne oblike in vidiki tveganj in groženj, ki jih je treba v takšnem strateškem dokumentu nasloviti. Zavedamo se, da so preventivne dejavnosti bistvenega pomena pri zagotavljanju varnosti naših državljanov in premoženja. Spremljati in analizirati je treba aktualne okoliščine in primerno reagirati z zakonodajnimi ali drugimi spremembami v pravnem redu. Prav zato bomo predlogu resolucije izrazili podporo. Se pa odločno zavzemamo, da se pri vseh ukrepih upoštevajo človekove pravice. Med zagotavljanjem varnosti in varstvom človekovih pravic je namreč tanka meja. Pri sprejemanju zakonodaje na tem področju je zato potrebna velika mera previdnosti, da ne omogočimo zlorab in s tem kršitev temeljnih človekovih pravic in svoboščin. Za konec naj poudarim, da samo sprejetje resolucije o strategiji nacionalne varnosti ne bo zadoščalo, pravočasno bo treba pristopiti k uresničevanju zavez in ciljev, da ti ne bodo ostali zgolj mrtve točke na papirju. Hvala.
Hvala, gospod poslanec, za vaše stališče. Gospod Franc Jurša ima besedo v imenu Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije. Izvolite.
Hvala za besedo, predsednik. Vsem skupaj prav lep pozdrav, še posebej pa državni sekretarki z Ministrstvo za obrambo. Nacionalna varnost je pojav, ki združuje in razdvaja. Varnost posameznika in družbe je dobrina, ki mora biti dostopna vsem, naj si tega želimo ali ne. Nekdanji obrambni minister Anton Grizold je v svoji opredelitvi varnosti zapisal, da je varnost stanje, v katerem je zagotovljen uravnotežen fizični, duhovni, duševni ter gmotni obstoj posameznika in družbene skupnosti v razmerju do drugih posameznikov, družbene skupnosti in narave. Je temeljna vrednota medčloveških odnosov. Absurd zagotavljanja varnosti je v tem, da v stanju, ko ni neposrednih varnostnih groženj, zanemarjamo še vedno prisotna varnostna tveganja. V trenutku, ko je koncept varnosti ogrožen, nas tveganja začnejo skrbeti. Ko pa se tveganja prelevijo v prave grožnje varnosti, stanje praviloma postane absurdno. Tveganja za varnostne grožnje v sodobnem svetu že dolgo več ne predstavljajo zgolj oboroženi konflikt, temveč se kot varnostne grožnje pojavljajo tehnološko napredne oblike groženj z odsotnostjo neposrednih prisotnosti človeškega faktorja v konfliktu. Brez nepotrebne preganjavice mislim, da se danes vsi zavedamo, da mir ni samoumevno stanje in še manj podarjena dobrina. Trenutno Slovenija ni vojaško ogrožena. Varnostne grožnje pa zagotovo predstavljajo nezakonite migracije, hibridne grožnje, različne oblike terorizma ali na primer organiziran kriminal. Države se pri učinkovitem spopadanju z različnimi oblikami varnostnih groženj srečujejo z naravo hitro spreminjajočega se varnostnega okolja na vseh ravneh. Ob tem vprašanju se vedno znova pojavi dilema o žrtvovanju svobode posameznika ali celotne družbe za zagotavljanje obče dobrega. Obče dobro, skupno ustvarjanje pogojev za življenje, ki najbolj služi vsem ljudem. Žrtvovanje obče dobrega postane skoraj brezplačno v primeru neposrednega ogrožanja življenj, ozemeljske celovitosti ali nacionalnih interesov posamezne države. V Poslanski skupini Desus se zavedamo, da mora biti naš nacionalnovarnostni sistem dovolj prožen in predvsem učinkovit, da se lahko uspešno zoperstavlja varnostnim tveganjem in grožnjam. Zato potrebujemo temeljni in strateški dokument, kjer se določeni nacionalni interesi in cilji, s katerimi jih bo zaščitila. Tak dokument Resolucija o nacionalni varnosti Republike Slovenije je. V njej je zapisan tudi način upravljanja in vodenja sistema nacionalne varnosti. Največ hude krvi so v Državnem zboru povzročila nasprotujoča si mnenja o pooblastilih Slovenske obveščevalno-varnostne agencije, ki bi po predlogu ministrstva dobila večja pooblastila predvsem za uspešno preventivno delovanje. Torej za preprečevanje varnostnih groženj, na podlagi teh pa bi lahko ustrezno in učinkovito ukrepali tudi drugi pristojni organi. Amandma, ki je bil vložen s strani SDS, glede boja proti terorizmu in nasilnem ekstremizmu na nacionalni ravni je bil sprejet na Odboru za obrambo. Pooblastila za usklajevanje dejavnosti na nacionalni ravni bo imel Svet za nacionalno varnost. Ne glede na sprejeti amandma se v Poslanski skupini Desus zavedamo, da je resolucija o nacionalni varnosti Republike Slovenije tako pomemben strateški dokument, ki ga ob novih potencialnih oblikah ogrožanja nacionalne varnosti moramo imeti. V skladu s tem bomo predlog resolucije poslanci Poslanske skupine Desus tudi podprli. Hvala.
Hvala, gospod poslanec. Gospod Zmago Jelinčič Plemeniti ima besedo v imenu Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Izvolite.
Hvala lepa. Resolucija o strategiji nacionalne varnosti Republike Slovenije je eden od temeljnih dokumentov, ki zagotavlja mir, stabilnost in varno življenje v državi. Resolucija, ki je pred nami, ima še vedno polno lukenj. Konec koncev če pogledamo v zvezi z zdravstvom, še vedno ni urejena preventivna obramba pred možnimi zdravstvenimi izzivi, še posebej v zvezi z migracijami, kar se sedaj dogaja recimo na Švedskem, ko prihajajo notri določene bolezni, ki jih ne poznamo v evropskem prostoru. Pričakoval bi, da bi v točki 4 bilo obdelano tudi to. Ena od najbolj pomembnih zadev pa je zagotovo obveščevalna dejavnost tujih akterjev, še posebej tudi v povezavi s terorizmom in z nasilnim ekstremizmom ter hudimi in organiziranimi oblikami kriminala. V tem segmentu je del opozicije vložil amandma, ki onemogoča Slovenski obveščevalno-varnostni službi, da bi posegala in preprečevala takšna dejanja. Mislim, da je to velika napaka. To je grozljiva napaka, saj če pogledamo po drugi strani, policija ima pravico, na primer, za tajno vstopanje v stanovanja, medtem da Slovenska obveščevalno-varnostna služba tega nima. Vendar je treba povedati, da je bilo pripravljeno tako, da bi Slovenska obveščevalno-varnostna služba smela vstopati tajno v stanovanja, z močno pravno varnostjo s strani Ministrstva za pravosodje, medtem ko policija to lahko dela na precej lažji način z odredbo direktorja Policije. To je nesmisel. Ta nesmisel nas bo veliko stal in udaril po glavi na nivoju Evropske unije, ki se ji ravno ti gospodje, ki so proti zadevi, da jo uredimo, klanjajo. Vse obveščevalne službe na svetu ne morejo verjeti, da naša obveščevalna služba nima takih pooblastil. Zato so celo tuje obveščevalne službe predlagale, da bi oni, če smejo, pomagali Sloveniji, da bi preprečevala morebitne teroristične napade in huda kriminalna dejanja. O hudih kriminalnih dejanjih govorijo mediji, ko se švercajo desetine kilogramov ali pa še več raznih opojnih sredstev, predvsem kokaina, pa se pravzaprav nikomur nič ne zgodi. Že to, samo to je dovolj indikativno, da bi morali dovoliti obveščevalni službi, da sledi takšne ljudi. Pri nas imamo kar nekaj vahabitskih skupin, ki jih, kakor kaže, naša država ne bo smela kontrolirati, ker Sova nima pravice za tajni vstop v stanovanje. Še enkrat poudarjam, tajni vstop Slovenske obveščevalno-varnostne službe bi bil zagotovljen zgolj s sodno odredbo in sodno kontrolo, ne pa kar tako. Povedati je pa treba, da še vedno policija tudi kar tako, ne vem, zakaj, tajno vstopa v določene prostore in kontrolira določene ljudi. To se še vedno dogaja. Dogajalo se je prej v bistveno večjem obsegu, ampak tudi danes se to dogaja. Sova pa tega ne bo smela delati v skladu z sodnimi odredbami. Amandma, ki je bil vložen, v velikem segmentu ruši stabilnost, trdnost in varnost Republike Slovenije in njenih prebivalcev. Hecno pa je, da ko so hoteli popraviti ta amandma z enim popravkom, sta se dve koalicijski stranki odločili, da tega ne bosta podprli, in to je bila Stranka gospe Alenke Bratušek in SD, tako da se človek vpraša – le zakaj? Morda pa je komu pogodu, da se švercajo velike količine drog, da se dela kakšna svinjarija v Sloveniji in da se na ta način tudi ruši stabilnost našega pravnega sistema in življenja v Sloveniji. Mi bomo resolucijo navkljub vsemu podprli. Hvala.
Hvala, gospod poslanec. Gospod Žan Mahnič ima besedo v imenu Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Izvolite.
Hvala za besedo, predsednik. Državna sekretarka, kolegice in kolegi! Jaz sem, preden je bila ta resolucija pripravljena, šel brat tudi tisto resolucijo, ki je bila sprejeta leta 2009. Če pogledate besedilo tiste resolucije in pogledate realizacijo, kakršna bi na podlagi resolucije morala biti, vidite, da je bila prejšnja resolucija samo mrtva črka na papirju. Trdno sem prepričan, da bo tudi ta resolucija, ki jo boste danes sprejeli, samo mrtva črka na papirju. Recimo samo en primer. Veliko se piše in govori v tej resoluciji o kibernetski varnosti. Ko je bila v začetku tega leta seja Odbora za obrambo na predlog Slovenske demokratske stranke o kibernetski varnosti, je bil sprejet sklep, da Vlada pripravi poročilo, kakšno je stanje na področju kibernetske varnosti v petih oziroma šestih mesecih in da se potem sestane Odbor za obrambo. Lahko tudi na zaprti seji, če je vsebina zaupne narave. Ni ne poročila, ni bilo ne seje Odbora za obrambo. Pa bi to moralo biti do konca junija speljano. Toliko o tem, koliko resno jemljemo tako ta parlament kot sklepe, ki jih sprejema – ne samo parlament, predvsem delovna telesa, kot tudi kibernetiko. Če pogledamo število pripadnic in pripadnikov Slovenske vojske, ki je vsak mesec manjše za 40 do 50 pripadnikov, če pogledamo nezadostno število policistov, kjer smo zapisali tudi v eno od resolucij oziroma od strategij, da jih bomo imeli 10 tisoč, da jih bo nekaj tisoč varovalo južno mejo, potem ko smo vstopili v šengen. Vidimo, da iz tega ni nič. Ko na eni strani podpišemo mednarodno zavezo leta 2024, da bomo takrat dali 2 % BDP za obrambo, in ko pogledamo resolucijo, kjer piše, da se bomo trudili, da se bodo postopno zviševala sredstva za obrambo, in ko reče predsednik Vlade v enem od intervjujev, da kot vse kaže, da bomo leta 2024 dosegli 1,5 % BDP, medtem ko smo pa pred zavezniki podpisali, da bomo dosegli 2 % BDP, potem je kakršnakoli resolucija nesmiselna. Je pa treba povedati, da smo v Slovenski demokratski stranki vložili amandma, da se črta tisto, kar je bil v resnici eden od temeljnih namenov te resolucije, to pa je, da Sova dobi dodatna pojasnila, sicer pod nekim sodnim varstvom. Ampak poglejte si, kakšne odredbe je podpisoval sodnik Janez Žirovnik. Takšnih žirovnikov je med sodniki še mnogo. Kako so preiskovali na podlagi sodne odredbe stanovanje bivšega poslanca SD Andreja Magajne, ko so ga obtožili pedofilije, potem pa se je ta disk kar izgubil. Se je izgubil, ga ni več. Na policiji ga je nekdo izgubil. In še mnogi takšni primeri, ki govorijo sami zase, da tudi tistemu, ki bi odredbo podpisal, žal ne moremo zaupati, kaj šele Slovenski obveščevalno-varnostni agenciji, ki je namenjena že sedaj predvsem za špijonažo proti notranjemu sovražniku. Za obračunavanje s strani Gregorčičeve proti tistim, ki bi kakorkoli ogrozili tiste, ki sedijo na Gregorčičevi. Ne v smislu življenjskega obstoja, ampak v smislu njihovih pozicij. Jaz upam, da bo Knovs začel odpirati tudi to vprašanje, kar se dogaja zadnje dni, o čemer poroča Požareport. Če se Sova zlorablja za to, da se slikari direktorje državnih podjetij, novinarje, poslance in kogarkoli, potem imamo mi hud problem. Ko pa govorimo o drogah, ko govorimo o terorizmu – vse to je nadnacionalni element in Sova že po obstoječi zakonodaji lahko spremlja slovenske državljane, ko gre za nadnacionalne grožnje v povezavi s tujino. Ko nekdo z balkanskih držav šverca drogo v Slovenijo ali pa preko Slovenije, je to nadnacionalni element, je povezava s tujino. Slovenskega državljana, ki tihotapi drogo v Slovenijo ali čez Slovenijo, lahko Sova že sedaj spremlja. Točno tako. Preberite si zakon, to lahko počne že sedaj. In tudi vahabite. Poznam nekaj imen, ko gremo pogledati odredbe, ko nam Sova da kakšna imena. Nisem edini, še vsaj osem jih tukaj notri ve za to, tako da ne se sprenevedati glede tega. Glede na vse to, kar sem prej povedal, in glede na to, da verjamemo, da resolucija ne bo uresničena, da ne bo implementirana, tudi ne vidimo razloga, da bi jo podprli, zato bomo glasovali proti.
Hvala, za predstavitev stališča, gospod poslanec. Gospa Jerca Korče v imenu Poslanske skupine Lista Marjana Šarca. Izvolite, gospa poslanka.
Lep pozdrav! Hvala, predsedujoči, za besedo. Lep pozdrav, kolegice in kolegi! Spoštovani! Resolucija o strategiji nacionalne varnosti Republike Slovenije predstavlja temeljni razvojnousmerjevalni dokument na področju nacionalne varnosti. V resoluciji so opredeljeni cilji, izpostavljeni so viri ogrožanja, analiza varnostnega okolja. Poleg tega pa so določena tudi osnovna izhodišča politike odzivanja na posamezne grožnje. Morda bi bilo bolj smiselno govoriti o izzivih, na katere se mora odgovorna politika odzivati in poiskati ustrezne odgovore za hitro in učinkovito prepoznavo ter odzivanjem. Organiziranje družbe v sistem, imenovan država, predstavlja človekovo spodobnost, da si kot razumno in svobodno bitje oblikuje organizacijo, ki omogoča obstoj in razvoj človeške družbe. Za razvoj vseh podsistemov države in družbe kot celote tudi to, da lahko v demokratičnem duhu v tej stavbi vodimo dialog in iščemo rešitve za zdravstveni sistem, za šolstvo, za pokojnine ali pa nasploh odpiramo debato o razvojnih priložnostih gospodarstva, potrebujemo varnost in mir. Brez tega je povsem nepomembno, kakšno je mnenje posamezne politične stranke o kateremkoli družbenem sistemu. V državi imamo raznolike sistem in podsisteme, katerim nalagamo skrb za nacionalno varnost. Imamo policijo, vojsko, obveščevalno službo. Od vseh pričakujemo, da bodo svojo nalogo opravile na visoki ravni, da bodo prepoznale tveganje v naprej, se na njih odzivale preventivno in na tak način preprečevale dejanja, ki bi kakorkoli ogrožala varnost državljank in državljanov. Na drugi strani pa imamo politiko, ki ni pripravljena svojim lastnim organom dati zakonsko podlago za izvajanje svojih nalog. Takoj ko se odpre debata o višanju pooblastil, se najdejo populistični vzkliki, češ, da bodo sedaj zamaskiranci po hollywoodsko tajno prišli v hišo državljana in pregledali njegov hladilnik ter namestili naprave, s katerim bodo poslušali njegov večerni pogovor z ženo. Bodimo resni. Ne zaupamo lastnim organom, sodiščem, še več, celo dvomimo v njihovo strokovnost in dobronamernost, brez težav pa na drugi strani vsi skupaj vsakodnevno zaupamo tone informacij, ki s pomočjo algoritmov tvorijo zastrašujoče orožje manipulacije v rokah peščice spletnih gigantov. Še več. Ti isti vedo praktično za vsak naš korak, za vsako našo lokacijo. O nas po moje vedo več, kot vemo sami o sebi. Ampak ne! Ljudi je treba zavarovati pred strokovno usposobljenimi službami, ki smo jih ustanovili v naši državi in so podvržene zakonskim omejitvam, delujejo na podlagi sodnih odredb, so nadzorovane s strani parlamenta in še celo drugih strokovnih organov. Seveda pa bo ta ista politika, ki je v procesu priprave resolucije storila vse, da bi onemogočila učinkovitejše delovanje Sove, ob prvem incidentu skočila v zrak in spregovorila, da so potrebne sistemske in organizacijske spremembe. Kot že nič kolikokrat bodo kontradiktorni sami sebi. Veliko preveč časa smo po mojem mnenju namenili diskusijo okoli pooblastil Sove, ki bi morala biti bolj kot ne tehnična dopolnitev vsake odgovorne politike. Manj časa pa je bilo na žalost namenjeno ključnim izzivom, ki so v tem dokumentu tudi opredeljeni kot grožnje in tveganja nacionalne varnosti Republike Slovenije, podnebne spremembe, sama bi raje rekla kar podnebna kriza, s katero so povezane tudi naravne nesreče, omejenost naravnih virov in degradacija življenjskega okolja, da ne govorimo o migracijskih tokovih in drugih tveganjih, ki imajo izvor v spreminjanju podnebja, katerega gonilo in vzrok je človek. Še najbolj smiselno bi bilo, da bi pod črto kot največjo grožnjo nacionalne varnosti opredelili kar človeško brezbrižnost. V LMŠ bomo kljub okrnjeni obliki resolucije to resolucijo podprli. Hvala.
Hvala, gospa poslanka, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. Gospod Samo Bevk ima besedo v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov. Izvolite.
Hvala za besedo, gospod predsednik. Spoštovani zbor! Socialni demokrati menimo, da je Predlog resolucije o strategiji nacionalne varnosti kljub deklaratorni naravi pomemben dokument, ki ga je treba podpreti. Ne nazadnje dokument sledi koalicijski pogodbi, v kateri področje varnosti zavzema pomembno mesto. Predlagani dokument je bil deležen široke javne razprave kot tudi kritike, še posebej v delu, ki se nanaša na podpoglavje 5.6 odzivanje na področju boja proti terorizmu in nasilnemu ekstremizmu. Veliko pomislekov je vzbudilo predvsem načrtovano širjenje pooblastil Sove za spremljanje slovenskih državljanov, kar pa je bilo na Odboru za obrambo s sprejetim amandmajem v nekem smislu spremenjeno. Svet za nacionalno varnost Republike Slovenije pa je s to spremembo dobil dodatno zahtevno zadolžitev. A ne glede na to spremembo, Socialni demokrati opozarjamo na posebno občutljivost področja obveščevalno-varnostne dejavnosti, kjer kakršnokoli spreminjanje zakonodaje zahteva temeljit premislek ter tudi temeljito in vključujočo javno razpravo. Zakonodaja na tem področju mora biti jasna, decidirana in mora ujeti zelo krhko ravnovesje med zagotavljanjem varnosti, na eni strani, ter poseganjem v komunikacijsko zasebnost in človekove pravice na sploh, na drugi strani. Ključne spremembe glede na obstoječo resolucijo so v opredelitvi in na novo določenem vrstnem redu groženj varnosti. Nove in posebej poudarjene so hibridne grožnje, izpostavljene in dopolnjene so informacijsko-kibernetske grožnje in, kot sem že omenil, področje terorizma in nasilnega ekstremizma, ki potencialno lahko ogroža ustavno ureditev Republike Slovenije. Hibridne grožnje predstavljajo medsebojno povezano, kompleksno in nepredvidljivo visoko integrirano uporabo prikrite in odkrite kombinacije tradicionalnih in neregularnih vojaških kot nevojaških sredstev. Tovrstne grožnje lahko izhajajo s strani državnih kakor tudi nedržavnih akterjev, usmerjene pa so predvsem v šibke točke nasprotnika, kot so kritična infrastruktura, energetika, bančništvo, transport itd. Vse to z namenom destabilizacije napadene države in doseganja lastnih interesov. Ne pozabimo na leto 2017, na največji mednarodni kibernetski napad v zgodovini. V usklajenih akcijah je bilo organiziranih več kot 91 tisoč napadov, med žrtvami napada so bila tudi podjetja, ki poslujejo v Sloveniji, medtem ko je bil napad na ljubljanski klinični center oziroma zdravstvene ustanove k sreči preprečen. Za odziv na hibridne grožnje naj bi bil določen osrednji organ za spremljanje in koordinacijo odzivanja na hibridne grožnje ter vzpostavljen enoten proces ocenjevanja tveganj za delovanje kritične infrastrukture. Države članice Nata in Evropske unije se soočajo tudi s povečanim številom nekonvencionalnih hibridnih in kibernetskih groženj, ki zahtevajo hitro prilagajanje in oblikovanje ustreznih mehanizmov odzivanja tako na ravni Nata, Evropske unije in držav članic. Boj proti hibridnim grožnjam je sicer primarno v pristojnosti držav članic, vendar se tudi Evropska unija zaveda transnacionalne narave tovrstnih groženj in pomena skupnega boja proti njim. Zato je bil že leta 2016 bil pripravljen skupni okvir za boj proti hibridnim grožnjam, za zvečanje odpornosti držav članic ter za združevanje evropskih in nacionalnih instrumentov. Hibridne grožnje in posledično hibridno vojskovanje tudi pomenijo, da je vedno težje potegniti mejo med mirom in vojno. Z vidika vrednot, ki jih Socialni demokrati zastopamo, ocenjujemo, da je za nacionalno varnost treba biti pozoren tudi na zdravstvene in druge nevojaške grožnje. Osebno človekova varnost ne sme postati ali ostati v tretjem planu. Socialni demokrati bomo Predlog resolucije o strategiji nacionalne varnosti Republike Slovenije podprli. Hvala lepa za pozornost.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. Gospod Gregor Židan ima besedo v imenu Poslanske skupine SMC. Izvolite.
Spoštovani predsednik, spoštovane poslanke in poslanci! Varnost je eden izmed temeljnih pogojev za delovanje in razvoj naše družbe in naše države. Prepričani smo, da se učinkovitost države odraža po stopnji varnosti, ki jo ta s svojim nacionalnim varnostnim sistemom zagotavlja državljankam in državljanom. Zavzemamo se, da Republika Slovenije z vsemi ukrepi zagotavlja visoko stopnjo varnosti, hkrati pa moramo v vse bolj dinamičnem in kompleksnem varnostnem okolju ohraniti položaj Slovenije kot ene izmed najbolj varnih držav na svetu. Zato si prizadevamo za učinkovit in pravočasen odziv na sodobne varnostne grožnje, kar pa zahteva krepitev lastnih človeških in infrastrukturnih zmogljivosti ter celovit pristop in sodelovanje vseh deležnikov v družbi. V današnjem svetu se soočamo s povečanjem napetosti in negotovosti ter naglim in temeljitim spreminjanjem mednarodnega okolja in pojavom novih oblik groženj. Zato je dejstvo, da je trenutno veljavno resolucijo o strategiji nacionalne varnosti Republike Slovenije nujno treba prenoviti, kar je zapisano tudi v koalicijskem sporazumu, s ciljem, da bi se lahko uspešno zoperstavljali sodobnim varnostnim grožnjam in tveganjem, kot so kibernetske in hibridne grožnje, terorizem, nasilni ekstremizem ter nezakonite migracije. V predlogu resolucije je izpostavljen pomen nadgradnje in izgradnje odpornih sistemov države in družbe za odkrivanje, odzivanje ter zaščito in obrambo pred različnimi oblikami hibridnega delovanja. Le-to tudi sami zagovarjamo, saj bo s tem Slovenija dvignila družbeno zavedanje glede izzivov, ki jih predstavljajo različne grožnje. V tem kontekstu verjamemo, da bo čim prej sprejeta tudi strategija zaščite kritične infrastrukture. V okviru nove resolucije pričakujemo, da bo le-ta prinesla napredek pri obvladovanju naravnih in drugih nesreč in pri tem uveljavila več preventivnih dejavnosti, kot so potresno odporna gradnja, ukrepi za zmanjšanje posledic toče in suše, preventivni protipožarni ukrepi, boljša preventivna protipoplavna zaščita in drugi ukrepi. Resolucija predvideva tudi krepitev sodelovanja agencije Sova z varnostnimi organi in službami Evropske unije in zveze Nato ter njunih članic tako pri izmenjavi informacij in obveščevalnih podatkov kot pri varnostnem preverjanju. S temi in s številnimi drugimi ukrepi, ki so zapisani v predlogu resolucije, se strinjamo tudi v Poslanski skupini Stranke modernega centra, a hkrati menimo, da glede na geostrateške in geopolitične spremembe, ki se dogajajo v naši okolici in tudi širše, s prenovljeno resolucijo zamujamo. Predvsem pa je treba pospešiti njeno implementacijo in prilagoditev vseh zakonskih in podzakonskih aktov, ki zagotavljajo njeno uresničevanje. Smo tudi mnenja, da resolucija ni popolna, saj bi pričakovali več pozornosti in ukrepov na področju varovanja vodnih virov, odzivanja na zdravstveno epidemiološke grožnje in preprečevanje financiranja terorizma ter bolj podrobne navedbe glede vprašanja pooblastil agencije Sova. Poleg tega predlagamo, da bi bilo zaradi vse večje prisotnosti kibernetskih groženj treba čim prej ustanoviti nov organ za soočanje s to problematiko, na primer urad Republike Slovenije za preprečevanje kibernetskih napadov ali, na primer, slovensko informacijskovarnostno agencijo. Slovenija je trenutno po stopnji ogroženosti prebivalstva ena od varnejših držav v Evropski uniji. Navedeno pa dokazuje, da vsi subjekti nacionalnovarnostnega sistema Republike Slovenije zagotavljajo visoko stopnjo varnosti, a hkrati se dobro zavedamo pomanjkljivosti in težav, s katerimi se obveščevalni in varnostni organi srečujejo pri zagotavljanju čim višje ravni varnosti v naši državi. Verjamemo, da bo resolucija o strategiji nacionalne varnosti Republike Slovenije povečala učinkovitost nacionalnovarnostnega sistema naše države ter z navedenimi ukrepi odpravila prepoznavne pomanjkljivosti na tem področju. V Poslanski skupini Stranke modernega centra bomo zato predlog resolucije soglasno podprli. Hvala.
Hvala, gospod poslanec, za vašo predstavitev. Gospod Miha Kordiš ima besedo v imenu Poslanske skupine Levica. Izvolite.
Resolucija o strategiji nacionalne varnosti je pamflet ideologov pakta Nato. Ti nas prepričujejo, da se je varnostno okolje spremenilo in da moramo na spremembe odgovoriti z večjim kalibrom. A, gospe in gospodje, spremenila ga je diplomatska izolacija, vojaška okupacija in ekonomska devastacija držav, enaka, kot jo tudi za bodoče pridiga vaša resolucija. Irak, Iran, Afganistan, Libija, Sirija, Venezuela, Ukrajina – seznam je neizčrpen. Varnostno okolje se ni spremenilo samo od sebe. Vi, gospe in gospodje, ste spremenili varnostno okolje. Ko kapitalistične velesile gospodarsko pustošijo po državah tretjega sveta, vi glasno navijate ali molče kimate. Ko svetovni policist iz Bele hiše s sankcijami davi samostojne države, vi loščite njegov pendrek. Ko vojni stroj imperializma pred seboj melje cele regije in beli fosfor osvobaja naravne vire za tržno plenjenje zahodnih korporacij, mu vi na drugi konec svet pošiljate slovenske fante in dekleta v podporne patrulje. Vi v korupcijskih aferah masovno kupujete orožje za okupacijo tujine od havbic do patrij in zadnjih bokserjev, medtem ko zategujete pas prebivalcem doma. Vojsko pošiljate na operacije pakta Nato, zato tudi slovenski vojaški škorenj gazi pesek Bližnjega vzhoda in prispeva svoj mali kamenček v mozaik kuge, lakote, smrti in vojnega opustošenja. Ne, gospe in gospodje, varnostno okolje se ni spremenilo, vi ste spremenili varnostno okolje. Ko na to prebivalci opustošenih držav, obubožani, utrujeni, lačni in bolni prikorakajo na naše meje, jih razglasite za grožnjo nacionalni varnosti številka 1. Namesto z odejo in toplim obrokom jih pričakate s kordoni policistov, vodnimi topovi, solzivcem, pendreki in rezilno žico. Potem jih strpate v taborišča in deportirate nazaj v pekel, ki je zagorel z vašo pomočjo. Največjo humanitarno katastrofo po drugi svetovni vojni prodajte kot varnostno grožnjo, da bi slovenski državljani le kupili vaše napihovanje represivnega aparata utrjevanja vojne ideologije in uvajanje vseobsežnega nadzora nad slovenskimi državljani samimi. Zdaj ste pred nas prinesli resolucijo o strategiji nacionalne varnosti, dokument, s katerim izumljate varnostne grožnje, ki jih ni, ali potencirate tiste, ki so zgolj akademske in nič bolj izrazite kot kadarkoli prej. Namesto s politiko za globalni mir se ukvarjate s pripravami na svetovno vojno. Zganjate paniko pred bližnjevzhodnim terorizmom, vojaškim napadom Ruske federacije in mističnimi hibridnimi grožnjami od vsepovsod. In na drugi strani so resnične grožnje, ki vas ne ganejo: revščina, neenakost, onesnaževanje, podnebne spremembe, vse pretijo tako svetu kot Sloveniji. Ampak te vas ne ganejo. Resolucija nas sooča s posledicami vaših dejanj: še več represije, še več vojne in še več gospodarskega pustošenja po globalnem jugu, s katerim ste varnostno okolje sploh spremenili in krizna žarišča soustvarili; je podlaga za nadaljnje 1,2 milijardi evrov težke investicije v vojni stroja pakta Nato in vojaškoindustrijske komplekse njegovih največjih držav; je tudi podlaga za nove vojne ekspedicije 10.000 kilometrov stran in dodatnega nadzora nad prebivalci doma. Vse za ohranjanje izkoriščevalskih družbenih razmerij, v katerih peščica bogati na račun večine tako v Sloveniji kot v svetu. Vse za varovanje vaših rent, dobičkov in funkcionarskih plač. Vse za obrambo vaših lastnih privilegijev in nadaljnjega zasužnjevanja ljudi, ki teh privilegijev nimajo. Vse ljudi lahko slepite nekaj časa, nekaj ljudi lahko slepite ves čas, ne morete pa slepiti vseh ljudi ves čas. Tega se zavedate, zato obupano tečete po orožje, podstavljate mikrofone in gradite podatkovne baze. Socialisti vašo resolucijo odločno zavračamo.
Hvala za vašo predstavitev, gospod poslanec. Kot zadnji imate stališče mag. Matej Tonin, Poslanska skupina Nova Slovenija – krščanski demokrati. Izvolite.
Dober dan, drage poslanke in poslanci! Svet se je v zadnjih letih bistveno spremenil. Vojne se praktično v prihodnosti ne bodo več bojevale na terenu, ampak vse bolj v kibernetskem prostoru. Da se je svet bistveno spremenil, govori tudi vojna v Afganistanu, recimo tista vojna, ki jo je v Afganistanu bila Sovjetska zveza, idol naše Levice, je bila tragična, s silovitimi žrtvami in na koncu je Sovjetska zveza to vojno izgubila. V podobni zgodbi so se znašle v zadnjem času tudi Združene države Amerike, ki se neposredno sedaj pogajajo s talibani. Skratka, svet se je bistveno spremenil, tako da tudi svetovne velesile, če hočete, socialistične ali pa kapitalistične – danes Kitajska ali pa danes Združene države Amerike – vse bolj spoznavajo, da se prave bitke s terena selijo popolnoma v neke druge prostore. Prav kibernetska varnost je ena izmed stvari, ki bi morala biti v tej resoluciji o nacionalni varnosti še bolj izpostavljena in še bolj poudarjena. Ne živimo več v nekem milnem mehurčku, ko se nam ne more zgoditi nič. V zadnjem obdobju je bila tudi Slovenija priča intenzivnim kibernetskim napadom, ki so imeli konkretno gospodarsko škodo. Naj omenim le Lekarno Ljubljana in Revoz. V svetu pa poznamo, ker se pripravljamo na zimsko obdobje, da so pred časom hekerji na nek način zaustavili dobavo električne energije v Ukrajini več kot 200 tisoč ukrajinskim državljanom, in to v času najhujše zime. Poznamo estonsko zgodbo iz leta 2007, ko je praktično zaradi kibernetskega napada kolapsiral celotni sistem – od bank do javne uprave. Internet stvari, ki nam omogoča, da imamo praktično vse naše pametne naprave tako ali drugače povezano v omrežje, tudi lahko silovito prispeva k temu, da se določeni napadi dogajajo že v naših hišah. Kibernetski prostor je eno od temeljnih področij, kjer se bodo odvijale prihodnje bitke. Naslednja pomembna stvar je tudi terorizem in ekstremizem. Po porazu Islamske države so številni borci začeli potovati iz Sirije, iz Iraka nazaj v Evropo. Neobvladovanje migracijskih tokov je prispevalo k temu, da so lahko številni islamski borci neovirano vstopili tudi na območje Evropske unije. Kibernetska varnost ter ekstremizem in terorizem sta dve področji, ki potrebujeta posebno pozornost. Pri kibernetski varnosti nas čaka še veliko dela. Številne države v Evropski uniji že razvijajo ofenzivne zmogljivosti, medtem ko se Slovenija še vedno trudi zgolj z defenzivnimi zmogljivostmi. Prav ekstremizem je na nek način razkril ranljivost Slovenije. Zadnji primeri so pokazali, da Slovenija nima zakonske podlage, kjer bi lahko učinkovito spremljali domače ekstremiste, še zlasti v obdobju, ko policija nima ustreznih dokazov za ukrepanje. V javnosti se je razvila silovita debata, kdo naj te pristojnosti in ta pooblastila prevzame. Vlada je predlagala Sovo. Kar je nas v Novi Sloveniji motilo, je bil zlasti nadzor nad uporabo teh prikritih preiskovalnih ukrepov. V Novi Sloveniji se nam zdi nesprejemljivo, da bi Sovo na tej točki nadzorovala neka vladna ekipa, ker je prav tako del izvršne veje oblasti, ampak bi morali za nadzor nad tovrstnimi pooblastili zagotovo okrepiti Komisijo za nadzor obveščevalnih in varnostnih služb, ji pridati zraven še strokovno skupino, ki bo lahko učinkovito vršila strokovni nadzor tudi nad uporabo potencialnih teh prikritih preiskovalnih ukrepov. Tudi zato danes Nova Slovenija te resolucije ne more podpreti, ne bomo pa ji nasprotovali, ker vendarle vsebuje nekaj pozitivnih stvari.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, zaključujemo predstavitev stališč poslanskih skupin. Ugotavljam, da amandmaji k dopolnjenemu predlogu resolucije niso bili vloženi. Glasovali bomo o predlogu resolucije danes v okviru glasovanj, to je pol ure po končani 15. točki dnevnega reda. S tem prekinjam to točko dnevnega reda. Prehajamo na 15. TOČKO DNEVNEGA REDA, TO JE NA RAZPRAVO O ODGOVORU MINISTRA ZA OKOLJE IN PROSTOR SIMONA ZAJCA NA POSLANSKO VPRAŠANJE BRANKA SIMONOVIČA V ZVEZI Z ZAGOTAVLJANJEM USTAVNE PRAVICE DO PITNE VODE ZA PREBIVALCE NA OBMOČJU RIŽANSKEGA VODOVODA. Državni zbor je na 10. seji sklenil, da opravi razpravo o odgovoru ministra za okolje in prostor gospoda Simona Zajca na poslansko vprašanje gospoda Branka Simonoviča v zvezi z zagotavljanjem ustavne pravice do pitne vode za prebivalce na območju rižanskega vodovoda. Besedo predajam gospodu Branku Simonoviču za dopolnilno obrazložitev predloga za razpravo o odgovoru ministra za okolje in prostor. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, gospod predsednik. Lep pozdrav vsem prisotnim! Železniška nesreča, iztirjeni vagoni, izlitje kerozina le nekaj kilometrov od glavnega vodnega vira za oskrbo s pitno vodo prebivalstva istrskih občin, 90 tisoč nas je plus vsaj še 45 tisoč turistov v poletni sezoni, narekujejo hitro in učinkovito ukrepanje. Potrebo po pitni vodi, ki v poletnih mesecih v konicah naraste do 420 litrov na sekundo, javno podjetje Rižanski vodovod zagotavlja tako, da skoraj polovico potrebnih količin, to je nekaj več kot 200 litrov na sekundo, kupi od sosednjih vodovodnih podjetij, od Kraškega vodovoda in uvozom iz Hrvaške. Nakupa večjih količin vode ne dopuščajo zmogljivosti vodovodnega omrežja, tudi če bi bila voda na voljo. Vodna oskrba v slovenski Istri temelji na viru Rižana, ki pa kot edini pravi vodni vir vodooskrbnega sistema nima rezerve ob izpadu. Ob letošnji nesreči kaže izreči priznanje tako ministru Simonu Zajcu kot vsem tistim, ki so sodelovali v delovni skupini, pripravljali in izvajali ukrepe, da iztekli kerozin ni prišel do vodnega vira. Lahko samo upamo, da bo tako tudi ostalo. Z reševanjem problematike pomanjkanja vode na območju slovenske Istre so se začeli ukvarjati že v 80. letih prejšnjega stoletja. Od takrat do danes je bilo zamišljenih in na različnih nivojih obdelanih kar devet variant, katerih rešitve so bile usmerjene predvsem v iskanje dodatnega vodnega vira za zagotavljanje dolgoročne varne oskrbe območja slovenske Istre in kraškega zaledja s pitno vodo. Projekt oskrbe je bil zaradi pomembnosti, zahtevnosti in kompleksnosti problematike uvrščen med prioritetne naloge v programu izvajanja nacionalnih projektov državne infrastrukture. Ministrstvo za okolje in prostor je leta 2002 naročilo študijo oskrbe prebivalstva s pitno vodo v slovenski Istri in zalednem kraškem območju, preveritve možnih vodnih virov s ciljem dolgoročne in regionalno zasnovane rešitve. V primerjalni analizi je bilo ugotovljeno, da ima med vsemi naštetimi variantami bistveno prednost varianta Padež/Suhorica, ki edina v celoti izpolnjuje zahtevana programska izhodišča. Na strokovnem svetu Ministrstva za okolje in prostor je bila ta varianta 25. oktobra 2002 sprejeta kot rešitev, za katero se pripravijo nadaljnje projektne aktivnosti. S sklepom ministra z dne 6. 3. 2003 so bile aktivnosti prve faze, to je preveritve in izbira vodnega vira, zaključene. Začel se je postopek umeščanja projektnih aktivnosti v prostor. To je tudi objavljeno v Uradnem listu Republike Slovenije 17/2004. Izgradnja projekta naj bi bila zaključena v letu 2011. Ministrstvo za okolje in prostor je leta 2006 zaustavil aktivnosti priprave državnega lokacijskega načrta z obrazložitvijo, da bo izdelana vizija celotne projektne dokumentacije in na podlagi zaključkov sledila odločitev o nadaljevanju projekta. Predmet ponovnega pregleda niso bile projektne rešitve in variante, ki so bile obravnavane v sklopu priprave projektne investicijske dokumentacije. Ekspertno mnenje oziroma študija se je nanašala na oceno variante vodnega vira Klivnik in Mola, ki je bila že prvič ovržena kot tehnično neizvedljiva v primerjalni študiji 2002 in drugič v sklopu delovne skupine. Glede na sedanjo prakso izvajanja projektnih aktivnosti obstaja vse bolj realen scenarij, da bo po desetletjih iskanja vodnega vira stanje še nadalje ostalo nespremenjeno. Dosedanje aktivnosti kažejo, da smo se pri vsaki varianti ponovno vračali na začetek in ustanovili neko delovno skupino, ki je ponovno proučevala že preučeno. Ali bo oskrba z vodo v slovenski Istri kot do sedaj odvisna od dobre volje sosednje Hrvaške, ki pa tudi zaradi svojih naraščajočih potreb po pitni vodi tudi ob še tako ugodni politični klimi dolgoročno ne bo mogla zagotoviti nemotene dobave vode v Slovenijo. Spoštovani gospod minister! Ponovno vas sprašujem in pričakujem [[…]]
Gospod poslanec, prekoračili ste svoj čas. Pravila veljajo za vse, tudi za podpredsednike Državnega zbora. Imeli ste 5 minut in ste čas prekoračili za 35 sekund.
