Bon dia, diputats, diputades. Reprenem la sessió. [[Decret llei 45/2020, del 17 de novembre, sobre l'habilitació transitòria i extraordinària per continuar la prestació del servei d'inspecció tècnica de vehicles]] [[203-00069/12]] I ho fem, com correspon, amb el setè punt de l'ordre del dia, és a dir, el debat sobre la validació del Decret llei 45/2020, del 17 de novembre, sobre l'habilitació transitòria i extraordinària per continuar la prestació del servei d'inspecció tècnica de vehicles. En primer lloc, i tal com disposa l'article 158.2 del Reglament, intervindrà el conseller d'Empresa i Coneixement, per exposar les raons per les quals ha estat promulgat aquest decret. Per tant, conseller, quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Diputats, diputades, bon dia. Avui som aquí per debatre la convalidació del Decret llei 45/2020, de 17 de novembre, sobre l'habilitació transitòria i extraordinària per continuar la prestació del servei d'inspecció tècnica de vehicles. Com molts de vostès saben, aquest és un cas que ve de lluny, perquè fa anys que anem al darrere d'aquest tema. També saben que jo tot just fa tres mesos que soc conseller, i, per tant, doncs, he intentat afrontar aquesta situació de la manera més ràpida i directa. Vostès coneixen quina és la finalitat de la inspecció tècnica de vehicles. Amb aquesta inspecció es pretén complir les condicions de seguretat i ambientals exigides. La ITV, el servei, té un caràcter obligatori. És de caràcter general, i això vol dir que és l'Administració qui se'n fa responsable. Per tant, les ITV són un servei essencial que no es pot deixar de prestar. I a Catalunya disposem de seixanta estacions que presten aquest servei: cinquanta de fixes, deu de mòbils. Aquestes darreres, mòbils, per a tractors, ciclomotors i vehicles agrícoles. I hi ha cinc operadors, cent dotze línies d'inspecció, i l'any 2019 es van prestar 3.300.000 inspeccions. Un 20 per cent d'aquestes inspeccions van detectar defectes de tipus greu que calia retocar: enllumenat, rodes, emissió contaminant, etcètera. El 80 per cent dels vehicles estaven en bon estat. Quina és la situació del sector? El sector de les ITV, com vostès saben, presenta un elevat grau de conflictivitat jurídica, que es deu a la seva judicialització, que va patir el procés de canvi de model iniciat l'any 2010. Per tant, ara farà deu anys es va voler passar d'un model de concessió administrativa a un altre model d'autorització administrativa en un mercat regulat. Després de diferents recursos d'alguns operadors, el desenvolupament d'aquest model és avui incomplet. Les sentències fruit d'aquesta conflictivitat jurídica han deixat la prestació del servei en una situació d'inseguretat jurídica. Després de diverses sentències que obligaven a la reformulació del sistema de concessions de les ITV, s'ha arribat a una situació que es podria considerar alegal, i cal regular el servei i fer-ho d'immediat. Per això avui som aquí. Mentre no es fa la llei –perquè vostès saben que estem en funcions i que anem de cara a unes eleccions–, el Departament d'Empresa i Coneixement ha dissenyat aquest decret llei, que pretén servir de pont mentre no s'aprova la propera llei, i hem fixat un termini d'uns quinze mesos. Vostès ja saben que, a més a més, el president de Catalunya ha estat inhabilitat. I, per tant, ni la Llei de la ciència, ni la Llei del comerç, ni tampoc la Llei de les ITV, doncs, es poden tramitar com hauríem volgut, amb un procediment ordinari i normal, no? Però, bé, hem intentat..., a vegades... Ser conseller uns mesos et dona un sentit del calendari en què dius: anem per feina i anem a mirar d'intentar desbloquejar temes que, per les raons que siguin, porten anys bloquejats, no? I, en aquest sentit, hem pogut desbloquejar el traspàs de l'estació de Boí Taüll a Ferrocarrils de la Generalitat. Hem pogut aprovar els comptes del Circuit de Catalunya i negociar la renovació de la Fórmula 1. Hem pogut, també, desbloquejar la inversió d'Idiada, que portava anys també aturada, i això, doncs, ha estat positiu, perquè donem, a aquesta infraestructura bàsica del Baix Penedès..., la situem al capdavant europeu per fer proves, com vostès ja saben, que presta Idiada. Per tant, hem intentat tancar temes que, per les raons que siguin, portaven molts anys encallats. Ara bé, pel que sembla, doncs, per a diferents grups d'aquesta cambra, el fet de que ara portem un decret llei pont no és suficient. I per això, per donar credibilitat a la transitorietat d'aquest decret, l'hem presentat paral·lelament a una memòria de l'avantprojecte de llei. I ahir es va iniciar la consulta pública de la memòria preliminar de l'avantprojecte de llei que regula el règim jurídic aplicable a la prestació del servei d'inspecció tècnica de vehicles a Catalunya. El primer objectiu de la consulta és disposar de les propostes i aportacions de la ciutadania, com vostès saben, respecte a la definició del model de prestació del servei d'ITV a Catalunya. El segon objectiu és donar seguretat jurídica als operadors que actuen o que volen actuar en aquest àmbit d'inspecció. I el tercer objectiu és establir un model coherent que s'adeqüi al marc normatiu europeu. Bé, doncs, aquesta és la situació. I els objectius d'aquest avantprojecte de llei volen assegurar la qualitat de la prestació del servei d'ITV, garantir la seguretat jurídica d'aquesta normativa, aconseguir que es presti el servei de forma suficient a tot el territori, garantir la lliure elecció d'operadors per part dels usuaris, reduir càrregues administratives injustificades, i altres raons que podríem trobar. Per tant, cal una nova llei que reguli de manera integral aquest servei públic de les ITVs. Però, com que estem en funcions i hi ha unes eleccions –després veurem quant es triga, doncs, a formar govern–, entenem que aquest és un decret llei pont que intenta donar una seguretat jurídica mentre no hi ha l'aprovació de la llei, que esperem que pugui ser feta al més aviat possible en la nova legislatura. Aquest decret llei no dona avantatge competitiu a ningú; tan sols vol ser un paraigua temporal perquè es pugui seguir prestant aquest servei amb la màxima seguretat jurídica. Per tant, doncs, és per aquest motiu que jo els demano el seu vot favorable en aquesta proposta. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Passem ara a les intervencions dels grups i subgrups parlamentaris perquè facin el seu posicionament. I, en primer lloc, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Martí Pachamé. Endavant.
Conseller, diputats, diputades, hem d'insistir un altre cop que el recurs a l'instrument del decret llei es pot justificar únicament pel seu caràcter d'urgència. I, un cop més, hem de dir que el motiu pel qual se'ns demana la seva aprovació no el considerem, ni de bon tros, urgent. Agraïm al Govern que, una setmana abans, ens reunís per explicar-nos el perquè d'aquest decret llei. No dubtem de la bona fe de les persones que hi varen assistir, però malauradament hem de criticar que, un cop més, se'ns reuneixi per explicar-nos la política de fets consumats del Govern. La motivació que es va entreveure que hi havia darrere d'aquest decret llei era que el nou director general, que havia estat nomenat pel nou conseller, el senyor Tremosa –hem de suposar..., continuant la tradició secular de purgar els caps polítics després de purgar la consellera, sense tenir en compte quanta legislatura queda i si els canvis realment poden aportar coneixement i eficiència a la gestió de la conselleria–..., era, com deia, que s'havia trobat aquest «pastís dins d'un calaix i que, com no hi havia altra cosa a fer, que era un decret per sortir del pas..., que, quan s'incorpora, comença a mirar què és el que hi ha, i una de les coses que es troba és, ves quina casualitat, el tema de les ITVs, una cosa que estava empantanegada. I, ves per on, es decideix anar..., via..., utilitzant el sistema predilecte del Govern: el decret llei. Les raons del director general per les quals ens va dir..., eren que volia dormir tranquil. Aquí, personalment, el que vaig començar a tenir jo eren malsons. Per què hauria de tenir el director general problemes de son pel tema de les ITVs? Malsons..., pel fet que la situació de la ITV no és un tema nou, és un tema que té certa antiguitat, ja que s'inicia en el Decret 30/2010, que aprova el Reglament de desplegament de la Llei 12/2008, de seguretat industrial, que estableix un repartiment territorial semblant, perquè ens entenguem, al que tenen les farmàcies per obrir noves oficines al territori. I el Decret 45/2020, que va aprovar el Pla territorial de noves estacions d'inspecció tècnica de vehicles de Catalunya per al període 2010-2014, junt amb l'Ordre IUE/ 279/2010, que regula el concurs públic per accedir a l'autorització de noves estacions de la ITV..., això ha comportat, segons reconeix el mateix departament, una conflictivitat jurídica important, i el Tribunal Suprem ha anul·lat dos dels requisits del Decret 30/2010: un, relatiu a la quota màxima de mercat de cada empresa o grup d'empreses autoritzades, i l'altre, relatiu a les distàncies mínimes entre les estacions d'inspecció tècnica de vehicles autoritzades a una mateixa empresa o grup d'empreses, temes relacionats i vinculats amb la competència. El Tribunal Suprem també va anul·lar la disposició addicional segona, que permetia utilitzar, per a la realització de les tasques d'inspecció que els correspon, els béns i els drets de les concessions anteriors, que havien de revertir a la Generalitat de Catalunya. Els operadors esmentats estaven obligats a pagar a la Generalitat de Catalunya una contraprestació econòmica per l'ús dels béns i els drets dels antics concessionaris, per la qual cosa el Tribunal Suprem també ha anul·lat l'Ordre IUE/468/2010, de 27 de setembre, per la qual es regula la contraprestació econòmica per l'ús per part dels titulars de les estacions d'inspecció tècnica de vehicles dels béns i drets revertits de les antigues concessions administratives. Però no es pensin que això acaba aquí, entenent per què el director general no podia dormir bé, perquè el Tribunal Suprem també ha anul·lat l'Ordre IUE/279/2010, de 7 de maig, per la qual s'obre la convocatòria i s'aproven les bases que regulen el concurs públic per accedir a l'autorització de noves estacions d'inspecció tècnica de vehicles previstes en el Pla territorial aprovat pel Decret 45/2010, del 30 de març. El Tribunal Suprem considera que, en la mesura que l'Ordre IUE/279/2010, de 7 de maig, inclou condicions i requisits que preveu el Decret 30/2010, de 2 de març..., decretat l'ús, ves per on, també s'ha d'anul·lar. Ja per acabar d'adobar-ho tot, el Pla territorial ha caducat, ja que es definia la seva temporalitat dins del període 2010-2014. Sí, ho han sentit bé, això ja no tenia cap sentit el 2014, i, ves per on, som al 2020. Des del 2014, amb empentes i rodolons, hem anat a acabar en aquest Decret llei, el 45/2020, decret que no és res més que el que, en temes del rugbi, anomenem un «up and under. És cert que hi ha una situació escandalosament perillosa donada per l'actual situació jurídica, ja que, d'una banda, els operadors autoritzats, d'acord amb l'Ordre 279/2010, de 7 de maig, tenen anul·lada l'autorització i no podrien continuar actuant, i, de l'altra, els antics operadors autoritzats en el nou règim no podrien continuar utilitzant els béns i els drets de les concessions anteriors per realitzar les tasques d'inspecció, cosa que posaria en perill la continuïtat de la prestació del servei de la ITV a Catalunya. Aquesta situació jurídica no justifica les circumstàncies d'extraordinària i urgent necessitat que esmenta el decret llei. Si ho són, ja ho eren ja fa més de quatre anys, i durant tot aquest temps el Govern ha preferit jugar a fer d'aprenent de bruixot, i ja hem vist tots com ha acabat en Gandalf. El Govern, com en molts altres temes, ha estat indolent i incompetent no atenent la gestió de les seves obligacions, i ha preferit fer volar coloms, encanteris de quatre rals. I ara ens venen amb mals de ventre i tots hem de córrer. Però, veuran, per a aquests temes no comptaran amb nosaltres. Hem demostrat que, quan s'havien d'aprovar mesures que facilitaven la gestió de la pandèmia i de la crisi originada per ella, hem estat responsables, i, encara que moltes mesures ens han semblat insuficients, eren millor que res i hem ajudat que s'aprovin. Encara que hem ofert la nostra mà, no hem tingut cap gest del Govern i ens hem assabentat de les mesures quan ja estaven aprovades. Bé, és potestat del Govern, fer les coses així; han utilitzat la via autoritària en lloc de buscar el consens abans de promulgar moltes de les regulacions que s'han aprovat. No creiem que sigui la millor forma de governar, però és la que han escollit vostès. Demanar l'aprovació d'aquest decret llei sols es justifica per la seva voluntat de deixar les coses igual que estaven, perquè ja els està bé. Si realment els preocupés aquest tema, ja l'haurien arreglat fa temps, i ara no arreglarem la seva incompetència amb un decret llei que no soluciona res. Si realment tinguessin voluntat d'arreglar aquesta situació, ens haurien d'haver portat aquesta llei, que col·loquen a la disposició final, que ha de regular el nou marc jurídic del servei d'interès general d'inspecció tècnica de vehicles. Tots sabem, malauradament, per experiència, com compleixen els seus propis decrets, i que aquesta suposada obligació de presentar aquesta llei en un termini màxim de quinze mesos és paper mullat. Tots sabem la sospita que genera qualsevol tema relacionat amb les ITV. Tots sabem com la família Pujol va posar les seves brutes grapes sobre aquest tema, precisament vinculat als concursos de les ITVs i al disseny del nou mapa de les estacions de les ITVs. No podem acceptar que, un altre cop, hi hagi cap mena d'ombra sobre aquests processos. I, per tant, exigim que es reguli d'un cop i per sempre aquest tema i que es faci d'una forma correcta, no a correcuita i venent-nos que aquest tema ara, després de tant temps, és urgent. Per tots aquests motius, no donarem suport a aquest decret llei. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor Jordi Terrades. Endavant.
President, conseller, diputades, diputats, ho deia el conseller: la inspecció tècnica de vehicles és obligatòria per llei a tot Europa. No discutirem que la inspecció tècnica és essencial per a la seguretat i per a unes condicions respectuoses des d'un punt de vista ambiental. Tampoc discutirem el seu caràcter obligatori. Ara bé, aquesta mateixa obligatorietat, el fet de que estiguem davant d'una obligatorietat que, a més a més, té uns preus regulats..., estem davant d'un mercat captiu. I al llarg dels anys hem observat –jo crec que ho hem pogut observar tots– com aquesta regulació ha estat font de conflictes. M'atreviria a dir de cobdícia, eh?, també, d'alguns tripijocs que hem observat, no només a Catalunya, eh? En el cas de Catalunya, fins i tot algun il·lustre diputat ha acabat davant dels tribunals i ha tingut una sentència condemnatòria. La normativa que regula les ITVs a Catalunya ha estat objecte de diversos recursos al llarg dels anys. Al període recent ens trobem que hi han hagut sentències contràries dels tribunals europeus, perquè la norma anava en contra de la normativa comunitària sobre els serveis del mercat interior europeu, i després hi han hagut sentències del Tribunal Suprem, que anul·lava tot el procés d'adjudicació que hi ha hagut. Amb tot plegat, estem davant d'un marc d'inseguretat jurídica. Però a nosaltres no ens agrada com el Govern està intentant resoldre el tema, amb aquest decret llei en el penúltim Ple d'aquesta legislatura. Sembla allò, una puntada de peu endavant, no?, i algú ja ho arreglarà. Calia i cal una nova llei. Segur que el conseller ja ho ha mencionat. M'imagino que les diputades i diputats que donen suport al Govern al llarg de la intervenció també ens diran: «Bé, no, és que hi ha una addicional, l'addicional primera, que parla de que en quinze mesos el Govern que surti d'aquest procés electoral ha de portar una llei al Parlament. Avui m'acompanya en aquest Ple la meva col·lega, la diputada Alícia Romero. Ella se'n deu recordar perfectament, d'aquella reunió que vam tenir l'any 2016 amb el conseller d'Empresa i Coneixement, el senyor Jordi Baiget, que ens va explicar que una de les seves prioritats de govern era justament fer una nova llei que regulés la inspecció tècnica de vehicles. Comptin: del 2016 a finals del 2020 han passat un, dos, tres, quatre anys, i ens porten un decret llei al penúltim Ple de la legislatura. El que se'ls pot dir és que, a ull d'aquest grup parlamentari, durant aquests quatre anys no han fet res. O deixin-m'ho dir d'una altra manera: tenim la sospita de que hi han hagut pressions dels lobbys perquè no volen canvis en el model. Diran: «No, no, això no és així. Deixin-m'ho pensar, eh? Perquè en el fons estem parlant del model. Mirin, a Alemanya, quaranta mil punts d'inspecció tècnica de vehicles; a tot Espanya, uns cinc-cents, aproximadament. Agafem un land alemany i comparem-lo amb la xifra que ens ha donat el conseller fa una estona: una seixantena a Catalunya. Facin la divisió dels quaranta mil punts a Alemanya o als länder –podem parlar d'altres països europeus, eh?– i veurem que estem parlant de model. A Espanya i a la majoria de comunitats autònomes estem davant d'una activitat fortament intervinguda. De fet, en l'últim real decreto ley que va intentar aclarir aquest tema a nivell d'Espanya l'any 2017, la Comissió Nacional dels Mercats i la Competència, dintre de les seves recomanacions, ja parlava de que calia fer una revisió de la regulació en un sentit més flexible i que fomentés la competència en benefici..., de qui? Doncs en benefici dels usuaris, no? És a dir, com facilitem l'entrada de més operadors, com evitem també possibles pràctiques anticompetitives entre els operadors, que perjudiquen finalment els consumidors. Torno a la disposició final primera, no?, aquesta dels quinze mesos per presentar un projecte de llei que reguli el nou marc jurídic. Al nostre grup parlamentari no li mereix cap confiança, perquè aquest Govern, cada vegada que li ha convingut, s'ha saltat aquestes disposicions que les lleis els marca a l'hora de presentar en el Parlament projectes de llei. La llista és llarguíssima, aquests darrers anys. En l'únic que coincidim amb el conseller i el Govern és que cal garantir-ne la continuïtat per no afegir-hi més inseguretat. I la manera de no afegir-hi més inseguretat és fer una llei i portar-la al Parlament, debatre-la entre els grups parlamentaris i aprovar un nou marc normatiu i un nou model. El compromís del nostre grup parlamentari és que, entre les prioritats legislatives que tinguem a partir del 14 de febrer, quan es produeixi aquest canvi, que, des del meu punt de vista, necessita Catalunya..., quan tinguem un govern que no es passi tot el dia mirant i assenyalant la lluna, aquesta ha de ser una de les prioritats legislatives del primer any i mig de mandat. I deixi'm acabar, perquè això fixa una mica quina és la nostra posició respecte al model. Avui, per casualitat, mentre estava fent el primer cafè del dia, ha caigut a les meves mans un article que es va publicar ara fa pocs dies –crec que la setmana passada– del professor Antón Costas, en què es reivindicava el valor de la competència. Jo també la reivindico, i la reivindico des de l'esquerra, no?, perquè el capitalisme monopolista concessional privat està molt allunyat del principi de risc i ventura en què s'hauria de moure el mercat. Per les meves paraules, ja poden intuir que el meu grup parlamentari no donarà suport a aquest decret llei.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn per al diputat senyor Lucas Ferro. Endavant.
Moltes gràcies, president. Bon dia, diputats i diputades. A veure, costa trobar un espai publicoprivat dirigit per l'Administració de la Generalitat de Catalunya tan mal gestionat o tan conflictiu i que hagi donat tants maldecaps a la ciutadania i a les administracions públiques. Crec que costa trobar un cas tan punyent, en què s'han fet les coses malament durant tants anys, i, sobretot, que s'han tingut guardades en un calaix quan han sortit malament durant anys, anys i anys, a veure si el pas del temps, d'alguna forma, feia que se solucionés aquest problema. I el decret llei que ens presenteu ni tan sols és la solució, sinó que és un cop de peu endavant, a veure si algú, d'aquí catorze mesos, ve i posa una solució sobre la taula. Sobre les ITVs en aquest país hem vist de tot. Segurament, el més conegut, el cas ITV, el que va portar el senyor Oriol Pujol a acceptar dos anys i mig de presó per, entre d'altres, arreglar adjudicacions públiques en els concursos d'estacions d'ITVs en aquest país. Però, darrere d'aquest cas, o paral·lelament a aquest cas, el que hi ha hagut són vuit sentències, vuit sentències del Tribunal Suprem, que bàsicament el que han fet és desmantellar el model d'ITVs reglat o reconegut per llei a Catalunya, i són aquestes vuit sentències les que avui ens han portat al penúltim Ple de la legislatura, fins aquí. I és que el model d'ITVs a Catalunya és, com a mínim, alegal. Hi ha hagut una regulació que s'ha anat desmantellant a partir de sentències dels tribunals, i el que queda ara és un buit legal. I venen ara, a vint dies d'acabar la legislatura, amb una proposta molt senzilla, que és: donat que durant tots aquests anys, des del 2014 fins aquí, i des de les sentències judicials fins aquí, hem estat veient passar el tren, com fan les vaques al pasturar, sense fer res, us demanem ara, al penúltim Ple de la legislatura, un acte de fe. Un acte de fe que, bàsicament, el que fa és: «Veieu totes aquestes adjudicacions que ha tombat el tribunal? Doncs ara les convalidem per llei i tornen a ser legals. I crec que això, més enllà d'una puntada de peu endavant, que, a més, solidaritza la responsabilitat sobre el model als grups parlamentaris a qui demanen suport, no suposa cap solució i no és res més que un pegat mal posat, a més, entenem, perquè la proposta que vostès fan no és admissible. I no és admissible perquè es basa en un acte de fe: «Vostès m'aproven aquest decret, segons el qual les adjudicacions que han estat tombades pel Tribunal Suprem tornen a ser legals, i jo em comprometo que d'aquí quinze mesos algú vindrà, farà una llei i solucionarà el problema. Home, vostè no es pot comprometre ni a ser conseller d'aquí tres mesos, que hi ha eleccions el 14 de febrer. Però és que, a més, aquesta temporalitat que suposadament recull el decret ni tan sols és legal. No diu: «D'aquí quinze mesos aquestes adjudicacions que avui reconeixem temporalment per llei deixen de tenir caràcter legal. No, si d'aquí quinze mesos no hi ha llei, aquestes adjudicacions segueixen en vigor. Perquè la temporalitat no afecta les adjudicacions, sinó que hi ha una disposició addicional que diu..., que bo seria que el Govern que entrés el 14 de febrer solucionés això en menys de quinze mesos. Seria ideal, però no és legalment vinculant. I crec que això ens exigeix, a la resta de grups parlamentaris, un acte de fe que nosaltres, particularment, no estem disposats a donar-los. I no estem disposats a donar-los-el fonamentalment perquè el seu Govern té historial. Jo crec que si avui recollíssim totes les lleis que s'han aprovat, i tots els decrets que s'han aprovat, on hi ha una disposició addicional transitòria que diu: «Això ho regularem en menys de quinze mesos via decret o «Farem una nova llei que reguli aquest apartat específic, etcètera... L'historial d'incompliments que em ve al cap és bastant ampli: la Llei de polígons, la de residus, la de transició energètica, la de la ciència, tots els decrets previstos per desplegar les lleis que segueixen tancats en un calaix des del 2014, des del 2015... I, en aquest cas, hem de fer un acte de fe i creure que vostè, que no pot ni garantir que d'aquí tres mesos sigui conseller, d'aquí quinze mesos haurà fet una llei perquè ja està l'avantprojecte sobre la taula. Creiem que vostè no és capaç de tenir la capacitat de garantir que es farà una llei que reguli aquest sector, i que, per tant, el decret és una puntada de peu endavant sine die que no soluciona el problema d'origen. I jo entenc que vostè pugui dir: «Jo fa tres mesos que soc conseller i he fet el que he pogut. Nosaltres ho entenem. Ni tan sols diem que hi hagi mala fe en el que heu fet. Entenc que heu arribat al departament, hi havia aquest problema en un calaix, l'informe de serveis jurídics que heu tingut a bé facilitar-nos –i us ho agraïm–, i que heu intentat posar-hi un pedaç, però aquest pedaç ens exigeix a nosaltres una confiança que no estem disposats a prestar. I no estem disposats a prestar-la perquè no compartim la solució que es proposa, perquè no compartim que la solució no tingui ni com a mínim un límit temporal que faci que al següent Govern el rellotge li jugui a la contra, perquè té una data límit on aquestes concessions, que han estat anul·lades pel tribunal, deixin de ser legals, i, per tant, legalment vinculants, i perquè el seu historial d'incompliments com a govern no genera confiança com per creure'ns que, encara que vostè segueixi sent conseller d'aquí quinze mesos, compliran els terminis. I, per tant, no poden firmar un xec en blanc que ni tan sols aporta una solució al que ha sigut un desastre administratiu i una deixadesa de funcions continuada. I el que quedarà, per tant, per a la següent legislatura és emplaçar-nos a debatre de veritat quin model volem d'ITVs a casa nostra, i, per tant, quin model públic volem construir per a la prestació d'un servei que és d'interès general, i que, per tant, ha de tenir garanties públiques per a l'exercici d'aquest servei. I aquesta serà la tasca de la següent legislatura. Tant de bo es faci abans de quinze mesos. Però el que no podem signar avui és un acte de fe sine die que doni carta de naturalesa a allò que els tribunals han declarat il·legal. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula el diputat senyor Vidal Aragonés. Endavant.
Ni Bilboko portuko zamaketariekin bat nator. Dono suport als estibadors del port de Bilbao. Els haig de donar suport, entre altres coses, perquè tenim una patronal que no vol negociar i que no vol complir ni la normativa, i que, a més, es val, o intenta valdre's, d'esquirols, de la Guàrdia Civil, de l'Ertzaintza i del suport polític d'aquell partit regionalista que ara governa a la comunitat autònoma basca. I els dono suport també perquè els estibadors han estat sempre exemple de dignitat laboral, de voler el que demanen ara, que és que els treballadors tinguin les mateixes condicions laborals, i, per tant, que a dia d'avui portin cinquanta-sis dies de vaga amb una demanda concreta: negociació. Negociació i acord, que és com s'aconsegueix pau social i com s'aconsegueixen drets. És possible que ara algú digui: «Què té a veure això amb el que estem discutint avui? Doncs mirin, serveis d'interès general, ambdós: l'estiba i desestiba, manipulació de mercaderies, per una banda, i la ITV també, servei d'interès general, en els termes, per cert, que va establir la Unió Europea, que hi va donar una altra consideració que no era la que històricament tenien, i que es gestionen d'una manera indirecta o privada a través de, durant les darreres dècades, concessions, autoritzacions i llicències. Tenen molt en comú; això sí, realitats laborals molt diferents. Què ens trobem avui? Doncs mirin, el primer que ens trobem avui és un problema derivat de l'any 2010 que genera qui ens regula malament. Per nosaltres la solució hagués estat molt simple i era possible, i formava part d'apostar per un model de gestió pública. Hi ha qui no ho va voler fer. I quan no s'aposta per això, es regula malament –i després ens referirem a altres qüestions– i ens trobem amb una sèrie de sentències judicials que anul·len..., no diuen que hi ha alguna cosa simplement que no està bé, sinó que anul·len, amb el que això significa administrativament, fins a dues normatives, doncs ens trobem amb el que ens trobem. I ens trobem, per una banda, fins i tot que les autoritzacions a dia d'avui estan en fals. Parlem, evidentment, dels que van entrar a partir del 2010, no dels anteriors. Però, per una altra banda, també ens trobem que dels anteriors concessionaris, doncs, hi ha un béns immobles que s'han de revertir. I aquesta és la realitat que ens trobem ara. Evidentment, nosaltres ara, novament, amb aquesta realitat, donaríem la mateixa resposta que vam donar el 2010, quan no érem en aquesta institució, que nosaltres vam dir: «Això ha de ser una gestió pública d'un servei d'interès general. És possible, i fins i tot la Unió Europea ho permet, encara que per nosaltres això no hauria de ser un límit. I ara, què ens plantegen? Per cert, del que no s'ha analitzat en profunditat, conseller... Article 1: vostès el que fixen a l'article 1 és que es mantinguin les mateixes empreses i es mantinguin els mateixos punts d'ITV. El problema no és que això sigui un sector regulat; el problema és que alguns han transformat un sector regulat en un sector pràcticament monopolístic, de poques empreses i amb els mateixos punts. I és ara el que tornen a regular a l'article 1. A l'article 2, què regulen? Doncs el que regulen són taxes i preus públics més un 2 per cent. Em permetran que faci la broma: potser el 3 per cent era complicat d'afegir-l'hi, perquè era una xifra, evidentment, molt simbòlica en les institucions i en la realitat política d'aquest país, però nosaltres encara no sabem per què el 2 per cent i per què no el 5 per cent, per exemple. Tercer article: revertir els béns immobles, i aquesta reversió es compensarà a preu de mercat. I vostès ens demanen un xec en blanc en un concepte jurídic indeterminat, que és «preu de mercat. Ja veuran després vostès com és, aquesta compensació. És el que fixa l'article 3. I l'article 4: ja farem una llei. Ja s'haurà de fer, un mandat de fer una llei; no cal que consti al decret. La llei s'ha de fer, no té més. I, per tant... Després, en la part final, dues altres realitats. La primera, que no hi haurà més autoritzacions. I, per tant, vostès amb aquest decret també volen mantenir el negoci d'aquestes empreses intacte. S'omplen la boca històricament de parlar de competència, i, de sobte, per a un sector regulat fixen una realitat per a la qual ja limiten el terreny de joc i garanteixen l'statu quo, que és el que venen a fer amb aquest decret, mantenir l'statu quo –que és el que venen a fer amb aquest decret, mantenir l'statu quo. I la darrera qüestió, per generar confusió: «En quinze mesos hi haurà... No hi haurà llei. El que vostès diuen en aquest decret és que en quinze mesos presentaran una llei. I, per tant, el que volen fer amb el contingut material d'aquest decret és mantenir les coses tal com estan, mantenir l'statu quo. I amb nosaltres no hi comptin. No hi comptin perquè apostem per un model públic de gestió d'un servei d'interès general, i no hi comptin perquè –no ens n'oblidem tampoc, i s'ha de dir amb noms i cognoms–..., Oriol Pujol, dos anys i mig de condemna acceptada per..., «tràfic d'influències no seria el terme correcte, seria cobrar comissions per influir políticament en els que seien aquí a través de Convergència i Unió, que és el que ell va acceptar i va reconèixer, i per això està condemnat. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, efectivament, el 2008 –ho recordava el conseller– s'aprovava una llei de seguretat industrial que, entre altres coses –establiments, instal·lacions–, regulava també les ITVs i canviava el model, d'un sistema de concessió a un sistema d'autorització sotmès a una distribució territorial que, efectivament, es va aprovar per decret del Govern el 2010. Immediatament aquell decret va ser objecte de recursos, diferents recursos, i immediatament hi van començar a haver les primeres sentències del Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, i després, evidentment, va acabar en el Suprem, efectivament, que va anul·lar –anul·lar– disposicions d'aquell decret. I des d'aquell moment ja s'exigia un canvi en la normativa de les ITVs, en la Llei de les ITVs i en la forma d'intentar gestionar les ITVs. Per tant, des d'aquells primers moments, les concessions que continuen encara exercint aquesta tasca i les autoritzacions que es van donar d'acord amb aquell decret queden en una situació efectivament d'alegalitat. I vostès el que pretenen avui és mantenir aquesta situació d'alegalitat a través de l'aprovació d'un decret, això sí, corresponsabilitzant-ne la resta de grups parlamentaris. Doncs escolti'm, jo crec que l'hi han dit pràcticament tots els portaveus que m'han precedit: vostès el que han de fer és una nova llei per acabar amb aquesta situació d'alegalitat i obrir un nou escenari per a les ITVs. I, a més a més –permeti'm que l'hi digui–, obrir un nou escenari que sigui més favorable també als usuaris i que sigui més favorable per a la ciutadania, perquè al final estem parlant d'això. Però a vostès ja els va bé, aquest sistema, i la prova és que en deu anys vostès no han fet res per capgirar aquesta situació. I després de deu anys el que pretenen és que consolidem aquesta situació: «Bé, sí, escoltin, ens comprometem a que d'aquí quinze mesos portarem la llei al Parlament –portarem la llei al Parlament. Bé, a nosaltres aquest argument no ens val. I tampoc ens val el fet de que vostè ens digui avui: «Escolti, és que ja han aprovat la memòria preliminar de l'avantprojecte per anar treballant amb això, i tal. Bé, magnífic, molt bé; doncs quan tinguin la llei, la porten. Però, abans, no ens demanin que el Parlament convalidi una situació d'alegalitat de les estacions d'ITV. I permetin-me... El senyor Ferro deia: «Escoltin, quantes lleis hi han que, en disposicions, diuen que el Govern ha de portar una llei i després no l'acaben portant? N'hi han moltes. Jo n'he portat una –n'he portat una. Fixin-s'hi, el 2014 es va revisar la Llei de seguretat industrial només en aquells apartats que feien referència a establiments i instal·lacions. En aquell moment, el Govern ens va dir: «No ens interessa portar el tema de les ITVs en aquesta llei, que s'hi hauria de portar..., perquè feia escassament un any, el juny o el juliol del 2012, havia esclatat el cas Oriol Pujol, i, per tant... «Si ara en aquesta llei tractem el tema de les ITVs, podria aixecar suspicàcies. Alguns potser ens ho vam creure; d'altres, no ho sé. Però la realitat era una: que al Govern ja li estava bé, la situació en la que estaven les ITVs i no abordar la nova llei. Fixin-se que en aquella llei del 2014, la 9 del 2014, la disposició final cinquena diu: «El Govern, en el termini de nou mesos des de l'entrada en vigor d'aquesta llei, ha d'aprovar un projecte de llei que reguli el règim jurídic de la inspecció tècnica de vehicles. Juliol del 2014, conseller. Ja ens hem escaldat una vegada, amb vostès, com sant Tomàs. Per tant, no esperin el nostre vot. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, és el torn ara per al diputat senyor Alfons Montserrat. Endavant.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, bon dia a tothom. Conseller, ja ens ha explicat el contingut i la motivació del decret llei que es porta a validar, el Decret llei 45/2020, sobre l'habilitació transitòria i extraordinària per continuar el servei d'inspecció tècnica de vehicles, una inspecció que, com hem coincidit, té el caràcter d'obligatori, motiu pel qual s'imposa al Govern la necessitat de vetllar perquè aquest servei se presti d'una manera adequada i s'asseguri també la seua qualitat. El model ja hem vist que ha anat evolucionant en el temps. Inicialment, el 82, s'externalitza en un règim jurídic de concessió administrativa que, posteriorment, arran de la llei del 2008, se substitueix per la figura d'autorització administrativa. I és este nou marc jurídic el que és objecte d'una conflictivitat jurídica important. Hem vist que la pràctica totalitat de les disposicions reglamentàries dictades són declarades nul·les, de manera que el model no es troba definit en els seus aspectes més bàsics, i això comporta una greu inseguretat jurídica. Són diferentes les sentències del Tribunal Suprem que anul·len requisits, des de la quota màxima de mercat fins a la distància entre estacions d'un mateix grup, la utilització de béns i serveis ja revertits i la contraprestació econòmica, etcètera, de manera que això ens porta a una situació en què, per una banda, la prestació del servei d'ITV és una obligació pública, i, per tant, s'ha de garantir, però, per l'altra, aquest marc regulador queda severament afectat per les diferents sentències. L'execució d'estes sentències i també l'adequació al marc normatiu europeu requereixen modificacions normatives, les quals són abordades en este projecte de llei, que, com hem vist, el Govern està treballant, un projecte de llei que té la memòria de l'avantprojecte que ja es va aprovar el passat 10 de novembre. El conseller ja ens explicava que servirà per definir d'una manera integral la prestació del servei, com se donarà seguretat jurídica als operadors que actuen o que volen actuar en el sector, establirà un model coherent i sense fissures, s'adequarà al marc normatiu europeu, reduirà les càrregues administratives injustificades, etcètera. I, al mateix temps, mantindrà tots aquells aspectes relacionats amb la competència tècnica dels centres d'inspecció. Però, mentrestant, i per evitar deixar sense cobertura jurídica la prestació d'este servei i garantir la seva continuïtat i evitar aquesta inseguretat jurídica..., és el que fa que es justifique aquest decret llei que desplega la seva eficàcia –i això val la pena dir-ho– en este període que va des de la seua entrada en vigor fins que es publique aquest nou marc normatiu que definirà d'una manera definitiva la seva activitat. I amb el benentès que se deixarà aquest termini de què es parlava, de quinze mesos, per tramitar el projecte de llei, eh? És un projecte de llei en el qual concorre, com s'ha dit, esta necessitat extraordinària i urgent, atès que el servei d'ITV és un servei essencial que no es pot deixar de prestar, i que la llei estableix el seu caràcter obligatori, de manera que s'estableix així un règim que és transitori, que trasllada seguretat jurídica al sector i que en regula aquells aspectes econòmics bàsics. Altres fórmules, com podrien ser la tramitació d'un projecte de llei pel procediment d'urgència o en lectura única, no són aconsellables: el primer, perquè no garantiria la prestació del servei durant el termini de tramitació, i el segon no és aconsellable donats la complexitat i el caràcter tècnic d'aquesta nova iniciativa. Per tant, creiem que aquesta pròrroga que avui es proposa és la fórmula corresponent que pertoca en aquest impàs fins a tenir esta regulació legislativa integral per a tot el model de prestació del servei de les ITVs, una regulació que ja s'està treballant, que ja té els objectius marcats i que ens vindrà en els propers mesos. Per tant, donem tot el nostre suport al decret que avui es porta a aprovació. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. I, finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Glòria Freixa. Endavant.
Bé, bon dia a tothom, conseller, diputats, diputades. Gràcies, president. Avui, com ha dit el conseller Tremosa, esperem que es convalidi el Decret llei sobre l'habilitació transitòria i extraordinària per continuar la prestació del servei d'inspecció tècnica de vehicles. Després d'escoltar les seves intervencions, estic segura que entendran que defensi la necessitat de convalidar aquest decret llei. No és que no estigui d'acord amb algunes de les coses que vostès han dit, però crec que hem de canviar una mica el xip: hem de pensar una mica més que això no és un moment d'oportunitat política, sinó de necessitat. Crec que el que estem intentant aquí és posar la primera pedra per reorganitzar un servei que és essencial, perquè quan parlem d'inspecció tècnica de vehicles parlem també de la seguretat de les persones i també de la cura del medi ambient. Amb aquest decret llei no pretenem deixar lligada com ha de ser la regulació d'ara endavant; senzillament es posa fil a l'agulla per començar a treballar per dotar de seguretat jurídica les empreses del sector, per garantir que aquest servei essencial es complirà, i, en definitiva, per garantir també, com dèiem, la seguretat de les persones i per preservar el medi ambient. El decret no amaga en cap moment –i crec que vostès mateixos ho han pogut llegir– que això és una mesura transitòria. De fet, els voldria llegir la seva disposició final, que diu: «El Govern, en el termini màxim de quinze mesos a comptar des de l'entrada en vigor d'aquest decret llei, ha de presentar al Parlament un projecte de llei que reguli el servei d'interès general de la inspecció tècnica de vehicles. Per tant, no cal que ara decidim com prestarem aquest servei. És que no és aquest, l'objecte de discussió ara mateix; això ja ho treballarem entre tots més endavant. Quan s'estigui debatent aquest projecte de llei ja mirarem si això és una gestió que s'ha de fer directament, si es farà per entitats acreditades... Jo crec que, entre una forma i una altra, hi ha mil colors que hi podem trobar. Però, mentrestant, el que nosaltres voldríem és que, perquè hi hagi una bona prestació d'aquest servei, s'aprovi aquest decret llei. Recordem –ho han dit alguns de vostès– que la inspecció tècnica de vehicles té caràcter obligatori i imposa, a l'Administració pública competent, la necessitat de vetllar perquè el servei es presti adequadament i d'assegurar la qualitat dels serveis d'inspecció. Qualsevol vehicle ha de ser inspeccionat de forma periòdica perquè no circuli en condicions de perillositat, sigui per al mateix usuari o bé per a tercers. Bé, ens podem preguntar –i ens ho pregunten, i ens ho han dit reiteradament– per què no s'ha fet abans. A mi aquí m'agradaria que vostès, en lloc de venir aquí i renyar-nos sense posar-se al nostre costat per aprovar aquesta mesura, que crec que seria bona per al sector..., crec que haurien de valorar també que s'han hagut de fer molts equilibris per fer front a una situació molt dura jurídicament. Aquest sector es troba, després de nombroses sentències, amb un buidatge del seu contingut de la normativa actual, i després –crec que no ho poden obviar– dels entrebancs que hem patit aquesta legislatura, la gestió del post-155, que va provocar la intervenció de la Generalitat i un llarg període que hem necessitat per anar tornant a la normalitat. També s'ha hagut d'afrontar la crisi de la Covid, que ha generat, evidentment, altres prioritats. I tot això crec que ho hem de sumar a la inseguretat jurídica creada per la constant pressió judicial contra la presidència de la Generalitat, que també ha generat molta inestabilitat, i que ha acabat, com ja saben, amb la vergonyosa inhabilitació del president de la Generalitat de Catalunya. Però això no vol dir que aquest Govern no se n'hagi preocupat, d'això. I la prova és que obligats –obligats– a finalitzar aquesta legislatura un any abans del previst, aquest Govern no vol deixar passar més temps sense donar seguretat al sector, fins que quedin fixades quines són les condicions en què podran operar les empreses que duen a terme aquestes inspeccions tècniques de vehicles. Després d'alguna de les seves intervencions, no tinc més remei que tornar –tornar– a fer referència a la transitorietat d'aquest decret llei com una regulació pont, que, tal com ha dit el conseller Tremosa..., ha intentat reforçar presentant la memòria de l'avantprojecte de llei i ha deixat clar que és la nova llei la que regularà de manera integral el servei d'interès públic de les ITV, tal com decidim aquí. Però ara cal una regulació, en aquesta situació anòmala, que porta ja massa temps a l'aire. Perquè les ITV són, com ja s'ha dit aquí, un servei essencial que no es pot deixar de prestar, i que, recordem-ho, vetllen per la seguretat i pel medi ambient. Només l'any 2019 3.300.000 vehicles han passat la inspecció tècnica de vehicles, i, per tant, les dades demostren que és imprescindible abordar aquest assumpte i que no podem esperar fins a la propera legislatura. Segueixo reforçant l'aprovació d'aquest decret llei recordant que hi ha resolucions judicials que ens fan un manament ben clar de resoldre aquesta situació. I tenim un informe del gabinet jurídic central que no deixa cap dubte de la necessitat d'aquest decret, que, senyor Ferro, no és cap acte de fe, és un informe jurídic del gabinet jurídic central que espero que reuneixi el criteri que hauria de compartir vostè. Perquè les diferents sentències del Tribunal Suprem que anul·len importants articles de la regulació actual deixen en una greu situació d'inseguretat jurídica que pot afectar les condicions en les que es presti aquest servei. Perquè diu també l'informe que cal adequar la normativa reguladora al marc estatal i comunitari, i cal, doncs, una llei que reguli el model de prestació del servei, les condicions econòmiques de l'activitat i el règim patrimonial de les instal·lacions on es presta aquest servei. I el més important: cal donar cobertura a la prestació actual del servei per part dels operadors que el presten actualment. No hi ha cap dubte: deixa molt clar que alguns arguments justifiquen clarament l'aprovació d'aquest decret llei, que tindria eficàcia exclusivament entre el període d'aprovació d'aquest decret i la publicació de la llei que reguli l'activitat de forma definitiva. Com hem dit, i cal incidir-hi, la inspecció tècnica de vehicles és un servei d'interès general relacionat amb el transport, que té per objectiu, d'una banda, assegurar que els vehicles estiguin en bones condicions des del punt de vista de la seguretat i el medi ambient durant tota la seva vida útil, i, de l'altra, la prevenció de riscos associats a les deficiències de seguretat de vehicles que incideixen negativament en la seguretat viària i que poden contribuir a accidents de trànsit amb ferits i víctimes mortals. Per tant, no hi ha cap dubte: és un servei essencial que no es pot deixar de prestar. En aquest decret llei, amb què es pretén garantir la continuïtat d'aquest servei, crec que els hi hauríem de trobar al costat. Ja discutirem la tramitació del projecte de llei, ja discutirem allà el model, ja trobarem allà un espai per debatre, per arribar al consens que el tema requereix. Crec que la proposta d'avui hauria de ser senzillament entesa com la voluntat de fer els màxims passos per avançar tot allò que es pugui i deixar posada ja la primera pedra –vostè n'ha dit «pegat– per, a la propera legislatura, poder acabar la feina. Senzillament permet oferir el servei fins que puguem presentar, discutir i aprovar la llei, si s'escau, a la propera legislatura. Jo ara els demanaria que aprovin aquest decret, però de les intervencions que vostès han tingut aquí dedueixo que això no serà així. Lamento profundament l'estona que s'han dedicat a renyar-nos per anar amb retard, especialment per part del Partit Socialistes i per part del partit dels comuns, partits que governen a Espanya i que els decrets llei són la seva eina habitual: divuit decrets llei en cent dies, que, a més a més, la majoria d'ells han estat tombats. I, per tant, lamento molt que ens vinguin aquí a renyar i a dir, quan creiem que una resolució urgent a un problema que es podria salvar amb una interinitat..., que a vostès no els tinguem al costat. El Partit Socialistes crec que va intentar arreglar tot el tema regulatori de les inspeccions tècniques de vehicles ja el 2006; no van trobar el consens per fer-ho. Per tant, pensàvem que ajudarien en aquest moment a posar la primera pedra perquè això així sigui. I, al partit de Ciutadans, a mi el que m'agradaria dir-li és que està molt bé, el que ha vingut a explicar aquí. Lamento també que de la reunió llarga que va dedicar a tots els grups parlamentaris el departament per explicar la necessitat de la urgència i per què havia arribat a aquest punt mancant encara, suposadament, un any per acabar la legislatura, i, tot i així, el conseller Tremosa havia intentat posar tots els seus esforços perquè això fos així..., i que d'aquella reunió vostè comenti coses que li va dir el director general, que, probablement, per la llargària que va tenir la reunió, els punts que ha comentat que devien ser qüestions personals que li va comentar allà vostè, de com s'havia arribat a aquest punt..., lamento que tot el que ha de dir d'aquella reunió siguin exclusivament les coses que vostè ens ha dit aquí. Bé, segueixo dient que això és una oportunitat. Segueixo demanant el vot per a aquest decret llei, i espero que tinguin a bé a donar-hi la seva conformitat. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la transició energètica i la descarbonització de l'economia catalana]] [[302-00265/12]] I, acabat el debat, passem al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la transició energètica i la descarbonització de l'economia catalana, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Jordi Terrades. Endavant.
Gràcies, president. Conseller, diputades i diputats, hi insistim, com ho vam fer ara fa quinze dies: la transició ecològica justa i compromesa amb els tractats internacionals s'ha de situar en el centre del model econòmic i social i polític del país, des del nostre punt de vista. Perquè donar resposta a la crisi ecològica i al canvi climàtic és urgent, però també una oportunitat de progrés social i econòmic per a Catalunya, conjuntament amb la digitalització, també, del nostre teixit productiu. I al nostre grup parlamentari ens preocupa –jo també els hi deia fa quinze dies– que algunes conselleres i consellers del Govern, respecte a les energies renovables, sembla que vagin amb el fre de mà posat: torpedinen projectes amb una visió de curta volada electoral i amb un enfocament energètic que no respon, ni de bon tros, a les necessitats actuals i futures de Catalunya. No pot ser que la potència instal·lada sigui del 8,95 per cent, si sumem tot el conjunt de l'Estat espanyol. No es correspon ni amb el percentatge de població ni amb el producte interior brut de Catalunya ni amb el pes industrial del nostre país. Ho diem alt i clar: la implantació de les renovables és un repte de país i alhora un repte generacional. Insistim en la necessitat d'establir prioritats. Catalunya ha de deixar d'estar a la cua en la implantació d'energies renovables. El Govern..., tots nosaltres hauríem de ser proactius en aquest tema. Ni podem donar cobertura ni ens podem convertir en uns nimbys respecte a aquest tema. I algunes mocions que corren per alguns ajuntaments de Catalunya..., sembla que vulguem que semblem això, també uns nimbys respecte a aquest tema. La transició energètica no és només com implantem renovables; és treballar per l'assoliment de la neutralitat de carboni l'any 2050 i promoure les polítiques ambientals necessàries per combatre l'emergència climàtica en tots els nivells territorials i en totes les administracions. La transició energètica no és només fer discursos políticament correctes; és treballar per una reducció del 50 per cent de les emissions de CO2 l'any 2030 de forma coordinada amb les directrius de la Unió Europea. És treballar també per una mobilitat sostenible i per la col·laboració publicoprivada amb tot el sector de la mobilitat de Catalunya, que tots vostès coneixen el pes que té. És també un pla de renovació i modernització dels polígons industrials per transformar-los en polígons d'activitat econòmica sostenible. És treballar també per un pla de barris lligat a una estratègia de rehabilitació energètica d'habitatges. No es tracta només de fer entorns amables en els nostres barris; es tracta de seguir facilitant l'accessibilitat al parc d'habitatges del país, però sobretot de treballar per aquesta estratègia de rehabilitació energètica i el foment de comunitats energètiques d'autoconsum local als municipis. És lligar-ho també, com no pot ser d'altra manera, des del nostre punt de vista, a l'agenda de treball i de noves oportunitats que defineixen el fons de recuperació europeu. Aquests fons –que no tinc cap dubte que a la Unió Europea s'acabaran desbloquejant– són una oportunitat, però també una responsabilitat històrica. No podem tornar a deixar passar trens com històricament ha fet el conjunt de l'Estat espanyol. Uns fons amb els que haurem de garantir –em sembla que això també ho deia el conseller, i en això hi estic d'acord, fa quinze dies– una execució rigorosa i eficaç. El Govern d'Espanya ja ha manifestat la seva voluntat de cogovernança d'aquests fons i dels projectes que els han d'acompanyar. Han de treballar, des del nostre punt de vista, de manera lleial i col·laborativa ambdós governs, però també han de treballar de manera col·laborativa amb les empreses, els centres de recerca i les administracions locals, per, tots junts, alinear-nos en aquests objectius i prioritats europees. En el segon torn fixaré la posició respecte a les esmenes. En tot cas, ja els vull agrair a tots els grups parlamentaris que han fet esmenes la seva col·laboració per treballar i intentar tenir un text el màxim de consensuat possible.
Gràcies, diputat. Per fixar la seva posició i defensar les esmenes presentades, té la paraula ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, el diputat senyor Lucas Ferro. Endavant.
Moltes gràcies, president. Moltes gràcies, diputat Terrades. L'any que vaig néixer jo, el 1990, el Grup Intergovernamental d'Experts sobre el Canvi Climàtic va emetre el seu primer informe sobre canvi climàtic. El 1992 hi va haver la Cimera de la Terra de Rio, que segurament va ser el primer gran esdeveniment vinculat al canvi climàtic i on es van fixar els primers objectius ja de reducció d'emissions. De 1990 fins avui han passat trenta anys, i no només no s'han complert els objectius de reducció d'emissions, sinó que s'han incrementat un 58 –quasi un 60– per cent les emissions. I el més preocupant de tot no és que s'incrementin les emissions, sinó que durant tot aquest temps s'ha incrementat la taxa de creixement de les emissions. Avui encara, trenta anys després de firmar els primers compromisos de reducció d'emissions de gasos amb efecte d'hivernacle, estem intentant aplanar aquesta corba i que cada any deixin de créixer les emissions de gasos amb efecte d'hivernacle en els nostres països. I, bé, la història, a Catalunya, la coneixem bé. A Catalunya hem perdut deu anys. Els deu últims anys a Catalunya són deu anys en blanc en el que suposa la instal·lació d'energies renovables. Però no hem perdut deu anys qualssevol, hem perdut els deu anys més importants per a la instal·lació d'energies renovables del nostre país, perquè la història normalment funciona al revés. Si un avui pensa: «Quant importa avui una mala decisió política presa fa vint anys? Doncs segurament els efectes d'un error polític es van mitigant amb el pas del temps i amb les correccions posteriors que en fem. Amb el canvi climàtic passa al revés: els errors s'acumulen i la història pesa cada cop més sobre el present. I, per tant, haver-nos estat deu anys sense instal·lar energies renovables ha sigut el pitjor error que podríem haver comès en aquest país. I això ha passat fonamentalment perquè hem tingut un govern incapaç d'assumir la seva responsabilitat històrica en matèria de transició energètica i de sostenibilitat. A Catalunya hi ha hagut una llarga tradició de moviments ecologistes, de moviments de defensa de la terra, de moviments de defensa de la qualitat dels nostres aires, dels nostres ecosistemes. Hi havia molts motius històrics i presents per organitzar una cimera pel canvi climàtic en el nostre país, i només es va organitzar per un sol motiu: perquè el senyor Calvet va considerar que electoralment ja era rendible, organitzar una cimera contra el canvi climàtic. Una cimera que es va organitzar sense treballs previs, sense acords posteriors, i, el més important, sense polítiques públiques posteriors ni cap compromís. Una cimera que no tenia més objectiu que sortir per TV3 el tall d'un minut i mig del Telenotícies per donar promoció a la cimera. I aquesta és la trista realitat: acabem una legislatura sense desplegar la Llei de canvi climàtic, sense llei que reguli la necessària transició energètica en el nostre país i que era compromís del Govern, sense empresa pública d'energia capaç de garantir el dret ciutadà a l'accés a les energies renovables, sense Llei de residus. Ahir van estar aquí els companys i companyes de la Plataforma Residu Zero per exigir que es compleixi d'una vegada el que va aprovar aquest Parlament, que era una moratòria als projectes d'incineració. A Catalunya aquest Govern i els governs anteriors no han fet els deures, i és cada cop més evident, i cada cop pesa més com una llosa. I Catalunya mereix un govern que sigui valent. Perquè el debat avui no és si hi haurà transició energètica o no n'hi haurà –n'hi haurà–; és si els ciutadans de Catalunya tindran dret a la transició energètica i a dur a terme aquest procés sense trencar desigualment la nostra societat, o si les pimes d'aquest país tindran dret a la transició energètica sense haver de posar en risc la continuïtat del seu negoci. I necessitem un govern que sigui valent i que assumeixi la seva responsabilitat històrica, que impulsi polítiques públiques valentes que garanteixin un futur digne i sostenible per al nostre país. Hem perdut deu anys; els pagarem tota la vida, els deu anys que hem perdut. Almenys, siguem honestos i no perdem els deu anys propers. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Ferran Civit. Endavant.