Bom pa v stališču dokončal.
Saj razumete, pravila veljajo za vse [[…]]
[[…]]ampak do 30 sekund je dovoljeno, vi ste me prej prekinili. Hvala lepa.
Pri 25. sekundi prekoračitve sem vas opozoril, da pravila veljajo tudi za podpredsednike Državnega zbora. Verjamem, da razumete. S tem besedo predajam ministru gospodu Simonu Zajcu. Izvolite.
Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Slovenija je z vodo bogata država, ki pa ni prostorsko niti časovno enakomerno porazdeljena, zato je zelo pomembno, da učinkovito upravljamo z njo tako z vidika kakovosti kot tudi z vidika varstva količin vode. Z vidika oskrbe prebivalstva s pitno vodo se v Sloveniji pretežno uporablja podzemna voda, kar 93 % vode se za javno oskrbo zajema iz izvirov, vrtin in vodnjakov. Za oskrbo s pitno vodo in vse druge uporabe vode uporabimo v Sloveniji le manjši delež razpoložljive vode, in sicer okoli 3 % razpoložljivega odtoka vode. Varstvo vodnih virov za javno oskrbo s pitno vodo se zagotavlja z določitvijo vodovarstvenih območij, ki obsegajo 17 % Slovenije. Pitna voda je ključna dobrina za življenje prebivalcev Republike Slovenije, zato mora biti njeno zagotavljanje med našimi skupnimi prioritetami. Pravega pomena javne službe s pitno vodo pa se pravzaprav zavemo šele, ko pride do motenj pri njeni oskrbi, zato je treba storiti vse, da do tega v prihodnosti ne bi več prihajalo. Z opisom pravice do pitne vode v Ustavo Republike Slovenije v letu 2016 je bil storjen nov korak k zaščiti pitne vode in vodnih virov, ki so sedaj varovani na najvišji pravni ravni. Delo na uskladitvi zakonodaje s spremembo Ustave Republike Slovenije se je v tem mandatu intenzivno pospešilo z ustanovitvijo in delovanjem medresorske delovne skupine. Aktivnosti, povezane z implementacijo sprememb ustave v zvezi s pitno vodo, so bile predstavljene predstavnikom Združenja občin in Zbornice komunalnega gospodarstva, dogovorjeno pa je bilo tudi nadaljnje sodelovanje z njimi. Prvo spremembo zakonodaje pa boste poslanci že v kratkem dobili tudi na mize, torej spremembo Zakona o vodah, ki že uresničuje del te spremembe ustave. 25. junija je v predoru v Dolu pri Hrastovljah iztirili šest vagonov tovornega vlaka, pri čemer je prišlo do izlitja kerozina. Ob tem se je pokazala ranljivost vodnega vira za slovensko Istro in nemudoma smo začeli iskati rešitve zagotovitve dolgoročnih vodnih virov za vodooskrbo slovenske Istre. 11. julija sem ustanovil delovno skupino za zagotovitev dolgoročnih vodnih virov za vodooskrbo slovenske Istre in zaledja, v katero smo vključili tudi vse župane tega področja, vodenje skupine pa sem zaupal direktorju Direkcije Republike Slovenije za vode gospodu Tomažu Prohinarju. Sicer sem najprej vodenje te skupine ponudil tudi kateremu od županov, a so vsi menili, da je bolje, da skupino vodi gospod Prohinar. Ta je opravil že vrsto razgovorov, na direkciji so zbrali vso obstoječo dokumentacijo iz preteklih poizkusov načrtovanja ureditve dodatnega vodnega vira in pripravili projektno nalogo. Prvo srečanje skupine v polni sestavi je potekalo konec julija, včeraj so se člani ponovno sestali, predstavljena jim je bila vsebina projektne naloge. Ključna izhodišča, upoštevana pri določitvi možnih variant, so bila naslednja: zagotoviti je treba stabilne vodne vire in sistem za oskrbo s pitno vodo širše regije, vodni viri in transportni cevovodi se morajo nahajati v Sloveniji, posegi ne smejo vplivati na stanje vodnega okolja, upoštevati je treba hidrografske značilnosti in omejitve ter zagotoviti izkoriščenost obstoječih vodnih virov, objektov in cevovodov v največji možni meri, tudi s ciljem, da se dosežejo želeni rezultati v najkrajšem možnem času z upoštevanjem ekonomske in finančne vzdržnosti projekta. S tem so podana izhodišča za pripravo študije, ki bo upoštevala naslednje variante vodnih virov, s katerimi se vsi deležniki te skupine strinjajo, in sicer z izrabo že obstoječih vodnih virov na tem območju in morda tudi izven njega, zagotavljanje dodatnih količin vode iz že zgrajenih akumulacij in zagotovitev novega vodnega vira z izvedbo nove akumulacije. Rešitev mora biti racionalna in finančno vzdržna, saj bodo stroške zagotavljanja vode občutili in nosili tudi oziroma predvsem uporabniki. Zagotoviti jim moramo torej ne le vodo, temveč tudi čim cenejšo vodo. Prepričan sem, da je skupina na dobri poti in se je rešitve lotila smiselno, strokovno in odgovorno. Zakaj? Prvič, ker doslej še ni bilo pristopa k študiji, v kateri bi bile vse variante enakovredno obravnavane in primerjane. Tokrat projektna naloga vključuje vse relevantne variante, če pa se bo tekom izvajanja naloge izkazala še kakšna smiselna in izvedljiva varianta, bo lahko tudi ta dodatno vključena v primerjavo. Ker se je skupina na problem sodelovanja in povezovanja med posameznimi izvajalci vodooskrbe odzvala tako, da je vse povezala in ker se stroka doslej ni mogla poenotiti okrog rešitve in so različni strokovnjaki oziroma skupine strokovnjakov favorizirale različne variante, je pomembno, da se o isti nalogi in na enak način, obravnavajo in primerjajo vse relevantne variante. Hvala.
Gospod minister, prav kakor da ste bili tempirani na minus 25 sekund. S tem spoštovane gospe, spoštovani gospodje, prehajamo na predstavitev stališč poslanskih skupin. Gospod Branko Simonovič, brez časovne omejitve, razen 30 minut, beseda je vaša v imenu Poslanske skupine Demokratične stranke upokojencev Slovenije. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Še enkrat pozdrav. V Poslanski skupini Desus spremljamo in soglašamo s tistimi, ki menijo, da je iztirjanje vlaka z vagoni kerozina v predoru Hrastovlje 25. junija letos boleče opozorilo na dve ključni neizvedeni investiciji v regiji: gradnja drugega tira Divača-Koper, kot ključnega za obstoj in razvoj koprskega pristanišča in zagotovitve zadostnega in varnega vodnega vira za Slovensko primorje. Za obe investiciji so bila v finančni perspektivi 2004–2008 že zagotovljena sredstva iz kohezijskega sklada. Nesreča je ogrozila najpomembnejši vodni vir v regiji, ki zagotavlja preko 75 % potrebnih vodnih količin za oskrbo s pitno vodo okoli 90 tisoč prebivalcev v regiji in vsaj še 45 tisoč turistov v sezoni. Tudi v najboljšem sušnem obdobju vodni vir Rižana zagotavlja najmanj eno tretjino potrebnih količin vode v sezoni, ki jih nikakor ni mogoče nadomestiti iz drugih vodnih virov. Že pojav najmanjših količin kerozina na izviru Rižane pomeni ustavitev oskrbe iz vodnega vira. Dolgoletna povprečna dnevna poraba pitne vode v regiji znaša 270 litrov na sekundo, ki se v poletnem času predvsem zaradi turizma poveča na 320 litrov na sekundo in lahko v konici porabe dosega tudi preko 420 litrov na sekundo. V poletnih mesecih, ko se bistveno zmanjšajo pritoki Rižane, primanjkljaj vodnega vira nadomeščamo z uvozom vode iz sosednjih vodooskrbnih sistemov, Kraškega vodovoda in uvozom iz Hrvaške. V kritičnih poletnih mesecih lahko uvoz dosega slabo polovico vseh potreb pitne vode v regiji. Tehnološke omejitve transportnih zmogljivosti onemogočijo transport večjih količin vode, če tudi bi te bile teoretično na voljo. Projekt oskrbe z vodo je bil zaradi pomembnosti, zahtevnosti in kompleksnosti problematike uvrščen med prioritetne naloge v programu izvajanja nacionalnih projektov državne infrastrukture z naslednjimi programskim izhodišči. Republika Slovenija se je odločila, da pristopi k rešitvi z novim neodvisnim regionalnim vodnim virom, ki bo zagotavljal suverenost države pri njegovem upravljanju in s katerim bo oskrba prebivalstva s pitno vodo v regiji dolgoročno rešena. Zagotoviti vodni vir, ki ima najmanjši možni potencial ogroženosti tako glede količin kot tudi kakovosti surove vode. Zaščitna območja in transportni cevovodi se morajo nahajati v Sloveniji. V skladu z direktivami Evropske unije je treba zagotoviti zadostne količine vode znotraj vodnega območja Jadranskega morja. Na teh izhodiščih je strokovna delovna skupina MOP leta 2002 na različnih nivojih obdelala 9 variant in ugotovila, da ima med vsemi variantami bistveno prednost varianta Padež, Suhorica, ki edina v celoti izpolnjuje zahtevana programska izhodišča. Varianta je bila na strokovnem svetu MOP sprejeta kot ustrezna. Investitor MOP je nadaljeval z aktivnostmi pri pripravi projektne prostorske in okoljske dokumentacije, postopek sprejemanja prostorskega izvedbenega akta, pridobitve dovoljenja za gradnjo in pripravo vloge za sofinanciranje projekta iz kohezijskega sklada. Projektne aktivnosti so bile s strani MOP v letu 2006 zaustavljene z obrazložitvijo, da bo izdelana celotna revizija projektne dokumentacije in na podlagi zaključkov naj bi sledila odločitev o nadaljevanju projekta. V Poslanski skupini Desus smo mnenja, da je treba s projektom nadaljevati tam, kjer so ga zaustavili, in končno prenehati z imenovanjem delovnih skupin, ki z mnenji in analizami proučujejo že ugotovljeno. Prebivalci slovenske Istre potrebujemo nov dodatni vir pitne vode, kar nam zagotavlja tudi 70.a člen Ustave Republike Slovenije. Hvala lepa.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. Gospod Dušan Šiško v imenu Poslanske skupine Slovenske nacionalne stranke. Izvolite, gospod poslanec.
Spoštovani vsi prisotni! V Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke imamo rešitev za ta problem, ki je nastal letos v povezavi z rižanskim vodovodom, kakor tudi za v bodoče probleme. Kras ponuja rešitev, ponujena je bila pred leti, vendar so jo obalne občine zavrnile. Pod Jugoslavijo je vojska sprejela odločitev, da se zgradi brestoviški vodovod. Ta je povezan z brestoviškim zajetjem, ki je pod nivojem morja, kjer se nahaja pitna voda. Kvaliteta vode iz teh virov je izjemna. Pretočnost vodovoda je dobra, infrastruktura je v določeni meri zgrajena, prav tako pa črpališča že obstajajo. Voda v tem zajetju ne presahne. Obalne občine, kot so Izola, Piran, Koper rešujejo vodovodno oskrbo s pomočjo rižanskega vodovoda. Brestoviškega vodovoda pa nikoli niso koristile. To obalno območje je zelo občutljivo, saj predstavlja Kraški rob, po drug strani pa zelo tranzitno območje zaradi Luke Koper. Kar pride na planoti do izlitja je dolgoročno zelo nezanesljiv vir pitne vode. Na območju Krškega roba poteka peti transevropski železniški koridor, po katerem se prevaža vsa svinjarija, saj gre vse sporno blago v večini primerov na železnico. Seveda gre nekaj blaga tudi po cestah, oba koridorja pa prečita območje rižanskega vodovoda, zato je zelo pomembno, da se v prihodnje prepreči podobna katastrofa, kot se je zgodila letos. Na tehtnico je treba dati zgrajeno prometno infrastrukturo in vodovno infrastrukturo. Po našem mnenju je lažje zagotoviti ustrezne vodne vire, kot pa spreminjati prometno infrastrukturo. Temeljno poslanstvo Ministrstva za okolje in prostor je, skrbi za trajnostni razvoj. Nedvomno pod to smernico sodi tudi rešitev dolgoročne preskrbe s pitno vodo za prebivalce obalnih občin. Predlagamo, da ministrstvo preuči vse možnosti, da bi se povezala infrastruktura za zagotavljanje pitne vode obalnih občin z brestoviškim vodovodom. Takšna povezava bi pomenila za prebivalce obalnih občin varno in stabilno vodno oskrbo v 100 %. Tudi obalnim občinam bi moralo biti v interesu, da sofinancirajo tak priključek in se v naprej izognejo katastrofam, kot se je zgodila letos. Trenutna dela na rižanskem vodovodu, in sicer s poglabljanjem obstoječih vrtin in vrtanje novih vrtin nikakor niso dolgoročna rešitev. Prosim, da razmišljate o predlogu.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča vaše poslanke skupine. Sedaj imate besedo gospod Zvonko Černač v imenu poslanske skupine Slovenske demokratske stranke. Izvolite.
Lep pozdrav vsem prisotnim tudi z moje strani, še posebej ministru. Jaz moram reči, da nad tistim, kar je povedal, sem kar malo razočaran. Glede na to da so minili že skoraj trije meseci, od kar je bilo to poslansko vprašanje 9. julija v Državnem zboru postavljeno in zahtevana razprava o odgovoru, ki po mnenju postavljavca poslanca Simonoviča ni bil ustrezen. Glede na to da je minister takrat v odgovoru napovedal hitre rešitve in glede na to da so skoraj trije meseci mimo, sem jaz danes z njegove strani pričakoval konkretne odgovore na konkretna vprašanja. V teh treh mesecih bi morala ekipa na ministrstvu teh sedem variant, ki so baje še vedno na mizi, preučiti, pa če je še kakšna nova realna, v Državnem zboru pa danes te stvari predstaviti in predstaviti čarovnico, do kdaj bo ta končna odločitev sprejeta in kdo bo vključen v ta postopek. Žal tega danes, ne glede na to, da ima minister še uro na voljo, da bi to povedal, verjetno ne bomo slišali, glede na to kar je bilo uvodoma povedano. Tudi jaz bi se rad obrnil nekaj časa nazaj, glede na to da to iskanje ustrezne rešitve z vodooskrbo Obale sega zelo daleč nazaj, bom tudi sam izpostavil nekaj mejnikov na tej poti, ki se mi zdijo najbolj pomembni, ker časa ni dovolj za vse. Treba se je zavedati, da so o tem, da bo treba zagotoviti nek dodaten vir za vodooskrbo Obale, predvsem pa tudi nadomestni vir, da so razmišljali o tem že zelo daleč nazaj. Ta razmišljanja segajo v 50. leta prejšnjega stoletja, takrat je bila poraba vode na Obali bistveno bistveno manjša, kot je poraba danes. Takrat je bila poraba nižja od milijona kubičnih metrov, ta poraba se je potem zelo hitro povečevala v 70. letih na 4 milijone kubičnih metrov, v 80. letih se je skoraj podvojila na 7 milijonov kubičnih metrov. Ta premica se bo verjetno tudi v nadalje povečevala. Več kot jasno je, da obstoječa oskrba, ki temelji na Rižanskem vodovodu in dodatku iz Republike Hrvaške in iz Kraškega vodovoda iz zajetja Klariči pri Brestovici in ta dodatek iz istrskega vodovoda Buzet, kjer pa je zajetje, ki je po arbitražnem sporazumu pripadlo Republiki Hrvaški, da ti dodatni viri perspektivno gledano ne zadoščajo več. Povedano je že bilo s strani predlagatelja oziroma poslanca, ki je postavil to vprašanje, da je konkretnem korak glede izboljšanja vodooskrbe in istočasno zagotavljanje rezervnega vodnega vira bil storjen šele v letu 2004, ko je takratno ministrstvo sprejelo in v Uradnem listu objavilo Program priprave državnega lokacijskega načrta za ureditev oskrbe s pitno vodo slovenske Istre in zalednega kraškega območja. V tem programu priprave sta bili kot najustreznejši rešitvi predvideni dve akumulaciji, in sicer na vodotoku Padež in na vodotoku Suhorka. Kasneje, ko se je šlo po tej poti, se je ugotovilo, da je ta investicija v akumulacijo Padež enormno visoka, okoli 80 milijonov evro so bile številke. Na tej poti so se pojavili še drugi zapleti formalne, okoljske narave in tako naprej. Zaradi tega se po tej poti ni nadaljevalo in ta projekt je bil ustavljen. Pomemben mejnik predstavlja februar 2011, ko je bila na predlog Ministrstva za okolje in prostor med ministrstvom in devetimi obalnimi in kraškimi občinami podpisana pogodba o pripravi, izvedbi in obratovanju sistema oskrbe s pitno vodo obale in Krasa. Cilj tega je bila izgradnja vodovodnih sistemov na kraškem območju, zagotovitev predvidoma dodatnih 200 litrov na sekundo dodatne vode za Obalo in za nosilko tega projekta je bila določena občina Sežana, koordinator pa Kraški vodovod. Zagotovljena so bila tudi sredstva iz kohezije. Večinoma iz kohezije, manjši del sredstev občin v prejšnji finančnih perspektivi 2007–2013. Zakaj se po tej poti ni šlo? Ker nosilec naloge ni opravil. Nosilec ni izpolnil formalnih pogojev, ni pridobil služnosti, ni pridobil dovoljenj. Zaradi tega je država leta 2014 ugotovila, da ni pogojev, da bi bil ta projekt izveden, ker bi moral biti po finančni perspektivi 2007–2013 zaključen do konca leta 2015. Zaradi tega se je ta postopek ustavil in projekta ni bilo mogoče izvesti. Nadaljnji korak v zadnjem obdobju šestih let 2013–2019 predstavlja aktivnosti Rižanskega vodovoda, ki so šle v glavnem v smeri razsoljevanja slane morske vode. Postavljena je bila neka pilotna naprava v marini Koper, ocena investicije pa je bila na 20 milijonov evrov, vendar je bila na koncu ugotovitev stroke, da ta pot pa za Slovenijo, ki je polna čiste pitne vode, pa le ni prava. Razmišljanja, ki so se pojavila tudi v zadnjih treh, štirih letih so bila povezava na Tržaški vodovod. Ta razmišljanja tudi niso prava. Voda je po moji oceni strateška surovina tako kot nafta, še bolj kot nafta, in pri strateških surovinah se ni dobro preveč vezati na naše sosede, ne glede na to, v kako dobrih prijateljskih odnosih smo z njimi, ne na Republiko Italijo in ne na Republiko Hrvaško. Slovenija mora kvečjemu delovati v nasprotni smeri. Mi imamo toliko vode, da bi jo lahko sosedom prodajali, če bi gospodarno in racionalno z njo upravljali. Pri vseh teh razmišljanjih je pa zanimivo, da v vsem tem obdobju nihče, pa tudi minister danes tega ni izrecno omenil, ni obudil ideje, ki pa ni bila ideja samo kot ideja, ampak je obstajal celo nek idejni projekt, to idejo pa je omenil poslanec Simonovič, ko je postavil vprašanje 9. julija o vodnem viru Malni pri Planini. Ta ideja je bila na papirju kot idejni projekt narisana leta 1965, daljnega leta 1965, ko so bile popolnoma druge okoliščine, ko je bila poraba vode bistveno nižja in ko je bil takratni postojnski vodovod v relativno slabem stanju. Enako je veljalo tudi za vodarno Malni in tako naprej. Zakaj danes Malni po moji oceni in po oceni Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke lahko predstavlja še bolj realno in relativno hitro ter cenovno ugodno rešitev glede zagotavljanja dodatnih in rezervnih virov za vodooskrbo obale, kot so jo predstavljali leta 1965? Vodarna Malni, vodarna Korotan, celoten vodovodni sistem pivške doline, vodovodni sistem, ki napaja občini Postojna in Pivka, in vsa ostala infrastruktura, povezana s tem, je bila prenovljena oziroma na novo zgrajena v 90 % iz kohezijskih sredstev sedanje finančne perspektive 2014–2020. Ta projekt in še deset drugih v vrednosti skoraj 300 milijonov evrov je bil sicer v financiranje iz kohezije uvrščen že v času prejšnje perspektive 2007–2013, in sicer leta 2012 v času druge Janševe vlade v okviru tako imenovanega overcommitmenta. Šlo je za območja, ki preko prenove vodovodnih sistemov po novem zagotavljajo čisto in kvalitetno pitno preko 600 tisoč prebivalcem te države. Ti projekti so večinoma že zaključeni, ker so bili pripravljeni za financiranje že v prejšnji perspektivi, so bili ready to go, in so začeli takoj po zaključku formalnosti z novo finančno perspektivo, se pravi 2014–2020. Torej druga Janševa vlada je kljub kratkemu mandatu, za razliko od naslednice, ki se ukvarja z vpisom pravice do pitne vode v ustavo, preko konkretnih odločitev poskrbela, da se ta pravica ljudem tudi uresničuje. Kot sem uvodoma povedal, bi moral biti med temi projekti tudi vodovod, ki bi zagotavljal boljšo vodooskrbo Obale, a ga žal zaradi tega, ker nosilec ni pravočasno opravil naloge, ni bilo. Leta 2014 je bil ustavljen. Prvi razlog, zakaj je po našem mnenju vodni vir Malenščica oziroma Malni ustrezen, je nov vodovod. Drugi razlog je ta, da ta vodovod sega v Košansko dolino in se na zelo kratki razdalji približa vodovodu, ki ga oskrbuje Kraški vodovod in iz katerega že danes Obala dobiva znatne količine vode, skoraj polovico v najbolj sušnem obdobju. Tretji razlog je kvaliteta vode. In četrti razlog so količine, ki so na voljo. Po podatkih Agencije Republike Slovenije za okolje znaša minimalna izdatnost vira Rižane 0, 2 kubična metra na sekundo. Minimalna izdatnost Malenščice pa je petkrat večja in znaša 1, 1 kubičnega metra na sekundo. 9. julija je bilo ministru postavljeno poslansko vprašanje glede zagotavljanja vodooskrbe obale glede na to, da obstoječe kapacitete rižanskega vodovoda že sedaj ne zadoščajo in se štiri obalne občine že danes oskrbujejo iz dveh dodatnih virov preko Kraškega vodovoda Sežana in istrskega vodovoda Buzet. Minister v odgovoru takrat ni podal zadovoljujočih pojasnil, povedal pa je takrat, da se čez dva dni, torej 11. 7., to je danes tudi potrdil, na ministrstvu dobijo tako predstavniki občin kot Direktorata za vode in investicije in Direkcija za vode, da začnejo ta postopek, kaj je bilo v preteklosti že narejenega, katere so tiste najboljše rešitve. Povedal je, da jih je bilo v preteklosti določenih devet, ena od teh, da je status quo, ki je nesprejemljiva. Potem druga, ki jo je omenil, je bilo razsoljevanje, za katerega je omenil, da tudi absolutno ne pride v poštev. In nadaljeval, »da imamo še sedem ostalih, ki jih bo zdaj treba pretresti, katera je najboljša v smislu količine vode, stabilnosti, ekonomske upravičenosti in tako naprej. Tisto varianto, za katero se bomo odločili – ali pa morda dve, bomo mi maksimalno prednostno obravnavali. Maksimalno prednostno bomo obravnavali na našem ministrstvu, tako da v tem delu bo to šlo zelo hitro.« Konec citata. In danes je minister po skoraj treh mesecih tukaj in danes bi mi želeli slišati, kateri ti dve varianti sta bili sedaj proučeni in kateri sta ti dve varianti, na katerih se bo delalo naprej in kakšna je časovnica. Ker po naši oceni samo ministrstvo seveda tega ne bo sposobno narediti. Jaz mislim, da tukaj gre bolj za neko podporo. V vsakem primeru bodo morale občine stopiti pri temu projektu skupaj, določiti nekega konkretnega nosilca, ki bo te postopke peljal, ki pa po moji oceni ne sme biti nekdo, za katerega se že danes ve, da te naloge ni sposoben izpeljati. Mora biti nekdo, ki je v preteklosti že delal na teh projektih, uspešno pripeljal do konca, kajti edino to je porok temu, da se bo potem ta varianta, ki bo izbrana tudi uresničila v življenju. Jaz osebno in tudi v Poslanski skupini Slovenske demokratske stranke menimo, da bi bil danes ta čas porabljen v prazno, v kolikor minister v nadaljevanju kaj več ne pove. Moram pa reči, da podpiramo to, kar je povedal glede izhodišč. Govoril je o tem, da so predpostavke, da je treba iskati pri stabilnih vodnih virih, da morajo potekati viri in transporti preko Republike Slovenije – se strinjamo, voda je strateška surovina; da je treba maksimalno izkoristiti obstoječe vire in da je treba pri iskanju najbolj optimalne rešitve izhajati tudi iz ekonomike. Se pravi iz tega, da se izberejo rešitve, ki bodo tudi finančno najbolj optimalne. Vse to podpiramo. Ne podpiramo pa tega časovnega vakuuma, ker je bilo povedano, da se je ta skupina sestala 11. julija in ponovno šele včeraj. To je po našem mnenju nepotrebno. Ekipe na ministrstvu so številne, stroka to področje po našem mnenju obvladuje in lahko na podlagi podatkov, ki obstajajo, v različnih bazah podatkov in v evidencah, v relativno kratkem času naredi evalvacijo med posameznimi rešitvami. Tako da pričakujemo v nadaljevanju od ministra kaj več konkretnih pojasnil, predvsem pa bi želeli slišati časovnico, po kateri naj bi se ta projekt nadaljeval, in razmišljanja o tem, kako in na kakšen način naj bi bila ta naloga poverjena nosilcu, da bo tudi uspešno pripeljana do zaključka. Hvala.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. Gospod Robert Pavšič v imenu Poslanske skupine Liste Marjana Šarca. Izvolite.
Hvala, gospod predsednik. Dober dan vsem skupaj, spoštovane kolegice in kolegi! Slovenija ni klasično bogata z naravnimi dobrinami, kot so rudnine, plin ali nafta, ima pa več drugih primerljivih prednosti, predvsem naravnih. Velika pogozdenost in voda sta tisti dobrini, ki bosta po napovedih svetovnih strokovnjakov v prihodnosti ključni. Nafto lahko namreč nadomestimo z alternativnimi viri, vode pa ne moremo. Ampak poglejmo onkraj rezervnih vodnih virov in razglabljanja o različnih konceptualnih možnostih. Zato smo danes tukaj – zaradi zagotavljanja pitne vode Slovenkam in Slovencem. To po novem tudi ustavno kategorijo moramo skrbno varovati, vendar se dajmo najprej vprašati, čigava odgovornost je pravzaprav voda. Zagotovo je na prvem mestu sistem, torej vse veje oblasti, potem so tukaj različne institucije, ki delujejo pod okriljem države. Pomembne so tudi nevladne organizacije, civilne iniciative, lokalna samouprava in tako naprej. In kaj vse to pokaže? Da je vprašanje dostopa do pitne vode eno ključnih vprašanj, in to ne le v Sloveniji, ampak globalno. Zato je odgovornost do zagotavljanja neoporečnih vodnih virov tudi naša, osebna. Je odgovornost posameznih občin in županov, je odgovornost države, je odgovornost vseh ljudi na tem planetu. In potrebno se je je lotevati skrajno odgovorno ter predvsem dolgoročno vzdržno. Danes se posvečamo zadnjemu dogodku, ki k sreči do zdaj ni imel posledic za zdravje ljudi, je pa še enkrat znova odprl ključna vprašanja ne le za uporabnike rižanskega vodovoda, ampak za vse prebivalce naše države. Koliko je namreč podobnih vodovodnih sistemov po Sloveniji? Vsak se lahko v tej situaciji prepozna in tudi detektira posamezne nevarnosti. Enako kot na Obali imamo podobno situacijo tudi na področju notranjsko-primorske regije, predvsem na tako imenovanem Počku – prejle je kolega omenjal vodno zajetje Malni, to je to. Vodonosniki na kraškem področju so še posebej občutljivi in odvisni od različnih aktivnosti. Nevarnosti predstavljajo predvsem posegi v okolje, industrija, kmetijstvo in tudi druge aktivnosti. Zato so nujno na področju celotne Slovenije potrebne sistemske spremembe. Za vsako vodno območje posebej je nujno oblikovati takšna pravila delovanja, ki bodo dolgoročno zagotavljala zaščito posameznih vodnih virov in posledično zdravja ljudi. In vendar obstaja občutek, da država ni naredila dovolj, da bi takšno stanje vzpostavila. Vsaj ne dovolj hitro. Še vedno namreč za kar nekaj teh območij čakamo na vodovarstvene uredbe, ostrejši inšpekcijski nadzor in sprejetje dejanskih ukrepov za zaščito. Dogodki iz Rižane so le povod za konkretnejši pritisk tako na za to pristojne resorje, predvsem ministrstvo za okolje, kot tudi na to ustanovo, da sprejme ali pa vsaj podpre ustrezno zakonodajo, ustrezne dokumente. Ampak odgovornost je tudi na lokalnem nivoju. Pri vodi namreč ne smejo prevladovati le najožji lokalni interesi, ampak je potrebno dojeti ter zajeti celotno sliko. Odgovornost pa je konec koncev, kot že poudarjeno, tudi pri nas samih, ne le za izvajanje pritiska, ampak za racionalno uporabo ter izrabo te vode. Od ministrstva seveda pričakujemo hiter odziv in ustrezne strokovne rešitve, pri tem pa se mora politika na vseh nivojih poenotiti. To področje ne sme nikakor postati prostor plemenitenja političnega kapitala. Do zdaj, vsaj v tej razpravi, ki je potekala, oziroma v predstavitvi stališč, je to potekalo zelo konstruktivno, ampak se bojim, da se lahko hitro obrne v ravno to – možnost za poceni populizem in bolj malo konkretnih predlogov in rešitev. Danes bo zagotovo najtežje v tem prostoru biti minister za okolje. Upravičeno od njega pričakujemo ukrepe, in to nemudoma. Zagotovo je za nami kar nekaj izkušenj s tega področja, veliko zamujenih priložnosti, dolga zgodovina neukrepanja, potrpežljivosti pa je vedno manj, in prav je tako. Ljudje so ob preteklih dogodkih upravičeno zaskrbljeni. V večini vodonosnikov v Sloveniji imamo še možnost preventivnih ukrepov, ponekod pa te možnosti ni več. Vzemimo ta tragični dogodek, ki mu zagotovo lahko tako rečemo, za enega zadnjih opozoril narave. Mi namreč pridemo in gremo, zemlja pa je le ena, Rižana je le ena, voda je le ena. Stopimo danes skupaj in naredimo korak naprej vsaj na tem področju. Hvala.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. Mag. Meira Hot pa v imenu Poslanske skupine Socialnih demokratov. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovani gospod predsednik. Spoštovani minister, kolegice in kolegi! Pitna voda in vodni viri predstavljajo tako pomembna obče človeška vprašanja, da si nedvoumno zaslužijo zaščito na ustavni ravni. V letu 2016 je Državni zbor sprejel nov 70.a člen Ustave, ki določa, da ima vsakdo v naši državi pravico do pitne vode. V nadaljevanju ta isti člen določa, da so vodni viri javno dobro, ki po ustavi prednostno in trajnostno služijo oskrbi prebivalstva s pitno vodo in ne smejo predstavljati tržnega blaga. Torej javno dobro, ki je v upravljanju države. Ko se je konec letošnjega junija v Dolu pri Hrastovljah na eni od najbolj obremenjenih železniških prog v državi iztiril tovorni vlak, ni šlo za naravno nesrečo, tudi za višjo silo ni šlo, ampak je prišlo do navadne železniške nesreče, čeprav je razlitje kerozina ogrozilo podtalnico oziroma pitno vodo iz rižanskega vodovoda, od katerega je odvisnih 75 % celotne istrske regije, govorimo o dobrih 90 tisoč ljudeh. Žal nam je zaradi klavrnega stanja naše železniške infrastrukture, takšna nesreča je dejansko že dolgo grozila in na to bi morala biti država pripravljena veliko bolj, kot je dejansko bila. Istranke in Istrani sicer že desetletja, vse od leta 1965, glasno opozarjamo na dejstvo, da je stabilen, neoporečen vodni vir za nas življenjskega pomena. Zdi se, da nas je država večkrat poslušala, a nas ni razumela. Ko se je zgodila omenjena železniška nesreča, pa so se dodobra razgalile tudi vse pomanjkljivosti koordiniranega oziroma učinkovitega ravnanja za sanacijo posledic. Letos smo se v Istri spet povezali tudi politično in na tem mestu z velikim veseljem pozdravljam obuditev tesnejšega sodelovanja istrskih občin, Pirana, Izole, Kopra in Ankarana, ki so resornemu ministrstvu po prej omenjeni železniški nesreči poslale nekaj skupnih zahtev, od katerih naj izpostavim tri najbolj pomembne: takojšnja izvedba vseh potrebnih ukrepov in aktivnosti za preprečitev onesnaženja edinega vodnega vira za slovensko Istro, predstavitev terminskega načrta za zagotovitev aktivnosti zadostnega in varnega vodnega vira za slovensko Istro, nadzor nad železniško in cestno infrastrukturo nad vodovarstvenimi območji. Ministrstvo za okolje in prostor do danes žal še ni dalo konkretnih odgovorov na zahtevo občin, tako da nanje še vedno čakamo in jih pričakujemo. Na samo neodvisnost državnih organov se je sicer odzval tudi župan Mestne Občine Koper ter pozval Vlado k posredovanju informacij v zvezi z aktivnostmi glede novega vodnega vira za Istro. Ugotavljam, da takšna neodzivnost organov, pri tem ko nam grozi ekološka katastrofa, žal še zmanjšuje zaupanje v sposobnost reševanja zadevne problematike. Pred dobrimi osmimi leti smo v medijih zasledili spodbudno novico za prebivalce v slovenski Istri in na Krasu, in sicer da bo država do konca leta 2015 končala skoraj 50-milijonski projekt Oskrba s pitno vodo Obale in Krasa, ker naj bi za ta namen pridobili preko 26 milijonov evrov sredstev iz državnega oziroma evropskega proračuna. S projektom južnoprimorskih občin naj bi se na novo zgradilo oziroma rekonstruiralo 47 kilometrov transportnih vodovodov in 118 kilometrov primarnih in sekundarnih vodovodnih cevi. Bistveno pa naj bi se zmanjšale tudi vodne izgube. Do realizacije zaradi številnih vzrokov, ki jih bom navedla v nadaljevanju, žal ni prišlo. Pa pojdimo po vrsti. Priprave za projekt, ki bi rešil izredne razmere na področju pitne vode slovenske Istre in Krasa, segajo daleč nazaj v leto 2007. Občine Koper, Izola, Piran, Ilirska Bistrica, Koman, Sežana, Divača, Hrpelje - Kozina, Miren - Kostanjevica so pogodbo o pripravi, izvedbi in obratovanju sistemov oskrbe s pitno vodo Obale in Krasa podpisale v začetku februarja leta 2011. Istega leta je bil tudi izdelan dokument identifikacije investicijskega projekta. Kot nosilna občina projekta je bila izbrana Občina Sežana, kot koordinator projekta pa Kraški vodovod. Po štirih letih tišine, ki je sledila iz znanih in neznanih vzrokov, se je na okoljskem ministrstvu pri bivši ministrici Ireni Majcen odvil sestanek vseh deležnikov in ministrica je takrat ugotovila, da glavno oviro pri vzniku projekta poleg pridobivanj služnosti predstavljajo tudi diametralno nasprotujoča si stališča občin glede samega koncepta izgradnje vodovoda. Zapletlo se je tudi pri vprašanju financiranja transportnih vodovodov, vprašanju državnega lokacijskega načrta in siljenj v nepotrebno presojo vplivov na okolje za črpanje vode. Žal se je pri snovanju novega vodovoda zapletalo tudi pri prestižnem vprašanju, katera občina bo nosilka tega projekta, kar je seveda dodatno zavleklo začetek njegovega resnega izvajanja. Projekt se v finančni perspektivi 2014–2020 torej ni nadaljeval. Posamezni parcialni poizkusi reševanja te problematike s futurističnimi projekti, kot je denimo drago razsoljevanje morja in zalogovnikom Kubed, dejansko niso imeli nikoli resnejših možnosti za uspeh. Ob dejstvu, da imajo v poletnih mesecih zadnjih nekaj let prav vse občine slovenske Istre izrazite težave z vodooskrbo, se pojavljajo tudi pogostejša onesnaženja podtalnice in posledično pitne vode, zato smo tamkajšnji prebivalci in turisti v času turistične sezone pogosto soočeni tudi z redukcijo pitne vode. Tako v 21. stoletju žal nimamo niti enega stabilnega vodnega vira, kaj šele rezervne rešitve zanj. Naj pozdravim odločitev okoljskega ministrstva, ki je po junijski železniški nesreči in razlitju 10 kubikov kerozina takoj sklicalo delovno skupino, v kateri direktorji vodovodov skupaj z župani istrskih občin in strokovnjaki ugotavljajo, kaj naj se na zelo ranljivem obalnem območju najprej postori za zaščito ljudi. Veseli me, da bo ta komisija naposled presodila, kaj oziroma katere izmed številnih pripravljenih študij reševanja problematike pitne vode naj obveljajo. A informacija, da naj bi ta komisija oziroma celo nova komisija še vsaj dve leti odločala, kateri vodni viri in s kakšnimi tveganji vse pridejo v poštev pri ureditvi zadevne situacije, je absolutno nesprejemljiva. Časa za to je bilo v preteklih letih več kot dovolj, sedaj časa več ni. V Istri imamo ta trenutek ekološko katastrofo z zamikom. Ta trenutek je v zemlji več tisoč litrov kerozina, prav sedaj med to sejo se lahko onesnaži naš edini vodni vir! Časa ni. Na mestu so vprašanja, kaj bo storila država, če se bo na tem ranljivem območju spet zgodila kakšna okoljska nesreča. Kaj se bo zgodilo, če bo zaradi vse daljših sušnih obdobij pitne vode preprosto zmanjkalo? Ali imamo rešitev za čez 90 tisoč Primork in Primorcev pripravljeno ali pa bomo preprosto rekli, da naj bodisi naravne bodisi nesreče, kot smo jim bili priča letos junija, enostavno počakajo za obdobje dveh let, treh let? Ali se zavedamo, da bomo v primeru morebitnega vnovičnega izlitja kerozina ali druge strupene snovi v podtalnico tamkajšnji prebivalci odvisni zgolj in samo od kupljene vode? Se zavedamo, da bo takrat nastopilo toliko redukcij vode, da bo potrebno celoten obstoječi vodovod preprosto zapreti? Ali bomo takrat na Tartinijevem trgu postavili gasilsko cisterno z vodo, da bodo ljudje s kanglicami hodili ponjo? Časa za nove študije enostavno ni več. Moramo preiti od besed k dejanjem. Nastopil je čas, da stroka konkretizira vse doslej ugotovljeno, da izmed sedmih variant za dolgoročno oskrbo s pitno vodo izbere najprimernejšo, s čimer bomo ljudem končno zagotovili vodni vir za dolgoročno in stabilno oskrbo s pitno vodo za širšo regijo slovenske Istre in zalednega območja. A pri sami izbiri naj se le prisluhne tudi lokalnim skupnostim. Še na nekaj bi rada opozorila. Z letom, ko smo v ustavo zapisali pravico do pitne vode, so se zagnali sistemi v več kot 150 milijonov evrov vrednem novem pomurskem vodovodu. In namesto da bi danes prebivalci v Pomurju nazdravljali s čisto pitno vodo, se občine zlasti na desnem bregu Mure medsebojno obtožujejo, da naj bi nekatere kohezijski projekt izrabile za partikularne interese. Kaj želim povedati? Najprej je snovanje, raziskovanje opcij in tehtanje različnih študij oziroma variant. V primeru, ki ga pa danes obravnavamo, lahko rečemo, da smo dobro opremljeni z gradivi in z elaborati in da lahko projekt brez pretiranih časovnih lukenj zaženemo v zelo kratkem času. Tudi pripravljenost konstruktivnega sodelovanja med priobalnimi občinami se je izboljšala, razmerja so se normalizirala, kar je lahko le še dodatna spodbuda tako vam, spoštovani minister, kot stroki in ne nazadnje vsem nam v hramu demokracije, da dokončno poskrbimo za naše državljane na tem območju. Prav zaradi izkušenj in težav pri nespoštovanju kohezijskih zavez na vzhodu države, kjer sicer pijejo čisto pitno vodo, a tudi za ceno skaljenih medsebojnih odnosov, apeliram na vse odgovorne v projektu oskrbe s pitno vodo slovenske Istre in Krasa, da že danes pri sebi sklenejo, da mora projekt vznikniti na čistem, dorečenem terenu in ne s figami v žepu. Spoštovane in spoštovani, več kot 90 tisoč prebivalk in prebivalcev slovenske Istre in Krasa že dlje časa ne živi v skladu s pravicami, zaščitenimi z ustavo. Za to niso krivi sami in jim moramo pomagati ter ukrepati takoj. Apeliram na vse, da vsaj zdaj damo na stran gospodarske, lokalne, okoljske ali politične apetite in se osredotočimo na človeka, na naše državljanke in državljane, ki jim to preprosto dolgujemo. Hvala.
Hvala, gospa poslanka, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. Gospod Gregor Perič v imenu Poslanske skupine Stranke modernega centra. Izvolite, gospod poslanec.
Hvala, gospod predsednik. Lep pozdrav, kolegice in kolegi, tudi gostje iz Mestne občine Koper, župan in vsi ostali zainteresirani! Kot vemo, je ta problematika zelo pereča že zelo dolgo časa. Vemo pa tudi, da je konec junija tako slovensko Istro kot navsezadnje tudi Slovenijo pretresla novica o iztirjenju tovornega vlaka v predoru v Dolu pri Hrastovljah. V tej nesreči je bilo poškodovanih več vagonov, iz katerih je izteklo približno 10 tisoč litrov kerozina. Primorci smo takoj vedeli, da ta nesreča pomeni nekaj za nas, da pomeni ogroženost našega edinega vodnega vira. Sama nesreča je ponovno opozorila na najbolj kritično stvar, in sicer na odsotnost alternativnih vodnih virov, ki jih slovenska Istra še kako potrebuje. Razprave o tem, kako pomembno je zagotoviti dodatni vodni vir za slovensko Istro, se odvijajo že leta in desetletja, pa vendar se konkretna razprava in aktivnosti zlasti na lokalnem nivoju aktivirajo predvsem v primerih, ko pride do kakšnega izrednega dogodka, do kakšne nesreče. V primeru te zadnje nesreče sama vodooskrba rižanskega vodovoda zaradi hitre odzivnosti vseh služb na lokalnem nivoju in tudi ukrepanja Ministrstva za okolje in prostor pod vodstvom ministra Simona Zajca in ostalih pristojnih na srečo ni bila ogrožena. In tukaj gre zahvala vsem tistim, ki so se maksimalno potrudili, da je bila varnost vode zagotovljena. Zahvala in pohvala gre tudi Agenciji za okolje, ki je redno in tudi večkrat dnevno obveščala in izboljšala tiste uvodne nejasnosti, tako da so se naredile dodatne vrtine in se je zelo striktno monitoriralo, kaj se na terenu dogaja. V SMC zagovarjamo univerzalen dostop do čiste pitne vode, zato smo v prejšnjem mandatu tudi podprli vpis pravice do pitne vode v ustavo. Da tega ne podpiramo zgolj na načelni ravni, dokazujejo tudi naše aktivnosti iz prejšnjega mandata v zvezi z reševanjem problematike vodnega vira za slovensko Istro, na katere se pa prepogosto pozablja. V SMC smo bili glavni podporniki in tudi gonilna sila, da se stvar začne premikati naprej. Namreč, s predstavitvijo problematike pridobivanja zlasti služnosti, ki je bila v tistem trenutku, ko se je skušalo porabiti oziroma uporabiti evropska sredstva, ki so bila na voljo, smo tedaj seznanili Vlado, ki nam je prisluhnila in posledično tudi pripravila novelo Zakona o agrarnih skupnostih, kjer je tičal eden od problemov, kot smo danes tudi že slišali. In kot rečeno, to je bila tedaj ena od glavnih ovir za realizacijo tistega projekta, ki se pa potem v prakso ni spravil. Namesto tega so bile izvedene – in vsaj, na srečo, pokoriščena evropska sredstva – hidravlične izboljšave vodovodnega sistema v Istri v vrednosti 12 milijonov evrov in pol, od česar so evropska sredstva znašala dobrih 7. V okviru tega projekta je bilo zgrajenih 21 kilometrov primarnih vodovodov, nadgrajena sta bila dva vodohrana in en vodohran na novo izgrajen. S tem projektom je 50 tisoč prebivalcev deležno boljše in varnejše oskrbe s pitno vodo. In če se lahko kaj naučimo iz zgodovine, je potrebno izpostaviti predvsem to, da so bila v preteklosti za ureditev oskrbe slovenske Istre s pitno vodo zagotovljena evropska sredstva, ki pa za izvedbo tega projekta zaradi samovolje nekaterih županov žal niso bila porabljena v ta namen, in to je velika škoda. Zato tudi v luči vsega tega v SMC pozivamo k čim večji angažiranosti istrskih lokalnih skupnosti in apeliramo na čisto vse deležnike, da s konstruktivnim sodelovanjem s pristojnim ministrstvom, s preostalimi relevantnimi občinami in drugimi deležniki čim prej poiščejo najbolj optimalno rešitev, ki bo, prvič, stroškovno učinkovita in, drugič, zagotavljala trajno in zanesljivo oskrbo slovenske Istre s pitno vodo, kar pa razsoljevanje zagotovo ni. Prepričani smo tudi, da bodo župani tokrat izkazali pripravljenost pri reševanju tega problema in zlasti pripravljenost iskanja kompromisov. Ministrstvo za okolje in prostor pa mora ponuditi vso potrebno podporo. Vsekakor pa kot politika nismo poklicani, da tukaj in zdaj barantamo z različnimi variantami rešitev brez zadostne ali pa ustrezne strokovne podlage. To mora narediti stroka. Mi se bomo potem lažje odločali. Danes smo teh variant slišali že nekaj. Hvala lepa.
Hvala lepa. Aleksander Reberšek bo predstavil stališče Poslanske skupine Nova Slovenija – krščanski demokrati. Izvolite.
Spoštovani predsedujoči, minister z ekipo, poslanke in poslanci! Z veliko medijske pozornosti je bil konec leta 2016 v Ustavo dodan 70.a člen, ki je izrecno zapisal pravico do pitne vode. Zainteresirana strokovna javnost je upravičeno pričakovala, da bo dopolnitev ustave postavila temelj doslednejšemu izvrševanju človekove pravice do čiste pitne vode in spodbudila potrebne spremembe na zakonodajnem področju. Obdobje, ki je sledilo dopolnitvi ustave, je pokazalo, da je šlo predvsem za gesto politike brez volje za potrebne posege v zakonodajo. V treh letih se ni zgodilo še nič. Vlada je ustanovila eno medresorsko komisijo, potem je naloge prenesla na drugo medresorsko komisijo, ki se že skoraj eno leto ukvarja predvsem sama s samo, o uresničitvi ustavnih zahtev glede upravljanja vodnih virov, prednostne in trajnostne rabe vodnih virov za oskrbo prebivalstva s pitno vodo pa ni ne duha ne sluha. Letos poleti je v Hrastovljah prišlo do železniške nesreče, kjer je zaradi iztirjenega vlaka iz cistern v tla iztekla večja količina kerozina. Nesreča se je zgodila na drugem vodovarstvenem območju reke Rižane, ki je glavni vodni vir za oskrbo s pitno vodo vseh štirih obalnih občin. Gre za oskrbo nekaj manj kot 90 tisoč prebivalcev. Ta številka pa zaradi turizma v poletnih mesecih naraste za še dodatnih 30 tisoč. Gre za izjemno obremenjen vodni vir, še posebej poleti, ko potreba po pitni vodi na obali naraste na do 450 litrov na sekundo. Zaradi vsega naštetega se je poslanski kolega Branko Simonovič v poslanskem vprašanju obrnil na ministra za okolje in prostor in ga sprašuje, kakšne rešitve vidi, če pride do onesnaženja vodnega vira, in kakšne rešitve vidi pri zagotavljanju dodatnega vodnega vira, da bo tudi za prebivalce, ki so trenutno odvisni od rižanskega vodovoda, uresničena v Ustavi Republike Slovenije zapisana pravica do pitne vode. Naj spomnim, ta problem se rešuje že od leta 1965. Na eni strani želimo razvijati butični petzvezdični in zeleni turizem, na drugi strani pa prebivalcem in tudi turistom ne moremo zagotoviti niti pitne vode. Poleti smo več mesecev lahko spremljali, da ne zmoremo zagotoviti niti čiste kopalne vode. Tako se ne razvija turizem, in to ni odnos do prebivalcev primorskih občin, še manj pa je to spoštovanje do določb, zapisanih v ustavi. Razumem prebivalce primorskih občin o njihovi osnovni pravici, pravici do pitne vode, se pa ob tem sprašujem, kaj se dogaja v naši prelepi Savinjski dolini, da so nam ukinili dva vodna vira. Tudi mene zanima, zakaj se, medtem ko se prerekamo o lokaciji hitre ceste spodnjega dela severnega dela tretje razvojne osi, v ozadju mirno izvaja natančno to, kar so si lobiji zastavili. Da je zanje že vse jasno in končano, potrjuje tudi uredba, s katero je še prejšnja vlada na hitro in po tiho uničila vodne vire zgolj zato, da bi imeli gradbeni baroni in tisti za njimi manj problemov. V obrazložitvi prejšnja vlada zapiše, da je bila Uredba o vodovarstvenem območju za vodna telesa vodonosnikov za območje občin Šmartno ob Paki, Polzela in Braslovče prioritetno pripravljena zaradi predvidene gradnje tretje razvojne osi. In to le nekaj mesecev po tem, ko je Državni zbor uvrstil zaščito pitne vode v ustavo. Draga koalicija in draga vlada, redke so države na svetu, ki imajo v ustavi zapisano pravico do pitne vode. Zakaj? Ker je logično, civilizacijsko in etično, da imamo ljudje pravico do pitne vode, ker gre za najosnovnejšo dobrino, dobrino, ki je ni ustvaril človek in je dana vsem. Problem v Sloveniji pa je, da pri nas za vladajoče itak ne velja nič. Kot je dejal vidni politik koalicije: »Lahko stokrat piše v pogodbi, pa to za mene ne velja.« Očitno ne velja niti tisto, kar je zapisano v ustavi. Le kako bi si lahko razlagali, da nismo izpolnili skoraj 20 odločb Ustavnega sodišča? In pač vladajoče ne zanima, kaj piše v ustavi, ne zanima jih, da na Primorskem ni vode, da so v Savinjski dolini ukinili dva vodna vira, in ne zanimajo jih ljudje, ustava, ustavna pravica do pitne vode, želijo le čim dlje vladati. Skrajni čas je, da v Sloveniji začnemo spoštovati ustavo in pravni red. Kar se tiče pitne vode, pa v Novi Sloveniji želimo, da ne bomo ostali zgolj pri komunalnem opremljanju in grajenju vodovodov, ampak da bomo v sisteme oskrbe s pitno vodo vnesli tudi pametne in napredne tehnološke rešitve, na primer monitoringe porabe v realnem času, ki bi bile na voljo vsem uporabnikom, s čimer bi dosegli bolj optimalno porabo, ali pa oddaljeno spremljanje ključnih parametrov pitne vode, da bi bili prebivalci bolj obveščeni o tem, kakšno vodo pijejo.
Hvala lepa. Marko Bandelli bo predstavil stališče Poslanske skupine Stranke Alenke Bratušek. Izvolite.
Hvala, predsedujoči. Spoštovani poslanke in poslanci! Danes razpravljamo o problemu, katerega korenine segajo že skoraj v daljno preteklost. Če je prebivalcem kritičnih območij, ki se oskrbujejo iz rižanskega vodovoda, problematika znana že prav tako dolgo, je širši slovenski javnosti razsežnost te težave postala znana z nesrečo tovornega vlaka v predoru pri Hrastovljah. Takrat je ob iztirjenju vlaka iz cistern iztekla večja količina kerozina. Po nesreči so vsi, ne le lokalni prebivalci, živeli v strahu, kako hude bodo posledice izlitja za rižanski vodovod in ali bo prišlo do ekološke katastrofe neslutenih razsežnosti. Odveč je poudarjati, za kako temeljno dobrino gre pri vodi in pravici do varne in kakovostne oskrbe z njo. Tega smo se zavedali tudi v Poslanski skupini SAB in leta 2016 dosegli, da se je pravica do pitne vode na našo pobudo zapisala v ustavo. Prebivalci slovenske Istre že predlogo čakajo na to, da jim bo ustavna pravica do pitne vode tudi dejansko in nemoteno zagotovljena. Da to zaenkrat še ne drži, pove dejstvo, da določena območja v slovenski Istri sploh niso povezana na sistem javnega vodovoda, in to v letu 2019. Nobena skrivnost ni, da gre pri iskanju novega vodnega vira za izjemno kompleksno in zahtevno vprašanje. To dokazuje tudi pregled zgodovinskega dogajanja v zvezi z njim. Iskanje rešitev ni bilo nikoli vprašljivo, saj so si številni deležniki zato aktivno prizadevali vse od 70. let prejšnjega stoletja dalje. Različice so se kopičile, številka se je ustavila pri devet, a so bile žal vse pomanjkljive ali premalo celovite. Tudi zato, ker gre za oskrbovanje različnih območij, ki so vsako zase in na svoj način problematična. Na eni strani imamo kraško krajino s svojimi posebnostmi, na drugi pa Obalo, ki je poleti ne prizadene le suša, temveč potrebe po vodi skokovito narastejo predvsem zaradi turizma. Vemo, da pri iskanju novega vodnega vira dodatno oteževalno okoliščino predstavlja tudi človeški faktor. Kup soglasij, potrebnih za izvedbo del, lahko izjemno ustavi in zaplete. In če ne pri tem, se zatakne pri denarju. Državni denar ali evropska sredstva. Stroka bo morala stakniti glave in naposled najti rešitev, na kakšen način vzpostaviti nove infrastrukturne objekte za namen novega vodovodnega vira. Kot smo že omenili, dotrajani, zastareli in premalo zmogljivi deli vodovodnega sistema po prenovi kličejo že zelo dolgo. Nesreča v Hrastovljah je bila še zadnji alarm, da je treba k temu problemu nemudoma pristopiti resno in močno pospešiti postopek ureditve novega vodnega vira. Poleg tega se alarmi vrstijo vsako leto, vsako poletje, ko nastopi suša in turistična sezona. Takrat Rižanskemu vodovodu približno 20 % vode priskrbi Kraški vodovod. Tudi brez ekološke ali naravne katastrofe rižanski vodovod ne zagotavlja vseh potreb, zato je nov vodni vir za slovensko Istro nujen. Po mojem mnenju smo dobro rešitev v preteklosti že imeli na mizi. Projekt Oskrba s pitno vodo Obale in Krasa bi povezal brestoviški, ilirskobistriški in rižanski vodovod in bi zagotovil dovolj pitne vode za Kras, Notranjsko in Istro. Pred dnevi sem ob pregledovanju s tem povezane dokumentacije naletel na članek iz leta 2011. Takrat so bili župani in direktorji vodovodov tako prepričani v uspeh tega projekta, da je bilo v članku zapisano, citiram: »Ko bo vodovod leta 2015 končan, bosta lahko Istra in Kras dobivala 220 litrov vode na sekundo, iz ilirskobistriškega vodovoda pa še dodatnih 70 litrov vode na sekundo.« »Ko bo,« je pisalo. Nobenih pogojnikov, zgolj golo prepričanje, da bo stvar izpeljana. Ob tem je leta 2019 težko ostati ravnodušen, še posebej ob dejstvu, da so bila kohezijska sredstva za ta projekt že pridobljena. Vemo, da je takšnih zastalih projektov veliko in ta še zdaleč ni edini, dejstvo pa je, da v zvezi z zagotavljanjem tako temeljne pravice takšnih nedokončanih projektov ne bi smelo biti. V Poslanski skupini SAB smo prepričani, da je treba rešitev najti na naših tleh. Izogibati se moramo variantam, ki vključujejo pridobivanje vode iz Hrvaške. Na nujnost novega vodnega vira sem na 10. redni seji Državnega zbora s poslanskim vprašanjem opozoril tudi sam. Tedaj je minister za okolje zagotovil, da aktivnosti in odprava birokratskih ovir že potekajo. V Poslanski skupini SAB pričakujemo, da maksimalna angažiranost in predanost ministrstva za iskanje optimalnih rešitev po nesreči v Hrastovljah ne boste usahnili, kot se sicer rado zgodi. Slovenska Istra resnično potrebuje nov vodni vir, in to čim prej, ne pa, da bo sedaj stroka potrebovala leto in pol za študije. Hvala za vašo pozornost.
Hvala lepa. Končali smo s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Sledi razprava poslank in poslancev. Za besedo pa je najprej zaprosil minister Simon Zajc. Izvolite.
Hvala, gospod podpredsednik. En kratek povzetek stališč vseh poslanskih skupin. Pri predstavitvi stališč smo ugotovili, da imamo tri najboljše rešitve. Tri najboljše. Poslanska skupina Desus je prepričana, da je to nova akumulacija Padež, potem imamo prepričanje v Poslanski skupini Slovenske nacionalne stranke, da so to Klariči, in pa tretja, da bi morali povezati z vodnim zajetje Malni. In vam povem, 11. julija, ko smo se prvič sestali na tej delovni skupini, je bilo zelo podobno. Veliko različnih mnenj in kazalo je že tako, na tej skupini, da bo izbrana tista varianta, katere zagovornik bo najglasneje govoril. Prepričani, da imajo prav, da je bilo že vse narejeno, da vemo, o čem govorimo, koliko bo stalo, kdaj lahko to naredimo [[…]]Podobno kot zdaj. Vsak je za svojo varianto prepričan, da je pravilna. Ampak potem ko je delovna skupina začela pregledovati projekte, do kam so pripeljani, kakšni podatki so bili upoštevani, katere analize so bile narejene – kaj so ugotovili? Da so zelo različni podatki, da so vsi projekti med seboj na različnih stopnjah, do kod so pripeljani, da so vhodni podatki pomanjkljivi, vprašljivi, da je treba hidrološke analize še narediti, preden se lahko sploh odločijo, katera bi bila najboljša. Jaz, ko sem odgovarjal na poslansko vprašanje, sem pričakoval, da bo delovna skupina – glede na to, kar mi je bilo ves čas govorjeno, da je že vse pripravljeno, da se že vse ve, da je bilo že toliko storjenega v preteklosti, da se je treba samo odločiti kaj in gremo – res pogledala vse to in da se bo lahko odločila za najboljšo varianto. V tej delovni skupini so bili tako predstavniki občin kot predstavniki vodovodov, našega ministrstva, dvakrat so se sestali, vmes še štirikrat ožje, da so pregledali, in smo prišli do podobne situacije, kot je danes tukaj. Torej, več variant, v preteklosti pripeljane do različnega stadija, pri vseh pa je bilo ugotovljeno, da imajo pomanjkljivosti, da imajo pomanjkljivosti pri izračunih, da je malo premalo vhodnih podatkov oziroma so premalo natančne, da je treba vse te variante pripeljati na enako izhodišče. In so prišli skupaj, tudi z župani, do te rešitve, da bo potrebno to narediti. Zakaj je pa potrebno narediti to, da so vse študije, vse variante pripeljane na isti imenovalec? Da ne bo, potem ko se odločimo za eno, z ene strani očitano drugi, pa zakaj ste šli delat Padež, če je pa jasno, da je Malni najboljša rešitev – kako pa vemo, da je Padež najboljša ali pa Malni najboljša, če nimamo istega izhodišča, istega imenovalca? Mislim, da je pametno, da to storimo, torej da pripeljemo vse možne variante do istega imenovalca. Na kakšnih kriterijih pa je potrebno poiskati nov vodni vir? To je določila ta delovna skupina, in sicer, ključna izhodišča so, da je potrebno zagotoviti stabilne vodne vire in sistem za oskrbo s pitno vodo širše regije, torej slovenske Istre ter zalednega območja, področja Krasa in Ilirske Bistrice. Vodni viri in transportni cevovodi se morajo nahajati v Sloveniji. Kot je bilo danes že povedano, za vodo moramo imeti tako poskrbljeno, da je na našem področju, da nismo odvisni, enako kot pri kakšnih drugih stvareh, recimo pri odpadkih, ki so tudi aktualni. Posegi ne smejo vplivati na stanje vodnega okolja. Dolgoročna zagotovitev ustreznih količin ter ustrezne kakovosti surove vode. Zagotoviti je potrebno vodni vir s čim manjšim možnim potencialom ogroženosti tako glede količin kot tudi kakovosti surove vode. Upoštevati je potrebno hidrografske značilnosti in omejitve, zagotoviti povezave treh vodovodnih sistemov ter s tem zagotoviti varne in trajnostne oskrbe prebivalstva s pitno vodo in večje ekonomičnosti obratovanja. Ponovno, kot sem že v stališču povedal, ni pomembno le to, da zagotovimo vodo, ta voda ne sme biti strašansko draga. Če se mi odločimo na podlagi pomanjkljivih podatkov za eno rešitev pa potem na koncu, ko to rešitev izvedemo, ugotovimo, da je recimo cenejše kupovati vodo iz tujine – kaj bomo pa takrat rekli? Težko se bomo zagovarjali, da smo se odločili na podlagi tega, kdo je bil glasnejši, ne pa na podlagi nekih relevantnih podatkov. Zagotoviti je potrebno izkoriščenost obstoječih vodnih virov, objektov in cevovodov v največji možni meri, kar je smiselno. Tisto, kar že imamo, je smiselno, če se da, uporabiti, tudi s ciljem, da se doseže želene rezultate v najkrajšem možnem času z upoštevanjem ekonomske in finančne vzdržnosti projekta. Na podlagi teh kriterijev je skupina določila tri možne variante, ki jih je pa zdaj treba bolj podrobno pogledati in postaviti na iste imenovalce. In sicer, prva je izraba že obstoječih vodnih virov z dvema variantama. Ena varianta so Klariči, torej da se potegne voda iz Klaričev, druga pa Malni. Druga, zagotavljanje dodatnih količin vode iz že zgrajenih akumulacij, to sta Mola in Klivnik, ali reke Reke. In tretja, zagotovitev novega vodnega vira z izvedbo nove akumulacije potok Padež z akumulacijo Padež ali ena izmed možnih podvariant. Vse tri možne variante se bodo sedaj pregledale, kar do zdaj še ni bilo narejeno. Odvisno je bilo, kateri strokovnjaki, ki so zagovarjali določeno rešitev, so bili bolj glasni, bolj prodorni, tista se je potem favorizirala, nikoli pa niso na isti imenovalec tega postavili. Padež je recimo že bil izbran, ampak so potem v mandatu 2004–2008 odločili po sestanku z Računskim sodiščem, da bodo naredili še zunanjo revizijo, in zunanji revizor je ugotovil, da glede na stroške ta rešitev ne bi bila smiselna in se je takrat potem ustavilo. Potem je bila 2011 druga rešitev, množica težav tako z uskladitvijo z županom kot s pridobivanjem služnosti in tako naprej in se tudi ni izvedla. Glede na to, da se od leta 1965 naprej o tem pogovarjamo z večjo ali manjšo intenziteto, jaz verjamem, da bi si vsi želeli, da bi vam lahko jaz danes povedal, ja, odločili smo se za to, država ima pripravljenih 100 milijonov, da bo investirala, ali pa 50, kakorkoli. Ampak tega vam žal danes ne morem povedati, ker še nimamo osnove za tako odločitev. Mislim pa, da jo kot država potrebujemo, osnovano na ažurnih in realnih podatkih, potem se bo pa treba glede na tveganje ali pa pomanjkljivosti, ki jih posamezna rešitev prinaša, odločiti, v katero rešitev gremo. Vprašanje je pa seveda, kaj je zdaj vmes. 25. junija smo imeli nesrečo, kerozin še vedno nekje je. Seveda se redno izvaja monitoring, ampak lahko pride tudi do kakšnega drugega oviranja oziroma do kakšnega drugega dogodka, ki ponovno onemogoči črpanje Rižanskemu vodovodu. V tem vmesnem času je pa potrebno zdaj izpeljati tehnične izboljšave, ki jih potrebujemo zato, da dobimo več vode iz istrskega vodovoda in iz kraškega, torej da imamo ta kratkoročni plan B, ta backup že zdaj pripravljen, preden se dogradi oziroma izbere in realizira nova rešitev. Spremenili smo ustavo. Res je, da bi morala biti že v prejšnjem mandatu prilagojena tudi vsa zakonodaja, to se žal ni zgodilo. Mi na našem ministrstvu koordiniramo pripravo usklajevanja te zakonodaje. Do decembra bomo s svojim delom končali. Prvi zakon – mislim, da je bilo v enem stališču tudi rečeno, da nismo naredili še nič, ne duha ne sluha, ampak – dobite zdaj v kratkem, to je zakon o vodah, kjer bomo začeli sofinancirati manjše vodovode občinam, torej tiste vodovode, za katere ni možno pridobiti evropskih sredstev, ravno zaradi tega da tudi tam, kjer so občine prešibke, da bi zgradile manjše vodovode ali pa odkupile obstoječe privatne, to občinam pomagamo. To je ta prvi korak, ki se bo zgodil že v tem letu, potem pa do konca leta še ostale spremembe. Ko smo spreminjali ustavo, se je treba spomniti, kaj je bil glavni namen oziroma glavni vzrok tega, da smo to zapisali v ustavo, da smo zakonsko ureditev, ki je, takrat smo se vsi strinjali, zelo dobra, dvignili na zaščito na ustavi ravni. Glavni razlog je bil to, da smo hoteli preprečiti, da se privatizirajo vodni viri, in to smo s tem tudi dosegli. To je bil tisti glavni namen. Takrat je bilo tudi strinjanje, da obstoječi sistem mora delovati tako, kot zdaj deluje, torej da so za vodooskrbo še naprej zadolžene občine, ker smo ugotovili, da zdajšnji sistem dobro funkcionira. Tako da spremembe, ki jih pripravljamo, gredo predvsem v nadzor, tudi merila za določanje cene in še nekatere druge ukrepe. Kot sem rekel, do konca leta bo naša skupina to svoje delo zaključila, potem pa pridejo zakonske spremembe tudi k vam. Prva pa že v tem letu. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima predlagatelj Branko Simonovič. Izvolite.
Hvala lepa, predsedujoči. Najprej bom končal z vprašanjem, ki sem ga imel dodatno za ministra pripravljeno, ker mi je zmanjkalo časa. Spoštovani gospod minister, ponovno vas sprašujem in pričakujem, da boste dosedanjo prakso s ponovnim preučevanjem že ugotovljenega presekali s svojo avtoriteto in spoštovanjem, ki ga imate, ter pripravili časovnico aktivnosti in nam prebivalcem slovenske Istre zagotovili dodatni vodni vir, ki nam ga zagotavlja 70.a člen Ustave Republike Slovenije. In ker sem pri besedi, se bom dotaknil tudi vaše razprave. Soglašam, da je potrebno narediti neki presek na nekih točkah, ki so bile opravljene. Soglašam tudi, da je to potrebno postaviti na skupni imenovalec. Spoštovani gospod minister, nikakor pa ne morem soglašati s tem, da je rok za izvedbo projektne naloge in aktivnosti, ki ste jih pripravili, od 15 do 21 mesecev. To je za nas nesprejemljivo. Iz stališč poslanskih skupin sem nekako zaznal, da smo si enotni, da je potrebno ta problem čim prej rešiti. Še posebno zaradi tega, ker kriteriji in strokovne podlage, ki ste si jih postavili za to delovno skupino pri oceni variant na istem imenovalcu, niso bistveno drugačne od tiste študije iz leta 2002. Se pravi, morda se da marsikatero fazo, ki je vmes, nekako skrajšati. Sam ne bi špekuliral, katera varianta je dobra. To, kar je kolega poslanec rekel, je res, začelo se je z letom 1965, varianta Malni, ampak to naj pove stroka. Spoštovani gospod minister, jaz vem, da je problematika zahtevna, kompleksna, koncepti so različni. Ampak v principu je žogica pri vas. Vi ste tisti, ki morate tako stroko kot župane spraviti na neki skupni imenovalec. In vas prosim za časovnico, kdaj bomo lahko tudi prebivalci slovenske Istre prišli do tako potrebnega vodnega vira. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Matej Tašner Vatovec. Izvolite.
Najlepša hvala, spoštovani podpredsednik. Vprašanje, ki ga je odprl kolega Branko Simonovič že na prejšnji seji in ki ga odpira tudi danes, pravzaprav govori o dveh zadevah. Ena stvar je pravzaprav tisto, kar je bilo vzrok za to situacijo, ki jo imamo sedaj, se pravi promet, drugo pa je seveda vprašanje vodnih virov. In če grem k vzroku za vprašanje, ki je nastalo. Izlitje kerozina. Ko se je začela v prejšnjem mandatu razprava o tem, da se bo začelo končno graditi drugi tir, sem se večkrat srečal tudi s krajani Krajevne skupnosti Črni Kal in smo opravili en sprehod po trenutni železniški progi. Takrat so velikokrat povedali, da se lahko zgodijo takšne stvari, kot se je zgodila junija letos. Dotrajani tiri, ekstremno napete časovnice, po katerih morajo vlaki voziti, in posledično tudi močna zaviranja zaradi hitrosti, ki lahko pomenijo tudi nevarnost iztirjanja. Točno ta kombinacija se je zgodila tokrat. Razumemo, da je to neki alarm, ki je zdaj sprožil vse potrebno, ampak vprašanje je bistveno širše. Vprašanje te nesreče, ki se je zgodila v Hrastovljah, je vprašanje naših prometnih povezav, tu konkretno drugega tira, vprašanje o tem, da bomo morali upokojiti trenutni železniški tir, ker je ne nazadnje ne samo na vodovarstvenem območju, ampak tudi na območju Nature 2000, in vprašanje tega, koliko daleč želimo iti z Luko Koper. V Levici smo vedno zagovarjali, da je drugi tir potreben, da ga je potrebno zgraditi, ampak tudi vedno zraven dodali, da moramo začeti razmišljati o mejah rasti Luke Koper. Pretovor v Luki Koper pač bliskovito narašča ne glede na to, da drugega tira še ni in da je v bistvu železniška povezava z luko še vedno takšna, kot je bila zadnjih nekaj desetletij. To seveda tudi samo po sebi predstavlja tveganje. Tveganje predstavlja tudi blago, ki gre po teh tirih. Ni samo kerozin, ki je seveda visoko strupen oziroma ga je težko zajeti in tudi izničiti, ampak tudi druge snovi, ki se prevažajo v Luko Koper, so zelo nevarne in predstavljajo veliko tveganje za naravo in okolje. Tu imamo vprašanje ne samo prometnih povezav, ne samo ustreznih zaščit okolja na teh prometnih povezavah, ampak tudi samo vprašanje, ali je potrebno tudi začeti razmišljati o neki okoljski prenovi koprskega pristanišča. Se pravi, katere so tiste snovi oziroma katero je tisto blago, ki naj ga prevažamo v koprskem pristanišču, in to umestiti tudi v neko okoljsko politiko in preko nadzornih mehanizmov, ki jih ima Republika Slovenija v nadzornem svetu Luke Koper, tudi to skušati upoštevati pri letnih načrtih, ki jih pripravlja uprava. Ne nazadnje imamo tu tudi vprašanje ladij za križarjenje, ki jih vsako sezono v Kopru pogosto gostimo in ki so po vseh znanih raziskavah eden največjih onesnaževalcev. To je tudi vprašanje, ki je neposredno povezano s koprskim pristaniščem in z upravljanjem tega pomola. To je zdaj en del tega vprašanja, se pravi vzrok za to nesrečo. Vzrok za to, da smo imeli to težavo poleti v Istri, ki na srečo ni rezultirala v redukcijah, ampak je vse kazalo na to, da bi mogoče tudi do tega lahko prišlo, je pravzaprav neka neurejena politika tudi na področju prometa, upravljanja pristanišča in tudi same infrastrukture. Če damo to na stran, je pa tisto, kar je ključno vprašanje te debate, vprašanje vodnega vira. In to ni vprašanje, ki se je začelo junija letos, ampak je vprašanje, ki traja vsaj nekaj desetletij. Rižanski vodovod oziroma vodni vir Rižana je bil v neki nenehni nadgradnji od začetka delovanja do 60., 70., 80. let. Že takrat je bilo jasno, da rezervnega vira ni in da sama Rižana ne more zagotavljati nekega stabilnega primarnega vira, ki bo za vekomaj pač lahko dobavljal dovolj pitne vode. Z rastjo turizma, z rastjo števila prebivalcev je, jasno, ta vodni vir vedno bolj nestabilen. Vprašanje tega rezervnega vira, kljub temu da se je iskalo, minister je povedal, da so bile že potrjene variante, pa potem ukinjene, je vprašanje, ki traja pač dolga desetletja in ki bi ga morali kot država in seveda tudi s pomočjo lokalnih skupnosti prej ali slej rešiti. Ključno vprašanje tu je, zakaj se toliko časa ta stvar vleče. Zakaj, ne vem, se ni predlog, da Direkcija za vode naredi neko temeljito študijo in sprejme odločitev, zgodil bistveno prej. Ker vprašanje rezervnega vodnega vira za Istro ni vprašanje iz junija letos, ampak je vprašanje, kot rečeno, že vsaj kakšni dve desetletji, če ne celo več. Lahko razumemo, da se zdaj stvar premika naprej in da bo ta študija narejena in potem tudi neka odločitev sprejeta, ampak morate, minister, tudi po drugi strani razumeti, da je na drugi strani ta nestrpnost oziroma to pričakovanje, da se ta stvar čim prej zaključi, upravičeno, ker enostavno, kot rečeno, vsaka suša, vsaka poletna sezona pomeni bistveno destabilizacijo tega vodnega vira. Vemo tudi, da je z okoljskimi spremembami sam vodostaj oziroma pretok reke Rižane vedno bolj šibak oziroma vedno bolj niha. Tako da imamo jasno situacijo, v kateri to ni več stabilen vodni vir, ki bi lahko oskrboval celotno Istro, in potrebujemo alternative. V igri so bile tudi različne ideje, kot je desalinizacija in podobne stvari, ampak kar je pomembno pri tej razpravi, je to, da se zagotovi neki stabilni osnovni vir pitne vode, da se zagotovi neki vir, ki bo tudi rezervni vir in ki bo zagotovil to stabilnost, predvsem pa, ki ne bo odvisen od drugih. Ne moremo si dopustiti, da bi vodo morali uvažati recimo iz drugih držav, in moramo poskrbeti za to, da bo, kot je bilo večkrat danes omenjeno, tisto, kar smo uspeli zapisati v ustavo v prejšnjem mandatu, tudi dejansko veljalo. Jaz se sicer pridružujem kritikam, da je bilo verjetno premalo narejeno na področju zakonodaje glede implementacije ustavnih sprememb. Res je, da je bil glavni cilj to, da se zaščiti vodo pred privatizacijo, to smo na nominalni ravni, se pravi z zapisom v ustavo, doseli, ampak vemo, da je cela vrsta področnih zakonov, ki potrebuje spremembe, zato da bodo potem tudi ostale posledice, ki jih ta člen ustave prinaša, upoštevane. Jaz se pridružujem skrbi prebivalk in prebivalcev istrskih občin pri tem vprašanju, mislim, da je tu potreben neki posluh in ne nazadnje apel na ministrstvu, da v sodelovanju tudi z lokalnimi skupnostmi oziroma z obalnimi občinami skuša, če je le možno, najti čim prej to rešitev. Se pravi, okej, Direkcija za vode je postavila ta rok leto in pol, če je možno ta rok skrajšati, bi bilo bistveno boljše. Razumem, da ima vsak neke svoje preference, čisto konkretno, vodni vir Malni je tudi nekaj, kar je ogroženo zaradi vojaških vaj na Počku in onesnaževanja iz tega vira, tako da tisto je druga zgodba in bi jo bilo tudi potrebno nasloviti. Razumem, da so različne alternative, da so verjetno tudi različni interesi pri vsaki rešitvi, ki je ponujena, mislim pa, da je vseeno bilo nekaj razprav o teh rešitvah narejenih, tako da bi ta čas za dokončno odločitev lahko nekoliko skrajšali. Predvsem pa moramo končno sprejeti eno odločitev in jo izpeljati.