Bon dia a tothom. Gràcies, president. Primer de tot, voldria agrair la interpel·lació que va fer el diputat Terrades, perquè sempre, des de que ens hem anat trobant, com a mínim servidor, que va entrar el 2015 i acabarà, doncs, d'aquí un mes la seva presència aquí al Parlament..., ens hem anat trobant sempre amb el tema del foment de les energies renovables. I espero que aquest debat –com reclamava el diputat Ferro– no s'acabi. Perquè, per desgràcia, és una emergència que tenim, planetària; una emergència que tenim, en aquest cas, com a país, per no haver fet bé les coses. I això significa tots plegats, els que han estat govern i els que han estat oposició, a vegades oposant-nos a algun projecte, a vegades no fomentat les lleis que tocaven. I, al final, entre els uns i els altres, la pax romana que s'ha generat aquí amb el tema de les energies renovables ha estat un silenci en renovables. I això és d'aquelles coses que hem d'evitar. Perquè pel que apostem, des del nostre grup parlamentari, és per un model cent per cent renovable, cent per cent democràtic i preferentment de quilòmetre zero. I ja que abans parlava i interpel·lava el diputat Terrades..., com que és de Granollers suposo que deu conèixer una cooperativa de consum ecològic que es diu La Magrana. Jo, quan vaig viure a Granollers, doncs, era soci d'aquesta cooperativa. Hem de començar a plantejar l'energia com si féssim una cistella ecològica, perquè hem de fer una cistella energètica en la qual podem anar directament..., o produir-nos-ho nosaltres mateixos o anar directament al productor. Perquè aquí, per desgràcia, ens trobem que quan arriba tot aquest foment d'energies renovables a certes parts del territori, que tenen una altra emergència territorial, que és el despoblament i l'envelliment, aquests espais només reben amb prou feines l'impost d'obres, l'ICIO, i alguna compensació que..., a vegades, com fan les empreses petroquímiques del polígon de Tarragona, que donen quatre cèntims a l'associació de veïns per a la festa major i amb això ja està servit, el tema. I, mentrestant, doncs, anem fent el nostre negoci –que hi tenen tot el dret, tot s'ha de dir–, però, això sí, hi ha d'haver una compensació per al territori. I per això nosaltres el que demanem d'una vegada per totes és una trobada entre els grans productors, que podrien ser l'Associació de Micropobles, però, sobretot, els grans consumidors, que és l'àrea metropolitana de Barcelona, que no té una estratègia fixada de manera ferma i clara –com tenim, per exemple, en mobilitat– en temes d'energia. Per què no es troben els grans consumidors –que són l'àrea metropolitana– i els grans productors i pacten com fer aquesta transició energètica en la qual tots tinguem un paper determinant? Perquè han passat d'un model centralitzat –i que en aquestes mocions es reclami, i també en altres punts d'aquesta legislatura, n'hem parlat–..., que és el retorn de les hidroelèctriques a la gestió pública. Que després, doncs, ja parlarem de si s'han de fer concessions, i, si s'han de fer concessions, de quina manera, perquè no sigui com ara. Perquè parlem d'un model centralitzat en el qual, quan va venir el Pearson, amb La Canadenca, la Barcelona Traction, Light and Power, doncs, van fer les grans centrals hidroelèctriques. Al cap de quatre dies el cable ja estava tirat fins a Barcelona i les seves fàbriques i la seva gent, que hi tenien tot el dret, però mentrestant van haver d'esperar cinquanta anys al municipi del costat per tenir llum, i això no pot ser. Hem d'anar a un model distribuït on tots hi juguem, on passem d'un canvi que per desgràcia ha estat massa vigent, l'oligopolístic, en fòssils i nuclears, i hem d'evitar que hi hagi un model oligopolístic en renovables en el qual tot quedi en mans d'Endesa, Iberdrola i Naturgy. En això, nosaltres no hi volem ser. Per això nosaltres celebrem l'acord a què s'ha arribat, amb transaccions, amb el Grup Parlamentari Socialistes, i hi donarem suport. Simplement, en aquest cas, nosaltres..., hi ha un punt que ens hi abstindrem, que és l'acord a què han arribat amb el grup dels comuns de tot el tema de l'empresa pública d'energia. Per un tema simple, de concepte. Des de la Unió Europea es va acordar tot el tema, per una banda, de la producció, la distribució i la comercialització. Nosaltres, quin paper hem de tenir aquí? Distribució? Jo hi estaria totalment d'acord, perquè aquí a Catalunya pràcticament el cent per cent de la xarxa és d'Endesa. I per això jo demano a tots els seus ajuntaments que formin part de l'Associació de Municipis i Entitats per l'Energia Pública. Per exemple, Barcelona encara no hi és, i hi ha molts municipis que no hi són i haurien de ser-hi. I amb això aconseguiríem tenir la xarxa de distribució, que fos pública, que ara mateix no ho és. I clar, Endesa, amb l'entramat d'empreses que té, té la producció, la distribució i la comercialització. I si hem de fer una comercialitzadora, hi ha centenars de comercialitzadores a Catalunya que, per sort, fomenten l'energia renovable. Per tant, fem això? No ho sé, parlem-ne. La transició o la fem o ens la faran. Per tant, jo faig un prec –ja que no hi seré a la propera legislatura– perquè a la propera legislatura, si us plau, acabin la transició, posin els fonaments; que no perdem més temps, certament; que fem la Llei de transició energètica; que fem, evidentment, de l'Icaen un ens consultiu, un ens proactiu, l'Agència de l'Energia; que fem la llei de residu zero basat en l'economia circular –residu zero, eh?, residu zero: que res acabi ni en abocador ni en incineradora–; que canviem el nou model productiu, que canviem el model de productivitat; que cap teulada de Catalunya estigui sense plaques, si us plau, que això és una vergonya. I fabricants, aquí i ara, sobretot, deixem ja el model antic. I, sobretot, deixin una Catalunya lliure i renovable. Aquesta és la meva petició. Moltíssimes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula ara el diputat senyor Josep Puig. Endavant.
Bon dia. President, gràcies. Conseller, diputades, diputats, abans de tot, vull mostrar el meu agraïment a totes les persones que han contribuït a que avui posem a votació la moció sobre transició energètica. Per cert, «transició energètica és una gens encertada traducció del vocable germànic «energiewende, que realment vol dir «capgirament de l'energia, que és el que realment és, i que està perfectament descrit en un meravellós llibre, que és aquest, del Craig Morris i l'Arne Jungjohann, que es diu Democràcia energètica: l'energiewende alemanya a les renovables. És realment un capgirament, el que hem de fer amb l'energia, per superar l'addicció de la societat que tenim als materials fòssils, a cremar materials fòssils, per disposar d'energia, i que és l'herència que hem rebut des que els neandertals, els nostres avantpassats, van descobrir com manejar el foc. La situació d'emergència climàtica que vivim és..., només hem de fer cas de les fites internacionals i els objectius que ens posen. En aquest marc, les administracions simplement el que han de fer és facilitar l'acció responsable de tota la societat perquè la gent, tots els estaments de la societat, puguem fer una provisió social de les tecnologies que ens permeten disposar d'energia sense haver de cremar res. I hem d'abandonar urgentment l'energia que s'obté a partir de la crema de materials fòssils i nuclears. Votarem a favor de tots els punts excepte el punt 1 bis, que ens hi abstindrem. Ja n'ha explicat el Ferran la raó. Entenem que..., si s'hagués proposat una empresa pública de distribució, hi donaríem suport, perquè les xarxes de distribució les hem pagat tots i se les apropia per sempre una empresa que ho monopolitza i, a més a més, en fa un ús abusiu. No m'ho expliquin, a mi, que he tingut de connectar innombrables instal·lacions a la xarxa..., les dificultats que hi posa aquest monopoli. Per tant, és cap aquí, cap a on hem de caminar. Sí que voldria entrar una mica en el tema que genera oposició a les renovables emparant-se en això que en diuen «alteració del paisatge. Tots els espais del nostre país són el resultat de la interacció humana, i ve d'antic. El problema no és si els humans podem modificar els espais; el problema és si la seva alteració fa que els sistemes naturals que conviuen en aquests espais puguin fer les seves funcions ecològiques o no. Hermann Scheer, que va ser fundador d'Eurosolar, ja ens ho va dir l'any 2001, quan va ser a Barcelona per presentar el seu llibre Economia solar global: estratègies per a la modernitat ecològica. No es pot comparar un paisatge verge abans i després d'instal·lar-hi un parc eòlic, perquè l'energia eòlica evita emissions contaminants que acabarien destruint aquest mateix paisatge. És el que passa cremant combustibles fòssils i fissionant materials nuclears: no n'hi ha prou només amb l'impacte visual provocat per la refineria o la central, perquè la mateixa existència d'aquestes instal·lacions posa en perill el paisatge. Al segle XXI la revolució energètica només és possible amb la tecnologia. La gran errada del segle XX va ser que va identificar energia amb materials fòssils. L'energia és molt més que tot això; l'energia és el principi unificador de l'univers. I, per anar acabant, permetin-me recordar el que ens va deixar escrit Hermann Scheer, parlamentari al Bundestag i un dels pares de la revolució energètica alemanya: «La revolució tecnològica no es dona només per la tècnica en si mateixa, sinó per les persones que aprofiten les noves possibilitats de la tècnica. D'una innovació tècnica en sorgeix un moviment social; es pot impulsar des de dalt, però el desplegament massiu es fa des de baix. Per això hem proposat les esmenes 1.1, amb els seus dos apartats, 1.1.a i 1.1.b, perquè les instal·lacions de renovables només seran captades per la ciutadania si la ciutadania les fa seves. I per fer-ho realitat, per fer-les seves, la ciutadania ha participar en la decisió i fins i tot en la mateixa propietat del projecte. Finalment, deixin-me fer un homenatge a totes aquelles persones que des dels anys setanta i vuitanta del segle passat han posat en pràctica allò que deia i feia Hermann Scheer, que ens va deixar precipitadament i abans d'hora: «La revolució energètica es basa en l'establiment de múltiples nous fets sense demanar permís als titulars de les estructures energètiques existents. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula el diputat senyor Francisco Javier Domínguez. Endavant.
Bien. Hoy nadie cuestiona el cambio climático, y se ha conseguido declarar la emergencia climática en muchas instituciones. Nadie cuestiona el calentamiento del planeta por los gases de efecto invernadero generados por la actividad humana. No hace tanto, de esto, ¿eh? Pero, ante una emergencia, se deben tomar medidas excepcionales, y nuestros gobiernos deben estar a la altura. Se impone un tejido productivo basado en la sostenibilidad. Para frenar la aceleración del calentamiento global, debemos reducir la producción de gases de efecto invernadero, y, para ello, reducir el consumo de combustibles fósiles. Es decir, debemos hacer una transición energética para descarbonizar nuestra economía a nivel planetario, aunque hoy solo estemos hablando de nuestro ámbito territorial. Pero ¿qué significa «descarbonizar nuestra economía? Por una parte, descarbonizar implica potenciar el uso y producción de energías que emitan menos CO2, es decir, las renovables; pero también significa crear modelos productivos más eficientes en el uso de recursos y mucho más prudentes a la hora de generar externalidades negativas, es decir, impulsar la llamada «economía circular. Esta es la gran aportación que ha podido hacer el Grupo de Ciutadans a esta moción, gracias a la aceptación de la enmienda número 4, en la que pedimos que el Govern haga un informe con indicadores de referencia, y con este informe podremos compararnos con otras regiones de España o de Europa y ver dónde estamos. Porque desde el 2012 tenemos la estrategia Cataluña 2020, y no sabemos si estamos mejor o peor que cuando se hizo, en el 2012. No sabemos si las políticas que ha aplicado la Generalitat mejoran la sostenibilidad de la economía. Y, por otra parte, ¿sabemos si se ha cumplido con el acuerdo de gobierno del 2015 sobre la economía circular? Pues no, no sabemos si se ha cumplido con este acuerdo. En cuanto a renovables, Cataluña en los años ochenta fue pionera en energía eólica, pero pionera en el conjunto de España y en el conjunto de Europa. Y, ahora, ¿dónde estamos? Pues ahora Cataluña está en la cola, con apenas un 9 por ciento de la producción de España en solar y eólica. Pero, ojo, esto no es culpa de Cataluña. Cataluña no está a la cola de las renovables por casualidad. Es responsabilidad de ustedes y de todos los gobiernos que desde el 2012 solo se han dedicado a tensar la cuerda, a apretar y a ahuyentar inversiones. Las políticas de los distintos gobiernos procesistas no están priorizando ni la descarbonización de la economía ni la transición energética. Cataluña solo genera el 9 por ciento de las renovables de toda España, pero siguen paralizándose proyectos de parques eólicos y huertos solares. Y sigo: en la comisión recientemente finalizada de emergencia climática se puso en evidencia que se creó un comité de expertos del cambio climático, pero que ni tiene todos sus miembros nombrados, ni tiene recursos, ni van a poder cumplir con las funciones encomendadas, como los presupuestos de carbono. O sea, tampoco priorizan un organismo como el comité de expertos creado por este mismo Parlament. Pero yo soy optimista. Y soy optimista porque, por suerte, Cataluña no se reduce a sus gobiernos. Cataluña es mucho más. La sociedad catalana, el tejido empresarial, la comunidad científica..., estos sí que aprietan, estos sí, y nos enseñan una nueva oportunidad para liderar investigación, desarrollo e innovación, como, por ejemplo, el hidrógeno verde. Y ya, barriendo para casa, que siempre lo intento, quiero poner en valor la iniciativa sobre el hidrógeno verde que se está trabajando desde Tarragona. El complejo químico de Tarragona y la Rovira i Virgili están haciendo un trabajo sobre el hidrógeno verde con unos proyectos muy interesantes. Tengo plena confianza en la sociedad catalana, que sabrá compensar las carencias de los distintos gobiernos que van desfilando, preocupados por otros temas. Podemos volver a ser referentes y ser uno de los motores para cumplir con los objetivos 2030 y 2050 que nos marcamos desde Europa. Y, ya para acabar, quiero dar las gracias a la aceptación de todas las enmiendas de Ciutadans, del grupo proponente, como el informe de indicadores de la economía circular, que ya he citado antes, pero también por priorizar terrenos agrícolas y también industriales infrautilizados para la implantación de renovables, incluir la movilidad interurbana –y no solo la urbana– en la reducción de los gases de efecto invernadero, y facilitar la energía solar en naves industriales, en edificios públicos, en centros comerciales y en comunidades de propietarios. Con esto, espero que salga aprobada por la mayoría, esta moción. Nosotros daremos apoyo, excepto en un par de puntos en que nos abstendremos. Gracias.
Gràcies, diputat. És el torn ara, per fixar la seva posició, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, del diputat senyor Vidal Aragonés. Endavant.
Moltíssimes gràcies, president. Per intervenir des de l'escó. Nosaltres compartim que és cabdal, la necessitat de transició energètica. De fet, respecte a aquesta moció, votarem a favor pràcticament de tots els punts, excepte el punt 2, que hi votarem en contra, i el 3 i el 12, en què ens abstindrem. Dèiem que considerem cabdal la transició energètica, però ha d'anar de la mà de sobirania energètica; si no, no tindrem transició energètica. I això significa, essencialment..., o, més ben dit, significa controlar aquells elements que són essencials de la nostra energia; si no, no hi haurà una autèntica transició energètica. Malauradament, el que tenim a dia d'avui, a la realitat de l'Estat espanyol, és un oligopoli de cinc grans empreses. I, davant d'aquestes cinc grans empreses, nosaltres plantegem cinc grans acords o cinc grans punts per donar-hi resposta. Primer, la facilitació de l'autoproducció sense tributació. Nosaltres, que sempre hem defensat la tributació..., evidentment, l'energia, quan es tracta d'autoproducció, ha de tenir una altra consideració. L'efectivitat de dues lleis: la Llei de canvi climàtic i la Llei de pobresa energètica, lleis que hem aprovat en aquest Parlament, que haurien de ser autènticament efectives i que aquest subgrup parlamentari considera que no són, a dia d'avui, realment efectives. Quarta mesura: aturar els macroprojectes d'infraestructures energètiques –estem parlant de la MAT o de la Midcat. I, en darrer lloc, i per nosaltres també absolutament essencial, nacionalitzar les xarxes de distribució: si no hi ha un procés de nacionalització, que significa internalització, que significa gestió directa, que significa gestió pública, que significa gestió democràtica de les nostres xarxes de distribució, no podrem garantir la sobirania energètica, i, per tant, no podrem garantir la transició energètica. Moltíssimes gràcies.
Gràcies, diputat. I, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez. Endavant.
Gràcies, president. Per anunciar que el nostre grup donarem suport pràcticament a tota aquesta moció, tret d'alguns punts, en els quals ens abstindrem, i algun altre que votarem en contra i que tot seguit explicaré. Però primer sí que vull recordar que, efectivament, el desenvolupament de les energies renovables a Catalunya al llarg dels anys ha sigut lent, complicat i tortuós, fins i tot els darrers deu anys, especialment fruit d'un decret de mapa eòlic que ha paralitzat, pràcticament, la implantació de nous parcs eòlics a Catalunya i que tot just es va corregir ara fa un any, l'any passat, el 2019. Però, amb anterioritat a això, jo avui recordo, com a anècdota, que, parlant amb un industrial del sector eòlic, m'explicava per què Catalunya no tenia l'embranzida en la implantació de parcs eòlics que estaven tenint altres comunitats, i posava l'exemple de Castella - la Manxa. I em deia que a Castella - la Manxa l'autorització per instal·lar un parc eòlic tardava set mesos, i a Catalunya, en aquella època, tardava set anys. Per intentar corregir això es va fer el decret de 2009, i va ser pitjor el remei que la malaltia, perquè allò va acabar d'aturar completament el desenvolupament de parcs eòlics a Catalunya. Per tant, crec que és important que valorem sempre molt bé les decisions que es prenen des del Govern, i que prenem des del Parlament, per tal de facilitar el desenvolupament de les energies renovables, i no posar-hi traves. Dit això, ens abstindrem en els punts en els que es demana la creació de l'empresa pública; també en aquell en què es demana la creació de l'agència pública de l'Agència de l'Energia de Catalunya, reconvertint l'Institut Català de l'Energia, no perquè hi estiguem a favor o hi estiguem en contra, sinó perquè creiem que és necessari valorar amb més detall quines funcions i quin paper ha de tenir. També ens abstindrem en la recuperació de la gestió de les concessions de les hidroelèctriques, efectivament. I, finalment, votarem en contra de l'única solució que plantegen per a l'activitat econòmica i per a la indústria, que és posar impostos. Nosaltres no hi estem d'acord. Creiem que hem d'incentivar la transició energètica, i el que no hem de fer és penalitzar, almenys en un primer estadi. Gràcies.
Gràcies, diputat. I, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té el torn de nou el diputat Terrades. Endavant.
Gràcies, president. De l'escó estant, només agrair el treball de tots els grups parlamentaris, les aportacions que s'han fet, les transaccions a les que hem arribat, que milloren el text de la moció que havia presentat el meu grup parlamentari. I esperem que en la propera legislatura s'enfili ja d'una manera..., sense aturador, tot el procés de transició energètica i ecològica a la nostra societat.
Gràcies, diputat. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'educació secundària i postobligatòria]] [[302-00266/12]] Acabat el debat, i atès que votarem, com la resta de punts de l'ordre del dia d'avui, aquesta tarda, passem al següent, que és la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'educació secundària i postobligatòria, moció presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per defensar-la, té la paraula el diputat senyor Marc Parés.
Gràcies, president. Bon dia, diputats, diputades. Bé, aquesta setmana he estat visitant alguns centres d'educació secundària i postobligatòria, i he pogut parlar amb el professorat, amb els equips directius, amb les famílies, amb els alumnes –que sovint són els grans oblidats, no?–, per poder conèixer de primera mà quina és la situació que estan vivint i com s'està gestionant la pandèmia en el moment actual. El primer que veus quan entres a un institut és que hi ha activitat, i, per tant, que el sistema educatiu està funcionant, i jo crec que això és un element que hem de posar en valor. Després, t'adones que fa fred, no?, i veus que alumnat i professorat van amb abrics a les aules, perquè és cert que s'està ventilant, però s'està fent a costa de la confortabilitat tèrmica, i això que encara no ha arribat el fred més dur de l'hivern. I, quan comences a parlar amb la comunitat educativa, t'expliquen coses com que, quan s'han detectat casos positius i hi han hagut confinaments de grups, doncs, han vingut professionals sanitaris vestits com astronautes altament protegits a fer testos a tot l'alumnat, però que no s'ha fet cap test al professorat, tot i que hagi conviscut amb els grups estables confinats durant moltes hores cada dia. O equips directius que t'expliquen que van desbordats de tasques de gestió; que potser han pogut desdoblar els seus grups per reduir ràtios, però que ho han fet sense cap increment de professorat, fins i tot en centres d'alta i màxima complexitat. I que, òbviament, doncs, això ha anat en detriment de la qualitat educativa o de projectes pedagògics molt interessants que l'any passat estaven desenvolupant i que aquest any han hagut d'aturar perquè s'han quedat sense els recursos necessaris per fer-ho. O constaten que hi ha hagut una forta baixada del nivell cognitiu en l'alumnat com a conseqüència del confinament que van patir i que ha afectat de forma més severa l'alumnat més vulnerable. O alumnes de quart d'ESO que et diuen que han estat confinats i que han patit aquest confinament, doncs, sense poder-se connectar perquè no tenien els dispositius, i que, quan estem a punt de finalitzar el tercer trimestre, encara no s'ha rebut cap ordinador en algun dels centres. Això és el que un pot veure amb els seus propis ulls si visita un institut. I d'aquí se'n deriven les propostes que fem en el primer punt de la nostra moció, amb caràcter més conjuntural, i en la qual, doncs, bàsicament al que instem el departament, el Govern, és a garantir que els centres d'educació secundària i postobligatòria puguin desenvolupar la seva tasca amb les màximes garanties de seguretat per al conjunt de la comunitat i amb el mínim impacte sobre la qualitat de l'educació. Després, hem volgut situar cinc grans temes més estructurals, que, de fet, ja eren grans reptes abans de la pandèmia i que amb la pandèmia s'ha intensificat la necessitat de fer-hi front. El primer, la lluita contra la segregació i l'abandonament escolar. És inacceptable que a Catalunya tinguem un 19 per cent d'abandonament escolar prematur. I per això creiem que cal desplegar urgentment un pla d'acció per compensar l'impacte de la crisi que passi per reduir les taxes als cicles formatius de grau superior i per augmentar les places als programes de formació i inserció, i amb accions específiques per lluitar contra l'absentisme. En segon lloc, creiem que ens hem de fixar el repte estratègic de desenvolupar a Catalunya un sistema integrat d'orientació educativa i professional, amb orientadors i orientadores a tots els centres, que garanteixi la presència específica de l'orientació als currículums –i això vol dir amb hores i amb professionals– i, al mateix temps, que enforteixi les tasques d'acció tutorial, amb una aposta decidida per la personalització de l'educació. I, per tant, amb més recursos i amb ràtios més baixes, perquè, si no, això no és possible fer-ho. En tercer lloc, creiem que cal reforçar i millorar els instruments de planificació de l'oferta educativa introduint criteris per garantir una oferta de places públiques adequada i suficient i una resposta equilibrada a les demandes del futur. I, en aquest sentit, creiem que la reforma curricular de l'FP és un error, i m'hi referiré després, perquè hi ha hagut algunes esmenes. En quart lloc, creiem que cal revertir la tendència a la privatització que està vivint l'educació postobligatòria i que és imprescindible regular l'FP privada a distància, cosa que no s'ha fet en una de les ordres que es va publicar la setmana passada. I creiem, al mateix temps, que cal reforçar l'oferta de l'IOC. Plantegem que es desplegui un marc jurídic i pressupostari per promoure la integració progressiva de centres concertats a la xarxa pública, però que, quan es faci, es faci en la seva globalitat, i no que hi hagi centres concertats que sol·liciten traslladar només l'educació obligatòria a la xarxa pública perquè els és deficitària, i, en canvi, doncs, no ho vulguin fer amb la xarxa postobligatòria, que és on estan generant beneficis, com succeeix amb l'Escola Joviat, de Manresa. I, per últim, però no per això menys important, creiem que és imprescindible intensificar les accions inclusives en l'educació secundària i postobligatòria, i en aquesta línia, doncs, va el darrer punt de la nostra moció. Gràcies.
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Esther Niubó. Endavant.
Bé, bon dia. Gràcies, president. Començo agraint al diputat Marc Parés, doncs, la presentació d'aquesta moció sobre l'educació secundària i postobligatòria, perquè, més enllà de la situació de pandèmia, que ha agreujat els problemes existents en l'educació a Catalunya, aquesta etapa acumula problemes estructurals que pateix en primera persona l'alumnat, com l'excessiva rigidesa, la falta de passarel·les entre itineraris, la manca de serveis d'orientació, la poca personalització de l'ensenyament, la falta de suports específics per a alumnat amb necessitats educatives específiques, les ràtios massa elevades i equipaments en general envellits i molt saturats. Evidentment, problemes que també pateix el professorat, superat des de fa temps. A finals d'octubre, com es deia, el Procicat suspenia amb una resolució la presencialitat en l'etapa secundària i postobligatòria –la deixava en un 50 per cent. I en aquests moments, doncs, a punt d'acabar el primer trimestre, no han arribat el 90 per cent dels dispositius i les connectivitats que s'havien anunciat, la qual cosa perjudica claríssimament la igualtat d'oportunitats i no ajuda, tampoc, a reduir les altíssimes taxes d'abandonament escolar prematur, que nosaltres registrem que dupliquen la mitjana europea i que també superen la mitjana espanyola. I per això compartim que caldria revisar sens falta aquest model de semipresencialitat per retornar a un model de presencialitat al cent per cent. I per això, doncs, entenem que cal incorporar també nou professorat, que és imprescindible per reduir les ràtios, i habilitar també nous espais, que contribuirien a reduir els nivells de contagi. És prioritari, per tant, garantir la continuïtat del procés educatiu entre els joves en edats molt crítiques, que són significatives, en condicions d'equitat i també de qualitat. I, per tant, pensem que el Govern ha de repensar i prendre mesures clares per millorar la situació, perquè no podem perdre més alumnat pel camí. En vam perdre un terç el darrer curs, i ara no podem tornar a tenir, doncs, nens i nenes despenjats, perquè ens hi juguem massa, com a societat. I, en aquest sentit, ens sembla també important que no s'oblidin dels centres de formació d'adults, que fan una tasca imprescindible per a la inclusió i la inserció també laboral de la ciutadania; que no poden estar exempts de mesures d'equitat, com aquest atorgament de connectivitats, per exemple, igual que els centres de normalització lingüística, que, per posar-ne un exemple, doncs, també estan deixats de la mà de Déu. Per tant, trobem molt encertat que la moció parli de compensar l'impacte de la crisi de la Covid sobre l'abandonament i la segregació, perquè malgrat que, com saben, tenim un pacte contra la segregació aprovat fa uns mesos, ens falten moltes mesures compensatòries, ens falten ajuts i ens falta el principal instrument, que és el decret d'admissió, que, juntament amb la nova llei estatal, la LOMLOE, ha de ser una eina per avançar en una escolarització equilibrada de l'alumnat. Ens ha sorprès –ho hem de dir– que hagi acceptat l'esmena dels grups que donen suport al Govern, que insta el ministeri a incrementar les beques i ajuts, quan estem a punt d'aprovar uns pressupostos generals de l'Estat on la partida d'educació experimenta el major increment de la història –gairebé un 140 per cent– i on es destina també la major partida de la història a beques, de 2.000 milions d'euros, no? Simplement, ens ha sorprès. En tot cas, també, des del punt de vista del professorat, entenem que cal reforçar la capacitat dels docents, avui sobrepassats –com s'explicava bé, no?– per tasques administratives, burocràtiques, de gestió de la Covid, i que poc tenen a veure, doncs, amb la feina pedagògica que és imprescindible en un moment tan important. D'altra banda, un altre tema a que fan referència és la necessitat de crear places públiques en cicles formatius i reforçar també els serveis d'orientació, d'informació, l'acció tutorial en aquestes etapes. La veritat és que ens sembla trist que, tants anys després d'haver aprovat la Llei de formació professional, no hagin estat capaços de fer passos endavant, no?; que ni tan sols tinguem constituïda l'Agència Pública de Formació i Qualificació Professionals, que havia de penjar de Presidència; que no hagin destinat recursos a reforçar aquesta orientació tan necessària, que no pot ser voluntària, sinó que cal pagar els professionals; que tinguem cues d'espera tan llargues als centres públics de formació professional en cada període de preinscripció, i, per no tenir, que a aquestes alçades tampoc tinguem ni un mapa d'oferta formativa ni de necessitats formatives al territori que s'hagi pogut consensuar amb els agents socioeconòmics i educatius. Això entenem que implica una manca de diligència tan important que només podem lamentar, sobretot quan parlem de cicles formatius, que, en general, tenen una altíssima taxa d'inserció laboral, i, per tant, mereixeria que el Govern hi destinés tots els recursos necessaris. Estem d'acord també en la necessitat de revertir la tendència de la privatització de la postobligatòria, però per a això cal un marc pressupostari que ni el Govern ni vostès, no?, en el seu pacte de pressupostos, van preveure per tal de crear aquestes noves places. I si l'escola inclusiva, malauradament, ja és tan complicada en nivells infantils o primària, en la secundària, doncs, encara és molt pitjor. Tenim alumnat bastant abandonat degut a la rigidesa d'aquesta etapa, la manca d'itineraris, d'adaptacions curriculars, i, per tant, entenem que caldrien més adaptacions que culminin en certificacions. Per tant, dir que votarem majoritàriament a favor de la moció, i que només ens hi abstindrem en dos punts, el 6.a i el 7.a, perquè desconeixem la regulació que es proposa. I anuncio també, doncs, que Units per Avançar farà un vot diferenciat. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Lluís Font..., que no hi és. En tot cas, passarem al següent, i si arriba durant el debat, i amb el permís de la resta de diputats, el farem intervenir quan arribi. Sí? [[Pausa.]] Doncs té la paraula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Mònica Palacín. Endavant.
Gràcies, president. Crec que el fet que en el primer punt, doncs, s'ha anat potser més ràpid, ha fet que aquesta mitja hora que portem, aproximadament, d'avantatge hagi provocat que hi hagi diputats que encara no hi siguin. Bé, primer de tot, agrair al diputat Parés la voluntat d'acords en aquesta moció, moció que realment posa sobre la taula, eh?, aquesta necessitat de parlar d'aquesta educació secundària, obligatòria i postobligatòria, en el seu concepte més ampli, perquè seguim treballant perquè aquesta formació de tots els joves i tots els adolescents del país es pugui fer amb la més gran garantia, diguéssim. Només un comentari respecte a un comentari que ha fet la diputada Niubó, quan deia que no entenia com havien acceptat algunes esmenes dels nostres grups parlamentaris. És cert, és a dir..., però també nosaltres els hem votat moltes coses a favor quan han presentat esmenes en les quals ja estem treballant, i, per tant, vostès les presenten perquè volen, doncs, incidir més en certs aspectes. I, pel que fa a tots els beneficis d'aquesta llei Celaá, aprovada ara a Madrid, evidentment, n'esperem molt; entre altres coses, també ajuts econòmics que arribin per donar resposta també a les necessitats d'aquests joves i aquestes joves. Bé, nosaltres votarem majoritàriament a favor d'aquesta moció. Hi ha dos aspectes en els quals sap el diputat que no ens hi hem posat d'acord, o que en tot cas hi ha matisos de plantejament o ideològics. En aquest cas, creiem que en els punts on sí que ens posem d'acord..., és en aquesta garantia d'assegurar a la comunitat educativa el mínim impacte en la qualitat de l'educació. Estem en plena pandèmia, encara. Hem fet molta feina. S'ha demostrat que les escoles són segures, però també és cert que, en certs moments, certes actuacions han requerit mesures per contenir els contagis en uns àmbits, diguéssim, de l'educació, molt específics. I és cert que quan parlem de joves i adolescents, no?, que generen més sociabilitat fora de l'escola, doncs, s'han hagut de prendre mesures, però dins dels centres educatius és evident que cal seguir-les treballant. Ho comentava també la diputada Niubó, eh?, que en el tema de l'accessibilitat dels ordinadors en el cas de grups confinats o el sistema híbrid, és cert, s'estan distribuint, ja, aquests ordinadors per part del departament. No és una cosa exclusiva, en aquest cas, de competència del departament, perquè tots sabem que la voluntat del ministerio i la distribució dels ordinadors per part del ministerio també comporten una demora de temps en el seu repartiment, però cal seguir treballant. És una moció amb molts punts; determinar-los cadascun d'ells és complicat, però sí que..., reforçar aquest concepte de la formació d'adults. Per tant, en temps de pandèmia o en temps de crisi és quan es nota molt la necessitat de reforçar la formació professional, de reforçar aquestes segones oportunitats; aquest alumnat amb més dificultat, amb més vulnerabilitat i que, moltes vegades, doncs, pot recaure en aquest abandonament prematur, que no volem, i menys per tenir una societat més preparada a nivell laboral. Per tant, doncs, totes aquelles mesures que han posat sobre la taula per reforçar la formació d'adults, per treballar contra l'abandonament, contra la segregació a través de més ajuts, d'aquestes segones oportunitats... Aquesta orientació educativa i professional a través de plans tutorials també és indispensable per orientar els joves en la seva continuïtat formativa. On no ens posem d'acord –i aquest és un dels elements que li volia dir– és en la seva demanda de revertir la reforma curricular de la formació professional. Aquí, doncs, ja en altres ocasions, en altres mocions, altres companys ja ho han portat a debat. I, per tant, nosaltres creiem fermament que la feina del departament, juntament amb la comunitat educativa, i en l'àmbit de la formació professional..., s'hi està treballant bé. El tema, també, on no ens posem d'acord, és un punt molt concret, el punt que sap que fa referència a un centre concret. Però, si ampliem la mirada, hi estem molt d'acord, perquè el plantejament del departament és revertir privatització en l'àmbit educatiu, o el que diem que és..., com incorporem certs centres concertats a la xarxa de centres públics. Però a la part de la postobligatòria, doncs, no podem fer el que en diríem, una mica així..., en paraules planeres, un «exprópiese, perquè requereix una voluntarietat dels centres. Per tant, aquí entenem que el punt que feia referència...
Diputada...
...–acabo, president– al centre Joviat no el podem aprovar. Però, en tot cas, la resta de propostes majoritàriament seran a favor. Gràcies.
Gràcies, diputada. Ara sí, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Lluís Font. Endavant.
Gràcies, president. Bon dia, diputades i diputats. Em disculpo pel retard. Estava aquí fora, esperava que m'avisessin per poder entrar, i ara ja m'he incorporat. Voldria dir-los tres coses, amb relació a la moció, i una prèvia. La prèvia és agrair al Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem que porti aquest tema a reflexió, perquè ens permet fer un debat sobre una qüestió transcendent i fonamental del sistema educatiu. La primera cosa. És important preocupar-nos per les mesures de seguretat de l'escola, però sempre des d'una premissa: l'escola catalana és segura. Si no afirmem clarament això, podem contribuir a crear un pànic innecessari. L'escola catalana presencial és segura. I tot allò que contribueixi a afinar certes mesures, benvingut sigui. Dic «presencial perquè em sembla que la relació educativa in vivo, entre mestre i deixeble, entre alumnes i professors, encara ara no es pot substituir per cap altra alternativa. S'ha parlat del model híbrid. En educació, els canvis són lents, no són de la nit al dia. Si els vols precipitar, generes efectes secundaris no volguts que sovint van en contra de les intencions que perseguies. Per tant, el model híbrid ha de ser un espai de reflexió, d'experimentació, que, de mica en mica, es vagi incorporant, però tenint clar que la dimensió presencial és fonamental. I m'agradaria, també, fer menció dels ajuntaments. L'autoritat educativa a Catalunya és el departament, però és bo aprofitar l'experiència viscuda en la pandèmia per intensificar el clima de relació i sinergia entre el Departament d'Educació, amb totes les seves competències, i les autoritats municipals, que, entre altres coses, gestionen escoles bressol, escoles de música, i que tenen una participació activa molt important. Segona reflexió que ens propicia la moció: tenim un punt de fuga al sistema, entre els quinze i els divuit anys, de joves que no troben alternativa formativa o que deserten del sistema educatiu. I això queda reflectit en la taxa elevada d'abandonament escolar prematur. Que s'entén, aquest indicador, com la cohort de joves entre divuit i vint-i-quatre anys que no estan fent estudis postsecundaris ni els han culminat. Havíem arribat al 17 per cent, i s'ha revertit, la corba, i ara estem al 19. Jo crec que això competeix a moltes àrees, però en el fons és..., hauria de ser la gran prioritat. Reflecteix l'abandonament de joves de setze anys que no acaben l'ensenyament secundari obligatori, aquells que l'acaben i no segueixen estudiant, l'abandonament a primer de batxillerat o primer de cicles formatius. En tot cas, ha d'haver-hi programes que ofereixin alternatives formatives a aquells joves que, en els sistemes més estàndards, no troben resposta a les seves demandes. I, evidentment, els centres de noves oportunitats són una bona opció, mentre no s'estandarditzin i es converteixin en una tercera via on acabem posant aquells que no acaben d'encaixar a l'escola o –si em permeten l'expressió– que «molesten, a vegades, en l'activitat docent. I també podria haver-hi –i existeixen– cursos d'FP molt bàsics. Però, al costat d'afirmar això, també vull dir que l'FP és tota una altra cosa. És un cicle educatiu –i remarco «educatiu perquè alguns, a vegades, només en veuen la dimensió professionalitzadora– i, alhora, que et capacita per a l'accés a un treball. L'FP no és l'apèndix del sector productiu. Entre dos extrems igualment dolents –un, que fora viure al marge de les demandes dels sectors, econòmics i empresarials quant a perfil de places, i l'altre, que fora convertir l'FP en un apèndix de la conjuntura– ha d'haver-hi un punt d'equilibri. L'FP és fonamentalment educativa, però té una dimensió professionalitzadora fonamental. El tercer tema: l'apartat 7 de la moció, revertir la privatització a l'educació. Jo crec que el títol no acaba de reflectir bé el contingut que l'acompanya, però... Hi ha un apartat referit a l'FP no presencial privada. M'agradaria dir que, evidentment, hem de recolzar l'IOC; evidentment, hem de regular l'FP no presencial privada. Però hem de tenir clar que aquestes institucions el que fan és oferir formació a distància a alumnes de fora del principat, i que, depèn de com entenguem aquesta regulació, podem estrangular aquestes institucions i impedir que puguin desenvolupar la seva activitat en un moment en què necessitem, precisament, que vinguin recursos a Catalunya i que hi hagi dinamisme. I algunes d'elles poden tenir la temptació d'anar a un hub que s'ha fet a Madrid per acollir-les. Moltes gràcies, president, i diputades i diputats.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Maialen Fernández.
Gracias, presidente. Conseller, diputados, buenos días a todos. Confucio decía: «La educación genera confianza. La confianza genera esperanza. Y la esperanza genera paz. Esta moción que nos presentan, relativa a la educación secundaria y postobligatoria, es tan ambigua como elemental es su ejecución, más, si cabe, teniendo en cuenta el momento pandémico que vivimos. ¿Quién no está a favor de garantizar la seguridad en los centros educativos, de potenciar los centros de formación de adultos o de garantizar que las enseñanzas no regladas de música y danza desarrollen correctamente su actividad en estos momentos? Pero ¿saben qué ocurre? Que esto es un mero papel que recoge todos aquellos vocablos que le queramos incorporar. La realidad es bien distinta. Y ustedes, Podemos, están en el Gobierno del Reino de España. Y Junto al Partido Socialista –que..., ni obrero ni español–, y, ¿cómo no?, junto a su muleta independentista de Esquerra, acaban de aprobar una ley de educación, la ley Celaá, una ley totalitaria, carente de consenso y falta de todo valor moral y social. Con esta ley se acaban de cargar el español como lengua vehicular de nuestro país, que no es otro que España; una lengua que, según el Instituto Cervantes, hablan más de 577 millones de personas en el mundo, de las cuales 480 millones lo tienen como lengua materna, y la estudian 22 millones de personas en ciento siete países. No me imagino a la señora Merkel o al señor Macron eliminando el alemán en Alemania o el francés en Francia. Sin embargo, la amoralidad y la soberbia de los gobernantes del PSOE y de Podemos, amén del resto de tentáculos adyacentes a esta aberración, nos aboca a un precipicio educativo que supondrá la pérdida de varias generaciones. Y no solo eso, sino que han asestado un vil ataque contra la libertad educativa eliminando las escuelas concertadas –que, por cierto, en Cataluña así estudian un tercio de los alumnos. Y, no satisfechos con ello, tienen la desfachatez y la bajeza moral de eliminar progresivamente, también, las escuelas de educación especial. Y, por cierto, recuerdo que hoy, 3 de diciembre, es el Día Internacional de la Discapacidad. Los decretos establecidos por Esquerra en Cataluña se han extrapolado a la ley Celaá. Extrapolamos lo peor de cada casa y rebasamos el derecho de libertad de elección de los padres. Porque los hijos sí que son de los padres, no de la ministra de turno. Y con la hipocresía que les caracteriza, después de asestar este mazazo educativo, incluyen en esta moción el punto 8 para dotar de recursos a los centros y abordar parte de las necesidades educativas que tienen los niños con estas necesidades especiales. No nos vendan la falacia de decirnos que aumentarán los recursos para la educación pública, porque, además de falso, aquí está Esquerra, su socio, que ha mantenido los recortes iniciados por el señor Mas en el año 2010. Esta es la izquierda que ustedes representan, y que hoy, desgraciadamente, nos gobierna en España. Por no mencionar la desvergüenza que supone que el PSC regale más de trece mil euros de nuestro dinero a la plataforma que espía los niños menores de edad en cualquier momento del día. En este punto, merece la pena mencionar un refrán castellano aplicable normalmente a otros menesteres, pero tan sabio que es extrapolable a los políticos que hoy nos gobiernan. Y reza así: «Prometer, prometer, hasta meter; una vez metido, se acabó lo prometido. Miren, en Ciudadanos defendemos la educación pública –predicamos con el ejemplo: quien les habla ha estudiado siempre en ella–, pero también defendemos la privada, la concertada. Y, por supuesto, defendemos la libertad de elección de los padres. A los que pertenecemos a la generación de la EGB nos enseñaron el valor del esfuerzo; a no catear, porque, si no, no pasabas de curso. Y, sobre todo, nos enseñaron a pensar y a utilizar correctamente las neuronas. Claro está que Podemos le da un uso distinto a «neurona. Como ya hemos dicho al principio, es una moción ambigua, a la vez que obvia. Asimismo, agradecemos que hayan aceptado nuestra enmienda para incluir al sector de las actividades extraescolares. Por lo tanto, votaremos a favor de los puntos del uno al sexto, así como el noveno; en contra en el séptimo, y abstención en el octavo. Muchas gracias.
Gràcies, diputada. Per fixar la seva posició, té la paraula ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, el diputat senyor Carles Riera. Endavant.
Sí; gràcies, president. Bé, nosaltres votarem a favor de tots els punts de la moció, que ens sembla oportuna i escaient. També hem de dir que ens agradava més el text inicial, abans de les transaccions, però, malgrat això, continuarem votant a favor de tots els punts. Mirin, sense fer excepció de la problemàtica i de la crisi que travessa l'ensenyament primari –per manca de recursos, per manca de professorat, etcètera, perquè és en aquests moments, atès el model educatiu que aplica aquest Govern, una maquinària de producció de segregació escolar–, volem destacar que podem parlar de determinats sectors educatius en crisi greu o molt greu: l'escola bressol –n'hem parlat moltes vegades–, per una gravíssima manca d'inversió de recursos públics, però, òbviament, també l'ensenyament d'adults, en procés de liquidació per les polítiques d'aquest Govern, quan seria molt important per tal de continuar desenvolupant la seva tasca inclusiva, educativa i de cohesió social en una situació de crisi com la que tenim i la que ens ve. Però també hem de parlar de crisi, i de crisi greu, en l'ensenyament secundari i en la formació professional, per no parlar dels centres d'educació musical i artística, que són espais segurs –que són espais segurs–, que encara ho serien més amb les polítiques públiques adequades, i que estan sent objecte d'una política desencertada, des del nostre punt de vista. Però parlem de la secundària i de la formació professional. Formació professional en procés de desmantellament per una aposta de privatització; també per un problema general de relació de la formació professional amb el que és l'estructura econòmica i el model econòmic del país, però també per un procés de privatització que és absolutament gravíssim. I la secundària, mancada de recursos de professorat, amb ràtios excessives, amb edificis en situació d'obsolescència, amb un dèficit tecnològic molt important, i amb el personal, lògicament, molt segregat, i, també com la primària, però especialment en un procés accelerat de generació de segregació. Per tant, cal revertir el model educatiu, cal canviar el model educatiu. La crisi educativa de la Covid és una oportunitat no per posar pedaços, sinó per transformar el model educatiu per tal que sigui un model de qualitat, inclusiu, que realment posi fre a la segregació escolar, que pugui donar compte i resposta a les necessitats educatives de sempre i a les noves emergents i creixents que està generant aquesta crisi. I això demana també una major inversió pública. Per tant, donarem suport a la moció que se'ns presenta. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el senyor Daniel Serrano. Endavant.
Gracias, presidente. Desde el escaño. Tenemos delante una moción amplia referida a la educación secundaria obligatoria y a la postobligatoria que insta a compatibilizar educación y formación con garantías sanitarias en el actual contexto pandémico, y, por tanto, como principio general, compartimos esta premisa. La moción, para ello, relaciona una serie de medidas y aspiraciones que podemos compartir y que apoyaremos, desde la optimización de detección de casos positivos entre el alumnado y el profesorado, pasando también por que se garantice que los espacios están correctamente ventilados –una cuestión bastante obvia, y parece mentira que haya que solicitarlo–, o también por que se garantice que la educación de régimen especial no reglada de música y danza pueda continuar su labor con normalidad en el actual contexto pandémico, y que nosotros también compartimos. Podemos compartir también el plan de acción para compensar el impacto de la crisis, especialmente sobre el abandono escolar –hay medidas interesantes–, como también algunas otras medidas dirigidas a mejorar la calidad de la formación profesional. Es interesante, también, la propuesta de reducción de tasas y aumento de becas. Creemos que es más una declaración de intenciones que una realidad que tenga su reflejo en el presupuesto, especialmente de cara al año que viene. Y, por tanto, creemos que es una moción con aspectos positivos; otros, no tanto, porque creemos que, más que hablar de cuestiones que tienen que ver con el actual contexto pandémico, tienen que ver con condicionantes ideológicos, y creemos que, por tanto, sería interesante hacer un debate más individualizado sobre esos aspectos. Y, por tanto, esos, en concreto, no los apoyaremos. El resto, sí, aun sabiendo que la moción se va a quedar en una mera declaración de intenciones, que, como tal, está bien, pero que, tristemente, no será una realidad. Gracias.
Gràcies, diputat. I, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes presentades, té un retorn el diputat Parés. Endavant.
Gràcies. En primer lloc, el que voldria és donar les gràcies a tots els grups que han presentat esmenes, moltes de les quals les hem pogut acceptar, algunes no, però, en tot cas, ara intentaré referir-m'hi amb els motius. I em voldria centrar, aquí, en la qüestió de l'FP, i especialment també perquè la setmana passada es van publicar dues ordres relatives a això, en temps de descompte de la legislatura, i nosaltres entenem que sense el consens necessari amb la comunitat educativa, no? Mirin, enguany l'FP ha augmentat en 2.420 alumnes i el Departament d'Educació, doncs, només ha ofert 1.752 places noves, fet que suposa un augment del dèficit estructural de places públiques, no? La falta de previsió per cobrir aquestes necessitats de la població jove el que provoca és que aquests alumnes o bé se n'hagin d'anar a la privada, en centres privats, o bé hagin d'acabar estudiant especialitats que no són les desitjades, amb un alt risc d'abandonament escolar en aquest sentit, i ja s'ha comentat l'elevat nivell que tenim aquí a Catalunya. Per una banda, l'educació en línia –privada– ha absorbit aquest increment, i nosaltres no acabem d'entendre que en una situació pandèmica, en què tots estem dient que el que cal és presencialitat, doncs, s'acabi aprovant una ordre en què es faci una consolidació del model d'educació a distància privat una mica a l'engròs, amb noranta alumnes per docent, amb uns preus desorbitats que clarament segreguen, però sobretot en el fet que la privada s'està oferint quaranta-cinc titulacions i, en canvi, a la pública online, només quinze. Per tant, n'hi han moltes que s'ofereixen a la privada i no a la pública. I, per acabar –ja ho hem dit altres vegades–, amb relació a la reforma curricular de l'FP, que és l'altra de les ordres que es van publicar, nosaltres hi insistim: creiem que per potenciar el model sòlid i consistent d'FP dual a Catalunya no calia modificar la càrrega lectiva de totes les titulacions del sistema fent cursar el mateix currículum al cent per cent..., el mateix currículum retallat al cent per cent de l'alumnat. Les dades són les que són: menys del 5 per cent de l'alumnat i un 1 per cent de les empreses s'hi estan acollint. Per tant, no acabem d'entendre aquesta reforma, que, a més a més, creiem que no té el consens i que ara mateix no era el moment de tirar-la endavant. Gràcies.
Gràcies, diputat. Acabat el debat, els faig avinent que la votació d'aquesta moció es farà a la tarda, un cop s'hagin substanciat la resta de punts de l'ordre del dia, en concret, després del punt tretzè. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els mitjans públics de comunicació]] [[302-00267/12]] Passam ara al punt dinovè de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els mitjans públics de comunicació, del Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar la moció, té la paraula el diputat Ignacio Martín [[veus de fons]] , que em diuen que no és a l'hemicicle. En tot cas, el grup l'hauria d'avisar, perquè si no compareix en el moment que s'ha de substanciar el... [[Veus de fons.]] En tot cas, em comenten que traslladi als grups, des de la presidència, que, com que hem avançat més ràpidament del que estava previst en l'horari del Ple, la seqüència del Ple, tots els punts aniran abans del que estaven previstos, i, en aquest cas, també es dona. Aquest punt estava previst per a les 11.40 i toca substanciar-lo ara mateix. El grup proposant, sabeu si això...? [[Veus de fons.]] Si no... [[Veus de fons.]] Sí, sí. Em diuen, el grup, si estan disponibles; si no, farem una suspensió del Ple per cinc minuts, i, si no, reprendrem amb aquest punt dinovè de l'ordre del dia, eh? [[Veus de fons.]] Bé, d'acord. Per tant...
Disculpi, president.
No, no. Estava explicant que el Ple va avançat sobre l'horari previst, i, per tant, era raonable que vostè no fos a l'hemicicle, com tampoc hi era la consellera. En tot cas, fer aquest advertiment, que l'horari de tota la seqüència del Ple s'ha avançat. [[Veus de fons.]] Sí, que ara ja hi som tots. Reprenem la sessió amb el punt dinovè de l'ordre del dia, que és la moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els mitjans de comunicació, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. I, per exposar-la, té la paraula, ara sí, el diputat Ignacio Martín.
Gràcies, president. Perdonin el retard, senyores i senyors diputats. Estava acabant de preparar algunes coses i no sabia d'aquest avançament del temps de la sessió. Bé, avui presentem una moció subsegüent a la interpel·lació que vam fer la setmana passada sobre la qualitat dels mitjans públics de la nostra comunitat, tant de TV3 com de Catalunya Ràdio. I per nosaltres és especialment important posar de manifest alguns aspectes que ens semblen especialment sagnants o especialment greus de l'activitat dels nostres mitjans públics. Considerem, com a ciutadans de Catalunya, que és normal que el conjunt de la ciutadania de Catalunya, ja siguin de dretes, d'esquerres, independentistes, constitucionalistes, o que senzillament siguin apolítics, fins i tot, hagin de tenir el dret o tinguin el dret a tenir uns mitjans de comunicació públics que respectin la pluralitat, que respectin la neutralitat informativa, que respectin un principi de veracitat i una voluntat de, si més no, transmetre una informació mínimament objectiva a la ciutadania de Catalunya. Doncs bé; això, per desgràcia, no és el que tenim els ciutadans a Catalunya. Tenim uns mitjans públics que són els que han tingut més condemnes per part dels òrgans administratius que es dediquen a l'anàlisi i a vetllar per la pluralitat, per la netedat..., en definitiva, per la bona marxa dels processos electorals. Han estat condemnats, els nostres mitjans de comunicació, en deu ocasions al llarg d'aquesta legislatura. Són els mitjans de comunicació públics, per desgràcia, més condemnats al llarg de la història de la nostra democràcia. I, per tant, considerem que els ciutadans de Catalunya tenim dret a tenir uns mitjans de comunicació que respectin el pluralisme polític, que respectin la neutralitat i que respectin, en definitiva, la diversitat de la societat catalana. Per desgràcia, els mitjans de comunicació públics de Catalunya els darrers anys, o des de l'any 2012, si més no, s'han convertit, com ja hem dit a bastament, en un autèntic aparell d'agitació i propaganda al servei d'una causa política, al servei de la causa del separatisme. I això podria tenir un sentit si estiguéssim parlant –i tot i així seria discutible–..., si parléssim d'uns mitjans privats encara tindria sentit, però no el té en absolut tractant-se de mitjans públics de comunicació. Aquest biaix tan clarament marcat en pro dels partits separatistes queda molt clar quan veiem determinats col·laboradors o fins i tot presentadors de la televisió pública de Catalunya que directament es dediquen a insultar els ciutadans i els líders polítics del constitucionalisme o periodistes que defensen la causa del constitucionalisme o de la unitat d'Espanya, en definitiva, de la convivència entre catalans i entre els catalans i la resta dels espanyols. Exemples claríssims els hem tingut darrerament, com, per exemple, quan el presentador d'un programa de TV3 i també col·laborador de Catalunya Ràdio, el senyor Jair Domínguez, va insinuar..., no ho va insinuar, va dir clarament que la senyora Anna Grau, una comentarista, una analista política que col·labora amb diversos mitjans de comunicació, i, en aquest cas, en un programa de Televisió Espanyola... Va dir, la senyora Anna Grau, que a Catalunya hi havia un sistema, doncs, clientelar, de subvencions, que feia que se subvencionés una entitat com Plataforma per la Llengua, que es dedica a espiar els nens catalans al pati de les escoles per veure quina llengua parlen, una veritat absolutament incontestable que, en canvi, va merèixer que el senyor Jair Domínguez, aquest presentador de TV3, que té un sentit de l'humor d'allò més curiós, perquè es limita a insultar, bàsicament, tothom que no pensi com ell..., va dir que la senyora Anna Grau anava borratxa. Jo crec que és imprescindible que els mitjans públics de Catalunya rescindeixin tota col·laboració amb col·laboradors que diguin coses com aquestes a les seves xarxes socials. Perquè, hi insisteixo, si això fos en un mitjà privat, encara seria acceptable, però en un mitjà públic això és absolutament inacceptable. I, des d'aquí, des del nostre grup parlamentari, volem enviar tot el nostre escalf, un missatge de suport a la senyora Anna Grau, per atrevir-se a dir la veritat en un mitjà de comunicació –en aquest cas, a Televisió Espanyola– i per la campanya d'assetjament que ha hagut de patir per part d'eixelebrats, en molts casos, i de gent abrandada, com, en aquest cas, el senyor Jair Domínguez, que l'ha insultada només per dir la veritat. Estem a les portes d'unes eleccions autonòmiques que seran previsiblement el 14 de febrer, i el que nosaltres demanem a aquesta cambra és que es comprometi a exigir que els mitjans públics de Catalunya respectin, si més no..., jo crec que sempre, vaja, no només en període electoral, però, si més no, en període electoral, aquests principis imprescindibles de neutralitat, d'objectivitat i de respecte al pluralisme polític de la societat catalana. Gràcies, senyores i senyors diputats.
Gràcies, senyor diputat. Per defensar les esmenes presentades, té ara la paraula el diputat David Pérez, del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar.
Sí. Moltes gràcies, senyor president. Senyora consellera, diputades, diputats, no ens agrada el to de Ciutadans en aquesta moció, malgrat els esforços que ha fet el diputat que l'ha presentada, del text, de les expressions, fonamentalment per una raó: perquè no és un to de consens, no és un to de mirar d'arribar a acords, de mirar de parlar d'allò que ens uneix. Com tampoc ens agrada la manera que han tingut els grups de la majoria de presentar el programa marc en aquest Parlament, únicament entre els dos grups que conformen la majoria d'aquesta cambra, excloent-ne la resta. No és això, el que necessiten els nostres mitjans públics. Pensem que hem de mirar de trobar sempre elements de coincidència. És en aquest sentit que agraïm al Grup de Ciutadans que hagi acceptat alguna de les nostres esmenes, i, en aquest sentit, ja li anuncio que votarem a favor de quatre punts de la seva moció. I ens sap greu, però no s'han acceptat altres esmenes, cosa que significarà que no podrem votar a favor d'altres punts de la seva moció. Parlem d'aquesta moció, que, d'alguna manera, és també un cert relat del que ha passat en els nostres mitjans públics. I vostès tenen raó: la gestió dels recursos econòmics de la corporació és una gestió absolutament ineficient, és un pou sense fons. Ho hem dit reiteradament, veiem com hem d'anar des de la corporació fins al Govern a demanar diners perquè no ens arriben. Ha estat presidida, la seva gestió, per la manca de transparència, per la judicialització, pels conflictes amb la Junta Electoral i, sobretot, per l'incompliment reiterat del seu llibre d'estil. Creiem que també –i això ho volem deixar molt clar–..., en el tema del CAC hem de deixar clar que el CAC no és competent en període electoral, però sí que estem d'acord –i és important destacar-ho– que el que fa malament és no actuar en la manca de neutralitat política, en la manca d'objectivitat. I en això tenim tota la raó del món; és a dir, el CAC hauria de fer molt més del que està fent, però no és competent en període electoral. Estem d'acord que, en el tema dels tertulians, no és acceptable, la proposta que va fer el senyor Sanchis. No poden ser els responsables de cada programa, sinó que hauríem de parlar, en aquest cas, de la mateixa direcció de la corporació. No ens hem posat, malauradament, tampoc d'acord en el tema de la llengua –hi insisteixo, malauradament. Crec, sincerament, que l'esmena que havíem presentat nosaltres anava molt en la línia del que alguna vegada també hem parlat sobre l'ús del castellà en els nostres mitjans públics. Permeti'm que la llegeixi públicament: «...a banda de la legislació que afecta sobre l'ús de les llengües i l'existència de tres llengües cooficials a Catalunya, de manera que es doni al castellà el tractament de normalitat als mitjans de comunicació públics com a llengua coneguda i utilitzada també pels ciutadans de Catalunya i com a reflex de la diversitat i riquesa lingüística de la nostra societat, sense caure en situacions reprovables, com ha passat en diverses ocasions, i no s'han traduït simultàniament o s'ha subtitulat. Pensem que era una esmena que anava en el sentit i en l'esperit del que marca l'esmena de Ciutadans, i no entenem, en aquest sentit, per què no s'ha acceptat. Això ens portarà al fet que no podrem votar a favor, per tant, dels apartats referents a la llengua. En qualsevol cas, hi insisteixo, i ho tornarem a dir, els mitjans públics necessiten consens, necessiten acord, necessiten diàleg entre els grups de l'oposició i els grups de govern i el Govern, i, en aquest sentit, ens trobaran sempre, al PSC. Hem intentat millorar, des del nostre punt de vista, la seva proposta. Agraïm, hi insisteixo, que hagin acceptat determinades esmenes. I, en aquest sentit –i acabo, senyor president–, en alguns punts votarem a favor i en d'altres, malauradament, haurem de votar en contra o no podrem votar a favor. Moltes gràcies, senyor president, senyores i senyors diputats.