Hvala lepa. Besedo ima Jožef Horvat. Izvolite.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Spoštovani gospod minister s sodelavci, drage kolegice in kolegi! Moram reči, da prav pogrešam več podobnih razprav, kot jo imamo danes. Običajno so poslanska vprašanja in potem proceduralni predlogi, da naj državni zbor o odgovoru ministra ali predsednika Vlade opravi razpravo, orodja opozicijskih poslancev. Tokrat še posebej pozdravljam to iniciativo spoštovanega kolega Simonoviča, in kot rečeno, veliko je področij, ki enostavno kličejo po tem, da bi imeli podobne razprave kot danes o tej problematiki, ki je na prvi pogled nekoliko lokalno obarvana, sicer pa osnovana na slovenski ustavi. Tukaj bom nadaljeval, kolegice in kolegi. Če bi pred 30 leti sprejete amandmaje na Ustavo Socialistične Republike Slovenije, 81 jih je bilo, tako neresno jemali kot 70.a člen, ki govori o pravici vsakega do pitne vode, potem mi danes ne bi imeli samostojne države. Takrat sprejeti amandmaji na Ustavo Socialistične Republike Slovenije, jutri bo 30 let, so nekako tlakovali pot v slovensko samostojnost, parlamentarno demokracijo in tudi tržno gospodarstvo. Tako da tu bi si bilo dobro vzeti zgled. Res je, ustava ni izvršilni akt, zato potrebujemo zakone, zakoni so tisti, ki dejansko narekujejo, kako naj se določena zadeva izvrši oziroma kako naj se določena zadeva, zapisana v ustavo, tudi izvaja. Ne bom nikogar zdaj spravljal v slabo voljo in ponavljal, obujal spominov, kaj smo nekateri govorili takrat, tudi strokovna javnost, se spomnite, o tem, ali je potreben zapis pravice do pitne vode v ustavo, ali je potreben ta 70.a člena ali ne. Veliko je bilo razprav, res je, da me je nekoliko presenetilo, preprosto nisem razumel, zakaj je tistega 17. novembra 2016 tukaj sedela cela vlada, gospod Miro Cerar in ministrice in ministri, ko smo glasovali o tej spremembi ustave. Sam sem bil takrat kritičen in sem se strinjal, in tudi moji kolegi in kolegice v poslanski skupini, da pravzaprav to pravico imamo zapisano že v kar nekaj členih slovenske ustave, in sem med drugim povedal, da enostavno Poslanska skupina Nova Slovenija ne bo sodelovala pri tej vodni paradi ponosa. Med drugim sem povedal tudi to, da bodo čez 18 mesecev volitve in takrat se bo vsem fučkalo, kako se bo realiziral ta zapis pravice do pitne vode v ustavo. Nisem prerok, ampak še danes za tem, kar sem povedal, stojim. Kritičen sem in s to kritiko želim spodbujati ministra, ne samo ministra, celotno vlado, da vendarle uresniči zavezo, ki je zapisana v ustavnem zakonu, glasi se pa takole: »Zakone, ki urejajo vsebine in novega 70.a člena ustave, je treba uskladiti s tem ustavnim zakonom v 18 mesecih po njegovi uveljavitvi.« V 18 mesecih. Ta 18-mesečni rok se je že zdavnaj iztekel. Ob koncu tega leta bomo beležili ravno takšno zamudo, kot je tukaj predpisani rok. Se pravi, da bo zamude 18 mesecev. Ne vem, nimam informacij, kaj se dogaja na tem področju. Res je, še enkrat, s kritično besedo pa tukaj želim spodbuditi vlado in bomo zelo pozorni, ko bo vlada sprejela svoj normativni plan dela za naslednje leto. Želimo videti, ali se bodo področni zakoni spreminjali v skladu s 70.a členom. Dokler tega ne bo, kolegice in kolegi, bomo še vedno trdili, kot so trdili tudi nekateri kolegi iz opozicijskih strank, da je bila to bolj ali manj piar akcija. In še do nečesa sem tukaj zdaj zelo kritičen. Takrat se je veliko govorilo o tem, da bomo s tem zapisom v ustavo preprečili privatizacijo. Ta je hvala bogu že itak preprečena z drugimi zakoni. Ampak kaj je pa zanimivo? Tukaj poudarjam, spet sem kritičen, da navadno tisti, ki toliko govorijo, da je treba preprečiti privatizacijo, razprodajo in tako naprej, potem ravno to delajo. Še več, ne privatizacijo, ampak podržavljanje vodnih virov. Ne pitnih, govorimo na splošno o vodnih virih. Me prav zanima, ali bo zdaj lahko katerakoli druga članica Evropske unije, država, ne podjetje, država prišla v Slovenijo in bo dobila s strani naše Vlade dovoljenje, da lahko črpa takšno ali drugačno vodo. To se oziroma se bo dogajalo na skrajnem vzhodu naše države. Ko ne prihaja nobena multinacionalka, nobena tuja firma, nobeno tuje podjetje, ampak sosednja država kot država. Me prav zanima, ali ima Slovenija toliko korajže, da bo šla recimo v Porabje pa bo tam zvrtala eno vrtino recimo za eksploatacijo geotermalne energije in geotermalne vode, ali bo dobila država Republika Slovenija dovoljenje v sosednji državi. Pa jaz to porabskim Slovencem zelo privoščim. In me prav zanima, me prav zanima, ali ima naša država, naša vlada toliko korajže, da bo to naredila. Na drugi strani bo pa sosednji državi dala dovoljenje, govorim o poslovnem subjektu, ki se mu reče Terme Lendava, ki ga je podržavila sosednja država. Ne gre za privatizacijo. Najbrž me tukaj zdaj eni čudno gledate, ker ne veste. Jasno, da ne veste, za kaj gre. Ampak očitno je v Prekmurju vse dovoljeno, češ, to je pa tako daleč od Ljubljane in tako nezanimivo za volilne glasove, da pač tam lahko oddamo tudi tisto nekaj malega, kar še imamo. Na drugi strani pa ne smemo eksploatirati hidropotenciala reke Mure, ker je prišlo do takšne politične odločitve – to ni strokovna odločitev – pa ne smemo črpati plina in tako dalje in tako dalje. Sem za to, da varujemo okolje, absolutno, to nam je dano na posodo samo teh nekaj let, kolikor živimo na tem planetu, in ga moramo ohranjenega potem predati generacijam, ki pridejo za nami. Kar se geotermije tiče, če sem že lokalpatriotski, tu pa mi je minister obljubil, da se bodo zadeve spreminjale iz neživljenjskih določb v življenjske določbe. Tako da sem tukaj vesel, da me je minister nekako potroštal v ponedeljek, ko mi je odgovarjal na moje poslansko vprašanje. Seveda ga bom držal za besedo. Ko smo sprejemali to spremembo ustave, sem takrat seveda spraševal takratnega ministra za finance dr. Mramorja, ali ima v proračunu zagotovljena finančna sredstva, da se ta pravica zagotovi. Omenjali ste danes neke regionalne vodovode, seveda lahko omenjam ponovno pomurski vodovod, kot ga je omenjala kolegica Meira Hot, ki smo ga začeli izvajati zato, ker Goričko ni imelo vode in Goričko še danes nima vode, vsaj nekatere vasi. Ampak spet, na moje poslansko vprašanje mi je premier obljubil, da bo dovolj denarja, tako da se bo zdaj sistem B, to je Goričko, vendarle menda izgradil in bo Goričko končno tudi dobilo pitno vodo in se jim bo nasmehnila pravica, zapisana v 70.a členu slovenske ustave. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima Matjaž Nemec, za njim bo dobil besedo dr. Anže Logar. Izvoli.
Spoštovani predsedujoči, hvala za besedo. Kolegice, kolegi, dober dan tudi v mojem imenu! Zdi se mi potrebno izpostaviti določene izzive na to temo v času, ko Generalna skupščina Združenih narodov ravnokar zaseda in zelo visoko postavlja problematiko trajnostnega razvoja v času, ko obeležujemo teden mobilnosti. Govorimo o tistem, kar nas je prebudilo v mesecu juniju, da se še bolj zavedamo kot družba, kot politiki, v kako senzibilnem območju živimo sami. Zelo radi se pohvalimo, da prihajamo iz ene od najbolj zelenih, gozdnatih držav v Evropski uniji in na svetu, zelo radi se pohvalimo, da imamo izjemne vodne vire, zelo neradi se pa zavedamo, kako ravnamo s temi naravnimi danostmi. Slovenija je polna vodnih virov, ampak zavedanje o tem, da jih moramo gojiti, da jih moramo ohranjati, da jih moramo zadrževati, pa še vedno ni prisotno v vsakdanjem političnem dogajanju. Naj omenim, da ravno danes pripravljam pismo za predsednika Vlade s pobudo po tematski seje Vlade, zasedanju Vlade na temo okolja, podnebnih sprememb, kajti s 1. januarjem bo stopilo v veljavo tisto, kar smo podpisali v Parizu, torej pariški podnebni sporazum. Mislim, da je zelo pomembno ne samo v Državnem zboru, ampak predvsem na Vladi se zavedati, kakšne so naše smernice, kakšni so naši cilji in kako jih dosegamo. Gotovo nezgoda, ki se je zgodila, spodbuja razpravo o trajnosti, mobilnosti in seveda postavlja v ospredje ta trajnostni razvoj. Prizadevanja ministra Zajca vidim v pozitivni luči, vidim ministrstvo v tem primeru kot del rešitve, ne pa del problema. V tem političnem driblingu zelo radi izpostavljamo predvsem, kje se je v preteklosti grešilo v tem smislu, da bi se zagotovilo dovoljšno, bom rekel, pokritost vodooskrbe, predvsem na obalnem in kraškem območju. Izpostavljam tega, ampak ne da bi zapostavljal kakršnokoli drugo območje. Ko govorimo o tem primeru, ga lahko prenesemo domala po teritoriju celotne Slovenije. Naj vam povem, da so se me zelo dotaknili podatki o tem, da je na primer reka Soča v mesecu avgustu imela najnižji vodotok, odkar merimo pretočnost te reke. Zakaj jo omenjam? Zato ker bi rad krepil zavedanje, kako senzibilno je to področje, kako lahko s človeškimi posegi vplivamo na to, da se naše bivanjsko okolje spremi v trenutku. V primeru nezgode, ki postavlja veliko vprašanj in nagovarja k rešitvam, se je nemogoče izogniti lokalnim skupnostim. Te so namreč na področju obalno-kraškega območja velikokrat, in tukaj moram biti kritičen, delovale zavorno v smislu, da bi lahko ta rešitev že bila na mizi. Minister predstavlja določene rešitve, seveda smo upravičeno kritični in tukaj spodbujamo predvsem ministrstvo, da zna odgovoriti na te izzive v krajšem času, kot ga predvidi. Jaz vidim, da vsi razpravljavci predvsem to izpostavljajo, nemudoma je treba resneje pristopiti, vsaj kar se časovnice tiče, da se pripravijo morebitne alternative. Na lokalnih skupnostih pa je, in tukaj je rakrana te težave, ko govorimo o vodooskrbi predvsem obalno-kraškega območja, da se morajo lokalne skupnosti poenotiti, odločiti ne glede na individualne interese, kaj je najboljše za celotno skupnost. Ne samo za prebivalce, ampak za razvoj turizma in seveda z vsemi posledicami le-tega. V ospredje moramo postaviti človeka ne samo takrat, ko nas takšne nezgode, kot so se v Hrastovljah zgodile, opozarjajo na to, da profit ne more biti v ospredju, pred naravnimi viri in pred samim človekom. Mislim, da je ta tema in ta diskurz danes več kot dobrodošel ne samo zato, ker nagovarja ta problem, ampak ker nagovarja mnogo problemov, ki se dotikajo našega vsakdana. Današnjo razpravo pozdravljam. Moj osnovni apel pa gre predvsem na dvoje. V eni meri na ministra in na ministrstvo, kljub zavzetosti od vas pričakujemo nekoliko krajšo časovnico, če smem tako reči, po drugi strani pa predstavnike lokalne skupnosti, ki jih tudi pozdravljam in so danes prisotni, da se poskušajo poenotiti v cilju, ki bi ga lahko že dosegli, in ravno zaradi neenotnosti smo tako oddaljeni od njega. Kolegice, kolegi in tudi lokalne skupnosti, jaz bi si le želel in naša odgovornost je, da pri tovrstni razpravi nagovarjamo tiste deležnike, ki odločajo o teh rešitvah. Minister, vam in lokalnim skupnostim pa želim, da bi se poenotili pri ključnih vprašanjih, da začnemo čim hitreje pripravljati dokumentacijo, da pridemo čim hitreje do ustrezne rešitve. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Anže Logar, za njim bo dobil besedo dr. Franc Trček. Izvoli.
Hvala, predsedujoči. Današnja razprava je posledica izglasovane odločitve o opravi razprave na podlagi poslanskega vprašanja. Redko se to zgodi. Redko se to zgodi. Ni vprašanje tu na tej strani, ampak je vprašanje na vaši strani, zakaj se to redko zgodi. Kolega Nemec mi je dal zelo dobro iztočnico, ko je rekel, pozdravljam današnjo razpravo, današnja razprava je več kot dobrodošla. Ali slišite te besede? Pa tudi kolega Nemca sprašujem – ali slišiš te besede, ki si jih sam izrekel? Danes imate tukaj ministra, imate predstavnike lokalne skupnosti, ki bi sicer, župani, lahko gledali preko televizije doma, ampak so prišli v Državni zbor, ker je ta razprava pomembna. Več jih je reklo, da vlogo ministra vidijo kot dobronamerno. Verjamem, da tudi minister prihaja sem s čisto vestjo in z željo po neki razpravi s poslanci. Zato še enkrat sprašujem koalicijske poslance, zakaj ko so poslanska vprašanja tu, tema dnevnega reda in glasovanje o njih, glasujete proti. Vprašajte se, ali zato ker so vam koalicijske stranke tako rekle, vaši šefi – potem ne upoštevate ustavnega načela, da ste neodvisni – ali pa zato ker nočete razprave o tem tu v Državnem zboru. Ravno Državni zbor je pravi gremi oziroma prostor, da se ta razprava opravi. Problem, ki je v Sloveniji imanenten, je ta, da vedno razpravljamo o stvareh, ko so se že zgodile. O odpisu 29 milijonov podjetjem ljubljanskega župana govorimo, potem ko se je ta odpis že zgodil. O bančni luknji razpravljamo, potem ko je bančna luknja že nastala. O rižanskem vodovodu in onesnaženju vodnega vira govorimo, ko je do te tragedije oziroma naravne katastrofe že prišlo. Zakaj?! Zakaj v Sloveniji ne moremo delovati preventivno? Poglejte, pomembni akterji v tej državi so bili pravočasno obveščeni o vseh nevarnostih. Vedo to, če jih ob treh zjutraj zbudite, vam bodo povedali, kakšno nevarnost predstavlja železniška proga čez vodovarstveno območje. Ministrstvo za infrastrukturo je že pred časom od Slovenskih železnic – Projektivnega podjetja Ljubljana naročilo študijo v zvezi z obstoječo železniško progo. In v tej študiji je ministrica lahko prebrala, ne vem pa, ali ste vi to videli, ali so vas o tem obvestili, na vsak način so vas verjetno morali, ker če ne, niso opravili svoje naloge. Glejte – na kateri strani? – na šesti strani pod glavno problematiko proge piše, pa bom prebral nekaj alinej, in sicer: »Zgornji in spodnji ustroj je v slabem stanju, še posebej na odseku Prešnica–Koper. Spodnji in zgornji ustroj nista bila zgrajena za take prometne obremenitve, zato potrebujeta večjo nadgradnjo. Zaradi zasičenosti proge in zelo gostega prometa na njej vzdrževanja proge skoraj ni. Sanacije so običajno omejene le na najnujnejše, da se zagotovi prevoznost proge. Del proge poteka po najstrožjem vodovarstvenem območju, proga ni zavarovana za primer razlitja nevarnih snovi.« In naprej: »Poleg tega obstoječi tir železniške proge, v velikem delu vodovarstven, poteka po vodovarstvenem območju kraškega vodonosnika, zavarovanega z uredbo,« toliko in toliko, »iz katerega se zajema pitna voda vodovarstvenega omrežja Rižana. Kakršnokoli razlitje na območju rižanskega vodonosnika bi tako lahko povzročilo veliko ekološko in gospodarsko škodo, saj je rižanski vodonosnik kraškega značaja, kjer se zaradi visoke prevotljenosti Krasa vsako razlitje nevarnih snovi takoj pojavi v vodonosniku.« To je bilo že kar nekaj časa spisano, ministrstva so imela, zazvoniti bi morali alarmi in z deli bi se moralo začeti. To stane 165 milijonov evrov, sanacija proge. 165 milijonov evrov. Ob drugem tiru, kjer naj bi bila milijarda 200, kar velika sredstva. Ampak kot je minister, mislim da, že v uvodu rekel, so vodni viri neprecenljivi in jih je treba varovati. Minister je v uvodu poudaril, da je treba storiti vse, da do motenj v oskrbi s pitno vodo ne bi več prihajalo in da so vodni viri zelo ranljivi. Skratka, izpostavil je skrb in duh v ustavi zapisanega pravila do pitne vode. Naj vas spomnim, kaj je kolega Simonovič vprašal ministra v tistem vprašanju pred poletnimi počitnicami. In sicer samo prvo vprašanje: »Kakšne rešitve vidite vi, gospod minister, če pride do onesnaženja vodnega vira?« Kaj je minister odgovoril? Prebral bom samo prvi stavek. Minister je odgovoril: »Tisti prvi ukrep, ki se zdaj izvaja, je seveda namenjen temu, da do onesnaženja vodnega vira sploh ne bi prišlo.« Zdaj se pa vračam na tisti uvod, ko sem govoril o preventivi. Ta izjava, ta stavek, minister, je univerzalen in univerzalno uporabljen vsakič, ko se dela prostorske načrte v naravi oziroma ko pride do vprašanja zaščite vodnega vira. Da je prvi ukrep, da je treba poskrbeti za to, da do onesnaženja vodnega vira sploh ne bi prišlo. Zdaj imam pa jaz en drug projekt, projekt C0 v Ljubljani, izgradnja kanalizacijskega voda čez vodovarstveno območje. 300 tisoč ljudi, med drugim tudi vi, ki tu danes poslušate, ko uporabljate pitno vodo, jo uporabljate iz tistega vodovarstvenega območja, kamor vam ljubljanski župan gradi kanalizacijsko cev. Čas preventive je, opozarjam, čas preventive je, ne kurative, čas preventive je, pa se o tem ne želi razpravljati v tem državnem zboru. Če v primeru rižanskega vodovoda minister Zajc ni kriv, je pa odgovoren. V primeru projekta C0 je minister poleg tega, da je odgovoren, tudi kriv, ker se ravno v obdobju, ko je on minister, ta projekt izvaja. V ponedeljek sem ministra spraševal v zvezi z izgradnjo tega kanala C0, in sicer kako lahko ministrstvo še naprej dopušča to grožnjo čisti pitni vodi v Ljubljanski kotlini, gleda stran, hkrati pa po drugi strani govori, kako je varovanje vode ustavno določena kategorija, ki jo je treba zaščititi. In mi je minister odgovoril, da so pripravili razpis v zvezi z recenzijo projektne dokumentacije. Ampak če gledate tole zahtevo za recenzijo projektne dokumentacije, boste ugotovili, da v teh zahtevah, ki jih vi pač zdaj zahtevate v zvezi s tem, sploh ne govorite o vsebini, ampak govorite o tehničnih modifikacijah oziroma modalitetah. Vi še vedno – pa bom še enkrat prebral ta vaš stavek, da je prvi ukrep, da je treba zagotoviti, da do onesnaženega vodnega vira ne bo prišlo. Ničelna toleranca do onesnaženja, pravi vaš novi v. d. okoljskega inšpektorata. Hkrati pa ne govorite o vsebini, ampak o tehničnih zadevah. Vsak zdravorazumski človek, še posebej po izkušnji z rižanskim vodovodom, bi rekel nikoli kanalizacije čez vodovarstveno območje. V Ljubljani se pa to dela in se brutalno gradi naprej, ministrstvo pa preverja procesne dokumente, ne pa vsebinskih. Zato jaz apeliram na vse, apeliram, v Ljubljani vam grozi nova katastrofa, pa o tem ne želite niti razpravljati. In s posameznimi recenzijami, ki jih sicer podpiram, da se ne bova narobe razumela, ampak izogiba se pa poglavitnemu vprašanju, vsebinskemu vprašanju, zakaj sploh tisti kanal čez vodovarstveno območje. Zakaj sploh tisti kanal? Zaradi evropskih sredstev? Zaradi nekaj milijonov onesnaženje vode za 300 tisoč prebivalcev? Še posebej, ker je šef vaše kohezije nekdanji kandidat na listi Zorana Jankovića? Saj ne, da bi verjetno to imelo kakšno povezavo, ampak zanimiva semantika oziroma zanimivo pa je kljub temu. Kadarkoli se boste, minister, izogibali vsebinskih vprašanj, se bodo taki primeri, kot imamo primer rižanskega vodovoda, lahko zgodili. Vi kot minister, vi ste krivi, če boste to dopustili. Še enkrat, postopek recenzije, priprave vseh teh pregledov, ali je bila postopkovna dokumentacija ustrezna oziroma ali so bili vsi postopki, bo trajal najmanj štiri mesece, vmes pa bo ljubljanska občina naprej gradila ta cevovod in na koncu kot zatečeno stanje ji boste vi še kot tisti, ki ste odgovorni za kohezijska sredstva, izplačevali sredstva za graditev tega cevovoda. A o vsebinskem razlogu, da ta kanal tja ne sodi, pa ne boste razpravljali. In da zaključim, razpravljali pa ne boste niti vi tu v Državnem zboru. Spomnite se. Gospod Simonovič, vi ste poslali dobro vprašanje, mi smo ga podprli, danes razpravljamo o tem, lahko združimo dve strani, tako lokalno kot ministrsko, pa še parlament. Zdaj mi pa povejte, v čem je pa rižanski vodovod ali pa tragedija oziroma naravna katastrofa tam bolj pomembna za vas kot ljubljanski vodovod, če ste poslanec in izvoljenec slovenskega ljudstva. Zakaj ste pa glasovali proti temu, da bi o tem poslanskem vprašanju opravili razpravo v Državnem zboru? Zakaj?! Jaz verjamem, da bi minister z veseljem poslušal tudi to razpravo in mu ne bi bilo težko priti sem poslušat razprave o tem vprašanju. Vprašanje pa je, ali bi ljubljanski župan takrat prišel gor poslušat to razpravo. To pa je vprašanje. Zatorej vas jaz vse prosim, ko je okoljska problematika na dnevnem redu, poglejte, nima barve pa nima niti koalicije ali pa opozicije. Saj to se vse obrne, okolje pa, ko se enkrat onesnaži, se onesnaži in se čiste vode ne da več dobiti. Več študij imajo na ministrstvu, več študij imajo na Vo-Ka, ki opozarjajo na morebitne katastrofične posledice razlitja ali pa pronicanja kanalizacije v vodonosnik v Klečah, pa tu v tej državi nihče noče o tem razpravljati. Jaz ne vem, koliko vprašanj bom še moral ministru postaviti v okviru ustnih poslanskih vprašanj in pisnih poslanskih vprašanj, da se bo o tej tematiki še naprej razpravljalo. Dajte ministru narediti uslugo, da ga ne bom več spraševal, naslednjič izglasujte ustno poslansko vprašanje, da bomo o tem razpravljali v Državnem zboru, da bomo enkrat za vselej lahko prišli s čistimi kartami na plan in bomo tudi vsebinsko lahko opravili razpravo o tej zadevi. Toliko zaenkrat.
Hvala lepa. Besedo ima dr. Franc Trček, za njim bo dobila besedo Iva Dimic. Izvoli.
Hvala za besedo. Sem mislil, da bomo več o rižanskem vodovodu, razumem pa celoto te problematike. Najprej bi nekaj povedal o tem, kako smo prišli do tega vprašanja, malo se bom navezal na to, kar je kolega Logar govoril pred mano. Jaz osebno rečem po petih letih, da je ta sistem vprašanj, ki ga imamo v Državnem zboru, nekoliko preživet. Meni se dopade en resen evropski parlament, kjer se koalicija in opozicija zmenita, kateri dve vprašanji bosta odprli na seji, na to sejo mora priti del ministrske ekipe, ki pokriva ti dve vprašanji, in se ti dve vprašanji obravnavata. Z Anžetom se strinjam, da je to, kar se dogaja v Ljubljani, več kot šlamastika, z veseljem bom naslednjič podprl, pa tudi če spremljate dinamiko dogajanja v Državnem zboru, vidite, da pogosto svoje kolege prepričam, da glasujemo za dobre predloge. Tako mi je recimo žal, da predlog kolega Kepe o problematiki železnic ni dobil zadostne podpore za neko razpravo. Ta zgodba ima več dimenzij, dve ključni dimenziji je naš Matej nakazal, neka še bolj ključna dimenzija v luči te 30. obletnice jutri, ki je omogočila navsezadnje, da tudi mi tukaj sledimo in razpravljamo, je pa v tem, da če smo pred 30 leti odločili, da gremo mi po svoje, lahko po 30 letih ugotovimo, da tisti, ki jim je bila zaupana neka strašanska odgovornost, da se gredo to državo, se te države niso znali iti, raznolike koalicije, raznoliki ljudje, gor in dol. Jaz sem se s to problematiko rižanskega vodovoda prvič srečal leta 1994. V letih 1994–1998 sem bil kot mladi raziskovalec del nekega velikega raziskovalnega projekta Koper 2020, primarno sem se ukvarjal s tranzicijo regionalne ekonomije v tistem času. Takrat sem bil – koliko? – star 25 let, zdaj sem star 50 let in vmes se, moram reči, nič kaj bistvenega ni zgodilo, stanje se je zgolj poslabševalo. Naloga nas politikov ni v tem, da nekaj malo pojamramo tako v Državnem zboru kot v izvršilni oblasti pa da do obsedenosti za nazaj iščemo, kdo je za kaj kriv, krivi so vedno njihovi, ne pa naši. Deset let bo minilo še naprej. Mene v osnovi kot prostorskega sociologa čudi in veseli, da se kakšna takšna nesreča ali še v večjem obsegu ni še prej zgodila. Navsezadnje sem tudi Belokranjec, imamo izkušnjo s Krupo pa bi o tem lahko govoril, je kaka pozabljena zgodba, ki je onesnažena za kar nekaj časa vnaprej. Resor okolja in prostora je bil kar dolgo časa podcenjen. Tudi v teh koalicijskih kupčkanjih je podcenjen. In res, glede na vrsto problematik, ki jo imamo na tem področju – navsezadnje nam vsaka dva, tri tedne neke smeti gorijo, pa se človek že vpraša, ali ni to malo povezano z zavarovalnicami – bi potrebovali na tem resorju, pa še tudi na kakem drugem, na evropskih koheziji in še kje, ljudi, ki se na te zadeve spoznamo, ki nismo le politiki. In jaz moram priznati, da se od tega, kar sem v glavnem iz pisarne poslušal, najbolj strinjam s tem, kar je govoril kolega Černač glede nekih predlogov. Če resno razmišljamo to današnjo debato, je pa tudi debata o regionalizmu. Veste, jaz osebno in strokovno menim, da mi potrebujemo pet regij, obe koheziji na pol plus Ljubljana izločeno. Zakaj? Ker države, ki resno mislijo same sebe, so to premislile ravno skozi problematiko kritične infrastrukture, in oskrba z vodo je neka najbolj osnovna kritična infrastruktura. Saj če nekaj dni ali kakšen teden ne bomo jedli, bomo preživeli, če ne bomo vode pili, bo nekako malo težje. Misliti kritično infrastrukturo je seveda misliti povratno zazankanost. Veste, po 30 letih Slovenije imamo mi problem, evo, zdaj sem poslanec iz Štajerske, že deset let ne moremo skablirati tisoč 200 metrov enega kabla do Impola, kaj šele narediti neko obvoznico. Pa mislim, krščenmatiček, jaz bi jo v dveh letih sam skopal pa naredil pa prepričal tam ljudi, navsezadnje. Saj je četrtina Slovenske Bistrice zaposlena v Impolu. Anže se je malo retorično spraševal, zakaj je temu tako – ja, ker je važno, da je naš, ni važno, ali je sposoben ali ne, ker ste zafevdirizirali resorje, ker se gleda zgolj skozi mandat, ali bom jaz ponovno izvoljen, in ja, ker si pogosto oblast na državni ravni ne upa delati tega, kar bi morala, sprejemati političnih odločitev, kljub temu da bo mogoče kakšen župan ali kdo nezadovoljen, pa mogoče celo iz tvoje stranke. Veste, šesto leto sem v politiki, in vse preveč vas kolegov misli, da smo mi nekaj, ne vem, med kopijo prvega objemalca ograj v tej državi pa mis sveta. Ne moreš vsem ugajati. Seveda, včasih moraš tudi odgovorno sprejeti politično odločitev. In mi tudi ljudi ne šolamo, ne naredimo za to, kar odgovarja številnim, ne vem, racmanom, jankovićem in še podobnim, pa lahko bi tudi desno stran ulice tukaj našteval. In to je nekako ozadje te zgodbe, veste, in počasi imam že dosti tega, kako so zadeve kompleksne. Slovenija je relativno majhen, obvladljiv sistem. V Sloveniji obstajajo ljudje, ki področja obvladajo, pa so v glavnem dvignili roke od politike pa najrajši najdejo neko nišo, da sodelujejo s tujino, pa nočejo kaj dosti imeti. Ta zgodba ima osnovo, kot je povedal kolega Černač, še preden sem se jaz rodil. Več kot 50 let se nekaj tukaj glumi. Saj je vsakemu, ki se malo spozna na osnovnošolsko geografijo in sotočja rek in tako naprej jasno, da so Obala, Kras, naš del Istre, Notranjska neka enota glede vodooskrbe, ki jo je treba ustrezno povratno zazankati, tudi na način, da lahko, ko se kaj takega zgodi, neki del izključiš, pa še vedno zadeva funkcionira. Ampak seveda, potem pridejo neki partikularni interesi. Lahko bi zdaj zgodbo prekmurskega vodovoda razlagal na dolgo in široko. Današnja debata nas ni pripeljala do tega, da bi jaz slišal neki odgovor, kaj bomo pa zdaj naredili. Ali je to, kar se mi zdi, da bi morala biti neka dokaj nujna rešitev, kar je predlagal kolega Černač, da se enostavno vidi situacija, če imamo tam najbližje neko 5,5-krat močnejše vodovodno zajetje, da se to poveže. Navsezadnje je to tudi naša ustavna odgovornost, ki bi jo morali narediti. Tam smo sprejemali lex Magna, en kolega, pa je slučajno iz SDS, ki žal ni izvoljen pa se na infrastrukturo kar spozna, kolega Ljubo, se je drl takrat: »Ja, pa tudi če bo le 10 delovnih mest, če pride kaka tuja firma,« preverite v magnetogramu, »bi bil še vedno za sprejetje takega zakona«. Če gre za neko res najbolj osnovno dejavnost, pravico do tega, da ti priteče neka pitna voda, pravico do tega, da se greš tudi neke gospodarske procese, bi verjetno srednjeročno morali tudi razmišljati o desalinizaciji za industrijsko vodo. Potem se je tega treba lotiti, potem moramo biti tudi nekako sposobni to, kar je nekaj, čemur se v neslovenščini reče risk management, spraviti karseda hitro skozi zakonodajni postopek. Ampak mi smo očitno to sposobni samo, če neko ne preveč državotvorno politiko nekdo po glavi poboža pa mu da fototermin pa mu malo roko zvije. Navsezadnje imamo vodovarstvenike, ki to obvladajo. Imamo to srečo, v družini imamo snaho, ki se s tem ukvarja. In jaz ne vidim tukaj neke take blazne kvadrature kroga. Je pa res potem čudno, z vsem dolžnim spoštovanjem, z nekim inšpektorjem s področja kulture, da ga damo na neki tak resor, ki je res toliko razsut. Jaz sem v hecu rekel, da je to približno tako, kot da bi rekli: »Ma glejte, saj Trček je izredni profesor, pa gre lahko na veterino brucem anatomijo predavat.« Kar seveda ni res. In tukaj se malo napenjamo, verjetno je ta koalicija malo že v krizi, mogoče bodo volitve, vsak bo kakšno tisto pristavil, jaz sem na toliko koncih Slovenije živel, da bi rabil eno uro, da bi vse pristavil, in do rešitve očitno ne bomo prišli. Neka urgentna rešitev je bila nakazana – zdaj me bodo moji mogoče kregali v poslanski skupini, da sem preveč prijateljski do SDS, upam zdaj, da Janša ne bo dal esemesa pa bo kolega Breznik moral kontra meni govoriti, kar se pogosto zgodi. Dajmo potem to krepitev nekako realizirati. Navsezadnje tudi ljudje iz lokalne skupnosti, mi se lahko skrijemo, jaz ravno ne, ker se z vlakom vozim, drugi ja, neki župan se pa tam ne more ravno skriti, tisti, ki imate to izkušnjo. Gospod minister, seveda, v ogromne čevlje si stopil, jaz bi pričakoval te odgovore. Tudi odgovore, v kolikšnem času se da to izvesti. Navsezadnje pa ni neka znanstvena fantastika nekaj kilometrov nekega vodovoda narediti, da se to poveže, da se zadeva zazanka, in potem se lahko bolj umirjeno išče neko dolgoročno rešitev. Če bi se hoteli poslušati, imamo to nekako na pladnju. In navsezadnje imamo tudi, kot v drugih državah naredijo, če je nekdo toliko nerazumen, da bo tam za svoj travnik hotel toliko in toliko penezov dobiti, razlastitev, in se to pač naredi. To bi morali biti po 30 letih maksimalno v pol leta sposobni narediti ali še prej. Navsezadnje imamo verjetno še kakšno inženirsko enoto Slovenske vojske, sam sem v nekih inženirskih enotah v stari vojski delal, pa smo po Vojvodini kaj takega počeli. Mislim [[…]]se gre na teren in dobro jutro. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Iva Dimic, pripravi naj se Janja Sluga. Izvolite.
Spoštovani! Spoštovani minister! V življenju ni naključij. Jaz ravno prihajam neposredno s sestanka območne enote Kmetijsko gozdarske zbornice Cerknica, kjer smo razpravljali o Uredbi o vodovarstvenih območjih za občine Bloke, Cerknica, Ilirska Bistrica, Loška dolina, Pivka in Postojna. Lahko sem prvi glas, preden pridejo pripombe do vas, do ponedeljka so odprte, 30. septembra je rok za oddajo pripomb. Pa vendarle se mi zdi, da je treba širše pogledati, kaj se dogaja. Zaščita pitne vode, da odpreš pipo in da imaš kvalitetno vodo, se zdi meni neprecenljiva. Slovenija se res lahko pohvali, da ima to možnost. Vsak, ki je imel možnost iti izven naših meja v tujino ali kam dlje, ve, da je to neprecenljivo in da ima naša voda res najboljši okus in da je najbolj pitna. Tudi ustekleničena je najbolj pitna. Ampak kolikor sem se jaz uspela seznaniti z uredbo o vodovarstvenem območju teh občin – in danes slišim, da je ena izmed opcij ravno zajetje Malni, ki je dejansko tik pod Občino Cerknica, pod njenimi mejami, pod krajem Unec pri Planini – se mi zdi, da je pa to že kar malo prehud zalogaj za našo Notranjsko. Mi, jaz sem vesela, živimo v resničnem rezervatu. Mi imamo največ zveri, najboljše pogoje za medveda, najboljše pogoje za volka, imamo najboljšo pitno vodo – ampak veste kaj? Življenje postaja nemogoče. Zato jaz sprašujem, koliko sredstev je namenjenih pri tej uredbi za te občine. Ker to pomeni, da se bo nam kvaliteta življenja, kmetovanja, tudi razvoja podeželja in ne nazadnje razvoja gospodarstva bistveno spremenila s to uredbo. Mi, Občina Cerknica je v neposrednem rdečem pasu, če govorimo o rdečem, oranžnem in rumenem pasu, kar pomeni, da bo tukaj najstrožji režim, podobno, kot je za Ljubljansko barje. Ampak glejte, kvaliteta, razvoj naših krajev se bo spremenil. Želim, da mi podate informacijo, kako si predstavljate ne nazadnje, pa mogoče je to bolj vprašanje za ministrstvo za kmetijstvo, razvoj kmetijstva. Že tako imamo ogromno zaraščanja, tudi pri nas. Mislim, da smo celo med največjimi področji, kjer se zarašča. Ta režim prinese enostavno to, da kmetje, ki imajo pašnike, zdaj po tem režimu ne bodo več smeli dohranjevati živine na pašniku, kar enostavno pomeni, da ne bo smel več pripeljati živini bale sena. Tako daleč gremo na teh področjih, vodovarstvenem področju. Še enkrat poudarjam, jaz sem ponosna, da imamo dobro vodo. Jaz vem, da jo imamo, in lahko verjamete, da ljudje smo zavedni tega, ampak vzpostaviti uredbo, hkrati pa ne odpraviti mešanega komunalnega sistema celotne Cerknice, kar pomeni, da so v iste cevi speljane meteorna voda in fekalije in da potem pride do onesnaženja potoka Cerkniščica skozi Dolenjo vas do čistilne naprave, se mi zdi, da je preuranjeno. Razen, spoštovani minister, če bodo dodatna sredstva, da se bo uredilo tudi te potoke, ki dejansko potekajo skozi vas. Vi imate informacijo, 14 dni nazaj, tri tedne je bil tudi na, mislim da, Sloveniji 1 prispevek, kako onesnažena je voda zaradi mešanega vodovodnega fekalnega sistema. Kaj je zdaj rešitev za slovensko Istro, težko rečem, nisem strokovnjak, šla sem pa malo pogledat tudi na spletno stran, kaj se je v preteklosti dogajalo. Že leta 2012, 7. avgusta, je takratni direktor Rižanskega vodovoda Zdravko Hočevar dejal: »Če bi bila država dovolila, bi sami najhitreje zgradili najcenejše zajetje Kubed.« Se pravi, da so ves čas potekale iniciative, da bi se vendar rešilo to. Jaz izhajam še iz časov, ko se dobro spomnim redukcij, če lahko tako rečem, ko je Rižanski vodovod imel redukcije, ko niso bila vsa gospodinjstva oskrbljena z vodo, tako da ene spremembe so bile narejene. Seveda, saj je bilo za to porabljeno, po njegovih podatkih, 100 milijonov evrov, pa vendarle se ni iskalo neke širše rešitve. Dejstvo je, da so vodni viri stvar države, ki tudi poskrbi za infrastrukturo pa vendarle je tukaj treba vzeti v obzir tudi prebivalce. Samo za občino Cerknica je treba pri neki novogradnji narediti elaborat, presojo vplivov na okolje, kar pomeni nek dodaten strošek. Po informacijah, ki sem jih danes pridobila, tudi 5 tisoč evrov. To ni razvoj podeželja.