Gràcies, diputat. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, la diputada Marta Ribas, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Tornem amb el déjà-vu, Ciutadans en bucle: cada diversos mesos, la mateixa moció. De vegades amb un to una mica més suau, de vegades més dur, de vegades amb algun element d'actualitat del moment; sempre el mateix, però. Sempre el mateix. I, per tant, jo els tornaré a dir el mateix. I cada vegada que l'han presentat en els últims mesos els hi he dit: «Vostès entren en bucle. I nosaltres també, perquè no canviem d'opinió; continuem pensant el mateix, continuem defensant el mateix. Els torno a llegir el que els professionals de TV3 i de Catalunya Ràdio l'any passat aprovaven en un manifest de l'assemblea d'aquests treballadors. Deien: «Durant els últims anys la corporació ha patit les guerres internes dels partits de govern i els atacs virulents d'una part de l'oposició parlamentària. Aquesta operació perjudica la credibilitat de la televisió i la ràdio públiques, i s'ha d'acabar. Fa quinze dies..., vaja, ni quinze dies, en una reunió dels portaveus de la comissió de la corporació amb els comitès d'empresa de Catalunya Ràdio i de Televisió de Catalunya..., ens ho reiteraven, ens tornaven a demanar: «Si us plau, ve una campanya electoral. No useu TV3 i Catalunya Ràdio com a arma llancívola electoral. Feu mal a un servei públic del país, utilitzant-la d'aquesta manera. Ciutadans, un altre cop –i encara no estem en campanya–, hi torna, amb el mateix tema. Torno a explicar-los què és el que realment fa dependents del Govern de torn i de les majories del Govern de torn els nostres mitjans de comunicació públics. Els fa dependents que no hi ha contracte programa des del 2009. I això fa que cada any, any rere any, hagin de dependre de la negociació econòmica de recursos; dependència econòmica que els fa acabar tenint dependència política. Tot plegat, també, perquè hi ha una direcció que respon més al partit que els ha posat allà que no pas a les tasques que han de desenvolupar. I, perquè canviï això, tant una circumstància com l'altra, què cal? Doncs el que no cal és usar electoralistament els mitjans de la corporació. El que cal és que se signi ja un contracte programa que doni autonomia real dels governs de torn als mitjans de comunicació públics. I cal que es canviïn els òrgans de govern de la corporació amb majories reforçades, amb perfils independents; que complim amb la llei que vam aprovar en aquest Parlament en aquesta legislatura. I acabarem la legislatura sense haver-ho fet, per manca de voluntat i de capacitat dels grups grans d'aquesta cambra –i vostès són el principal grup d'aquesta cambra, Ciutadans, el més gran– de teixir consensos, gràcies, entre d'altres, a la política de blocs i de bloqueig que s'ha instal·lat en aquest Parlament els últims anys, en gran part també afavorida per Ciutadans. Per tant, culpes repartides; que cadascú assumeixi la seva. Però les solucions al problema que detectem compartidament, de que els mitjans de comunicació públics cada cop són més empetitits en la seva pluralitat, no es resol amb les propostes que vostès posen aquí damunt la taula. Es resol amb un contracte programa i es resol canviant el Consell de Govern de la corporació. Els catalans no ens mereixem que es continuï jugant amb els mitjans públics d'aquesta forma. Igual que els reitero que estem totalment als antípodes del que vostès plantegen respecte als temes lingüístics. I els torno a dir el que diu l'Estatut de Catalunya, que vostès no deuen llegir. Literalment..., l'Estatut de Catalunya diu que si bé el català i el castellà són llengües oficials i la ciutadania té el dret d'usar qualsevol de les dues, i també l'aranès, quant a les administracions públiques i quant als mitjans de comunicació públics, la llengua d'ús normal i preferent és el català. Per tant, no tenen raó en el punt que redacten que diu que, per garantir els drets de la ciutadania i el que diuen l'Estatut i la Constitució, cal que s'utilitzin per igual català, castellà i aranès. No és això, el que diu l'Estatut de Catalunya, i l'Estatut de Catalunya és marc constitucional. I acabo. El que hi ha al darrere d'aquestes mocions bucle de Ciutadans és l'intent de debilitar un servei públic, l'intent de debilitar els mitjans de comunicació públics de Catalunya. Vostès el que volen és tancar-los. No perden ocasió, com també fan en aquesta moció en un altre punt, de demanar que se'ls retallin recursos. Ara ja diuen que, com a mínim, un 50 per cent, se'ls retallin –diuen en aquesta moció. Mirin, nosaltres el que volem és enfortir-los. Els volem millors, més plurals –evidentment–, més de servei públic, però els volem forts, amb tots els recursos suficients. Perquè els mitjans de comunicació públics hi són per garantir el dret d'informació de la ciutadania –això també és el que diu l'Estatut de Catalunya–, i no pas per garantir drets del Govern de torn. Per tant, votarem en contra tots els punts d'aquesta moció, cansades, cansades, molt cansades, ja, del bucle constant i infinit de Ciutadans en aquest tema.
Gràcies, diputada. A continuació és el torn de la diputada Natàlia Sànchez, del Subgrup de la CUP - Crida Constituent. Té la paraula.
Bon dia. Diputats i diputades, estem al final de la legislatura, però sembla que estiguem en el primer dia, perquè, agafant el fil de la diputada Ribas, sobre el bucle de les mocions del Grup de Ciutadans amb relació als mitjans públics, és molt evident: nou punts que hem debatut i que hem votat en moltíssimes ocasions al Parlament de Catalunya, amb matisos, versions i declinacions diverses, sobre com atacar els mitjans de comunicació públics des de la seva perspectiva. És ben legítim, però no tenen una majoria en aquesta cambra, no la tenen. No tenen una majoria per a cap de les qüestions que aquí plantegen. I, fixin-s'hi, intentant fer una mica de tancament d'aquest cicle..., segurament és l'última moció sobre mitjans públics que debatem en aquesta legislatura, i m'atreviria a dir que hi han hagut molt pocs plens en què no n'hàgim debatut cap. En aquest sentit, tenen mèrit, amb la persistència –ha estat un mèrit–, però malgrat la persistència no han aconseguit generar consensos, i això també crec que és quelcom que vol una reflexió. No han aconseguit sumar unes majories perquè la seva visió sobre els mitjans públics sigui majoritària. Malgrat que són el grup majoritari d'aquesta cambra, no tenen una majoria pel que fa a la mirada dels mitjans públics. Tampoc tenen una majoria en aquesta voluntat d'erradicar i tancar TV3 i Catalunya Ràdio. No la tenen. L'altre dia, precisament, estava en un debat amb les empreses i productores audiovisuals de Catalunya, i, clar, el representant de Ciutadans es comprometia a que hi hagués producció externa. És a dir, feia tot de brindis al sol davant dels productors i els empresaris audiovisuals. Però li deia: «Escolti, això és incoherent –no només en una moció, sinó en una esmena als pressupostos de Ciutadans–, «demanar que es redueixin en un 50 per cent la inversió i la despesa de TV3 és totalment incoherent. No es pot estar a missa i repicant. Per tant, vostès menteixen als empresaris de la producció audiovisual de Catalunya. I acabo, deia, intentant tancar el cicle. Sí que és cert que han aconseguit una cosa, i en això entenc que també hi ha aquesta persistència: el fet que vostès hagin fet aquest atac constant contra els mitjans públics, contra la llengua, fa que els grups que veritablement també tenim crítiques cap a TV3 i Catalunya Ràdio, cap a la seva governalització [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , com el Govern –i acabo– vol influir en l'activitat dels mitjans públics..., fa que la seva virulència eviti, o que ens costi molt als grups que sí que volem una pluralitat i una diversitat dins els mitjans…
Vagi acabant.
...que puguem entrar a matisar aquestes qüestions i aquestes millores imprescindibles, que no només els professionals, sinó també els treballadors de la casa, fa temps que ens demanen.
Gràcies, diputada.
I també, tots els grups majoritaris –acabo–: assumeixin la responsabilitat sobre la situació dels mitjans públics.
Molt bé, gràcies. A continuació és el torn del diputat Daniel Serrano, del Subgrup del Partit Popular Catalunya.
Gracias, vicepresidente. Desde este escaño, para anunciar nuestro apoyo a la moción. Una moción que, de todo lo que pide, básicamente nosotros nos quedamos con dos aspectos que creemos imprescindibles. Por un lado, la necesidad de tener en Cataluña unos medios de comunicación públicos neutrales, plurales y respetuosos con la pluralidad política, lingüística y social de Cataluña, cosa que, en estos momentos, desgraciadamente no sucede. Por otro lado, también compartimos otro aspecto importante de la moción, y es la necesidad de los medios de comunicación públicos de Cataluña de tener una especial sensibilidad con la actual situación pandémica, que, por tanto, deberían ajustarse presupuestariamente para que esa partida se pueda destinar a la lucha contra las consecuencias económicas y sociales del Covid. Y, en esos ajustes, evidentemente, no me estoy refiriendo a los derechos de los trabajadores, sino que me estoy refiriendo a una parte importante de ese presupuesto que en estos momentos es prescindible para poderlo destinar a lo que es verdaderamente importante. Por tanto, una moción que pide unos medios de comunicación públicos en Cataluña neutrales y no gubernamentales, que es, precisamente, lo que en estos momentos no ocurre. Y, ya que esto no será posible en esta legislatura, confiemos que, tras las urnas del 14 de febrero, salga una nueva mayoría que pueda poner fin a esa situación que ya dura en Cataluña demasiado tiempo. Muchas gracias.
Gràcies, president. Ara és el torn del Grup Parlamentari Republicà. Té la paraula la diputada Raquel Sans.
Gràcies, vicepresident. Consellera, diputades, diputats, tornem a tenir aquí una moció de Ciutadans que ataca dos dels pilars fonamentals del nostre país: els mitjans de comunicació i la llengua. Pel que fa als mitjans, segueixen utilitzant el llenguatge judicial –un llenguatge dur, contundent– per intentar generar la imatge que els mitjans de la corporació, i, en especial, TV3 –que tenen entre cella i cella–, són, en paraules seves, «eines de propaganda i de manipulació. Si una cosa els hem de reconèixer –i ho han fet altres diputades que m'han precedit– és la seva capacitat d'insistència en aquest sentit. No deixen escapar cap oportunitat per atacar la imatge pública dels mitjans d'aquest país. Però, clar, aquestes maneres de fer no són ni noves ni originals. Ho hem vist darrerament als Estats Units, on l'expresident..., de fet, encara president Donald Trump s'ha dedicat també a minar la credibilitat dels mitjans de comunicació nord-americans. I –poca broma, eh?– ha aconseguit que bona part del seu electorat qüestioni la professionalitat i el rigor de mitjans com el The New York Times, el The Washington Post o la CNN. I, com que sembla que no els agrada, doncs, allò que es diu en els mitjans públics d'aquest país, es dediquen a minar-ne la imatge. No des de la discrepància, que, lògicament, poden tenir en els continguts, i que és totalment legítima, sinó des de l'atac més sagnant, sempre, a cada ocasió, a cada moment, a cada comissió, a cada ple. Aquesta moció, com totes les que han portat en aquest Ple, o com totes les seves intervencions a la Comissió de Control de l'Actuació la Corporació Catalana de Mitjans, és una mostra de l'estratègia que porten entre mans. Són perfectament conscients del que persegueixen. En un dels punts d'aquesta moció –hi feien referència les companyes que m'han precedit– s'atreveixen, fins i tot amb arguments del tot demagògics –que també ha fet servir el diputat del Partit Popular–, a proposar una rebaixa del 50 per cent del pressupost destinat als mitjans públics, en un moment en què els mitjans tenen tantíssimes dificultats per tirar endavant, en un moment en què han canviat el context i el panorama audiovisual, no?, que necessiten una transformació, i que aquesta transformació necessita també una inversió econòmica. Saben perfectament que aquesta reducció suposaria la sentència de mort dels mitjans públics d'aquest país, i això és gravíssim. I això potser és el que busquen: convertir els mitjans públics d'aquest país en un element residual o folklòric, alguna cosa que no els faci massa nosa. En aquesta moció tornem a veure la manera de fer de Ciutadans, que suposo que, quan ens parlen de neutralitat política o de pluralisme polític, deuen parlar de la foto a tota portada de la candidata Inés Arrimadas al diari La Razón el dia de reflexió. O que, quan ens parlen de neutralitat a l'espai públic, deuen parlar de que els llaços siguin taronges i no siguin de color groc, perquè casualment el taronja és el color del seu partit –això deu ser la neutralitat. Que, quan parlen de drets lingüístics a Catalunya, suposo que es refereixen als drets lingüístics que tenim les persones catalanoparlants quan anem a la justícia o quan anem al cinema, que tenim tot un 1 per cent –un 1 per cent, eh?, ens en podem sentir afortunats– de cinema en la nostra llengua. Que, quan parlen de que l'independentisme és confrontació, suposo que no deuen parlar d'anar a fer campanya, sempre oportunament acompanyats de les càmeres de televisió, als pobles i ciutats de les persones preses polítiques o exiliades, que això segur que ajuda a l'entesa i a la concòrdia. Aquests són la neutralitat, el bilingüisme i la pluralitat que defensa Ciutadans. I, per últim, pel que fa l'ús de la llengua, no, mirin, ja els ho hem dit per activa i per passiva: no els comprarem de cap manera aquesta fal·làcia liberal sobre les llengües que ens volen fer creure. Les llengües –els ho hem dit reiteradament– no s'autoregulen en el mercat. El català i el castellà no parteixen en cap cas del mateix punt. I, si no, els convido a un exercici, a vostès i les persones que ens puguin estar seguint des de casa: engeguin la televisió, repassin tots els canals que tenen sintonitzats a la TDT, i, després de fer-ho, preguntin-se honestament si, des del punt de vista lingüístic, el que cal és augmentar la presència del castellà a TV3. Facin-se honestament aquesta pregunta, i responguin honestament si el que cal és reforçar el castellà a TV3, si parlem de drets lingüístics. Votarem en contra d'aquesta moció, d'aquesta i de totes les mocions de Ciutadans que busquen atacar els mitjans públics, que busquen atacar l'escola catalana, que busquen atacar la llengua. Perquè llengua, escola i mitjans han estat, són i seguiran sent un element de cohesió en aquest país. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Finalment, pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada Mònica Sales.
Gràcies, vicepresident. Consellera, diputades, diputats, personal de la casa i també totes aquelles persones que ens esteu seguint a través dels canals que facilita el nostre Parlament... Poder fer ús d'aquest faristol per debatre aquesta moció és per a mi un regal, just quan es complixen quaranta mesos de lideratge de TV3 al nostre país, rècord històric ininterromput. Em vaig estrenar aquí un 3 de maig de 2018 amb una proposta de resolució per combatre l'atac als comitès de defensa de la república. I avui tanco aquest cicle d'intervencions amb una moció d'atac novament als mitjans de comunicació públics de Catalunya de Ciutadans. Passa el temps, però el seu marc mental no canvia: atac, crispació, confrontació... Poden repetir les mentides tantes vegades com vulguen, però no per això es faran veritat. Sempre que poden, posen en entredit, de manera recurrent, la pluralitat i la independència dels mitjans públics catalans i, de passada, aprofiten l'ocasió per atacar la llengua catalana, el que per a vostès és un engendro i per a mi és la llengua pròpia. El diputat Riera, amb qui he compartit el treball en aquesta moció, i la consellera Budó han exposat en aquest faristol, moció rere moció i interpel·lació rere interpel·lació, tots els arguments objectius que rebaten els seus arguments subjectius i tendenciosos. Devem compartir tots que Catalunya vol i mereix uns mitjans públics de gran qualitat, competitius i al servei del país, i trenta-set anys enrere, els mateixos que jo tinc, quan es va crear la corporació, tothom va convenir que tenien una funció cabdal: vetllar per la llengua catalana i per la identitat catalana. Ara necessitem aquest mateix compromís, també pel que fa a aquestes funcions cabdals, perquè la llengua catalana, minoritària, viu una angoixant situació i el seu futur depèn de nosaltres. Els mitjans públics són imprescindibles perquè el català siga una llengua normal i útil, perquè només les llengües útils sobreviuen. Això no és motiu perquè vostès diguin amb la boca ben plena que TV3 és independentista, per exemple, perquè quan ho diuen desafien tota mena d'índex de credibilitat i desafien també els estudis de pluralitat, on sempre –sempre– TV3 és de llarg la més plural quant a veus. Poden seguir amb la seva cançó de l'adoctrinament, però no se'n sortiran, perquè el Consell de l'Audiovisual de Catalunya emet informes molt complets sobre l'observança del pluralisme, i miren com miren les dades hi trobaran sempre el mateix resultat: TV3 i Catalunya Ràdio no només són plurals, sinó que són els mitjans més plurals a Catalunya. Aquests prejudicis que vostès tenen només podrien ser reals si es falsegessen les dades dels informes, i no ho deuen voler i nosaltres tampoc. Porten anys denunciant aquesta falta de pluralisme dels mitjans públics catalans, però durant un bon grapat d'anys van refusar de manera reiterada les peticions d'entrevistes. Llavors, en què quedem? El resum els el podem fer perquè és fàcil: denúncies, atacs i a aquell llenguatge de sempre avui hi sumem «sagnants, i ja hi estem acostumats. No vull entrar a detallar els punts de la moció, però la voluntat que tenen de reduir el pressupost al punt 4 és un menyspreu, ja els ho han dit les persones que m'han precedit en la paraula. Atendre els mitjans de comunicació no vol dir desatendre les partides per lluitar contra la Covid; això és demagògia barata. Podrien no dissimular i demanar obertament que s'aprimen les partides per aprimar la llibertat democràtica de la ciutadania de Catalunya a l'hora d'accedir a mitjans de comunicació fets a casa nostra en la nostra llengua. Poder comentar de manera constructiva aspectes que no agraden dels mitjans públics és lícit, nosaltres ho fem sempre que ho considerem, però per fer això des d'un punt de vista constructiu no cal fer una esmena a la totalitat a la feina de molta gent des de la professionalitat i el rigor, com fan vostès Ple rere Ple i comissió rere comissió. Tot el suport als mitjans públics del nostre país i a tota la gent que hi treballa, tenint en compte també que, com a servidors públics, tenen com a missió fomentar i impulsar el català i l'aranès. Potser el dia que vostès n'entendran els motius ja hauran fet tard. Catalunya té la sort de comptar amb uns mitjans de referència que tenen una alta qualitat i són líders any rere any. No ho diu el Grup Parlamentari de Junts per Catalunya ni aquesta diputada de manera subjectiva, ho diu el baròmetre del CEO de manera objectiva. TV3 amplia la diferència amb la resta de cadenes com el canal preferit per informar-se. Pobres de nosaltres, adoctrinats, que hi contribuïm. No devem saber pas què fem. El nostre vot a la moció és un no rotund a tots els punts. Es poden abstenir del seu discurs alliçonador de sempre. Des de Junts per Catalunya un sí als mitjans públics catalans, un sí al seu lideratge indiscutible i un sí a la pluralitat. I un sí a la llengua catalana, de cohesió, de respecte i d'identitat. Parafrasejant Raimon el dia després de felicitar-lo pel seu vuitantè aniversari: «Aquesta és la meua llengua i jo no he de renunciar a ella, i ja està. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per pronunciar-se ara sobre les esmenes, té finalment la paraula el diputat Ignacio Martín.
Gràcies, president. Mirin, senyores i senyors dels partits nacionalistes, intentaré ser breu i, com sempre, respectuós amb vostès. Quan vostè, senyora Sales, diu que aquesta és la seva llengua i que no té per què renunciar-hi, efectivament, també és una de les meves llengües i no tinc per què renunciar-hi. El català és també una de les meves llengües, com la de molts dels meus companys de la bancada de Ciutadans, del Partit Popular, del Partit dels Socialistes. Per tant, no patrimonialitzin la llengua catalana, que no és només dels partits nacionalistes, sinó del conjunt de la ciutadania de Catalunya. De la mateixa manera que dic això sobre la llengua catalana, dic exactament el mateix sobre la llengua castellana. La llengua castellana és un patrimoni del conjunt dels ciutadans de Catalunya, i l'únic que nosaltres demanem de manera reiterada i sistemàtica és que hi hagi un respecte per la pluralitat lingüística de la nostra societat, de la nostra comunitat, que és essencialment bilingüe, que té com a llengües majoritàries –no úniques, però sí majoritàries– el català i el castellà. Per tant, la nostra proposta és exactament aquesta. I deixin de dir que nosaltres volem acabar amb la llengua catalana, perquè això és una fal·làcia enorme, és una fal·làcia de dimensions siderals. Nosaltres volem protegir i promoure el català exactament igual que el castellà perquè són les dues llengües pròpies dels ciutadans de Catalunya, ni més ni menys. El mateix diem sobre TV3. Nosaltres considerem que els catalans..., en contra del que diuen alguns dels diputats nacionalistes, nosaltres no volem, per descomptat, perquè no ho hem volgut mai, tancar TV3. El que volem és que els ciutadans de Catalunya tinguem els millors mitjans públics d'Espanya, els millors mitjans públics del nostre entorn democràtic, i això no passa per tenir uns mitjans que són els que han estat més condemnats per falta de neutralitat, per falta de respecte al pluralisme i per falta d'objectivitat. Els demano una mica de respecte per la veritat. Si volen atacar el que diu Ciutadans, ataquin-nos dient allò o criticant allò que nosaltres diem, però no posant en boca nostra coses que són absolutament falses i que l'única manera que vostès tenen d'intentar guanyar aquest debat de vol gallinaci que plantegen és mentint sobre el que nosaltres diem. Hi insisteixo: el català i el castellà són les nostres dues llengües, i vostès no faran mai que assumim que aquí hi ha una divisió entre castellanoparlants i catalanoparlants, que és el que vostès volen, perquè volen deixar el castellà fora de l'espai públic de Catalunya. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Acabat el debat, els faig avinent que la votació, com la resta, es farà després del punt tretzè de l'ordre del dia, aquesta tarda. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les respostes per a afrontar la crisi sanitària, econòmica i social]] [[302-00271/12]] Passam ara al punt vintè de l'ordre del dia. Entenc que la diputada proposant és aquí. Els dono un moment perquè vagin entrant i sortint. No sé si els que ens segueixen són conscients que, per les raons sanitàries que tots coneixem, els diputats han d'anar entrant i sortint de l'hemicicle, però tots ells s'estan aquí a l'edifici del Parlament, i esperarem que puguin entrar i sortir per intervenir en el seu torn. Té la paraula, per exposar la moció, la diputada Natàlia Sànchez.
Bon dia de nou, diputats, diputades. Una moció que presentem el Subgrup Parlamentari de la CUP, que, de fet, és l'última moció d'aquest subgrup parlamentari, d'una legislatura que ha estat certament intensa i travessada per, evidentment, la crisi de la Covid en aquest darrer any. Una moció a on fem quatre constatacions i nou propostes, fruit també del treball amb les esmenes amb la resta de grups parlamentaris. El dia que vam fer la interpel·lació que ha donat fruit a aquesta moció, li plantejàvem a la consellera Budó diferents qüestions sobre la necessitat d'augmentar els recursos per poder fer despesa per fer front a l'emergència sanitària, social i econòmica en la que vivim. La senyora Budó, la consellera, ens parlava evidentment d'allò del dèficit fiscal, del «Madrid ens roba. I, clar, nosaltres sabem perfectament que el dèficit fiscal és un problema; és així, és evident i ja l'hi vam dir aquell dia a la interpel·lació. Però també sabem que la situació que viu el país vol desplegar les polítiques públiques de màxim nivell per aconseguir tots els recursos necessaris per poder fer tota la despesa social i pública necessària. I és en aquest sentit que nosaltres hem fet algunes propostes; algunes que, ja els hi diem, entenem que des del nostre punt de vista, des del nostre programa polític, són propostes de mínims. Algunes d'elles creiem que són, com deia, quatre acords, quatre constatacions que el que ens fan és tenir uns compromisos polítics. Primer de tot, pel que fa als sous dels diputats i diputades. Pel que fa als nostres sous, nosaltres els proposàvem fer una reducció del 14 per cent del nostre sou, perquè entenem, hi insisteixo, que els nostres sous, els sous de cada una de nosaltres, estan molt allunyats de la realitat social que viu el nostre país. El que cobrem al cap de l'any no té res a veure amb el que cobra la gent treballadora del nostre país. I això té una conseqüència material concreta: la distància evident que hi ha entre les nostres vides i les vides dels treballadors i treballadores de la majoria d'aquest país. I fixin-se que en el meu discurs m'hi incloc, però em deixaran fer el parèntesi perquè saben perfectament que els diputats i diputades de la CUP tenim una limitació de sou i que nosaltres cobrem entre 1.500 i 1.800 euros amb relació a la situació familiar que tenim; una limitació de sous que vol ser exemplar per acostar-nos a aquesta realitat social dels treballadors i treballadores del nostre país. Nosaltres entenem que en un context de crisi..., si ja de normal els sous de la classe política són desorbitats i estan allunyats de la realitat social, en un context de crisi és imperatiu fer una rebaixa dels sous; no només dels diputats i diputades, sinó de tots els alts càrrecs del Govern i també del mateix Govern. No pot ser que tinguem salaris quasi milionaris. I entenem que això no vol dir que s'hagi de tenir un sou d'una austeritat i... No. Evidentment, sous justos per la feina que es fa. Però el blindatge de privilegis que s'ha fet a través de la classe política és molt important. Deia que hem arribat a alguns acords de mínims, per exemple, pel que fa als sous. Fixin-se, els intentaré explicar l'acord 1 a què hem arribat amb els grups que donen suport al Govern. Nosaltres hi insistim, volíem abaixar el 14 per cent, però entenem que és de mínims arribar a l'acord que en el primer trimestre del 2021 aquesta cambra acordi reduir les indemnitzacions o el concepte d'indemnitzacions de la nostra nòmina. Seré molt breu en explicar-los-hi: aquesta és la meva nòmina. Hi ha una part important que són percepcions salarials, el que seria, doncs, el sou. Però hi ha una part molt important que són percepcions no salarials, que és això que aquests dies està sobre la taula, el debat sobre les dietes i els desplaçaments, i que la gent diu: «Home, si els diputats treballen telemàticament, per què continuen cobrant dietes i desplaçaments? Però el que sabem tots i totes és que tots nosaltres portem tot aquest temps cobrant en concepte de dietes i desplaçaments un sou encobert, que a més a més no tributa com un salari. Això s'ha d'acabar. S'ha de regular. Lo que és sou, és sou, i lo que són dietes i desplaçaments, són dietes i desplaçaments. Hem acordat poder-ho revisar. També els proposem reduir, en un termini de tres mesos, en un 14 per cent el sou dels membres del Govern i d'alts càrrecs. Esperem que aconseguim la majoria necessària per a aquest compromís polític de rebaixa de sous. També els hem fet diferents propostes pel que fa a augmentar la despesa, pel que fa també a crear una taula d'estudi. Nosaltres emmarcàvem una taula d'estudi sobre la renda bàsica, perquè entenem que és una eina clau per afrontar els dies i els temps que venen al nostre país. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Hem aconseguit –ja acabo, president– que aquesta taula de treball pugui analitzar totes les eines –l'ingrés mínim vital, la renda garantida...– que puguin ser útils per afrontar la greu desocupació i la greu situació que viuen els treballadors i treballadores del nostre país.
Gràcies, diputada. Per defensar ara les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, la diputada Noemí de la Calle, del Grup Parlamentari de Ciutadans.
Buenos días, o ya buenas tardes. El Subgrupo Parlamentario de la CUP - Crida Constituent nos trae esta moción sobre las respuestas para afrontar la crisis sanitaria, económica y social. Por un lado, hace un análisis de la gestión del Govern y somete a votación algunas constataciones que con nuestras enmiendas hemos pretendido matizar. Nos hablan de una renta básica universal como herramienta para redistribuir la pobreza. Nosotros creemos que Cataluña ya consta de una herramienta clave a favor de la justicia social y redistribución de la riqueza, que es la renta garantizada de ciudadanía. El problema es que la Generalitat nunca la ha dotado de los suficientes recursos humanos y económicos necesarios para que cumpla su función. ¿Por qué? Por el continuo menosprecio de la Generalitat a las leyes y a las resoluciones aprobadas por este Parlament. Recordemos: la Ley de infancia, la Ley de vivienda, la Ley de accesibilidad, la Ley de la lengua de signos catalana, el reglamento de la Ley LGTBI; todas están, pues, en un cajón sin desplegar. O esa auditoría de la DGAIA por los fondos de infancia, que pedimos desde Ciudadanos y que se aprobó, y que, bueno, pues ahí están sin hacerse. O, por ejemplo, la gratificación extraordinaria a los trabajadores de limpieza, lavandería y cocina de las residencias, a los que este Govern excluyó por puro clasismo. Y por ello presentamos una enmienda, que agradecemos que haya sido aceptada, para puntualizar que ese menosprecio no es algo motivado por la llegada del Covid, sino un modus operandi habitual del Govern desde el inicio de la legislatura. Una legislatura caracterizada, pues, como dice la moción, ¿no?, por la vergüenza que hemos sentido muchos por la irresponsabilidad de un govern más pendiente del contexto electoral y las propias disputas internas que de salvar vidas y empleos, que es lo que necesita ahora la ciudadanía. Por otro lado, la moción intenta dar una serie de respuestas a la crisis. Pide aumentar el gasto, algo en lo que estamos de acuerdo. Ahora bien, no subiendo los impuestos para ahogar aún más a las clases medias y trabajadoras, sino como señalamos en la enmienda de adición que ha sido aceptada, que es priorizando los recursos económicos, eliminando esos gastos prescindibles que todos conocemos y que solo sirven para alimentar el pesebre del Govern. En relación con el tema de vivienda, celebramos que se haya aceptado también una enmienda de Ciudadanos para que la Generalitat cumpla, de una vez por todas, con lo estipulado en la Ley 18/2007, del derecho a la vivienda, destinando todos los recursos necesarios para que el 15 por ciento del parque de vivienda sea de uso social, tal y como exige la ley. Porque son lamentables las inexistentes políticas en materia de vivienda que han tenido los diferentes governs que han ido desfilando por la Generalitat. Y respecto a las retribuciones en relación con…, lo primero, en relación con los diputados. Votaremos a favor de la transacción a la que se ha llegado en relación con el punto 1. Agradezco a la diputada Natàlia Sànchez la modificación del texto inicial, en el que se interpelaba únicamente a las diputadas, como le comenté ayer. Y lo digo porque personalmente entiendo el uso del lenguaje en femenino en ciertos foros, a modo de concienciación, sobre el androcentrismo o la ginopia. Ahora bien, como se puede comprobar en el texto original de la moción, el hacerlo en textos legales o formales, en un contexto como pueden ser los textos del Parlament de Catalunya, que son vinculantes, puede ocasionar el efecto contrario al que se pretende. Porque si nos acogemos a la literalidad del punto 1 de la moción original, lo que se estaba pidiendo es que se rebajase el sueldo a las diputadas y no a los diputados, y, como comprenderán, pues no podíamos tirar por tierra años de lucha en pro de los derechos de la igualdad y los derechos de las mujeres votando a favor de un acuerdo que interpelaba únicamente a las diputadas a bajarse el sueldo. Aplaudimos esta decisión, y anuncio que votaremos a favor, como no podía ser de otra manera, del texto que finalmente se somete a votación, ya que ya desde la pasada legislatura mi grupo parlamentario defendía en la Mesa de este Parlament precisamente lo que recoge el acuerdo que finalmente se somete a votación. Respecto a las retribuciones del Govern. La propuesta original hablaba de altos cargos de los departaments, pero no incluía al Govern. Por ello, celebramos la aceptación de nuestra enmienda para reducir un 14 por ciento las retribuciones de los miembros del Govern de la Generalitat además de los altos cargos, y destinar ese ahorro, pues, a revertir los recortes y las consecuencias de la crisis sanitaria causada por la Covid, con especial incidencia en los grupos de población en situación de especial vulnerabilidad, incluidos en esos recortes los consellers, porque, en algunos casos, más que bajarles el sueldo lo que tendríamos que hacer es pedirles que devuelvan lo percibido durante estos meses en los que lo único que han hecho es agravar la situación con sus decisiones. Y lamentamos que no se haya aceptado nuestra petición de eliminar los privilegios de carácter retributivo de los expresidentes de la Generalitat, los expresidentes del Parlament y los exconsellers. Y finalizo la intervención anunciando que, a excepción de dos puntos, votaremos a favor de la moción. Y también queremos pedirle a este Govern que despierte, que deje de mirarse el ombligo y empiece a mirar hacia el mundo que hay ahí fuera, un mundo que, lejos de levantar fronteras, lo que está haciendo es unirse para hacer frente a la pandemia y sus consecuencias. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. A continuació és el torn del diputat Jordi Orobitg, del Grup Parlamentari Republicà.
Bé; moltes gràcies, vicepresident. Diputades, diputats, consellera... Bé, ens trobem amb una moció, en aquest cas de la CUP, per donar respostes o per afrontar la crisi sanitària, econòmica i social, i, en definitiva, se'ns plantegen una sèrie de propostes que, des del nostre punt de vista, el que persegueixen és una optimització de recursos precisament per dotar de partides pressupostàries per donar resposta a aquesta situació. Això no obstant, home, no ens podem abstreure del moment en el que ens trobem, amb l'horitzó proper d'unes eleccions, i també entenem que algunes de les propostes ratllen el populisme, eh?, i que des d'aquest punt de vista han de ser enteses. Jo voldria destriar, respecte del llarg nombre de propostes que s'articulen, alguns acords que són relatius a la independència d'aquesta cambra i al necessari respecte que mereix –i que, per tant, crec que ho devem compartir tots els grups–: els acords relatius al necessari compliment de la legislació que emana d'aquest mateix Parlament –i que també vull entendre que ho deuen avalar tots els grups–; alguns acords que l'objectiu evident, des del nostre punt de vista, és el desgast del Govern i de les forces polítiques que li fan costat, i en aquest cas ho entenem en clau electoral o populista. I només ho entenem d'aquesta manera, perquè la complicitat que ha trobat a l'hora de bastir unes esmenes transaccionals ha estat precisament amb el Grup de Ciutadans, al que interpel·lo perquè en les comunitats on governa tingui la mateixa ambició que demostra respecte dels objectius, en aquest cas dels càrrecs públics, no només del Parlament, sinó també del Govern. Nosaltres hem treballat en la quarta tipologia d'acords, que són aquells que entenem que són constructius i que són els que hem intentat bastir amb aquestes esmenes transaccionades, que, precisament, l'objectiu ha de ser que serveixin o que donin servei a la globalitat dels ciutadans del nostre país, independentment de la seva ideologia i d'aquella formació política a la que votin, no? Tenen a veure, com consta en les transaccions que hem articulat, doncs, amb la creació de la taula d'estudi sobre les fórmules de lluita contra la desocupació de llarga durada, entre altres extrems; que tenen a veure també amb posar recursos per augmentar la despesa per fer front a la crisi social i econòmica i reforçar la sanitat pública, exigint al Govern de l'Estat, tanmateix, que aprovi un pla de rescat amb ajudes directes als sectors més afectats, i garantir ajudes directes pròpies per als treballadors i treballadores més afectats per la crisi. I en aquest punt tampoc no entendríem un altre resultat que no fos la unanimitat de tota la cambra, perquè crec que és la nostra obligació vetllar pels drets dels nostres ciutadans. I, per tant, insistir davant del Govern de l'Estat que, en l'exercici de les seves competències, doncs, articuli mitjans per ajudar no només les persones físiques, les famílies, sinó també les empreses i els autònoms, que es veuen afectats per aquestes circumstàncies, i els que, fins a dia d'avui, només ha ajudat el Govern de la Generalitat amb els seus mitjans precaris, mitjans que vostès coneixen tan bé com nosaltres. Tot i que existeix un reguitzell molt gran de mesures i acords que es plantegen, evidentment hi ha un punt estrella, i jo crec que en aquest cas la diputada proposant ha dedicat el 90 per cent de la seva intervenció a parlar d'un aspecte, que és el de les retribucions, i feia un especial esment del règim retributiu dels diputats d'aquesta cambra. I, certament, hi ha una realitat incontestable, que és aquella que ha explicitat, que la nòmina d'un diputat s'articula amb la retribució que percep com a tal i també amb una partida que té a veure..., amb una partida de desplaçaments. Però aquesta circumstància no és nova, ni ha estat denunciada ara, ni s'aborda ara per primer moment. El mateix Reglament, a dia d'avui, ja compta amb una disposició transitòria que el que fa, de fet, és posar deures al Parlament per mirar de regularitzar aquesta situació. I jo crec que a tots els grups els consta que s'ha fet una feina determinada des de fa temps –i també aquesta legislatura, sota la presidència del president Roger Torrent–, per mirar de posar fil a l'agulla en aquest tema. Nosaltres l'avalem completament i també avalem, doncs, que probablement aquest procés s'ha d'accelerar. I que ho diguem i que ho creguem d'aquesta manera no vol dir que caiguem tampoc en l'errada d'entendre que qualsevol retribució que perceben els càrrecs públics és sobrera, que és el que podria entendre algú respecte d'aquests acords. Hem de dignificar la política. Per nosaltres, que els càrrecs públics o els diputats percebin una retribució adequada és un triomf de les classes modestes i de les esquerres d'aquest país. El que no podem fer és deixar la política en mans de les classes benestants, d'aquells que tenen patrimoni, que s'hi poden dedicar perquè la resta del seu temps és ociós. Jo crec que hem de garantir el dret de qualsevol ciutadà a poder –amb càrrec, en aquest cas, a l'erari públic– percebre una retribució digna que li permeti exercir també dignament la seva tasca de representació pública. Fer el contrari seria un error i crec que és un error que no ens podem permetre. I en especial no ens el podem permetre les esquerres d'aquest país. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació és el torn del Grup de Junts per Catalunya, i té la paraula el diputat Josep Maria Forné.
Vicepresident, consellera, diputades i diputats, és una moció de la CUP, jo diria «una moció intel·ligent i, a més a més, tal com està negociada, és intel·ligent perquè aconseguirà l'aprovació, si no de tots els punts, de la gran majoria dels punts, i és una moció ambiciosa i aconseguir-ho no és fàcil. I, per tant, felicitar aquesta intel·ligència, perquè està organitzada d'una forma, doncs, que va arrossegant sís d'alguna manera..., bé, que s'hauran de replantejar. I, per tant, felicitar la diputada Natàlia. I ho dic sincerament, així és. Hi ha tres temes. M'agrada organitzar una miqueta les propostes i me'n surten tres, de temes. Un són propostes que tenen a veure amb com sortir d'aquesta situació de crisi en la qual estem, i nosaltres hi donem suport i agraïm la facilitat amb la que hem pogut transaccionar. Són propostes, per exemple, de com fer l'adjudicació d'ajuts; fer propostes de com donar resposta a les necessitats de l'habitatge, a la necessitat de control de la despesa pública, etcètera. Tot això..., a favor absolutament d'aquestes propostes. Després hi ha un altre grup en la moció que té a veure –i aquí sí que m'afegiria, una mica, a l'adjectiu que ha utilitzat el diputat Orobitg, el qualificatiu de «populista; no sé si m'atreviria ben bé a utilitzar-lo, sabent qui la formula, però...–, que és el tema de les retallades dels sous. Agraïm que hàgim pogut arribar a aquesta transacció en el primer punt, perquè el que fa és senzillament el compliment d'una disposició que hi ha en el Reglament i que és veritat que ha d'endreçar les nòmines dels diputats, les nostres nòmines. I, per tant, en això hi som. En el tema dels alts càrrecs, creiem, com intentaré després argumentar, que les responsabilitats també han de tenir un cert reconeixement salarial. I això no és en contra de cap justícia. I per explicar una mica més aquesta última afirmació que estic dient, em baso –i m'hi voldria estendre en la meitat de la meva intervenció– en un debat que crec que és molt important i és fonamental, que és el debat de la renda universal. Hi han dos punts, els quals es debaten en aquesta moció, que són els punts de com donar resposta a les situacions que el nostre sistema crea d'una desocupació de llarga durada, d'una pobresa instaurada en el sistema, moltes vegades fins i tot vinculada amb salaris i amb nòmines. És a dir, que el treball ja no és suficient, a vegades, per sortir de la pobresa. Per donar resposta a això, hi han diferents maneres. Hi ha la manera de la renda universal, la renda garantida, el ingreso mínimo, etcètera, i poden ser diferents. Però no són innòcues, les diferents formes, sinó que estan carregades d'ideologia, estan carregades de manera d'entendre l'organització social. I aquí és allà on divergim en bona part. La renda universal és una eina que es basa només en el principi –i que a més a més això ja és un debat que és clàssic, que és el debat de Marx amb Gotha, etcètera– de si la societat ha de donar resposta a les necessitats bàsiques de la ciutadania. Nosaltres hi estem d'acord, en això. Estem totalment d'acord en que la societat ha de donar resposta a les... Avui és el Dia Internacional de la Discapacitat. Les necessitats dels discapacitats no són les necessitats dels discapacitats, són les necessitats del conjunt de la societat i, per tant, les hem d'assumir com a tals. I en això estem d'acord absolutament. El que passa, que des d'una perspectiva marxista, comunista –legítima, però que no compartim–, es redueix la justícia exclusivament a atendre les necessitats i oblida un altre principi, i és atendre i reconèixer els mèrits. Jo no m'imagino una classe en la que algú que s'hi esforci i fa bé un examen se'l puntuï igual que un altre que ho faci malament; els mèrits s'han de reconèixer, les responsabilitats s'han de reconèixer, i també és de justícia fer aquest reconeixement. Per tant, hi ha una eina que és..., hi ha una sèrie de condicions, la renda garantida, que fan que tinguis cobertes les necessitats, però no tothom pel simple fet..., igual, sense diferències de mèrits, té aquesta mateixa resposta, diguéssim, de la societat. Em costa imaginar partits que es diuen liberals, partits que es diuen del no antisistema, no anticapitalistes, que donin suport a aquestes iniciatives; però cadascú farà a consciència el que cregui, d'alguna forma. Per tant, sí, a la resposta a les necessitats; sí, allà ens hi trobarem, perquè les necessitats d'una persona són necessitats del conjunt, però és també el reconeixement dels mèrits com a base d'una societat que vol ser justa. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, per fixar la seva posició, té la paraula, en primer lloc, la diputada Alícia Romero, del Grup del PSC i Units per Avançar.
Gràcies, president. Bon dia, diputats i diputades, consellera Budó. Bé, avui la CUP ens presenta una moció molt similar a la que també vam aprovar fa alguns plens del Grup Socialistes. No sé si els fa pensar, al Govern, que si tots els grups de diferents colors polítics venen aquí a dir-los que hi ha algunes coses que no s'estan fent bé, no sé si seria el moment de reflexionar, malgrat que estem, doncs, a les acaballes d'aquesta legislatura. I els hi dic perquè tots coincidim, els grups, que hi ha un menysteniment del Govern a aquesta institució, que és la institució del Parlament, i ho és perquè mai compleixen o quasi mai compleixen les resolucions que aquí s'aproven. N'hem aprovat moltes, durant aquesta pandèmia, i la veritat és que aquestes resolucions, malgrat aprovar-se, no les acaba complint el Govern. Aquest és un menysteniment clarament a aquesta institució. No em vull ficar amb d'altres que tenim a Catalunya, que crec que també han estat menystingudes o, com a mínim, estan desprestigiades; però clarament el Parlament. Un al final es planteja quin és el sentit de venir aquí i plantejar propostes si, malgrat que s'aprovin, després el Govern no les compleix. Però després també és veritat que tenim un govern que és molt feble, un govern que ja va dir a principis d'any el president Torra que estava trencat i dividit i esgotat. Probablement, vist el que ha passat, hagués estat millor anar a eleccions i no haver viscut aquesta agonia que estem vivint d'un govern tan trencat i tan dividit; un govern que constantment a l'opinió pública trasllada opinions diverses, contradictòries moltes vegades, entre els dos partits que estan al Govern. Crec que en aquests moments de pandèmia la gent el que necessita són certeses, és seguretat; les persones, les famílies i també les empreses, que s'estan jugant cada dia els seus recursos en una crisi que molt sovint no entenen el seu abast, tenint en compte les decisions que pren el Govern. Moltes vegades ens diuen que no entenen o no veuen la justificació clara de les mesures que vostès acaben prenent. Evidentment, no comparteixen els ajuts que vostès proposen, perquè són insuficients, escassos, insatisfactoris. I, per tant, creiem que la manera com estan afrontant aquesta crisi, doncs, no és probablement la més correcte. I és el que ve a dir aquesta moció de la CUP en diferents punts. Nosaltres ja els hi hem dit moltes vegades: han de, vostès, dialogar més per acordar amb els sectors econòmics. No es pot només informar, s'ha de dialogar i acordar, no informar. Aquesta és una de les queixes que tenen els agents socials i econòmics amb vostès. Quan es prenen mesures sanitàries estaria bé justificar-les, argumentar-les bé, però sobretot aprovar mesures compensatòries complementàries. Si tanquem el comerç o si tanquem la restauració, hem d'aprovar ajuts complementaris que compensin aquesta situació. Ho estan passant molt malament, el sector del comerç, el sector de la restauració. Aquest matí parlava amb un comerciant i realment, doncs, la situació és molt dramàtica; entre altres coses, perquè no entenen algunes decisions quan miren a altres comunitats autònomes, per exemple. I crec que estaria bé que poguéssim explicar-ho millor. Si es queixen deu ser per alguna cosa. Jo el que dic és que han d'escoltar més –han d'escoltar més– i ser una mica més empàtics amb una situació difícil. Estan perdent molts recursos les empreses i crec que estaria bé una certa solidaritat del Parlament i, evidentment, d'aquest Govern. Entre altres coses, perquè han rebut prop de 3.200 milions d'euros, acabaran de rebre aquest mes 3.200 milions d'euros del Govern de l'Estat del fons Covid; són recursos que nosaltres encara no hem vist justificats, no sabem a què els estan dedicant, i veient com van els rastrejadors, com va l'atenció primària, etcètera, a un li costa veure on estan aquests 3.200 milions i ens agradaria que ens ho expliquessin, però com que és el Govern menys transparent de la història no ens n'assabentarem. I havent-hi les eleccions d'aquí quatre dies i amb una dissolució del Parlament el 21 de desembre, doncs, per desgràcia, no ens n'assabentarem. I, després, aquesta moció, també, que tracta també d'això, parla del pressupost i d'aquesta capacitat d'haver-lo ampliat, d'haver-lo modificat, d'haver eliminat mesures supèrflues, que ho hem dit moltes vegades, haver analitzat una mica més a fons alguns organismes, com el CTTI, que nosaltres creiem, doncs, que necessitaria una certa enginyeria, però, bé, tot això no s'ha fet perquè el Govern no vol. I després entren en un tema que és el dels sous. A mi, una de les coses que em sorprèn no és que la CUP presenti això, crec que és coherent –i l'hi he dit abans a la diputada Sànchez–, la CUP sempre ha plantejat aquesta proposta; per tant, és lògic. El que no entenc és una esmena de Ciutadans; no entenc una esmena de Ciutadans en la que vol rebaixar els sous al Govern i als alts càrrecs. I l'hi dic perquè allà on governen, com Madrid o Andalusia, vostès no ho han fet; han congelat els sous. Per què no els han abaixat el 14 per cent? És que s'ha de dir el mateix a tot arreu. I nosaltres el que creiem és que s'ha de prestigiar la política, hem de dignificar la política. En tot cas, reflexionem sobre els sous. Però és veritat que va costar molt que els polítics cobressin, i, per tant, que la classe obrera i la gent treballadora pogués dedicar-se a la política i no ho fessin només els rics defensant interessos dels rics i, per tant, no dels vulnerables. Crec que aquest és un debat seriós, no es pot fer demagògia. I el que vostès fan..., i, bé, i el PP, si finalment..., o si sembla que hi votarà favorablement, és fer demagògia. Vostès no s'abaixen el sou allà on governen, però on no governen i sembla que on no tindran possibilitats de fer-ho, allà, vinga, rebaixarem sous. Això es diu «demagògia i «populisme. I estaria bé que fóssim una mica més sincers amb la gent, i més ara que s'acosten unes eleccions. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el diputat senyor David Cid. Endavant.
Sí; gràcies, president. De fet, deia la diputada Sànchez que aquesta és una proposta de mínims. Jo m'atreviria a dir –no se m'enfadi–..., fins i tot en diria «reformista, no? I, per tant, crec que és raonable, doncs, que pugui comptar amb el suport de molts grups de la cambra. Començo pel tema dels sous, que em sembla un debat apassionant. També perquè a vegades tinc la sensació que reproduïm els debats –no sé, em sorprèn–, és a dir, tinguem els debats de..., com si el que cobrem els diputats i diputades fos justet per arribar a final de mes. Ho dic perquè jo també crec que és un guany, en aquest cas, de les classes populars i de les esquerres, que els sous dels diputats i diputades i els representants públics sigui raonable, però, vull dir, que siguem tots i totes conscients que el que cobren o el que cobrem els diputats i diputades –nosaltres també tenim el sou limitat– dona de llarg, eh?, per viure i, en tot cas, fins i tot per desenvolupar la tasca parlamentària. Diguéssim que no arribem justets o no arriben justets a final de mes. Jo també crec que hi ha una certa hipocresia amb les esmenes. Ho dic també, primer, pel debat. O sigui, quan aquests debats s'han portat, per exemple, a la Mesa, no?..., per exemple, per retornar les dietes de mobilitat, que, com es deia, en el fons formen part del sou i on nosaltres compartim la demanda que fa també, en aquest cas, el grup proposant de que això hauria de formar part del sou i, per tant, hauria de tributar de manera real per la seva totalitat. Bé, hi han grups que votaran aquesta esmena o fins i tot que han fet esmenes..., que hi estan en contra. O sigui, vostès, Ciutadans, per exemple, a la Mesa del Parlament estan en contra de retornar les dietes de mobilitat. [[Veus de fons.]] Sí, sí, sí. Estan en contra de tornar les dietes de mobilitat dels mesos, per exemple, d'octubre o novembre. Nosaltres ho farem. Per exemple, des de Catalunya en Comú Podem ho farem de manera voluntària. Vostès ja veurem si ho fan. Per exemple, a l'abril no ho van fer. Ho vam fer nosaltres de manera voluntària. Però és que hi ha una altra cosa, d'aquestes coses que vostès no es posen mai d'acord amb ningú, però hi ha vegades que sí que es posen d'acord amb algú. Per exemple..., al final no va prosperar perquè seria un escàndol morrocotudo, que diu la meva àvia, però vostès van pactar una pujada de sou dels diputats i diputades amb Junts per Catalunya. [[Veus de fons.]] Sí, sí, sí. Facin un «google, que sempre surt, eh?, que sempre..., i surt en els titulars clarinete –clarinete. Per tant, bé, nosaltres votarem en coherència amb el que en el seu moment ja vam votar. És que es va tombar el pressupost del Parlament perquè hi havia aquesta pujada dels sous dels diputats i diputades, no? També jo crec que al final..., en això coincideixen amb el Govern, que aquest és un dels problemes. Jo recordo una època que semblava que s'acabava el món en aquest Parlament quan es perdia una votació. És a dir, semblava que si..., no? Recordo, fins i tot, que si el Govern d'esquerres d'aleshores podia perdre una votació semblava que s'acabava el món. Miri, aquí ja passen coses apassionants ara mateix. No és només que el Govern no para de perdre votacions a cada Ple, sinó que a més a més voten separats. Però és que, a més a més, és que no li fan ni cas al que vota el Parlament. I jo crec que vostès al final també –parlo de Ciutadans– acaben votant aquesta esmena perquè saben que, bé, com que el Govern farà el que li doni la gana, ni rebaixa de sous dels alts càrrecs, ni tampoc acabarem entrant en la limitació dels sous. I, per tant... O sigui, ja hem assumit o ja han assumit, tant una part de l'oposició com fins i tot, en aquest cas, els partits que formen part de la majoria de govern, que el que decideixi el Parlament de Catalunya, doncs, no importa. Jo també crec que no és massa raonable, per dir-ho d'alguna manera, eh? O sigui, suposo que, bé, forma part d'aquesta etapa de la política catalana que jo crec que faríem bé de deixar enrere. I finalment vaig a una part substancial de la moció –i no hi és el vicepresident i, en aquest cas, president en funcions però que té la responsabilitat d'Economia, però hi ha la portaveu del Govern i estic segur que l'hi traslladarà–, que és: nosaltres no entenem –i ho hem dit de manera reiterada– què està fent el Govern de la Generalitat. O sigui, a nosaltres no ens sembla raonable i no és raonable que l'any 2020 tinguem com a objectiu a assolir a final d'any el mateix objectiu de dèficit que l'any 2019. És a dir, per què la Generalitat vol fer un dèficit del 0,6 o del 0,7, que és el mateix que va fer el 2019. És inexplicable. O sigui, jo només ho atribueixo a tres possibilitats: u, o estan tan barallats que no es posen pas d'acord per quines mesures poden vostès posar en marxa; dos, o és tan desastre que no tenen capacitat per mobilitzar els recursos, o tres –que encara seria pitjor–, que és que, bé, que tenen un vicepresident d'Economia que està enganxat a les polítiques d'austeritat i al control del dèficit. Perquè és que, si no, és inexplicable. És a dir, per què no fem un 1 per cent de dèficit? Tindríem 600 o 800 milions d'euros més. Si és que els hi hem dit per activa i per passiva. O sigui, s'ha aprovat que la regla de despesa i, en aquest cas, la limitació del dèficit no opera. Els finançarem el dèficit. Els hem traspassat 3.200 milions d'euros del fons Covid. Per tant, és inexplicable el que estan fent amb les ajudes. És inexplicable, si no és que és només la seva batalla campal electoral, que és el que jo penso que és el que està passant. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez. Endavant.
Gràcies, president. El passat mes d'abril s'aprovaven els pressupostos de la Generalitat per al 2020 i tots els grups coincidíem en que eren uns pressupostos que quedaven desfasats, perquè estàvem en plena pandèmia i teníem tots clar que aquells pressupostos s'havien de reformar. Jo mateix vaig apuntar tres línies importants d'actuació: una primera, més política social; una segona, més impuls a l'activitat econòmica per recuperar el que es pogués perdre durant el confinament, i una tercera, menys procés, però si vostès volen també n'hi poden dir «menys despeses supèrflues i prescindibles, que és el que ens ve a dir la moció de la CUP. I certament és una moció de la CUP que gaudirà del vot favorable del nostre grup parlamentari. Jo no sé si és degut a la proximitat de l'esperit nadalenc confinat o a que, amb les esmenes i les transaccions, de la moció original de la CUP no en queda pràcticament res. Perdó, sí, en queda alguna cosa que la votarem en contra, per cert, com és el cas de la renda universal, que vostès diuen que lo que pretenen fer és redistribuir la riquesa, quan en realitat la renda universal el que fa és reduir l'incentiu per crear riquesa i, per tant, el que acaba fent és repartir pobresa. Per tant, hi votarem en contra. I no eludeixo la interpel·lació de la diputada del grup socialista en relació amb els sous dels alts càrrecs i dels consellers, etcètera, no? A mi el que em sorprèn és el gir que vostès han fet del federalisme al recentralisme. No n'hem tingut prou vulnerant l'autonomia fiscal de les comunitats, pretenent incrementar també els impostos i la fiscalitat a Madrid, que ara també volen regular els sous de la resta de comunitats. Però bé, tot i això, pensi una altra cosa: el sou d'un conseller a la Comunitat de Madrid és de cent mil euros; el sou d'un conseller a Catalunya és de 120.000 euros. Per tant, una reducció del 14 per cent encara deixaria els sous dels consellers de la Generalitat de Catalunya per damunt dels de Madrid. Gràcies.
Gràcies, diputat. Finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula de nou la diputada senyora Natàlia Sànchez.
Hola de nou. Bé, no sé si és l'esperit nadalenc, però, certament, els trobaré a faltar. Crec que ha estat un debat interessant, el debat i les diferents visions que s'han posat sobre la taula sobre la qüestió dels sous. Senyor Orobitg, si..., s'ha parlat de populisme. Miri, si populisme és dir que un diputat cobri, de mínim, cada mes –de mínim–, uns cinc mil euros..., home, doncs sí, són populistes; uns cinc mil, 4.900 i escaig, si no són presidents de comissió... Bé, és variable. Jo els ensenyava la meva nòmina abans. Fixin-s'hi, crec que estem d'acord en una qüestió i que s'aprovarà per una majoria, que és que cal regularitzar la qüestió dels desplaçaments i les dietes: un sou encobert, un sou que a més a més no tributa. Aquest mes he cobrat 1.974 euros –que, recordin-ho, no me'ls he quedat jo perquè a la CUP tenim limitació de sous– en concepte de desplaçaments, i he gastat aproximadament uns cinc-cents euros desplaçant-me de Figueres a Barcelona els dies que he vingut, perquè he teletreballat molts dies. En aquest sentit, vostès sovint tenen –i em permetran que els hi digui– una visió classista, perquè quan toca votar que els treballadors i treballadores subcontractats per la Generalitat, per exemple, per oferir serveis a empreses subcontractades, tinguin un sou mínim de 1.200 euros hi han votat en contra. I quan toca parlar i debatre sobre aquesta distància, aquesta escletxa que hi ha entre els nostres sous –els de la classe política– i els de la gent per la qual també legislem –la del poble i els treballadors i treballadores–, vostès s'hi neguen. No es tracta de dignificar. Tenim sous dignes. Hi ha un marge molt ampli per parlar de sous dignes. Nosaltres creiem que és un abús el que ara mateix estem cobrant. També [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –i acabo– estem satisfetes de les esmenes a què hem arribat, sobretot especialment aquelles que posen sobre la taula que el Govern aturarà la loteria en la distribució d'ajuts directes. Aturem les loteries: la loteria dels autònoms, la loteria dels treballadors culturals i la loteria que calgui.