Hvala lepa. Besedo ima Janja Sluga, pripravi pa naj se Luka Mesec. Izvoli.
Hvala lepa. Saj v bistvu se po teh razpravah v resnici tudi vidi, zakaj še do danes zadeva ni urejena. Ko sem poslušala stališča poslanskih skupin pa ko sem poslušala razprave predgovorcev – vsak ima neko svoje stališče, vsak preferira določeno varianto, vsak bi nek drug vodni vir in vsak se sklicuje na to, da tam je pa že vse pripeljano praktično do rešitve, čeprav smo danes v predstavitvi ministra slišali, da je tudi on dejansko to mislil. Ko je pa dal stvari na mizo in jih predlagal, je pa ugotovil, da še zdaleč te stvari niso pripeljane tako blizu, kot nekateri danes izza svojih klopi kar bolj čez prst trdijo. Res je, da je bilo časa za ureditev tega problema v preteklosti več kot dovolj. S to trditvijo se moram strinjati. Če se o tem pogovarja že vse od leta 1965, namreč ta rižanski vodovod je bil zgrajen, ne boste verjeli, leta 1935, potem je res bilo časa več kot dovolj. Ampak pogovarjali smo se danes tudi o vpisu pitne vode v ustavo, o tem famoznem 70.a členu, ki ščiti pravico do pitne vode. Ugotavljam pa skozi razprave, da se nekateri poslanci dejansko ne zavedajo vsebine te zaščite. Ta zaščita pomeni zaščito vodnega vira, kar pomeni, da če se na primer zgodi primer, da se v okviru Evropske unije sprejme predpis, ki bi omogočal izkoriščanje teh vodnih virov kako drugače kot za nek javni interes, lahko Slovenija reče, da ta predpis za nas ni sprejemljiv in ga ne bomo upoštevali, ker ni skladen z našo ustavo. Ta vpis v ustavo pa seveda ne pomeni tudi pravice do vodovoda ali kako naj temu rečem. Vodooskrba je nekaj, za kar morajo poskrbeti lokalne skupnosti. In tisto, kar se mi zdi zanimivo, je, čeprav so bile razprave do zdaj zelo konstruktivne, moram kolege na tem mestu pohvaliti, da so pa bile tudi nekatere zelo kritične razprave ravno od tistih, ki so dejansko za moje pojme del problema. Torej od tistih, ki so ravno v teh letih, ko se je problem reševal in ne rešil, bili del lokalnih oblasti. Tisti so danes najglasnejši in tisti so danes tudi najbolj kritični, čeprav bi pričakovala, da bodo ravno tisti kolegi vedeli, do kod seže pristojnost države in kje se začne pristojnost lokalne skupnosti in kdo je v resnici tisti, ki bi že pred leti to težavo moral rešiti, pa je ni. Saj takih zgodb imamo v naši državi kar nekaj. Z ministrom sva tudi včeraj en del podobne težave reševala v Celju, ko je lokalna skupnost popolnoma odpovedala pri reševanju sanacije vrtcev in je morala poseči država, ki je zdaj prevzela vso odgovornost, stroške in tudi izvedbo. In to je popolnoma identičen primer. In oba se tudi že vlečeta primerljivo število let. je že V enem stališču je bilo tudi predstavljeno, kaj vse se je že na tem področju dogajalo, ker namreč lokalne skupnosti v resnici se zavedajo, da je to njihov problem in da je to njihova naloga. Ker se tega zavedajo, so že marsikaj poskušale, pa nikakor ne pride do nekega soglasja. Na primer, leta 2007 je bilo podpisano pismo o nameri za izvedbo skupnega projekta ureditev oskrbe s pitno vodo slovenske Istre in zalednega kraškega območja. To je bilo leta 2007. Na podlagi tega pisma o nameri je bila leta 2010 izdelana preliminarna študija. Potem so se temu projektu pridružile še druge občine. Potem je bila leta 2011 podpisana pogodba o pripravi in izvedbi, obratovanju sistema oskrbe s pitno vodo Obale in Krasa. Potem je bil kot posledica tega maja 2011 izdelan dokument identifikacije investicijskega projekta, kjer se je natančno razdelalo, kaj so cilji te investicije in tako naprej in tako naprej. Cel kup stvari je že bilo narejenih, do rešitve pa se ni prišlo. Nič drugega ne preostane potem ministru, ki pride, kot da to vse skupaj vzame na kup, določi ljudi, ki naj to pregledajo, in izbere ustrezno varianto. Ampak potem pa takoj pridemo do tega, češ, ministrstvo naj izbere ustrezno varianto, ampak pri tem naj pa upošteva mnenja lokalnih skupnosti. Čakajte malo, 20 let se lokalne skupnosti niso mogle zmeniti. Za moje pojme potem država preseka in reče: »Takole bo in konec.« In ko se bo država odločila, in res upam, da se bo čim prej odločila, to tudi pričakujem, je tisto, kar mene kot poslanko, ki je tukaj v imenu ljudi, najbolj zanima, ali bo potem ta zadeva rešena tako, da bo zagotovila dovoljšnje količine pitne vode vsem, kar je seveda primarno. V resnici me niti ne zanima koliko bo to stalo. V resnici me ne zanima, iz katerega vodnega vira bo to šlo. O tem naj odločajo strokovnjaki. Mene zanima, da bo vode dovolj. V tem trenutku, kot smo slišali obrazložitve včeraj tudi na usklajevanju, tudi od gospoda Prohinarja, v tem trenutku dokumentacija, ki je bila do sedaj narejena, ne izkazuje te informacije v zadostni meri. In v tem trenutku za nobeno od teh variant, ki so na mizi in za katere nekateri trdijo, da je bilo že vse narejeno in vse študije izdelane in ne vem kaj še vse, za nobeno od teh v tem trenutku ni moč trditi, da bo zagotavljala zadostno količino pitne vode za vse. To je pa tisto, kar mene v resnici najbolj zanima. Zato je ta pot, ki jo je minister ubral, prava. Meni je samo žal, da to poslansko vprašanje je zastavil kolega iz Desusa. Jaz bi samo opozorila, da so kolegi iz Desusa to ministrstvo v tem času, ko se ta saga odvija, vodili kar deset let. Zato bi pričakovala, da bi se kolega, ki je bil tudi del lokalne oblasti v tem času, ko je imel svojo ministrico, obrnil na njo in predvidevam, da bi takrat našli nek skupni jezik, da bi našli tudi neko rešitev in ne bi prišli do te točke, na kateri smo danes. Jaz resnično pričakujem, da bo ta delovna skupina lahko ob zaključku svojega dela ravno to potrdila, da pitne vode bo dovolj za vse in da bodo težave ljudi na terenu rešene in da se to zgodi čim prej in da se čim prej tudi vodovod zgradi v soglasju z občinami ali tudi ne in da se nam taki primeri ne ponavljajo. Iz dneva v dan se namreč srečujemo s tem, ko župani kažejo na državo, da država, država bi morala, v resnici gre pa za njihove naloge, ki bi jih že zdavnaj morali opraviti. Hvala.
Hvala lepa. Imamo nekoliko spremembe pri razpravljavcih. Sedaj bo dobila besedo mag. Meira Hot, pripravi pa naj se mag. Branislav Rajić. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Spoštovani gospod podpredsednik, kolegice in kolegi! V slovenski Istri smo že desetletja glasno opozarjali, da sta za nas drugi tir in drugi vodni vir življenjskega pomena: za našo varnost, za naše zdravje, za naš razvoj in za naše gospodarstvo. Poudarili smo, da se mudi. Potem smo opozarjali, da se zelo mudi. Potem smo rotili, da zmanjkuje časa. In žal je 25. junija letos časa dejansko zmanjkalo. V Dolu pri Hrastovljah se je iztiril vlak s hektolitri nevarne snovi, ki sedaj v poroznih kraških tleh grozi, da bo onesnažila naš edini vodni vir. Po zaslugi bliskovite reakcije naših gasilk in gasilcev ter po spletu srečnih okoliščin do onesnaženja ni prišlo v višku turistične sezone, ko bi bile posledice dejansko naravnost katastrofalne – za ljudi, za turizem, za celo državo. Se pa nam to lahko zgodi jutri ali pa prihodnje poletje, ker bo tir še vedno isti in ker še vedno ne bomo imeli drugega vodnega vira in tako bo še kar nekaj let. Danes na tem mestu ne moremo vrniti izgubljenega časa, lahko ga pa nehamo zapravljati. Dejstva so jasna. rižanski vodovod je edini vodovod, ki slovensko Istro oskrbuje s pitno vodo. Rižanski vodovod je edini vodovod v Sloveniji, ki nima zadostne količine vode. V zadnjih desetletjih je bilo resnično narejeno ogromno, nešteto študij, kako bi mu jo zagotovili. Žal noben izmed predlogov ni bil realiziran, ker se niti strokovnjaki, niti občine, pa tudi politika ne, nismo se znali uskladiti. Ampak danes pa so istrske občine enotne. Različni strokovnjaki so že večkrat povedali in bili za svoje študije večkrat tudi plačani, samo mi se moramo še odločiti. Če so danes tukaj predstavniki lokalne skupnosti, so tukaj najbrž zato, da dobijo odgovor, ne zato da bodo poslušali raznorazne splošne razprave o tem, da so bile lokalne oblasti krive, ali pa da je ministrstvo krivo ali kdorkoli že. Mi ne moremo izgubljati časa. Želijo si odgovor. Ko se vrnem nazaj v Piran, ne vem, kako bom pogledala prebivalke in prebivalce in jim rekla, poglejte, zdaj bomo pa še dve leti študirali, kateri bo pravi vodni vir. Meni je zelo žal, vi, minister, niste za to odgovorni, ampak v tem trenutku pa smo odgovorni dejansko vsi. In mi moramo dati odgovor sedaj, ne čez dve leti. Kako bomo uresničili ustavno pravico prebivalk in prebivalcev slovenske Istre, mi se dejansko ne moremo o tem odločiti, dokler nam ne pokažete in predlagate, kateri vir je pravi. To pa je naloga države, to ni naloga lokalnih skupnosti. Danes ne govorimo o pravici do vodovoda, kot so nekateri izpostavili, ampak pravici do vodnega vira. Vodni vir ne more določiti lokalna skupnost sama, ampak se mora v sodelovanju z ministrstvom. Vi jim morate določiti vodni vir. To rabijo in to čakajo. Sama sem se že večkrat tudi izpostavila kot nekdo, ki prihaja iz Pirana, tudi sami ste seznanjeni z Jernejevim kanalom, ki je en tak klasičen primer, ko se prelaga odgovornost z občine na državo, na ministrstva, na vlado, na vse skupaj, ampak še dandanes pa ni zadeva rešena. To je še ena okoljska katastrofa, ki se ne reši in o kateri se nonstop prelaga odgovornost. Jaz vem, da ste vi dali rok do oktobra, da občina naredi nekaj, če ne, boste vi. Ampak želim vam povedati, današnja izkušnja je vselej bila taka, da je država vedno znova podala neke odgovore, zaradi katerih pa do neke realizacije nikoli ni prišlo in zato so seveda istrske občine toliko bolj občutljive na odgovor, da se bo čakalo še dve leti. Jaz absolutno tudi pozdravljam vašo promptnost, vašo odgovornost in dejstvo, da ste bili pripravljeni takoj pomagati, da ste se takoj aktivirali, da ste imenovali delovno skupino, ampak resnično apeliram, da ne boste dopustili, da se čaka še dve leti na neko odločitev. To res apeliram. Če se vrnem nazaj na raznorazne rešitve, ki so bile danes predstavljene. Vseeno, kolikor mi je znano, je najdlje prišla dejansko rešitev z vodnim zajetjem Padež, za katerega je bil razgrnjen državni lokacijski načrt, za katerega so bila pridobljena vsa ključna soglasja. Tudi po mnenju strokovnjakov iz rižanskega vodovoda gre še zmeraj za dobro, dolgoročno rešitev in ne samo za Istro, ampak tudi za tiste kraške občine, ki jim včasih primanjkuje vode in bi tako dobile kakovosten rezervni vodni vir. To niso zgolj trditve brez osnove, kot nekateri želijo povedati, to so trditve na podlagi izvedenih študij, ki se dogajajo od leta 1965 dalje. To ne pomeni, da sama tudi nasprotujem morebitnemu drugačnemu predlogu povezovanja obstoječih vodovodov, njihovi optimizaciji, povečevanju kapacitet, zmanjšanju izgub v sistemu. Ampak zahtevam pa čim prejšnji konkreten predlog za nov vodni vir za slovensko Istro, ki ga država preprosto mora zagotoviti. Junija letos smo resnično videli, kako zelo ranljivi so obstoječi viri in kako nujno je, da imamo tudi alternativno rešitev v takšnih primerih. Prepričana sem, da se vsi v tej dvorani zelo dobro zavedamo posledic, ki bi lahko nastale z dodatnim odlašanjem te odločitve. Zato res verjamem, da bomo čim prej dobili priložnost, da skupaj odpravimo to res veliko nedopustno grožnjo vsem ljudem iz slovenske Istre. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima mag. Branislav Rajić, pripravi pa naj se Marko Bandelli. Izvoli.
Hvala lepa, gospod podpredsednik. Ni dobro in je do določene mere tudi žalostno, da imamo to situacijo, da danes o tem razpravljamo v Državnem zboru, kar je posledica zastavljenega vprašanja ministru. Vprašanje pa prihaja ravno od kolega, ki je bil tudi generalni sekretar stranke, ki je ta resor vodila, pa takrat ni bilo zastavljenega takega vprašanja. Ko je pa ministrica odnesla pete in je prišel minister iz druge koalicijske stranke, takrat pa je to vprašanje na enkrat godno. Ker sem kot urbanist delal veliko na teh področjih, bil v službah urejanja in skrbi za okolje ter vse, kar je v zvezi z občinami in infrastrukturo, moram povedati, da je nedvomno jasno, da župan in vedno župan ter občina ima to pristojnost, da skrbi za infrastrukturo na svojem področju. Javna komunalna služba mora biti skrbno upravljana, skrbno se vlaga v celotno infrastrukturo. Tisto, kar je važno, iz omrežnine se mora skrbno vlagati tudi v izboljšanje vodovodnega sistema. Zanimivo je tudi, da se vsi otepamo tega dviga omrežnine, ob tem da praktično to, kar nam omrežnina da, lahko velikokrat ravno govori o našem odnosu tudi do okolja. Nepojmljivo je, da na območjih, kjer vode primanjkuje, še vedno perejo avtomobile iz vodovodnega sistema, po katerem teče izključno pitna voda. Nepojmljivo je tudi, da uporabljamo za splakovanje to isto vodo, ki jo potem flaširajo. Te stvari niso dopustne, in to skrb moramo tudi začeti bolj izpostavljati. SMC je zavezana okolju, mi smo to dokazali tudi z vpisom pravice do pitne vode v ustavo. Kot je kolegica povedala, tu ne gre za pravico do vodovodov, te stvari moramo reševati, gre za opredeljevanje, v kateri nivo ta problematika sodi: občinski ali državni oziroma ustavni. Ne sme se zgoditi, da zaradi neučinkovitosti ali nezmožnosti dogovora treh županov, je treba takoj – moram uporabiti besedo – »zajahati« ministra, ki se je mimogrede v izjemno kratkem času izjemno učinkovito odzval na vse skoraj turbulentne situacije, ki so se dogajale na področju okolja in prostora. Ne smemo spregledati, da moramo v vodovarstveni problematiki biti neodvisni od Hrvaške in od Italije. To je zelo pomembno, ampak samo po sebi to ne sme biti razlog, da bi ta problematika, ta funkcija in to območje bilo izključno ugodno za državni prostorski načrt. Jaz menim, da to ravno z urbanističnim načrtovanjem še vedno sodi v področje občinskih problematik. Občine so pristojne, one vodijo to politiko in iščejo tudi rešitve. Samo takrat, ko jih ne morejo najti, je treba iskati rešitve na višjem nivoju. Vsak upravljavec mora imeti načrt ukrepov, ko se zgodi kakšna havarija ali kakšno kardinalno onesnaženje. In to so občine. Zakaj pa tega ni, je vprašanje, ki se spet mora zastaviti občinam. Zato se mi današnja razprava v tej dvorani zdi kot pogovor enako mislečih, mi vsi v en rog trobimo, kako je voda pomembna in kje so problemi, ampak bi bilo verjetno bolje za ta konkretni primer, da si župani, ki so s teh območij in ki jih ta problem zadeva, nalijejo čistega vina, kot rečemo, v tem primeru čiste vode in da se razidejo šele, ko oblikujejo končno in za vse koristno rešitev. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Marko Bandelli, pripravi pa naj se Boštjan Koražija. Izvoli.
Hvala, predsedujoči, za besedo. Veliko smo slišali kritik, pohval, mnenj, ampak dejstvo je v tem trenutku leta 2019, da rešujemo problem pitne vode na Obali. Tukaj ne govorimo o vzdrževanju neke glavne hrbtenice, ker že obstaja. Govorimo, da je nujno treba pripeljati nov cevovod ali nov vir na Obalo. To je nedopustno! 50 let govorimo o tem. 50 let. In še nekaj povem, minister, vi niste popolnoma nič krivi, vi ste samo zdaj podedovali problematiko, ki je že 50 let na mizi, ampak normalno, zdaj ste vi v tej vlogi, in mi moramo nekako na vas pritiskati, da bi čim prej to zadevo, ne bom rekel rešili, ampak spravili v tako fazo, da bodo vidni konkretni rezultati, da gre naprej ta projekt. Vodooskrba na obalnem pasu, morate vedeti, je tako velik problem, in jaz moram popraviti kolegico Sluga, študije so narejene in količine so znane. Vemo, koliko lahko zmore ta vir, tisti vir, oni tretji vir. To se ve. Je že to narejeno. Problemi so. In jaz vem, kateri so najtežji problemi. Jaz sem bil župan v eni od teh občin, ko se je odločalo o teh investicijah. Zato bom tudi povedal nekaj več, z vsem spoštovanjem do kolega iz Desusa, ministrica se ne niti malo ukvarjala s tem problemom. Moram to povedati zelo pošteno. Niti enkrat ni prišla na sestanke, ki smo jih štiri leta imeli na različnih krajih. Toliko o tem, koliko je bilo angažiranja. Ampak gremo od začetka. Najprej naj povem, da ni res, da se ne investira v vodo in da projekti niso bili narejeni. Mi v Komnu smo naredili pet kilometrov vodovoda, in to z evropskimi sredstvi. Tako da se je dalo napraviti, leta 2014, zaključen je bil leta 2015. Zamenjali smo vse, tako da ima občina 98 % zdaj v tem trenutku popolnoma novega vodovoda po celi občini. Ena od malih občin, ki ima to rešeno, ker smo mi tudi zavestno to naredili. Mi imamo tudi eno največjih omrežnin v Sloveniji. Ampak vsa omrežnina, ki jo plačujemo, gre notri, mora iti, v proračunsko postavko za vzdrževanje in obnovo, za nove. Tega ne naredijo vse občine. Dajmo to povedati. In še nekaj. Tukaj ni odgovornost samo Ministrstva za okolje in prostor, to moramo vedeti. Tukaj so še druga ministrstva, je MGRT, če so sredstva, potem je tudi ministrstvo za kmetijstvo zaradi parcel, tudi ministrstvo za kulturo je tukaj, ker je kulturna dediščina, če gre vodovod po določenem območju. Zato se je tudi ustavila določena faza tega projekta, ki je bila od Obale in Krasa. Ponavljam še enkrat, projekt Obale in Krasa je bil tisti, ki je bil najbližji realizaciji. To moramo vedeti. Najbližji. 300 litrov na sekundo je bilo garantiranih za Obalo. In vam bom tudi povedal, kje se je zadeva ustavila. Dva krivca sta, moramo povedati pošteno. Eno je problem razsoljevanja, ki je prišel ven iznenada, in to je plombiralo projekt, ki ga je imel prejšnji župan Popovič. Ljudje so se ustrašili, tudi mi kot župani smo takrat rekli, kaj bomo pa zdaj, če se Občina Koper umakne iz tega projekta. To je bil takrat eden od razlogov. Ampak tudi to bi šlo skozi, ker mi smo ga prepričevali in vemo, da tehnične vode ne morejo biti pitne vode, ker razsoljevanje je tehnična voda, se rabi za zalivanje, se rabi za industrijo, se rabi za druge reči, ne pa za pitje. To cel svet ve, ker drugače je postopek še krepko zahtevnejši. Največji problem, ki je zaustavil ta projekt, ko je bilo že dogovorjeno na MGRT, da bo šel v dve fazi, da bo šel v perspektivo 7/13 in 14/20, dve fazi, so bile služnosti. Tukaj je problem države. Ni res, da je krivda lokalnih skupnosti. Vse občine smo takrat dale denar, smo investirali denar, vse občine, tudi koprska občina, piranska, izolska, vsi smo dali denar, ker zdaj se lahko zgodi, da bo treba ta denar vračati, če ta projekt ne bo šel do konca. Morate tudi to vedeti. To je tudi ena nevarnost. Ampak problem služnosti je pa na državnem nivoju. Lastnikov ni. Gradbenega dovoljenja ne dobiš, če nimaš služnosti na tisti parceli. Se pravi, sam potek cevovoda je bil problematičen, ker lastniki so lahko v tujini, ker lastniki so umrli, ker so drugi dediči ali pa niso dovolili. Tukaj moramo nastopiti kot država in pogledati, kaj lahko naredimo. Ali se razlasti, tako kot so to delali pri cestah, se vse oceni in se razlasti, eno bo treba dobiti. Eden največjih problemov so pa agrarne skupnosti. Lahko teče nov vod tudi po agrarnih skupnosti, kar še nismo rešili. Mislili smo, da smo v prejšnjem mandatu z novim zakonom o agrarni skupnosti rešili zadeve, še bolj smo jo zakomplicirali. Nič nismo naredili. In tukaj je treba pogledati, kje je nacionalni interes. Voda na Obalo je nacionalni interes. Mora biti prioriteta. Zato jaz pravim, spoštovani minister, in ponavljam, vi ste pač ta vroč krompir dobili v roke, če tako rečemo. Ampak je težava. Jaz sem julija dal prvi poslansko vprašanje, pred Simonovičem. Veste, da smo debatirali tukaj o tem problemu in sem vam dal tudi detajlno odgovore, kaj se lahko zgodi, če imamo plan B, če se zgodi takšna nesreča, ki se je zgodila. Od kod bo prihajala voda? Jaz sem prvi, ki rečem, da voda ne sme prihajati s Hrvaške, ne sme prihajati iz Italije. Ampak zanke, ki smo jih mi takrat še predvidevali, da bomo povezali v primeru, če se kaj zgodi, mi to moramo predvidevati, da je možnost pridobiti vodo iz drugih krajev. Možnost, govorim, ampak absolutno ne prioritetni vodovod. Tega moramo narediti tukaj. Jaz sem prepričan v to stoprocentno, da je ta brestoviški vodovodar, se pravi kraški obalni pas, ki je bil predviden, najbolj zanesljiv in siguren, samo zagnati ga je treba. Samo to. Jaz verjamem, da delate na tem in verjamem, da boste tudi naredili maksimalno in res upam in vam polagam na srce, leto in pol študije ni potrebno, ker je ta študija že narejena. Projekt Gorica ima vse študije narejene in vsa projektna dokumentacija je končana, je zaključena. Ne iskati novih virov ne vem kje. Ker to bo potem res še 5 let. Ne, ne bo zadosti 5 let. Vemo sami, bo 10 let za to. Prevzeti vse papirje v roke in urediti to, kar je bilo treba. Da zaključim, ker je samo še minuta, vam dam samo primer. Za štanjelski grad in celo območje Štanjela je bilo narejenih 13 študij. Se pravi, vsi tisti, ki so naredili študije za nazaj, ali so bedaki ali ne znajo narediti. 9 študij je bilo narejenih za vodovode. Se pravi, če zdaj delamo novo študijo, vsi tisti, ki so delali prej študije, niso vredni nič. Ampak ponavljam, projekt Nova Gorica ima vse pripravljeno, vse končano. Problemi so služnosti. To pa mora samo država pristopiti, da to lahko reši. Toliko z moje strani, predsednik. Hvala.
Hvala lepa. Besedo ima Boštjan Koražija, pripravi pa naj se Jurij Lep. Izvoli.
Spoštovani, hvala za besedo. Zanimivo je, da o tako samoumevni stvari, kot je voda, ki sestavlja v bistvu 70 % in več našega planeta in 60–70 % našega telesa, jo jemljemo za tako samoumevno, ampak tako poredko govorimo o tem v Državnem zboru. Žal samo takrat, ko se zgodijo kakšne nesreče, recimo v tem primeru železniška nesreča oziroma v bistvu je bila to naravna katastrofa oziroma naravna nesreča. Morda se premalo zavedamo, da je 97 % vse te vodne oskrbe s pitno vodo, ki jo imamo v Sloveniji, v bistvu iz teh podzemnih vod. Te nesreče nas naučijo, da voda ne le izpere, pač pa tudi naplavi vsako človekovo zavržno dejanje zoper njo in naravo. Bolj globoko kot želimo zakopati in prekriti takšna zavržna dejanja, z večjo drastičnostjo so postavljene potem spet pred nas. Ob takih nesrečah, ob takšnih naplavinah samoumevnost v trenutku izhlapi, ker imamo vodo prevečkrat za samoumevno zadevo – samoumevnost, da imamo živo vodo, ki omogoča življenje celotnemu EKO sistemu. Pred dobrim tednom sem se udeležil zelo dobro obiskane in tudi dobro zastopane okrogle mize na temo Zagotavljanje zdrave pitne vode na območju občin Spodnjega Podravja, ki jo je organizirala Skupna občinska uprava občin v Spodnjem Podravju ob 20. obletnici. Bi se zdaj tudi zahvalil gospe direktorici iz Skupne občinske uprave Alenki Korpar, ki je zelo trajnostno osveščena in tudi ekološko usmerjena. Na tej okrogli mizi so bili udeleženci z različnih ministrstev, tudi z Ministrstva za okolje in prostor, z Ministrstva za javno upravo. Pogrešam, ko zdaj poslušam te razprave, da si ljudje želijo tudi na Primorskem, da bi ljudje šli z ministrstev – vi ste tudi osebno bili tam pa ste se pogovarjali z njimi, ljudje se želijo, da bi bilo čim več takih okroglih miz, čim več takih pogovorov na to temo. Da ne samo da povedo svojo težavo, ampak da dobijo občutek varnosti oziroma tudi kje stojijo. Z gospodom ministrom Simonom Zajcem se zadnje pol leta od njegovega mandata naprej srečujeva na ustnih poslanskih vprašanjih. Jaz priznam, meni ta zadeva, kar se tiče okoljevarstvenih stvari, ne samo da mi leži na srcu, to sem jaz v bistvu. In sva tudi ogromno teh zadev predebatirala o onesnaženosti pitne vode in o divjih odlagališčih. Ne vem, če veste, ampak mi imamo v Podravju, tudi v Pomurju imajo pa tudi v Savinjski regiji problem z onesnaženostjo pitne vode z nitrati in z atrazinom oziroma s fitofarmacevtskimi sredstvi oziroma s herbicidi. Na tej okrogli mizi je bilo predstavljenih nekaj zelo zanimivih rešitev oziroma tudi dognanj. Gospod Podgoršek je tudi potem izpostavil, da se zdaj ta onesnaženost z nitrati v bistvu znižuje v pitni vodi oziroma če ne veste, naj vam bolj plastično razložim. Mi imamo v bistvu dve vrtini vodovodov oziroma teh vodnih dostopov in se potem ti različni vodi mešata, da dobimo čim bolj zdravju in tudi kemijskim meritvam primerno pitno vodo. Imamo pa na Dravskem polju sploh tudi problem z divjimi odlagališči sploh. En tak primer, ki je zelo pomemben, je Kozoderčeva jama, gramoznica, v katero so bivše tovarne, ki so delovale v tistem času oziroma še zmeraj delujejo, ampak zdaj imajo drugačne pristope glede odlaganja smeti, odlagale zelo strupene snovi. Bom povedal zelo zanimiv primer. Leta 1989 se je zgodil ta zloglasni primer, ko je bila vsa pitna voda po celem Dravskem polju zastrupljena. Zanimivo je bilo, da so ljudje to ugotovili na način, ko so menjevali vodo v akvariju, so videli, da so ribe, ki so bivale v akvariju, zelo hitro poginile. Tudi na tej okrogli mizi, je bilo res zanimivo in mi gre to skozi po glavi, ker pogrešam, da bi bili tudi tukaj v Državnem zboru bolj konstruktivni, bolj argumentirani, bolj direktni, bolj v nekih željah in tudi idejah, ampak čistih. Gospa Korpar je izpostavila ravno primer, da so veliko divjih odlagališč na Dravskem polju tudi že sanirali. Sicer je še ostalo kar nekaj takih, ki jih je treba sanirati, ampak če je pristop in če je želja, jaz verjamem, da Primorci jo imate več kot preveč in se da marsikaj urediti in tudi rešiti. Jaz si res želim, da vam to čim prej uspe, da rešite te zadeve. Imate podporo tudi Štajercev, če je potrebno. Je pa tudi res, da se bo treba glede prioritet, ko se pogovarjamo o teh okoljevarstvenih stvareh pa tudi o trajnostnih stvareh, pogovoriti tudi tukaj v Državnem zboru. Dejstvo je, lahko si napeljemo optični kabel in tudi wi-fi, ampak voda ne bo tekla po optičnem kablu in po wi-fi. Mislim, da bo treba ugotoviti konkretno –ker vem, da gospod minister tudi v tej smeri precej razmišlja – kaj so v bistvu prioritete naše države. In bo treba tudi biti bolj solidaren. Vsi potrebujemo vodo, živimo od vode, ker mi smo voda v resnici. Treba se bo res konkretno pogovoriti in se z argumenti lotiti stvari, kaj so v bistvu prednostne zadeve oziroma kaj je tisto, kar nas opredeljuje oziroma kaj si želimo. Vemo, da si vsi želimo, tudi sedaj po pogovoru sem slišal, da vsi bi radi imeli čisto vodo, vsi bi radi imeli čisto okolje. Jaz sem prvi na tem mestu, ki si to želim in upam, da bomo šli v to smer naprej. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Jurij Lep ima naslednji besedo. Pripravi pa naj se gospod Doblekar.
Hvala, gospa podpredsednica. Gospod minister, kolegice in kolegi! Povod za to današnjo sejo, kot vemo, je naš velik projekt, ki nas čaka, izgradnja drugega tira Koper–Divača in pa nevarnost za okolje, ,kaj se lahko zgodi s kakšnimi ekstremnimi stvarmi na tej progi. Edini vodni vir, ki ga imajo na severnem Primorskem, je trenutno Rižana. Da se ne bi ta vir onesnažil, je kolega Branko Simonovič postavil poslansko vprašanje in je bilo izglasovano, da se o odgovoru opravi razprava. Vsekakor meni osebno ta tema, o kateri se sedaj pogovarjamo, ni tuja. Mislim, da je prav, da se večkrat pogovarjamo o tej temi, kot je bilo sedaj rečeno, opozicija ali pozicija. Tema je bila takšna, ki zanima vse nas in je prav, da jo obravnavamo. Kar se tiče teh vodnih virov, na splošno vemo, da je v ustavi to zapisano. kar je zapisano, pa že pred tem, ko ni bilo zapisano v ustavi, se je vedelo, da je država odgovorna za vodne vire, lokalne skupnosti pa so odgovorne za distribucijo lokalno po teh občinah. Pomembno je tudi, da državni lokalni prostorski načrt je osnova za vsakršno gradnjo, za vsako stvar, ki se tiče novih vodnih virov. Vemo, da z novim vodnim virom lahko obstoječe vodne vire, ki jih že imamo, obogatimo, kot je že bilo rečeno, da se zaključi neka veriga v slučaju izpada ali pa kakšnih ekoloških katastrof, da se lahko obrne v drugo smer. Jaz bom v tej svoji razpravi poskušal iti v življenje, v samo prakso, kako se ta projekt sploh lahko izpelje. Jaz bom povedal, da v severovzhodni Sloveniji je mariborski vodovod, ki oskrbuje z vodo 120 tisoč ljudi in je eden največjih distributerjev v Sloveniji, mislim, da je celo največji koncesionar in skupaj z občinami, ki spadamo pod to zadevo, so dostikrat reševali skupne zadeve in prihodnji razvoj. Na našem območju imamo tudi v okolici obstoječega vodnega vira, kot je ta v Mariboru, vemo, da trenutno zadostuje, ampak kljub temu smo se že pred 20 leti skupaj odločili in smo poiskali dodatni rezervni vodni vir, to je Selniška dobrava, ker ima v prihodnosti možnost, da se načrpa približno 400 litrov vode na sekundo. To je potencial, ki lahko ta del Slovenije tudi oskrbuje z vodo. Vedeti pa moramo tudi to, ko ta voda pride do nekega zajetja, je potem treba narediti še neko mrežo, ki omogoča, da se to dostavi do ljudi. Je pa tudi v naši državi dosti lepih pokrajin, kjer ni javnega vodovoda in tudi tisti ljudje morajo imeti vodo. Jaz se tudi strinjam, ker sem bil župan, da je lokalna skupnost v osnovi odgovorna za oskrbo s pitno vodo. Mi se nismo nikoli izgovarjali na državo, da je ona odgovorna. Problem pa je, ker rabimo za tako veliko investicijo državni lokacijski načrt, kjer pa nastopi ministrstvo, zaradi tega stališča moramo delati v neki skupnosti. Vode imamo v Sloveniji ogromno. Mi imamo 60 % zelenja, gozdov, veliko imamo vode, ki jo trenutno veliko več, kot je lahko uporabimo. Ampak mi je ne znamo izrabiti in moramo predvsem paziti, da je ne bomo onesnažili. V zgornji Dravski dolini vem, da smo skupaj delali velike projekte za odvajanje in čiščenje komunalnih voda, kar je predpogoj, da lahko to vodo, ki jo imamo, zaščitimo in dolgoročno ohranimo. Takšen velik projekt je bil v razvojni perspektivi 2007–2014, ker se je zgornja Dravska dolina odločila, da bo investirala v odvajanje, čiščenje komunalnih voda. Projekt je bil vreden čez 50 milijonov in potem smo na koncu investirali tam okoli 36 milijonov. Sodelovale smo občine od Dravograda do Maribora. Tako smo lahko rekli, da smo rešili eno stvar, ki je bila predpogoj, da zaščitimo naš vodni vir na tem območju. Bilo je rečeno s strani gospoda ministra, da imamo 17 % Slovenije v vodovarstvenem območju. Tam, kjer je ta naš vodni vir, imamo kar zelo veliko površino, ki je zaščitena. Imamo cone 1, 2, 3 in na coni 1 je kmetijstvo skoraj zaustavljeno. Tako je potem naš koncesionar tem kmetijcem, ki so tam delovali, dal neko subvencijo, da so spremenili način obdelave te zemlje. Jaz predlagam samo to, da moramo v osnovi zaščititi vodni vir, ki ga imamo, z odvajanjem, čiščenjem komunalnih voda in preprečiti, tako kot se je to zgodilo v Rižani. Zdaj delamo to našo veliko investicijo drugi tir, ki bo po vsej verjetnosti zgrajen, tudi jaz mislim, da mora biti zgrajen, vsekakor pa bo zdaj zgrajen z zahtevnimi osnovnimi pogoji, da bo po vsej verjetnosti zadostil tem vodovarstvenim pogojem. Jaz zdaj samo priporočam, da bi minister, ki sigurno ni kriv za preteklo stanje, to tudi jaz osebno trdim, da danes razprava ni usmerjena proti ministru, ampak je namenjena temu, da se malo ozavestimo, kaj nas čaka v prihodnosti. Realnost je takšna, da smo mi leta 2005 začeli z idejo o izvajanju čiščenja komunalnih voda, končali pa smo .leta 2015, in to je bila narejena osnovna mreža, potem pa pride širitev sekundarnih mrež. Na podlagi tega projekta v tem okolju gradijo širitev vodovodnega omrežja. Vam povem po pravici, zmeraj je bila lokalna skupnost, kakšen župan, ki je nasprotoval kakšni ideji. Pa smo kljub temu začeli investicijo. In tu jaz vidim vlogo ministrstva. Kot je rekla kolegica Janja, se strinjam, v neki fazi je treba to prekinit in reči, spoštovani, to je nacionalni interes, to je javni interes, to je višji interes, res se ne moremo zafrkavati. Bilo je rečeno, da so služnosti. Tudi služnosti vseh teh zemljišč, kar je v lasti občank in občanov, je naloga občine. Tudi mi smo v naši občini dosti stvari morali sami urediti in smo rabili približno 250 služnosti. Pa smo jih dobili v roku dveh, treh let. Druga stvar je, če so takšna zemljišča v lasti nekih zadrug, nekega Sokola, še bivšega sistema, jasno, tu pa bi rabili, da nam pomaga država. Mi nismo nikoli stremeli za tem, da bi kakšnega razlastninili. Bila je možnost, ampak smo uspeli s temi pogovori, z nekim vztrajanjem, da smo tudi to stvar izpeljali. Pa še en primer vam povem, da bo malo bolj transparentno. Imeli smo malo vodovodno zajetje, ki je pokrivalo, recimo, 150 ljudi. Na podeželju je bil javni upravljavec in se je zgodilo, da se je ta vodni vir onesnažil. Onesnažil se je zaradi več faktorjev, recimo slabega odvajanja in čiščenja komunalnih voda, kar sploh ni bilo, sama gnojnica, zato smo morali na lokalni skupnosti v tistem momentu prekiniti črpanje iz tega vodnega vira. In kaj je bilo treba narediti? Morali smo vsakodnevno voziti vodo do teh ljudi z gasilskimi cisternami. Zato si jaz ne predstavljam, če bi se to zgodilo na tem vodovodu v Rižani. To je nemogoče dostavit vodo do teh ljudi. Mi smo imeli, kot sem povedal, 100 ljudi, pa smo vozili vsaki drugi dan 15 tisoč litrov vode. Da to razdeliš, je to kar velika stvar. Zato je tudi odgovornost nas poslancev, same države in predvsem lokalne skupnosti, da do tega ne pride. Tudi jaz sem bil v osnovi za to, da se predhodno reši, če je možno, kakšno stvar in ugotovi, kaj je najboljše. V tem konkretnem primeru, kolikor sem se zdaj malo pozanimal in kot sva s kolegom malo podebatirala, nekaj obstaja, neki dokumenti so. Se pravi, državni lokacijski načrt je bil sprejet za eno varianto, ampak kljub temu vidim, da sta do danes bili izpostavljeni dve različni varianti, ki sta ju dva poslanca zagovarjala, vsak v svojo smer. Tako da jaz vidim, da tudi na vas je zdaj, kako boste to rešili. Jaz ne vem, ampak v tem momentu je sigurno stvar takšna, da morajo najprej župani in županje lokalne skupnosti skupaj stopiti in se odločiti najprej za to varianto. Potem je sigurno na vas in boste veliko prej kot v dveh letih rešili, če boste vedeli, kakšna je odločitev. Potem se lažje v to smer spelje. Vsekakor je pa voda naš vir in v prihodnosti moramo skrbeti za to, kar imamo. Je pa dejstvo, da tako kot mi trenutno živimo v naši državi, se ne zavedamo, kaj bi bilo, kašne probleme imajo drugi s to vodo. Tako kot voda ni moja, vaša, njegova, ampak je javna voda, tudi sama meja mene osebno toliko ne moti. Na Štajerskem imamo marsikateri vodni vir, ki ga imajo posamezniki ali pa neka mala zajetja, ki sežejo tudi v sosednjo Avstrijo, pa sigurno tudi Avstrijci z naše strani kakšen liter potegnejo. S tega stališča moramo biti zelo realni. Jaz mislim, da ta današnja razprava ne sme izzveneti kot kritika trenutnemu ministru, kar tudi ni bil naš namen, moj osebno pa sploh ne. Mi smo za to, da poskušamo na teh znanih dejstvih čim prej stvar speljati naprej, da bomo lahko rekli, da smo naredili s to razpravo nekaj v dobrobit Rižane in za vas, ki ste ob morju in imate probleme z vodo. Po vsej verjetnosti bodo v prihodnosti še veliko večji, zato moramo pohiteti. Hvala.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Boris Doblekar, pripravi pa naj se gospod Gregor Perič. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Poslanke, poslanci! Spoštovani minister! Danes razpravljamo o tej ustavni pravici do pitne vode za prebivalce na območju rižanskega vodovoda. Razprava se je raztegnila na vse mogoče vodovode, na vso mogočo problematiko vodne oskrbe v celotni državi, kar je tudi prav. Jaz vsekakor podpiram, da bi takšne razprave, vsebinske, močne, odprle marsikatero vprašanje in tudi pomagale ministrstvu, ki je nek strokovni organ, ki se potem s tem ukvarja. Mi smo tukaj politiki, laiki, ki se na vse tudi ne moremo spoznati. Prav pa je, da kot predstavniki ljudstva o tem govorimo, odločamo in pomagamo s svojimi razpravami ministru. Danes je ta razprava zato, ker ste tudi v koaliciji glasovali za razpravo o tem poslanskem vprašanju. Veliko zanimivih poslanskih vprašanj je po navadi postavljenih ministrom, predsedniku Vlade, pa se za njih ne odločite, da bi jih podprli, kar me seveda žalosti. Zelo pomembne stvari so na tapeti. Na primer, jaz sem postavil ne vem kolikokrat za degradirana območja, pa niste glasovali, da bi odprli širšo razpravo, pa je tudi problematika po celotni državi, ki je tudi vezana na čisto pitno vodo. Malo me čudi to, da ste tokrat podprli to vprašanje. Mi smo ga tudi. Mi podpremo v Slovenski demokratski stranki vedno vsa poslanska vprašanja, ki se nam zdijo zanimiva, in bi bilo prav, da bi takšne vsebinske teme tudi odprli tukaj v Državnem zboru in si vzeli čas za to. Tukaj imate pred seboj ministra, ki prihaja iz vaših vrst, in je na nekem prangarju, na neki mini interpelaciji, bi se pa lahko o tem rižanskem vodovodu in o tej problematiki pogovorili tudi kje drugje, ne nujno tukaj v Državnem zboru. Ampak kot rečeno, jaz podpiram takšne razprave. Vsekakor me žalosti to, da toliko let govorimo o tej problematiki, kdaj bi to že moralo biti odpravljeno. Od 45., 50. leta naprej, ko se je ta vodovod gradil, do danes nismo naredili praktično nič. Ves čas ste bili na vladi, vlade so bile vaše in še vedno so. Pravite, ne gre, bomo, ne vem, kdaj bomo, in tako naprej. Bili so tudi predstavniki lokalne skupnosti tukaj, ki so žal šli, škoda, da niso do konca poslušali te razprave, ker se mi zdi, da je prav, da bi slišali vse. Glede na to, da ste se dotaknili različnih tem: vodovarstvenih območij, vodovodov, skratka vsega, se tudi jaz dotikam problematike financiranja samih vodovodov. S strani države vemo, da je meja za financiranje 10 tisoč priklopov. Bilo je rečeno s strani ministra, da bo v septembru razpis za financiranje manjših vodovodov. Ne vem, jaz tega razpisa še nisem videl. Mogoče bo, mogoče bo potem minister tudi pojasnil. Dostikrat, na primer tudi v tem primeru, če pogledamo samo Obalo, vidimo, kakšni so problemi. V bistvu dobesedno živijo v kanalizaciji, onesnaženo morje, sedaj ta problem in tako naprej. Ko so prošnje, želje občanov, krajank za manjše vodovode, za vodna soglasja, za gradnjo obvoznic, se vse vleče mnogo predolgo in ne najdemo rešitve. Še to poudarjam, da je tudi lokalna skupnost močno vpletena in bi se že zdavnaj morala tudi lokalna skupnost zganiti in te stvari odpraviti oziroma zgraditi nov vodovod, B varianto, o čemer vse govorimo. Tudi mi v Litiji pa v Šmartnem smo morali sami zgraditi vse vodovode, pa nas čaka še ogromno dela pri tem. Samo čakati na državo, mislim, da ni na mestu. Ker bom moral zaključiti, ker imam odmerjen čas, ki se mi izteka, bi samo zaključil s tem, da bi tudi z moje strani poziv ministrstvu, ministru in vsem odgovornim, da se hitreje lotijo te problematike in čim prej pridejo do rešite, da se to tudi takoj izvede, ne da bomo zdaj čakali ne vem koliko časa s tem. Je pa to tudi nek vzorčen primer, ki je lahko primer za celotno državo in pa v poduk vsem nam. V poduk nam je lahko vsa ta zgodovina 50, 60, 70- letna, ko smo živeli v nekih sanjah in nismo naredili tistega, kar bi morali. In se danes lovimo in iščemo rešitve in gradimo druge cevi Karavank, druge tire, tretje razvojne osi itn. Mnogo zaostajamo in čaka nas še veliko dela. Treba je strniti moči in začeti zares delati, ne samo razpravljati. Še enkrat pa na koncu prosim, da naslednjič, ko bodo poslanska vprašanja, ko bo kakšno zanimivo vprašanje, ki bi bilo širšega pomena za celotno državo, tudi podprete razpravo o tem. Mi jo bomo, jaz osebno tudi in si nadejam novih zanimivih vsebinskih razprav v Državnem zboru. Hvala lepa.