Vagi acabant.
És a dir, no pot ser que els treballadors..., el primer que arriba, el primer que cobra. És el que més ho necessita el que cobra allò que necessita. No es tracta de donar a tothom el mateix, sinó de donar allò que cadascú necessiti. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política del Govern amb relació als sectors més afectats per la pandèmia de Covid-19]] [[302-00268/12]] Acabat el debat, passem al següent punt, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política del Govern amb relació als sectors més afectats per la pandèmia de la Covid-19; presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor José María Cano.
Gracias, presidente. Diputados, diputadas... El señor vicepresidente no está, pero ha excusado su asistencia. Miren, han pasado más de ocho meses desde que esta cruel pandemia cambió nuestras vidas y nos sumió en una crisis sanitaria..., bienvenido, señor vicepresidente, ya le había excusado la presencia. Y esta crisis, decía, cambió nuestras vidas y nos sumió en una crisis sanitaria, económica y social. Y, miren, que los primeros meses de este Govern fuera un caos podría entenderse, ante una situación sin precedentes sobre la que no teníamos ningún tipo de previsión. Pero tras nueve meses esa excusa ya no vale, y en estos momentos lo que ha aflorado es la cruda realidad: la verdadera cara de un govern que nos ha gobernado a lo largo de la última década. Y ya vemos, con meridiana claridad, la incompetencia de un govern, en este caso desbordado, sin vientos de cola que puedan enmascarar el desastre de su gestión. Por eso es bueno analizar en manos de quiénes estamos, para que la ciudadanía pueda reflexionar sobre quién está capacitado y quién no en estos tiempos de profunda crisis. Miren, este es un govern que desde el principio anunció que no estaba aquí para gestionar una comunidad autónoma, donde lo importante no es formar un equipo que gestione bien y contribuya con sus políticas al progreso y al bienestar de la ciudadanía. Lo que pone en valor este Govern es la capacidad de sus miembros para romper la solidaridad entre conciudadanos, y para ello tienen que ser los más radicales, por supuesto, sembrando la discordia, la división y los bandos. Tienen ustedes un modelo con toda una red clientelar, que, en vez de aportar soluciones a los problemas reales de los catalanes, solo es capaz de gestionar nuestras instituciones democráticas y no han sido capaces de ser constructivos en ningún momento. Y esa mala política lo que hace es perjudicar a los catalanes y a la economía, como muestra la expulsión de las más de cinco mil empresas y la expulsión de inversiones, que nos hicieron perder, por ejemplo, la Agencia Europea del Medicamento. Imagínense lo bien que nos habría venido en esos momentos de crisis sanitaria que tuviera su sede en Barcelona. Ahí, a su incompetencia, se añade el tiempo que este Govern lleva en funciones. Lleva en funciones desde mucho antes de la pandemia. Está sumido en una eterna campaña electoral desde el mes de enero, cuando el señor Torra anunció que con la aprobación de los presupuestos –unos presupuestos claramente inútiles ante la pandemia– convocaría elecciones. Y mientras las familias, los autónomos y las pymes están desesperadas, este Govern tiene abierta una batalla interna de poder y son incapaces de acompañar a la ciudadanía y a los sectores económicos ante la situación más dura que podamos recordar. Porque con la queja constante y el eterno listado de agravios comparativos, las familias no llegan a final de mes y los puestos de trabajo no se salvan. El apoyo a las familias, a los autónomos y a las pequeñas empresas se demuestra gestionando bien esta próspera comunidad autónoma, pero que está lastrada por sus dirigentes. El apoyo se demuestra liberando recursos de todo lo que no es prioritario para acompañar a los catalanes cuando les imponen medidas restrictivas Y no vale la propuesta de una NASA, no valen los trapicheos de siempre y el despilfarro en beneficio de los amiguetes. Se demuestra con liderazgo y una buena coordinación entre conselleries, en vez de que cada una de ellas haga la guerra por su cuenta. Y no vale que un conseller diga una cosa, y el otro diga todo lo contrario, porque esa improvisación, esa incertidumbre y ese caos perjudican a los catalanes. Y no valen las filtraciones, porque generan ansiedad en una ciudadanía que ya ha soportado bastantes golpes. Porque, en base a ellas, los catalanes toman decisiones, cancelan reservas o contratos, que, una vez cancelados, son casi imposibles de recuperar. De eso le puede dar buena cuenta el sector del ocio infantil, con cuya situación nos solidarizamos. El apoyo a las familias catalanas también se demuestra con una buena coordinación entre administraciones, acudiendo con propuestas útiles, acudiendo con voluntad de colaborar a todos los foros donde se debata sobre los intereses de Cataluña. Se demuestra teniendo en cuenta los sectores afectados, a los agentes económicos y sociales. Se demuestra teniendo en cuenta este Parlament. Se demuestra mejorando los rastreos, los test masivos y reforzando la sanidad. Miren, las propuestas de esta moción y de todas las que hemos hecho a lo largo de estos años son las que podría valorar un govern que gestionara bien Cataluña, pero no este. Serían propuestas que un govern estaría dispuesto a poner en marcha para no dejar tirados a los catalanes; un govern que cumpliera con su palabra, y si pone en marcha una ayuda de dos mil euros para los autónomos afectados por las restricciones, esa ayuda tiene que llegar a la cuenta corriente de todos ellos, no solo de los diez mil primeros; un govern que diseñe un sistema de ayudas inmediatas para cada medida restrictiva que tome, que es lo que le planteamos también en esta moción; un govern que planifique y sea transparente y que no se limite a pedir responsabilidad a la ciudadanía, porque ellos sí que están cumpliendo con su parte. Miren, miles de catalanes se han arruinado por su gestión incompetente de la crisis. Y, a unas semanas de acabar la legislatura, pregúntense si no es hora de que tomen ustedes el camino que les muestra esta oposición. Gracias.
Per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Alícia Romero. Endavant.
Gràcies, president. De nou, bon dia, diputats i diputades, vicepresident. Ho dèiem justament en l'anterior moció, no? Portem ja unes quantes mocions en aquest àmbit i crec que el Govern potser hauria de fer..., o com a mínim hauria d'escoltar una mica els grups de l'oposició, perquè, si som tots els que venim a dir el mateix, que segurament el que està fent el Govern és insuficient i probablement no ho està fent amb prou diàleg ni prou acord, doncs hauria d'atendre una mica aquestes propostes; entre altres coses, perquè s'aproven i després no es compleixen. Ho dic perquè crec que fa dos o tres setmanes es va aprovar la moció del Grup Socialistes majoritàriament per tota la cambra i, bé, doncs tampoc es posen en marxa aquestes propostes aprovades. En tot cas, la moció de Ciutadans, que nosaltres recolzarem gairebé íntegrament, crec que repeteix una mica, doncs, el que ja deia la CUP amb altres paraules. Però és que és veritat: és evident que estem en una crisi sanitària, que els governs se l'han trobat i han hagut d'afrontar-la, doncs, de la millor manera possible i amb els recursos que tenien, però també és cert que no s'està afrontant aquesta crisi, que també és econòmica i social, de la mateixa manera, ni els governs l'estan afrontant amb les mateixes mesures. I aquest és el cas de la Unió Europea i és el cas, doncs, de l'Estat espanyol, que ha posat en marxa l'ERTO o l'ingrés mínim vital o un fons de 16.000 milions d'euros per a les comunitats autònomes, on Catalunya rebrà a final d'any 3.200 milions d'euros. L'hi deia abans el diputat Cid, no?: encara no acabem d'entendre, doncs, com amb 3.200 milions d'euros més un dèficit que es podria realitzar..., em sembla que, a més, el vicepresident demanava al Govern de l'Estat que fos de l'1 per cent, no? Bé, és una taxa de referència. Saben vostès que en podrien fer més, que el Govern cobrirà, doncs, aquest deute. I, per tant, el que no entenem és que farem el mateix dèficit aquest any 2020 que el que vam fer l'any 2019. No sembla massa raonable. Però el que nosaltres tampoc acabem d'entendre és per què no tenim clar quines són les despeses d'aquests 3.200 milions d'euros, a què s'han dedicat, perquè seguim veient llacunes i seguim veient deficiències: en la primària, en els rastrejadors, en els ajuts als sectors afectats... I ho dic perquè, escoltin, són restaurants, són bars, són firaires, marxants, oci nocturn, lleure, entitats culturals i esportives; és a dir, que són molts els sectors afectats. I l'hi deia abans: un dels problemes dels sectors és que, com que no hi ha hagut diàleg, només hi ha hagut informació, no entenen algunes mesures, no? Avui –i l'hi deia abans, ja que hi ha el vicepresident ho aprofito–, un comerciant que té algunes botigues –algunes a centres de ciutat, però altres en centres comercials– em deia: «No entenc per què els centres comercials estan tancats i estan obertes grans superfícies en un únic edifici de vuit plantes. Hi ha coses..., és a dir, no s'entén. No s'entén per què els centres comercials no, però grans botigues sí. I algunes mesures sanitàries realment costen –costen– d'entendre quan un no té totes les dades. I això està significant pèrdues importants a molts dels nostres negocis i veurem com som capaços, després, de reeixir aquests negocis, perquè si no injectem liquiditat, doncs, en tots aquests sectors econòmics ja m'explicaran com podran tornar a obrir la persiana –mai millor dit, no? Per tant, aquí necessitaríem un esforç més important del Govern. Nosaltres ja els hi vam dir fa uns dies: dos dècimes més del PIB són gairebé 500 milions d'euros; injectats als sectors econòmics, doncs, seria una ajuda molt important. I, en canvi, vostès van a poquet a poquet. Ara 8 milions, ara 10 milions. A més a més, amb unes convocatòries, com deia abans la diputada Sànchez, de loteria –el primer que arriba s'ho emporta–, sense valorar realment qui està patint més, qui és més vulnerable i qui necessita més aquest ajut. Veurem quan arriben, eh? Ara hem fet un registre... Sembla mentida que tampoc no tingués registre. Ara que estem debatent la llei de facilitació econòmica... Doncs sí que hem de fer feina encara per facilitar l'activitat econòmica, no?, perquè fins ara no teníem ni un registre. En definitiva, nosaltres creiem que la situació és difícil, és veritat. Nosaltres intentem donar suport a les mesures sanitàries que es van prenent. Ara sembla que no passarem de tram –ara n'informaven els mitjans– i que seguirem en el tram 1. Això vol dir encara més duresa per a aquests sectors econòmics, que en aquesta època de Nadal, doncs, ingressen una part important de la seva facturació. I, per tant, aquí m'agradaria també avui escoltar a qui surti del Govern dient: «Més ajuts per a aquests sectors que patiran tant aquest mes de desembre. Per tant, crec que el Govern hauria de dialogar més, acordar més i ser una mica més valent en la gestió dels seus recursos, i probablement explicar millor algunes de les mesures que pren. Nosaltres ja l'hi hem dit, ja sabem que el vicepresident no hi està d'acord, però nosaltres creiem que poden fer un esforç per gastar una mica més, encara que això signifiqui més dèficit i més endeutament. Però el moment ho reclama. I deia abans el diputat Cid: «Sembla, el vicepresident, un auster de la dreta catalana i espanyola. Doncs la veritat és que, quan un veu el que està passant, creu que sí. No sabem si és perquè el Govern està trencat, dividit o esgotat, però el cas és que no estan donant la resposta que cal en moment de pandèmia com la que estem vivint.
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, de la diputada senyora Yolanda López.
Gràcies, president. Diputats, diputades, vicepresident... En primer lugar y en nombre de mi grupo parlamentario, Catalunya en Comú Podem, quiero manifestar…, y en el mío propio, por supuesto, quiero manifestar todo mi apoyo a aquellas personas que están sufriendo los estragos económicos como consecuencia de la Covid-19. El Govern de la Generalitat hizo un continuo reclamo para tener todas las competencias para luchar contra la Covid-19, supuestamente porque se lucharía con más eficacia contra el virus. En cambio, los datos apuntan a que no existe una constatación de mejora comparativa con los datos de la primavera. Un govern que parece estar más pendiente de sacar provecho de las elecciones del próximo 14 de febrero que de la lucha contra la Covid-19, o en el diseño de planes específicos que ayuden a los diferentes sectores económicos que están padeciendo grandes agravios por la situación. Hace unas semanas vivíamos uno de los grandes fiascos del Departament de Treball, desde donde se aplicó la política ante los juegos del hambre, en relación con la vergonzosa y mísera ayuda a los autónomos; unas ayudas de las que solo se han beneficiado diez mil autónomos en Cataluña, los que llegaron primero y consiguieron solicitarla, cuando estamos hablando de que en Cataluña existen cerca de 543.000 autónomos y autónomas. Es una obviedad que el conseller de Treball no ha estado a la altura del cargo. Pero esto no viene de ahora, como parece que piensa la CUP; esto viene de mucho antes, y ellos tuvieron la oportunidad de reprobar la gestión del conseller en las residencias y fueron ustedes los que le salvaron. El episodio de los autónomos puso en evidencia una vez más las grandes disputas que existen entre los socios de este inestable govern para ver de quién era la culpa, si del Departament de Polítiques Digitals o del Departament de Treball. Y finalmente, como nos tiene acostumbrado el Govern, ya vimos que en el pasado Pleno el señor vicepresidente, el señor Pere Aragonès, vino a culpar al Gobierno del Estado. Es que es esto lo que suelen hacer siempre cuando quieren disimular su incapacidad y su irresponsabilidad. Tienen recursos. Les falta la voluntad o la capacidad de gastarlos y hacerlo correctamente, con un plan económico que aún a día de hoy estamos esperando. Estos meses, el Govern no ha aplicado ninguna de las medidas económicas que reclamaba al Gobierno del Estado para ayudar a los sectores más afectados, con ayudas a autónomos u otros colectivos, pese a disponer de capacidad de movilizar recursos, ya que hoy no existe límite de déficit real. Y es incomprensible que la Generalitat quiera hacer un déficit del 0,6 por ciento, que es el mismo que el del 2019. ¿Realmente se han enterado de que tenemos una crisis sanitaria y económica? Además, han recibido 3.325 millones de euros del fondo Covid que transferirá el Gobierno español a fondo perdido y sin condiciones macroeconómicas, además de los 420 millones por ampliación de la flexibilización del objetivo de déficit, dinero que no se está movilizando para la lucha contra la Covid y dinero que no se está invirtiendo para defender a los diferentes sectores económicos de Cataluña. Además de todo esto, tenemos un govern que ha sido incapaz de tejer acuerdos transversales con los agentes sociales para afrontar esta crisis sanitaria y económica. El Govern no está escuchando a los agentes sociales, no están trabajando mano a mano con los colectivos afectados. Votaremos a favor de todos los puntos de esta moción, agradeciendo a Ciudadanos que haya aceptado nuestras enmiendas, porque consideramos que son aspectos fundamentales para poder combatir de forma decidida y eficaz el virus. Y, por último, volvemos a decirle al Govern que se dejen de improvisaciones, gasten, dejen la calculadora y ayuden a la gente; pongan los recursos suficientes para los autónomos, pongan los recursos suficientes para el sector de la cultura, los recursos suficientes para el sector del deporte, las ayudas necesarias para los feriantes, para el sector de la restauración. Ayuden a la gente, planifiquen inteligentemente, y antes de tomar decisiones como el cierre de bares o el de gimnasios o los teatros, empiecen por lo imprescindible; comiencen con una política efectiva de prevención, a través de la ampliación y del refuerzo del rastreo y de la atención primaria como medida fundamental para evitar el crecimiento de los contagios. Porque con estas medidas no solo estarán salvando vidas, sino que también estarán salvando el motor económico de Cataluña. Escuchen, escuchen a los sectores y a los agentes sociales y rompan la burbuja desde la que están gobernando.
Gràcies, diputada. En nom ara de la CUP - Crida Constituent, té la paraula el diputat senyor Vidal Aragonés.
Gràcies, president. Per intervenir des de l'escó. Em permetran que tingui un recordatori de memòria històrica en aquesta setmana: començàvem dilluns amb el centenari de l'assassinat de Francesc Layret, persona que té una llei en aquest Parlament –dels anys trenta, però d'aquest Parlament–, i acabarem demà, 4 de desembre, amb el recordatori de García Caparrós, ambdós crims de l'Estat espanyol sobre els quals encara no ha demanat perdó. I nosaltres, a més, traslladem una abraçada a les nostres germanes d'Andalusia, i de manera molt especial a les sobiranistes d'esquerra, que demà, sota el crit de «Viva Andalucía libre, sortiran com sempre al carrer; no el 28 de febrer, sinó el 4 de desembre. Sobre el contingut de la moció de Ciutadans. Nosaltres votarem pràcticament a favor de tots els punts. Això sí, volem fer referència que hi ha alguns punts els quals no votarem a favor, que és el que fa referència a la reactivació econòmica, perquè ens sembla insuficient, no perquè hi estiguem en contra, per això ens abstindrem; el que demana augmentar la coordinació econòmica amb l'Estat, perquè no diu en quins termes i nosaltres tampoc no estem a favor d'aquesta coordinació; el que fa referència al radar Covid, perquè és una aplicació que pot tenir fins i tot un trasllat de no control de les nostres dades. I, després, també volem fer referència a l'esmena que nosaltres hem presentat en relació amb aquesta moció i que no ha estat acceptada. Veiem que aquí es demana el cessament del conseller; nosaltres pensem que tècnicament segurament no serà possible. Però nosaltres demanem dues qüestions en l'esmena que no s'ha incorporat: cessament, no, sinó dimissió, que sí que és possible. Dimissió no únicament d'El Homrani, l'honorable conseller, sinó de la consellera honorable Alba Vergés. I pel que fa al conseller El Homrani, a més, ho vinculem a la dolenta gestió de la renda garantida de ciutadania, a la gestió privada dels serveis públics, a la prestació dels autònoms –nefasta–, i també volem explicar, evidentment, que ho vinculem al model privat de gestió de les residències de gent gran, i es diferencia segurament de la concepció del grup proposant d'aquesta moció en què ells entenen que lo determinant és que el conseller és responsable de la gestió. Mirin, nosaltres no ho compartim i pensem que fins i tot això pot treure una determinant responsabilitat, que és la que tenen aquelles empreses i aquells ens que gestionen. I, per tant, nosaltres, no únicament un cessament que no és possible tècnicament, sinó dues dimissions, i vincular-ho, això sí, amb un tema de model, que és el que ha de canviar perquè mai més ens puguem trobar amb aquesta situació. Moltíssimes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari Republicà, li correspon ara un torn al diputat senyor Jordi Albert. [[Veus de fons i pausa.]]
Bé; gràcies, president. Ens pensàvem que abans anava el company diputat Manuel Reyes del PP. En qualsevol cas, diputats, diputades, vicepresident, treballadors i treballadores del Parlament, estem davant d'una moció de Ciutadans que, al cap i a la fi, ens continua plantejant el mateix que s'han plantejat en reiterades ocasions en aquest Parlament i que continua alimentant aquest mantra de que sembla ser que el Govern encara no ha afluixat ni un euro, segons els seus termes. I això no és així. De fet, hi ha un pla de reactivació econòmica i protecció social on hi ha 31.765 milions d'euros que es posen a disposició, dels quals 2.620 es posen a disposició aquest 2020 –2.620 milions d'euros. Entre altres coses, s'han ampliat i, per tant, s'ha generat més crèdit respecte a les partides de salut amb 51,8 milions d'euros, s'ha generat més crèdit respecte a les partides de serveis socials amb 48,5 milions d'euros, i això ha generat més crèdit respecte a les partides d'habitatge amb 14,5 milions d'euros. A més, el que han explicat en diverses ocasions durant les intervencions que m'han precedit..., alguns grups han fet referència a aquesta suposada no limitació del dèficit. Bé, en una reunió del Consell de Política Financera d'inicis d'octubre es va assegurar que el 0,2 per cent del PIB es podria assumir com a dèficit i aquest sí que es cobriria per part de l'Estat, però tot el que superés això es cobrarà d'aquí un any. I ja veurem si es cobra d'aquí un any. Per tant, aquesta suposada limitació és inexistent. Això són 420,08 milions d'euros. Per tant, tots aquests diners estan a disposició. Però més qüestions, i qüestions importants i rellevants: el tema dels autònoms. Nosaltres no podem estar d'acord amb la proposta de repetir la convocatòria, perquè, de fet, des del 30 d'aquest mes de novembre, des d'aquest mateix dilluns, es va obrir el registre dels autònoms per tal de canviar el model de sol·licitud i d'atorgament d'aquestes ajudes i, per tant, fins al 7 de desembre a les tres de la tarda tots els autònoms i autònomes d'aquest país que compleixin els requisits podran inscriure's en aquest registre. A partir d'aquí, dins del marc de negociació lògica i, per tant, de concertació social amb els autònoms i les autònomes en el marc del Consell Català del Treball Autònom, es decidiran quines són les ajudes que s'han d'incorporar i que han d'anar en la línia de donar ple suport als autònoms. Però, ai las!, qui té la competència dels autònoms? La té Catalunya? No, no pas. Catalunya no té la competència dels autònoms. Què està fent el Govern de Madrid respecte als autònoms? Què està fent? Aquí venen molt a reclamar, però després, quan els toca assumir les responsabilitats, no les assumeixen pas. I si parlem dels ERTOs? Perquè lo dels ERTOs és una autèntica vergonya! Lo dels ERTOs és una autèntica vergonya! Aquí venen a demanar dimissions quan hi ha milers de famílies catalanes que fa mesos que no cobren, quan hi ha hagut un col·lapse a la seguretat social, on hi ha hagut persones treballadores que s'han jubilat en els darrers mesos que no han pogut tramitar la seva jubilació i que no han cobrat. I venen aquí a demanar responsabilitats? Assumeixin les que han d'assumir en el Govern de l'Estat. I per últim, respecte a les diferents propostes que hi ha en els punts 10, 11 i 12. I, perdoneu, també vull fer referència al 9. Perquè al diputat Cano, que ens acostumem a entendre bastant sovint i que tenim un diàleg molt fluid i que podem fer política –cosa que en aquesta moció malauradament no n'hem pogut fer–, li haig de dir que el punt 9 no s'entén. Al punt 9 vostès demanen un estudi sobre l'impacte de «sus declaraciones y gestiones. «Sus, ¿de quién? –¿de quién? Del Govern, del Parlament, dels diputats, d'un grup parlamentari? «Sus, ¿de quién? Rigor. Però, a part d'això, rigor també: punt 12. Home, per favor! –per favor! Un govern en funcions; govern en funcions per a una democràcia de fireta que té, dins de la seva legislació, la possibilitat de, per una pancarteta –per una pancarteta–, destituir un president de la Generalitat. Això és una vergonya! I, per tant, és molt clar que aquesta destitució en un govern en funcions no és realitzable, és impossible. Per tant, rigor –rigor. No es pot destituir ningú, no es pot nomenar ningú. I, a més, seria d'una alta irresponsabilitat social que les competències d'un conseller o d'una consellera destituïda en un govern en funcions que té data de caducitat, com bé saben, les hagués d'assumir un altre conseller o una altra consellera d'aquell mateix àmbit o d'un altre àmbit i que, per tant, tingui doble càrrega de responsabilitat. Però, per favor, quina jugada és aquesta? Sincerament, de la seva moció no s'entén res. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Gemma Geis. Endavant.
Gràcies. Sí; bé, bona tarda, també, o bon dia, president, diputats, diputades, vicepresident. Efectivament, aquesta moció que vostès plantegen i de què no s'han avingut a negociar gaire les esmenes amb els grups que volien plantejar esmenes, doncs, crec que també té un cert caràcter electoralista, perquè diuen els mateixos mantres que vostès fan sempre, i no sé si li haurien de pagar drets d'autor també al PSC, perquè és molt semblant a la que va presentar el PSC a l'últim Ple. Dit això, quan vostès fan referència a la manca de transparència..., home, cada mes des de la conselleria, des de la Vicepresidència, es planteja i es publica un informe el qual es diu Anàlisi d'execució del pressupost del sector públic administratiu, i a més a més hi han les dades d'execució del pressupost. Per tant, jo crec que..., a més a més, és obligatori per la Llei de transparència. No diguin que no hi ha transparència, perquè a més a més aquest informe és extens i consta a l'opinió pública. Vostès tenen tres objectius en aquesta moció. Demanen més ajudes al sector afectat. Aquesta diputada i aquest grup parlamentari, i crec que tot el Govern, mai podrem considerar que són suficients els ajuts donats; u. Dos: vostès quan diuen que les ajudes atorgades s'han dut a terme sense escoltar jo crec que també és fals. Els primers mesos o al primer impacte de la pandèmia potser sí, però després s'escolta els sectors i s'acaben d'establir quines són les condicions de les ajudes; fals. Quan vostès parlen del nou sistema dels autònoms, doncs, efectivament, s'ha canviat el plantejament. De fet, hi ha alguns autònoms del sector de la restauració que ja han cobrat aquesta setmana; van enviar missatges i ja han cobrat les primeres ajudes. Tres: quan vostès fan referència a la manca de planificació del Govern; fals. De fet, és tan fals que tot el llistat de vostès d'ajudes que demanen –els 800 milions d'euros en formen part– són les mateixes ajudes del pla de reactivació del Govern. Per tant, com poden dir que no hi ha planificació si el que estan demanant és continuar executant les mesures del pla de reactivació del Govern, que són més de 800 milions d'euros. No ho entenc. Tres: quan diuen que no s'està gastant. Doncs són més de 1.500 milions d'euros els que el Govern de la Generalitat –per fer números rodons, eh?, vicepresident–, ja està executant. Per tant, tampoc no s'adequa. I, especialment, m'ha fet il·lusió –no sé si és un regal de les meves darreres intervencions aquí en el Parlament– quan fan referència a reforçar la fibra òptica, la xarxa de fibra òptica de Catalunya. Caram, però si vostès no han votat res durant aquests tres anys de tot el tema digital! «La república digital, «el golpazo digital, «los chiringuitos..., lo que més hem estat sentint. I ara resulta que vostès volen reforçar la xarxa de fibra pública de Catalunya? Però si vostès, a més a més, els pressupostos els van votar en contra, i, a més a més, van plantejar esmenes per eliminar tota la dotació pressupostària a les polítiques digitals! I ara diuen de reforçar la xarxa de fibra pública, de fibra òptica de Catalunya; és increïble. Me n'alegro, però si no hi hagués hagut un govern que hagués cregut en aquestes polítiques socials no s'haurien de reforçar, perquè ni tan sols serien possibles, diguem-ne, no? Però la realitat és que vostès en aquestes..., els hem plantejat aquestes esmenes que vostès no s'han avingut tan sols ni a negociar. Jo..., la primera vegada que em passa amb una moció en el Parlament, que ni el grup de l'oposició que planteja la moció, doncs, ni s'avé a negociar. Tot i així li aprovarem tres punts perquè..., els de concertació, els de diàleg, tot això hi estem a favor, no? Quan parlen de les ajudes als autònoms..., és que, clar, vostès les ajudes que demanen són ajudes d'estat. Vostès no són independentistes; jo ho soc. Però comparteixo la necessitat de les ajudes. Però vostès demanen ajudes d'estat, i el Govern autonòmic no té la capacitat per poder donar les ajudes que vostès demanen. I, per tant, nosaltres demanem la independència i la defensem, precisament perquè volem donar aquestes ajudes i les podem facilitar. I, finalment, també hi ha una mesura..., una esmena que havíem plantejat amb el diputat Jordi Albert, que demanem que el Govern espanyol..., doncs li exigim un pla d'ajudes directes –un pla d'ajudes directes– als ciutadans. La veritat és que si et passeges, no?, per l'experiència a diferents països, doncs han aprovat ajudes directes, i Espanya no. I la presentàvem conjuntament. Però també crec que hem de ser exigents, que vostès demanen ajudes d'estat i som una comunitat autònoma. I, segon, que crec que més enllà d'exigir-les, aquestes ajudes directes, amb una moció, crec que la millor possibilitat i la responsabilitat més gran era exigir-les en els pressupostos que s'aprovaran a Madrid. Allà és on hi ha incidència directa per exigir aquestes ajudes que es reclamen des de molts sectors de la societat catalana, i crec que allà és més important ser rigorós, ser exigent, perquè realment els sectors ho demanen. I, finalment, una menció al tema dels firaires. Nosaltres els votem una esmena que planteja el Partit Popular respecte a la necessitat de mesures del sector dels firaires, establir un protocol perquè puguin reprendre la seva activitat absolutament; mesures d'aquest retorn dels firaires i també línies d'ajuda. Em consta i conec [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –i acabo, president– la dificultat que han tingut, i, per tant, no tenim cap problema en repetir la moció que vam aprovar i aprovar aquesta esmena que planteja el Partit Popular.
Gràcies, diputada. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Manuel Reyes. Endavant.
Gracias, presidente. Vicepresidente, diputados, diputadas, hoy estamos ante la enésima moción que pone en evidencia la inacción del Gobierno en estos momentos tan complicados, tan difíciles de pandemia que vivimos. Estamos ante una crisis sanitaria que ha producido también una crisis económica, una crisis social que se ha agravado en esta segunda ola. El Gobierno ha tenido que tomar medidas, medidas sanitarias, que han provocado el paro forzoso de determinados sectores productivos, pero esas medidas que ha tomado el Govern no han sido consensuadas con esos diferentes sectores que se han visto afectados. Todo lo contrario: ha criminalizado a diferentes sectores, como puede ser la restauración –bares y restaurantes–, como puede ser el ocio nocturno, como puede ser el deporte, gimnasios, actividades culturales, deportivas, los autónomos, los feriantes… En definitiva, muchísimos sectores importantísimos, imprescindibles en nuestra economía. Les obligan a cerrar, pero ese cierre no viene acompañado de las medidas necesarias para salvar esas empresas, para salvar miles y miles de puestos de trabajo. Todo lo contrario: condenamos a esos trabajadores a los ERTEs y a las listas del paro. Y cuando ustedes activan y ponen sobre la mesa una medida, se les colapsa el servidor; increíble. La ayuda que ofrece el Govern de la Generalitat de Cataluña se queda colgada y deja a fuera a miles, a centenares de autónomos de nuestra comunidad autónoma, ¿no? Por lo tanto, nosotros des del Partido Popular le pedimos al Gobierno un plan de rescate; un plan de rescate a las empresas, a los autónomos, a las pymes, un plan de ayuda también para crear puestos de trabajo, para salvar el empleo, para recuperar esos puestos que se han perdido, y un plan fiscal, un plan de medidas, de rebaja de impuestos que incentive la nueva creación de empresas y que ayude a aliviar la carga que tienen muchísimas familias en nuestra comunidad autónoma. También hemos presentado dos enmiendas en relación con un sector que no se habla habitualmente de él por parte de ninguna administración, como es el tema de los feriantes de atracciones. Reclamamos en nuestras enmiendas que se les considere actividad cultural, porque en muchísimas ocasiones va vinculado a las fiestas mayores, a las fiestas de barrio de nuestros pueblos y ciudades, y también que se establezcan los protocolos necesarios para que puedan recuperar su actividad económica. Es un sector, como todo el mundo sabe, que está parado desde hace prácticamente ocho o nueve meses y es importante. Igual que hablamos de otros –los hemos mencionado: bares, restaurantes, ocio nocturno, turismo–, que no nos olvidemos de ese sector tan importante también, que es el de feriantes de atracciones en nuestra comunidad autónoma. Gracias, presidente.
Gràcies, diputat. I, finalment, per pronunciar-se sobre les esmenes, té un darrer torn el diputat senyor José María Cano. Endavant.
Gracias, presidente. En primer lugar, quiero agradecer a todos los grupos el interés que han mostrado por esta moción y que hayan presentado sus enmiendas. Algunas las hemos podido aceptar, otras las hemos transaccionado y algunas no las hemos podido incluir. Agradezco la voluntad de diálogo del señor Jordi Albert a la hora de tratar esta moción, pero no podemos aceptar esas enmiendas porque entendemos que lo que hacen es descafeinar el sentido y el contenido de esta propuesta. Y a estas alturas de la película, ante la incapacidad de gestión de este Govern, no tiene ningún sentido andar con paños calientes. De hecho, en las dos intervenciones de los grupos que dan apoyo al Govern se ve claro por qué no se pueden aceptar esas enmiendas. El señor Albert nos ha dicho que no entiende nada de esta moción, una moción de apoyo a los autónomos, a los feriantes, a las pymes, a las familias, y la señora Gemma Geis nos ha dicho que no votará nada de esta moción, cuando el resto de grupos parlamentarios evidentemente darán apoyo a los puntos de la moción, porque son políticas útiles precisamente para ayudar a todas esas familias, todos esos autónomos y todas esas pymes que están pasándolo tan mal, con las que ustedes no dialogan. Porque hablamos con ellos y son ellos los que nos lo han contado, no nos lo inventamos nosotros. Y a partir de aquí también hemos aceptado una propuesta para apoyar al sector de los feriantes, que es un sector que lo está pasando fatal, no ha podido reiniciar la actividad y, por lo tanto, tiene todo nuestro apoyo por parte del Grupo Parlamentario de Ciutadans. Y también hemos querido preparar una propuesta para declarar el deporte como servicio esencial. Es evidente que el deporte es salud, pero este Govern no parece compartir esta afirmación. Son miles de usuarios de gimnasios que se sienten desamparados y el sector está hundido ante las restricciones. Y todo nuestro apoyo también a todas esas familias que ven como sus hijos e hijas no pueden practicar el deporte con relativa normalidad, poniendo en peligro todos los clubs deportivos, que realizan una labor imprescindible a lo largo de todo el territorio. Gracias.
Gràcies, diputat. Acabat aquest debat... Sí, senyora Geis, per què em demana la paraula?
Per contradiccions. Que jo he afirmat aquí en el faristol que hi haurà uns punts que votarem, relatius al diàleg. Per tant, es contraposa amb el que acaba de dir el diputat. És simplement que potser m'he expressat malament o no m'ha escoltat bé, però jo ho he dit explícitament des del faristol.
Molt bé; gràcies, diputada. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el dret a una segona oportunitat]] [[302-00269/12]] Acabat el debat, passem al següent punt, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el dret a una segona oportunitat; presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Té la paraula el diputat senyor Jordi Orobitg. Endavant.
Bé; gràcies, president. Diputades, diputats, bé, aquesta moció subsegüent a la interpel·lació, ho recordo, tenia per objecte, doncs, parlar de la situació de moltes de les persones i famílies del nostre país, que ja venien d'una situació econòmica molt compromesa després de la crisi que es va iniciar l'any 2008, i en una etapa que semblava que havia de ser de recuperació, ara s'han trobat amb aquesta pandèmia, que evidentment ha tingut un impacte important en la situació, en el context econòmic no només d'empreses i autònoms, sinó també de famílies, eh? Hi insisteixo: han vist compromès el poder atendre les seves obligacions creditícies i també de subsistència bàsica. Davant d'aquesta situació, doncs, els governs poden optar per diferents mesures. Unes poden ser reactives, és a dir..., i estem parlant d'aquestes línies d'ajuts que precisament el que volen és travessar aquesta etapa complexa de precarietat. I altres que són proactives, i en aquest cas..., és el cas que ens ocupa. Crec que no és la primera vegada que des del mateix Departament de Justícia s'han donat aquesta mena de mesures. Ho va ser el decret sobre els lloguers, en aquest cas tots aquells que tenien a veure amb els arrendaments de locals de negoci, amb la voluntat, precisament, de trobar una solució extrajudicial que permetés a tots, tant als propietaris com als arrendataris, mirar cap al futur i trobar una solució provisional que permetés solucionar la precarietat d'ingressos que pateixen aquestes activitats i que, per tant, els impedeix afrontar les seves obligacions contractuals, i que tot això no derivés en un contenciós judicial, que comportava alhora, doncs, la congestió dels òrgans jurisdiccionals. I també amb altres mesures, com pot ser la de la imposició del tràmit previ de mediació en l'àmbit dels conflictes de família; també, en aquest cas, en aquesta línia d'alleugerir la taxa de congestió en els jutjats, la taxa de litigiositat. I ens trobem amb una proposició d'una nova mesura. En aquest cas, des del nostre grup parlamentari entenem que és necessari implementar una via alternativa per a aquelles persones que es troben en una situació..., estem parlant tant de persones físiques com d'autònoms, com també de persones jurídiques, però fonamentalment adreçada a les persones físiques, que són les que compten amb menys recursos econòmics i probablement d'assessorament per acollir-se a les possibilitats que arbitra el nostre sistema legal. Doncs impulsar una oficina, que precisament el que pretén és que totes aquestes persones, arran d'una situació d'insolvència i de morositat en el compliment de les seves obligacions..., també amb les públiques, en les que fem un especial èmfasi en tant que la legislació actual no ho preveu. Doncs que tinguem la capacitat, des de l'Administració..., o tingui l'Administració, en aquest cas el Govern, les eines necessàries –en aquest cas és la creació d'una oficina que hauria d'estar en marxa abans de l'1 d'abril del 2021– precisament per fer un procés d'assessorament i d'acompanyament a totes aquestes persones perquè coneguin la legislació relativa al respecte i que els permeti, mitjançant una quitança important d'aquells dèbits que hagin contret, evitar el que era tradicional en estricta aplicació del nostre marc jurídic, que és el de gairebé la mort civil d'aquelles persones que, per circumstàncies alienes a la seva voluntat, han esdevingut en una situació d'insolvència, i que, per tant, puguin tenir una segona oportunitat, que aquest és precisament el títol de la iniciativa legislativa que al seu dia es va articular i que entenem que és poc coneguda. Aquest és l'objectiu, precisament, d'aquesta oficina. De la mateixa manera, a la moció el que preveiem és que es faci una campanya pública de difusió al respecte, doncs perquè tots els ciutadans del nostre país coneguin que existeixen aquestes eines legislatives al seu servei. I un tercer apartat d'aquesta moció en el que incideix és a fer una demanda, en aquest cas a les institucions de l'Estat, que són aquelles que en tenen la possibilitat, modificant, en aquest cas, normes, i més concretament la Llei concursal, perquè també es pugui minorar i pugui haver una quitança d'aquells crèdits públics que han comportat..., que formen part també del dèbit d'aquestes persones que estan incapacitades d'afrontar amb solvència la seva situació creditícia. No a tots, entenem, perquè lògicament aquelles sancions tributàries que esdevinguin per una mala praxi del contribuent, lògicament no s'han d'emparar en un procediment d'aquest tipus, però si que estem parlant de recàrrecs d'interessos i d'altra mena de dèbits tributaris, que, lògicament, en tant que no rebin el mateix tractament que els crèdits privats, no aconseguiríem solucionar aquesta situació de morositat ni aconseguiríem l'objectiu de la llei, que hauria de ser la reinserció total en l'àmbit social, laboral i, també, en plenitud familiar de totes aquestes persones i col·lectius. És per això, doncs, que oferim a la cambra el fer realitat aquesta oficina que permeti donar aquesta resposta a una situació que la ciutadania, lògicament, crec que veuria de bon grat.
Moltes gràcies. Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Manuel Rodríguez. Endavant.
Gracias, president. Diputados y diputadas, desde Ciutadans vamos a estar siempre al lado de las personas que más lo necesitan, al lado de las familias, de los trabajadores, de los autónomos, de las personas y pequeñas empresas que se han caído y que se han endeudado, especialmente en esta época de Covid, y especialmente también en la época post-Covid, en la situación de crisis económica, de recesión y crisis económica y social que tendremos a las puertas. Creemos que es importante que las administraciones públicas sean especialmente ágiles y que los mecanismos jurídicos permitan que aquellas personas que desean volver a empezar, volver a emprender, volver a levantarse, las administraciones siempre estén del lado de estas personas, de las pequeñas empresas, de los comercios, de la gente en general, o simplemente que quieran construir un nuevo futuro desde la base y sin deudas; y para ello necesitamos esta Ley de segunda oportunidad, para que vuelvan a emprender, como he dicho, desde cero. A priori, a los señores de Esquerra les podría decir que la moción, al menos el texto inicial, es bastante razonable, podríamos decir, la exposición. Sin embargo, en los acuerdos yo creo que, como siempre, se pierden un poco, ¿no?, concretamente los acuerdos…, los puntos 1 y 2. Respecto al punto primero, ustedes hablan de poner en marcha una oficina de asesoramiento de segunda oportunidad y acompañar a las personas en situación de insolvencia. O bien es una medida absolutamente electoralista, porque saben bien que montar una oficina de estas características podría suponer una competencia desleal a todo el colectivo de juristas, de abogados, de procuradores, incluso de administradores concursales y economistas; o bien es que ustedes no conocen la realidad, porque se encuentran…, nos encontramos que, evidentemente, los procedimientos, si no hay acuerdo, acaban ante los juzgados. Si ustedes quieren dar soluciones a las personas que se encuentran en situación de vulnerabilidad, ya les digo la solución: no hace falta que monten ninguna oficina, doten adecuadamente el turno de oficio, tal y como se lo hemos pedido desde este grupo parlamentario. Háganlo más atractivo para los procuradores y los abogados, para los colegiados catalanes en general, y sobre todo también doten al servei d'orientació jurídica adecuadamente, para que puedan tramitar esas segundas oportunidades. Hace unos meses, este Parlament modificamos la Ley de mediación de Cataluña, y desde Ciudadanos planteamos una serie de numerosas enmiendas que ustedes nos rechazaron, pero creemos que también, en este sentido, los sistemas de resolución extrajudicial de conflictos pueden servir y nos pueden ser muy útiles, especialmente en la fase del preconcurso, concretamente el antiguo artículo 5 bis. Tampoco creemos que sea muy razonable duplicar recursos humanos y materiales cuando los juzgados actualmente están colapsados. Y no solo lo decimos nosotros, lo han dicho los juzgados mercantiles de Barcelona y también lo ha dicho el Colegio de Abogados, concretamente hace una semana: que nos vamos a encontrar con un colapso sin precedentes en justicia. Y, sin embargo, aquí ustedes vienen a traernos, como siempre, duplicidades, una oficina o colocar a los suyos. Creemos que es importante ayudar en esa fase preconcursal, quizás a través de esos mecanismos de arbitraje, mediación, conciliación, pero creemos que hay cosas…, no han encontrado una solución definitiva. Ustedes también hablan de devolver los asuntos mercantiles, los asuntos de segunda oportunidad, a los juzgados mercantiles. Yo me pregunto: ¿no eran ustedes los que se quejaban de la concentración de asuntos en los juzgados provinciales que conocían sobre cláusulas suelo? Es decir, que aquello se convertía en un cuello de botella. Yo había escuchado muchas críticas, por parte del independentismo, que decía que esa no era una manera de trabajar, que, de hecho, tenían que volver a los de primera instancia. Y aquí plantean todo lo contrario, lo plantean al revés. Yo creo que es importante que tengamos juzgados especializados, pero, como siempre: puedes tener juzgados especializados, pero si no están bien dotados no pueden ser ágiles, y si no son ágiles no pueden dar soluciones a los ciudadanos. Concretamente, respecto a la campaña pública que ustedes nos proponen, creemos que también lo pueden hacer a través de colegios profesionales, que para eso están, y ya les digo que puede suponer una competencia desleal, como se lo he dicho anteriormente. Respecto al punto 3, estamos conformes en impulsar modificaciones para mejorar el marco regulador –en el Estado, evidentemente. El texto refundido 1/2020, un texto que se aprobó durante el estado de alarma, y lo aprobaron los socialistas y los señores de Podemos, creo que no traía ningún gran cambio, básicamente refundía en un texto. Creemos que es importante que los créditos públicos y los privilegios de esos créditos públicos se asimilen al resto de deudas. No se sustenta o no tiene sentido que una persona que lo ha perdido todo y solo tiene la posibilidad de acogerse a esta segunda oportunidad, en cambio, tenga esa losa de las administraciones públicas. Y ustedes también tienen un papel importante, ya que son socios del Partido Socialista. En cuanto a la situación de colapso, creemos que todo esto pasa por una serie de medidas, ¿no? Lo primero, evidentemente, dotar adecuadamente los juzgados y tribunales, digitalizar –más presupuesto en digitalización–, desarrollar los métodos de resolución de conflictos, evitar esa posible competencia desleal, dotar adecuadamente al turno de oficio...
Diputat...
... y al servei d'orientació jurídica. Y, evidentemente, hagan su trabajo y adopten las medidas que tengan en sus competencias. Muchísimas gracias.
Gràcies, diputat. Per fixar la seva posició, té la paraula ara, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Rosa Maria Ibarra. Endavant.
Gràcies, president. Consellera, diputades i diputats, ja hem dit moltes vegades que la crisi econòmica i immobiliària de l'any 2018 va arrossegar moltes famílies a una situació de precarietat, aclaparades pel sobreendeutament i per la impossibilitat de fer front al pagament, en alguns casos, de béns tan essencials com l'habitatge. Tot i que els números macro ens demostren que les famílies han fet un gran esforç per reunificar deutes, per liquidar-los, en alguns casos, en la seva totalitat, i, en definitiva, per abaixar el nivell d'endeutament, moltes persones que es van veure afectades per aquella situació encara no se n'han pogut escapar. I avui ens trobem davant d'una altra crisi, provocada per la Covid-19 i per les conseqüències econòmiques que se'n deriven. Afortunadament, la resposta davant d'aquest escenari tan complex no és el mateix que es va tenir el 2008, ni des d'Europa ni des del Govern d'Espanya ni tampoc pot ser la mateixa des de Catalunya. S'han mobilitzat recursos sense precedents –des del Govern d'Espanya, 218.000 milions d'euros–, com mai abans. El Govern de l'Estat ha actuat com a agent econòmic actiu davant l'amenaça que representa la pandèmia, protegint famílies i el sector productiu. Més enllà dels ajuts directes, en termes de finançament s'han creat línies d'avals de l'ICO que han suposat 100.000 milions, dels quals el 98 per cent han anat destinats a pimes i autònoms, i també s'han habilitat avals de l'ICO per a famílies per import de 1.200 milions d'euros per cobrir, entre d'altres, préstecs destinats al pagament de l'habitatge. Per tant, una acció decidida del Govern d'Espanya per no deixar ningú endarrere. Però això no vol dir que, tot i els mitjans i els recursos mobilitzats, la problemàtica no segueixi existint. Després de més de deu anys d'aquella crisi terrible, quan començaven a remuntar l'activitat, ara la pandèmia torna a posar en greus dificultats especialment les famílies, els autònoms i les pimes. Per tant, cal buscar les fórmules per tal que aquells que puguin quedar bloquejats en les conseqüències d'aquesta situació puguin sortir-se'n. La moció que avui ens presenten va en aquest camí, entenem. A Espanya, de fet, ja existeix l'anomenat «benefici d'exoneració del passiu insatisfet, el qual permet que les persones físiques que són insolvents i que siguin deutores de bona fe puguin fer front al pagament dels seus creditors liquidant el seu patrimoni i quedar exonerades de les obligacions que no hagin pogut satisfer. Però la regulació per arribar fins aquí, per accedir a aquesta possibilitat, és confusa i no permet distingir diferents situacions d'insolvència que al nostre entendre haurien de tenir solucions diferents. Conscients d'això, el Grup Parlamentari Socialista al Congrés va presentar una proposició no de llei, el 20 de maig d'enguany, per promoure la reforma de la Llei concursal, a fi de diferenciar els deutors que tenen patrimoni embargable, i que, per tant, poden arribar a un acord extrajudicial amb els seus creditors per fer front al pagament de tot o part del seu deute, i aquells que no tenen patrimoni, i que es compta raonablement que no en podran tenir, i, per tant, es podrien acollir als beneficis de l'exoneració judicial sense necessitat de passar per tots els tràmits previs, que en alguns casos són un autèntic calvari. Per tant, recolzarem la moció que ens presenten, perquè entenem que, d'entrada, com ja hem dit, els tràmits per poder accedir als procediments d'exoneració no són fàcils ni entenedors per a moltes persones que es poden trobar en aquesta situació, i, per tant, crear oficines des d'on es pugui fer l'atenció a les persones que es puguin trobar en aquest punt, assessorar-les i fer-los un acompanyament en aquesta situació pot ser positiu –i, evidentment, fer-ne difusió, que és evident, no? Ara bé, de la proposta positiva hem de passar a la seva materialització, i caldrà veure com des d'aquest Govern, o des del nou, es pot impulsar. Vostès marquen un objectiu temporal de l'abril del 2021, nosaltres el veiem bastant inviable. Respecte al tercer punt, en què es demana, precisament, impulsar davant de les institucions, doncs, aquestes modificacions legislatives, entenem que és cap a on va la proposta que el Grup Socialista al Congrés ha presentat, i, per tant, també l'entenem positiva. I, per tant, entenem que s'obrirà aquesta reforma legislativa que permetrà el debat sobre l'abast i el contingut d'aquesta mesura que vostès proposen. I per això és pel que hem retirat l'esmena que inicialment havíem presentat, entenent que hi havia algun aspecte que s'havia de matisar, però, com hem dit, això no cal que ho fem ara aquí, sinó que, en el moment en què s'obri aquest debat al Congrés dels Diputats, ja es farà. Donarem, per tant, recolzament a aquesta moció, amb l'esperança que es compleixi i amb el convenciment que hem de trobar els mecanismes perquè davant de les crisis econòmiques –la que estem vivint i les que ens poden afectar– ningú hi quedi atrapat i perquè tothom tingui realment una segona oportunitat. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, té la paraula el diputat senyor Lucas Ferro.
Moltes gràcies. Diputats i diputades, consellera... Agrair al grup proposant la proposta que ens fa avui de moció. Segurament, hi ha un relat, no?, que ens diu que si muntes una empresa o et dones d'alta d'autònoms per emprendre un negoci, treballes molt, t'esforces molt, pagues els impostos quan toca, l'èxit està garantit, que és la forma positiva de dir que si fracasses és segurament perquè no has fet les coses bé. I jo crec que en l'actual situació hem de dir que això és, evidentment, fals, que molts autònoms i moltes pimes treballen més hores que un rellotge, i, tot i així, no els han anat bé les coses. I un pot dir: «Bé, ara, amb la pandèmia, pot haver-hi excuses. No, la pandèmia no és culpa de ningú que s'hagi donat d'alta d'autònoms ni de ningú que hagi obert una pime, però tampoc ho va ser la crisi del 2008. O tampoc ho és que un proveïdor et deixi un pufo perquè no et pagui, que et faci ensorrar l'empresa; com tampoc ho és que hi hagi autònoms que pateixen un accident de feina i s'hagin d'estar mesos sense treballar i acabin abocats a la ruïna; o com tampoc ho és que un empresari tingui un accident i tingui un sobrecost imprevist a què no pot fer front o que l'obliga a endeutar-se i el situï en una situació de fallida econòmica. I aquestes situacions es donen en el nostre país; ara amb més motiu, fruit de que, a més, tenim restriccions sanitàries que en molts sectors impedeixen el funcionament directe de l'activitat, o indirecte perquè ha caigut la demanda o perquè hi ha una crisi econòmica latent. Ara ho veiem amb molta més normalitat, però també volíem reivindicar que aquestes coses han passat durant tots aquests anys i que hi ha hagut en aquest país molts deutors de bona fe que, a pesar d'haver estat deu, quinze, vint anys treballant, s'han trobat acomiadats i sense casa i sense dret a dació en pagament, o endeutats de per vida i amb els seus béns embargats, i que no se'ls ha donat una segona oportunitat, que se'ls ha deixat moltes vegades sense casa, sense feina i amb un deute de per vida que els ha desterrat de la possibilitat de recuperar-se d'una fallida. I creiem, per tant, que és fonamental consolidar el dret a la segona oportunitat. No només conformar-se amb allò que ja tenim reconegut, sinó ser capaços d'avançar en el dret a la segona oportunitat i en fer-lo real. I en això compartim la tasca que queda pendent de les administracions d'obrir oficines, de fer-ne difusió, d'assessorar els ciutadans. Perquè quan un està en un procediment com aquest, també hem de dir que tot jurídicament se li fa una muntanya. Ningú està preparat jurídicament per assumir el que significa una fallida del seu negoci. Moltes vegades, més que les lleis, també ens manca l'assessorament jurídic, la capacitat de que la gent tingui un espai que li doni seguretat en el que ha de fer. Aquest espai l'ha suplert l'organització ciutadana molts cops: la Plataforma d'Afectats per la Hipoteca, el Sindicat de Llogaters, que quan la gent estava en situació de fallida han sigut els que han ajudat a negociar amb els bancs condonacions de deutes, reagrupament de deutes, etcètera. Però les administracions públiques han de fer aquesta tasca. De fet, és la seva tasca. I, per tant, agraïm aquesta moció. I un petit matís, perquè crec que estem en una situació en què fa moltes setmanes que discutim d'això: el dret a la segona oportunitat, en aquesta situació, és també un dret que cal construir pressupostàriament, perquè la majoria de gent que ara està en situació de fallida, ho està derivada de la situació sanitària que estem vivint. I, per tant, no només la crítica de que evidentment aquests ajuts que es donen perquè algú pugui sostenir el seu negoci i no entrar en fallida evidentment no es poden fer per sorteig i evidentment necessiten dotar-se pressupostàriament de forma adequada, sinó que també necessitem trencar amb l'austeritat. Inclús des d'un punt de vista utilitarista, inclús desprenent-nos de lo malament que ho passa la gent quan perd el seu negoci, hem de dir que tancar pimes avui o tancar autònoms avui ho pagarem pressupostàriament el 2021. I que aferrar-se a una dècima de dèficit avui és perdre recaptació el 2021. I que, per tant, hem de fer aquest esforç i hem de garantir que les institucions públiques evitin, precisament, que la gent hagi de recórrer a situacions de fallida econòmica en el seu negoci. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula la diputada senyora Maria Sirvent. Endavant.
Gràcies, president. Des de l'escó. Bé, la finançarització de l'economia i el creixement del deute global com a sortida o com a intentar reinventar un sistema que ja fa temps que fa fallida també té conseqüències en la vida de les persones. I, per tant, ens trobem amb situacions d'insolvència permanent de persones jurídiques i persones físiques, i tot això té conseqüències sempre en famílies i sobretot en les persones treballadores i més humils. En aquest sentit, avui, quan llegia la proposta d'Esquerra Republicana, feia una cerca a internet i trobava que el 16 de juny del 2020, d'aquest mateix any, ja el Govern anunciava, mitjançant una nota de premsa, que crearia un servei d'acompanyament als deutors i que, a més a més, aquest acompanyament es faria de manera que la Generalitat pogués començar a actuar abans del 31 de desembre de 2020, que és quan s'exhaureix la moratòria per a la presentació de concursos. La veritat és que anem tard. És 3 de desembre i encara no hi ha aquest servei d'acompanyament dels deutors. El que ens trobem és, en el penúltim Ple d'aquesta legislatura, una nova proposta de resolució, com tantes altres, que segurament quedarà en el calaix. La situació és complexa per a milers de persones i cal transformar un sistema que cada dia ens condemna més a vides de misèria i a aquestes insolvències permanents, sobretot també a la gent jove que ja no troba una altra oportunitat. Per tant, nosaltres votarem a favor d'aquesta proposta de resolució, però esperem que no sigui un altre dels acords que pren aquest Parlament com una mesura de maquillatge i no com una mesura real i efectiva que té conseqüències sobre la vida de la gent. Entenc que, precisament, l'informe o l'estudi previ del servei de la Generalitat em facilitarà la tramitació judicial en el cas de que un cas no hagi pogut arribar a un acord i arribi als jutjats, perquè arribarà amb major informació en benefici tant dels deutors com dels seus creditors. La participació del Col·legi de Notaris, de la procura, del Col·legi d'Advocats i...
Diputada...
...–sí, ja acabo, president– de les cambres, esperem que sigui sempre en favor precisament dels deutors, en aquests casos.
Gràcies, diputada. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Manuel Reyes.