Hvala lepa. Gospod Gregor Perič ima besedo, pripravi naj se gospod Danijel Krivec. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednica. Lepo pozdrav še enkrat! Meni se zdi, da se pogosto dogaja na Ministrstvu za okolje in prostor, da ti okostnjaki iz omare kar skačejo in verjamem, da se jih bo v tem mandatu pojavilo še kar nekaj in potem bomo dali ogromno neke energije, zelo bomo glasni tukaj in bomo iskali krivce, kazali bomo s prstom. Najpogosteje se pa zgodi, da potem po vsem tem ropotanju nismo nič bližje rešitve, kvečjemu se od nje oddaljimo. Situacija, ki se je zgodila praktično na začetku poletja, ko je tistih nekaj vagonov iztirilo in se je izlil kerozin, je bil en resen alarm, ki smo ga v Istri zelo dobro razumeli in smo vsi stiskali pesti, da do tega ne bi prišlo. Ampak je logična posledica tega, da je proga, prvi tir, od Luke Koper proti Divači izredno obremenjena. Zaradi te obremenjenosti je tudi velik izziv jo vzdrževati in tukaj je v interesu vseh, da pride do realizacije drugega tira čim prej. Ravno tako pa je vsem nam, zlasti prebivalcem slovenske Istre in tudi širše, v interesu, da pride do realizacije oziroma do zagotovitve drugega vodnega vira. To smo danes v končni fazi že slišali. Jaz bi se na tem mestu rad zahvalil predvsem vsem tistih pristojnim, mako bolj pristojnim in malo manj pristojnim ljudem in službam, ki so v tistih najbolj kritičnih trenutkih zelo dobro odigrali svojo vlogo. Pri tem mislim tako na Rižanski vodovod Koper, tako na občine, zlasti koprsko, tako na Slovenske železnice, na gasilce, tako na poklicno brigado kot na prostovoljce, tako na ARSO in na še številne druge institucije, ki jih imamo, Geološki zavod, ki so pomagali, da je vsa ta ekipa na terenu naredila tisto, kar je bilo potrebno. Tako da je bilo v vsakem trenutku znano, ali prihaja do onesnaženja, ali se je ta nesrečni kerozin pojavil v podtalnici in potuje proti zajetju pitne vode, da se lahko potem naredi vse potrebno, da to onesnaženje ne zaide tudi v vodovodne cevi odjemalcev oziroma občank in občanov. Mene žalosti, da so se v tistem obdobju dogajale tudi razno razne dezinformacije, ki so strašile ljudi, kako se je ta kerozin že pojavil v sistemu, kako voda smrdi, kako je zagotovo nekaj narobe in se je potem to viralno širilo. Se mi zdi, da so to nekateri tudi izkoriščali za neke vrste političnega boja. Tako početje je izredno pritlehno. Na Obali smo večkrat deležni, ker imamo tako infrastrukturo, da jo je izredno težko dimenzionirati na eni strani za 90 tisoč prebivalcev, ki konstantno živijo tam, na drugi strani pa se naša populacija poveča za vsaj tretjino, če ne kaj več, poleti in je treba vso to infrastrukturo dejansko nastaviti na veliko več prebivalcev. Mi, ki tam živimo, moramo te omrežnine tudi plačevati. Ni vedno enostavno tudi lokalnim skupnostim zagotoviti nek višji standard oziroma neko večjo kapaciteto vse te infrastrukture in po drugi strani tudi plačevati za to infrastrukturo. S plačevanjem omrežnine smo prebivalci na tem območju dosti bolj obremenjeni. Prebivalci slovenske Istre plačujemo za kubičnih meter vode veliko več kot marsikdo kje drugje v Sloveniji iz različnih razlogov, tudi zaradi tega, ker še nimamo zagotovljenega nekega stabilnega vodnega vira in moramo to vodo pridobivati od drugod, tudi iz Hrvaške. Zgodba s Hrvaško je pa zanimiva in sega še v čas Jugoslavije. Ta povezava s hrvaškim vodovodom oziroma istrskim vodovodom je bila narejena v 70. letih in obalne občine oziroma kakorkoli so se takrat imenovale, samoupravna obalna skupnost, ne spomnim se, je prispevala tudi svoja sredstva, da je bilo to omrežje narejeno za neko obdobje 30 let. Po 30-ih letih je tudi ta infrastruktura prešla v last Hrvaške oziroma njihovega vodovoda. Od tedaj dalje, to je bilo okoli leta 2000, smo ostali tudi prebivalci slovenske Istre v neki precej negotovi situaciji, ko smo odvisni tudi od dobre volje naših prijateljev na hrvaški strani, ki nam doslej te možnosti niso odrekli in jaz verjamem, da bo kljub vsemu tako tudi v prihodnje. To zaupanje se ni zamajalo tudi v tistih trenutkih, ko je bilo med Ljubljano in med Zagrebom najbolj napeto, in upam, da ostane tako tudi naprej, ker ljudje na tistem območju, na terenu, da tako rečem, kljub vsem političnimi zdraham v Piranskem zalivu z ribiči in ne vem še čim sobivamo in lepo sodelujemo. To izlitje, ta okostnjak iz omare je bil tudi neka resna preizkušnja za ministrstvo samo in za njegove službe, ker se moramo zavedati, da je bil na drugi strani izjemno močan pritisk, ki je bil tudi upravičen, našega gospodarstva in tudi našega pristanišča, da se čim prej vzpostavi ponovno železniška povezava med pristaniščem in ostalim omrežjem, torej železnice v notranjost države in tudi naprej. Nastajala je precejšnja gospodarska škoda in mene pod črto veseli, da se ta kerozin ni znašel v zajetju oziroma v rižanskem vodovodu in upam, da tako tudi ostane. Kje je, ne ve nihče, tudi strokovnjaki, ki poznajo te okoliščine. Kraški teren je izjemno nepredvidljiv, kar je še razlog več, da naredimo vse, da se taki primeri reducirajo, da je možnost, da pride do takih okoliščin, reducira na minimum. Tukaj gre zahvala ministrstvu in ministru in v končni fazi tudi koprskemu županu, ki je pokazal zelo jasno držo. Z nekim skupnim sodelovanjem ste dejansko vsi pokazali, da se da tudi take najbolj kritične situacije odpeljati na način, da so posledice minimalne oziroma na srečo v tem primeru jih ni bilo. Bila je gospodarska škoda, ni pa prišlo do neke okoljske katastrofe v smislu tega, da bi prišlo do kakšnega onesnaženja. Se je pa, ko so se naredile tiste vrtine oziroma ko se je izvajal monitoring, odkrilo določena onesnaženja, sicer z mineralnimi olji. Ta mineralna olja so zašla tam verjetno ne po naključju, nekdo jih je izpustil. To zame pa verjetno tudi za vse nas mora biti nek znak, da ni nikoli dovolj ozaveščanja ljudi, tudi tistih, ki živijo na tem območju. In takih območij, da ne bom diskriminatoren, je po Sloveniji zelo veliko, in vsak mora paziti, kaj zliva v okolje. Sploh pa, če gre za olja in druge snovi, ki ko enkrat zaidejo v podtalnico in če pride do nekega resnega onesnaženja, je potem sanacija takih situacij izjemno težka, zahtevna oziroma kvečjemu lahko računamo na naravo in na čas, da opravi svoje. Zato pa je treba izjemno veliko časa. Mi pa si kaj takega v Istri zagotovo ne moremo dovoliti. Če grem nekoliko nazaj v preteklost. V Istri smo prve vodovode dobili s strani nekega diktatorja, ki nam je prinesel vodovode – v eni roki je imel vodovod, če tako rečem, v drugi roki pa flaško z ricinusovim oljem. Nekaj pozitivnega je vseeno pustil, ampak ko je odšel, smo bili zelo zadovoljni. Potem se je pa začel tisti relativno počasen ciklus vzpostavljanja vodovodnega omrežja. Doma mi znajo povedati, da v začetku osemdesetih nekaj kilometrov iz Izole še vedno niso imeli doma vodovoda in so morali potem po vodo z avtomobilom, da so si tako zagotovili vodo za tiste najnujnejše potrebe. Tako da še nedolgo nazaj vodovoda sploh nismo imeli in zato vodo v Istri, še zlasti v Istri, zelo visoko cenimo in z njo ne razmetavamo, ker vemo, da je kot vodni vir omejen. Mislim, da leta 2013 oziroma 2014 se je zgodil en tak zanimiv splet okoliščin, ko je rižanski vodovod saniral svoje določene kapacitete. Da bi sanacijo izvedel, je moral določena zajetja izprazniti. Po drugi strani se je pa zgodilo neko sušno obdobje in takrat smo videli, kako v praksi izgledajo redukcije oziroma že sam strah pred redukcijami ima zelo zanimiv občutek, ko greš mimo pipe, da takrat zagotovo ne razmetavaš. Zgodovina reševanja tega problema je zelo bogata. Navsezadnje smo danes slišali tudi o več različnih variantnih rešitvah. Kot je bilo povedano tudi v stališču Poslanske skupine SMC, jaz mislim, da je zelo narobe, da tukaj v tem prostoru mi kot politiki zagovarjamo eno ali drugo ali tretjo rešitev, ker to morajo narediti strokovnjaki. Šele ko se strokovnjaki podpišejo spodaj, vsak s svojega področja stroke, potem lahko tudi mi kot politika naredimo vse ostalo – zagotovimo sredstva, ustrezno politično voljo, potrebne spremembe v zakonodaji in vse ostalo. V preteklosti je bilo takih špekulacij oziroma naklonjenosti eni rešitvi, pa potem naklonjenosti drugi rešitvi, pa temu, da se je tudi kdo premislil, zelo veliko. Navsezadnje tudi ko je bil minister za okolje in prostor gospod Karl Erjavec, tukaj imam članek z maja 2009, se je zgodil nek sestanek, kjer se je favorizirala rešitev z vodnim zajetjem v Padežu, potem pa je nekaj dni po tem sestanku tudi tedanji minister za okolje in prostor zavzel neko bolj previdno stališče do tega, kar jaz razumem v tem smislu, da je treba, kadar minister stopi za neko tako rešitev, ki je izredno pomembna in ne gre za pet ali deset let, ampak za 50 oziroma 100 let, mora biti absolutno prepričan, da tukaj zadeva drži vodo. Takrat očitno tisti projekt ni bil pripeljan dovolj daleč, da bi lahko tedanji minister za okolje in prostor za njim absolutno trdno stal. Če gremo nekoliko naprej v času, v leto 2011, pridemo do tistih projektov, o katerih je govoril tudi kolega Bandelli, še iz časa, ko je bil on župan ene od kraških občin. Februarja 2011 so se recimo usedli istrski in kraški župani, v enem delu članka sicer piše, da bo ta projekt treba realizirati do leta 2015, in zdaj citiram: » A le, če bodo včeraj podpisano pogodbo o pripravi, izvedbi in obratovanju sistema za oskrbo s pitno vodo spravili v življenje.« Ta problem, ki se ga je dejansko spravilo tudi na politični nivo, se je pojavil šele v letu 2015. Šlo je za težavo s služnostmi. Že tedaj, ko so župani podpisovali pogodbo v letu 2011, se je po moje zelo jasno vedelo, da je tista trasa, po katerem bi moral teči vodovod, tako široka in da imamo neko zakonodajo, ki zapoveduje določene korake pri pridobivanju služnostnih dovoljenj. Čakalo se je vse do leta 2014 oziroma do leta 2015 ni bilo nekega jasnejšega odziva. V SMC so takrat trije istrski poslanci prišli z neko konkretno rešitvijo, ki je spreminjala zakon, ki je to omejeval, točnega naslova zakona se zdaj ne spomnim. Pa tudi to ni bilo dovolj. Ker kot smo slišali, je manjkala politična volja in manjkala je na lokalnem nivoju. Bilo je precej nekih napetosti med istrskimi župani na eni strani in kraškimi župani na drugi strani. Potem je ta projekt žal tudi padel v vodo. Danes smo, kjer smo. Od leta 2015 pa do danes se kaj bistveno na žalost ni premaknilo, imamo pa danes lepo priložnost, da zadeve premaknemo naprej. V preteklosti smo se pogovarjali tudi na lokalnem nivoju, neka pobuda se je pojavila, in to je tudi ena od možnih variant, 9. varianta v DIIP, oskrba s pitno vodo Obale in Krasa z maja 2011, torej 9. varianta je desalinizacija morske vode. O tem se je v preteklosti sploh na Obali oziroma v Istri precej govorilo. Vsi smo takrat odkrivali, kaj pravzaprav je desalinizacija in težko je bilo najti nek primer desalinizacije oziroma razsoljevanja v Evropi. Zelo hitro si pa po Googlu našel, da to počnejo v kakšni puščavi ali pa kaj podobnega recimo na Bližnjem vzhodu. 5 minut je bilo dovolj, da ugotoviš, da je ta postopek energetsko izredno potraten, porabi ogromno električne energije in kot stranski produkt dobiš ogromne količine soli. Dobro, sol je mogoče problem samo z vidika skladiščenja, ker jo potem lahko uporabimo še za kakšne druge namene, za ceste ali kaj takega. Ampak jaz si takšne rešitve ne predstavljam, da bi s takšno rešitvijo blažili problem vodooskrbe v Istri. Nekateri so bili njeni zelo močni zagovorniki, tudi določeni pilotni projekti so bili izvedeni. Ena taka mala razsoljevalna postaja je bila postavljena v koprski marini. Ne vem pa kaj več o tem, kakšen je bil izplen oziroma kaj smo se vsi skupaj, ker smo za to namenili tudi javni denar, naučili. Upam, da kaj pametnega. Če nadaljujem. Želel bi si veliko bolj, da bi bila danes ta razprava, kot sem že omenil, precej bolj strokovna in precej manj politična. Ampak glede na format razprave, kakršnega imamo, je lahko samo politična in ne more biti strokovna, ker najbrž z izjemo kakšnih redkih izjem nismo strokovnjaki na tem področju. Veliko bolj bi sodila na Odbor za infrastrukturo in prostor, kjer bi lahko povabili tudi posamezne strokovnjake, jim dali možnost, da pojasnijo svoje poglede, stališča, zadržke in predloge in morda bi sprejeli kakšen sklep, morda bi zadevo lahko premaknili dalje, morda bi dali še dodatno podporo in ministru in ministrstvu, poslali nek pozitiven signal tudi lokalnemu okolju, ki se je navsezadnje po tej nesreči povezalo. Dobili so se vsi župani, vsi občinski sveti, sprejeli neke zavezujoče sklepe in dali nek jasen signal, da je treba ta problem čim prej ne samo nasloviti, ampak tudi rešiti. Če se vrnem na začetek svoje razprave. Omenil sem, da mora minister, kadar želi izpeljati nek projekt, biti stoprocentno prepričan, da je ta projekt najbolj prava, najbolj ustrezna rešitev. Mora pa tudi vedeti, koliko zadeva stane. V tem trenutku nismo sigurni, da vemo, koliko ta zadeva stane oziroma ali je najbolj optimalna in navsezadnje isto pravijo tudi v Državnem svetu. Nekje imam zapisano. Sedaj v tem trenutku ne najdem. Izkoristimo ta čas maksimalno, da ugotovimo, katera izmed teh štirih opcij, o katerih sedaj govorimo, je najboljša in potem realizirajmo ta projekt čim prej, tako da bomo zadostili vsem tem potrebam in tej težavi, ki jo imamo v Istri zadnjih 50 in več let. Pa navsezadnje to ni zgolj težava samo Istre, ampak je povezana tudi s kraškimi občinami, je povezana tudi z izzivi, ki jih ima vodovod na Ilirskobistriškem pa verjetno še kje. Če želimo živeti od turizma, sploh med turistično sezono je zelo neprijetno, kadar turisti pridejo iz morja in bi se želeli stuširati, pa tega ne morejo narediti. Marsikdo to razume, spoštuje. Če pa imamo to možnost, da te stvari uredimo, in jaz verjamem, da jo imamo, imamo tudi dovolj politične modrosti, dajmo vse to izkoristiti. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Danijel Krivec, pripravita naj se gospod Franc Jurša in kot zadnji gospod Zvonko Černač. Izvolite.
Hvala za besedo, spoštovana podpredsednica. Lep pozdrav vsem! Kar pozorno sem poslušal razprave, nekaj časa v pisarni, nekaj časa v dvorani. Večinoma so dobronamerne, tudi konstruktivne, zanimive. Vprašanja, ki jih je kolega Branko Simonovič postavil, so bila sorazmerno enostavna: ukrepi, ki jih bo ministrstvo izvedlo v primeru onesnaženja, tu nekih prav posebnih odgovorov še nismo slišali, in kako dolgoročno zagotoviti vodooskrbo za ta del, to področje Slovenije, se pravi Obalo in kraški del. Tudi na tem področju ni bilo slišati kaj pretirano novega. Jaz bom opozoril na ključne stvari, ki so tukaj problematične, ki se pa ponavljajo in bi jih ministrstvo lahko že zaznalo iz preteklosti. Spomnite se projektov regijskih odlagališč, kjer je bila zgodba podobna. Občine so se do neke mere uskladile ali pa se niso uskladile, denar je bil na voljo, pa v nekem trenutku ni bil. In v nekem obdobju se je v Državnem zboru sprejela tudi odločitev, celo do glasovanja na odboru je prišlo, kajti ugotovitev generalno v Državnem zboru med poslanci je bila, da posamezne občine tako velikih projektov verjetno s tem sporazumevanjem ne bodo dokončale oziroma ne bodo prišle do rešitev. Na Odboru za okolje in prostor je bilo glasovanje o tem, da se ti projekti prenesejo na izvajanje s strani ministrstva. Ne boste verjeli, glasovanje je bilo 9 : 9. Takrat je odbor vodila kolegica Breda Pečan in je bila presenečena, da tega nismo izglasovali. Na kaj hočem opozoriti? Ravno na to, kar se nam sedaj dogaja. Vse študije iz preteklosti kažejo na to, da je tukaj vodooskrba potrebna, da je potrebno zagotoviti dodatne vire, občine se v enem trenutku že do neke mere dogovorijo, pridejo posamezni resorji, ki morajo dati določena dovoljenja, nekaj časa gre, potem pa pride nek trenutek, ko se zadeva ustavi. In takrat občine tega ne morejo presekati. To lahko preseka država. V primeru tako pomembnih infrastrukturnih zadev bo pač država svoje morala oddelati kakor na drugih področjih. Saj na področju cestarije pa imamo, ne vem, DRI imamo Dars, ki pač vsaj do neke mere lahko združi neke interese. V takem primeru, ki je tudi z našega vidika pomemben za Obalo, za vodooskrbo, za zagotavljanje neke obvezne javne službe – kakorkoli, vodooskrba spada notri – se bo pač morala država enkrat odločiti in presekati neke stvari. V nasprotnem primeru še deset let tega ne bo. Isto se je zgodilo pri odlagališčih, kjer se nam pa ta zadeva sedaj že počasi maščuje in se ti problemi samo stopnjujejo. Jaz verjamem, da gospod Zajc ni najbolj odgovoren v tem trenutku. Vendar če ne bo ponudil nekih rešitev, bo ravno tako soodgovoren, da se stvari ne rešujejo. In tu je ključni problem. Vi ste rekli, saj to morajo odločiti strokovnjaki. Ja, ampak te variante so vse na mizi. Nekdo mora to valorizacijo narediti, ministrstvo postaviti neko petčlansko skupino, ki mora v 14 dneh dati odgovor, katere od teh variant so najbolj dobre. Ne pa, da bomo ponovno delali študije. To je brez zveze, in to je tratenje časa in denarja. Res pa je, da nekomu paše, da dela dodatno študijo, zato da dodatno zasluži. Pa po navadi študijo tako napiše, da ni »ne tič ne miš«. Se pravi, da se ne odloči in ne sugerira ministrstvu najboljše odločitve, ampak prepusti naslednji študiji. Tega je bilo preveč v preteklosti. Pri tako pomembni zadevi mora država prevzeti svojo vlogo koordinatorja in odgovornega, da razreši nek pomemben problem. Samo to nas lahko pelje naprej. Državni zbor pa lahko ne nazadnje tako kot v primeru Magne sprejme tudi zakon in s tem omogoči ministrstvu, da to spelje. Tako da ne se zavajati, da nimamo nobene moči pa nič ne moremo. Kot sem rekel, v preteklosti je bil poskus. Koalicija, pozicija se je strinjala, da so ta prepiranja glede odlagališč tako daleč, da bomo izgubili denar iz evropskih virov in da ta odlagališča ne bodo urejena. In ne boste verjeli, to se je zgodilo, glasovanje je bilo pa 9 : 9. In ni bil sklep sprejet, da se prenese izvajanje na ministrstvo. Tu imamo podoben primer, in lahko pritisnete, da se to tudi realizira, da ne slepimo občin in državljanov, da nič ne moremo.
Hvala lepa. Besedo ima gospod Jurša, potem pa še gospod Černač. Izvolite.
Hvala lepa, podpredsednica. Težko je po tolikem času razprave povedati nekaj čisto novega. Je pa res, da pa lahko nekaj povem iz lastnih izkušenj. Prvo, kar bi želel povedati, da v nobenem primeru ne smemo obdolževati kolega Simonoviča, da je to poslansko vprašanje postavil in da je zahteval to javno obravnavo. Nikoli nisem zagovarjal in tudi svetoval sem mu, da naj ne zahteva te razprave, ker nobenega zaključka sklepa tu ne bomo sprejeli. Ampak glede na to, kako je ta tema bila v tistem trenutku aktualna, v nobenem primeru ne smemo reči, da naj ne bi postavil tega. Takrat je bila nesreča, zgodila se je nesreča in istočasno je bila tudi turistična sezona. Zato je logično, da je bila ta tema aktualna ne samo na Primorskem, ampak v celotni Sloveniji. Tudi sam, moram priznati, sem uspel v mandatu 2008–2011, postaviti poslansko vprašanje in doseči javno obravnavo znotraj Državnega zbora na temo pomurskega vodovoda. Glede na to, da je v stališču ene poslanske skupine ta pomurski vodovod tudi bil na nek način izpostavljen, bi želel za informacijo povedati nekaj čisto na kratko. Prva pogodba za ta pomurski vodovod je bila sklenjena med občinami in ministrstvom leta 2005. Lansko leto ali pa mogoče že predlansko je ta projekt na nek način bil v takem obsegu, kot je bil načrtovan, zaključen. Rešitve niso na celotnem Pomurju, ker vsi državljani, državljanke še nimajo zdrave pitne vode v svojih domovih. Ampak večinoma iz kohezijskih sredstev, lokalne skupnosti so sofinancirale relativno zelo malo, smo uspeli zgraditi takšen projekt, ki je počrpal okrog 146 milijonov, če se ne motim, kohezijskih sredstev. To je en strahovito velik projekt. Kar pa je res žalostno, ko smo začeli, sem tudi sodeloval, smo se uspeli dogovoriti in smo sklenili pogodbe, razdelili projekt na tri dele, zdaj na koncu, ko pa bi morali zadevo zaključiti, pa se oblastniki lokalne skupnosti enostavno ne morejo o nekaterih vprašanjih dogovoriti. Dobili pa so projekt, večinoma financiran, tako da jim ni bilo treba nič dati iz občinskih blagajn. To pa je na nek način zelo žalostno. Ker sem že omenjal poletje, nesrečo, nekateri so tudi povedali, v kakšnem odstotku uvažamo vodo s Hrvaške, je ključnega pomena, da se to vodno zajetje, vodni vir tudi zgradi, istočasno pa bo treba zgraditi tudi transportne vode. Vode ne bomo imeli v zajetju, ampak jo moramo pripeljati do določenega voda, ki pelje potem v gospodinjstva in v podjetja in tako dalje.Če ne bodo župani, županje tega območja, ki rabijo to vodo, in ministrstvo stopili skupaj, iz te zgodbe ne bo nič. Garantiram. Jaz ne govorim, da je tu, na primer, ker je Branko Simonovič moj kolega Desusov poslanec, da je tu Desus, ker bi želel vleči neke okostnjake iz omar, zaradi tega dejansko zahteval to razpravo oziroma jo je kolega Simonovič zahteval – ne, zaradi aktualnosti dogodka. Če bodo župani in minister sedli skupaj, se o stvareh dogovarjali, ne bodo ustanavljali komisij, ne bodo ponovno dali delati študij, potem lahko relativno zelo hitro pride do nekih rešitev. Ampak veste, to se ne bo zgodilo v enem, dveh in treh letih. Ne, ne more se zgoditi, ker so to postopki. Če že samo to gledamo, koliko služnosti moraš pridobiti, koliko korakov moraš narediti, da do vsega tega prideš. To je relativno zelo zahteven projekt in mi mu dajemo podporo. Mi tu ne bomo sprejeli nobenega sklepa in zaključka, pa si želimo, da župani stopijo skupaj, da skupaj z ministrstvom nekaj naredijo. Brez županov in tudi brez ministrstva pa ne bo šlo. Nekdo pa mora prevzeti funkcijo nosilca – ali bo nosilec občina ali pa ministrstvo. Je pa še ena zadeva, kar je tudi res. Ministrstvo je v Ljubljani in sedež je v Ljubljani, lokalne skupnosti, občine so tam, kjer so – v Kopru, v Izoli, Piranu in tako dalje, da ne bom našteval, ki so bližje temu dogodku. Ti, ki so bližje, imajo bistveno večjo skrb oziroma morajo imeti bistveno večjo skrb. Jaz bi danes vprašal, ali je kdo prevzel to odgovornost v preteklosti in začel na tem intenzivno delati. Verjetno ni, ker če bi, potem bi ta zadeva že bila rešena. Hvala.
Hvala lepa. Gospod Zvonko Černač, imate besedo. Izvolite.
Hvala. Jaz mislim, da je bila danes ta razprava koristna, ne glede na to, da po poslovniku ni predvideno sprejemanje kakršnihkoli odločitev. V bodoče bi veljalo tudi razmisliti, kar se tiče koalicije, da kdaj podpre tudi kakšno drugo razpravo o pomembnih vprašanjih, ki jo predlaga opozicija. To je tokrat predlagal koalicijski poslanec in mi smo ga vsi podprli in mislim, da je bilo prav, da smo ga podprli in da se je ta razprava danes odvila. Ne nazadnje tudi to, kar smo danes slišali s strani ministra, govori o tem, da je le ta pritisk, če lahko to besedo uporabim v narekovanju, Državnega zbora pripomogel k temu, da so se začele stvari premikati, da se je začelo razmišljati o tem projektu in tako naprej. Drži, kar je bilo rečeno. Nosilke so občine in so že bile nosilke, povedano je bilo leta 2011, ampak se zadeva ni izšla, ker je bilo treba zagotoviti določene administrativnosti, ki pa niso bile v tistem obdobju zagotovljene. In tukaj je nesporno vloga ministra in ministrstva, o čemer je govoril kolega Krivec Danijel. Ogromno je stvari, ki bi se jih dalo poenostaviti. Zakaj je treba vse okoljevarstvene presoje za cevi, ki tečejo na mestu istih cevi. Stare cevi se vržejo ven, dajo se nove cevi, samo dimenzija je večja, ker so potrebe večje, treba pa je vse pridobivati na novo, kot da bi šlo za nek nov projekt na območju, kjer še nikoli nič takega ni bilo. To mislim, da pa je stvar ministra in ministrstva, da te zadeve v maksimalni možni meri poenostavi, če želimo, da se bodo taki projekti, in ta je pomemben, eden izmed pomembnih, odvili hitreje, kot je bilo napovedano. Ker drugače bo preteklo še deset, dvajset let, preden bo Obala dobila alternativni vir, kar pa mislim, da ne bi bilo dobro, ker vidimo, da potrebe naraščajo in ta problem je treba rešiti v relativno kratkem času. Kot vidimo, rešitve so, celo več jih je, več variant je možnih, in ne vidim nobenega razloga, da se ta časovnica ne bi pohitrila. Je pa seveda na eni strani to odvisno od regulative ministrstva, kjer morajo spremeniti logiko, ki smo ji bili priča. Še enkrat jo bom povedal, čeprav me je moj prijatelj na drugi strani, Trček, včeraj kritiziral zaradi tega, ko sem spraševal, kakšne neumnosti se dogajajo, ko je lesen pomol za pletne v Mlinem pri Bledu bil zamenjan z betonskim in je občina Bled zaradi tega dobila gradbeno inšpekcijo, zahtevo po odstranitvi tega pomola do 15. avgusta letos, zakaj se to ne spremeni, če delamo pa rondoje, kar je bistveno večji gradbeni poseg, brez gradbenih dovoljenj. Odgovor ministra je bil, »aha, bomo razmislili, res je, prav imate, tudi za rondo je treba gradbeno dovoljenje«. Lepo vas prosim, to je popolnoma zgrešena in napačna logika. Popolnoma zgrešena! Treba je stvari poenostaviti tam, kjer se da, in kjer jih je mogoče. Če je pomol bil od 13. stoletja naprej, ni vrag, da tudi zdaj z vsemi sodobnimi materiali občina ni naredila pravilnega. Nekaj podobnega velja tudi za te vodovarstvene zadeve. Hvala.
Hvala lepa. Prehajamo v sklepni del razprave, o katerem dobita besedo še minister in predlagatelj. Najprej dajem besedo gospodu ministru. Izvolite.
Hvala lepa. Hvala vsem poslankam in poslancem za razpravo. Glavna poanta vseh vaših intervencij, če sem pravilno zastopil, je, da naj ne mečkamo, da naj stvari speljemo hitreje. Tudi jaz to želim, predvsem glede na to, da od leta 1965 te razprave tečejo, da se iščejo te rešitve, pa je danes še nimamo realizirane. Sem pa prepričan, da ste že vsi dobili kdaj zagotovila glede kakšne časovnice, ki je bila zelo optimistična, pa se potem ni uresničila, se je večkrat podaljšala ali se pa sploh ni uredila. Tudi sam sem že dal kakšno časovnico, ki sem jo potem presegel, ker ko hočeš biti čim bolj optimističen, mogoče malo pozabiš na realnost, ki se potem lahko zgodi in predvidevaš, da se bo kakšna stvar prej zgodila, potem pa se ne. Recimo ta zakon o vodah, ki bo prinesel to, da bomo iz vodnega sklada sofinancirali te manjše vodovode, je en tak primer, kjer sem pričakoval, da ga bom imel v septembru že v proceduri, pa bomo še en krog medresorskega morali teči, ker tudi taka preprosta rešitev, kot sem najprej mislil, da je, za seboj potegne več vprašanj, ki jih je treba prej urediti, preden pridemo v Državni zbor. V tem primeru je podobno. Študije, smo slišali, so narejene, obstajajo, ene so dokazale, da je ta varianta boljša, druga, da je druga. Če vse to drži, pričakujem, da ta rok, ki je določen v tej nalogi, se pravi nekje od leta pa pol do 21 mesecev, bo krajši, da bomo potem prišli do izbora rešitve v enem letu. Ampak rajši vidim, da se zdaj predvidi bolj realna časovnica, kot da sem zdaj za to, da bom mogoče bolj všečen, pripravljen reči, da bomo to v pol leta mi ugotovili, da bomo vse analize pogledali, vse študije pogledali, vse študije osvežili z novimi podatki in z novimi spremembami v prostoru ter da bo to v pol leta končano. Če bo tako, toliko bolje, ampak raje vidim, da dajemo neke realne časovnice. Se pa strinjam s tem, kar je bilo povedano. Ko to pogledamo, se bomo pa morali mi odločiti, po kateri poti gremo. Zato pa je tako pomembno, da takrat, verjemite, saj vidimo povsod, pri tretji razvojni osi, ko se država odloči za neko traso, imaš potem takoj nasprotovanje in predlog za druge rešitve in tukaj bo podobno. Zato takrat, ko se bom odločil, če bom še jaz tukaj, ko se bomo to odločali, je dobrodošlo, da lahko povemo zakaj. Torej lahko povemo, da smo se odločili za neko varianto zaradi tega, ker je cenovno boljša, ker je hitrejše izvedljiva, tudi to je eden od kriterijev, torej čim hitrejše želimo priti do tega novega vira, da lahko na podlagi realnih podatkov in zanesljivih podatkov takrat o tem diskutiramo in se vsi potem strinjamo, ali je najboljša varianta. Ko bomo do tega prišli, je pa tako. Če bo izbrana varianta za novo akumulacijo, če pogledamo, kaj je treba vse narediti, od DPN, pa potem sama akumulacija, smo hitro na desetih letih, deset, dvanajst let. Če gremo Malni, če gremo Klariči, nekje pet let, štiri do pet. Taka bo potem časovnica. Zato je to toliko bolj pomembno, da zdaj v tem vmesnem času najdemo oziroma optimiziramo dovod vode iz istrskega vodovoda. Zdaj čez poletje smo ugotovili, da je to tehnična ovira, ni ovira v količini vode. In to oviro je treba zdaj premostiti, da za primer, ko bomo potrebovali dodatno vodo, v tem času dokler nimamo novega vira, slovenskega, da imamo ta plan B, da ne bodo prebivalci na Obali v kakšnih situacijah, ko je ali manj vode, lahko pride do kakšnega onesnaženja brez vode. To je tisto, kar je treba v tem vmesnem času tudi storiti. Saj v bistvu, več nimam za povedati. Hvala.
Hvala lepa, gospod minister. Besedo ima sedaj še predlagatelj gospod Branko Simonovič. Izvolite.
Hvala lepa za besedo, podpredsednica. Najprej bi se rad zahvalil vsem tistim, ki ste oddali glas, da je do te razprave danes v Državnem zboru prišlo. Poglejte, prebivalci slovenske Istre – kar 90 tisoč nas je – se od leta 1965 ukvarjamo s problematiko vodooskrbe. Žal je sistem takšen in takšna zakonodaja, da smo bili vedno odvisni od nekoga, da sprejme to odločitev, da ne govorim o variantah, ki smo jih imeli, Kubed in tako naprej. Tudi danes vidimo, da je to tako aktualna tema in nesreča, ki se je zgodila, da vsi nekako želimo, da se to čim prej opravi in realizira. Moram reči, da sem pričakoval v razpravi tudi vprašanja, zakaj je bila varianta, ki je bila sprejeta 2002 in jo je stroka sprejela, zaustavljena. Od 2002 do 2006 se je projektiralo in kar naenkrat se je ta varianta zaustavila. Jaz bi res resnično rad vedel, kaj je bil glavni vzrok. Moti me pa tudi to, če se je stroka za nekaj odločila, je pomembno verjeti in ne tako kot nekateri poslanci s strani SMC kažejo s prstom na ne vem koga in pravijo, da varianto morajo strokovnjaki izbrati, potem pa sami razpravljajo o nekih variantah. Jaz mislim, da to ni konstruktivno. Gospod minister, moje razmišljanje zakaj to točko danes uvrstiti na dnevni red, je dala vaša spodbuda, kako ste učinkovito reagirali z vašo ekipo pri ukrepih, da se kerozin – upam da ni prišel do izvira. Pričakoval sem resnično, da boste takšen odločen in s podporo, ki jo imate, tudi nekako prekinili s to dosedanjo prakso imenovanja nekih delovnih skupin. Nek star pregovor pravi: če nekaj ne želiš narediti, dobesedno imenuj neko delovno skupino. Pričakoval sem to in da boste tudi nadaljevali s projektom, ki ga je stroka izbrala in nam postavili časovni okvir, zakaj in kako bomo do tega prišli. Vsi tisti, ki živimo na obalnem področju, vemo, kaj pomeni pomanjkanje vode in zapiranje vode. Sam sem bil tudi v gospodarstvu, ko so morali vodo v hotelih zapirati kar dvakrat po dve, tri ure dnevno. To je resnično velik problem. Zavedam se, da je kompleksen, zavedam se, da ga je treba rešiti. Gospod minister, vi imate podporo vseh nas danes tukaj, da nekaj odreagirate. Je pa res, da se morate prepričati, da je vaša odločitev prava. Verjamem, da boste naredili vse, da se bodo ti roki skrajšali in da bomo nadaljevali tam, kjer je bilo leta 2006 projekt zaustavljen. Hvala lepa.
Hvala lepa. Vsi prijavljeni razpravljavci, ki ste to želeli, ste dobili besedo. Ker pa čas, določen za razpravo, še ni potekel, sprašujem, ali želite na podlagi 71. člena Poslovnika Državnega zbora še razpravljati. Ker vidim, da je interes, naj preberem še to, da če želita razpravljati tudi predlagatelj Branko Simonovič ter minister za okolje in prostor gospod Simon Zajc, prosim, da se prav tako prijavita s pritiskom tipke za vklop mikrofonov. V tem primeru dobita besedo kot zadnja, in sicer najprej minister in nato predlagatelj. Sedaj pa odpiram prijavo za razpravo. Imamo 7 prijavljenih razpravljavcev. Prvi dobi besedo gospod Boris Doblekar. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoča. Imel sem pa srečo, da sem spet prvi. Ne bom dolg. Bom čist kratek. Že prej sem razpravljal, strnil v petih minutah vse, kar sem mislil povedati, ampak kljub temu bi rekel, da sem tudi pozorno poslušal odgovor, mnenje ministra za okolje gospoda Zajca. Verjamem, da bodo dejansko pohiteli. To je bistvo, poanta vsega, o čemer smo danes tudi govorili, da je treba pohiteti, v tem primeru z rešitvami, in hitro najti rešitve in hitro začeti tudi delati. Veseli me tudi to, ko je v razpravi omenil, da se bo z Zakonom o vodah tudi pristopilo kar se da najhitreje k sofinanciranju manjših vodovodov po lokalnih skupnostih, česar sem izredno vesel. Na koncu morda samo še to, da še enkrat pozivam vse poslanke in poslance, ko bo kakšno poslansko vprašanje postavljeno, kot je rekel poslanec Desusa, ko bo aktualnost dogodka tako močna, da se nam bo vsem skupaj zdelo, da se o tem tudi razpravlja v Državnem zboru, prosim, pritisnite tipko in to potrdite. To ne bi bilo slabo. Ne za vsako zadevo, ampak za tiste aktualne stvari pa ne bi bilo slabo, če bi razpravljali v Državnem zboru. Videli smo, da je prišlo ven kar nekaj zanimivih idej, da se je precej stvari odprlo. Gospod Perič je tudi rekel, da bi morda bolj ta razprava sodila na odbor, s čimer se tudi strinjam, ampak tukaj smo pa dejansko res vsi poslanci in poslanke, ker na odboru smo pač samo tisti, ki smo odbrani, zato je odbor. Zato je prav, da tukaj dobi priložnost prav vsak oziroma vsaka. Samo še to. Ko bo na programu kakšno poslansko vprašanje z zelo aktualno vsebino, predvsem s tako, ki bo delovala preventivno, o čemer je bila tudi danes debata in smo nekako sklenili, da bi morali več delati na preventivi, ne na kurativi, potem ko pride že do problema – kot je prišlo v tem primeru na železnici do počene tirnice oziroma kretnice oziroma bolj natančno ostrice. Ker vemo, da imamo infrastrukturo precej dotrajano, utrujeno in je potrebna tudi obnove, česar se moramo tudi hitro lotiti. Torej, ko bo kakšno zanimivo poslansko vprašanje, ko ga bom spet postavil o kakšnem degradiranem območju, kot sem ga zdaj o Rakovniku, kjer se iztekajo cianidi in različne težke kovine v zemljo, ki onesnažujejo vodo, pa imamo v ustavi vpisano pravico do čiste pitne vode, in zastrupljamo vodo vsakodnevno z desetinami, stotinami litrov vsak dan. Onesnažujemo vodo, podtalnico, okolje onesnažujemo, izhlapeva v ozračje in takih primerov je v Sloveniji precej, ne samo v Rakovniku v občini Šmartno pri Litiji. Tukaj je treba potem odpreti širšo razpravo in se o tem pogovarjati. In bomo tudi pomagali ministrstvu, ministru, za katerega moram reči, da se kar trudi, uspešno nadaljuje delo Lebna, in mu bomo kvečjemu pomagali, ne škodovali. Ko bo problem, ki sem ga tudi odprl, kjer so ogrožena človeška življenja tako otrok kot vseh ostalih v Hotiču, za katerega sem ne vem kolikokrat že spraševal in prosil, kdaj se bo to uredilo, ko je v bistvu že vse pripravljeno za začetek del, pa se je zakompliciralo na Ministrstvu za okolje ravno pri vodovarstvenem dovoljenju in tako naprej, kjer so vsakodnevno ogroženi otroci, pešci na ozki državni cesti in so ogrožena življenja. Ali bomo potem odprli tukaj razpravo in sejo pa razpravljali o tem, ko bo nekdo že mrtev? Naredimo to prej in pohitimo tudi pri takih zanimivih aktualnih projektih, ki bi se lahko že izvedeli, pa se nekaj čaka pa komplicira. Mnogi postavljate zanimiva poslanska vprašanja in če bi bilo po moje, bi tiste zakone zelo hitro sprejeli, pa večinoma v parlamentu govorili o zanimivih vsebinskih stvareh, ker bi bil velik doprinos vsem nam in Državnemu zboru. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Franc Kramar. Izvolite.
Podpredsednica, hvala lepa za besedo. Spoštovani poslanke, poslanci! Zanimivo je bilo poslušati to razpravo danes. Mislim, da se je pokazalo, da bi take razprave o različnih problemih, ki so, bilo smiselno ponoviti. Bom pa izhajal iz enega stališča. Med razpravo je bilo večkrat izpostavljeno: birokracija, preveč papirologije, preveč je tega. Ja, saj konec koncev smo mi tisti, ki postavljamo zakone. Tukaj se lahko malo posipamo s pepelom glede na dejstvo, da so vsa soglasja, vsi papirji, ki jih moraš dobiti za investicijo, skladni z zakonom. In zakon je tisti, ki ovira investitorja, da lahko pridobi gradbeno dovoljenje; poleg tega, da rabi tudi soglasje lastnikov. Osredotočil bi se na svojo župansko izkušnjo s tega področja. Tudi mi smo gradili vodovod, kanalizacijo in kabelsko, in to s kohezijskimi sredstvi. Imamo dve dolini, v eni smo zgradili, v drugi pač ne more občina zgraditi, ker nima sredstev, ker se je sistem dodeljevanja kohezijskih sredstev spremenil in na osnovi te spremembe je lahko počrpala ta sredstva Mestna občina Ljubljana. Se pravi, vsa kohezijska sredstva za periferijo so bila nedostopna in so šla v kanal, ki se sedaj gradi na vodozbirnem območju – to je bilo danes tudi povedano –, male občine oziroma manjše občine pa tudi nekatere mestne občine pa ostajajo zadaj. Vseeno bi si predstavljal, da se merila, ki jih nekdo postavi [[…]]Bilo je sicer rečeno, da jih je postavila Evropa, jaz malo sumim, da je bila to Evropa in vseeno mislim, da je bila to naša država, ki je postavila kriterije za dodeljevanje kohezijskih sredstev in ta dejansko niso bila dostopna tem občinam. Če se vrnem na ta vodovod v Rižani. Ni zadosti samo volja in hotenje in pripravljenost ministra, ki je velika, ampak je kup faktorjev, ki vplivajo na to, da pridobiš gradbeno dovoljenje; od spomeniškega varstva, ki je ekstremen v vseh zadevah, do ostalih soglasodajalcev, ki jih je več kot 20. Preden vse to zbereš, preden dobiš lastniško pravico za izgradnjo, mine nekaj let. Šele nato lahko kandidiraš na kohezijska sredstva, brez gradbenega dovoljenja seveda to ni mogoče, in šele takrat lahko, bom rekel po domače, zasadiš prvo lopato. Primorcem želim zdravo pamet, to, kar imajo, zelo zdravo, boljšo od Gorenjcev ali pa od ostalih, in mislim, da bodo uspeli. Če so se uspeli v preteklosti zediniti v Primorsko in ostati pod našo državo, jih je treba tudi tako tretirati. Bi pa še enkrat rekel, ne sklicujmo se vedno na zakone pa na zakone. Zakone sprejema ta parlament in če ta parlament sprejme tak zakon, ki predpisuje toliko in toliko soglasij, se moramo zavedati posledic tega. To samo pomeni, da bi zakoni v tej državi morali imeti težo, biti pisani bolj operativno, ne samo pravno, ampak tudi operativno, da se zadeve poenostavijo. V sosednji Avstriji imamo lepe primere, kako dobiš gradbeno dovoljenje, ne vem, v enem mesecu. Pri nas v enem mesecu komaj sestaviš vlogo, da jo oddaš. Tako res apeliram tudi na nas, da v bodoče sprejemamo take zakone, ki bodo operativni in ki bodo res omogočali, da se določene stvari uredijo, med njimi prioritetno pač ta vodovod na Primorskem.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo mag. Matej Tonin. Izvolite.
Moja poslanska skupina je v rednem delu porabila ves čas, tako da nisem imel druge možnosti, kot da se prijavim na to delitev časa. Ko sem poslušal današnjo razpravo, ki jo pozdravljam in predvsem je to spodbuda za koalicijske poslance, da večkrat podprete tudi kakšen predlog opozicije, da se opravi neka razprava. Mislim, da je bila današnja razprava čisto kultivirana in na mestu in da lahko kaj pozitivnega doprinese, čeprav je morda to časovno potratna za ministre, kakorkoli stvari obračate. Minister je danes govoril o tej vodi oziroma o problemih, ki jih imajo Primorci. In če kaj, normalno, si Primorci vodo zaslužijo. Ne nazadnje imamo v ustavi zapisano pravico do vode in smo kot država dolžni poskrbeti za to, da bodo Primorci tudi to vodo dobili. Pika. Zelo preprosto. Minister je govoril, da soobstaja nekih 17 rešitev, kjer bi lahko povečali kapacitete ali pa dovod te vode. Če sem vas narobe razumel, boste potem v nadaljevanju povedali drugače, ampak ne gre mi pa iz glave stvar, ki sem jo videl v Izraelu, in to je enota postrojenja za razsoljevanje morja. Tista stvar, ki smo jo tam videli v živo, ni izgledala na prvi pogled nič posebnega, kot nek blok ali pa kot neka hiša v 10 nadstropjih, kjer so morje prečrpali v najvišje nadstropje, potem je pa morje počasi pronicalo najprej čez kamenje, čez mivko, čez takšen in drugačen pesek, na koncu je šel čez membrane. Po podatkih, ki so nam jih dali, so dejali, da je približno 90 % vode, ki jo porabi Izrael, pridobljene iz morja, 10 % je pa tiste klasične vode, ki jo dobijo z Golanske planote in jo potem s to vodo tudi mešajo, ker je pomembno zaradi rudninskih snovi in drugih detajlov, ki jih ne bi zdaj omenjal. Ampak, razmišljal sem, kajne, če je tam to mogoče, zakaj to ni mogoče tudi v Sloveniji. Ne nazadnje govorimo o območju, ki ima težave z vodo, ki pa ima bližino morja in kjer je še zlasti pomanjkanje zelo intenzivno v poletnih mesecih zaradi turistične sezone, zaradi vročine in podobnih stvari, kar je pa hkrati tudi koristno za to, da je to spet neka priložnost za pridobivanje energije, ki jo ta enota za razsoljevanje morja tudi potrebuje. Meni bi se to zdela, vsaj na prvi pogled, zanimiva kombinacija, da bi iz morja zajemali vodo, jo razsolili in mešali in dodajali v ta vodovod, ki obstaja. Če to drugod po svetu funkcionira, težko razumem, zakaj to ne bi funkcioniralo tudi v Sloveniji. Na lastne oči sem pa videl – kot študenti smo bili nekaj časa s fakulteto v Izraelu in je bil vsaj tisti južni del popolnoma puščavski, gol. 10 let po tem, ko smo šli ponovno čez ta območja, je bil zelen. Razlog je bil v tem, da ogromno teh območij, ki jih zdaj zalivajo, jih zalivajo prav z vodo, ki jo dobijo tako ali drugače iz morja oziroma z razsoljevanjem. V tej današnji razpravi bi rad slišal še od ministra, ker ujel sem, da se je o tej varianti razsoljevanja tudi razmišljalo, pa potem, da to ni bila ustrezna varianta, da ni bila dobra varianta in se jo je potem opustilo. Mene zanimajo razlogi ali pa, kje bi lahko prišel do teh podatkov, do teh razlogov, zakaj se je to varianto o razsoljevanju morja in na takšen način zagotavljanja vode Primorcem opustilo. Kje je bil glavni problem; ali gre za to izjemno težko finančno operacijo, da so problem finance ali so kašni drugi problemi? Ampak rad bi razumel, zakaj nekaj v neki državi mogoče, v Sloveniji pa ni. Želel bi od vas izvedeti, minister, če bi me lahko napotili, kje bi te podatke dobil in kaj je bil temeljni razlog za to, da se je razmišljanje o tej varianti opustilo.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Gregor Perič. Izvolite.
Hvala lepa za besedo. Nekaj informacij, če smo že ravno pri razsoljevanju, je zagotovo tudi na voljo v Rižanskem vodovodu v Kopru, kjer so, kot sem v svoji razpravi tudi omenjal, že šli v nek tak pilotni projekt. Kaj so ugotovili, vsaj jaz nisem zasledil, bila je ena od idej oziroma jo jaz kot poslanec vidim v nekem trenutku kot neko politično muho. Zakaj govorim politična muha? Ker spet, če se referiram na DIIP, oskrba s pitno vodo Obale in Krasa –sedaj spet ne bom našel – aha: desalinizacija morske vode, varianta 9, to je iz leta 2011 in so spodaj podpisane vse kraške in istrske občine, piše: »Ena od zamisli je bila tudi pridobivanje pitne vode iz morske vode. Smatramo, da je ta varianta teoretično možna, vendar za Slovenijo predraga, ker imamo na voljo dovolj virov sladke vode.« Torej mi vode imamo dovolj, nimamo je dovolj na območju slovenske Istre, jo pa lahko pripeljemo od drugod in to je cilj današnje teme. Sem pa želel še nekaj danes poudariti – mislim, da sedaj že tretjič poudarjam to –, da nismo mi danes tukaj, da izberemo katerokoli od treh ali štirih variant, ki so danes na mizi, ker naj to naredi stroka na ustrezen način. Predvsem pa v SMC ne zagovarjamo nobeno od variant; ne Padeža, ne Malnega, ne Klaričev ali kaj četrtega ali petega. Tudi meni osebno je čisto vseeno, v katero varianto gremo, važno je, da vodo zagotovimo. Zato mi je tudi malo čudno, da nekateri kolegi poslanci potem pošiljajo oziroma zagovarjajo neke variante nekoliko bolj od drugih, če v tem trenutku še nimamo čisto razčiščenih pojmov tako s časovnega vidika, kolikor je potrebno za realizacijo posameznega, tako z ekonomskega vidika, tudi z vidika trajnosti ali zanesljivosti, navsezadnje tudi varnosti. Vsaka od tega variant ima svoje pluse, pa tudi svoje minuse. Ko govorimo konkretno o zajetju Padež. Zajetje Padež sega predvsem na območje občine Hrpelje Kozina, pa mislim, da še eden del na Divačo, in tam so že jasni signali, da si ljudje v bližini nekega ogromnega zajetja, ki bo pokrilo številne površine in tudi spremenilo ne samo krajino, ampak prineslo za seboj še marsikaj drugega, morda ne želijo najbolj. To je potem naloga, ki pade na Ministrstvo za okolje in prostor, ki mora z DPN to zadevo umestiti, uskladiti vse interese, vemo, da za te stvari je treba precej časa, je pa ta rešitev tudi od vseh najdražja. V tem trenutku kot poslanec ne morem reči, ali je ta rešitev najboljša ali ne. Nekateri pravijo, da bi lahko bila optimalna, nekateri ne. Lahko samo verjamem ali ne verjamem, ampak brez nekih resnih argumentov se tukaj težko pogovarjamo in ti argumenti ne smejo biti politični, ampak morajo biti strokovni. Občutek imam, da je danes ta razprava skoraj zašla v smer tega, da gre za razpravo vesti, predvsem slabe vesti nekaterih. Hvala lepa.
Hvala lepa. Naslednji ima besedo gospod Vojko Starović. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoča. Sem malo starejši tu med nami – celo drugi, edino Jelinčič, ki ga danes ni, je starejši od mene – in sem bi tudi direktor v turizmu, ko nam je vode zmanjkalo na Obali, je bila potrebna restrikcija. To seže v 80. leta. Kaj smo naredili takrat? Imeli smo obalno skupnost, torej neka povezava, neka tvorba je bila, in od nje je nastal tudi Rižanski vodovod, je bila neka tvorba, ki je bila sposobna odreagirati in je odreagirala. Je bil projekt Gradole; s sosednjo občino smo se zmenili, to je bila sosednja občina, nismo bili še v različnih državah, in so bile narejene Gradole in to je bilo narejeno tik tak, tako da naslednjo sezono ni bilo več problema. Pri tem povem še to, da se je treba zavedati tudi tega, da rižanski viri, Rižana, so pač odvisni od vremena, veliko od padavin, kakšne so letne padavine, in zelo niha, zato je potreben dodaten vir vode in takrat smo ga zagotovili iz dveh dodatnih virov. Tako da zadeve so rešljive. Ampak zdaj imamo tri občine, še četrta občina, ko je bilo dogovorjeno, pa tudi narejeni projekti, da se povežemo s kraškim vodovodom, so začele stvari padati v vodo, ker se ne moremo dogovoriti. Občina pa je tista, ki je po naši zakonodajni pristojna, ne more noben drug tega opraviti. Ministrstvo lahko skoordinira, pritiska, tisto, tretje, ampak lahko prevzame samo svoj del odgovornosti. Mislim, da je imel tu, naš poslanski kolega gospod Trček prav, da nam nekaj manjka, neka tvorba, neka pokrajina, ker bi lahko to malo bolje zaključili. Samo mislim, da s pametnim dogovarjanjem in z iniciativo – ne dveletne študije, gospod minister, ampak z iniciativo – se da poseči in nekaj narediti, sploh pa na projektih, ki so že narejeni. Ni treba, da naredimo kompletno vse pametno v tem trenutku, če prvo naredimo povezavo, ki je bližje dosegljiva, bomo zagotovili, dolgoročno pa res nek tak projekt, kot je projekt Padež. Ne zagovarjam zdaj nobene zadeve konkretno, ampak, tisto je, kar sem jaz gledal, in to so naši zmeraj trdili, da je tisto prava in dolgoročna rešitev. Torej je treba pristopiti k problemu: tisto, kar lahko naredimo takoj in kar lahko naredimo čez nekaj let. Mislim, da bi lahko tu ministrstvo vzelo iniciativo, tako kot je takrat odreagiralo: priti, se usesti z župani in najti to rešitev, tudi s Krasom. Mislim, da je to odgovornost. Mi tako radi iščemo grešnike in zdaj bomo grešnike iskali za 10 let, 20 let, 30 let nazaj, eni iščejo grešnike iz 1945. leta in tako naprej. Nehajmo s tem, glejmo naprej, za naprej lahko vplivamo, za nazaj ne bom nič spremenili, kvečjemu lahko koga obesimo, če ima kdo od tega kakšno zadovoljstvo. To bi rekel in to je poziv ministru. Tudi ta debata, ki jo je sprožil Branko, je prava. Zaradi česa? Ker je pokazalo na sistemski problem. Ker take infrastrukturne objekte kot vodovod in zagotavljanje vode ne morejo občine reševati same po sebi in se težko zmenimo. To je praksa, to je dejstvo, ki ga ne smemo spregledati. Zato je potrebna tu pametna vmesna faza in iniciativa resornega ministrstva. Hvala lepa.
Hvala lepa. Besedo dobi sedaj gospod minister. Izvolite, gospod minister.
Hvala. Odgovorov na dve vprašanji se mi zdi, da sem še dolžan. Vprašanje je bilo, kaj se je zgodilo 2006, da se je, kar se tiče akumulacije, vse ustavilo. To je bilo obdobje vlade 2004–2008 in takrat je 16. novembra 2006 na MOP zgodil sestanek med MOP, se pravi med ministrom, in pa Računskim sodiščem. Po tistem sestanku so se odločili, da se aktivnosti na projektu do nadaljnjega zamrznejo in da se pridobijo ocene tujih ekspertov in te ocene so pridobili. Te ocene se glasijo tako. Tuji eksperti so rekli: »Akumulacija Mola in Klivnik lahko oskrbujeta Rižanski vodovod, če vzdržujeta ustrezen minimalni pretok v reko Reko. Upoštevati je potrebno tudi izredna sušna obdobja, minimalni pretok reke Reke še ni specificiran zaradi spremembe okoliščin. Obstoječi akumulaciji lahko pokrijeta tudi potrebe za Rižanski vodovod do leta 2062 ter potrebe po vodi vseh treh vodovodov, rižanskega, kraškega in ilirskobistriškega. Glede na to, da je oskrbo z vodo mogoče zagotavljati s primernim upravljanjem akumulacij, ki že obstajajo, se izgradnja nove akumulacije v tem trenutku ne morem priporočati. Cilji, doseženi z dodatno akumulacijo, ne bi bili protiutež velikim finančnim in okoljskim obremenitvam takega projekta.« To je bil takrat razlog, da so potem to ustavili. 2011 je najdlje prišel ta projekt za Ilirsko Bistrico, pa je bil potem zaradi različnih težav tudi ustavljen oziroma se ni realiziral. Zdaj pač moramo iti naprej od tega. Tudi jaz sem bil na enem obratu, kjer se razsoljuje morska voda, in sicer na Cipru. Ko so se naši pogovarjali z Izraelci, so pa Izraelci rekli, da takega objekta ne greš postavljat, če imaš vodo. Se pravi, ne razsoljuješ morja, če imaš dovolj vode, in Slovenija je ena najbolj vodnatih držav, tako da za nas ni smiselno, da to delamo. Izraelci, recimo, delajo več stokilometrske transporte vode za namakanje, mi si pa že težko predstavljamo, da bomo z Malnija potegnili vodovod dol. Torej, tam gre za drugačne okoliščine. Razsoljevanje vode je v prvi vrsti energetsko zelo potratno, seveda tudi ekološko problematično, to moramo umestiti na našo Obalo, ki je kratka, in še kup vprašanj. Ampak že sami Izraelci so rekli, to, kar imate vi, toliko vode, kot jo imate vi, ni treba tega delati in tudi oni tega ne bi počeli, če bi imeli toliko vodnih virov in takšne vodne vire, kot jih imamo mi. Vmes smo velikokrat dregnili tudi ob našo zakonodajo, ob razno kompliciranje, ampak to je tako, veste, odvisno, kaj imamo za temo, na tisto stran se bolj postavimo. Če dejansko govorimo o varovanju vodnih virov, smo seveda vsi zelo za, nam je v redu, da imamo takšno zakonodajo, ki je dobra. Ko pa se bomo naslednjič pogovarjali o tem, da se kakšne obvoznice kam ne da umestiti ali pa kaj takšnega, bomo pa spet mi na tapeti, ker ne damo soglasja oziroma zahtevamo ne vem kakšne omejitvene ukrepe. Ampak takrat pa pridemo do tega, da je treba to zakonodajo, ki jo imamo, ki je dobra, seveda upoštevati; da to pomeni seveda nekaj dodatnih ukrepov, mogoče bo kaj dražje, mogoče kaj dlje traja, ampak s tem se ravno izognemo potencialu, da se kakšen vodni vir onesnaži. Takrat je treba razumeti, da, recimo, naša direkcija da negativno mnenje ali pa kaj takšnega. Ko govorimo o vodi, se vsi zavedamo tega pomena, da je treba biti pri tem dovolj previden. Je pa vseeno še dovolj prostora za kakšno izboljšavo, pa pohitritev kakšnega postopka. Tam pa predvsem, kar sem tudi že v tej dvorani velikokrat slišal, je pa na ljudeh, koliko so se pri tej zakonodaji, ki jo imamo, pripravljeni obrniti, koliko so se pripravljeni odločiti, kako se organizira delo. Od tega je še največ odvisno, ne toliko od tega, da mi kompliciramo pri zakonodaji. Hvala.
Hvala lepa. Kot zadnji dobi besedo gospod Branko Simonovič. Izvolite.
Hvala lepa. Dve zadevi bi še opozoril, da vse tiste, ki jih podrobneje zanima ta problematika, lahko tudi dobijo povzetek Ureditve oskrbe prebivalstva s pitno vodo slovenske Istre in zalednega kraškega območja, ki ga je pripravil Andrej Kryžanowski z Univerze v Ljubljani. Povem naj, da so tukaj tudi izračuni, finančne ocene, obdelanih je 5 variant in po tem, kar imam tukaj, je tudi finančno najugodnejša ta varianta, ki je bila s strani stroke izbrana. Še ena podrobnost; ko beremo ta poročila – vsi dokumenti, ki jih imam, so s strani javnega podjetja Rižanski vodovod v Kopru. Nekje sem zasledil, da tudi za umeščanje v prostor, se pravi za pripravo vse projektne dokumentacije in državnega lokacijskega načrta, je bilo opravljeno več kot 50 % vseh aktivnosti. Upam, da bomo prav kmalu tudi na tej točki nadaljevali. Hvala.
Hvala lepa. S tem zaključujem razpravo. S tem zaključujem tudi to točko dnevnega rada. Prekinjam 11. sejo zbora, ki jo bomo z glasovanji nadaljevali čez pol ure, to je ob 15. uri. (Seja je bila prekinjena ob 14.29 in se je nadaljevala ob 15. uri.)
Spoštovane kolegice poslanke, spoštovani kolegi poslanci, gospe in gospodje! Nadaljujemo prekinjeno sejo zbora. Preden preidemo na potek glasovanja, vas želim obvestiti, da bo Državni zbor glasovanje opravil po naslednjem vrstnem redu: 14., 4., 3., 9., 10., 12. In 17. točka dnevnega reda. Prehajamo na glasovanje zbora o predlogih odločitev, zato vas prosim, da preverite delovanje glasovalnih naprav. Hvala. Nadaljujemo s prekinjeno 14. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga resolucije o strategiji nacionalne varnosti Republike Slovenije. Ker amandmaji k dopolnjenemu predlogu resolucije niso bili vloženi, prehajamo na odločanje o predlogu resolucije. Hkrati vas obveščam, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmaja, sprejetega na matičnem delovnem telesu, predlog resolucije neusklajen. Glasujemo. Prekinjam. Kdo želi? V imenu poslanske skupine gospod Miha Kordiš. Izvolite.
Hvala za besedo, predsedujoči. V Levici ostro nasprotujemo tej resoluciji o strategiji nacionalne varnosti. V glavnem zaradi tega, ker je v 40-stranskem dokumentu o sami nacionalni varnosti govora bolj malo. Kaj dejansko ogroža Slovenijo, kaj dejansko ogroža svet? Revščina doma, revščina v globalu. Globalna neenakost in neenakost doma in vse skupaj nas kot prebivalce tega planeta ogrožajo predvsem podnebne spremembe. Vsem tem tematikam je v Strategiji o nacionalni varnosti namenjenih bore malo prostora, pač pa ta resolucija z zelo močno Natu naklonjeno ideološko lečo kot prioriteto groženj postavlja vojno z Rusko federacijo, neke vse prisotne, a silno abstraktne hibridne grožnje in želi uvajati še več nadzora nad slovenskimi državljankami in državljani. Ta resolucija skratka je ideološki pamflet, ki naj upraviči nadaljnjo krepitev slovenskih represivnih aparatov, usmerjenih v slovenske državljanke in državljane z izgovorom nekih fantomskih zunanjih groženj, vzpostavlja pa tudi podlago za nadaljnje zapravljanje slovenskega javnega denarja za nepotrebno oborožitev po diktatu Nato pakta – seveda govorimo o tistih srednjih bataljonskih skupinah in o 1,2 milijardah proračunskega denarja, ki naj bi šel v tuje vojaškoindustrijske komplekse – in na tak način subvencionirali največje države znotraj zveze Nato. To so vse razlogi, zakaj v Levici mislimo, da bi bilo treba to resolucijo zavreči, napisati nanovo, prioritete, kaj nacionalna varnost je in kaj dejansko ogroža, temeljito prevrednotiti. Hvala.
Hvala, gospod poslanec. Želi še kdo spregovoriti? Ne. Prehajamo na glasovanje. Ponovno prekinjam. [[oglašanje iz dvorane]] Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, malo sem počakal, da ste si izmenjali izkušnje, sedaj pa nadaljujemo. Glasujemo. Navzočih je 81 poslank in poslancev, za je glasovalo 46, proti 29. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti 29.]] Ugotavljam, da je resolucija sprejeta. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 4. točko dnevnega reda, to je z obravnavo Predloga zakona o spremembah Zakona o ureditvi določenih vprašanj zaradi končne razsodbe arbitražnega sodišča na podlagi Arbitražnega sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Hrvaške, skrajšani postopek. Prehajamo na tretjo obravnavo tega zakona. Ker v drugi obravnavi amandmaji k dopolnjenemu predloga zakona niso bili vloženi, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 81 poslank in poslancev, za je glasovalo 75, nihče proti. [[Za je glasovalo 75.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 3. točko dnevnega reda – obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o avtorski in sorodnih pravicah po skrajšanem postopku. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona.Ker v drugi obravnavi amandmaji k dopolnjenemu predloga zakona niso bili vloženi, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 81 poslank in poslancev, za je glasovalo 58, nihče proti. [[Za je glasovalo 58.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prehajamo na prekinjeno 9. točko dnevnega reda – drugo obravnavo Predloga zakona o spremembah Zakona o usklajevanju transferjev posameznikom in gospodinjstvom v Republiki Sloveniji, v okviru rednega postopka. Prehajamo na odločanje o vloženem amandmaju, ki ga bomo opravili na podlagi pregleda vloženega amandmaja z dne 24. septembra 2019. Torej odločamo o amandmaju Poslanske skupine Levica k 4. členu. Želi kdo spregovoriti? Gospod Miha Kordiš, verjetno v imenu poslanske skupine.
Tako je, v imenu Poslanske skupine Levica, v kateri smo priobčili ta amandma in ga bomo tudi podprli. V osnovi gre pri tem zakonu za to, da se izčrtava dvoletno usklajevanje socialnih transferjev in družinskih prejemkov in se uvaja enoletno usklajevanje. To pomeni, da bo v proračunu na račun najrevnejših, najbolj izpostavljenih, na račun štipendij, prejemnikov socialne pomoči in tako naprej prihranjenih 6 milijonov evrov. Vsaj tak znesek je v originalni oceni finančnih posledic navedlo Ministrstvo za delo. Trenutni prag tveganja revščine znaša 13, 3 % oziroma če vam prevedem v absolutne številke, to je 268 tisoč naših sodržavljank in sodržavljanov, ki živi pod pragom tveganja revščine, 45 tisoč ljudi več kot pred krizo, pa vendar se zdaj sredi konjunkture, ko je priložnost popolna, da se vlada odločno spoprime z revščino, jo zameji oziroma celo dokončno odpravi, dogaja prav nasprotno. Soočeni smo s serijo protisocialnih rezov v programe, ki naj podprejo najšibkejše in jim pomagajo iz spirale revščine. Z našim amandmajem žal škodljivih določb ne moremo v celoti izčrtati, kot smo to poskusili s tistim dopolnilom, ki smo ga predložili za obravnavo tega zakona na odboru. Lahko pa naredimo nekaj drugega; spremenimo robne pogoje, pod katerimi ta škodljiv protisocialni zakon začne veljati. In točno to počnemo. Z našim amandmajem določamo, da se lahko ta prenos usklajevanja višine socialnih transferjev in družinskih prejemkov z rastjo življenjskih stroškov z dveletnega na enoletno zgodi šele, ko število ljudi v tej državi, ki živijo pod pragom tveganja revščine, pade pod 6, 7 %, torej v primerjavi z zdajšnjim številom, ko se prepolovi. Ta amandma želi sanirati, preprečiti najhujše posledice protisocialnega ukrepa na način, da ga zamakne nekam daleč v prihodnost. Hvala.
Hvala, gospod poslanec, za obrazložitev vašega glasovanja. S tem, spoštovane gospe, spoštovani gospodje, glasujemo o amandmaju Poslanske skupine Levica k 4. členu. Navzočih je 82 poslank in poslancev, za je glasovalo 6 proti 52. [[Za je glasovalo 6.]] [[Proti 52.]] Ugotavljam, da amandma ni sprejet. S tem smo zaključili z odločanjem o amandmaju in tudi z drugo obravnavo predloga zakona. Prehajamo na tretjo obravnavo predloga zakona. Ker v drugi obravnavi amandma k dopolnjenemu predlogu zakona ni bil sprejet, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada niste opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Gospod Miha Kordiš, v imenu poslanske skupine.
Hvala. V Levici temu predloga zakona ostro nasprotujemo. Pa ne le temu! Vsem zadnjim poskusom Šarčeve vlade, ki smo jim priča in posegajo na področju socialnih transferjev in družinskih prejemkov ter namesto da bi revščino odpravljale, le-to poglabljajo. Zakon, ki predstavlja usklajevanje socialnih transferjev z rastjo življenjskih stroškov z dvakratletnega na enoletni interval, je škodljiv. Ne glede na to, kaj njegovi advokati pa pripravljavci na Ministrstvu za delo trdijo, to je zakon, ki poskuša s tehničnimi premeti varčevati na najbolj revnih. Temu se v Levici odločno zoperstavljamo. Če kaj, bi bilo treba storiti ravno nasprotno; pridobitvam, kot je bil dvig socialne pomoči na 402 evra, bi morale slediti še nadaljnje pridobitve pri odpravljanju revščine, ne pa koraki nazaj, ki se sklicujejo na trenutni obseg socialnih transferjev, kar je eden izmed argumentov, ki jih predlagatelji tega zakona uporabljajo. Tako pa imamo varčevanje tam, kjer varčevanja ne bi smelo biti. V času, ko se vlada hvali z rekordno višino svojega proračuna, v času, ko čisti dobiček v gospodarstvu znaša 4,2 milijardi evrov, in navsezadnje v času, ko vlada pripravlja davčno reformo, s katero bo že tretjič zapored največ denarja podarila najvišjim plačam. Ta zakon je treba zavrniti, je škodljiv za revne, je protisocialen zakon. Za kaj takega se ni treba nasloniti le na moje besede, v roke lahko vzamemo amandma, s katerim je dvoletno usklajevanje sploh vpeljalo. Ta amandma so predložile oziroma podprle poslanske skupine SDS, NSi in SNS daljnega leta 2008 z eksplicitno obrazložitvijo, da se dvoletno usklajevanje z višino rasti življenjskih stroškov uvaja zato, ker je za prejemnike socialnih in družinskih transferjev to ugodneje. Obraten poseg v te družinske prejemke seveda pomeni, da se na revnih varčuje, da se varčuje na štipendijah, da se varčuje na invalidninah. Z nekaj politične konsistence, korajže in socialne drže lahko v tem državnem zboru na tem glasovanju zberemo dovolj poslanskih rok, ki bodo rekle, ne, varčevanja na revnih ne bo, in se nam bodo pridružile v glasovih proti. Vsaj tako se v Levici nadejamo.