Gracias, presidente. Consellera, diputados, diputadas, la Ley de segunda oportunidad se aprobó en el Congreso de los Diputados en julio del año 2015 siguiendo las recomendaciones de la Comisión Europea que había realizado el año anterior. Se trata de una ley que permite ayudar a personas, a autónomos que se encuentran en situación de extremo endeudamiento y, por lo tanto, necesitan poder tener una segunda oportunidad, no condenarlos a que no puedan retomar su vida, que no puedan volver a emprender, que no puedan volver a tener un trabajo en plenas condiciones, ¿no? Por tanto, se pretende ayudar a las personas y, por otro lado, se pretende también, en la medida de lo posible, que las deudas se puedan cobrar por parte de los acreedores. Son, sin duda alguna, tanto la Ley concursal como la Ley de segunda oportunidad, leyes inspiradas en principios éticos. Desde el Partido Popular estamos convencidos de que hay que seguir trabajando en esa línea de poder ayudar a las personas a que puedan reinventarse, que puedan volver a tener una oportunidad, que puedan volver a emprender. Y nosotros creemos que hay que volver a retomar esta ley, que hay que intentar que esa deuda pública que actualmente no se puede resarcir también podamos perdonarla en determinados casos. Por tanto, es importante ese cambio legislativo. También, desde el Partido Popular pedimos que eso…, o sea, personas que están en el paro que deciden emprender, durante los dos primeros años que tienen un nuevo proyecto, una nueva iniciativa, no tengan que pagar impuestos. Y, hablando de impuestos, creemos que es importante esa rebaja fiscal tributaria en todos los rincones de España: aquí en Cataluña, también en Madrid y en cualquier otro rincón de nuestro país. Y nos sorprende cómo Esquerra Republicana, en lugar de preocuparse por los impuestos, los tributos que pagamos los catalanes, se preocupa mucho más por los tributos y los impuestos que pagan los madrileños, ¿no? Nosotros no podemos compartir esa forma de trabajar del Govern de la Generalitat de Catalunya, más preocupado por lo que se hace fuera de nuestra comunidad que por lo que podemos hacer por el conjunto de los catalanes. Es más, Esquerra Republicana es una pieza clave en ese gobierno entre Sánchez, Iglesias y Rufián, y, por lo tanto, desde hace dos años y medio tienen la posibilidad de cambiar la legislación; tienen la posibilidad, en Madrid ustedes son socios clave. Por lo tanto, si el señor Rufián se lo pide a su socio Iglesias, estamos convencidos de que, como en otras ocasiones, podrá modificar la legislación y seguro que nos podremos encontrar todos. Por lo tanto, creemos que hay que seguir avanzando en esa línea de poder ayudar a esos autónomos, a esas empresas, pero bajando impuestos en Madrid y también en Cataluña. Gracias, president.
Gràcies, diputat. I finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Elena Fort. Endavant.
Moltes gràcies, president. Consellera, diputats i diputades, companys tots, en general a la nostra tasca de diputats i diputades trobem temes dels quals tenim més o menys coneixement, els treballem, els estudiem, ens informem, escoltem la gent, prenem posicionament, com hem fet tots ara. Alguna vegada, però, podem parlar de temes que hem viscut en primera persona, i avui per a mi és un d'aquests dies. Permeteu-me explicar-vos molt breument la història del meu pare. El meu pare era un agent d'assegurances. Va començar a treballar als setze anys en una agència; era una agència petita, familiar, on tot el tracte era personal, d'aquelles a l'antiga. Amb cinquanta molts anys, el seu propietari va jubilar-se i ell va quedar-se aquell petit negoci que tant estimava. Eren mitjans dels noranta i tot va començar a anar força bé, més o menys bé. Era la culminació de quasi tota una vida dedicada amb el cor a una feina que li agradava molt i que havia estat la seva única feina. Però aleshores, potser ho recordeu, va començar una pràctica d'expansió de les entitats bancàries, que passava des de vendre aspiradors, plats i també venien assegurances, ja sigui de cotxes o ja sigui amb el boom de les hipoteques que havien d'anar acompanyades de les corresponents assegurances de vida. Una política d'expansió que va arrasar la forma de gestió clàssica de les assegurances existents fins aleshores i que va matar tots aquells negocis, com el del meu pare, que eren petits i familiars. El meu pare, a prop dels seixanta, es va quedar sense res: ni present ni futur. I no només això, sinó que havia contret deutes per intentar reflotar aquell petit negoci que tant s'estimava i tenia encara per pagar una part de la hipoteca d'un pis petit que havia comprat i que era tot el que tenia. Ell va tenir, però, la sort de tenir una família que el vam aixoplugar, que el vam ajudar i que li va permetre arribar a la jubilació de manera bastant digna. Val a dir que la jubilació també que li va quedar tampoc va ser massa digna, però bé, vam arribar fins aquí. El meu pare va tenir aquest suport i vam poder fer un camí junts, però hi ha molta gent, moltes persones, molts pares i mares de família amb fills petits que s'han trobat o es troben en situacions com la que va viure el meu pare i que no tenen cap suport extern, ni tan sols cap possibilitat de redreçar i tornar a començar. La crisi del 2008, que tots vam viure; la crisi derivada de la pandèmia, que comença a acompanyar-nos i que tot just ens està explotant davant nostre, ens està deixant molta gent pel camí, massa persones que no només no tenen recursos, sinó que tenen deutes inassumibles. La normativa de la segona oportunitat, per tant, era i és, avui encara més, absolutament necessària. I és obligació inexcusable de tot poder polític posar sobre la taula totes les mesures possibles de suport i solució per a aquelles persones que necessiten aquesta segona oportunitat vital. Al cap i a la fi, si els seus ciutadans no se'n surten, tampoc ho farà el país. És per això que no podem més que donar suport a la moció presentada en tots els seus punts i agrair-vos-la. Als dos primers, atès que reforça el paper de la Generalitat com a administració de suport, acompanyament i informació als ciutadans per tal de que ningú perdi l'oportunitat d'emparar-se en les previsions legals. Tant de bo ho hagués tingut el meu pare en el seu dia! I en el tercer punt, en tant que es demana al Govern de l'Estat, que és el competent en aquest tipus de legislació, que millori i complementi la legislació actual, amb la previsió sobretot molt important d'incloure els deutes del dret públic, amb la modificació del règim dels béns inembargables, unificar les competències dels jutjats i a decidir exactament quin jutjat és el competent, i dotar de més pressupost aquestes administracions per donar suport als ciutadans que hagin d'emparar-se en aquesta llei. Per tant, votarem a favor de la moció. I jo personalment, i deixeu-me dir-vos-ho, votaré també per posar un petit gra de sorra al camí per tal de que ningú pugui tornar a viure el que va viure el meu pare. Moltes gràcies [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per pronunciar-se sobre les esmenes, té un torn de nou el diputat Orobitg. Endavant.
Bé; moltes gràcies, president. Bé, en primer lloc, un aclariment, perquè ho ha dit tant el portaveu de Ciutadans com el del Partit Popular. Nosaltres no som socis del PSC, però no ho som ni a Madrid ni a la Diputació de Barcelona. I, per tant, no s'equivoquin; nosaltres no tenim aquests pactes. Nosaltres podem fer acords puntuals amb diferents formacions polítiques per tirar endavant certes iniciatives legislatives, com abans han fet un acord Ciutadans i la CUP en relació amb una moció que ells presentaven. Per tant, aquest és el marc dels nostres acords amb diferents formacions polítiques, i més estrictament amb el Partit dels Socialistes de Catalunya, que em mereixen tot el seu respecte, però que les nostres maneres de fer, a dia d'avui, difereixen tan completament que és impossible que puguin anar associades, no? Per a la resta, agrair el bon to en general; a la diputada Ibarra, que retiri l'esmena, en congruència amb el marc legislatiu en el que ens trobem i les iniciatives que s'estan promovent a les diferents cambres legislatives. Felicitar-me que el Partit Popular canviï de parer i que, a diferència del que mantenia fins ara, doncs, entri en la dinàmica de canviar també..., de poder integrar, en aquest cas, en la dinàmica de condonació, també, tots aquells crèdits públics, fet a què fins a dia d'avui s'oposava. I lamentar que Ciutadans –i ho dic sincerament– s'oposi a aquesta moció, crec que pel fet que l'està promovent Esquerra Republicana. Vostès, les esmenes que ens han posat –i ho dic amb tot el respecte–..., és barrejar pomes amb peres. No té res a veure reforçar l'Administració de justícia, reforçar el torn d'ofici, amb lo que estem proposant. Vostès, com sempre, fan proselitisme electoral, doncs, intentant incidir en col·lectius amb la idea de que els acabin votant, donant a entendre que només vostès defensen les seves pretensions, i jo crec que és l'ànim col·lectiu de tots els grups parlamentaris que tots els professionals treballin en les millors condicions possibles. Per a la resta, escolti, que nosaltres, des de les administracions, promoguem el coneixement d'una llei i que la gent s'hi aculli no vol dir que els prenguem la feina als advocats, seran ells que hauran de portar les demandes. Seran els qui hagin d'auditar o els administradors concursals qui hagin d'administrar els concursos i, per tant, no ho farà l'Administració. No estem competint amb ningú. I congruència i coherència, tota. Que ens oposem a la concentració en certs jutjats de les clàusules sòl..., voldríem donar a entendre que vostès no entenen la diferència entre competència objectiva i competència territorial.
Diputat...
No té res a veure. Moltes gràcies.
Gràcies. Acabat aquest debat, suspenem la sessió fins a les tres de la tarda. Gràcies.
Bé, bona tarda, diputades, diputats. Reprenem la sessió amb el punt vint-i-tresè... [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'augment de la mortalitat a les fronteres espanyoles]] [[302-00270/12]] ...que correspon a la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'augment de la mortalitat a les fronteres espanyoles, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Ruben Wagensberg.
Gràcies, president. Diputats, diputades, el que està passant a les Canàries aquests dies, o aquestes setmanes, o ja aquests mesos, no és una emergència, perquè parlar d'«emergència podria servir per camuflar una situació que es tracta a nivell estructural, una situació que és global. I parlar d'«emergència el que ens pot fer és confondre i pensar que tot plegat és un accident. És un accident l'incendi a Mòria, és un accident que s'enfonsin alguns caiucs en el mar Mediterrani... I no, no és així. No són accidents. Si fem tota una traçabilitat –ho vam dir a l'anterior Ple–, descobrirem o veurem o ens adonarem que el model de vida del nord global no seria possible, no seria sostenible, sense una sèrie d'espoliacions de recursos, a nivell històric, però també, evidentment, actualment, a diferents països, amb guerres que es fan, etcètera. Com avui és, possiblement, l'última vegada que intervinc en aquest faristol, perquè s'acaba la legislatura, i com que segur que tots vostès, doncs, tindran temps ara que es dissol el Parlament, i tindrem unes campanyes electorals, doncs..., entre mítings i intentar rascar vots, segur que tindrem temps per llegir alguns llibres. I el que faré és intentar recomanar-ne alguns amb el temps que tingui, no? [[L'orador mostra a la cambra uns llibres.]] Aquest, Quién invade a quién, de l'Eduardo Romero, escrit durant la primera crisi dels caiucs, el 2007-2008, ens explica molt bé, doncs, com el colonialisme porta totes aquestes persones a haver de marxar. I en aquell moment, com el pla Zapatero, doncs, va intentar contenir totes aquestes persones. Està escrit el 2007, però podria haver estat escrit el 2020. Aquestes persones que marxen després es troben amb una frontera, la frontera sud de l'Estat espanyol, una de les fronteres més violentes del món. I us recomanaria molt aquest llibre, La frontera como método, que explica molt bé, doncs, com les fronteres, a banda de ser un obstacle per a totes aquestes persones que fugen de la guerra, també sovint són un negoci. Un negoci que el que fa és emmurallar els estats, com explica aquest altre llibre, Estados amurallados, soberanía en declive: com els estats s'estan convertint en una fortalesa sobre ells mateixos, a través d'aquesta construcció de fronteres. No trobem només persones que escapen per motius econòmics, també trobem persones que escapen de les guerres entre les persones refugiades, per exemple. Aquest llibre, molt interessant, de la Tica Font i de l'Eduardo Melero, explica..., Armas, negocio, política y opacidad, bàsicament, fa com una traçabilitat de totes les exportacions espanyoles d'armament del 2005 al 2017. I podem veure –l'altre dia vèiem, ahir, crec que era– imatges d'un altre infant al Iemen, amb signes evidents de passar fam. Doncs si fem una traçabilitat, per exemple, de les bombes que cauen al Iemen, veurem que moltes d'aquestes bombes han estat fabricades aquí, a l'Estat espanyol. O moltes de les bombes que s'utilitzen en conflictes com el de Síria, que acaben, per exemple, en mans de grups rebels o grups terroristes. Segur que hi ha una altra política o un altre tipus de polítiques de seguretat i per la pau. I en aquest llibre, del Jordi Calvo, del Centre Delàs, en fa una proposta, i també, per tant, us el recomano. Aquesta moció que estem parlant avui parla d'impulsar polítiques que no són res més que taps, petits taps per intentar tapar fuites d'aigua d'un model que està fent aigües. Per tant, hem de ser molt conscients que el que avui aprovem aquí, aquest corredor humanitari –si es torna a aprovar, evidentment–, doncs, és una eina essencial per salvar vides, però no és una eina que vagi a l'arrel del problema. Aquests dies a Canàries, si heu vist imatges, veureu la gent de Salvamento Marítimo desbordada. I com, fins i tot, hi ha ciutadans de les Canàries que insulten: ¿Por qué venís aquí a rescatar?, ¿por qué estáis rescatando a estas personas? Els reben a insults. Un llibre molt popular i conegut, que segurament alguns de vostès ja hauran llegit, La condición humana, de Hannah Arendt, explica molt bé com moltes vegades no necessàriament cal ser el responsable de les situacions; que, simplement, amb el seu silenci, es converteixen en còmplices. I, per tant, ens convertim, tots plegats, també, en responsables de que aquestes persones que vinguin, aquests desconeguts, acabin rebent odi per part nostra. Com ho explicava molt bé Zygmunt Bauman, també, en aquest mític llibre: Desconeguts a la porta de casa. Com la por al desconegut, a vegades, ens fa, doncs, engendrar l'odi i la violència contra aquestes persones. I amb aquests quaranta segons que em sobren, una lectura molt interessant, que crec que podríem tenir alguns de nosaltres, doncs, durant aquests dies que venen ara. És un recull d'articles del Mark Fisher, que és un crític musical, de pel·lícules, de cinema, que, a través d'aquestes crítiques a nivell cultural, doncs, fa un retrat molt bo i molt precís de, possiblement, podríem dir, com hem arribat fins aquí, com aquesta societat neoliberal ha portat a generar tanta violència entre tantes persones. Mireu, la legislatura vinent, segons diuen moltes enquestes, és possible que entrin grups declaradament feixistes en aquesta cambra. Aquest llibret segurament també us l'heu llegit molts: Facha. Aquest llibre el que ens explica és que potser el feixisme ha entrat més aviat del que ens pensem a les nostres vides. Ha entrat més aviat del que ens pensem, també, en aquest Parlament. Com funciona el feixisme i com ha entrat a les nostres vides. Gràcies.
Gràcies, diputat. Per defensar les esmenes presentades, té la paraula, en primer lloc, i en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Susanna Segovia. Endavant.
Moltes gràcies, president. Diputats, diputada..., diputades, perdó. [[L'oradora riu.]] Crec que val la pena començar agraint la intervenció del diputat Wagensberg, perquè realment és una bona manera de fer una intervenció, fent recomanacions de llibres, que crec que els que no hàgim llegit, segurament, faríem molt bé de llegir, perquè, realment, el tema del que parlem no és ni senzill, ni ràpid. I, efectivament, és una emergència, una urgència que surt del no-res. Jo sí que em permetré fer una mica de recompte del que ha anat passant en els darrers mesos, com a mínim, no? Hem vist avui que novembre ha marcat un rècord d'arribades d'immigrants a Canàries històric, de més de vuit mil persones –8.157, en concret–, que suposa una mitjana de 272 arribades diàries el passat mes. Al llarg del 2020 es calcula que han sigut més de vint mil persones, les que han arribat a les costes de Canàries. Entre octubre i novembre, això, l'arribada a Canàries, va suposar el 69 per cent de totes les persones migrades que arriben a Espanya. De fet, vam veure el campament d'Arguineguín, pensat per a quatre-centes persones, que va arribar a tenir gairebé tres mil persones en diversos dies. Per tant, una xarxa d'acollida completament desbordada, completament sobrepassada, amb milers de persones amuntegades i en condicions infrahumanes, sense poder veure els seus familiars, veient com la policia els impedia el contacte amb la gent de fora, però també veient com la policia impedia que els periodistes i que els fotògrafs poguessin fer la seva feina de testimoni, de fer-nos arribar fins aquí, fins a la comoditat de casa nostra, el drama que s'està vivint a les Canàries. La policia no ho va aconseguir, efectivament, ho han pogut veure. I des d'aquí ho volem condemnar. Ho volem condemnar claríssimament. No hi ha excusa pel que passa a la frontera sud. No hi ha cap excusa. Ni pels morts de la Mediterrània, pels morts al nostre mar. Més de cinc-centes persones, les que portem només en la ruta que arriba fins a la costa sud d'Espanya. Les polítiques de fronteres de la Unió Europea són un crim humanitari, i s'ha de poder dir amb totes les paraules: aquestes polítiques frontereres són un crim humanitari. La resposta davant d'una de les majors crisis humanitàries que hem viscut d'aquest segle, i, en part, del segle passat, no pot ser tancar fronteres, militaritzar-les i criminalitzar la gent que arrisca la seva vida per poder arribar i tenir una nova oportunitat d'una vida millor, d'una vida digna, d'una vida en pau. Hem vist milers i milers de famílies creuant el mar, arriscant la seva vida, milers d'ells perdent la vida en algun dels centenars de naufragis que es produeixen. I quan arriben la resposta és de portes tancades, de rebuig i de condicions inhumanes. És una crisi global, democràtica i de drets humans. És una crisi moral i és una crisi d'ètica. La Unió Europea i els seus estats membres continuen sense donar la resposta política i humanitària que requereix aquesta dramàtica situació. Nombroses ONGs de drets humans, com Metges sense Fronteres, Amnistia Internacional o Human Rights Watch ho han denunciat repetides vegades: la inacció i la culpabilitat de la Unió Europea front a les morts, front al drama de la migració a través de la Mediterrània, on dels milers i milers de persones que creuen el mar moltes s'ofeguen i moltes arriben a uns campaments amb unes condicions dignes que mai arriben. Nosaltres volem condemnar aquesta deixadesa de funcions i aquesta vulneració de drets humans per part de la Unió Europea i tots els seus estats membres. I també a Canàries, sí. També el que hem vist a Canàries és una resposta que no ha estat a l'alçada del que hauria d'haver estat una resposta humanitària. Nosaltres, des d'En Comú Podem, hem estat claríssims en el nostre plantejament. Nosaltres hem demanat garantir condicions dignes i amb respecte pels drets humans a les persones que arriben a la frontera sud, poder agilitzar els trasllats a la península per assumir, de manera col·lectiva, el repte com a país. Cal acollir dignament i cal acompanyar en el trànsit migratori. També volem apostar, i demanem vies legals i segures, per solucionar la crisi migratòria. I això, segurament, passa per revisar el reglament de la llei d'estrangeria. Algunes mesures com, per exemple, la possibilitat de sol·licitar l'asil en ambaixades, revisar els criteris de concessió de visats i repensar els visats per ocupació poden ser part de la solució. Sens dubte, mereix una reflexió més gran. I la llei d'estrangeria és un dels principals impediments per les vies segures d'arribada al nostre país. Nosaltres rebutgem –i l'hi hem fet arribar així al Ministeri de l'Interior– les deportacions ordenades que van passar el passat 10 de novembre, amb una deportació a Mauritània, i que avui dia continuen amb la reactivació de deportacions al Marroc des de les Illes. És cert que s'ha arribat tard, que hi ha mesures que, tot i així, s'estan implementant com, per exemple, una partida extraordinària de la vicepresidència de Drets Socials, de 10 milions d'euros, per atendre els menors estrangers que han arribat. Però l'Estat ha de tenir –i avui hem aprovat uns pressupostos que ho han de permetre– els recursos suficients per donar una resposta humanitària d'alçada a aquesta crisi que s'està vivint a la frontera sud de l'Estat espanyol. Però cal reactivar també la solidaritat dels territoris. Hem pogut veure, aquesta setmana, com Barcelona s'ha ofert a acollir aquestes cinquanta persones. Nosaltres demanem, des d'aquí –i és l'esmena que hem fet en aquest sentit–, que la Generalitat sigui proactiva, també, a l'hora d'oferir aquest circuit de xarxa d'acollida per ser corresponsable de la situació que està passant a la frontera sud i poder donar-hi una resposta. No hem aconseguit que altres esmenes s'acceptin, ens hagués agradat poder ser més, poder sumar més, però donarem suport a...
Diputada...
...part dels punts d'aquesta moció. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Susana Beltrán. Endavant.
Gràcies. Diputat d'Esquerra Republicana de Catalunya, els últims dies de legislatura estem d'acord amb vosaltres que hi ha hagut inacció del Govern d'Espanya, i no només inacció del Govern d'Espanya, sinó també descoordinació dels diferents ministeris del Govern d'Espanya per actuar davant d'una allau migratòria que ha desbordat. Però el fet de que hagi desbordat a les Canàries..., no per això era imprevisible. Era previsible, ens ho estaven dient entitats diferents, estaments polítics també, que això havia d'arribar. I, malgrat això, no es va fer suficient o no es va fer pràcticament res per impedir aquesta crisi humanitària de proporcions molt doloroses per a tots nosaltres. Per això, nosaltres, en el Congrés dels Diputats hem presentat un pla de contingència que esperem, doncs, que els diferents grups hi donin suport. Que, bàsicament, el que fa és demanar que hi hagi un sistema de coordinació entre ministeris. Això no pot tornar a passar. I està bé que ens recomaneu llibres per a aquest Nadal, però tenim una emergència humanitària que hem d'afrontar ja. Hi hem d'actuar ja. I per això aquest pla de contingència, on hi hagi una coordinació dels diferents ministeris, on hi hagi també un pla de reubicació nacional de tots aquests immigrants que arriben en condicions molt extremes. És evident que una comunitat autònoma no pot fer front, per ella sola, a aquesta allau. I, per tant, necessita la solidaritat de la resta de comunitats autònomes. Volem, també, lideratge. Que Espanya tingui un lideratge a la Unió Europea i faci entendre als altres socis europeus que les fronteres del sud són un problema per a tots. I que cal solucionar i cal prendre mesures entre tots perquè sigui més fàcil. Que ens cal, també, des d'un punt de vista europeu, un pla per desarticular les màfies. Que, sovint, a vegades, s'obliden d'aquest fet. Màfies que promouen la immigració irregular. I, per tant, també necessita una resposta europea en aquest sentit. I, al mateix temps, i per aquí també anaven les nostres esmenes, no només cal una acció nacional, diguéssim, i europea, sinó també cal una acció autonòmica. Cal reforçar les polítiques socials aquí a Catalunya per atendre els col·lectius vulnerables que ja hem parlat alguna vegada; col·lectius vulnerables, siguin migrants o no siguin migrants. Per què? Doncs perquè la pobresa extrema i la manca de suficient atenció és comuna a totes elles. Jo porto dies parlant amb diferents persones, persones que tenen noms i cognoms, que són autèntics drames humans i que estan desateses per l'Administració catalana. Cal donar resposta a tot això. És molt probable, és gairebé segur, que en els propers mesos la bossa d'extrema pobresa a Catalunya augmentarà –augmentarà. I cal donar resposta a tot això. La renda garantida de ciutadania no funciona –no funciona prou bé–, l'habitatge social no funciona, les polítiques de formació tampoc funcionen. Hi ha tota una sèrie de persones que porten anys a Catalunya i que estan en una situació d'extrema pobresa i molt malament. Què està fent el Govern de la Generalitat? I, en aquest sentit, també l'hi dic: nosaltres no confiem en aquest Govern, que ha tingut l'oportunitat de demostrar que podia atendre totes aquestes persones, que podrien haver estat les seves prioritats –la salut, l'economia, les polítiques socials–, però que, després, el que hem vist és malbaratament de diners, hem vist sospites de corrupció altíssimes –el senyor Vendrell, per exemple, que afecta directament la conselleria d'Afers Socials, que està dirigida per Esquerra Republicana de Catalunya– i una mala gestió en tots els temes socials que afecten directament les persones. Ha arribat el moment que hi hagi un canvi de govern, un govern moderat, i que les seves prioritats siguin la sanitat, l'economia, els afers socials i no altres qüestions que preocupen l'actual Govern separatista. Gràcies.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula, per fixar la seva posició, el diputat senyor Ferran Pedret. Endavant.
Bé, gràcies, president. Consellers, diputades i diputats, em sumo a l'agraïment per la intervenció del senyor Wagensberg –que jo crec que farem bé de prendre nota d'algunes de les lectures que encara no havíem fet–, i també li agraeixo que, en aquesta ocasió i en d'altres, en comissió, normalment, hagi intentat aprofundir una mica en un assumpte molt complex que té, efectivament, causes estructurals que van més enllà de les situacions puntuals que es puguin produir i que puguin tractar-se com una emergència puntual. I, lamentablement, he de dir que la forma de debatre en els parlaments no facilita especialment –fora, potser, de les comissions d'estudi– que es pugui aprofundir com s'hauria d'aprofundir en els temes que vostè planteja, i que, certament, són els que cal plantejar quan parlem d'aquests temes. Mirin, fa poc va passar desapercebuda, o relativament desapercebuda, una efemèride trista. L'1 de novembre passat es van complir trenta-dos anys de la primera mort plenament documentada d'una persona migrant que provava d'arribar a territori europeu travessant l'estret. Es tractava d'un jove natural de la ciutat de Nador, de vint-i-tres anys, que havia pagat 35.000 pessetes per provar d'arribar a les nostres costes. I aquest és el primer cas que es va documentar plenament; òbviament, no el primer, probablement, però sí el que es va documentar plenament. D'aleshores ençà, set mil persones han perdut la vida intentant travessar l'estret. Són xifres que provenen d'un estudi d'Andalucía Acoge, amb dades de l'Organització Internacional per a les Migracions, i que, en principi, no recullen dades relatives a la ruta de les Canàries. Per tant, estem parlant... I això és només la ruta que l'Organització Internacional per a les Migracions en diu «mediterrània occidental. Hi ha la ruta central, hi ha la ruta que uneix Turquia amb Grècia, i, per tant, estem parlant de xifres realment colpidores, sobretot, quan pensem que al darrere el que hi ha són vides humanes, són persones. El primer que cal dir és que no existeix tal cosa com un efecte crida d'una legislació suposadament laxa en matèria d'estrangeria, ni tampoc existeix un efecte dissuasiu d'una legislació més dura. Ho dic per aquells que es colpegen el pit demanant més duresa, més mà dura, en matèria de legislació d'estrangeria. Amb la mateixa llei d'estrangeria, abans del 1995 hi havia uns fluxos migratoris cap a Espanya que avui en dia ens semblen absolutament baixos, pràcticament inexistents, i després del 1995, que crec que es pot considerar el punt d'inflexió, van començar a incrementar-se notablement, amb la mateixa llei, la del 1985. Amb la mateixa llei d'estrangeria, la del 2000, reformada el 2001, en el cicle de bonança econòmica previ a la crisi del 2008, arribaven moltes més persones estrangeres que les que marxaven. I, en canvi, amb la mateixa llei d'estrangeria entre el 2009 i el 2015 marxaven d'Espanya més estrangers dels que entraven. Amb això vull dir que els fluxos migratoris tenen molt més a veure amb les expectatives de la persona que pren la decisió d'emigrar, amb la situació del cicle econòmic en el país d'emissió i en el país d'acollida i amb les condicions sociopolítiques, socioeconòmiques d'ambdós països, que no pas amb legislacions més o menys dures. Això per rebatre d'una vegada aquestes forces polítiques que estan intentant fer d'una autèntica catàstrofe humanitària, que té, efectivament, causes estructurals, causes polítiques i econòmiques, però que estan intentant fer d'això un trampolí per al seu ascens polític, incitant a l'odi, incitant a la xenofòbia, com aquests dies, si no avui mateix, està fent un personatge conegut a les Canàries. Prefereixo no esmentar-los. Però, en qualsevol cas, quan ells demanen un bloqueig naval, quan ells tenen una idea tan poc original –que la va tenir ja un ministre italià de Berlusconi–, que és la de rebre a canonades aquestes embarcacions, els hem de dir que de cap de les maneres, que el que cal fer és salvar vides al mar. Després la legislació d'estrangeria indicarà què cal fer conforme a la situació administrativa de cadascú, i el que cal és garantir les condicions perquè realment tothom es pugui acollir a les previsions de la legislació ordinària –la de l'ordenament intern–, a les disposicions comunitàries i als tractats internacionals subscrits. I és veritat –i no voldria que s'acabés el temps sense dir-ho– que el que ha estat passant al moll d'Arguineguín, i en general a les Canàries, és un cas de resposta lenta i potser descoordinada a una situació que, efectivament, s'explica per una concentració enorme d'arribades en un termini molt curt de temps: hem de pensar que més de 13.200 arribades entre octubre i novembre, quan les Canàries el 2019 havia rebut només 2.698 arribades per mar... Per tant, 13.200, un increment, el 2019 respecte al 2020, de més del 1.020 per cent, que jo crec que hagués desbordat qualsevol dispositiu i qualsevol servei; cosa a la qual s'ha posat remei tard, però és veritat que s'hi està intentant posar remei amb mesures de caràcter estructural i no només provisional. Així que, en fi, jo crec que ens queda encara molt per debatre, però, sobretot, és molt urgent actuar ja. Gràcies.
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la paraula el diputat senyor Carles Riera. Endavant.
Sí; gràcies, president. Bé, tal com s'ha dit, estem davant d'un problema de naturalesa estructural, d'una crisi humanitària, d'una emergència humanitària de dimensions tràgiques i de naturalesa, efectivament, estructural. Precisament, perquè respon a un model estructural de gestió dels seus interessos econòmics i geopolítics, per part de la Unió Europea i de l'Estat espanyol, a les zones en conflicte, a les zones de les quals provenen, principalment, aquestes persones migrants; perquè respon a aquestes polítiques extractivistes del capital i d'aquests estats i de la Unió Europea en aquestes zones de conflicte; perquè és el resultat del canvi climàtic i de la crisi climàtica i l'emergència climàtica que està generant el model de desenvolupament capitalista en moltes zones del món, i perquè és el resultat i la conseqüència de profundes i greus desigualtats que venen ja de l'època colonial i que no s'han revertit. Tot això, òbviament, genera una crisi humanitària de magnituds enormes. Tinguem en compte que això té com a conseqüència que les migracions es produeixen en una situació d'un enorme risc, d'una gran vulnerabilitat i fragilitat i d'una situació estructural de vulneració dels drets humans. Vull posar l'accent en que el problema no són les migracions. Les migracions s'han produït sempre, formen part de la nostra realitat, d'una realitat que, a més, és un dret. El dret a migrar és un dret inqüestionable. I, d'altra banda, òbviament, la nostra necessitat també d'acollir aquesta migració, no només el nostre deure moral, ètic, social i polític, sinó la nostra necessitat d'acollir-la. El que genera aquest problema estructural no és només la intensificació, potser, d'aquestes migracions, sinó la situació de vulnerabilitat, de fragilitat i de vulneració dels drets humans. I és per això que, efectivament, considerem que l'Estat espanyol, que la Unió Europea, que Catalunya tenen el deure, l'obligació moral, ètica i política d'acollir –d'acollir–; d'aixecar fronteres i d'acollir. Això requereix, òbviament, derogar la llei d'estrangeria, tancar els CIEs, obrir les fronteres a les persones que venen en cerca d'asil, d'acollida. I una qüestió molt important –i acabo, president–: el que també cal és una política d'inclusió i d'integració. Perquè si ja és un repte i un enorme risc arribar, després encara ho és igual o més sobreviure, degut a la precarietat i al racisme institucional amb què aquestes persones han d'enfrontar les seves vides. Per tant, per tot això –gràcies, president, pel temps–, donarem suport a la moció.
Gràcies, diputat. En nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Daniel Serrano.
Gracias, presidente, desde el escaño. En política, el fondo y las formas son importantes. Y el hecho de que a todos los presentes nos preocupen y nos conmuevan las imágenes que normalmente vemos desde aquí, por televisión, de seres humanos desesperados intentando alcanzar las costas españolas en busca de una vida mejor en un peligroso viaje que no pocas veces acaba en tragedia..., el hecho de que nos conmueva y nos preocupe no quita que las formas no sean importantes. Y digo esto porque creo importante hacer dos consideraciones. La primera es que el grupo proponente, socio prioritario del Gobierno de España, bien podría haber presentado esta moción en el Congreso de los Diputados, donde a buen seguro, supongo, que el Gobierno de coalición, el Gobierno más progresista de la historia y el Gobierno que no se deja a nadie atrás, les apoyaría la moción. Y digo esto porque cuando otros hemos gobernado España se nos ha acusado de insensibles, de no estar pendientes de esta tragedia e incluso de tener políticas que la propiciaran. Y ahora que ocurre, y que gobiernan otros, no observo el mismo lenguaje y se habla de culpables y de responsables de forma abstracta. Ahora gobierna el Partido Socialista y el partido de la señora Segovia, y el Ministerio del Interior lo dirige quien lo dirige, y el Ministerio de Exteriores, alguna responsabilidad tendrán también en esta tragedia; o no, o va más allá de las cuestiones ideológicas. Y es un problema estructural, no solamente en los países de destino, en los países de origen también. No se hablará de las mafias en esta moción, y creemos que hay aspectos..., que la moción cojea en ese sentido. Y la segunda consideración es que una tragedia de estas características no se puede despachar con los trazos de brocha gorda, con los que ustedes emplean en la moción. Porque, si no, al final lo que podemos pensar algunos grupos parlamentarios, y no sin razón, es que en realidad a ustedes esta tragedia, no digo que nos les importe, pero no es el principal objetivo. El principal objetivo es traer a este Parlament de Catalunya mociones que consigan una mayoría parlamentaria que criminalicen al Estado español, y al final eso es, realmente, su único objetivo. Y así, en realidad, ustedes no se convierten en parte de la solución, sino que, si no se convierten en parte del problema, por lo menos no contribuyen a encontrar conjuntamente la solución. Por tanto, creo que, sin perjuicio del fondo, son muy importantes las formas y las formas que se utilicen en la moción. Y eso que no es mi partido quien gobierna España, pero creo que no son las formas más adecuadas para intentar no solamente detectar el problema, sino intentar buscar soluciones entre todos. Y su moción me da la impresión de que no busca eso, sino simplemente busca el objetivo –habitual, por cierto– de criminalizar al Estado español; da igual la materia, ahora es con esta tragedia, pero seguramente será por otras muchísimas materias. Criminalizar al Estado...
Diputat...
...español para lograr conseguir su objetivo, insisto, de presentarse a las elecciones como los partidos políticos que buscan –que buscan..., solamente buscan...
Diputat, se li ha acabat el seu temps.
...criminalizar al Estado español. Gracias.
En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula ara la diputada senyora Aurora Madaula. Endavant.
Bé, bona tarda, moltes gràcies. Diputats, consellers, aquest mateix dilluns la premsa grega es feia ressò del fet que l'Estat espanyol sigui el país europeu que s'oposa amb més energia a sancionar Turquia. I em diran: quina relació té aquesta qüestió amb el tema que ens ocupa? La resposta és fàcil: tota. Perquè a vegades, quan abordem la qüestió dramàtica de com una part de la immigració arriba en condicions dramàtiques a les fronteres sud de l'Estat espanyol, correm el risc d'abordar la qüestió de manera finalista, en clau, estrictament, d'acció humanitària, i és evident que cal cercar solucions humanitàries, solucions polítiques en aquell precís moment: garantir els drets elementals dels que arriben, l'atenció sanitària, l'atenció lletrada, psicològica, l'allotjament; però hi ha qüestions prèvies –hi ha qüestions prèvies–, algunes exposades, i altres que queden ocultes, que ens expliquen per què aquestes situacions es produeixen i es seguiran produint si no fem res. I és aquesta aliança perversa, essencialment antidemocràtica, entre Turquia i l'Estat espanyol. És un d'aquests exemples. És cert que el conjunt de la Unió Europea paga. Europa paga a Turquia per ser el «poli dolent amb la immigració no regulada, però fins i tot en aquest mapa de complicitats injustificables l'aliança turcoespanyola brilla amb llum pròpia. És una aliança comercial que posa especial èmfasi en la venda d'armes i, sobretot, és una aliança geopolítica que dibuixa el pitjor mapa que podríem imaginar, el de la conculcació dels drets humans, dels principis democràtics individuals i col·lectius. Perquè els pactes comercials, els proveïments militars van en la direcció de repetir la història, la pitjor història, que és l'extermini a Armènia. Davant d'això, una i mil vegades els repetirem que volem que Catalunya sigui el far d'una Europa en la promoció, coneixement i reconeixement dels drets humans a Armènia, a Xipre i a la frontera sud de l'Estat espanyol. Perquè aquesta política, aquesta geopolítica de destrucció de drets que practica l'Estat espanyol, i que té una dimensió global, acaba tenint una concreció local. Quan un jutge de Ceuta arxiva la causa contra setze guàrdies civils acusats de causar la mort per imprudència greu, per negació d'auxili, de quinze immigrants que miraven d'arribar nedant a la frontera del Tarajal, no es produeix una acció vergonyosa i aïllada, no només, sinó que s'actua amb els mateixos principis que inspira i pregona la geopolítica que practica l'Estat espanyol, amb indiferència si el presideix el senyor Rajoy o el senyor Sánchez amb el vicepresident Iglesias. La mateixa política estatal, governi qui governi, que manté oberts els CIEs, encara que van dir que els tancarien, que correspon a l'Estat espanyol de tancar-los, però que el Govern català, les institucions catalanes –el Govern i aquest Parlament– han demanat en reiterades ocasions que els tanquin. Ens hem cansat de dir que els drets humans no es poden defensar per trossets: o es respecten tots o no se'n respecta cap, i això fa l'Estat espanyol. Aquesta és una moció ben intencionada, i, encertadament, posa el focus en aquesta part petita del trencaclosques immens que és la predemocràcia espanyola. Condemna les morts dels migrants al mar de l'Alboran, a l'estret de Gibraltar, a les Illes Canàries, i considera que no són cap tragèdia, sinó el resultat concret i inevitable de les polítiques assassines dels estats membres de la Unió Europea, i en concret del Govern espanyol. Reprova la inacció humanitària de l'actual Govern de l'Estat i, concretament, davant de l'auge de la mortalitat de les seves fronteres. Davant d'aquesta política, aquesta acció política greu i irresponsable de l'Estat, ens toca reiterar i contraposar l'oferiment del Govern de Catalunya per establir aquests corredors humanitaris per als desplaçaments forçats, i que hem aprovat en reiterades ocasions en aquest Parlament. No ens cansarem d'exigir al Govern espanyol, al Gobierno español la fi de la vulneració dels drets humans en la gestió migratòria de les seves fronteres, tal com ha denunciat reiteradament Human Rights Watch. Per tot això, i com no podia ser d'una altra manera, donarem suport a aquesta moció. Per acabar, però, volem insistir en el fet que no tenir competències en aquestes accions, sobre aquesta qüestió, no ens pot fer oblidar les capacitats polítiques d'actuació concreta per pal·liar els efectes de situacions greus de crisi humanitària, però deixen al descobert de forma crua que només serà des d'un estat propi que podrem servir i obeir completament i global allò que ens imposa i ens proposa una acció política fonamentada en fer efectius tots els drets arreu i per a tothom. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. I en darrer terme, i per pronunciar-se sobre les esmenes presentades, té un torn de nou el diputat Wagensberg.
Gràcies, president. Diputats, diputades, consellers, primer, abans de res, agrair el to de la majoria de vostès. Lamentar que no s'aprovin tots els punts per totes les forces per algunes paraules. Dir que nosaltres hem volgut mantenir el fet de «polítiques assassines, tal com s'expressava, en aquests termes, i, de fet, ho vam copiar exactament del comunicat de Metges sense Fronteres, perquè creiem que és important dir les coses pel seu nom; dir les coses pel seu nom és el que no ens farà pal·liar la responsabilitat que tenim en tot plegat, i és per això que no ho hem volgut eliminar. Junts per Catalunya ha tret un tema molt interessant, i que no ens dona temps a tocar, que és el tema de l'externalització de les fronteres. Ha parlat del cas, doncs, de la Unió Europea amb Turquia; també podríem parlar del cas de l'Estat espanyol amb Marroc, o el cas de la Unió Europea i la participació directa, en aquest cas, també, de la guerra civil que hi ha a Líbia en aquests moments. A Ciutadans, dir-los que les seves esmenes, possiblement, amb totes les mocions que hem fet aquesta legislatura, és la que hem estat, potser, una mica més a prop. Crec que han tingut un enfoc prou bé, però..., i s'ha vist ara també en la seva intervenció al faristol, i disculpi, que sovint s'utilitzen paraules que generen una mena d'imaginari col·lectiu que no afavoreix, com per exemple parlar d'«allau quan estem parlant de l'arribada de persones que estan intentant salvar la vida; no podem parlar d'una «allau que causa un problema a les nostres fronteres. Crec que hem de ser molt curosos tots amb aquest vocabulari. I, per acabar, dir-li al senyor diputat del Partit Popular, que ha hagut de fer tombarelles, com aquella emoticona de WhatsApp que surt un noi i una noia fent la vertical, doncs, per no votar aquesta moció, que jo crec que no se l'ha llegit, perquè, efectivament, era duríssima amb el Govern espanyol, parlava de «polítiques assassines, i que crec que vostè també ha viscut a un altre planeta, potser, o hi viu, perquè hauria de ser conscient que cada cop que vostè, que jo, que qualsevol d'aquestes persones d'aquesta cambra agafa un cotxe, estem comprant unes morts, estem comprant unes guerres; de la mateixa manera que quan comprem la roba que portem, que quan cada matí [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] –ja acabo, president– bevem un cafè fet a Llatinoamèrica amb un preu que no és del tot just, o simplement amb els telèfons mòbils que portem a les nostres butxaques. Ser conscients d'això és el que ens farà, potser, arribar a l'arrel d'aquest problema. Gràcies.
Gràcies, diputat. [[Interpel·lació al Govern sobre la vulneració dels drets fonamentals del nen en el sistema educatiu català]] [[300-00339/12]] Acabat aquest debat, passem al següent punt, i comencem amb les interpel·lacions. En concret, amb la interpel·lació al Govern sobre la vulneració dels drets fonamentals del nen en el sistema educatiu català, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Exposa la interpel·lació la diputada senyora Sonia Sierra.
Gràcies, senyor president. Bona tarda, diputats, diputades, conseller. Una de las muchas mentiras que se utilizan para defender la mal llamada «inmersión lingüística es decir que es el único sistema que garantiza la cohesión social y la igualdad de oportunidades. Esto, de entrada, es absurdo, porque si tenemos en cuenta que este sistema solo se aplica en Cataluña, sería tanto como decir que en el resto del mundo no existen ni la cohesión social ni la igualdad de oportunidades. Pero es que, además de absurdo, es mentira. De hecho, el sistema educativo catalán es absolutamente clasista: si tienes dinero, te puedes educar en más de una lengua vehicular, y, si no tienes dinero, te tienes que conformar con una educación solo en catalán. Miren, les voy a poner unos ejemplos. [[L'oradora mostra a la cambra diversos fulls.]] Montessori Palau, que defiende la teoría de la lengua materna, como nosotros, y tienen diferentes lenguas vehiculares. Colegio Ágora: ofrece una verdadera educación plurilingüe en la que las lenguas vehiculares son el inglés, el catalán y el español, que es justo lo que propone Ciudadanos, por cierto, y es lo mismo que ofrece SEK-Catalunya. Y aquí tenemos el Liceo Francés, que es donde Jordi Pujol decidió llevar a sus hijos, y tienen cuatro lenguas vehiculares: francés, español, catalán e inglés. Es decir, que si quieres educarte en español te tienes que ir al Liceo Francés, lo cual no me digan que no es raro. Después tenemos también Aula, que es donde Artur Mas decidió llevar a sus hijos, y tienen cuatro lenguas vehiculares: el catalán, castellano, francés e inglés. Y tenemos también La Miranda, que es donde José Montilla llevó a sus hijos, y tienen tres lenguas vehiculares: el español, el catalán y el inglés. Y así podría seguir, porque esto es lo que hacen todos los centros privados, que, además, lo utilizan como reclamo publicitario. Claro, centros privados a los que la mayoría de los catalanes no pueden acceder. Y la verdad es que es muy raro que la inmersión lingüística sea tan buena como ustedes dicen, pero que los centros privados opten por un sistema plurilingüe como el que propone Ciudadanos; es muy raro que la inmersión lingüística sea tan buena como ustedes dicen, pero las personas que tienen dinero opten por llevar a sus hijos a unos colegios que tienen el modelo que propone Ciudadanos. Pero lo más raro de todo es que los defensores de la inmersión lingüística, como Jordi Pujol, Artur Mas y José Montilla, defiendan la inmersión lingüística para los hijos de los demás, porque para los suyos no la quieren, para los suyos quieren el modelo que propone Ciudadanos. Es que, de hecho, incluso su jefe, el señor Oriol Junqueras, no quiere la inmersión lingüística en catalán para sus hijos. ¿Cómo nos vamos a creer que es un sistema tan bueno si ni tan siquiera su jefe lo quiere para sus hijos? ¿Por qué son ustedes tan clasistas que imponen a los niños catalanes un sistema monolingüe mientras permiten que los ricos sí puedan tener un sistema plurilingüe? ¿Esa es la manera que tienen ustedes de perpetuar las élites económicas y sociales? Porque eso es el sistema educativo catalán: formación plurilingüe para los que tienen dinero, inmersión en catalán para todos los demás. Y, miren, les decía que la mal llamada «inmersión lingüística, lejos de garantizar la cohesión social, es un modelo discriminatorio, que vulnera derechos fundamentales del niño. La UNESCO reconoce desde 1953 y la ONU desde 1989 el derecho de los niños a poder educarse en su lengua materna. Si tenemos en cuenta que en Cataluña más de la mitad de los catalanes tiene el español como lengua materna, quiere decir que ustedes vulneran los derechos fundamentales de más de la mitad de los alumnos catalanes. Y como la Unión Europea se toma muy en serio lo de la vulneración de los derechos fundamentales, pues, tanto el Parlamento Europeo como el Consejo de Europa ya han dicho que van a investigar qué está sucediendo en Cataluña. En concreto, en el Parlamento Europeo el mes pasado compareció Ana Losada, que es la presidenta de la Asamblea por una Escuela Bilingüe [[veus de fons]] , y la mayoría de los eurodiputados –si se pueden callar, por favor– vieron claros indicios de vulneración de los derechos de los niños en Cataluña, y por eso han mantenido la causa abierta. Por cierto, otra de las muchas mentiras que repiten es decir que la inmersión lingüística es un modelo de éxito reconocido internacionalmente. Así de entrada, es un poquito raro que un modelo de éxito internacional no se aplique en ningún otro país del mundo. Pero es que, de hecho, es todo lo contrario: en el Parlamento Europeo se llevaron las manos a la cabeza cuando se enteraron de que en Cataluña no se puede estudiar en la lengua oficial del país. Y les voy a leer lo que dijo la eurodiputada de Estonia, Yana Toom, cuando se enteró de que aquí en Cataluña la mitad de los niños no se pueden educar en su lengua materna. Cito literalmente: «Esto es una discriminación clara. Esto no es normal. Ya ve, señor conseller, el món ens mira i s'horroritza. ¿A usted no le da vergüenza que en el Parlamento Europeo lo consideren el responsable de un sistema que discrimina y que vulnera los derechos fundamentales de los niños? Y lo mismo le digo al PSOE y al PP, que llevan décadas permitiendo que en Cataluña se vulneren los derechos fundamentales de los niños. Y no ha sido hasta que Ciudadanos ha llegado a las instituciones europeas que se ha empezado a investigar el tema. Y el Consejo de Europa también ha dicho que va a vigilar de cerca lo que pasa en Cataluña gracias al trabajo de Maite Pagaza, Jordi Cañas y el resto de compañeros de Ciudadanos, que han informado de las barbaridades de la ley Celaá. Esta ley al principio mantenía el español como lengua vehicular, pero Plataforma per la Llengua hizo una enmienda que Esquerra Republicana presentó, con Podemos, y que los socialistas aceptaron. En esa enmienda se tacha el español como lengua vehicular, lo cual es tan grave que ya ha motivado la queja de la RAE, de los exdirectores del Instituto Cervantes y de la Academia Norteamericana de la Lengua Española. Pues bien, esta enmienda no solo tacha el español como lengua vehicular, sino que también abre la puerta a controlar que los alumnos hablen en catalán en el patio, en el comedor y en las actividades extraescolares, tal y como Plataforma per la Llengua hizo explícito en un documento que todos ustedes pueden leer y que presentaron justo al día siguiente de aprobar la ley. Cabe recordar que controlar la lengua que hablan en el patio es una de las obsesiones de Plataforma per la Llengua, que han llegado a espiar a los niños en los patios de los colegios para hacer un pseudoestudio lingüístico, que, evidentemente, no firma ningún lingüista, porque se salta todos los códigos éticos y deontológicos. Y usted, señor conseller, permitió el espionaje y lo justificó diciendo que era observación de incógnito, cuando en ninguna disciplina científica del mundo se acepta esta observación de incógnito. Y usted pasará a la historia como el conseller que permitió y justificó el espionaje a niños a la hora del patio. Y ese pseudoestudio de Plataforma per la Llengua les sirve ahora como excusa para controlar en qué lengua hablan los alumnos fuera del horario lectivo. Que los socialistas hayan permitido semejante canallada, que los socialistas hayan permitido que una entidad xenófoba como es Plataforma per la Llengua haya redactado parte de la Ley orgánica de educación de este país es algo que les va a perseguir durante mucho tiempo, y desde luego por Ciudadanos no va a quedar, porque nosotros vamos a recurrir al Tribunal Constitucional, al Consejo de Europa y a la Comisión de Venecia y allá donde haga falta para proteger a los menores. Señor conseller, en el anterior pleno le pregunté, y vuelvo a preguntarle, por la metodología y los criterios didácticos y pedagógicos para lograr que con dos horas a la semana los alumnos tengan un buen nivel de español, y no fue capaz de darme ni uno. Y no fue capaz porque no hay, porque solo desde el pensamiento mágico se puede sostener que se consigue un buen nivel de español sin estudiar español. Y no me vuelva a decir que es que las pruebas demuestran que esto es cierto, porque sabe que es mentira; no hay pruebas homologables que demuestren el nivel de español, porque cada comunidad autónoma hace las suyas, tanto en primaria como en secundaria, como en selectividad. Claro, que, puestos a decir absurdeces, la que se lleva la palma es la que me dijo, y la voy a citar literalmente para que vean: «Les estructures lingüístiques són d'un idioma i, per tant, el sistema d'educació de Catalunya en funció de la llengua es fonamenta en les estructures lingüístiques que aconsegueixen que tots els alumnes acabin els seus estudis en competències plenes i completes de les llengües oficials de l'Estat. A ver, señor conseller, ¿usted sería capaz de sostener esto sin sonrojarse delante de sus homólogos internacionales? ¿Usted sería capaz de decirle al consejero de Educación de Baviera: «Oiga, no hace falta que los alumnos aprendan alto alemán, porque cuando aprenden bávaro ya aprenden alemán? ¿O usted sería capaz de irse a Perpinyà y decir: «Mire, no hace falta que los alumnos estudien en francés, que estudien en catalán y cuando estudian en catalán ya aprenden francés? Porque, si lo hace, por favor, invíteme, es que yo no me quiero perder la cara de estupefacción que se les va a quedar. Que es para decirle: «Pero hombre de Dios, ¿usted qué se cree, que esto es como cuando compras un pack de yogures y te regalan una neverita de la playa, que cuando estudias alemán a la vez aprendes inglés y cuando estudias francés a la vez aprendes italiano? ¿Usted qué es, el dos por uno de las lenguas, señor conseller? Mire, yo le pediría que tuviera un poquito más de respeto por la inteligencia de los ciudadanos, porque cuando usted me contesta este tipo de barbaridades que acabo de citar literalmente no solo me está faltando al respeto a mí, le está faltando al respeto a todos los catalanes, porque la mayoría de los catalanes son personas sensatas que saben perfectamente que cuando aprendes una lengua, de regalo no te viene la otra. Todos los catalanes saben que aprender una lengua cuesta mucho esfuerzo, y en Cataluña, además, cuesta mucho dinero, porque ustedes son unos clasistas, que no permiten que los niños tengan en la educación pública lo que sí que tienen en la privada. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre a la interpel·lació, té la paraula el conseller d'Educació, el senyor Josep Bargalló. Endavant.
Ciutadans –Ciudadanos– és una formació política que va néixer amb una clara voluntat, amb la voluntat de trencar la cohesió social a partir de la crispació per tal de mantenir el sistema de poder econòmic, polític, judicial i militar del postfranquisme, aquest sistema de poder polític, econòmic que els va fer néixer, que va pagar el seu naixement. Ciudadanos –Ciutadans– va néixer amb una obsessió, amb una obsessió per imposar la seva voluntat: encendre el debat lingüístic a casa nostra per tal de destruir la cohesió. I va triar un camí, un mitjà per aconseguir els seus propòsits: l'escola, que van voler situar en el centre de la crispació, de la confrontació. Però tot això, Ciutadans –Ciudadanos– va néixer sense ideologia. Sense cap ideologia social ni cap altra ideologia política que trencar la cohesió, que crispar la societat. Per això, Ciutadans –Ciudadanos– ha acabat adoptant posicions polítiques inserides en el populisme més tronat, a tocar de l'extrema dreta, amb la qual a l'Estat i a Europa van de la mà i se senten molt còmodes. Per això també tenen i tindran cada vegada més problemes electorals. Perquè ara han irromput en el panorama polític formacions d'extrema dreta més diàfanes que vostès, amb un populisme encara més desacomplexat, i, ves per on, amb ideologia i tot. Per això retornen ara als seus orígens: la crispació, la disrupció social, la batalla lingüística i els atacs a l'escola. És allò que els va fer néixer, és allò on s'agafen ara per intentar sobreviure electoralment. Com els seus mestres Donald Trump i Bolsonaro, neguen la realitat per crear la seva falsa veritat. I creen la seva falsa veritat, hi insistim, en unes afirmacions que dubto que vostès es creguin. Però que, per molt que repeteixin aquesta falsa veritat, la realitat és tossuda. Que les eleccions als Estats Units van ser manipulades no s'ho creu ni el partit de Donald Trump. Que els incendis a l'Amazones que estan desforestant una regió molt rica no tenen a veure amb la política del Govern del Brasil no s'ho creuen ni els assessors del Bolsonaro. Vostès van reiterant aquestes falsedats sobre l'escola catalana, vostès les van reiterant. Vostès han intentat crispar, o intenten crispar, volen crispar. I no se'n surten. Quan crispen a la tele, estan vostès, els diputats i les diputades. I ja està. Perquè no se'n surten, amb la crispació. Perquè la crispació no és sortir aquí a cridar, la crispació la fan al carrer. La crispació en la llengua. Vostès m'han tret –que ho fa molt, eh?, ho treu, ho treu, ho treu i ho treu– l'ONU i la UNESCO. L'ONU i la UNESCO, quan han parlat de la llengua a l'escola, sap de quines llengües parlaven? Perquè això que vostè sempre treu... Sap de quina llengua parlaven? La defensa de les llengües minoritzades. És el castellà una llengua minoritzada? El castellà és una llengua minoritària? És una llengua minoritzada? Aquest matí una diputada del seu grup ens ha llegit l'informe del Cervantes sobre l'ús del castellà en el món: és una llengua de les més grans del món, el castellà. Està minoritzada, a casa nostra? I li puc posar un exemple: vostè aquí pot parlar en català, en castellà o en aranès. Els diputats catalans i les diputades catalanes al Congrés dels Diputats només poden parlar en castellà. Només poden parlar en castellà, i aquí vostè pot parlar en català, en castellà o en aranès. Les minoritzacions a les que fan referència l'ONU i la UNESCO no tenen a veure amb el castellà, no tenen a veure amb el castellà en el món. No tenen a veure amb el castellà a Catalunya –no tenen a veure amb el castellà a Catalunya. El castellà no és una llengua minoritzada a Catalunya, és una llengua majoritària en molts àmbits: en els jutjats, en el món audiovisual i en l'ús individual de qui vol fer-lo servir, com qui vol fer servir el català, com qui vol fer servir l'aranès com a dret indiscutible a tothom per fer servir la llengua que vol. I quan fa referència als acords que hi ha hagut en el Parlament Europeu, no a les iniciatives presentades, perquè tothom pot presentar iniciatives en el Parlament Europeu –i aquí també s'hauria de poder presentar iniciatives, però ja sap vostè, no?, que segons quines iniciatives acaben amb la presidenta del Parlament a la presó, aquí... Però en el Parlament Europeu, on sí que es poden presentar iniciatives de manera lliure, l'única que s'ha aprovat és una que fa referència a l'ús de la llengua materna amb els alumnes amb dificultats de desenvolupament –és l'única que s'ha aprovat. Per tant, no hi ha hagut cap discussió sobre el fons de la immersió lingüística –cap discussió aprovada– en cap institució europea. Les llengües, igual que els continguts vinculats a les matèries, no s'aprenen de forma aïllada. Les llengües no s'aprenen de forma aïllada, s'aprenen en relació amb el repertori lingüístic de cada persona, en relació amb els continguts que vehiculen i en relació amb els espais d'ús disponibles. Per aquest motiu, el nostre sistema educatiu ha defugit sempre l'establiment de percentatges d'ús d'una o altra llengua a les escoles catalanes. La personalització de l'aprenentatge és clau per a l'èxit educatiu de l'alumnat, i la llengua, les estructures lingüístiques són la base de tots els aprenentatges. El nostre sistema treballa perquè tot l'alumnat assoleixi els mateixos objectius –tot l'alumnat, els mateixos objectius–, que això és l'equitat. Que això és l'equitat. El mateix domini de les llengües oficials i, almenys, una d'estrangera per a tot l'alumnat en finalitzar l'etapa obligatòria. I tot l'alumnat del nostre país, en finalitzar l'etapa obligatòria, té una competència lingüística en català i en castellà, i a la Val d'Aran també en aranès. Tot l'alumnat té una competència lingüística en català i castellà. Ho aconsegueix el nostre sistema educatiu. Segregant o en percentatges no ho aconseguiria. I ja sabem quina seria la llengua minoritzada, segregant o en percentatges: la de sempre. La que ho ha estat sempre. El model lingüístic de l'escola catalana té com a eix vertebrador, primer, la llengua catalana, i fomenta el desenvolupament de la competència en castellà. I assegura el ple domini tant del castellà com del català de tot l'alumnat. És evident que les desigualtats persisteixen entre la llengua catalana i la castellana. La presència del català necessita encara un més ampli recorregut. L'escola és garantia que tots els ciutadans i les ciutadanes del futur podran desenvolupar la seva vida en la llengua que vulguin, i la seva feina, en les dues llengües del país. I això és el que ha de fer l'escola: assegurar que tots els ciutadans i ciutadanes puguin desenvolupar la seva vida en la llengua que vulguin i la seva feina en qualsevol de les dues llengües oficials del país, i en el cas de la Vall d'Aran, també l'aranès. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. Per fer la rèplica, té un torn de nou la diputada. Endavant.