Hvala, gospod poslanec. Spoštovane poslanke in spoštovani poslanci, glasujemo. Navzočih je 82 poslank in poslancev, za je glasovalo 51 proti 30. [[Za je glasovalo 51.]] [[Proti 30.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 10. točko dnevnega reda, to je s tretjo obravnavo Predloga zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o enakih možnostih žensk in moških v okviru rednega postopka. Ker v drugi obravnavi amandmaji k dopolnjenemu predloga zakona niso bili vloženi, prehajamo na odločanje o predlogu zakona. Obveščam vas, da me je Zakonodajno-pravna služba oziroma Vlada nista opozorili, da bi bil zaradi amandmajev, sprejetih na matičnem delovnem telesu, predlog zakona neusklajen. Glasujemo. Navzočih je 80 poslank in poslancev, za je glasovalo 54, proti 4. [[Za je glasovalo 54.]] [[Proti 4.]] Ugotavljam, da je zakon sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Nadaljujemo s prekinjeno 12. točko dnevnega reda – prva obravnava Predloga zakona o dopolnitvi Kazenskega zakonika. Prehajamo na odločanje o naslednjem predlogu sklepa: Predlog zakona o dopolnitvi Kazenskega zakonika je primeren za nadaljnjo obravnavo. Glasujemo. Navzočih je 81 poslank in poslancev, za je glasovalo 75, proti nihče. [[za je glasovalo 75.]] [[Nihče.]] Ugotavljam, da je zbor sklep sprejel, zato bo predlog zakona dodeljen v obravnavo Odboru za pravosodje kot matičnemu delovnemu telesu. S tem zaključujemo to točko dnevnega reda. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci, PREHAJAMO NA 17. TOČKO DNEVNEGA REDA – MANDATNO VOLILNE ZADEVE. Kot prvo je Predlog za imenovanje predsednice in članov Nacionalnega sveta za kulturo. Predlog je v obravnavo zboru predložila Vlada. Predlog je kot matično delovno telo obravnavala Mandatno-volilna komisija, ki je zboru pisno poročala. Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se v Nacionalni svet za kulturo za dobo petih let za predsednico imenuje gospa Uršula Cetinski, za člane pa gospod Mitja Čander, dr. Andrej Gaspari, dr. Maša Jazbec, gospod Iztok Kovač, gospod Jurij Krpan in gospod Marko Vatovec, pri čemer jim mandat začne teči 27. 9. 2019. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 49, proti 2. [[za je glasovalo 49.]] [[Proti 2.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. - Prehajamo na obravnavo Predloga za razrešitev in imenovanje člana Upravnega odbora Prešernovega sklada. Predlog je v obravnavo zboru predložila Vlada. Predlog je kot matično delovno telo obravnavala Mandatno-volilna komisija, ki je zboru pisno poročala. Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se v Upravnem odboru Prešernovega sklada dolžnosti člana razreši gospod Vinko Möderndorfer, za člana pa se imenuje gospod Aleš Novak, in sicer za čas do izteka mandata upravnega odbora, imenovanega s Sklepom o imenovanju članov Upravnega odbora Prešernovega sklada z dne 12. 7. 2016. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 43, proti 2. [[Za je glasovalo 43.]] [[Proti 2.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Prehajamo na obravnavo Predloga za imenovanje članov Nadzornega sveta Slovenske tiskovne agencije. Predlog je v obravnavo zboru predložila Vlada. Zaradi umika soglasja h kandidaturi s strani predlagane kandidatke je Vlada na seji matičnega delovnega telesa predlog ustrezno spremenila, tako da se za člane Nadzornega sveta Slovenske tiskovne agencije predlaga preostale tri kandidate, in sicer gospoda Jureta Brankoviča, mag. Aleksandra Igličarja in gospoda Mladena Terčelja. Predlog je kot matično delovno telo obravnavala Mandatno-volilna komisija, ki je zboru pisno poročala in predložila predloge sklepov. Prijavljenih k razpravi ni, zato prehajamo na odločanje o predlaganih sklepih. Ob tem vas obveščam, da bo na podlagi tretjega odstavka 13. člena Zakona o Slovenski tiskovni agenciji vsak sklep sprejet, če bo zanj glasovala večina vseh poslancev, to je 46 ali več. Na podlagi četrtega odstavka 13. člena navedenega zakona Državni zbor o vsakem kandidatu glasuje posebej. In prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se za člana Nadzornega sveta Slovenske tiskovne agencije za dobo štirih let imenuje gospod Jure Brankovič. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 55, proti 20. [[Za je glasovalo 55.]] [[Proti 20.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se za člana Nadzornega sveta Slovenske tiskovne agencije za dobo štirih let imenuje mag. Aleksander Igličar. Glasujemo. Navzočih je 80 poslank in poslancev, za je glasovalo 49, proti 6. [[Za je glasovalo 49.]] [[Proti 6.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se za člana Nadzornega sveta Slovenske tiskovne agencije za dobo štirih let imenuje gospod Mladen Terčelj. Glasujemo. Navzočih je 80 poslank in poslancev, za je glasovalo 49, proti 6. [[Za je glasovalo 49.]] [[Proti 6.]] Ugotavljam, da je tudi ta sklep sprejet. Prehajamo na obravnavo Predloga za izvolitev v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrožne sodnice na Okrožnem sodišču v Mariboru. Sodni svet je Državnemu zboru predložil predlog za izvolitev gospe Simone Murko v sodniško funkcijo na sodniško mesto Okrožne sodnice na Okrožnem sodišču v Mariboru. Predlog je kot matično delovno telo obravnavala Mandatno-volilna komisija, ki je zboru pisno poročala. Prijavljenih k razpravi ni. S tem prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrožne sodnice na Okrožnem sodišču v Mariboru izvoli gospa Simona Murko. Glasujemo. Navzočih je 80 poslank in poslancev, za je glasovalo 41, proti nihče. [[Za je glasovalo 41.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Prehajamo na obravnavo Predloga za izvolitev v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Mariboru. Sodni svet je Državnemu zboru predložil predlog za izvolitev gospe Ane Pečnik v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Mariboru. Predlog je kot matično delovno telo obravnavala Mandatno-volilna komisija, ki je zboru pisno poročala. Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Mariboru izvoli gospa Ana Pečnik. Glasujemo. Navzočih je 80 poslank in poslancev, za je glasovalo 41, proti nihče. [[Za je glasovalo 41.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Prehajamo na obravnavo Predloga za izvolitev v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Novem mestu. Sodni svet je Državnemu zboru predložil predlog za izvolitev gospe mag. Karle Balažic Nahtigal v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Novem mestu. Predlog je kot matično delovno telo obravnavala Mandatno-volilna komisija, ki je zboru pisno poročala. Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Novem mestu izvoli gospa mag. Karla Balažic Nahtigal. Glasujemo. Navzočih je 80 poslank in poslancev, za je glasovalo 41, proti nihče. [[Za je glasovalo 41.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Prehajamo na obravnavo Predloga za izvolitev v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrožne sodnice na Okrožnem sodišču v Ljubljani. Sodni svet je Državnemu zboru predložil predlog za izvolitev gospe Mojce Gosar Kegel v sodniško funkcijo na sodniško mesto Okrožne sodnice na Okrožnem sodišču v Ljubljani. Predlog je kot matično delovno telo obravnavala Mandatno-volilna komisija, ki je zboru pisno poročala. Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrožne sodnice na Okrožnem sodišču v Ljubljani izvoli gospa Mojca Gosar Kegel. Glasujemo. Navzočih je 80 poslank in poslancev, za je glasovalo 41, proti nihče. [[Za je glasovalo 41.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. Prehajamo na obravnavo Predloga za izvolitev v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Kranju. Sodni svet je Državnemu zboru predložil predlog za izvolitev gospe Jane Škerbinek v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Kranju. Predlog je kot matično delovno telo obravnavala Mandatno-volilna komisija, ki je zboru pisno poročala. Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se v sodniško funkcijo na sodniško mesto okrajne sodnice na Okrajnem sodišču v Kranju izvoli gospa Jana Škerbinek. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 40, proti nihče. [[Za je glasovalo 40.]] [[Proti nihče.]] Ugotavljam, da je tudi ta sklep sprejet. Prehajamo na obravnavo Predloga sklepa o imenovanju članice Slovenske nacionalne komisije za UNESCO. Predlog sklepa je v obravnavo zboru predložila Mandatno-volilna komisija. Prijavljenih k razpravi ni. Prehajamo na odločanje o predlogu sklepa, s katerim se v Slovensko nacionalno komisijo za UNESCO za članico za dobo 4 let imenuje gospa Nina Maurovič. Glasujemo. Navzočih je 79 poslank in poslancev, za je glasovalo 46, proti 27. [[Za je glasovalo 46.]] [[Proti 27.]] Ugotavljam, da je tudi ta sklep sprejet. Prehajamo na obravnavo Predloga sklepa o sestavi in imenovanju predsednika, podpredsednice, članov in namestnikov članov Preiskovalne komisije o ugotavljanju zlorab v zadevi Franc Kangler in drugi. Predlog sklepa je v obravnavo zboru predložila Mandatno-volilna komisija. Besedo dajem predstavnikom poslanskih skupin za predstavitev stališč. Kot prvi ima besedo dr. Matej Tašner Vatovec v imenu Poslanske skupine Levica. Izvolite.
Najlepša hvala, gospod predsednik. V Levici smo že, ko se je ustanavljala ta preiskovalna komisija, temu predlogu nasprotovali in razlogi so več kot očitni. Dejstvo je, da je Državni svet tu deloval kot boter Franca Kanglerja in seveda boter njegovih prizadevanj za to, da ruši sodno oblast v tej državi. Ne glede na to, kakšni so bili dejanski sodni procesi, kakšne so bile napake, ki so se zgodile v teh procesih, je nedopustno, da Državni svet predlaga, Državni zbor pa mora ustanoviti takšno preiskovalno komisijo, ki je tako po mnenju Zakonodajno-pravne službe, pa tudi Sodnega sveta, pa ostalih pravnih strokovnjakov v izrazitem nasprotju z ustavno zapisano delitvijo med oblasti. Gre za nedopusten poseg zakonodajne veje oblasti v sodno vejo. Gre tudi, ne nazadnje, za napad na neodvisnost sodstva; skratka, imamo kršitev vsaj treh členov ustave. K temu je treba dodati tudi, da k temu botrstvu pripomore tudi skupina, ki je tudi danes v bistvu edina predstavljena s tem predlogom v tej preiskovalni komisiji. Se pravi, trije člani Slovenske demokratske stranke, 1 član Nove Slovenije in 1 član Slovenske nacionalne stranke. Trije člani Slovenske demokratske stranke, stranke, ki vztrajno zadnjih 20 let skuša zrušiti sodstvo v tej državi in ga postaviti po svoji meri, tako da tu je brez zveze izgubljati besede o tem, da bi to bila dejansko neka neodvisna preiskovalna komisija. Jasno si priznajmo, da gre za politično motivirano komisijo, ki skuša zaščititi svoj satelit, Franca Kanglerja, in seveda s tem tudi nadaljevati svojo gonjo proti sodstvu v Republiki Sloveniji. Tako smo s tega vidika v Levici že sporočili takrat, ko je predsednik Mandatno-volilne komisije pozval poslanske skupine, naj imenujejo člane, povedali, da pri takšni preiskovalni komisiji ne bomo sodelovali. Prav tako bomo pa danes glasovali proti predlagani sestavi, ker je to, kot da bi dal čuvat čredo ovac volkom. Hvala.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. Gospod Marko Bandelli, Poslanske skupina SAB. Izvolite.
Hvala, predsednik. Spoštovane kolegice in kolegi! V Poslanski skupini SAB na številne pomisleke v zvezi z odreditvijo te preiskave opozarjamo že od samega začetka. Po drugi strani lahko ob današnji predstavitvi stališč vnovič poudarimo, da razumemo ljudi, ki bi radi razumeli, kaj se dogaja v slovenskem pravosodju. Že ob obravnavi akta o ustanovitvi te preiskovalne komisije sem poudaril, da razumemo stisko Franca Kanglerja, ki je bil tako dolgo v nekih postopkih, na koncu pa je bil oproščen. Število postopkov zbuja sume in s tega vidika je mogoče razumeti željo po preiskovanju in razjasnitvi domnevnih nepravilnosti, ki naj bi se dogajale, toda s temi zadevami se morajo ukvarjati tisti, ki so po naši zakonodaji in ustavnem redu za to poklicani. Vsi se moramo zavedati, kakšne so pristojnosti posameznih organov in kje so meje, ki jih v imenu česarkoli že ni dovoljeno prečkati. Pri celotni zadevi gre za izjemno protislovje okoliščin. Načelo delitve oblasti, določeno v 3. členu Ustave, ja jasno in ga poznamo vsi tukaj prisotni. V skladu z njim se oblast v Republiki Sloveniji deli na zakonodajno, izvršilno in sodno, pri tem je posebej pomembno poudariti, da mora biti pri svojem delu vsaka od njih samostojna in neodvisna, prav tako ne sme biti podvržena nobenim pritiskom. Nadalje Ustava v 93. členu zapoveduje, da Državni zbor mora odrediti preiskavo o zadevah javnega pomena, in sicer na zahtevo tretjine poslancev Državnega zbora ali na zahtevo Državnega sveta. Na eni strani imamo torej člen ustave, ki jasno razmejuje delitev posameznih vej oblasti in njihove pristojnosti, na drugi strani pa člen, ki zapoveduje odredbo preiskovalne preiskave, če slednjo zahteva ustrezen del poslancev ali Državni svet. Pri konkretni zadevi prav ta člena trčita drug ob drugega. Da to rezultira v številnih navzkrižjih, je razvidno tudi iz mnenje Zakonodajno-pravne službe. Ta je na eni strani opozorila, da bi z morebitno neodreditvijo in neustanovitvijo preiskovalne komisije kršili tako Ustavo kot Poslovnik Državnega zbora in Poslovnik o parlamentarni preiskavi. Po drugi strani pa je navedla, da je predmet parlamentarne preiskave spor tako z vidika vsebine kot z vidika določnosti. Četudi naj bi bila obravnava povezana s pregonom Franca Kanglerja in drugih, ti »drugi« niso nikjer subjektivno pojasnjeni in razčlenjeni. To vzbuja upravičen dvom, ali gre pri predmetu, ki se osredotoča zgolj na enega človeka, res za zadevo javnega pomena ali gre v resnici za zasledovanje zasebnega interesa posameznika. Seveda je Zakonodajno-pravna služba opozorila tudi na najbolj izstopajočo in problematično stvar, da preiskovalna komisija ne sme posegati v izključne pristojnosti izvršilne in sodne oblasti. Pri kateri od teh kršitev gre torej za nadrejeno, za tisto, ki je bolj nedopustna in je primerna? V Poslanski skupini SAB smo že povedali, da se strinjamo z mnenjem Vrhovnega sodišča in Sodnega sveta, ki ju na tem mestu ne bi še enkrat povzemal. Obema institucijama se zdi v nadaljnji situaciji edino pravilno, da o ustavnosti in posledični dopustnosti parlamentarne preiskave presodi Ustavno sodišče. To navsezadnje obstaja ravno zato, da v takšnih dilemah odloči in to odločitev skupaj z ustreznim ukrepanjem nestrpno pričakujemo. Ko govorim o ustreznem ukrepanju, mislim na zadržanje izvrševanja akta o ustanovitvi te preiskave. Za konec naj dodam, da se bomo v Poslanski skupini SAB zaradi vseh pomislekov v zvezi v to parlamentarno preiskavo pri glasovanju vzdržali. Hvala.
Hvala, gospod poslanec, za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. Gospa Anja Bah Žibert v imenu Poslanske skupine SDS. Izvolite, gospa poslanka.
Hvala lepa. Državni zbor je dne 12. julija 2019 odredil parlamentarno preiskavo za ugotovitev politične odgovornosti nosilcev javnih funkcij, ki naj bi sodelovali pri pripravi in izvedbi političnega in kazenskega pregona zoper Franca Kanglerja in ostalih. S sprejetjem sklepa na Mandatno-volilni komisiji dne 19. 9. 2019, da se imenovanje članov parlamentarne komisije prestavi na eno izmed naslednjih sej, je bil kršen Poslovnik o parlamentarni preiskavi. To je javno izgovorjeno priznanje predsednika Mandatno-volilne komisije na včerajšnji nujni seji, ki je priznal kršitev. Do tega sklica Mandatno-volilne komisije pa prav gotovo ne bi prišlo, če na to ne bi opozoril vodja Poslanske skupine Slovenske demokratske stranke Danijel Krivec na začetku te seje Državnega zbora, kar je posledično privedlo do pisnega opozorila predsednika Državnega zbora Dejana Židana, v katerem opozarja na kršitev poslovnika. Predsednik Državnega zbora je tudi opozoril, da je ustava v tem delu povsem jasna. Ko imamo zahtevo Državnega sveta ali zahtevo tretjine poslancev, se parlamentarna komisija mora ustanoviti. To, da si je podpredsednica Državnega zbora Tina Heferle s predlaganim sklepom o prestavitvi odločanja o imenovanju parlamentarne preiskovalne komisije dovolila eklatantno kršenje pravnega reda, se poraja resen dvom o njeni primernosti in sposobnosti za opravljanje podpredsedniške funkcije. Njeno sklicevanje, da je generalni državni tožilec Drago Šketa sprožil spor pred Ustavnim sodiščem, je brezpredmetno. Ne nazadnje Ustavno sodišče ni zadržalo členov, ki od poslancev zahtevajo, da morajo takoj imenovati člane preiskovane komisije. Zato gre za nedvomno zlorabo oblasti. Kot rečeno, institut parlamentarne preiskave določa Ustava Republike Slovenije, parlamentarna preiskava pa pomeni uresničevanje širšega družbenega nadzora. Prav nadzorni mehanizmi so tisti, ki omejujejo in z nadzorom krotijo demona oblasti ter držijo vladajočo oblast v mejah legalnega in legitimnega obnašanja in delovanja. Preiskovalna komisija je že bila odrejena na seji Državnega zbora julija letos in pravila glede naslednjega koraka, to je imenovanje članov, so povsem jasna. Imenovati jih je treba na isti ali najkasneje na prvi naslednji seji Državnega zbora, a koalicija se je postavila nad Poslovnik Državnega zbora, nad zakone in nad ustavo ter se samovoljno odločila, da preiskovalne komisije ne bo dovolila. Vam to zveni znano? Seveda! Reciklirana koalicija je v prejšnjem mandatu neustavno ukradla mandat predsedniku Slovenske demokratske stranke, takratni predsednik Državnega zbora Miran Brglez pa je javno obljubljal, da bo prevzel politično odgovornost, če bo Ustavno sodišče odločilo, da je bilo ravnanje neustavno. In sodišče je odločilo prav to. Kako pa se je odločil takratni predsednik Državnega zbora? Ne le, da ni prevzel prav nobene odgovornosti, danes je celo evropski poslanec iz kvote Socialnih demokratov. Dobro bi bilo, da bi aktualni predsednik Državnega zbora podučil tudi tiste člane Mandatno-volilne komisije, ki so kljub vsem znanim dejstvom na včerajšnji seji ponovno glasovali proti imenovanju članov preiskovalne komisije. Koristno bi bilo, da si pogledajo tudi 2. člen Zakona o poslancih, ki jasno določa, da poslanci mandat izvršujejo v skladu z ustavo, zakonom in Poslovnikom Državnega zbora. Pri vsem skupaj se zato zastavljajo zelo logična vprašanja. Koalicija, zakaj vas je strah preiskovalne komisije o zadevi Kangler in ostali? Česa se bojite? Morda tega, da bo odkrit še kakšen sodnik, ki bolj ali manj odkrito simpatizira z vami in hkrati pod krinko neodvisne oblasti misli, da je nad njim samo modro nebo, v sodnih dvoranah pa brez sramu krši človekove pravice in izreka sodbe v imenu ljudstva, hkrati pa zelo dobro ve, da z ljudstvom dolgo nima ničesar več skupnega? [[znak za konec razprave]] Če je temu tako, potem je kristalno jasno, zakaj vas je strah. Naj za konec še enkrat povem, da je idejna vodja kršenja Ustave, Poslovnika Državnega zbora predstavnica Poslanske skupine LMŠ; stranke, ki vodi koalicijo, stranke, ki vodi državo. Predsednik LMŠ je v volilni kampanji obljubljal nove vzorce [[…]]
Spoštovana poslanka, prekoračili ste svoj čas [[…]]
Takoj. Predlagam, da se ne obremenjujete z novimi vzorci, [[…]]
[[…]]in zato prosim, da prekinete svojo razpravo [[…]]
[[…]]Ustava in zakoni, ki jih je treba spoštovati [[…]]
[[…]]kar prosim vsakega, ki stoji [[…]]
[[…]]so povsem dovolj.
[[…]]v tem prostoru. Hvala za vaše stališče. Gospa Tina Heferle, Poslanska skupina Liste Marjana Šarca. Gospa poslanka, minute so vaše. Izvolite.
Hvala, gospod predsednik. Če začnem od zadaj. 19. septembra smo na Mandatno-volilni komisiji izglasovali sklep, da se točka dnevnega reda o imenovanju članov preiskovalne komisije prestavi na eno izmed naslednjih sej. Razloge, zakaj smo podali tak postopkovni predlog, bom ponovno pojasnila v nadaljevanju. Najprej pa bom odgovorila vsem tistim, ki se danes sprenevedajo, da smo s takšnim postopkovnim predlogom kršili poslovnik. Ja, nismo ga. Temu v prid govorita dve preprosto razumljivi dejstvi. Prvič. Dejstvo je, da Poslovnik Državnega zbora, ki je naša mala ustava med drugim določa, da parlamentarno preiskavo ureja poseben poslovnik, ampak drugo dejstvo pa je tudi, da ta poseben poslovnik ne vsebuje določb, ki na primer urejajo potek razprave, pravila podajanja replik in niti ne pravila podajanja postopkovnih predlogov. O vsem tem govori Poslovnik Državnega zbora. Torej, že res, da je Poslovnik o parlamentarni preiskavi specialnejši predpis, ampak ta ne ureja vseh procesnih situacij in ko nek specialnejši predpis ne ureja določenih situacij, se vedno smiselno, subsidiarno uporabi določbe splošnejšega predpisa. Postopkovni predlog, ki sem ga v imenu Poslanske skupine LMŠ podala na Mandatno-volilni komisiji, v specialnejšem predpisu ni posebej urejen; še več, niti ni posebej prepovedan, je pa predviden in urejen v splošnejšem predpisu. Zato ne samo da je bil tak postopkovni predlog legitimen, bil je tudi legalen. Če se vrnem k vsebinskim razlogom, zakaj smo sploh podali tak predlog in zakaj smo se v Poslanski skupini LMŠ odločili, da v tej parlamentarni preiskavi v nobenem primeru ne bomo sodelovali, je stvar relativno preprosta. Vrhovno državno tožilstvo in generalni državni tožilec, ki predstavljata vrh gore, ki se ji reče pravosodje, sta na Ustavno sodišče vložila pobudo za začetek postopka za oceno ustavnosti in zakonitosti akta o ustanovitvi parlamentarne preiskave, za katero danes ustanavljamo komisijo, ter ustavno pritožbo Zakona o parlamentarni preiskavi. Sodni svet, ki je tudi vrh pravosodja, je tej preiskovalni komisiji izrazil ostro nasprotovanje in opozoril na nevarnost izvajanja kakršnegakoli, posebej pa političnega pritiska na sodnike. Ne nazadnje smo pred kratkim v tej hiši gostili predsednika Vrhovnega in predsednika Ustavnega sodišča, ki sta v en glas opozarjala in obsojala ustanovitev te parlamentarne preiskave z utemeljitvijo, da sodniki in tudi tožilci niso politični funkcionarji in da jih po ustavi ni mogoče klicati na politično odgovornost. Tukaj naj poudarim, da Zakon o parlamentarni preiskavi izrecno določa, da se parlamentarna preiskava ustanovi zgolj in samo za ugotavljanje politične odgovornosti. Za Poslansko skupino LMŠ delovanje takšne preiskovalne komisije, s tem ko bi sodnike in tožilce klicali na politično odgovornost, predstavlja kršitev slovenske ustave in grob poseg zakonodajne veje oblasti v neodvisnost sodne veje oblasti. Kot sem povedala že na Mandatno-volilni komisiji, če bi želeli ohraniti neko integriteto in verodostojnost institucije, ki jo predstavljamo, si v Državnem zboru nikoli in nikdar ne bi smeli dovoliti, da bi zaradi česarkoli kadarkoli pod vprašaj postavili temelje naše ustavne ureditve, delitev oblasti in spoštovanja neodvisnosti sodstva. Ravno zato bi bilo po našem mnenju, predno se v komisijo imenuje člane, nujno potrebno počakati na odločitev Ustavnega sodišča o tem, ali je delovanje takšne preiskovalne komisije sploh ustavno in dopustno. Glede očitkov, da kršimo ustavo s tem, ko zaviramo imenovanje komisije, naj pojasnim naslednje. Ustava Republike Slovenije v 93. členu določa zgolj obvezo, da Državni zbor odredi parlamentarno preiskavo, kar jo tudi je na prejšnji seji zbora. In nadalje, da v tam namen imenuje komisijo. Ustava nikjer ne govori o časovnih rokih, kdaj se mora komisija ustanoviti, pač pa zgolj o obvezi, da se jo imenuje. Torej, parlamentarno preiskavo smo v skladu z ustavo odredili, pri naslednjem koraku pa nismo rekli, da preiskovalne komisije ne sme biti, mi smo zgolj predlagali odlog njenega imenovanja na čas, ko bo znana ustavna odločba o tej zadevi. Zopet, legitimno in legalno. Če zaključim. V Poslanski skupini LMŠ bomo vsi poslanci tako kot vedno glasovali po svoji vesti, brez polaganja računov in raznih utemeljevanj in ločenih mnenj, ker smo pač stranka z demokratičnimi vrednotami.
Hvala, gospa poslanka za vaše stališče. Spoštovane poslanke in poslanci! [[nemir v dvorani]] Nihče ni motil vaše predstavnice, nihče ni komentiral [[nemir v dvorani]] razprave vaše predstavnice, dajmo ta standard držati, prosim lepo, za vse. Mag. Bojana Muršič, Poslanska skupina Socialnih demokratov. Izvolite, gospa poslanka.
Hvala lepa, predsednik, za besedo. Spoštovane kolegice, spoštovani kolegi! Naj kar v uvodu povem, da Socialni demokrati v tej preiskovalni komisiji ne bomo sodelovali in je ne podpiramo. Zakaj? Prvič. Parlamentarna preiskava se opravi o zadevah javnega pomena, da se ugovori dejansko stanje, ki je lahko podlaga za odločanje o politični odgovornosti nosilcev javnih pooblastil, za spremembo zakonodaje in za druge odločitve Državnega zbora iz njegove ustavne pristojnosti. Vsi, ki smo si prebrali ta dokument, to zahtevo Državnega sveta, vidimo, da govori le o eni osebi. O gospodu Francu Kanglerju. Zato se Socialni demokrati sprašujemo, kje je tu opredelitev predlagatelja, da gre za zadeve javnega pomena. Tukaj gre za očitno zadevo osebnega pomena in takih primerov bi lahko bilo še več. Drugič. Ustavno sodišče je v svoji odločbi iz leta 1999 zavzelo stališče, da predmet parlamentarne preiskave ne more biti poljuben in da je omejen z ustavnimi pristojnostmi Državnega zbora. To pomeni, da predmet parlamentarne preiskave ne sme posegati niti v pristojnosti izvršilne niti v pristojnosti sodne veje oblasti. Pravica za odreditev parlamentarne preiskave tudi ne pomeni absolutne pravice, ki je neomejena in lahko z njo počnemo, kar hočemo. Je omejena. Z odreditvijo parlamentarne preiskave mora tako biti na eni strani spoštovano načelo delitve oblasti, na drugi strani pa posameznikove ustavne pravice. Iz 125. člena Ustave in načela neodvisnosti sodstva izhaja prepoved, da bi druga veja oblasti sprejemala odločitve, ki se nanašajo na konkretne odprte ali zaključene sodne postopke. Predmet odločanja v parlamentu zato ne more biti zakonit in je neprimernost posamičnih sodnih odločb in sodnih postopkov. Težnja iz zahteve za ustanovite preiskovalne komisije pa gre ravno v tej smeri. Tretjič. Ugotavljanje politične odgovornosti nosilcev javnih pooblastil, ki so po ustavi in zakonu neodvisni in samostojni, je nedopustno. Sodniki ne morejo biti v postopku parlamentarne preiskave zaslišani o vprašanjih, ki so oziroma so bila predmet odločanja v sodnem postopku. Prav tako se ne smeta ne zakonodajna ne izvršilna veja vmešati v delo tožilcev. Četrtič. Temeljna predpostavka za odločitev o tem, ali parlamentarna preiskava ostaja v mejah svoje pristojnosti, je določna opredelitev predmeta preiskave. Zakonodajno-pravna služba Državnega zbora je opozorila predlagatelja, Državni svet, da ustrezno prilagodi, omeji predmet preiskovalne komisije v svojih zahtevi, vendar predlagatelj tega ni storil oziroma niti ni želel storiti. Petič. Več kot očitno je, da gre v tem primeru za zlorabo instituta parlamentarne preiskave za politične namene, ki presega pristojnosti našega državnega zbora. Za nas, Socialne demokrate je to nedopustno, zato je prav, da je Vrhovno državno tožilstvo na Ustavno sodišče že podalo pobudo za oceno ustavnosti, ki se nanaša tudi na ustanovitev in predmet te preiskovalne komisije. Podobno je napovedal tudi Sodni svet. Ne nazadnje, Državni zbor je v prvi vrsti zakonodajalec in to bi morala biti naša temeljna funkcija. Iz mandata v mandat pa Državni zbor vedno bolj postaja tudi neke vrste preiskovalni organ, ker se pooblastila preiskovalnih komisij in nadzornih delovnih teles Državnega zbora zlorablja kot za poligon oziroma oder za politična obračunavanja. Socialni demokrati se globoko zavedamo, da se v sodstvu in tožilstvu dogajajo napake, nepravilnosti. Zelo verjetno je, da so se zgodile tudi v marsikaterih v javnosti bolj odmevnih primerih. Tudi za nas je to nesprejemljivo, da se posamezne tovrstne nepravilnosti in anomalije v javnosti ne pojasnijo. Vrh sodstva in tožilstva bi tu morala storiti bistveno več. Vendar pa po našem trdnem prepričanju preiskovalna komisija, ki bo s svojim delom hodila po robu ali celo preko roba ustavne ureditve, ni prava pot reševanja teh rešitev. Hvala.
Hvala, gospa poslanka, za vašo predstavitev. Kot zadnji v imenu poslanskih skupin gospod Igor Zorčič, Poslanska skupina Stranke modernega centra. Izvolite.
Spoštovani predsednik, hvala za besedo. Kolegice, kolegi! Vesel sem, da imam danes zadnji predstavitev stališča poslanske skupine. Mogoče mi uspe še koga prepričati, namreč, po hodnikih sem slišal, da bo veliko vzdržanih in da bo na koncu ta ustavokletna preiskovalna komisija začela delovati. Upam, da v SMC ne bomo osamljeni z eno častno izjemo, kot smo bili na Mandatno-volilni komisiji. Zakonodajno-pravna služba je že ob zahtevi za odreditev parlamentarne preiskave jasno povedala, da zahteva za ustanovitev preiskovalne komisije, ki jo je podal Državni svet, ni takšna, kot bi morala biti. Elementi zahteve namreč niso oblikovani natančno in določno, sploh pa je lahko parlamentarna preiskava usmerjena le zoper tiste nosilce javnih funkcij, ki so politično odgovorni Državnemu zboru. Zakonodajna služba je nadalje ugotovila tudi, da zahteva za parlamentarno preiskavo ne vsebuje zadostne utemeljitve, da gre za zadevo javnega pomena, torej takšno, ki zadeva širšo skupnost, ki se tiče širše skupnosti, saj je edini poudarek zahteve na osebi Franc Kangler. Ustanovitev takšne komisije pa pomeni tudi tveganje za kršitev ustavne ureditve, to je najmanj 3. člena Ustave Republike Slovenije, ki določa delitev izvršilne, zakonodajne in sodne veje oblasti, ki je eden temeljnih postulatov vsake demokratične državne ureditve. Da gre za zelo sporno zadevo, kaže tudi buren odziv sodstva, tožilstva, KPK in GRECA; to je skupine držav proti korupciji pri Svetu Evrope, ki se je na plenarnem zasedanju v juniju zaradi te zadeve odločila za nujno oceno delitve pristojnosti med zakonodajno in sodno vejo oblasti v Sloveniji. Skratka, veliko burnih odzivov. V stranki SMC smo upali, da predsednik Državnega zbora in MVK te zadeve ne bosta pregnala tako daleč, da smo sedaj pri odločanju že o sestavi tako imenovane Kanglerjeve preiskovalne komisije. Če današnji sklep izglasujemo, bo namreč to sramotna odločitev Državnega zbora, ki bo imela po našem prepričanju številne daljnosežne negativne posledice za demokracijo, za zaupanje v institucije države in za ugled Slovenije v svetu. To ne bo samo politično neodgovoren parlamentarni avanturizem, ampak direktno rušenje naše ustavne ureditve. Naj še enkrat ponovimo naše stališče, da gre v tej zadevi za farso Državnega sveta na pobudo Franca Kanglerja, ki pri zahtevi za odreditev parlamentarne komisije zlorablja svojo funkcijo državnega svetnika in zasleduje zgolj lastne interese. Franc Kangler je v medijih velikokrat ponovil stavek iz ene svojih sodnih zadev, da naj bi mu sodnik očital, da obstaja nevarnost, da se bo Kangler vrnil v politiko. Kaj je bilo s tem stavkom mišljeno, je sedaj jasno, in sicer Franc Kangler očitno politiko izrablja za lastne interese, kar posredno izhaja iz mnenj in ravnanj KPK, Sodnega sveta, Državnotožilskega sveta, GRECA in vseh, ki so se pač ob tej akciji zbudili. V stališču, ki smo ga dali že predhodno v tej zadevi, smo referirali na našo znano zgodbo o Kozlovski sodbi v Višnji Gori. Danes se zdi, da tukaj ni več nekega prostora za satiro in za smeh, ampak ne glede na to bom podal primero, da v SMC pač ne bomo gledali zavezanih oči in bomo danes glasovali proti. Hvala.
Hvala, gospod poslanec, tudi za predstavitev stališča vaše poslanske skupine. S tem spoštovane poslanke, spoštovani poslanci smo zaključili s predstavitvijo stališč poslanskih skupin. Prijavljenih k razpravi ni, zato prehajamo na odločanje o Predlogu sklepa o sestavi in imenovanju predsednika, podpredsednice članov in namestnikov članov navedene preiskovalne komisije. Glasujemo [[…]]Gospod Franc Breznik v imenu poslanske skupine ali v svojem [[…]]Kako? V osebnem imenu. Izvolite, želite pojasniti svoj glas.
Najlepša hvala, gospod predsednik. Zakaj je v javnem interesu, da se naredi takšna sestava komisije in s čim utemeljujem, zakaj bom glasoval za to sestavo? Prva zadeva je, ki bi si jo morali pogledati, kot je napisal Keith Miles v današnjih Financah, Ekonomska svoboda sveta, letno poročilo 2019. Slovenija je na 67. mestu. Seveda zaostajamo že dolgo za Estonijo, Litvo, Latvijo, Bolgarijo, Slovaško. Zelo zanimivo pa je, da smo letos zaostali tudi za Albanijo. Še posebej kritično je ravno na področju pravosodja. Lahko povem in še enkrat ponavljam, da smo na področju pravosodja, nepristranskosti pravosodja, zaostali tudi za Rusijo. Samo toliko, da državljani in državljanke vedo, kam nas vodite in kaj zastopate. Zakaj je v javnem interesu ta komisija? Bil je 19. oktober 1988, udbovski morilec Vinko Sindičić je s petimi streli hotel pokončati hrvaškega migranta na Škotskem, na žalost ali srečo Vinka Sindičića je gospod Nikola Štedol preživel in v tistem času so hoteli jugoslovanska udba, jugoslovanski komunistični sistem za gospoda Vinka Sindičića, tega morilca, narediti specialen alibi, zato da ni bil povezan z Jugoslavijo in tajno službo. Eden izmed ljudi, ki je pripravljal ta alibi in ki je izsledil, je bil sodnik Janez Žirovnik, ki je celo postal sodnik, član tako imenovane zvezne udbe, potem celo delal v Sovi, in ta človek je odredil in izdal in podpisal več kot dvajset odredb za tako imenovane prisluhe gospodu Kanglerju. Sprašujem vas, ali se vam zdi, da je to v javnem interesu, in sprašujem vse kolegi in kolegice, ali se vam zdi, da je Slovenija normalna država. Še enkrat vas sprašujem: Ali se vam zdi, da je to normalno? Zato bom glasoval za takšno sestavo, predvsem za ustanovitev, predvsem zaradi tega, ker ni absolutne razmejitve med vsemi tremi vejami oblasti, ampak med tremi vejami oblasti obstaja tako imenovana relativna razmejitev [[oglašanje iz dvorane]] .
Gospod poslanec, izkoristili ste celo petnajst sekund več, kakor vam pripada. Svoje sekunde imate na razpolago tudi gospod Han.
Ja, hvala lepa, predsednik. Dolgo sem razmišljal, ali bi se sploh oglasil ali ne. Pa ker Franca Kanglerja poznam in moram reči, da sva skoraj prijatelja ali pa sva prijatelja, moram reči, da mu bomo s to preiskovalno komisijo naredili še več težav, kot jih je v tem življenju že imel. Pa bom povedal, zakaj. Ko malo razmišljam in ko vi govorite, da je v tem sodnem sistemu vse narobe, je samo en podatek važen. Kangler je bil dvajsetkrat obsojen za nekatere zadeve in ta sodišče, ki mu vi pravite krivosodje, ne vem kaj, ga je dvajsetkrat na nek način oprostilo. Kaj je s tem sodiščem narobe? Kaj bomo zdaj naredili? Se pravi, ali vi želite, da se še gre, da bo Kangler kriv, ali Kangler ne sme bit kriv. Meni tukaj ni jasno. In ko sem Francu rekel: »Franc, ti si bil v tej državi, pravni državi, zaradi vseh napak dvajsetkrat oproščen!« In o čem se bomo mi pogovarjali dragi moji? Hvala lepa. Jaz se bom vzdržal.
Hvala. Spoštovane poslanke, spoštovani poslanci! Glasujemo. Navzočih je 77 poslank in poslancev, za je glasovalo 34, proti 19. [[Za je glasovalo 34.]] [[Proti 19.]] Ugotavljam, da je sklep sprejet. S tem zaključujem to točko dnevnega reda. Prekinjam 11. sejo zbora, ki jo nadaljujemo v torek, 1. oktobra, ob 9. uri. Nasvidenje!