Gracias, señor presidente. Señor conseller, ¿usted sabía que el motivo de esta interpelación es la vulneración de derechos fundamentales de los niños? Porque es que no ha hablado de ese tema en ningún momento, y aquí en Cataluña se vulneran los derechos fundamentales de los niños. Y hay un caso que me parece especialmente sangrante, y es el de los alumnos con necesidades educativas especiales. Voy a poner los casos más evidentes. El primer caso es el de los alumnos sordos; después, los niños con trastorno del espectro autista y, finalmente, los niños con trastorno específico del lenguaje. En el caso de los niños sordos, desde la Generalitat no se les informa de su derecho a poder aprender la lengua de signos catalana, que en la mayoría de los casos es su lengua materna. Y eso acaba derivando en síndrome de privación lingüística, con graves consecuencias a nivel cognitivo y psicosocial. En el caso de los alumnos castellanohablantes que tienen trastorno del espectro autista o trastorno específico del lenguaje se les perjudica gravemente, ya que a las dificultades que ellos ya tienen para poder adquirir y desarrollar el lenguaje..., ustedes les perjudican porque les impiden educarse en su lengua materna, lo cual todavía les complica más la situación. Nos constan casos de niños que, pese a tener informes facultativos que tienen que poder realizar su aprendizaje en lengua materna, ustedes lo impiden. Señor conseller, ¿qué se siente al perjudicar a alumnos, a niños que ya de entrada lo tienen más difícil que el resto? Y se lo pregunto a usted, porque es una interpelación a usted, aunque luego no me contesta nada de lo que le pregunto, pero esta pregunta la tendrían que contestar también los partidos separatistas, la tendrían que contestar los comunes, la tendrían que contestar los socialistas, porque todos ellos defienden la mal llamada «inmersión lingüística. Es decir, perjudican a alumnos con necesidades educativas especiales. Y esto ya es un derecho reconocido por la Unión Europea. Es evidente que ustedes no van a hacer nada para garantizar los derechos de los alumnos con necesidades educativas especiales ni tampoco el Gobierno de España. De hecho, la ley Celaá lo que pretende es ir –imitándoles a ustedes, por cierto– vaciando los centros de educación especial para que acaben siendo meros centros de recursos. Y ya les digo que nos van a tener enfrente, que nosotros vamos a hacer todo lo posible para que los niños puedan ir a los centros que sus familias escojan. Y como no podemos confiar ni en ustedes ni en el Gobierno de España, porque anteponen su ideología al bienestar de los niños, pues, hemos tenido que acudir a Europa. Y en el Parlamento Europeo, gracias a mis compañeros Maite Pagaza y Jordi Cañas, se ha aprobado, como derecho fundamental de la Unión Europea, que los niños con necesidades educativas especiales puedan educarse en su lengua materna. ¡Por fin! Ha tenido que llegar Ciudadanos para que se haga justicia con estos niños. ¿Y qué me va a decir ahora, señor conseller? ¿Que es que en la Unión Europea están todos obsesionados con la lengua? ¿Que la Unión Europea se creó para acabar con la inmersión lingüística? Mire, la Unión Europea se creó para acabar con los nacionalismos y para garantizar los derechos y libertades de todos los europeos, que, por cierto, son exactamente los mismos principios fundacionales de Ciudadanos. Y le he de decir que, hombre, usted de política europea me parece que va raspadito. ¿Usted no sabe que Ciudadanos está en el grupo de los liberales, que es el tercer grupo de la cámara?, ¿que en los populistas van otros grupos de esta cámara, pero no Ciudadanos? Nosotros estamos con los liberales y demócratas. Y como ya le he dicho, aquí en Cataluña se vulneran los derechos de todos los alumnos. A los castellanohablantes se les impide educarse en su lengua materna, y eso les condena a tener peores resultados académicos, como demuestran diferentes estudios, y, además, en muchos casos ni tan siquiera salen con un buen nivel de catalán. Y, si no me cree a mí, hable con los profesores de catalán de los institutos de la periferia de Barcelona. A ver cuántos le dicen que los alumnos catalanes salen con un buen nivel de catalán. Le invito a lo que usted quiera por cada uno que me diga que sí, que salen con un nivel excelentísimo de catalán, vamos. Y también se perjudica a los alumnos catalanohablantes porque se les dificulta poder tener un buen nivel de español, que es una de las lenguas más habladas del mundo. Por supuesto que el español no está en peligro, no ponga en nuestra boca cosas que nosotros no hemos dicho. Y no me diga que los alumnos catalanohablantes salen hablando perfectamente español, porque solo hay que escuchar a los portavoces de los partidos separatistas para saber que esto no es cierto. Y, si no me cree a mí, supongo que sí que creerá a su compañero de filas, al señor Ernest Maragall, que además también fue conseller de Educación, que dijo, y cito textualmente: «Jo parlaré d'uns nois d'Olot que el diumenge els seus directius em demostraven les dificultats que tenien de fer una presentació en castellà. Que no lo digo yo, que lo dice Ernest Maragall, que es de su partido. Señor conseller, ¿me puede explicar cómo los alumnos catalanohablantes aprenden perfectamente español con dos horas a la semana y, sin embargo, los castellanohablantes necesitan veinte horas para aprender catalán? ¿Qué está diciendo con eso, que los catalanohablantes son más listos que los castellanohablantes, y por eso uno necesita dos horas y el otro veinte? Mire, la mayoría de los alumnos salen perjudicados con la mal llamada «inmersión lingüística, y yo creo que harían bien en reconocerlo de una vez. Hasta aquí ha llegado la cosa, se han equivocado. Vamos a trabajar entre todos por un modelo que funcione. Ciudadanos lo tiene muy claro: respeto a las lenguas maternas y varias lenguas vehiculares. Lo dice la ONU, lo dice la UNESCO...
Diputada...
...y lo dicen también todos los centros privados donde ustedes llevan a sus hijos a un sistema plurilingüe. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Per replicar, té la paraula el conseller una altra vegada.
Gràcies, president. Diputada, vostè té una estructura mental tan complexa que pretenia que jo li respongués a la primera intervenció una cosa que vostè n'ha parlat a la segona. És difícil. A mi ja m'ha estranyat com ha titulat la seva interpel·lació, perquè semblava un títol d'una pel·lícula de ciència-ficció, és el títol d'una pel·lícula de terror, del terror de Ciutadans i Ciudadanos, si tingués alguna cosa a veure amb l'educació al nostre país. El terror que tindríem tots si Ciutadans o Ciudadanos tingués alguna cosa a veure amb l'educació del país. Jo ja li he dit que l'únic que ha fet la Unió Europea taxatiu és el que ja li havia dit jo, que és el tractament lingüístic que necessiten alguns alumnes amb problemes de desenvolupament. I aquest s'està fent, i si vostè té casos que no, vagi a la inspecció i es treballarà, si té casos que no. Que és possible, eh?, que no l'hi nego. Vagi a la inspecció i se treballarà. Però li puc dir una altra cosa: vostès no tenen cap credibilitat, vostès no tenen cap credibilitat per parlar de l'escola, ni una. Perquè vostè no té cap credibilitat. Miri, li explico una cosa senzilla –senzilla. El 10 d'octubre del 2018 vostè va sortir aquí i amb vehemència exasperant va dir: «Senyor conseller, tregui els llaços grocs de les nostres escoles. Després va fer una compareixença en comissió que va treure un munt de casos de llaços grocs que jo vaig anar desmuntant-li, alguns dels quals amb contes infantils inclosos. I, a més, va ser un vídeo bastant viral, perquè era com divertit i tot, primer, la pregunta, que era molt divertida, i després la resposta. Escolti, miri, el seu partit acaba de fer un tuit, la setmana passada, que deia: «Cada vez hay más lazos en los colegios contra la ley Celaá y en defensa del sistema educativo. O sigui, que els llaços són bons o dolents pel color? Aquests que són taronges són llaços bons? Es poden posar llaços a les escoles? [[Alguns aplaudiments.]] S'han de posar llaços a les escoles? A les escoles catalanes no hi havia llaços grocs, i quan n'hi van haver els vam fer treure. Vostès estan posant llaços partidistes. Un tuit de Ciudadanos –un tuit de Ciudadanos. Per què? Perquè no tenen cap credibilitat, perquè no tenen ideologia, perquè l'únic que tenen és la voluntat de crispació, perquè no tenen altra voluntat que aquesta. No tenen cap ideologia. Canvien cada dia de parer. I els llaços són bons o dolents pel color, diputada, pel color? Vostès estan cridant a posar llaços a les escoles. [[Veus de fons.]] Ho estaven dient, eh? Que sí, que sí. Que sí. Que sí. [[Veus de fons.]] No ho negui. Escolti, no ho negui. Em sap molt de greu. Que són incoherents? Me sap molt de greu. Que no tenen ideologia? Me sap molt de greu. Que diuen una cosa en un lloc i en fan una en un altre? Me sap molt de greu pels seus votants –me sap molt de greu pels seus votants. Però, escolti, la llei Celaá –jo ja l'hi vaig dir..., primer, vostès, que ho confonen tot, què volen, que jo, que parlo en nom del Govern de la Generalitat, comenti ara esmenes d'un partit polític al Congrés dels Diputats? Jo no tinc un partit polític ara aquí, jo soc conseller del Govern de la Generalitat. No tinc un partit polític ara aquí. Soc conseller del Govern de la Generalitat. Ja sé que vostès no tenen cap concepció de la institució, i menys de la Generalitat. Jo ja ho sé. Però, en tot cas, li dic el que sempre li he dit: no posin llaços a les escoles, però facin una cosa més important –l'hi he dit sempre en tota la legislatura, i avui acabo així–: treguin les seves brutes mans de l'escola, treguin les seves brutes mans dels alumnes, treguin les seves brutes mans del professorat. Posin, si volen, llaços taronges a casa seva. Hi tenen tot el dret, però deixin –deixin– de posar la seva mà bruta a l'escola. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre escoles obertes i escoles segures]] [[300-00344/12]] La següent interpel·lació és sobre les escoles obertes i escoles segures, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Per exposar-la, té la paraula la diputada senyora Raquel Sans. Endavant.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, parlarem d'escoles en un to bastant diferent, eh? Espero poder-ho fer amb un to bastant diferent. D'aquí a un parell de setmanes es posarà el punt i final al primer trimestre del curs 2020-2021, coincidint també amb el tancament d'aquesta legislatura. I pensem que és un bon moment per fer balanç de què ha suposat la tornada a l'escola per a més d'1 milió d'alumnes des del passat mes de setembre quan, recordem-ho, van planar sobre l'inici del curs moltes incerteses, molts dubtes. Un fet, d'altra banda, del tot comprensible, si tenim en compte la situació de pandèmia que estem vivint a Catalunya i, evidentment, a tot el món. No era fàcil. De fet, no ha estat fàcil. I d'opinions n'hi havia de tota mena. Hi havia qui creia que s'havia d'obrir sí o sí, que s'havia d'obrir tot; hi havia qui pensava que tot havia de ser telemàtic, i, per tant, que no hi havia d'haver gens de presencialitat; qui apostava per un terme mitjà i per una semipresencialitat. En tot cas, el que va fer el Govern de la Generalitat, i en especial el Departament d'Educació, apostant de manera inequívoca per la reobertura de les escoles, i la presencialitat en l'ensenyament obligatori, va ser prendre una decisió política –una decisió política. Una decisió política que s'havia de prendre, doncs, atenent una realitat i una complexitat d'aquell moment, amb més de 5.400 centres escolars molt diversos, amb centres en àrees urbanes, amb centres en zones rurals, amb molta diferència entre ells. Amb uns recursos, també, personals i materials limitats, tot i que de vegades en aquest hemicicle sentint a parlar l'oposició sembla que els recursos no siguin finits, però sí, ho són. Malauradament, els recursos són finits, i, per tant, les accions que s'han de prendre s'han de fer en base als recursos disponibles. I també s'havia de prendre una decisió amb incerteses científiques, malgrat que en aquell moment tot ja apuntava que la canalla era poc transmissora, però hi havia moltes Incerteses, en aquell moment. De fet, els darrers estudis, com l'estudi pediàtric, un dels més importants que s'ha realitzat, i que ha liderat recentment la Vall d'Hebron, revela que un infant infecta vuit vegades menys que una persona adulta, i que causa només un 8 per cent dels contagis al nucli familiar. Per tant, sent molt conscients que el risc zero no existeix, aquest estudi posa de manifest que també des d'un punt de vista científic obrir les escoles, evidentment, amb totes les mesures de seguretat que s'han pres i tots els esforços que ha fet i que segueix fent la comunitat educativa, i també els i les professionals de l'atenció primària, ha estat una decisió encertada. Si analitzem les dades per poder tenir una perspectiva més global de què ha suposat aquest inici de curs, crec que val la pena destacar que en el moment més alt del pic de contagis, en el moment més alt, el 95 per cent de l'alumnat seguia assistint a l'escola, i ho feia de manera presencial. El 95 per cent, eh?, en el moment més àlgid. I a data d'avui, si no em fallen les dades, ho fa el 98 per cent de l'alumnat i el 99 per cent del professorat. Crec que més enllà, no?, dels casos individuals i de les situacions personals –que segur que tots hem viscut, que segur que tots coneixem–, crec que és important veure la globalitat de les dades i entendre que obrir les escoles ha estat una decisió encertada, perquè les escoles són segures. D'altra banda, més enllà de les dades que tenen a veure amb la pandèmia, crec que cal posar l'accent en els beneficis de l'escolarització per als menors i per a les seves famílies. I pensem, en aquest sentit, que és molt important destacar la importància de l'escola, que la té, per a tots els nens i nenes, però que la té, especialment, per als infants de les famílies més vulnerables. Perquè l'escola, per a molts nens i nenes, és igualtat d'oportunitats, perquè l'escola és aprenentatge, l'escola és formació, però també salut emocional i efectiva per a aquests infants. I d'això també n'hem de parlar, i d'això també n'hem de parlar en aquest hemicicle. Crec, a més, que val la pena situar un element. Un element previ, eh?, a la pandèmia. Les dades que avaluen el rendiment escolar a Catalunya ens indiquen que els alumnes amb un rendiment escolar molt baix –aquells que abandonen l'escola i els que acaben el seu procés o bé sense títol o, malgrat que tenen títol, doncs, no han aconseguit una preparació mínima per poder fer front amb èxit a les exigències socials i laborals de la vida adulta– representen, com a mínim –atenció a la dada–, un de cada quatre. El més impactant d'aquesta realitat, i on hem de posar l'accent, és que una anàlisi del perfil social d'aquests nois i noies ens mostra amb molta claredat que el nivell sociocultural de les famílies és determinant a l'hora de preveure les possibilitats d'èxit o de fracàs en la seva trajectòria escolar. Són dades extretes d'un estudi de la Fundació Bofill que ens revelen, doncs, aquesta realitat dels alumnes d'aquest país. I aquest és el marc que des del Departament d'Educació ens consta que s'ha tingut en compte, també, a l'hora de prendre la decisió, hi insisteixo, política, d'obrir les escoles. I, òbviament, toca agrair la feinada de tots els professionals educatius, sanitaris, i també dels nens i nenes d'aquest país que ho esteu fent, ho estan fent molt bé, que, malgrat totes les dificultats, ho estan fent molt bé. Segurament, si ara, conseller, poguéssim tirar enrere, amb tota la informació que tenim, no haguéssim tancat les escoles en la primera onada. Perquè tenim clar que el confinament no va ser igual per a tothom, especialment per als infants, perquè no és el mateix confinar-se en un pis sense balcó que fer-ho en una casa. No és el mateix confinar-se amb els pares teletreballant que amb els pares treballant en sectors essencials. No és el mateix confinar-se si tens llar que si no la tens. No és el mateix confinar-te en una casa on no s'han reduït els ingressos que en un altra afectada per un ERTO. I així podríem seguir i seguir, perquè durant el confinament s'han posat més de manifest que mai totes aquestes desigualtats. En tot cas, crec que toca reiterar l'agraïment a tota la comunitat educativa. I, si m'ho permet, conseller, a tot el Departament d'Educació, que, malgrat els dubtes, malgrat les incerteses i els titulars a la contra –perquè hi van ser i n'hi va haver molts–, va treballar durant l'estiu, va planificar i va fer una feinada que potser no es veu, però que, en tot cas, és imprescindible perquè avui puguem afirmar que tenim les escoles obertes i que ho seguiran estant. Perquè les escoles, com deia, són segures. I parlo com a diputada, però també, i sobretot, parlo com a mare. I com a mare també voldria fer un apunt important per tornar a exigir –i no sé quantes vegades ho hem fet ja– al Govern de l'Estat que faci la feina també, i que posi en marxa el permís de conciliació remunerat per als pares i mares d'infants confinats que hagin donat negatiu en la prova de la Covid. Perquè no fer-ho és deixar en la intempèrie moltes famílies que no poden prescindir d'un sol euro del seu sou. Perquè a moltes els va d'un euro. I perquè en aquests casos ja sabem qui acaba perdent sempre: som les dones. Només cal veure les dades prèvies a la pandèmia. Un 93 per cent de les excedències per a la cura d'infants la sol·licitaven les dones. Per no parlar de les famílies monomarentals. I monomarentals no és gratuït, perquè són la immensa majoria de les famílies d'un sol membre. I, per tant, les dificultats que tenen per conciliar, si tenen un confinament, que, a sobre, no és remunerat. Per tant, tal com hem demanat des d'Esquerra Republicana des del passat mes de març, cal que l'Estat doni resposta a les necessitats d'aquestes famílies. És competència seva, i, per tant, és la seva responsabilitat. Per tant, gràcies, conseller, i també gràcies al José María, a la Tere i a la Laura, i a tots els mestres i tot el personal que cada dia treballa amb els meus fills. I segur que ho puc fer extensiu, m'atreviria a fer-ho extensiu, a tots els professionals que treballen amb els fills i filles dels diputats i diputades d'aquesta cambra. L'escola és un servei essencial, i no en tenim cap dubte. Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre a la interpel·lació, té la paraula el conseller d'Educació, el senyor Josep Bargalló. Endavant.
Gràcies, president. Diputades, diputats, la pandèmia ha trasbalsat moltíssim el sistema educatiu. Ens va trasbalsar el curs passat perquè vam haver de tancar, literalment, d'un dia per l'altre, i sense estar preparats per fer-ho. També ens ha trasbalsat aquest curs amb les mesures sanitàries que hem hagut d'aplicar a les escoles i als instituts, unes mesures que modifiquen, que han modificat la normalitat dels centres educatius. Estem a punt d'acabar, com ha dit la diputada, el primer trimestre d'aquest curs, malgrat totes les prediccions catastrofistes, malgrat totes les pressions rebudes durant l'estiu i, sobretot, al setembre, que ens volien fer desdir del nostre propòsit d'obrir les escoles i fer-les presencials. Som a punt d'acabar un trimestre que s'ha desenvolupat amb normalitat dins la no normalitat en què ens trobem. I això ho hem de viure com un èxit col·lectiu, com un èxit de tota la societat, com un exemple que quan treballem plegats, tenint clar el propòsit final, que, en aquest cas, no és cap altre que garantir l'educació i el benestar emocional dels nostres infants i joves, aleshores ens en sortim. És cert que al març vam tancar les escoles. Era la decisió més prudent amb les dades –poquíssimes– que teníem, i ara no ho tornaríem a fer o no ho tornaríem a fer igual. Això segur. De fet, no ho hem fet en el moment més àlgid de la segona onada. I posarem tots els nostres esforços com a Govern per no tornar-ho a fer mentre sigui possible. No volem tornar a tancar les escoles. No podem tancar les escoles. No ho farem per garantir el dret a l'educació, òbviament, però, sobretot, i molt especialment, per garantir als nostres infants i joves el seu espai de relació social, un lloc que els proporciona no només coneixements acadèmics, també aprenentatges vitals en l'àmbit emocional i relacional. Perquè potser els aprenentatges acadèmics poden funcionar a distància, i no en tots els casos, però les pantalles no poden substituir el contacte amb els companys i les companyes i no poden substituir la necessària interacció amb els mestres i el professorat. L'escola és el segon espai de referència per als infants i els joves, l'espai on passen més hores després de casa seva, i per a alguns, directament, el primer, perquè casa seva no és un espai segur o confortable. Com bé deia la diputada, tenim centres amb una altíssima complexitat social. Tenim 236.000 infants i joves, gairebé un 24 per cent del nostre alumnat, en risc de pobresa o exclusió social, infants i joves vulnerables pels quals era, és imprescindible i necessari recuperar la presencialitat i el contacte amb el seu entorn educatiu. Efectivament, començar el curs amb la màxima normalitat el 14 de setembre va ser una decisió sanitària, va ser una decisió pedagògica i va haver de ser una decisió política, perquè és el nostre deure i la nostra obligació actuar sempre tenint com a màxim objectiu prendre les decisions més beneficioses per als infants i els joves. Arribar-hi no va ser fàcil. En una situació on la incertesa regeix la normalitat, vam trobar-hi reticències de tot tipus. Cert, però teníem el convenciment que calia fer-ho. Van ser mesos –de maig a setembre– de pensar i repensar, de fer i refer protocols, d'adaptar-nos a l'evolució de les dades sanitàries, que no paraven d'evolucionar, de parlar amb els ajuntaments, de parlar amb les direccions dels centres, de parlar amb les federacions de pares i mares per buscar les millors propostes de seguretat que havíem de canviar, potser, l'endemà mateix, perquè ens apareixien noves dades o nous estudis. Però teníem l'objectiu clar: tornar a les aules amb totes les mesures de seguretat possibles. Obrir les escoles ha estat un èxit col·lectiu de tota la societat. I, en primer lloc, un èxit de la comunitat educativa, de les direccions, que van treballar caps de setmana previs al 14 de setembre per poder obrir; dels mestres i el professorat, que van fer mans i mànigues; del personal d'administració i serveis; del personal d'atenció educativa. Sense ells no s'hagués pogut obrir i hi han esmerçat molts esforços i molta dedicació, moltíssims esforços i sovint una dedicació que no els és reconeguda. Però agraïment també a l'alumnat, que ha seguit les indicacions de seguretat sense discussió. I a les famílies, perquè sense la seva responsabilitat tampoc no hauria estat possible, perquè han acceptat deixar de fer coses que fins al moment eren normals. I un agraïment també al personal sanitari, perquè –al personal d'atenció primària, especialment– el personal de salut pública ens ha ajudat a fer possible que les escoles fossin un lloc segur. Sense el personal sanitari, tampoc no haguéssim aconseguit obrir. I podem dir, a data d'avui, que les dades són positives. Sempre hem tingut dades inferiors d'influència de la pandèmia en l'àmbit escolar que en la comunitat. Sempre n'hem tingut menys. Hem fet gairebé 550.000 PCRs en l'entorn escolar. Vam dir que en el primer trimestre en faríem 500.000. Gràcies a l'esforç de salut pública, ja n'han fet més de 550.000 i el tant per cent de PCRs positives està per sota en tots els grups d'edat, des d'infantil fins a formació professional, per sota del mateix grup d'edat, en el cas dels majors, o per sota de la població general, i estem, des del 27 de novembre, per sota del 5 per cent, que és el que recomana l'OMS, quan a la comunitat i a la societat encara no hi som. I des del departament hem de refermar el nostre compromís amb la màxima presencialitat possible en totes les etapes educatives. Els nostres alumnes –tots– necessiten fer sessions pràctiques, necessiten contactar amb el professorat, necessiten la socialització amb els seus companys, necessiten viure una vida que no sigui quedar tancats a casa. Els infants van ser segurament la franja d'edat més durament colpejada en el primer confinament. Eren els que no podien sortir per res, els que havien d'estar tancats per tot. Els joves van ser després els més culpabilitzats. I la joventut necessita socialitzar-se, necessita sortir, necessita viure, necessita fer moltes coses. I nosaltres som aquesta vàlvula de sortida, en molts casos. Necessitem mantenir les escoles obertes des del punt de vista formatiu, pedagògic i acadèmic, docent, cert, però, especialment, des d'un punt de vista emocional i afectiu. L'alumnat té en els centres el seu lloc de referència, i, a més, vivim una crisi sanitària, econòmica i social, és veritat. Tots els sectors són el sector més afectat per la crisi. I és veritat: tots els sectors són el sector més afectat. Tots surten i ho diuen, i tenen raó: tots els sectors són molt afectats. Però, producte de la crisi sanitària, econòmica i social, vivim també una crisi comunitària, que va més enllà. Aquesta crisi comunitària, les relacions, el contacte, la formació, el comportament, la socialització, no podem permetre que malmeti una generació sencera. No podem permetre que deixi de banda una generació sencera. I això és la nostra responsabilitat. Si la crisi sanitària té en el sistema de salut pública la seva eina, la crisi comunitària té en el sistema educatiu la seva eina. Nosaltres som, si m'ho permeten, els metges, les metgesses i els infermers i les infermeres de la crisi comunitària. Per tant, no tancarem escoles com ho vam fer. No podem tancar. Som l'eina clau per a la comunitat i som també l'eina clau per al futur immediat del país. I acabo amb aquesta gratitud enorme a tothom que ha fet que les escoles estiguin obertes. A tothom, als professionals de l'àmbit educatiu, a les famílies, als ajuntaments, als partits polítics, que també han donat el seu cop de mà, a tothom; gràcies a tothom allò que a l'agost semblava que acabaria sent una catàstrofe, ara és, segurament, un dels grans èxits comunitaris de resposta a la pandèmia. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre el balanç de l'acció de govern]] [[300-00337/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre el balanç de l'acció de govern, interpel·lació presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Ferran Pedret. Endavant.
Gràcies, president. Consellera, diputats i diputades, la legislatura, la dotzena legislatura, està acabant, i és hora de fer-ne un balanç global. Són habituals, interpel·lacions com aquestes al final de les legislatures. Poso per davant el resum concís del que per nosaltres ha estat el seu Govern. No li estranyarà, tampoc li agradarà, sospito, però per nosaltres aquest ha estat un Govern que des de la seva mateixa constitució ha estat un Govern sense projecte, sense esma, sense estratègia i, certament, mal gestor. De fet, resulta difícil fer-ne una crítica més ferotge que la que va fer molt recentment el mateix president Torra en una piulada, a les que és tan aficionat, tant quan era president com ara que ja no ho és. En aquesta piulada el senyor Torra hi deia que considerava un dels majors assoliments de la seva trajectòria política l'haver estat capaç de bloquejar els Pressupostos Generals de l'Estat. Bé, en primer terme, cal dir que això acredita una pobra opinió del que ha estat la seva trajectòria política i de les contribucions que puguin haver fet ell i el seu Govern al conjunt del país, si això és un dels majors assoliments. I, en segon terme, constata, en tot cas, el fracàs del seu llegat, perquè avui s'han aprovat els Pressupostos Generals de l'Estat que ell es vanta d'haver bloquejat amb el vot d'onze partits diferents i, entre ells, el vot afirmatiu del 75 per cent dels diputats i diputades en representació de Catalunya. Uns pressupostos –ho esmento perquè crec que contrastarà fortament amb la resta del que puguem dir– que contenen partides que suposen un increment de més del 400 per cent per a habitatge, del 150 per cent per a sanitat pública, del 70 per cent en educació, del 70 per cent en serveis socials, també del 70 per cent en beques, del 60 per cent en la lluita contra la pobresa infantil o del 46 per cent per a la dependència, per posar alguns exemples. Bé, en tot cas, deia, el senyor Torra, que aquest era el principal assoliment del seu projecte polític, i la interpel·lació potser podria acabar aquí, perquè difícilment es pot fer una crítica més dura. Però, en qualsevol cas, nosaltres pensem que el senyor Torra s'equivocava. El senyor Torra s'equivocava perquè el seu principal assoliment durant la legislatura, que tampoc és mèrit seu, és l'haver superat una moció de censura. Aquest és el principal èxit polític del Govern que presidia el senyor Torra. De fet, el que se m'acudeix és citar aquell conegut estrambot de Cervantes, en un sonet amb estrambot que va fer fortuna, que acabava amb aquell vers del «miró de soslayo, fuese y no hubo nada. Efectivament, aquest és el llegat que ens deixa el senyor Torra. Però, lamentablement, des del punt de vista de la gestió –en aquesta primera intervenció voldria parlar una mica més de polítiques que de política, intentaré fer-ho en la segona intervenció; ho dic també per poder endreçar el debat que haguem de tenir–, diuen que cal avaluar els responsables per allò que deixen en marxar, no?, i quina és, per tant, la situació en la que es deixa el país. El país no com a concepte abstracte, eh?, no com aquell concepte en el que es sublimen les emocions, especialment les forces nacionalistes, sinó el país tangible, material, concret. Doncs bé, en els darrers deu anys els governs independentistes han retallat en més de 700 milions d'euros la inversió pública en educació, deixant-la en els nivells més baixos d'Europa, el 2,8 per cent del PIB, lluny del 6 per cent que fixa la mateixa Llei d'educació de Catalunya. Catalunya és de les regions europees amb més segregació escolar i la quarta comunitat autònoma de l'Estat on el nivell de renda familiar més condiciona el rendiment acadèmic de l'alumnat. Catalunya té taxes d'abandonament escolar prematur per sobre de la mitjana espanyola i europea, que gairebé dupliquem. El Govern de la Generalitat ha abandonat durant els darrers vuit anys el finançament de les escoles bressol municipals, o almenys els ha abandonat durant vuit anys. L'actual Govern no és capaç d'activar un model de formació professional potent per al país, i falten places públiques en cicles de grau mitjà i superior. Pel que fa a les universitats catalanes, han passat de rebre 1.000 milions d'euros de finançament públic l'any 2010 per part de la Generalitat a rebre 800 milions d'euros el 2020. I, alhora, ens hem passat vuit anys amb les taxes més altes del conjunt d'Espanya. Al món local, tot i que s'han satisfet alguns dels imports del deute que la Generalitat hi tenia contret, no s'ha satisfet encara plenament aquest deute amb els ajuntaments. A la indústria s'hi dedicaven 165 milions d'euros l'any 2010, a polítiques industrials, i ara tan sols són 50 milions. Per primer cop des de la posada en marxa dels serveis socials, Catalunya està per sota de la mitjana en inversió per habitant en comparació amb la mitjana espanyola. En el que portem del 2020 Catalunya compta amb 6.300 beneficiaris menys de la Llei de dependència dels que tenia el mes de gener, una retallada només superada per la Comunitat de Madrid. El seu Govern ens ha portat al vagó de cua en la inversió social a Espanya, és la comunitat autònoma que menys inverteix en salut, educació, i serveis socials entre el 2009 i el 2019. Catalunya és la comunitat autònoma que dedica menys inversió per habitant en polítiques socials, fins i tot si no es contemplen les comunitats autònomes de règim foral. Per als qui defensen que la situació financera de la Generalitat de Catalunya, el dèficit o el deute, llasta la inversió social, hi ha comunitats amb major deute públic –com el País Valencià, Múrcia o Castella - la Manxa– o en situacions de dèficit estructural de finançament –com el mateix País Valencià– que han optat per altres polítiques públiques –per això li feia la menció dels Pressupostos Generals de l'Estat– i estan obtenint altres resultats en totes aquestes matèries. S'inverteixen a Catalunya 588 euros menys per habitant en polítiques socials del que s'invertia el 2009, 4.124 milions d'euros menys. Persones que han hagut d'esperar deu anys per accedir a una plaça residencial per a persones amb discapacitat intel·lectual –això no és en absolut assumible. Què dir de la gestió de la renda garantida de ciutadania, que ha obligat a diverses modificacions legals. En matèria de cultura, el 2010 s'hi dedicava el 0,85 per cent del pressupost de la Generalitat; el 2020, el 0,61 per cent. Mirin, en habitatge, per exemple, el 2010, «vivendes de protecció que es van acabar, 6.753; el 2019, 945. El 2010, «vivendes de protecció oficial iniciades, 7.602, i són 1.884 el 2019. Cert que vam sentir el conseller dir-nos que s'han fet polítiques que fan ús del tanteig i retracte. Però he de dir una cosa: el tanteig i retracte potser aconsegueix mobilitzar més ràpidament unitats habitacionals –pisos–, però és més car. Si un té en compte el preu de construir cada mòdul d'habitatge de protecció oficial, diguem-ne, des de zero, i el preu d'obtenir-lo mitjançant tanteig i retracte, doncs, és més car fer-ho amb tanteig i retracte. Per tant, amb els mateixos diners, i pensant a mitjà i llarg termini, val la pena seguir insistint en la política de construir, també, eh? En matèria de cooperació estem més lluny ara de l'objectiu del 0,7 per cent per a ajuda al desenvolupament que no pas l'any 2010. Si ho analitzem des del punt de vista del mateix pla de govern, diversos d'aquests indicadors ja ens indiquen que no s'ha dut a terme el pla de govern. No és que no s'hagi dut a terme parcialment, sinó que, en bona mesura, un grau important d'incompliment del pla de govern... No m'estendré amb això, perquè ha estat objecte també d'altres mocions, d'altres interpel·lacions, però sí que esmentaré la qüestió que té a veure amb el pla normatiu –el pla normatiu aquí, en principi, no és un tema de diners. Hi ha també molts incompliments del pla normatiu. D'entrada, dir que la seva capacitat d'innovació legislativa ha estat de les més baixes de les legislatures que portem des del restabliment del Parlament. El Govern ha estat capaç de presentar a la cambra tan sols vuit projectes de llei. Són, en canvi, vint-i-tres, les lleis que el Govern ha estat incapaç de presentar al Parlament, d'acord amb el seu propi pla normatiu, entre elles, la de memòria democràtica, la de transició energètica, altres relacionades amb el canvi climàtic, la del sistema de policia de Catalunya, la llei de ciència, la de l'esport, la de territori, la d'autonomia personal, la de foment de l'associacionisme, la del sistema d'emergències, la de muntanya... Així fins a les vint-i-tres que li he esmentat. Tampoc han estat capaços de desplegar lleis ja aprovades. Ha faltat desenvolupament reglamentari d'algunes que ho necessitaven per a la seva implementació i han faltat projectes de decret que servien, o haurien hagut de servir, per desplegar lleis existents. Després, una altra menció respecte a la qüestió legislativa. És veritat, vostès han portat aquí més d'una quarantena de decrets llei dictats durant la pandèmia. D'aquests, val la pena assenyalar que vint-i-un –vint-i-un–, d'aquesta quarantena llarga, esmenen decrets anteriors també durant la pandèmia, és a dir, que, des del punt de vista de la qualitat de la producció normativa, no sembla el millor. I, la veritat, des del punt de vista de la comunicació –i ho hauré de deixar aquí i hauré d'esperar al segon torn–, aquest Govern s'ha caracteritzat per una comunicació erràtica, salpebrada de polèmiques i d'algunes respostes sorprenents, i també plena d'especulacions i globus sonda en dos temes, almenys, que a nosaltres ens semblen especialment sensibles: d'entrada, les mesures per combatre la pandèmia, a on no creiem que s'hagi d'especular com s'ha especulat, i també les mesures al voltant de la propera convocatòria electoral, a on demanem, si us plau, que es deixi d'especular, i que esperem que la reunió de demà pugui servir per sortir tots amb un consens al més ampli possible. Gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó. Endavant.
Gràcies, president. Diputades, diputats, senyor diputat, abans d'entrar pròpiament en el contingut de la seva interpel·lació, voldria començar parlant d'una afirmació que s'ha fet aquest matí per part del seu grup parlamentari, que és molt greu perquè falta a la veritat. Aquest matí, des del seu grup, s'ha dit que el Govern de la Generalitat és el menys transparent de la història, i vostès saben que això no és veritat. Però, a sobre, que aquesta afirmació vingui del Grup dels Socialistes... Deixi'm dir-li dues coses. Dues coses, començant, primerament, pel que vostè, doncs, ara es referia en les seves últimes paraules d'aquesta primera intervenció, que feia referència a la gestió de la pandèmia. Perquè, miri, mentre el Govern de Catalunya compareix en aquest Parlament a cada sessió plenària per tal de retre comptes sobre la gestió que estem duent a terme, el Govern espanyol, el Govern espanyol de PSOE-Podemos compareix en el Ple del Congreso de los Diputados per donar compte de la gestió de la pandèmia cada dos mesos, i això perquè se'ls ha forçat en el Congrés dels Diputats. I li diria més: la transparència del Govern de Catalunya és absoluta amb els grups parlamentaris. Però, de la mateixa manera, la transparència del Govern de Catalunya és absoluta amb els sectors econòmics i socials del nostre país, i la transparència del Govern de Catalunya també és absoluta amb la ciutadania. I una vegada he dit això, també faré una afirmació que suposo que no els sorprendrà. Senyor Pedret, estic totalment en desacord amb el balanç que ha fet de l'acció de govern, òbviament. Ni de la seva anàlisi simplista buscant quatre titulars fàcils, ni tampoc remuntant-se a les retallades que es van haver de dur a terme l'any 2010, vostè sap perfectament per què, conseqüència, entre d'altres coses, d'un Govern de l'Estat espanyol presidit pel senyor Zapatero –per tant, Govern socialista– que va negar fins que va ser impossible seguir negant aquella crisi galopant que s'acostava al nostre país –i, per cert, retallades que en aquell moment es varen dur a terme i que aquest Govern ha revertit. Aquest Govern és un govern amb una acció política determinada, definida i expansiva, que posa al centre de les seves polítiques les persones, cada un dels ciutadans i les ciutadanes de Catalunya. És un Govern amb una acció política realista, és un Govern que treballa trepitjant el territori, és un Govern que treballa tenint en compte les singularitats del nostre país, que treballa amb diàleg, que treballa en cooperació amb la resta d'administracions, amb entitats, amb la societat civil i amb els agents socials. Aquest Govern és un govern amb una acció política que ha fet possible que els principals indicadors econòmics i de qualitat de vida a finals del 2019 fossin positius. L'economia catalana seguia encadenant anys de creixement sostingut del PIB amb la bona marxa de les exportacions i de les inversions estrangeres, entre d'altres bons indicadors. Però, en aquest punt, vostè hi convindrà, com a la resta del món, ens ha arribat la pandèmia de la Covid. I aquí a Catalunya, com a la resta de països, aquesta emergència sanitària ha derivat també en una crisi econòmica i social d'una magnitud encara, jo penso, no prou calibrada. I, per tant, en aquest 2020 l'acció de govern deixi'm dir que es transforma per gestionar un nou present i per construir les bases d'un nou futur. En tot cas, la gestió de la Covid, tant a nivell sanitari com a nivell econòmic i social, ahir mateix ho vam debatre en la compareixença, així que per fer balanç... Així que, si m'ho permet, no entraré en el detall perquè ahir mateix, en aquest Parlament, tant el vicepresident com jo mateixa en vàrem donar compte. Aprofitaré per fer una mirada més àmplia, i no em centraré només en la gestió d'aquesta pandèmia, sinó en tot el que ha significat l'acció de govern en aquesta legislatura. Com vostè sap, hem emmarcat aquesta acció de govern d'aquesta legislatura en quatre grans eixos. I em permetré, doncs, fer aquest balanç de tots i cada un d'ells. Pel que fa a lleis, relatiu a un país cohesionat amb drets i oportunitats per a tothom, permeti'm unes pinzellades en educació, en salut, en l'àmbit social i en cultura. Quant a l'educació, s'ha aprovat el Pacte contra la segregació escolar o s'ha avançat en el desplegament del decret d'educació inclusiva. S'ha aprovat el Pla d'educació digital 2020-2025, que s'ha dotat d'una partida extraordinària de gairebé 185 milions d'euros per a la lluita contra la bretxa digital, que és una de les prioritats que aquesta gestió de la pandèmia ha posat de manifest. En salut hem reforçat i estem reforçant el sistema d'assistència primària, hem incrementat el nombre de professionals i hem continuat treballant per ampliar les infraestructures. A més, vull destacar –perquè és just fer-ho– el gran esforç personal i econòmic per fer front a la Covid-19. I no puc parlar d'aquest esforç sense fer un reconeixement a tot el personal de la xarxa assistencial del nostre país. Pel que fa a l'àmbit social, hem aprovat el Pla interdepartamental de suport a les famílies o l'Estratègia catalana per a l'acollida i la inclusió dels infants i joves migrats sols. També vull destacar la constitució de la Taula del Pacte nacional pels drets de les persones amb discapacitat o els treballs del Pla estratègic de serveis socials o la millora de l'accés a l'habitatge de les persones més vulnerables. Pel que fa a la política cultural, hem aconseguit una política cultural més social, més accessible i més sostenible, comptant amb el territori, amb les seves singularitats i amb les administracions municipals i supramunicipals. Entrem en el segon eix, que parla d'economia pròspera, responsable i sostenible per a un model productiu nou i una fiscalitat justa. I en aquest eix permeti'm dir-li que s'ha augmentat el pressupost de les polítiques d'ocupació i hem desplegat totalment la renda garantida de ciutadania. A més, hem aprovat els pressupostos de la Generalitat per al 2020 prenent com a referència els Objectius de desenvolupament sostenible de l'Agenda 2030. Ara bé, certament, i degut a la situació provocada per la pandèmia, estem treballant per reorientar els pressupostos per afrontar aquesta crisi sanitària, econòmica i social, i en aquest sentit, i per aquest motiu, hem creat la comissió per a la reactivació social i econòmica del país, la Coreco. A més, també s'ha creat el Comitè Assessor Catalunya - Next Generation, destinat a seleccionar els projectes d'optar a fons europeus. I aquí em pregunto: serà lleial el seu Govern espanyol amb Catalunya per tal de garantir que la part proporcional del PIB d'aquests projectes quedin a Catalunya? Permeti'm que li digui que ho dubto, perquè ja fa molts anys que ens coneixem. Segueixo. L'acció de govern en l'àmbit del coneixement i la innovació s'ha centrat en aprovar el Pacte nacional per a la societat del coneixement i en l'avantprojecte de llei de la ciència i la llei d'empreses emergents, tecnologia i disrupció. I també en aquest eix econòmic, moltes altres actuacions en l'àmbit de l'empresa i del teixit productiu, en el turisme o en les polítiques agroalimentàries. Passem a parlar de l'altre eix, de la societat enfortida democràticament, on destacaria, precisament, l'aprovació de l'Estratègia de dades obertes de la Generalitat de Catalunya, un referent de bona praxi de reconeixement internacional. A més, hem impulsat una agenda digital del país, destacant l'arribada de la fibra òptica a tots els racons del nostre país, a totes i cada una de les capitals de comarca de Catalunya, i la creació de l'Agència de Ciberseguretat de Catalunya, a més de l'aprovació de l'Estratègia 5G o la iniciativa Barcelona Digital Talent. I, en l'àmbit de la igualtat entre homes i dones, hem aprovat el Pla estratègic de polítiques d'igualtat de gènere 2020-2022. O, en l'àmbit de la justícia, destacar també que s'ha crescut en serveis telemàtics, s'ha generalitzat el sistema de llicències que permet als jutjats establir videocomunicacions des de les sales de vistes i s'han impulsat mesures i mètodes alternatius en la resolució de conflictes. Pel que fa a l'àmbit de la seguretat i les emergències, noves places i millora de les condicions de treball laboral i d'equipaments dels servidors públics de l'àmbit de la seguretat al nostre país. I, en aquest sentit, vull posar en relleu l'acord amb els Bombers després de més de deu anys de reivindicació, ara que veig aquí el conseller Buch. I pel que fa referència a una Catalunya oberta, doncs sí. També treballem per la projecció de Catalunya al món, i ho fem a partir de les dotze delegacions del Govern a l'exterior, que en el seu dia es varen reobrir perquè havien estat tancades pel 155, a més de les noves que s'han creat. I, per tant, en aquests moments, a través de les quinze delegacions del Govern a l'exterior, com també ho són les quaranta oficines d'Acció arreu del món, voldria destacar la dada de la inversió estrangera a Catalunya l'any 2019: 365 milions d'euros, 5.757 llocs de treball en un total de vuitanta-quatre projectes coordinats per les oficines d'Acció al món. Acabo aquesta intervenció. Aquest Govern, senyor Pedret, des del primer moment, treballa per als 7 milions i mig de catalanes i catalans del nostre país, tot i el dèficit fiscal, que continua sent insostenible, i tot i la repressió. El progrés social, la cohesió social, la creació de riquesa són i han estat els eixos vertebradors de la nostra acció de govern.
Gràcies, consellera. Per fer la rèplica, té un torn de nou el diputat Pedret. Endavant.
Consellera, diputats i diputades, deia vostè que feia una anàlisi simplista. Bé. Jo li he donat indicadors, i alguns dels centenars d'indicadors que hi podria haver d'avaluació de polítiques públiques. Ens ha respost vostè en la línia aquella amb la que ens va il·luminar un dia el senyor Rajoy quan deia que los catalanes hacen cosas. Sí, home, clar, els catalans fan coses, i el Govern de la Generalitat de Catalunya també fa coses. Però jo li he donat alguns indicadors. Alguns indicadors de com està el país, especialment en temes socials, sí, que són els que més ens preocupen, però també industrials, també estratègics, que nosaltres pensem que ens avalen les dades per dir que estem notablement pitjor. I ho estem també en termes comparatius amb altres autonomies que tenen problemes de finançament similars als de Catalunya. Per tant, les dades la contradiuen, sens dubte, almenys les que li he donat. Una altra cosa és que vostè les negui; si les nega, m'ho diu, però són totes dades provinents de fonts oficials. Miri, vostè acabava amb la pandèmia i jo volia també fer-hi alguna referència, perquè ha fet una referència a la qüestió de l'acusació de manca de transparència. Miri, jo no ho sé, no tinc aquests indicadors, els hauria de demanar, sobre..., no li podria dir si són el Govern menys transparent dels que hi ha hagut a Catalunya des del 1980. Però que hi ha hagut manca de transparència amb el destí dels fons transferits a la Generalitat, el destí concret dels fons transferits a la Generalitat per la pandèmia..., n'hi ha hagut, de manca de transparència en això. Que no és del tot clar el que s'ha fet amb Ferrovial per a la contractació dels rastrejadors? També l'hi dic. Ni l'import, ni la necessitat, ni..., en fi. Tampoc han fet massa cas al Parlament, en aquest tema. El 061, per començar, que havia de ser gratuït durant la pandèmia, s'ha seguit pagant durant la pandèmia. En fi. En relació amb la pandèmia, jo li intentaré fer la crítica més ponderada, més suau que li puc fer, és a dir, de la manera menys punyent. I el menys punyent que puc dir és que entre els cessaments que es van fer el dia 3 de setembre, per part del president de la Generalitat de Catalunya, se'n va deixar tres que era molt més urgent, molt més necessari de fer, que són els corresponents als departaments d'Educació, de Salut i de Treball i Afers Socials. Aquests sí que eren cessaments que haguessin tingut sentit, per la gestió que se n'ha fet, de la pandèmia. Però bé, en qualsevol cas, com vostè, el que... Jo una de les coses que tenia pensat dir-li és que estàvem convençuts que ara vostè –vostè– no gosaria dir, com va fer a l'abril del 2020, que si el Govern de la Generalitat s'hagués fet càrrec de la gestió del coronavirus, no hi hauria hagut tants morts ni tants infectats, i, probablement, s'hagués pogut controlar d'una altra manera, aquesta pandèmia, que és una afirmació ben gruixuda. I que després d'haver gestionat vostès durant un bon tram la pandèmia, crec que és una afirmació de la que faria bé de desdir-se'n. Però no l'hi puc dir, això, que estic convençut que no ho faria, perquè ahir mateix li vam sentir dir, des d'aquest faristol, referir-se al Govern d'Espanya com «el segon virus al que s'han d'afrontar els catalans i les catalanes. Déu-n'hi-do. D'entrada, per lo de la deshumanització de l'adversari polític. I déu-n'hi-do, si tenim en compte quina ha estat la gestió de la Generalitat de Catalunya de la pandèmia. I vostè ens diu que treballen per als 7 milions i mig de catalans. No és cert –no és cert. Vostès han estat un govern que han interpel·lat només els seus electors i els qui perceben com els seus potencials electors. Aquests darrers, per cert, sempre amb un to condescendent i d'evangelització, allò d'eixamplar la base, etcètera. La seva formació política en concret no tant. Una altra formació política és la que té aquesta dèria d'eixamplar la base i amb aquest to, diguem-ne, d'homilia permanent. I quan no els fem cas, aleshores ve la invectiva, eh?, perquè passen de la homilia a la invectiva sense cap problema. També respecte als que eren socis i els acompanyaven fins fa dos minuts. Aquests, evidentment, els que són castigats de manera més furibunda. Mirin, nosaltres tenim un dels pitjors governs que hi ha hagut a la Generalitat de Catalunya des del restabliment de la Generalitat, i tots els indicadors ho acrediten així. I, a més, políticament, tenim un govern que només interpel·la una meitat dels catalans, que ha practicat una política, que va començar el 2010, efectivament, amb les retallades dels seus antecessors, d'una formació política de la que ara simulen desconèixer-ho tot..., però amb les retallades dels seus antecessors, el 2010, de la mà del Partit Popular, i ha tingut continuïtat amb l'associació entre el món postconvergent i Esquerra Republicana. I ara pretenen fer-nos creure que els d'Esquerra Republicana –no l'hi dic a vostè, senyora Budó..., que una inversió dels papers podria tenir un efecte molt diferent, amb la mala pata –permetin-me que ho digui així, en termes col·loquials– que ara estem tenint un tastet de com és el Govern de la Generalitat quan l'encapçala Esquerra Republicana. I és exactament la continuïtat d'aquelles polítiques que van començar el 2010, i que vostès i els seus antecessors van decidir no revertir, perquè en altres comunitats autònomes s'han revertit les retallades producte de la crisi del 2008. I aquí no. I és una decisió política –una decisió política– abandonar les classes populars i treballadores d'aquest país i els serveis públics. És una decisió política.
Diputat, gràcies. Per fer la seva rèplica, té la paraula la consellera una altra vegada.
Gràcies, president. Senyor diputat, realment, doncs, visualitzem dues realitats ben diferents. Jo li puc garantir que aquest Govern treballa i governa per als 7 milions i mig de catalanes i catalans, i això és així. Aquest és el nostre compromís i ho ha estat des del primer dia. Miri, a mi em fa l'efecte, doncs, que és com un acudit de mal gust que vostès, que precisament presideixen el Govern de l'Estat espanyol, i que, a més a més, han presidit diferents governs de l'Estat espanyol també amb anterioritat, ens vinguin a parlar de mancances, ens vinguin a parlar de retallades, ens vinguin a parlar de manca de finançament, etcètera. Perquè, miri, si entrem en detall, no?, ja entrem, doncs, al que és el tema..., miri, per què no parlen vostès mai de la manca d'inversió de l'Estat a Catalunya? No l'he sentit mai parlar d'això. Per què no parlen dels reiterats incompliments de l'Estat amb Catalunya?, del deute de la disposició addicional tercera, que hi ha un compromís de pagament del 19, del 20 i del 21? Per què no en parlen? Per què no en parlen, d'això? Per què no parlen de la repressió que els poders de l'Estat exerceixen sobre les ciutadanes i els ciutadans del nostre país? Per què no parlen de les retallades que el seu Govern ha dut a terme en polítiques d'ocupació? Per què no en parla? I això afecta directament la població de Catalunya. O per què no parla que enmig de la pandèmia el seu Govern ha decidit apujar la quota dels autònoms, en un moment en què els autònoms necessiten més acompanyament que mai per part dels governs? O per què no parla que el seu Govern no està pagant els ERTOs que s'han hagut de dur a terme des del 12 d'agost d'enguany? Per què no en parla, d'això? Per què no ho denuncia? O per què no parla de que no s'està finançant com pertoca la Llei de dependència?, que ho està pagant tot el Govern de Catalunya, quan hi ha un compromís de l'aleshores Govern Zapatero, i ho està finançant el Govern de Catalunya? Per què no en parla, d'això? Per què no parla que els exercicis 2018 i 2019, per no anar més enrere, el Govern espanyol ha deixat d'executar un terç de la inversió pressupostada a Catalunya? Però sap què? Que ja ens tenen acostumats a tot això. Perquè no executar tot allò... Vostè ve aquí i parla dels pressupostos, havien aprovat uns pressupostos. Miri, sap què? Tant de bo. Tant de bo, per una vegada, s'acompleixi el que diuen aquests pressupostos. A mi permeti'm, doncs, que en sigui escèptica. I, en tot cas, si vol, en tornem a parlar un dia fent un cafè, el 31 de desembre d'aquest any, i veurem quina ha estat la realitat. Perquè el paper ho aguanta tot, però després, quan és l'hora de la veritat, quan és l'hora d'executar els pressupostos, ja l'hi dic ara, senyor Pedret, a Catalunya no ens tenen mai en compte. I mai s'acaba d'executar allò previst per a Catalunya. Però ja l'hi he dit, ens hi tenen acostumats. Ha passat a ser un mal costum, això dels governs espanyols, de tots els governs espanyols, de qualsevol color; també, n'estic segura, del Govern més progressista de la història, perquè ja ho hem vist també en aquest 2020. Per què no parlen de tots els deutes pendents de l'Estat espanyol que té amb Catalunya? La llista és molt llarga i vostè els coneix perfectament. Però resulta que venen aquí a aquest Parlament i demanen al Govern de Catalunya tot allò que no fa el Govern espanyol. Ens demanen, al Govern català, que faci tot allò que no fa el Govern espanyol. Miri, aquest matí –retorno una altra vegada a les mocions d'aquest matí– el seu grup li deia al Grup de Ciutadans, concretament, que el que demanen al Govern de Catalunya no ho demanen allà on vostès governen, els deia. És més, els deien: s'ha de dir el mateix a tot arreu. Jo li dic lo mateix, senyor Pedret: s'ha de dir el mateix a tot arreu. Perquè potser, per donar un consell, primer se l'haurien d'aplicar a vostès mateixos. Perquè jo l'hi repeteixo: no sento que vostès demanin mai al Govern de l'Estat espanyol cap mesura de protecció social ni econòmica com ens demanen al Govern català. El Govern espanyol, vostè ho sap, té recursos i en té les competències. Ens podria dir, per exemple, quines mesures de liquiditat directa a empreses i autònoms ha fet el Govern de l'Estat espanyol en la gestió d'aquesta crisi? Ja l'hi responc jo: cap ni una. El que ha fet és aprofitar la crisi per centrifugar les responsabilitats sense acompanyar aquestes responsabilitats de les mesures econòmiques necessàries, tal com han fet altres estats com són França o Alemanya. Però, per desgràcia, aquí a Catalunya això mai és així. Senyors del Grup Socialistes, realment, nosaltres tenim clara una cosa, i aquesta crisi ho ha evidenciat més que mai: Catalunya només se'n sortirà, Catalunya només serà possible, amb la independència. Perquè mentre tinguem la dependència del Govern de l'Estat espanyol, aquesta realitat, totes aquestes polítiques públiques de qualitat que vostè també demana, no seran possibles.
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre el balanç de dos anys i mig d'inacció del Govern]] [[300-00340/12]] Passam ara al punt tretzè de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre el balanç de dos anys i mig d'inacció del Govern, del Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar aquesta interpel·lació, té la paraula la diputada Lorena Roldán.
Sí; gràcies, vicepresident. Bien, un año más, y ante la falta de autocrítica ya habitual en este Gobierno, nosotros, pues, hacemos también una interpelación un poco para hablar sobre esta pasmosa inacción de toda la legislatura, que llega ya su fin, y, sobre todo, para ver un poco la perspectiva que nos queda a los catalanes hasta que acabe la legislatura y en el periodo hasta que podamos iniciar lo que espero que sea una nueva etapa en Cataluña, por el bien de todos. Porque, mire, créanme que, además, siento decirle lo que le voy a decir, pero es que ustedes no han cumplido ni una sola promesa. No han cumplido ni una sola promesa; ahora, eso sí, las amenazas las han cumplido absolutamente todas, especialmente la primera que hizo el señor Torra cuando nos dijo que él no había venido aquí a gestionar una comunidad autónoma. Y, desde luego, lo cumplió. Vaya, que si lo cumplió, el señor Torra. Por ejemplo, ustedes en toda esta legislatura han sido incapaces de reducir las tasas universitarias, pero por arte de magia se han sacado de la manga la NASA catalana, ¿eh? La NASA separatista, que yo..., de verdad, eso sí que se lo reconozco, señora Budó, eso no lo vimos venir; otras majaderías suyas, sí, pero lo de la NASA catalana... ¡Eso no lo vimos venir! [[Alguns aplaudiments.]] Ahí nos sorprendieron. Claro, yo no sé si tanto decir que ustedes quieren ser la Dinamarca del Mediterráneo, la Suiza del sur o la Noruega de los Pirineos se han quedado ya sin referencias y ahora tienen que ser los catalanes de Marte. Yo no lo sé, señora Budó, y de verdad que es que me lo tomo yo un poco a chiste, porque es que si me lo tomo en serio es para preocuparse, y muchísimo. Háganselo mirar, porque yo les digo de verdad que los catalanes y los ciudadanos aquí de esta tierra tienen muy claro lo que son y lo que quieren seguir siendo: catalanes, españoles y europeos. Tampoco han creado, por ejemplo, en toda la legislatura, aquel fondo extraordinario del que hablaban ustedes para los ayuntamientos que gestionan directamente las ayudas sociales. Tampoco han liquidado las deudas con los municipios para la financiación de las guarderías. Pero, a cambio, los catalanes tenemos nuevas embajadas. Ustedes han abierto tres embajadas separatistas en plena pandemia, en Japón, en Senegal y en Australia, que ya me dirá usted la necesidad que teníamos nosotros ahora de tener estas tres embajadas, insisto, en un momento en que el dinero tiene que ir a parar a servicios esenciales. ¿Ustedes se acuerdan, por ejemplo, del desarrollo de la Ley de infancia o de la actualización del decreto de los comedores escolares? Nada, cero, ahí tampoco hicieron nada. Pero, claro, ¿qué es eso en comparación con tener una TV3 fuerte? Que ustedes han inyectado 15 millones y medio de euros del fondo de la lucha contra el Covid para TV3. Tampoco han desplegado, por ejemplo, ustedes infinidad de leyes que tienen pendientes, algunas de ellas muy importantes. Decía el señor Torra que iba a desplegar sin falta la ley para garantizar los derechos de las personas LGTBI. Bueno, pues tampoco lo han hecho. Han tenido toda la legislatura, pero no. Y podría seguir con la lista de promesas incumplidas, porque es larga, señora consellera. Ustedes nos dijeron también que iban a reducir las listas de espera, pero no; también que iban a elaborar un plan de infraestructuras y de transporte público, tampoco lo han hecho, y etcétera. Y mire, como le digo, la lista de promesas incumplidas es larga. Ahora, la lista de las excusas es corta, muy corta. Siempre la culpa es de los demás, siempre la culpa es de España, y, de hecho, lo acaba usted de demostrar en el turno anterior, de la interpelación anterior. La culpa nunca es suya, siempre es de los demás. Pero bueno, oiga, no estemos tampoco preocupados, porque ahora tenemos la gran suerte de que tenemos a Esquerra Republicana negociando los presupuestos, esa capacidad negociadora que tiene Esquerra Republicana con el Gobierno del señor Sánchez y del señor Iglesias. Y quiero analizar qué es exactamente lo que ha pedido Esquerra Republicana para intentar compensar a los catalanes por tantas promesas incumplidas. Pues fíjese usted: ha pedido que se elimine el castellano como lengua vehicular en las aulas catalanas, que se reforme el delito de sedición, por si acaso les da por cumplir la amenaza de «lo volveremos a hacer, y que se les suban los impuestos a los madrileños. De verdad, señora Budó, que es que esto a mí me resulta de chiste. La gran capacidad negociadora que tiene Esquerra Republicana y que está siempre, siempre, siempre pensando, por supuesto, en los intereses de todos los catalanes. Salimos ganando, vamos, con estas enmiendas que está presentando Esquerra, una barbaridad. Yo, de verdad, cuando pensaba en esta interpelación y preparábamos la interpelación pensaba un poco en una frase, un título que pudiera resumir estos más de dos años de gobierno. Y el título, sin duda, es que no puede ser otro que el de una legislatura perdida –una legislatura perdida. Y tienen otros títulos que los tienen ya bastante trillados; hablamos del día de la marmota, atrapado en el tiempo... Esos ya están gastaditos, porque es que ustedes tienen sumida Cataluña en un bucle desde hace diez años. Y, mire, después del título, pues, viene la historia, y la suya, desde luego, tiene muchísimos capítulos negros, demasiados. Vamos a imaginar por un momento –les pido que hagan este esfuerzo, y también a las personas que están en casa siguiéndonos– cómo sería una Cataluña sin procés, cómo sería. Pues mire, por ejemplo, así de buenas a primeras, tendríamos 5.776 empresas que se vieron obligadas a marcharse desde el 2017; las tendríamos aquí en Cataluña. Y no solamente estas cinco mil que ustedes expulsaron, no, es que tendríamos más, si fuéramos capaces, como además lo ha sido Cataluña tradicionalmente, de atraer talento e inversiones, en lugar de espantar a cualquiera que quiera apostar en esta comunidad autónoma. Porque ustedes les dan inseguridad jurídica, con su sectarismo, con el enfrentamiento, con esos sabotajes callejeros, algunos de ellos, incluso, instados por diputados que se sientan aquí en este hemiciclo. Quiero recordar al señor Sabrià, de Esquerra Republicana, llamando a ocupar el aeropuerto. Pero qué tipo de dirigentes son ustedes, qué irresponsabilidad tan grande, cuánta riqueza y cuánto empleo se ha perdido en Cataluña con este delirio suyo separatista. Por no hablar, por ejemplo, de que con ustedes Cataluña ha pasado de ser la locomotora de España a entrar en una deriva hacia la decadencia. Hablamos de producto interior bruto, de las cifras de paro, de la matriculación de vehículos, de creación de empresas, de afiliación a la seguridad social o de traslados de sedes empresariales. Todos estos indicadores, señora Budó, los dominábamos, ya los teníamos. Y resulta que ustedes se los han cargado con su procés, con sus referéndums ilegales, con los CDRs, con sus leyes de desconexión, insisto, que generan inseguridad jurídica, que hacen que las empresas pierdan la confianza en nuestras instituciones. Miren, según datos del Ministerio de Industria, en el año 2018 Madrid captó 39.746 millones en inversiones extranjeras. Mientras tanto, esta inversión en Cataluña caía al 12 por ciento, y nuestra cuota estatal descendía, ojo, desde el 31 por ciento hasta el 6 por ciento, señora Budó –del 31 al 6. En apenas dos años, el fatídico Uno de Octubre provocó una caída en la inversión extranjera del 17 por ciento. Y logró también una cosa que parecía impensable, que es que el turismo también perdiera fuerza en nuestra región. Claro, quién lo iba a esperar. Quién lo iba a esperar, con Cataluña inmersa en una secesión unilateral que llevaron ustedes por cuenta y riesgo, atropellando los derechos de todos los catalanes. ¿Quién lo iba a pensar? Pues es que era de cajón, señora Budó, que esto iba a pasar. Por no hablar también, insisto, y quiero recordarlo..., han pasado muchas cosas desde entonces, hemos tenido una pandemia que ha hecho que se nos olvidara un poquito todo, pero creo que hay que hablar también de los disturbios que vivimos en Cataluña, disturbios callejeros que prendieron, literalmente, fuego a nuestras calles. Se tuvieron que desviar cruceros, se cancelaron vuelos, pernoctaciones y, directamente, había países que incluso recomendaban no viajar a Cataluña. Estados Unidos, Alemania, Reino Unido, Francia y Portugal advirtieron de los disturbios que había aquí en Cataluña a sus ciudadanos. ¿Eso cómo va a traer nada bueno a Cataluña, señora Budó? Mire, el comercio también obligado a cerrar día sí día también, porque ustedes se dedican a cortar calles, a hacer barricadas, a montar manifestaciones y, si no, que se lo pregunten a los vecinos y a los comerciantes de la Meridiana, que los tienen ustedes bastante hartos, y no me extraña. ¿Ustedes se imaginan, por ejemplo, que las partidas para gasto social no hubieran bajado un 8 por ciento en Cataluña durante el procés, mientras que la media de España subía un 14 por ciento? Es que la culpa no es del resto de España. La responsabilidad es suya. ¿Ustedes se imaginan, por ejemplo, que pudiéramos unir fuerzas y afrontar los retos que se nos plantean como sociedad, sobre todo en un momento como este, en lugar de ponernos aquí a buscar enfrentamiento y a buscar conflicto? Es que parece una ficción, esto que les estoy diciendo, pero realmente no lo es. No lo es. Lo que pasa es que aquí, con ustedes al frente del Gobierno, pues, es impensable –impensable. O sea, ¿es que cómo puede ser que nosotros dediquemos dinero público a entidades como Plataforma per la Llengua, que se dedica a espiar a los niños en los recreos? ¿Cómo puede ser? Señores del Partido Socialista, ¿cómo incluyen ustedes en la ley Celaá una enmienda que viene directamente de esta entidad, que se dedica a espiar a los niños en los recreos de los colegios? Es que es una aberración, es una aberración, lo que ustedes están haciendo. Y, miren, con todo este panorama que le he pintado, señora Budó, llegó la pandemia. Llegó la pandemia y ¿cuál fue la primera reacción del procesismo ante esta crisis sin precedentes? ¿Llamar a la unidad y la responsabilidad? No. De nuevo llamar al enfrentamiento, buscar otra vez ese enemigo imaginario. Usted misma, señora Budó, arremetió contra España y llegó a decir que en una Cataluña independiente hubiera habido menos muertes. Es que es tremenda, esta frase, señora Budó, es tremenda. Y el problema es que usted la dice convencida. Es que, sinceramente, así no vamos a ninguna parte. Mire, el señor Torra se pasó toda la primera ola pataleando porque no tenía competencias y luego, cuando ustedes recuperaron esas competencias, han demostrado que no saben qué hacer con ellas. Y así estamos viendo las chapuzas de estos últimos días. Hoy hacen un anuncio, a las veinticuatro horas lo rectificamos, decimos que vamos a dar unas ayudas, las ayudas se acaban, la web se colapsa. ¡Así no se puede estar! Esta pandemia ha puesto de manifiesto lo malos gestores que son ustedes, lo malos gestores. Ustedes han llegado incluso a rechazar hospitales de campaña simplemente porque los montaba la UME. Es una auténtica irresponsabilidad –una auténtica irresponsabilidad. Así que ya veremos, ya veremos. Nosotros hemos intentado por todos los medios tenderles la mano, pero ustedes, como siempre, han preferido estar en el enfrentamiento y en culpar a los demás. Muchas gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre a la interpel·lació, té ara la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó.
Gràcies, president. Diputades, diputats..., senyora Roldán, una nova interpel·lació del seu grup, i que respon a un dels seus mantres; en aquest cas, la inacció de govern. Miri, jo el primer que li voldria preguntar és: vostè sap què vol dir «governar? Doncs, miri, «governar vol dir prendre decisions, sovint difícils i complexes, i encara més amb la dificultat de la gestió d'una pandèmia. La gestió és complexa per a aquest Govern i per a tots els governs del món en aquest moment. Però, clar, vostès, amb molta probabilitat, doncs, això no ho saben. Suposo, senyora Roldán, que coneix la frase que no hi ha pitjor sord que el que no hi vol sentir, i la veritat és que, després de sentir la seva intervenció, he pensat que, realment, al seu grup pateixen d'aquest tipus de sordesa, aquella que pateixen els que no volen escoltar. Només fa un minut he fet balanç de l'acció de govern responent a la interpel·lació del Grup Socialistes sobre el balanç de l'acció de govern. Però permetin-me que abans que entri al detall li respongui allò que parlen, penso, des del seu grup, des del desconeixement, d'allò que en diuen la NASA catalana. No sé si saben que la nova economia de l'espai és un nou sector econòmic d'alt valor afegit –d'alt valor afegit–, generador d'oportunitats i de creixement econòmic. Estem parlant de 1.200 llocs de treball, estem parlant de més de 280 milions d'euros de facturació. Economia d'alt valor afegit. I no sé si ho sap, però a Madrid i a Galícia estan portant a terme també projectes similars. Ho dic pel seu coneixement. En tot cas, reprenc el que li deia. Amb allò que ja nosaltres hem estat explicant, hem estat parlant, vostès, com qui sent ploure. Però la convido a recuperar, precisament, la meva intervenció anterior, perquè, per respecte a la resta de diputats i diputades, òbviament, no tornaré a repetir exactament tot allò que he dit a la meva interpel·lació anterior. Però sí que faré..., ampliar la informació donada. Per tant, ho repeteixo: dels quatre eixos que es va marcar el Govern en aquest mandat, sobre el que parla del país cohesionat en drets i oportunitats per a tothom, remarcar que, pel que fa a l'educació, a banda dels plans que he mencionat anteriorment, també s'ha posat en funcionament –i crec que és important recordar-ho– una comissió rectora del sistema de formació i qualificació professional per a la integració de l'FP inicial, contínua i ocupacional, i impulsar una nova FP molt important per al nostre país. O en salut, detallar algunes de les infraestructures en les que hem continuat treballant, com la nova smart UCI de la Vall d'Hebron, o bé el nou hospital de Viladecans. I ja que som en l'àmbit de la salut, només un parèntesi: tal com deia abans al senyor Pedret, les mesures relatives a l'impacte de la Covid..., anem fent un balanç sessió plenària rere sessió plenària. Passo a l'àmbit social. En la meva anterior interpel·lació apuntava diferents plans, diferents accions, en el terreny de l'habitatge i de la Taula del Pacte nacional pels drets de les persones amb discapacitat. I voldria afegir aquí també el Pla nacional de l'associacionisme i el voluntariat. I si parlem de l'àmbit de la cultura –que, per cert, és un àmbit del que vostès no en parlen gairebé mai–, el Govern ha destinat 27 milions d'euros per garantir cinquanta-set projectes en grans infraestructures culturals que estaven previstos en tres convocatòries culturals Feder, i que havien estat suspeses per pal·liar l'emergència sanitària. I segueixo ampliant la informació en l'acció de govern pel que fa al segon eix, que és el de l'economia pròspera, responsable i sostenible. I si abans feia menció a les polítiques d'ocupació, a l'acció de govern en l'àmbit del coneixement i de la innovació, o a mesures que conformen un model econòmic basat en l'equilibri i en la sostenibilitat, en l'àmbit de l'empresa i en el teixit productiu, permeti'm recordar que s'ha aprovat l'Avantprojecte de llei de facilitació de l'activitat econòmica, que beneficiarà 564.000 empreses del nostre país. O la llei per crear les àrees de promoció econòmica urbana. A més a més, es tenen i es mantenen els plans de suport aprovats o que s'estan desplegant, com és el Pacte nacional per a la indústria, del qual se n'ha executat el 92,5 per cent del primer trienni. També s'ha elaborat el Pla de màrqueting turístic i el Pla estratègic de turisme, plans que s'hauran de reorientar degut a les noves circumstàncies, a més de comptar amb tots aquells ajuts i mesures necessaris arran de la Covid-19, que pateix aquest sector. O si parlem, per exemple, de matèria energètica, s'ha iniciat la tramitació de la Llei de transició energètica de Catalunya, i, entre d'altres, s'han promogut mesures per impulsar l'autoconsum fotovoltaic o per fomentar la mobilitat elèctrica. Si parlem d'una societat enfortida democràticament, lliure i justa, parlar-li de l'Estratègia de dades obertes o de l'agenda digital del país, de l'Agència de Ciberseguretat de Catalunya, de l'Estratègia 5G, del Pla estratègic de polítiques d'igualtat de gènere, de l'àmbit de justícia i l'àmbit de la seguretat i les emergències. Ara voldria ampliar també amb dos nous àmbits en aquest eix: els nostres drets civils i polítics, i l'Administració moderna i adaptada a les noves necessitats. Perquè, diputada Roldán, en el nostre país fa temps que patim repressió. En el nostre país fa temps que vivim un retrocés dels nostres drets civils i polítics. En el nostre país fa temps que ens limiten la llibertat d'expressió, inhabilitant, fins i tot, el president de la Generalitat. I el resultat és que vivim sota l'amenaça dels drets fonamentals i les pròpies llibertats. I aquest retrocés democràtic ens afecta a tots i a totes sense excepció. I, per tant, en l'àmbit de la ciutadania i dels drets humans, ens calia disposar del primer Pla de drets humans de Catalunya, ja que cada un dels drets individuals basteix la sobirania del conjunt de la societat catalana. I per acabar aquest tercer eix, parlàvem també d'una Administració moderna i adaptada a les noves necessitats. Per això hem aprovat una oferta d'ocupació pública de més de quinze mil places, amb l'objectiu d'incrementar l'estabilitat de l'ocupació a la Generalitat, o així com la convocatòria de més de 6.600 places públiques adreçades prioritàriament a serveis bàsics. Parlem de més de cinc mil places de docents, 820 mossos d'esquadra o 250 bombers, i enguany s'ha aprovat una nova oferta parcial de 1.421 places noves, la majoria adreçades als serveis essencials. Parlem d'una Catalunya oberta, perquè Catalunya ha de ser present al món, i aquesta també és una de les prioritats d'aquest Govern. I és que amb la crisi de la Covid-19, si una cosa ha quedat justificadíssima, és que una de les mesures que va prendre aquest Govern, que va ser les dotze delegacions del Govern a l'exterior, que es varen reobrir després de que l'Estat espanyol les tanqués aplicant l'article 155, i de les tres noves que hem creat a l'Argentina, a Mèxic o a Tunísia..., que han servit en aquesta pandèmia per assistir més de 2.850 ciutadans i ciutadanes que es trobaven a cent set països diferents i que tenien dificultats per retornar a Catalunya. Clar que suposo que en aquest punt, vostè, senyora Roldán, com els seus companys i companyes, tornaran a patir d'una sordesa profunda, perquè no els interessa sentir la veritat, perquè aquí l'únic que els interessa és parlar o calumniar, fins i tot, quan parlen de les delegacions del Govern a l'exterior. I, si no, preguntin a les 2.856 persones que gràcies a les delegacions a l'exterior van poder tornar a casa quan va esclatar la pandèmia, o preguntin, si no, a les persones que ocupen els més de 5.700 llocs de treball generats gràcies a les inversions estrangeres captades durant l'any 2019 de les oficines d'Acció i dels diferents projectes a disposició de les empreses per tal de donar resposta als desafiaments de la globalització. Senyora Roldán, tot això és acció, acció de govern, al contrari que inacció. Senyora Roldán, «governar vol dir planificar, «governar vol dir prendre decisions, «governar vol dir gestionar, i això és el que estem fent des del Govern de Catalunya.
Gràcies, consellera. Per a la rèplica ara de la interpel·lació, té novament la paraula la diputada Lorena Roldán.
Gràcies, vicepresident. Señora consellera, tenía usted tantas, tantas cosas que explicar de su gran acción de gobierno, que le ha sobrado hasta tiempo, le ha sobrado hasta tiempo, de diez minutos que tenía. Es que no ha sido capaz ni de rellenar diez minutos, porque ustedes no han hecho absolutamente nada en estos casi tres años de legislatura, y me ha empezado aquí a nombrar una serie de..., parecía esto del anuncio de la Teletienda, como hacen ustedes siempre. Me ha hablado, por ejemplo, del decreto de la formación profesional, con el que no está nadie de acuerdo, por ejemplo. Me ha hablado usted del gran trabajo que están haciendo en cultura. ¿Usted es consciente de que la moción más completa que se ha presentado en este Parlamento sobre cultura la ha presentado mi grupo, la ha presentado Ciudadanos? ¿Usted es consciente, señora Budó? [[Alguns aplaudiments.]] Es que infórmese un poquito antes de salir aquí. Usted me ha hablado también..., hablaba del plan de turismo. Oiga, pues a lo mejor su estrategia de estar constantemente culpando al resto de los españoles de los males que tiene Cataluña..., a lo mejor no acaba de ser buena estrategia para invitar al resto de ciudadanos de España que vengan aquí a conocer nuestra tierra. Creo que no están ustedes calculando demasiado bien. Si usted misma, cuando se le dirigen en castellano en un pleno, contesta y dice, y lo voy a leer literalmente, literalmente... [[Veus de fons.]] No, mantra no, entre comillas se lo digo, porque son sus palabras, señora Budó. Entiendo que esté avergonzada y que no quiera que se lo recuerde, pero usted dijo que saludar en español, en castellano, era «triste, preocupante y segregador. Qué ganas le van a entrar al resto de los ciudadanos de España de venir aquí a Cataluña y a lo mejor encontrarse con usted para que les conteste esto. ¿No ven que no, señora Budó? Que así no vamos a ninguna parte, que no vamos a ninguna parte. Hablaba usted también del retroceso de derechos que se vive en Cataluña. Mire, aquí le voy a dar la razón. Aquí estamos viviendo un retroceso de derechos provocado por ustedes, provocado por los sucesivos gobiernos separatistas. Gobiernos separatistas que, por ejemplo, pues, nos coartan a hablar en nuestra lengua materna. Que ustedes quieren prohibir que se hable la lengua materna mayoritaria de los catalanes, que es el español, en las aulas, que esto es una auténtica aberración. Sí, hay un retroceso de derechos. Ustedes se dedican, por ejemplo, a multar a aquellos comercios que rotulan en español. Sí, hay un retroceso de derechos. Ustedes se dedican también, por ejemplo, a acosar a trabajadores en sus puestos de trabajo porque atienden en una de las lenguas oficiales de Cataluña, que es el español, le guste a usted o no le guste, señora Budó. Con ustedes ha habido un retroceso de derechos y de libertades en Cataluña. Sí, sí, y siempre nos van a encontrar ahí denunciando esos abusos y trabajando para que no se vuelvan a cometer. Hablaba también de las embajadas y me decía..., hablaba de mantras, me ha hablado usted. No, mantras no, es que le hablamos... Es que esto es una realidad como un piano, todo lo que le he dicho aquí. ¿Por qué no viene nadie aquí a comparecer, a darnos las explicaciones de qué es lo que hacen esas bajadas? ¿Por qué hay tanta opacidad alrededor de esas embajadas? Ha dicho usted que repatriaron en plena pandemia a no sé cuántos catalanes. Traiga aquí los datos de esos catalanes que ustedes repatriaron. En todo caso, sería el ministerio, el Gobierno de España, pero no esas embajadas, que ya le digo yo a lo que se dedican, por eso no lo quieren explicar. Se dedican a hablar mal de España, se dedican a hacer propaganda del procés, y lo hacen con el dinero de todos los catalanes, que eso es lo malo, porque si lo hicieran con el dinero de su bolsillo, nada que objetar, pero no, lo hacen con el dinero de todos catalanes. Dinero, insisto, que, ahora más que nunca, tiene que ir a parar a esos servicios esenciales. Y mire, lo que yo me temo..., le hablaba de este balance de la legislatura, pero también le quiero hablar a futuro, porque me temo que ustedes van a seguir en las mismas, y no es porque yo sea adivina, es que el otro día esa flamante candidata que tienen ahora en Junts, la señora Borràs, pues, ya nos desveló el plan hace unas semanas, y nos dijo que lo más importante era la independencia, y que había que tomar todas las decisiones, incluidas las de la gestión de la pandemia, orientadas a este fin. Unas palabras que a mí me parecen tremendas, lo que pasa, que tampoco son nuevas, porque ustedes llevan ya años diciendo que aquí todo tiene que ser prioritario..., o sea, todo tiene que pasar por detrás de la independencia. Lo más importante siempre es la independencia, nos lo dijo también el señor Torra. Que, por cierto, hablando de la señora Borràs, desde luego tengo que decirle que es un muy buen fichaje, la señora Borràs. Mire, sus discursos tienen trazas supremacistas, es hispanófoba, firmante del manifiesto Koiné, y, además, está imputada ya. O sea, yo creo que es la candidata ideal para suceder a Pujol, a Mas, a Puigdemont y al señor Torra. Y ojo, no se descuiden, porque el procedimiento habitual en Convergencia ha sido siempre gobernar primero y luego es cuando los llaman al banquillo. Pero la señora Borràs fíjese que puede batir el récord, porque puede llegar a estar sentada en el banquillo justo incluso antes de llegar al cargo. O sea, que no se descuiden, que les puede adelantar perfectamente, la señora Borràs. Eso sí, si los señores de Esquerra Republicana les dejan, porque desde luego están ustedes ahora inmersos en una batalla fratricida tremenda –tremenda. Y yo lo que creo que les pasa a ustedes, sin ánimo de psicoanalizarles, es que ustedes están ya aburridos de sí mismos. Ustedes ya están aburridos de la cantinela de siempre, del monotema del procés. Les hablaba antes del día de la marmota y, desde luego, es que ustedes están mal avenidos, y eso ya sabemos cómo acaba –cómo acaba. Y por eso nosotros, pues, nos tememos que o bien se pueda tener otro gobierno –acabo ya, presidente...
Vagi acabant, sí.
...procesista con más de lo mismo, es decir, nada de nada, o peor todavía, un tripartito de Esquerra Republicana, del Partido Socialista y de los comunes. Ahora, eso sí, liderado esta vez por el separatismo. Así que esperemos que nada de esto pase.
Vagi acabant, senyora Roldán.
Acabo. Y tendremos una nueva alternativa el 14 de febrero para ir a las urnas y elegir una nueva Cataluña. Gracias. [[Alguns aplaudiments.]]
Finalment, per a la rèplica, té novament la paraula la consellera de la Presidència.
Gràcies, president. Senyora Roldán, som a final de la legislatura. Certament, una legislatura que s'ha caracteritzat per part del seu grup amb tot un seguit de mantres, no?, només els interessa repetir i repetir tota una sèrie de mantres, o els seus hits: chiringuito, supremacismo, golpistas, paguita, sueldazo, chanchullos, engendros, huido, fugado, procés, día de la marmota. Uns mantres que, ho repeteixo, s'han convertit en uns clàssics, en els clàssics de la legislatura, i que vostès no deixen de repetir. Però per molt que els repeteixin, per molt que repeteixin una mentida, aquesta no es converteix en realitat. A vostès, senyors de Ciutadans, diputada Roldán, només els interessen les seves obsessions: el català, la nostra pròpia llengua, la que vostès parlen d'aberració, d'engendro –engendro, n'hi diuen; engendro–; tancar TV3 i els mitjans públics de comunicació –un altre dels seus objectius i una altra de les seves obsessions–, o evitar la projecció internacional de Catalunya. I venen aquí a fer una interpel·lació sobre els dos anys i mig d'inacció de govern. Miri, certament, som al final de la legislatura i, potser, també és l'hora de que vostès es preguntin quina ha estat la seva acció en aquesta cambra. Què han fet? Què els explicaran, als seus votants? Què han aconseguit durant aquesta legislatura? Potser aquí sí que podríem parlar d'inacció. «Inacció és no dir res del dèficit fiscal de 16.000 milions d'euros que pateix Catalunya. «Inacció és no denunciar que tenim un sistema de finançament autonòmic injust amb Catalunya i caducat des de l'any 2014. «Inacció és no dir res dels constants retards del Corredor Mediterrani, i que fa perdre competitivitat a les nostres empreses i als nostres ports. «Inacció és no dir res dels problemes que tenim a rodalies per la manca d'inversió per part del Govern de l'Estat espanyol –i no ho diem només nosaltres, ho diuen també la Cambra de Comerç i Foment del Treball. «Inacció, senyora Roldán, és no dir res dels incompliments en matèria de finançament de la Llei de dependència. «Inacció és no dir res de l'infrafinançament estructural que pateix el sistema sanitari de Catalunya, i que l'Estat hauria de revertir. «Inacció és no denunciar la fugida del rei emèrit dels espanyols. «Inacció és no denunciar que el Borbó truqui a les empreses per demanar que marxin de Catalunya. «Inacció és no admetre ni afrontar el conflicte polític entre Catalunya i Espanya. En definitiva, senyora Roldán –i acabo, i, certament, sí, em sobrarà temps–, «inacció és tot allò que vostès fan amb el que necessita el país i amb el que necessita la seva gent. «Inacció és el que descriu el seu grup parlamentari, perquè, de què han servit aquesta legislatura, senyora Roldán, els seus trenta-sis diputats? Doncs ja li diré jo ara de què han servit els seus trenta-sis diputats, senyora Roldán: de res.
Gràcies, consellera. Sí? Per què em demana la paraula, senyora Roldán?
Sí, senyor president, per contradiccions.
Digui.
Sí.
Digui'm la contradicció primer, en tot cas.
Sí. Pues ha dicho la consellera Budó que nosotros nos referimos al catalán calificándolo de «engendro. Y quiero decirle que no vuelva a decir eso, porque lo que es un engendro es que ustedes se inventen términos acientíficos como el de «lengua propia, ¿eh?
Senyora Roldán, això no és una contradicció, i ho sap.
Y el catalán... Sí, por supuesto.
No. Senyora Roldán, això...
El catalán es tan suyo como nuestro.
Senyora Roldán...
Que usted tenga un problema con las lenguas no quiere decir...
...no té la paraula, perquè això no és una contradicció. [[Aplaudiments.]] Passem a... [[Remor de veus.]] Senyora Sierra! Senyora Sierra, aquesta no és una manera de comportar-se en el Ple. Senyora Sierra! Senyora Sierra, la crido a l'ordre. Prou. Prou, senyora Sierra. Una cosa és parlar i l'altra és l'actitud que estava tenint. No és l'actitud que correspon al Ple, senyora Sierra. L'estava escoltant des d'aquí. Prou. Seguim. Passem a les votacions, tal com està previst a l'ordre del dia. Després seguirem amb les interpel·lacions i... [[Veus de fons.]] Ara, ara toco el timbre, sí. [[Pausa llarga. Veus de fons.]] Ara els hi diran; ara els hi diran, no pateixin, abans de votar. Com sempre. [[Pausa llarga.]] Molt bé. Som-hi. [[Decret llei 45/2020, del 17 de novembre, sobre l'habilitació transitòria i extraordinària per continuar la prestació del servei d'inspecció tècnica de vehicles (continuació)]] [[203-00069/12]] Passem a les votacions, i ho farem, en primer lloc, votant el punt setè de l'ordre del dia, que correspon a la votació sobre la validació del Decret llei 45/2020, de 17 de novembre, sobre l'habilitació transitòria i extraordinària per continuar la prestació del servei d'inspecció tècnica de vehicles. Els faig avinent, abans de votar aquest punt, que avui noranta-tres diputats i diputades han delegat el seu vot, que vint diputades i diputats s'han acollit al vot telemàtic i que vint-i-dos votaran de manera presencial. Comencem les votacions, i votem, com dèiem, aquest Decret llei 45/2020. Comença la votació. Aquest decret llei no ha estat convalidat, atès que hi han hagut 65 vots a favor –que corresponen a 45 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 69 en contra, cap abstenció –65 favorables, 69 en contra, cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la transició energètica i la descarbonització de l'economia catalana (continuació)]] [[302-00265/12]] Passem ara al següent punt, que és el 17, que correspon a la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la transició energètica i la descarbonització de l'economia catalana. Atenent les peticions de votació separada, votem, en primer lloc, el punt 1 bis. Comença la votació. Aquest punt ha estat rebutjat per 29 vots a favor, 36 en contra i 69 abstencions –que corresponen a 49 de delegats i presencials i 20 de telemàtics. Passem ara a votar el punt número 2. Comença la votació. Ha estat aprovat per 122 vots a favor, 4 en contra, 8 abstencions. Votem ara el punt 3. Comença la votació. Ha estat aprovat per 122 vots a favor, cap en contra, 12 abstencions. Votem ara el punt 6. Comença la votació. Ha estat aprovat per 94 vots a favor –que corresponen a 74 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap en contra, 40 abstencions. Votem ara el punt 8. Comença la votació. Ha estat aprovat per 94 vots a favor –que corresponen a 74 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 36 en contra, 4 abstencions. I votem ara el punt 9. Comença la votació. Ha estat aprovat per 133 vots a favor, cap en contra, 1 abstenció. Votem ara el punt 11. Comença la votació. Ha estat aprovat per 94 vots a favor –que corresponen a 74 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 4 en contra, 36 abstencions. Votem ara el punt 12. Comença la votació. Ha estat aprovat per 130 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. Votem ara el punt 13. Comença la votació. Ha estat aprovat per 98 vots a favor, cap en contra, 36 abstencions. Votem ara la resta de punts de la moció. Comença la votació. Han estat aprovats per unanimitat: 134 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'educació secundària i postobligatòria (continuació)]] [[302-00266/12]] Votem ara el punt 18, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'educació secundària i postobligatòria. Comencem votant el punt número 4. Comença la votació. Ha estat aprovat per 130 vots a favor, cap en contra, 4 abstencions. Votem ara el punt 5.b. Comença la votació. Ha estat aprovat per 132 vots a favor, 2 en contra, cap abstenció. Votem ara el punt 5.c. Comença la votació. Ha estat aprovat per 132 vots a favor, cap en contra, 2 abstencions. Votem ara el punt 6.a. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 50 vots a favor, 65 en contra –que corresponen a 45 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 19 abstencions. Votem ara el punt 7. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 59 vots a favor, 75 en contra –que corresponen a 55 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap abstenció. Votem ara el punt 7.a. Comença la votació. Ha estat aprovat per 113 vots a favor –que corresponen 93 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 6 en contra, 15 abstencions. Votem ara el punt 7.b. Comença la votació. Ha estat aprovat per 92 vots a favor –que corresponen a 72 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 42 en contra, cap abstenció. Votem ara el punt 7.c. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 27 vots a favor, 107 en contra –que corresponen a 87 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap en contra. Votem ara el punt 8.c. Comença la votació. Ha estat aprovat per 98 vots a favor –que corresponen a 78 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap en contra, 36 abstencions. Votem ara el punt 9. Comença la votació. Ha estat aprovat per 69 vots a favor, cap en contra, 65 abstencions –que corresponen a 45 de delegats i presencials, 20 de telemàtics. Votem ara la resta de punts d'aquesta moció. Comença la votació. Han estat aprovats per unanimitat: 134 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els mitjans públics de comunicació (continuació)]] [[302-00267/12]] Passem ara a votar el punt dinovè, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre els mitjans públics de comunicació. Votem, en primer lloc, els punts 4 i 6. Comença la votació. Han estat rebutjats per 40 vots a favor, 94 en contra, cap abstenció. Votem ara els punts 7 i 8. Comença la votació. Han estat rebutjats per 40 vots a favor, 94 en contra –que corresponen a 74 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap abstenció. Votem ara la resta de punts de la moció. Comença la votació. Han estat rebutjats per 57 vots a favor, 77 en contra –que corresponen a 57 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les respostes per a afrontar la crisi sanitària, econòmica i social (continuació)]] [[302-00271/12]] Votem ara el punt 20, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les respostes per afrontar la crisi sanitària, econòmica i social. Votem, en primer lloc, el punt número 2. Comença la votació. Ha estat aprovat per 12 vots a favor, 4 en contra i 118 abstencions –que corresponen a 98 de delegats i presencials, 20 de telemàtics. Votem ara els punts 3 i 4. Comença la votació. Han estat aprovats per 69 vots a favor, 65 en contra –que corresponen a 45 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap abstenció. Votem ara el punt cinquè. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 52 vots a favor, 82 en contra –corresponents a 62 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap abstenció. Votem ara el punt 6. Comença la votació. Ha estat aprovat per 117 vots a favor, cap en contra, 17 abstencions. Votem ara el punt 10. Comença la votació. Ha estat aprovat per 94 vots a favor –corresponents a 74 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 4 en contra, 36 abstencions. Votem ara la resta de punts de la moció. Comença la votació. Han estat aprovats per unanimitat: 134 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política del Govern amb relació als sectors més afectats per la pandèmia de Covid-19 (continuació)]] [[302-00268/12]] Passem ara a votar el punt vint-i-unè, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre la política del Govern amb relació als sectors més afectats per la pandèmia de la Covid-19. Procedim a la votació atenent les peticions de votació separada. En primer lloc, votarem un bloc amb els punts 1, 2 i 7 –1, 2 i 7. Comença la votació. Han estat aprovats per 69 vots a favor, cap en contra i 65 abstencions –corresponents a 45 de delegats i presencials, 20 de telemàtics. Votem ara els punts 3, 5 i 8. Comença la votació. Han estat aprovats per 65 vots a favor, cap en contra i 69 abstencions –que corresponen a 49 de delegats i presencials, 20 de telemàtics. Votem ara els punts 4, 9, 10 i 11. Comença la votació. Han estat aprovats per 69 vots a favor, 65 en contra –que corresponen a 45 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap abstenció. I ara votem els punts 6, 13 i 14. Comença la votació. Han estat aprovats per unanimitat: 134 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. Votem ara el punt dotzè. Comença la votació. Ha estat rebutjat per 48 vots a favor, 65 en contra –que corresponen a 45 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 21 abstencions. Votem ara el punt setzè. Comença la votació. Aprovat per unanimitat: 134 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. Votem ara la resta de la moció, que només correspon al punt número 15, que és l'únic que no s'ha votat. Per tant, votem el punt quinzè. Comença la votació. Ha estat aprovat per 69 vots a favor, 65 en contra –que corresponen a 45 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el dret a una segona oportunitat (continuació)]] [[302-00269/12]] Votem ara el punt 22, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre el dret a una segona oportunitat. Votem, en primer lloc, les lletres a i b del text. Comença la votació. Han estat aprovades per 98 vots a favor –que corresponen a 78 de delegats i presencials més 20 de telemàtics–, 36 en contra, cap abstenció –98 a favor, 36 en contra, cap abstenció. Votem ara la lletra c. Comença la votació. Aprovada per unanimitat: 134 vots a favor, cap en contra, cap abstenció. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'augment de la mortalitat a les fronteres espanyoles (continuació)]] [[302-00270/12]] Passem ara al punt vint-i-tresè, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'augment de la mortalitat a les fronteres espanyoles. Votem, en primer lloc, el punt 1.a. Comença la votació. Aprovat per unanimitat: 69 vots a favor –que corresponen a 49 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 57 en contra, 8 abstencions. Votem ara el punt 1.b. Ha estat, el punt 1.b, rebutjat per 62 vots a favor –que corresponen a 42 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 72 en contra, cap abstenció. Votem ara el punt 2.a. Comença la votació. Aprovat per 94 vots a favor –que corresponen a 74 de delegats i presencials, 20 de telemàtics–, 4 en contra i 36 abstencions. Votem ara el punt 2.b. Comença la votació. Aprovat per 77 vots a favor –que corresponen a 57 de delegats i presencials–, 4 en contra, 53 abstencions. No hi han més votacions. Per tant, seguim amb l'ordre del dia. [[Interpel·lació al Govern sobre l'equitat territorial en les àrees rurals i urbanes]] [[300-00338/12]] Seguim amb les següents interpel·lacions. I, concretament, amb la interpel·lació al Govern sobre l'equitat territorial en les àrees rurals i urbanes, interpel·lació presentada pel Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem. Per exposar-la, té la paraula el diputat senyor Marc Parés. Endavant.
Bé, gràcies, president. Bona tarda, conseller, diputats, diputades. Bé, l'equitat territorial és un tema transversal tant per les múltiples dimensions que abraça com per les diferents escales en les que es produeix i sobre les quals es pot intervenir. De fet, crec que serà el tercer cop en aquesta legislatura que faig una interpel·lació sobre desigualtats territorials. Ho vaig fer primer a la consellera Jordà, després ho vaig fer a la consellera Budó, i avui, doncs, ho faig amb vostè, amb la voluntat de focalitzar el debat en elements més de política territorial i amb algunes propostes i intervencions més concretes en els àmbits de la seva conselleria. Bé, a Catalunya tenim un problema de desigualtat que s'expressa sobre el territori, i que pren forma amb dues dinàmiques, no? Per una banda, el despoblament rural, i per l'altra, la segregació urbana. Tenim, en primer lloc, una desigualtat evident a escala regional entre les àrees metropolitanes i el món rural, una desigualtat que abans de la pandèmia venia altament agreujada per unes fortes dinàmiques ja de despoblament i d'envelliment poblacional. Comarques com l'Alt Urgell, l'Alta Ribagorça, el Bages, el Baix Ebre, el Berguedà, la Cerdanya, la Conca de Barberà, les Garrigues, el Montsià, la Noguera, els dos Pallars, el Priorat, la Ribera d'Ebre, el Ripollès, el Solsonès, la Terra Alta, l'Urgell són comarques que porten una dècada perdent població, mentre que Catalunya anava guanyant població en aquest període. La majoria d'aquestes comarques, a més a més, doncs, són també comarques que tenen un nivell més baix de productivitat i de renda familiar disponible. Per tant, en altres paraules, aquesta Catalunya buidada és també la Catalunya empobrida. Però és evident que on més es concentra la segregació socioespacial és en les àrees urbanes. En els entorns més densificats és on trobem la més intensa separació geogràfica dels grups socials en funció de les seves condicions socioeconòmiques. És el que anomenem «la segregació urbana, i que es materialitza a escala de barri, però que respon a dinàmiques d'àmbit metropolità. Per poder donar resposta a aquestes dinàmiques de desigualtats territorials, creiem que és important entendre els elements estructurals que provoquen aquest fenomen, i que és obvi que són complexos, eh? Les diferències en els preus de l'habitatge o en la qualitat urbana porten a que els grups socials més vulnerables acabin concentrant-se en aquells territoris, en aquelles àrees urbanes, amb preus de sòl més baixos i on la qualitat de vida, doncs, és menor, mentre que els grups més benestants tendeixen a poder decidir a quin lloc volen viure. I d'això se n'acaba derivant un altre element, que és la motxilla que carrega cadascú en funció del lloc on viu. I aquest crec que hauria de ser l'eix central de les polítiques territorials, i que hauria de concentrar la lògica d'intervenció tant en el món rural com en l'àmbit urbà. I aquí hi ha un concepte que crec que és interessant, que és el concepte, doncs, d'«estructura d'oportunitats territorials, no?, en la mesura en què cada territori, cada barri, cada comarca, cada vegueria ofereix una sèrie d'oportunitats de desenvolupament vital que tenen a veure amb l'ocupació, ocupació que hi ha o no hi ha en cada territori; amb les possibilitats formatives d'aquell territori; amb els equipaments; amb els serveis públics; amb la connectivitat d'aquest territori, ja sigui tant digital com física; amb transport públic, etcètera. Per tant, el repte creiem que hauria de ser com generem oportunitats vitals de forma equitativa als diferents territoris. O, en altres paraules, com construïm territoris on la gent vulgui viure i on la gent pugui viure, perquè viure-hi no suposi un dèficit o una càrrega per al projecte vital de cadascú. I és aquí on entra la idea clau de la interpel·lació, que és l'equitat territorial. Nosaltres entenem l'equitat territorial com la garantia d'accés als mateixos nivells de renda i de serveis públics independentment del lloc on visquis del país. És a dir, que el teu codi postal no determini les teves condicions de vida o els teus horitzons de futur possibles. I, en aquest sentit, creiem que l'objectiu de les polítiques d'equitat territorial hauria de ser generar igualtat a través d'aprovar o promoure dinàmiques de desenvolupament territorial sostenible. Per tant, no es tracta d'equilibrar el territori a través d'una distribució més o menys homogènia o uniforme de la població, de l'activitat econòmica o de determinats usos del sòl, sinó que creiem que es tracta de garantir arreu l'accés a unes mateixes condicions de vida, i fer-ho a través del desenvolupament local, comunitari, de cadascun d'aquests territoris, i, per tant, des de les seves especificitats. I entenem, no?, en aquest sentit, doncs, que el que cal és posar en valor la diversitat geogràfica que tenim al país, i no destruir-la amb grans infraestructures com la C-32 ni amb grans inversions d'economia especulativa totalment desvinculades de les realitats territorials, com pot ser el projecte del Hard Rock. Per tant, beure de l'especificitat de cada territori i no imposar ni destruir. Intento concretar una mica més aquestes reflexions amb algunes qüestions més específiques. La primera té a veure amb el paper que juga la Catalunya rural i com es relaciona amb les àrees urbanes, i que en el fons té a veure amb la necessitat de superar aquesta dicotomia entre dues realitats, que en realitat estan plenament interconnectades. De fet, Barcelona serà l'any vinent la capital mundial de l'alimentació sostenible, i creiem que aquesta és una bona iniciativa i una gran oportunitat per repensar les relacions camp-ciutat a Catalunya en un context com l'actual. La Catalunya rural, tot i no ser la Catalunya on viu la majoria de la població dels catalans i catalanes, sí que és la Catalunya que ens proveeix de tots els serveis ambientals i de recursos, la que produeix aliments, la que preserva la nostra diversitat paisatgística. És la Catalunya dels nostres camps, dels nostres boscos, de la nostra mar. La que retén molt més CO2 que no pas en produeix, la que produeix molta més energia que no pas en consumeix, la que alberga els recursos hídrics dels quals es nodreixen les àrees metropolitanes. Si reconeixem els serveis ecosistèmics, els serveis ambientals i paisatgístics que presten les àrees rurals per al conjunt del país, doncs, no creu que hauríem de garantir el finançament d'aquests territoris justament per la prestació d'aquests serveis? Conseller, en aquest sentit, voldríem saber com valoraria, per exemple, el pagament per mantenir els serveis ecosistèmics de suport, de regulació o culturals recreatius amb algun fons que es nodreixi, per exemple, d'impostos ambientals o a la contaminació o a les pernoctacions turístiques. El Govern balear ja ho ha fet, i ofereix subvencions a projectes per al manteniment de serveis ecosistèmics i del paisatge que provenen de la taxa turística. Creiem que aquesta pot ser una bona línia de treball. I això em porta a un altre element que hem trobat a faltar en el seu mandat, que són les polítiques de paisatge, que fa anys que creiem que han quedat abandonades, i que, al nostre entendre, són clau, des d'un punt de vista patrimonial, des d'un punt de vista turístic, però també des d'un punt de vista de gestió de la biodiversitat, que, per cert, és una altra de les grans assignatures pendents a casa nostra. Pel que fa més específicament a la Catalunya rural, la d'una densitat poblacional inferior als tres-cents habitants per hectàrea, la Catalunya dels petits municipis, però també la de les capitals de comarca, que poden actuar com a nodes de centralitat en aquests territoris, li formulem un parell de qüestions. La primera, sobre el paper de les ciutats mitjanes. En l'actual context de pandèmia, tenim l'oportunitat de fixar gent al territori, perquè amb l'augment del teletreball, amb la revalorització dels estils de vida menys densificats estem veient com una part de la població està reconvertint les seves segones residències en primeres en indrets allunyats de la regió metropolitana de Barcelona. I li pregunto si tenen vostès alguna estratègia de consolidació, de revitalització d'aquestes ciutats mitjanes. Però a la Catalunya rural també tenim una altra realitat, que és la dels micropobles, on hi viu un 1,2 per cent de la població, però que gestionen el 35 per cent del territori. No sé si coneix la proposta d'estatut de Micropobles: fan diferents propostes que afecten el seu departament, de fet, per exemple, en matèria d'urbanisme, en matèria d'habitatge, i també voldríem saber si estan fent alguna cosa al respecte. I pel que fa a les dinàmiques de segregació urbana, com vostè sap l'any 2004 aquest Parlament va aprovar la Llei de barris, una llei que va invertir 1.300 milions d'euros en 141 barris, però que es va deixar de finançar en el seu dia, i que com a conseqüència de la crisi del 2008, i ara amb la crisi de la pandèmia, el que estem veient és que justament aquests territoris més vulnerables, aquests barris més vulnerables, són els que més pateixen les conseqüències de les diferents crisis. En aquest sentit, l'Ajuntament de Barcelona, doncs, va posar en marxa el 2016 un pla de barris, amb 150 milions destinats a setze barris, un pla que s'ha renovat ara mateix per a quatre anys més, posant, a més a més, el focus en la dimensió de la sostenibilitat ambiental i de l'emergència climàtica. Però la problemàtica dels barris, com sap, doncs, no és exclusivament municipal i no es produeix només a escala de barris, sinó que té a veure amb unes dinàmiques que són de lògica metropolitana. I, per tant, nosaltres creiem que tindria sentit, doncs, pensar la intervenció sobre els barris des d'aquesta lògica metropolitana, coordinant els diferents ajuntaments i amb el paper de la Generalitat. I, en aquest sentit, la pregunta és si pensen vostès implicar-se en desplegar una nova política de barris que permeti intervenir no només a nivell metropolità, sinó també al conjunt d'àrees urbanes i viles que pateixen també aquestes dinàmiques de segregació urbana. Per tant, si pensen desenvolupar alguna política en aquest sentit per combatre la segregació urbana, per combatre les desigualtats que es produeixen a nivell territorial. A la segona part de la intervenció li formularé algunes propostes més sobre com entenem que cal abordar aquesta doble desigualtat territorial entre l'àmbit urbà i l'àmbit rural, i, específicament, en l'àmbit urbà. Gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre la interpel·lació, té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet. Endavant.
Gràcies, president. Diputat, li agraeixo ben sincerament aquesta interpel·lació. Em consta que el seu grup havia interpel·lat sobre temes d'equitat territorial, tant a la consellera de la Presidència com a la conselleria d'Agricultura. Faltava jo, i, per tant, patia, eh? Per tant, l'hi agraeixo moltíssim. La veritat és que també li reconec una preocupació sincera del seu grup per tots aquests temes de cohesió territorial, fins al punt que tenen una proposició de llei d'equitat territorial per al desenvolupament sostenible de les àrees rurals, diguéssim, en espera, no?, fins on sé jo, doncs, ja ha passat el tràmit de la Mesa; ha estat assignada a la Comissió d'Agricultura, i, per tant, en tot cas, si tinguéssim més legislatura per davant també m'agradaria que poguéssim intervenir-hi des del Departament de Territori, però no sabem si en aquests moments aquesta proposició de llei seguirà la seva tramitació. Però, en tot cas, sàpiga que me l'he llegit, me l'he mirat, hi han molts temes interessants i, de fet, compartim part del discurs que ha fet vostè. Si específicament ens fixem en els temes d'àrees rurals, que ha sigut una part de la seva intervenció –també ha parlat de temes urbans–, doncs sí, efectivament, aquest desenvolupament sostenible de les àrees rurals, aquesta equitat territorial de les àrees rurals passa per molts factors que en part depenen del Departament de Territori i Sostenibilitat. Podem parlar de connexions viàries, podem parlar de transport públic, per tant, d'accessos a nuclis, de camins, de transport a la demanda. També, evidentment, de serveis, tant el que és la prestació de serveis d'abastament d'aigua, de depuració d'aigua, de tot lo que és gestió de residus, amb tot un esforç important que es fa des de l'ACA i des de l'Agència de Residus perquè la prestació d'aquests serveis estigui molt adaptada a aquesta realitat rural. Evidentment, temes de legislació urbanística, en els que convindrem –i vostès ho apunten en la seva proposició de llei– que necessitem un urbanisme més flexible, que diferenciï el que s'aplica en l'entorn més urbà, en ciutats, àrees metropolitanes, del que es pot aplicar en els entorns més rurals. I, per tant, necessitem una llei del territori –que ja ens hagués agradat també haver-hi arribat en aquesta legislatura– que sigui, en definitiva, més flexible. Però també temes d'habitatge, per exemple, no? Les polítiques d'habitatge normalment han anat molt adreçades als entorns que se'n diuen «de demanda acreditada, i, per tant, els més urbans. I hem de procurar també que hi hagin polítiques d'habitatge específiques i molt relacionades amb la rehabilitació en l'àmbit rural. Precisament, acabem d'engegar una iniciativa en aquest sentit. Però també –i vostès ho apunten a la proposició de llei, i també ho ha explicat en la seva intervenció– fa falta, doncs, pensar en els equipaments que necessita aquest entorn rural i el territori per tal de que hi hagi aquesta veritable equitat territorial. Jo de vegades resumeixo tota aquesta situació amb la necessitat que a Catalunya fem un pacte nacional rural-urbà, eh? Parlem d'«agenda urbana, que és un concepte molt planetari i d'aquests que utilitza l'ONU, que, de vegades, quan l'utilitzem aquí, doncs, sembla que deixem una part del territori rural al marge. L'agenda urbana també contempla temes de ruralitat i temes de territori. Però, en tot cas, més enllà de l'agenda com a instrument de coordinació de tots aquests elements legislatius i de programes d'acció, també necessita d'aquest pacte, no? Un pacte que, en part, també passarà per una certa pedagogia entre el món rural i el món urbà, eh? Perquè deixi d'haver-hi, de vegades, segons quines reticències, segons quins prejudicis. Des del món rural es veu el món urbà com un, diguéssim, acaparador dels recursos que, al final, produeix el món rural; i des del món urbà sovint es veu el món rural com allò que ha de proveir només d'un entorn paisatgístic i de qualitat de vida que es busca en determinades ocasions. I, per tant, hi ha d'haver aquesta pedagogia, hi ha d'haver aquesta aproximació, hi ha d'haver, en definitiva, aquesta entesa perquè tinguem un país més equitatiu des del punt de vista territorial. I, efectivament, vostè ha parlat del despoblament. Aquest no és un problema que només tinguem a Catalunya. I vostè ho sap. A Catalunya tenim aquest problema, però hi és a l'Espanya vaciada o vacía, hi és a Europa, hi és als Estats Units. Sovint s'ha parlat de tot el que és la rivalitat Biden-Trump en termes també del que és la realitat territorial del país, no?, un territori més urbà, més metropolità, més concentrat a les costes, respecte a un territori central més buit. Podríem fer moltes analogies, però no perquè aquest problema estigui a tot arreu nosaltres no deixarem d'intervenir-hi. Per tant, efectivament, en tots aquests aspectes que abans apuntàvem, en aquest pacte i pensant molt en revertir aquest despoblament que fa anys, que fa dècades que tenim en el nostre país. Però també hi ha, efectivament, manca d'equitat territorial en els barris. Aquesta diferència a les ciutats, en el món urbà, i, per tant, aquesta diferència entre barris. I jo diria que fa anys que això ho tenim detectat, i no només aquest Govern, sinó governs anteriors han intentat anar reduint aquesta diferència d'equitat en les mateixes ciutats. Jo recordo que el Govern de la Generalitat va fer –de fet, continua fent, perquè algunes operacions no han culminat– un gran esforç per remodelar barris sencers, barris que tenien problemes de patologies estructurals o barris que tenien problemes d'infrahabitatge, que han estat substituïts al cent per cent. De vegades, quan es parla de la promoció pública que s'ha fet en matèria d'habitatge, ja sigui promoció nova, ja sigui tanteig i retracte, ens honorem d'aquesta part important de les polítiques d'habitatge que ha sigut remodelar, que vol dir renovar, enderrocar i fer nous barris sencers del nostre entorn metropolità. Un esforç important, quantitativament important, tant en nombre d'habitatges com en milions d'euros. I, efectivament, més enllà de les polítiques de remodelació de barris, també hi va haver la Llei de barris, eh?, que és una llei que jo sempre n'he parlat meravelles, malgrat que va ser una de les primeres lleis que va fer el Govern tripartit. En alguna ocasió em va fer enveja no poder haver fet una llei similar, però va ser una llei que, efectivament, més enllà dels aspectes físics, va servir per actuar socialment en aquests barris. I, miri, al final també la crisi i les disponibilitats pressupostàries, econòmiques i financeres del Govern de la Generalitat, en part, condicionades per l'herència del tripartit, no ens van permetre continuar desenvolupant aquesta llei a màxims, com s'havia fet. Però, en definitiva, segur que trobarem mecanismes per poder intervenir més i millor en els barris. I em referiré a uns quants. En tot cas, sempre m'agrada pensar en que des del Govern el que hem de fer és –i al Parlament– crear condicions territorials que possibilitin aquesta equitat territorial. I, efectivament –i vostè ho deia–, no parlem tant de «reequilibri, que és un concepte caduc –el reequilibri podríem pensar, allò, una miqueta de tot a tot arreu; això ens pot portar a la insostenibilitat–, sinó, precisament, del concepte de «cohesió. «Cohesió entenent que ha de ser un territori, un únic territori en tota la seva diversitat, que sigui capaç d'oferir equitat, que sigui capaç de disposar en si mateix de tota la sostenibilitat requerida a nivell ambiental, a nivell social, a nivell econòmic, i també resiliència, resiliència davant l'emergència climàtica i les emergències sanitàries o les que hagin de venir. I també –i m'ho permetrà, perquè vostè ha fet una cuña, diguéssim, respecte a alguns projectes– hem de pensar que els territoris disposen d'una sèrie d'actius naturals, propis de la seva tradició, de les seves pròpies condicions, però que també sovint necessiten allò que s'anomenen «actius tractors. Això hi havia qui ho havia teoritzat. I, per tant, alguns projectes tractor que, sense allunyar-se de la seva realitat, potenciïn aquell territori. N'ha esmentat un parell que jo crec que no són lloses cap al territori, sinó que, precisament, són projectes tractor actius que, en definitiva, han de crear més bones condicions territorials, més equitat, més resiliència, i sempre des de la sostenibilitat. I, efectivament, doncs, necessitem més eines, no? Vostè n'ha citat una que està desenvolupant el Govern balear, que conec bé. Però, bé, a Catalunya anem avançats, perquè la Llei del canvi climàtic ja va fer que hi hagués un impost ambiental finalista, aquest impost del CO₂ dels vehicles, que es dedica a dos fons: al Fons del canvi climàtic i al Fons, precisament, per al medi natural i la biodiversitat. Que, en definitiva, amb aquest Fons per al medi natural i la biodiversitat què pretenem? Que reverteixi en actuacions concretes sobre el territori; per exemple, millorant els parcs naturals, actius del territori per tal de generar oportunitats de vida. I també crec –i deixaríem la concreció per a la segona intervenció– que tenim una gran oportunitat amb els fons europeus, aquests fons europeus de reactivació econòmica que apunten que podrem utilitzar també en temes de rehabilitació d'habitatges, i, per tant, de nou, injecció de polítiques físiques, però que acaben sent socials, en els barris, i també en el territori. Ens agradaria també que aquests fons europeus servissin per promocionar obra nova en segons quines ciutats mitjanes –vostè en feia referència– per tal d'incrementar el parc públic d'habitatges, que seria un dels elements que ens ajudaria també a que aquesta equitat territorial es manifestés en cada barri, en cada ciutat, en tot el territori del nostre país. Gràcies.
Gràcies, conseller. Per fer la rèplica, té la paraula de nou el diputat.
Bé, gràcies, president. Bé, en primer lloc, és obvi, no?, doncs, que vivim en societats cada cop més urbanes, és a dir, tendim a viure en mons urbans, però que al mateix temps, per fer funcionar les nostres ciutats, necessitem el conjunt del territori, i això requereix d'una relació entre l'àmbit urbà i l'àmbit rural que jo crec que hem de replantejar, i una de les qüestions és el finançament, i el poder finançar aquests serveis ambientals i ecosistèmics que es proveeixen des del món rural, i que a vegades, doncs, no està prou ben finançat. I aquí és clau el paper, creiem nosaltres, del municipalisme, no?, i aquí plantegem reforçar el paper i els recursos dels municipis, tot reconeixent, doncs, per exemple, les especificitats dels micropobles, que entenem que és un dels àmbits en els quals cal treballar, però també apostar per la descentralització de l'Administració de la Generalitat, amb la vegueria com a àmbit d'organització territorial i dels serveis de la Generalitat, com a àmbit per exercir el govern intermunicipal i de cooperació. És a dir, treballar aquesta escala també regional en la lògica, doncs, de les vegueries, que entenem que tenen una funcionalitat territorial que cal explotar. Un segon element que li volíem plantejar per fer front als nous reptes que tenim..., és a dir, és evident que la crisi del 2008 ja ens va obrir noves necessitats, però que la pandèmia actual ens ha trastocat moltes coses, i creiem, en aquest sentit, doncs, que potser estaria bé replantejar el planejament territorial, no?, revisar-lo amb una aposta, diguéssim, per adequar-lo a la realitat actual, apostant per un model policèntric, consolidant, com li deia, les ciutats mitjanes, reforçant la connectivitat amb transport públic, apostant pel desenvolupament dels territoris més desafavorits i impulsant també la revisió dels planejaments urbanístics en clau, doncs, de ciutats i pobles sostenibles, saludables, amb més espai públic, amb més verd urbà, amb més espai per a les persones, amb transport més sostenible, amb menys espai per als cotxes. És a dir, creiem que la crisi actual ens demana també un nou model de territori i un nou model de ciutats, que hem d'avançar també, doncs, a nivell de planejament. És veritat, per això, que segurament les eines de planejament, com vostè sap molt bé, doncs, triguen a implementar-se i a elaborar-se, no?, i que, per tant, el que necessitem també és poder intervenir de forma més immediata, de forma més directa. I, en aquest sentit, sí que proposem dos iniciatives. Una l'hem registrat, ja ho ha dit vostè, la vam registrar el mes de juliol en aquest Parlament, que és la llei d'equitat territorial per al desenvolupament sostenible de les àrees rurals, una llei que pretén fer front a les dinàmiques de desigualtat territorial en aquestes àrees rurals, i que proposem intervenir en àmbits supramunicipals, com li deia, i amb tres grans objectius. El primer, reconèixer l'equitat territorial com un dret a ser garantit pel Govern de la Generalitat, un dret que té a veure, doncs, amb l'accés al transport, garantia de transport públic i d'accés rodat garantit a tots els habitatges, no?, a tots els nuclis; garantia d'accés a l'habitatge; garantia d'accés als serveis educatius amb gratuïtat de transport i menjador i ajudes per a estudis superiors; garantia d'accés a serveis culturals, tan importants també en contextos com l'actual: biblioteques, arxius, museus, sales de teatre, a totes les àrees rurals; accés als serveis tecnològics, la clau de la fibra òptica, que arribi a tot arreu, i accés també als serveis energètics, amb accés garantit i transició cap a l'autosuficiència energètica, que creiem que és important. Una llei d'equitat territorial, deia, amb aquest objectiu de garantia de drets, però també amb dos altres instruments. Un, un pla d'equitat territorial que tingui la categoria de pla territorial sectorial i que permeti planificar totes aquestes polítiques que ara vostè detallava, i que el seu departament hi té molta implicació, en l'àmbit de l'aigua, en l'àmbit del transport, d'infraestructures, etcètera, però que tingui la lògica de planificar-les en el conjunt del país amb la clau de lluitar contra les desigualtats territorials, i, per tant, actuant per revertir aquestes dinàmiques, que la realitat és, doncs, que hem anat planificant, hem anat actuant, però el país continua tenint aquestes desigualtats. Per tant, aquest instrument d'un pla d'equitat territorial. I el tercer instrument que li plantejàvem amb la llei d'equitat territorial era la creació d'un fons per intervenir en aquelles àrees rurals, doncs, més vulnerables des del territori, des de baix, i, per tant, no tant amb projectes tractor que venen des de dalt, que es decideixen des del Govern, sinó que el mateix territori pugui decidir quines són aquelles actuacions que hi fan més falta. I la darrera qüestió que li volíem plantejar és la necessitat d'una nova Llei de barris. Una nova Llei de barris que superi la llei del 2004, i que, per tant, abordi un nou paradigma del moment actual, que hauria de passar, doncs, necessàriament, per la transició energètica, per l'urbanisme ecològic. Entenem que els barris vulnerables no poden quedar al marge d'aquest procés de transició i de transformació ecològica, i, per tant, cal una nova llei que entri en els habitatges, cosa que l'anterior no va fer, que no es quedi només en la millora de l'espai públic i en les accions socials, que són, efectivament, molt importants. I, per tant, que posi l'accent també en la intervenció social, però que tingui la capacitat també de millorar la qualitat dels habitatges amb una clau energètica, amb una clau de sostenibilitat. Creiem que aquí tenim un gran repte de treball per al futur. Gràcies.
Gràcies, diputat. I, finalment, de nou té un torn el conseller. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Diputat, bé, seguim coincidint amb molts dels temes que vostè ha exposat. Parla de descentralització del Govern de la Generalitat amb vegueries i, vaja, aquí té un entusiasta també de la descentralització. De fet, doncs, nosaltres disposem, evidentment, de direccions de serveis, de comissions d'urbanisme pràcticament per cada vegueria, funcionant. Ens agradaria haver acabat de desplegar la direcció de serveis a les vegueries de més nova creació, sobretot a la del Penedès. No obstant, des del departament vam tirar endavant la Comissió d'Urbanisme del Penedès, i, per tant, un primer pas perquè aquesta realitat de la gestió urbanística, doncs, estigui molt més a prop del territori amb una comissió d'urbanisme, si m'ho permeten, solemne que vam fer a Vilafranca per iniciar la seva feina, no? I també ha parlat de la necessitat de modificar el planejament territorial. Hi estic absolutament d'acord. De fet, ho hem comentat en altres ocasions, el planejament territorial que hi ha hagut fins ara, l'aprovat, el vigent, ha sigut un planejament territorial, segurament, molt rígid, un planejament territorial que de vegades ha fet més de planejament urbanístic que no pas de planejament territorial. I en el que és la revisió d'alguns aspectes del planejament territorial o la creació de nous planejaments territorials, per exemple, el del Penedès, no pensem tant en planejament, sinó en estratègies, estratègies més flexibles que permetin que després el mateix territori, a través del seu planejament municipal, opti per allò que li interessa més estructuralment o davant d'una determinada conjuntura, però pensant molt en aquestes estratègies, no tant en la planificació rígida que hem tingut fins ara. En això estem avançant. I amb nous instruments que ens han de permetre arribar a aquest territori –vostè ho deia– més equitatiu, més cohesionat, i, per tant, més equitatiu, més resilient, més sostenible. I amb «sostenibilitat també parlem de definir exactament allò que no s'ha de poder continuar fent per simple inèrcia o allò que necessitem que es faci o que s'ubiqui en llocs molt ben definits des del punt de vista estratègic. M'estic referint, per exemple, als plans directors de sòls no sostenibles. Vostè sap que és un instrument que hem iniciat en aquesta legislatura de la mà de la secretaria de l'Agustí Serra. I tenim tant el de la Costa Brava com el dels Pirineus. I són els primers, en volem fer més. Volem fer plans directors de sòls no sostenibles arreu del país. Definint exactament què és un sòl no sostenible atenent diversos paràmetres, de continuïtat, de densitat, evidentment, de valors ambientals i paisatgístics, també d'altres aspectes més físics, com el mateix pendent del territori. I, per tant, evitant que allò que estava planificat, hi insisteixo, per inèrcia pugui continuar sent. Això té un punt sempre de tensió territorial, però jo diria que hem sigut prou valents com a departament per poder tirar endavant aquests dos plans directors, Costa Brava i Pirineus. I, hi insisteixo, són els primers, en farem més. I també, doncs, aquests plans directors de sectors d'activitat econòmica, però no amb els conceptes caducs del «reequilibri, sinó amb aspectes o amb els conceptes més moderns de «cohesió. I, per tant, pensant allà on fa falta que estratègicament hi hagin aquests sòls d'activitat econòmica, del tipus d'inversions amb valor afegit que necessita el territori en llocs on, lògicament, hi hagi infraestructures que acompanyin, ja siguin viàries o ja siguin ferroviàries. Busquem molt la intermodalitat. I busquem una cosa nova, amb aquesta estratègia dels plans directors de sòl d'activitat econòmica de nova generació, que és la màxima eficiència energètica. Fins i tot, un cert percentatge elevat d'autoconsum energètic, preveient en els mateixos sòls que hi pugui haver, doncs, en definitiva, parcs fotovoltaics. Catalunya és un sol territori i la formen, doncs, Barcelona, la seva regió metropolitana, l'extensa xarxa de ciutats mitjanes i petites, primera corona, segona corona, realitats metropolitanes a Tarragona i a Girona, una capital com Lleida, potent, que aglutina, doncs, tots els municipis de la seva comarca quant a serveis, i tots aquests pobles, micropobles, aquests territoris que tenim molt presents. Amb els micropobles hi tenim molta relació com a departament. I, de fet, ha sigut amb els micropobles que hem tirat endavant aquesta iniciativa –pilot, d'entrada, però pretenem que sigui estructural– d'oferir possibilitats d'habitatge en el món rural i, concretament, en els micropobles, per tal d'aprofitar aquesta tendència que ha arribat ara i que creiem que ha vingut per quedar-se de, amb la pandèmia, buscar, doncs, àmbits en els que es puguin desenvolupar projectes vitals, tant de viure com de treballar, en entorns rurals. Això és una veritable política d'equitat territorial. Gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre el transport públic]] [[300-00341/12]] La següent interpel·lació és sobre el transport públic, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Miquel Buch. Endavant.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, bona tarda. El diputat que ha precedit aquesta interpel·lació ha comentat que era la tercera vegada que interpel·lava sobre aquell tema. Jo els he de confessar que és la primera vegada que interpel·lo, eh?, atès que he estat interpel·lat durant dos anys, i diverses vegades, i he intentat donar les explicacions tal com les podia donar o he sabut la millor manera de donar-les, però ara he canviat de costat. He canviat de costat i em toca interpel·lar, en aquest cas, el conseller de Territori. Val a dir que, doncs, miri, em fa una especial il·lusió, bàsicament, perquè sabem que la legislatura s'està acabant, i, per tant, tenir aquest punt o aquesta sort de poder interpel·lar el Govern de la Generalitat amb qui has estat company durant dos anys, doncs, per mi és un honor. I, a la vegada, també, fer-ho, doncs, al conseller de Territori, amb qui fa molts anys que ens coneixem i tinc un «apreci personal molt gran. Anem per feina, conseller. Avui volem enraonar. Volem enraonar i debatre amb vostè sobre el transport públic. Però si en volem parlar, si volem parlar de transport públic, hem de tenir present que estem immersos en la crisi sanitària, en una crisi econòmica i social produïda per la pandèmia de la Covid-19, una situació a la qual se suma també, i ens afecta quan parlem de transport públic, la crisi climàtica. Pel que fa a la crisi econòmica, és sabut que les conseqüències econòmiques derivades de l'emergència sanitària de la Covid-19 són molt greus –molt greus. I no només a Catalunya. Les crisis sanitària, social i econòmica lligades a la crisi climàtica tenen un impacte global. I, per tant, per fer-hi front és necessària una lògica i una actuació global, també. Però avui aquí a nosaltres ens pertoca que posem el focus a Catalunya. Creiem que només podrem afrontar el repte unint esforços. Esforços que han de ser coordinats i han d'implicar tant la Generalitat de Catalunya com el món local, els agents socials i econòmics, les entitats. En definitiva, amb la implicació de tots els actors. I, sobretot, fer-ho amb consens. Entenent que el consens passa per analitzar les realitats, debatre'n les necessitats i fixar-ne els objectius. Però, sobretot, i molt important, afrontar-ho amb la capacitat econòmica i possibilitats reals que té, en aquest cas, la Generalitat de Catalunya. És evident que només des del consens i unint esforços podrem recuperar el país de manera sostenible, de manera equitativa i, com deia a la interpel·lació anterior, també amb més resiliència. Pel que fa a la crisi provocada per la Covid-19, som coneixedors que durant la pandèmia el Departament de Territori i Sostenibilitat ha pres i està prenent tot un seguit de mesures extraordinàries. Més tard li'n tornaré a parlar. Però d'entrada voldríem que ens expliqués quines mesures ha pres el departament per adaptar el transport públic a la situació generada per la Covid-19. Parlem ara d'emergència climàtica. I per continuar citaré el conseller Rull, el conseller Rull quan ens deia que tenim el planeta «no com una herència dels nostres pares, sinó com un préstec dels nostres fills. Em consta, conseller, que és així com ho entén vostè, i que, malgrat les dificultats, el seu departament està compromès amb la lluita contra el canvi climàtic. I vostè, personalment, n'ha fet la punta de llança per a aquest important repte global, el repte de gestionar bé el planeta i el préstec dels nostres fills. Per tant, conseller, li agrairem que destini un temps de la seva intervenció a parlar-nos-en, a parlar-nos de quina és la situació del transport públic en la lluita contra el canvi climàtic, les iniciatives, els resultats, la situació de les emissions de CO2, si estem aconseguint disminuir la contaminació atmosfèrica a Barcelona o a altres àrees metropolitanes de Catalunya, a la resta del territori. I tot això l'hi demano, per què? Perquè sabem que les polítiques del departament van encaminades a afrontar aquest repte. Sabem que estan adaptant el transport públic a les diferents realitats del país: els busos a la demanda, les millores en les infraestructures com l'L9, l'L10, les diferents mesures ajustades a les diferents realitats territorials que tenim en aquest país..., i també perquè sabem que persegueixen l'objectiu de disposar d'unes infraestructures més robustes de transport públic per facilitar els desplaçaments de tota la ciutadania. Conseller, n'hem parlat moltes vegades. Amb vostè compartim l'anhel d'aquell país que Prat de la Riba i la Mancomunitat de Catalunya van idear. Per tant, sabem que, malgrat les mancances econòmiques i pressupostàries que pateix el departament, s'estan aplicant unes polítiques de transport públic que pensen en tot el territori, i que s'adapten a les diferents realitats territorials. I és en aquest punt, conseller, que també li agrairem que ens parli de les millores que estan portant a terme. Que ens parli del transport públic, ja sigui tant a l'àrea metropolitana –o a les àrees metropolitanes– com a tota la resta del territori. Li he dit que li parlaria de la pandèmia més endavant. Tornem-hi. El transport públic, com hem dit abans, no és aliè a una situació, a aquesta situació. S'han generat noves urgències que han produït necessitats de finançament a la xarxa. És evident que la reducció de la mobilitat, els confinaments, el teletreball, han baixat la demanda del transport públic. Tot i això, el departament s'ha vist obligat a mantenir l'oferta del servei. Mantenir l'oferta i adaptant-la a les instruccions i recomanacions que feia el Procicat. I per garantir els desplaçaments essencials i oferint un servei de transport públic segur als usuaris. Tot plegat ha produït una reducció de la demanda, per tant, una reducció d'ingressos i, en canvi, s'ha mantingut en bona mesura l'oferta, per tant, s'ha mantingut el cost, o, fins i tot, es pot haver incrementat, per mesures de seguretat, el cost del servei. Conseller, com han afrontat aquesta situació? Han transmès aquesta realitat al Gobierno? Quina ha estat la seva resposta? Ens pot explicar les aportacions que ha fet l'Estat per suportar aquesta situació? I per acabar aquesta interpel·lació, els volem parlar de futur. Tot el que s'ha après i s'ha gestionat durant aquest temps ha de servir per encarar unes infraestructures i un transport públic potent, capaç, robust, i també mediambientalment més sostenible. Tenim per davant uns anys decisius on caldrà fer canvis. Alguns canvis ja s'estan aplicant i d'altres sabem que s'estan analitzant per a la seva implantació i perquè el transport públic del futur a Catalunya sigui un èxit. La clau entenem que és tenir un transport públic que sigui un eix vertebrador del nostre país, una peça indispensable per a l'equilibri social i la igualtat d'oportunitats, una estratègia fonamental per al desenvolupament econòmic i una eina, per no dir una arma, per a la lluita contra el canvi climàtic. Aspirem a un transport públic adaptat a les noves necessitats de cada moment i vinculat molt especialment a l'Agenda verda 2030; agenda que sabem que el seu departament està impulsant amb fermesa, perquè, com vostè, entenem i compartim que mobilitat i sostenibilitat han d'anar donades de la mà. Conseller, com té previst el departament impulsar tots aquests canvis en el transport públic? Quins són els objectius que es plantegen en la mobilitat per aconseguir un transport públic més sostenible? Li he fet diverses preguntes al llarg d'aquesta interpel·lació, que les podrà anar contestant, n'estem convençuts, però abans d'acabar sí que li volia dir que ahir, a la sessió de control, vostè, concretament, va dir que l'aposta d'aquest Govern i d'aquest conseller pel transport públic és ferma. Vagi per endavant que tota la feina feta al llarg d'aquests dos anys pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya pel transport públic també ha estat una feina que entenem que no ha estat baladí, que ha estat una aposta ferma pel transport públic, per la millora d'aquest país. Doncs bé, aquesta interpel·lació i el compromís d'ara i pel futur de Junts per Catalunya també és amb el transport públic. Per tant, conseller, té la paraula. Esperem que ens pugui respondre, que ens pugui donar les explicacions oportunes i restem a la seva disposició pel treball ferm, constant i valent per un millor transport públic d'aquest país. Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre a la interpel·lació, té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet. Endavant.
Gràcies, president. Diputat, la veritat és que estic molt content que vostè m'interpel·li, i que, a més, també coordini el Grup de Junts per Catalunya a la Comissió de Territori, un veritable plaer. Vostè ha estat alcalde de Premià de Mar, vostè ha estat president de l'ACM, vostè ha estat conseller, i, per tant, té una visió completa –ara diputat– molt propera al ciutadà, a través de la seva trajectòria institucional, i també personal. Per tant, molt i molt content que sigui vostè qui m'interpel·li sobre transport públic, perquè li he de confessar, i ho sap, senyor diputat, amic Miquel, que et respecto i t'admiro molt. Ens trobem en una triple crisi, que ha descrit molt bé en la seva intervenció –aquesta crisi sanitària, aquesta crisi econòmica, aquesta crisi climàtica–, i els esforços del Govern per combatre els seus efectes són enormes, i el que més ens preocupa..., els esforços de les persones, les famílies i de les empreses també per tractar de sortir-nos-en entre tots i totes també estan sent enormes, estan sent ingents. La gent està patint pels efectes en la salut, òbviament, però també està patint per les conseqüències en l'esfera laboral, en el tancament de sectors per les restriccions, els efectes econòmics més enllà d'aquesta crisi sanitària i econòmica, i també hi ha, i vostè en feia referència, la climàtica. Ja estàvem en emergència climàtica abans no arribés la pandèmia, i seguim estant en emergència climàtica, això no podem perdre-ho de vista, i, per tant, hem de prendre, hem de seguir prenent les decisions oportunes. I la interpel·lació d'avui sobre el transport públic ens permet recordar una vegada més que les actuacions que tinguin a veure amb la mobilitat han de tenir ben present, molt present aquesta emergència climàtica. Una mobilitat més sostenible vol dir, en primer lloc, i principalment, més i millor transport públic. El context general és de compromís de neutralitat de carboni per a l'any 2050. És un objectiu que han fet seu des de la Unió Europea a la Generalitat de Catalunya. En el cas de l'ATM, de l'àrea de Barcelona, la data s'ha avançat al 2035, eh?, perquè estem convençuts que aquests serveis de transport públic seran, doncs, neutres en carboni en la data que he avançat. Per tant, la descarbonització és una aposta d'una economia descarregada d'externalitats, més eficients en l'ús d'energia, generadora de llocs de treball estables –això també és molt important– per a un ampli ventall de perfils professionals, i són actuacions absolutament inevitables per complir amb els acords de París. Per tant, en comptes d'ajornar-les o alentir-les per l'emergència sanitària, social i econòmica que estem vivint, al revés, l'estratègia adequada és accelerar-les arran d'aquesta pandèmia i convertir-les en un veritable estímul de recuperació de l'activitat econòmica. Hi ha relacionat molts altres aspectes: qualitat de l'aire, recuperació de l'espai públic cap a usos alternatius al trànsit rodat, en definitiva, vostè demanava quins són els objectius per a una mobilitat més sostenible, i la resposta és, precisament, aquesta: descarbonitzar-la; que, d'altra banda, és el que se'ns demana des d'Europa, eh?, una transició verda, ecològica. De fet, Europa ha posat en el centre de la capacitat per rebre fons de reactivació econòmica que, precisament, es compleixi en tots els aspectes l'agenda verda. I l'emergència sanitària, doncs sí, ha generat una important davallada de la utilització de la xarxa de transport públic, bàsicament, per les restriccions de mobilitat, eh? I no deixarem d'insistir que el transport públic és segur, i tots els estudis d'experts ens confirmen que les dades de contagi en aquests espais són molt minses, i, per tant, la davallada en la demanda ha estat per les restriccions de mobilitat. I, en tot cas, vull recordar que en les fases més greus de la pandèmia la baixada de la demanda ha arribat a ser del 95 per cent del que és la demanda habitual, i això, com saben, i vostè ho apuntava, ha provocat una reducció dràstica, dramàtica dels ingressos per tarifa, eh?, ja que hi ha una part important –aproximadament, arrodonint, el 50 per cent– que va per dèficit tarifari, i, per tant, provoca unes necessitats addicionals de finançament. Hem incrementat el dèficit tarifari per part de la Generalitat de Catalunya i de les autoritats del transport. I em demanava si hem traslladat aquesta preocupació a l'Estat, i li he de dir que sí, des del primer moment, a les conferencias sectoriales i amb la feina constant que tenim d'interrelació entre departament i ministeri, tant des del Departament de Territori com també des de l'ATM de Barcelona. Hi ha dos apartats que depenen de l'Estat: l'aportació a través dels fons autonòmics –en aquest cas, ja tenim l'assignació oficial, és una quantitat fixa, i, per tant, és només qüestió de tramitació administrativa, és a dir, que l'Estat faci la transferència a la Generalitat, que, alhora, llavors es transfereix a les operadores que tenen el dèficit tarifari per a la prestació de serveis– i l'aportació a través del fons local. El reial decret llei que ho contemplava no va ser convalidat al Congrés dels Diputats, no va ser convalidat, eh?, i, per tant, va decaure, i des d'aleshores ençà han anunciat en diverses ocasions que en presentaran un de nou que pugui ser convalidat, però a hores d'ara no hi és, no el tenim, aquest decret llei que, diguéssim, recolzi les aportacions extraordinàries a través del fons local. Estem preocupats? Una mica, eh?, una mica, perquè som gat escaldat. Les bones paraules i les promeses sempre se les emporta el vent. Cada dia que passa el dèficit de finançament del transport públic, i aquest dèficit incrementat per la baixada de la demanda creix i creix –ara mateix estem a més de, atenció, 475 milions d'euros, que no és una xifra menor. Jo de vegades m'atreveixo a dir que darrere de la factura sanitària, la factura més important serà la d'haver garantit, a través del manteniment de l'oferta, malgrat la davallada de la demanda, el servei de transport públic, precisament, per garantir aquesta mobilitat, entre altra d'essencial. Però més enllà de l'essencial, la de tota la població creix, i per ara només la Generalitat dona resposta a aquestes necessitats. Ens estem referint a que només aquest any, perdó, no ens estem referint només a aquest any 2020, també hem de preveure que en el 2021 continuarem tenint aquest increment del dèficit tarifari, eh?..., en els Pressupostos Generals de l'Estat del 2021, aquests que avui han tirat endavant amb aquesta majoria, a aquests pressupostos del 2021 no es contempla cap aportació per compensar la pandèmia, malgrat que és evident que hi continuarà sent, el 2021. Perquè se'n facin una idea, si finalment arribés aquesta aportació de l'Estat, que els dic que els estem esperant, fins i tot si arribés, quedaríem encara curts respecte a les necessitats, fins i tot, si resolguéssim el fons local. Tot això són aspectes que ens preocupen, però tot això són aspectes que alhora estem treballant intensament dia a dia entre departament i ministeri. Ens preocupen, ens ocupen. Estem preocupats? Sí, una mica, però crec que, lògicament, cobrirem aquest dèficit –l'ordinari i l'increment del dèficit tarifari. La Generalitat ha aprovat una injecció de 50 milions d'euros més, però en faltaran més; per part de la Generalitat també ja s'han avançat 115 milions dels imports que han de ser rebuts des de l'Estat per tal de pal·liar els efectes sobre els operadors de serveis; nosaltres complim, a ells sempre els hem d'esperar en les aportacions al transport públic i en tants altres assumptes. Ens està costant una fortuna, molts diners, eh? La factura del transport públic per la pandèmia no para d'augmentar, però la nostra aposta per mantenir la qualitat, la robustesa, els serveis en tota la seva oferta, és ferma, efectivament. En segon lloc, i vostè també ho preguntava, ens hem adaptat per tal de garantir en tot moment la màxima seguretat possible. I estic parlant de temes de freqüència, temes de neteja, d'estacions, de maquinària, del propi material, doncs, mòbil. Això ha suposat un increment de les despeses d'explotació per part dels principals operadors derivat d'aquest increment de les mesures de seguretat i higiene, però és el que havíem de fer, precisament, per aportar, encara amb més claredat, aquesta seguretat a la que feia referència. I en tercer i darrer lloc, s'han adoptat, tant per part del Departament de Territori com també per les autoritats territorials de mobilitat, les mesures normatives corresponents per tal de garantir la cobertura d'aquest dèficit d'explotació del sistema a les empreses operadores, garantir que la seva viabilitat econòmica, doncs, persisteixi, no quedi greument afectada. Pensi que estem parlant al final també de pagar nòmines de treballadors, eh?, i, per tant, tot això hi ha al darrere d'aquest manteniment de l'oferta i d'aquesta observació del dèficit i de l'increment de dèficit i d'aquesta observació, efectivament, dels diners que hem d'aportar o hem de rebre per poder cobrir aquests dèficits. Vaig acabant la meva intervenció amb una altra de les preguntes que vostè ha fet, que és: de quina manera ens preparem per enfortir allò que en diem sempre més i millor transport públic, de quina manera ho traduirem. Doncs des del Govern, des del Departament de Territori seguirem tirant endavant els grans projectes ferroviaris que en aquests moments tenim sobre la taula: l'L9 i l'L10, l'L8, la unió dels tramvies per la Diagonal, el tren tram del Camp de Tarragona. També projectes viaris: els carrils bus-VAO, el transport a la demanda, la xarxa de BRCAT, la renovació de les estacions de busos, els intercanviadors i els park and ride. I molt ens agradaria que en tots, o en gran part d'aquests projectes, poguéssim rebre també de nou –abans en parlàvem, en l'altra interpel·lació– fons europeus. Són aquests fons estructurals que, tenint l'agenda verda al centre de les decisions i de l'acció del Govern, ens permetran disposar de més i millor transport públic, que vol dir una mobilitat més sostenible, i que, en definitiva, vol dir un país de primera, un país sostenible. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre l'agenda rural]] [[300-00343/12]] Passem a la següent interpel·lació, que és sobre l'agenda rural, i la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Marta Vilalta. Endavant.
Bona tarda a tots i a totes. Moltes gràcies, president. Conseller, consellera, avui fem una interpel·lació, com ara deia el president del Parlament, sobre l'agenda rural catalana. I amb aquest títol algú pot pensar: «Ja ve aquí aquesta a parlar dels pobles. Aquest tema no interessa, o només interessa a alguns. Doncs no. Venim a parlar de país, perquè parlar de l'agenda rural catalana és parlar de país. No només això, és parlar d'oportunitats, i és parlar de present i, especialment, també de futur –també de present, però, sobretot, de futur–, perquè, sense un món rural viu, no hi ha país possible, i nosaltres el volem del tot, el país. I, per tant, la interpel·lació que li fem és en aquest sentit, amb aquesta visió de país, per apostar..., per poder cohesionar el territori, per endreçar-lo, per diversificar les activitats, si cal, allà on calgui, les activitats que es duen a terme als diferents llocs, fomentar també les potencialitats i els sectors estratègics de cada part i cada zona del país, perquè, certament, cada zona té les seves potencialitats. I agenda rural, l'agenda rural catalana, és l'agenda de les oportunitats, consellera, així ho veiem. És una oportunitat, desplegar l'agenda rural catalana, perquè l'agenda rural catalana és l'agenda de les oportunitats. I quan pensem en el país –abans ho dèiem–, pensem en el país sencer. I així és com ho defensem des d'Esquerra Republicana i pel que treballem des d'Esquerra Republicana, per generar oportunitats per a tothom, visqui on visqui tothom, o vulgui viure on vulgui viure. I li fem a vostè, consellera Jordà, aquesta interpel·lació perquè hi té molt a dir. De fet, no només hi té molt a dir, sinó que hi diu molt, i és qui més ha fet, també. Per tant, moltíssimes gràcies. Però sabent i recordant que això no és una qüestió d'una conselleria concreta. Li agraïm el seu lideratge, però això és una qüestió, com deia, de país, i només amb aquesta visió transversal, des de tot l'àmbit de govern, de forma interdepartamental, serà possible. Així ho reivindiquem des d'Esquerra Republicana. En aquesta construcció del país tenim una màxima, un objectiu molt clar: que tothom pugui desenvolupar el seu projecte de vida on vulgui d'arreu del país. I per a això és necessari, òbviament, crear les oportunitats, crear l'arrelament i generar l'arrelament territorial, combatre el despoblament i l'envelliment –després en parlarem. Però, per aconseguir-ho, hem de garantir serveis, hem de garantir que hi hagi aquestes oportunitats a cada lloc del país, i això vol dir –aquests serveis– educació, escoles, vol dir salut, CAPs o consultoris, vol dir transport que pugui cobrir tota la xarxa necessària, unes bones comunicacions, no només infraestructures físiques, sinó també de connectivitat, fibra òptica o connexió, i garantia, també, i servei i dret a l'habitatge; ni més ni menys, com a qualsevol zona del país. I això, certament, és voluntat, ambició –que detectem, som-hi–, i també és recursos, efectivament. Li deia que sabem molt bé de què parlem –perquè el país, malauradament, sempre ha estat desequilibrat–, i que afrontem dos reptes, sobretot, o així ho intuïm i ho veiem. Dos reptes: el despoblament, per una banda, i l'envelliment, per l'altra. De fet, l'edició de l'Observatori del Món Rural, que edita la Fundació del Món Rural, deia que durant el 2018, que és quan tenim les últimes dades, va perdre força, el despoblament rural. I diríem: «Ostres, això és una bona notícia. Però també és enganyosa, perquè això no significa que s'hagi, diguéssim, contingut aquest despoblament, sinó que, simplement, el que està passant és que els municipis més petits sí que perden població en pro de la concentració dels habitants a les capitals de comarca. Per tant, pot ser una mica enganyosa. I, en tot cas, el que volem és que hi hagi a tots els municipis aquesta garantia d'oportunitats. El despoblament que parlàvem és especialment marcat en municipis de l'Alt Urgell, dels dos Pallars –Pallars Sobirà i Pallars Jussà–, de la Noguera, del sud del Baix Segrià, de les Garrigues, també de la Ribera d'Ebre, de la Terra Alta, del Priorat, d'una part del Solsonès, i també d'una part d'Osona. I, pel que fa a l'altre repte, l'envelliment, doncs, sobretot l'envelliment de la població del món rural, sabem i veiem –i així ho ratifiquen les dades– que és molt més marcat, és molt més acusat que no pas l'envelliment en les àrees urbanes. En aquest sentit, per cert, el sobreenvelliment, és a dir, allò que afecta les persones majors de vuitanta-cinc anys, doncs, se situa a prop del 19,9 per cent, tres punts per sobre en les zones rurals que en el món urbà. Però, a la vegada, també hi ha dades positives, i nosaltres les volem posar en valor. Perquè destaca la creació de noves empreses o l'increment del nombre d'afiliats, per exemple, a la seguretat social, i continua disminuint l'atur en segons quines zones de l'àmbit rural. De fet, està per sota, l'atur de les zones rurals del de les zones urbanes. Tot això ara ha quedat trastocat també pel context de crisi econòmica i social que vivim, però aquesta és la tendència. També hi ha altres dades positives: la qualitat de vida és una de les valoracions més bones, tot i les mancances que abans ja hem identificat –les necessitats de transport, de serveis bàsics o de connectivitat, així com l'accés a l'habitatge. És més, en aquest context de pandèmia, en aquest context de crisi, malauradament, que ara hi feia referència, en aquests contextos de complexitat els reptes que tenim moltes vegades també porten associats noves oportunitats, no tot és negatiu. Evidentment, el context és negatiu, però, en aquests contexts de complexitat, sempre hi ha també oportunitats que hem de poder liderar i hem de poder agafar. I, en aquest sentit, el confinament, tot el que hem hagut de viure aquest any també ha accelerat alguns dels canvis, i això ho hem de poder revertir i ho hem de poder aprofitar. Per exemple, el teletreball ara és més estès que abans, i és una de les oportunitats per poder empoderar, per poder generar oportunitats en segons quines zones del país. I davant d'aquests reptes, doncs, davant dels reptes del despoblament, de l'envelliment, de l'equilibri, de connectar el territori i de la cohesió, importantíssima, el que creiem és que cal actuar de forma coordinada entre tots els nivells d'administració, i també totes les entitats més expertes. Per tant, considerem que ara tenim una oportunitat única, no només per aquestes oportunitats que sempre van associades als contextos de crisi, sinó també perquè s'alineen una sèrie de factors que creiem que són positius. Per exemple, les estratègies europees en l'àmbit també de..., les estratègies de l'àmbit rural, a més a més dels mateixos fons europeus, per tant, de la possibilitat d'haver-hi recursos. Altres qüestions que s'alineen, veiem aquí: l'alimentació, el sector de l'alimentació, com un sector emergent i potent, sobretot, en segons quines àrees rurals; l'existència de l'Agenda 2030 i de l'aposta per la sostenibilitat, per fer ecosistemes naturals i econòmics resilients, forts i amb recursos per adaptar-se als canvis globals, econòmics i ambientals. I també, no?, el Green Deal que existeix a nivell europeu, on es plantegen també reptes vinculats a l'alimentació, a l'alimentació sostenible, i que creiem, doncs, que poden ser també part d'aquest ecosistema positiu per crear oportunitats i per desenvolupar i desplegar l'agenda rural de Catalunya. I, per tant, cal que aprofitem aquests vents de canvis, aquests vents de transformació, per desplegar aquesta agenda rural de Catalunya, que el Govern, a través de la Comissió Interdepartamental sobre Despoblament Rural, ja ha aprovat fer. I, en aquest sentit, consellera, li volem preguntar per l'evolució d'aquests treballs, per quines seran les diverses fases d'implementació, quins són els passos, i, per tant, que ens aclareixi de què estem parlant quan parlem d'aquesta agenda rural de Catalunya i tot el que ve per davant. Des d'Esquerra Republicana ja li avanço que apostem, amb tota l'ambició i amb tota la celebració, també, i satisfacció, per desplegar l'agenda rural catalana. I ens agradaria que sigui aquesta estratègia que ens permeti planificar com falquem la cohesió territorial, que ens n'hem omplert la boca parlant, però que l'hem de fer realitat. Perquè volem un país cohesionat, també territorialment. Per tant, com falquem l'estratègia de cohesió territorial. Que serveixi, aquesta agenda, també rural, per abordar la diagnosi d'aquestes necessitats que abans parlàvem, i que ja sabem quines són, però ben detallades i ben analitzades: habitatge, comunicacions –tant les físiques com les de connectivitat–, tots els serveis –educació, habitatge, salut. Volem que aquesta agenda també pugui servir per fer que les zones rurals siguin font de riquesa i d'ocupació. També d'ocupació, perquè l'ocupació..., perquè parlar de llocs de treball en aquestes zones és parlar d'arrelament. I si parlem d'arrelament, combatem el despoblament, i, per tant, és la principal eina per lluitar contra aquesta inèrcia de despoblament. Volem que aquesta agenda, o ens agradaria que aquesta agenda, també pugui garantir el relleu generacional. Importantíssim atendre les oportunitats dels més joves perquè puguin, sobretot, decidir on volen crear el seu projecte de futur, que no es vegin obligats a haver de marxar, a haver de desarrelar-se, i que tinguin la capacitat de decidir on construir el seu projecte de vida. També aquesta agenda ha de poder servir per potenciar i fer visible el paper de la dona. Importantíssima la igualtat efectiva de les dones també en l'àmbit rural. Convertir, en definitiva, Catalunya en un país de referència i de prestigi en els àmbits que més poden aportar per generar aquestes oportunitats al món local o al món rural, com és el sistema agroalimentari o la gestió de la sostenibilitat i la gestió de l'àmbit natural. Ho deixo aquí, consellera. Després continuaré, perquè li vull fer una referència concreta a alguna d'aquestes zones, però sí que ens agradaria, doncs, que ens pogués començar a explicar justament quina és la implementació i què és tot allò que està preparat per desplegar l'agenda rural catalana. Moltes gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula la consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, la senyora Teresa Jordà. Endavant.
Bé, molt bon vespre a totes i a tots. Moltes gràcies, president. Moltes gràcies, diputada, per la interpel·lació. Molt bona tarda, bon vespre, a totes i a tots. De fet, com ja és sabut, tant perquè una servidora no es cansa de dir-ho i perquè el departament que presideixo, doncs, tampoc no s'ha cansat, diguéssim, de recordar-ho dia sí dia també, com també ho han fet els diversos agents que viuen, treballen i tenen cura, òbviament, del territori –ens ho alerten constantment–, és extremadament necessari actuar, actuar ja. No tantes paraules i més fets en el repte demogràfic del despoblament que tenen, com molt bé s'ha indicat, els territoris rurals. Però aquesta actuació és extremadament també imprescindible que sigui participada i, òbviament, també coordinada entre els diferents nivells de l'Administració, les entitats territorials –importantíssim– i, evidentment, els diversos agents implicats en la viabilitat de tots aquests fantàstics territoris. Perquè com sempre hem defensat també des del departament, el repte del despoblament no és tan sols una problemàtica competencial d'aquest departament, sinó que és un repte, com molt bé apuntava vostè, de país, un repte de país amb implicacions i amb oportunitats diverses. De fet, amb una infinitat d'oportunitats. I és que les persones que han decidit desenvolupar la vida o el seu projecte de vida en l'entorn rural han de tenir una escola a prop. No haurien d'haver-se de desplaçar de manera desproporcionada per rebre atenció sanitària. Haurien de poder accedir als nuclis de població de manera àgil i, sobretot, de manera segura. Haurien, també, de tenir una connexió a internet i –déu meu, segle XXI– cobertura al mòbil. O, bàsicament, haurien de trobar un habitatge per poder llogar i, evidentment, fer-ne la seva llar. Educació, salut, transport, comunicacions, noves tecnologies o habitatge, uns serveis, com també s'ha dit, imprescindibles perquè pugui consolidar-se, òbviament, aquest arrelament, eh?, l'arrelament territorial d'aquestes persones a l'entorn rural. Perquè, de fet, no n'hi ha prou. I això també ho dic sempre: no n'hi ha prou –i ho dic sense por a equivocar-me, eh?– només amb les polítiques que fem des del Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, que són moltes. I per més bé que les fem, deixeu-m'ho dir així, per més bé que les fem, no n'hi ha prou, en absolut. Als territoris rurals la gent no es dedica únicament i exclusivament a fer de pagès o de ramader o de pescador. Tant de bo, tant de bo, eh?, perquè no hauríem de patir pel relleu generacional al sector primari o no hauríem de patir per la sobirania alimentària, entre moltes altres coses. En aquest sentit, tant el departament com el Govern treballem amb l'objectiu de garantir la igualtat d'oportunitats i contribuir, òbviament, a l'equilibri territorial, i és per això que en el seu moment va crear-se, com bé s'ha dit, la Comissió Interdepartamental sobre Despoblament Rural, una eina, deixin-m'ho dir així, de referència a nivell governamental i participada per actors i actores que aporten coneixement i expertesa. Precisament, és en aquest marc on l'impuls de l'ARCA, importantíssim –l'Associació d'Iniciatives Rurals de Catalunya–, però també amb la col·laboració imprescindible, perquè els hauríem de tenir a tot arreu, no només a la comissió interdepartamental, aquests que diré ara..., amb l'Associació de Micropobles, amb l'Associació, també, Catalana de Municipis i el Consell Assessor per al Desenvolupament Sostenible, el CADS..., es planteja la necessitat d'establir una agenda rural pròpia, l'agenda rural de Catalunya. De fet, com diu la diputada Vilalta, és una oportunitat. Jo, de fet, la puntualitzo –i la puntualitzo poc, la Marta Vilalta, però ara sí–: és l'oportunitat. Aquesta és l'oportunitat. Aquest és, doncs, l'encàrrec de la Comissió Interdepartamental sobre Despoblament Rural, reunida el passat 10 de setembre, i tornada a reunir aquest mateix 19 de novembre per tal d'aprovar ja definitivament la metodologia, com ho farem. Per tant, portem la sisena posada, estem conjurats, de fet, no només a trencar aquesta desafecció, entre aquests dos universos, sinó que estem conjurats també a crear, com deia, totes les oportunitats del món rural. Contextualitzat una mica el marc on ens trobem, i responent a la seva pregunta de per què fem real aquesta existència d'una agenda rural pròpia, doncs, bàsicament per molts motius que també s'han mig apuntat, i que tampoc crec que descobreixi massa res, eh? Ens cal reconnectar les necessitats i les realitats rurals amb les urbanes. És imprescindible. A més, no podem esperar més temps, ja fem tard. Cal plantejar sistemes de governança que facilitin també aquesta transversalitat i tinguin en compte les ruralitats del nostre país, que són moltes, que són diverses. Si cal, s'han de poder revisar i establir sistemes de custòdia, perquè les preses de decisions, les presents, però també les futures, i l'entramat legislatiu vigent, però també el futur, garanteixin, òbviament, i afavoreixin un bon desenvolupament rural. I, és clar, també, i com ja hi he fet referència fa un moment, ens cal una agenda rural per aturar el procés de despoblament d'algunes zones rurals, per poder viure en aquests territoris imprescindibles per a la viabilitat del país. Així de clar, cal garantir igualtat d'oportunitats i contribuir, òbviament, a l'equilibri territorial. També hem de poder fer front d'una manera efectiva a l'emergència climàtica, importantíssim. I això també ens serveix. En aquest sentit, també cal garantir els serveis ecosistèmics que ofereixen els espais naturals, que són moltíssims, eh?, i l'activitat agrària, que és moltíssima també, en aquest context d'emergència climàtica. També hauríem –de fet, hem– de poder desenvolupar el procés de transició energètica amb suficients garanties de que sigui distribuïda i participada. I molt important també poder millorar la competitivitat del teixit empresarial rural, perquè sí, encara que moltes vegades des de la centralitat urbana sembli que a l'entorn rural no hi ha d'haver empreses, doncs no, error, una gran equivocació, eh? Perquè n'hi ha i, de fet, encara n'hem de crear més, hem de crear els marcs socioeconòmics que millorin la seva competitivitat. També per poder garantir, doncs, que es tindran en compte les necessitats i les urgències en l'estructuració i alhora també en el desplegament dels diferents fons europeus. També ho apuntava la diputada, importantíssim: hi hem de dir la nostra, el territori hi ha de dir la seva, i l'agenda ha de facilitar també donar resposta eficient i consensuada davant les urgències i emergències del futur immediat, les que siguin: el Pla de reactivació econòmica post-Covid, que el tenim ara, Catalunya Horitzó 2022, el nou període europeu..., totes. Nosaltres volem donar-hi i dir-hi la nostra. En definitiva, l'agenda rural catalana ha de permetre una real i efectiva cohesió territorial, millorar la qualitat de vida dels habitants de les zones rurals. De fet, no ens inventem res, eh? –i vaig acabant. Hi ha antecedents que ens situen en aquest punt que viu avui Catalunya. Per una banda, el 3 d'octubre del 18 el Parlament Europeu va aprovar a Estrasburg una resolució sobre la resposta a les necessitats específiques de les zones rurals –en parlaven abans en una altra interpel·lació, també–, de muntanya i perifèriques de la Unió Europea. No és un problema que ens passi només aquí, òbviament. I es va sol·licitar en aquell moment la redacció d'una agenda rural europea. I, per altra banda, l'any 2019, és a dir, fa quatre dies, França va aprovar la seva agenda rural, una agenda rural amb dues-centes mesures, molt específiques totes elles, per al desenvolupament rural. De fet, inclús a França s'ha creat el Parlament rural francès, per fer el seguiment i la custòdia de l'aplicació i l'avanç de l'agenda. De fet, nosaltres ens estem inspirant, val a dir, també, molt en aquesta agenda francesa, en aquest moment estem tenint també contactes, a través de la Meritxell Serret, la delegada del Govern a Brussel·les, per treballar vincles ja amb l'agenda rural europea que s'està en aquests moments elaborant. I ara sí que acabo. Ara al nostre país, a Catalunya, per responsabilitat, fem un pas més, un pas ferm, un pas molt ferm, vehiculant la voluntat política de la Comissió Interdepartamental sobre Despoblament Rural i l'estratègia de «País viu, creant la comissió redactora –la comissió redactora ja hi és, ja existeix–, formada per Arca, com deia, per l'ACM, per Micropobles i pel CADS, i la comissió motora, que hi ha la comissió redactora, hi ha entitats, hi ha agents socials i econòmics i, òbviament, representants de la ciutadania. I després d'un procés de participació territorial, amb els grups d'acció local, un agent importantíssim, els consells comarcals i les taules territorials inclusives, doncs, s'acabarà elaborant el document per signar i per portar a l'acord de govern. I tot això ho farem en mig any, en sis mesos, perquè tenim pressa, perquè les zones rurals ho necessiten i perquè aquest país, ho sàpiga o encara no ho sàpiga, encara ho necessita més. Per tant, és per tot això que es proposa la redacció d'una agenda rural pròpia, la catalana, per ressituar les ruralitats, totes, per ressituar les ruralitats al centre de les polítiques d'aquest país. I acabo. Us demano aquí, en seu parlamentària, que totes i tots, que els grups parlamentaris, també us impliqueu en aquest projecte de compromís, però no només un projecte de compromís, si m'ho permeteu, sinó un projecte de justícia amb la ruralitat i, sobretot, amb els homes i les dones que hi viuen i que hi treballen. Moltes gràcies a totes i a tots.
Gràcies, consellera. Per fer la rèplica, té un torn la diputada de nou.
Moltes gràcies, consellera. Gràcies per les explicacions. De fet, la importància d'abordar aquesta agenda rural catalana, que ara vostè també ens descrivia de quina manera i quins han de ser els propers passos..., la importància d'abordar aquesta agenda rural catalana en clau de país ens permet concretar aquestes oportunitats també a nivell de cada territori. I miri, ara li parlo també com a lleidatana i com a torregrossina, de fet. Volem deixar de queixar-nos, volem superar el discurs que a vegades hem hagut de fer o que s'ha generat, fins i tot, amb un punt victimista i ser proactius i passar endavant i transformar la realitat. És això el que hem vingut a fer i el que, de fet, tenim ganes de fer i fem la gent republicana: transformar. I li recollim el guant del que deia ara vostè. Tenim pressa, doncs som-hi. Som-hi, perquè, efectivament, com més aviat ens hi posem, millor per revertir aquests reptes que tenim i per generar aquestes oportunitats territorials. Les zones rurals no tenim el destí predeterminat ni predestinat a que els pobles es quedin abandonats o sense gent, a que aquí hem de viure del record del que va poder ser fa uns anys. No. Cada terra té les seves potencialitats, cada zona té els seus sectors més estratègics. I, per exemple, com li comentava, el cas de les terres lleidatanes o de l'Alt Pirineu, la potencialitat màxima, si bé és veritat que no tothom, òbviament, viu del sector primari, encara que a vegades hi ha aquests clixés..., sí que és cert que hi ha un sector estratègic i un sector, com el sector agroalimentari, que és emergent, que és sinònim i volem que sigui sinònim encara més de prestigi, d'ocupació, de generació de riquesa, d'oportunitats, d'equilibri territorial. Un sector com el de l'alimentació que hem vist, de fet, com és essencial i com ha sigut essencial en aquest temps de pandèmia i de crisi que hem viscut, sobretot, en les etapes del confinament. Per tant, transformar aquestes zones, transformar Lleida sí que és possible, poder generar aquestes esperances de futur, poder generar les oportunitats, situar el territori al seu lloc que li pertoca, créixer també econòmicament, generar ocupació a través del lideratge i de la vocació, en aquest cas, amb la connexió amb el sector agroalimentari, però també actualitzant-lo amb les oportunitats que ens permet el segle XXI, la tecnologia, la innovació i amb tota l'ambició. Estem en condicions per fer-ho, vostè ho deia. I ho compartim. Estem en condicions de fer-ho. El context hi ajuda, les estratègies globals... En fi, els recursos que poden arribar. Tenim ganes, tenim moltes ganes també d'assumir aquest lideratge, de reivindicar-nos, de poder treballar per les oportunitats, pel present i pel futur, i sabem com fer-ho, com ho està fent el seu departament. I com creiem que cal fer-ho, que és que s'alineï tothom. I, en aquest sentit, no només parlem del Govern. Vostè també ho ha dit: considerem importantíssima la implicació de les administracions locals, de la resta d'institucions, de les organitzacions i entitats expertes. És a dir, des de la cogestió, la coparticipació, la cogovernança, també, amb aquesta visió republicana. I, per tant, esperem que l'agenda rural permeti que el món rural pugui formar part també de la presa de decisions de la construcció del nostre país. Per tant, consellera, conjurem-nos a construir el país amb visió de país i, encara que sembli redundant, crec que s'entén perfectament. El país només el podem construir amb visió de país complet, amb la garantia de la igualtat d'oportunitats per a tothom, visqui on visqui o vulgui viure on vulgui viure. I aquells que molt temps ens hem queixat o ens hem hagut de queixar tenim moltes ganes de deixar de fer-ho i de passar a liderar, de generar horitzó, de generar esperances, i necessitem fer-ho conjuntament. No volem deixar ningú enrere, però no volem que cap territori, que cap zona del país es quedi enrere. Apostem, per tant, per aquest contracte, aquesta entesa entre el món urbà i el món rural, perquè no poden ser dos realitats contraposades, al contrari; no poden seguir vivint una a costa de l'altra o viceversa, sinó que s'han de mirar de cara i han de treballar conjuntament, perquè serà una oportunitat també de garantir o de poder tenir les sobiranies necessàries, també alimentàries o energètiques, si tenim aquesta visió global de país. I acabo com començava: això no és una interpel·lació d'un lloc concret o d'un tema menor, sinó que és una interpel·lació amb visió de país, així ho hem també sentit de la seva veu. Per tant, si ens redistribuïm i garantim les oportunitats, tindrem aquesta societat harmònica, més cohesionada a un territori gestionat on viuran les persones que s'hi sentiran arrelades, i que s'estimaran també, que s'estimen també el seu territori. I nosaltres, com que ens estimem el país, ens estimem aquest país, volem que sigui el millor, el millor país del món, i això vol dir que es garanteixin les oportunitats de tothom a tot arreu. S'obren nous temps per a aquells mal anomenats rerepaís o territoris, sinó que som i volem ser i estem convençuts que amb la complicitat territorial i institucional ens en sortirem i ho farem. Moltes gràcies, consellera.
Gràcies, diputada. I, finalment, per fer la seva rèplica, té un torn la consellera. Endavant.
Bé, moltes gràcies, diputada. Ara el president deia «per fer la seva rèplica. Això de rèplica, no, el que farem és apuntar alguna cosa més, eh? Perquè és tan important el tema que avui estem parlant –de fet, és un tema de país–, que l'única cosa que podem fer és afegir-hi alguna coseta més. Parlem d'oportunitats. De fet, ahir justament vaig tenir l'oportunitat –cosa que em va fer extremadament feliç– de ser convidada al Saló de Cent de l'Ajuntament de Barcelona, evidentment, amb l'alcaldessa al davant, però amb moltes altres autoritats, per donar el tret de sortida a Barcelona com a capital mundial de l'alimentació sostenible. I això és una oportunitat. Ahir una servidora, però també el coordinador nacional d'Unió de Pagesos..., al Saló de Cent vàrem parlar de ramaderes, vàrem parlar de pescadores, vàrem parlar de les oportunitats que té el sistema agroalimentari, vàrem parlar de pagesia, vàrem parlar del sector primari. I tothom ens va abraçar aquestes paraules. És una oportunitat més. Segurament, la pandèmia, amb aquestes derivades socials i econòmiques tan bèsties, i que hi hem de donar resposta, òbviament, com no pot ser d'altra manera, també ens brinda alguna oportunitat. I, segurament, el sector agroalimentari n'ha vist alguna. Aquest sector, el sector agroalimentari, que està distribuït a les zones rurals, precisament, no ha fallat en cap de les baules de la seva cadena durant tota aquesta pandèmia. I ahir vam explicar, i avui ho tornem a fer –i l'agenda rural és una oportunitat, òbviament, també, per fer-ho, però no només per fer-ho, sinó per falcar-ho–, que el sistema agroalimentari que volem i que reivindiquem per a aquest país és justament sostenible, és justament transformador i basat, com no pot ser d'altra manera, en la bioeconomia, però que també volem que aquest sistema sigui just, i que sigui equitatiu. I això té molt a veure amb el que hem estat parlant. També volem que sigui generador, evidentment, de futur, com no pot ser d'altra manera, però el volem, sense cap mena de dubte, arrelat al territori. I si he dit fa un moment, i també ho explicava la diputada, que no tothom que viu a les zones rurals es dedica a l'agricultura, a la ramaderia i a la pesca, cosa que és veritat, també és veritat que els que s'hi dediquen sí que hi són. I això ho hem de millorar, ho hem d'engrandir, ho hem de cohesionar, perquè som els productors d'aliments, i volem tenir els millors dels aliments. I tot això, casat amb tots els reptes que ens venen d'Europa, doncs, escolteu, casa de manera perfecta. Volem aquest present i el volem ja, eh? Però també per falcar el futur. I ara en tenim moltes, d'oportunitats. Seria extremadament injust per a aquest país, que és l'únic que tenim i, com molt bé deia la diputada, estimem –perquè és el que coneixem i perquè és el nostre... Bàsicament, el que hem de fer és donar oportunitats a tot el territori, a tots els ciutadans i a totes les ciutadanes. I donar oportunitats vol dir donar dinamisme i fer bategar també les nostres comarques, totes, totes les comarques, les més poblades i les menys poblades, i fer, justament, que aquesta cohesió territorial segueixi bategant i segueixi viva. I això no ho podem fer –per això quan explicava una mica la metodologia hi havia tants agents implicats– només des d'aquest Parlament, no ho podem fer només des del Departament d'Agricultura, no ho podem fer només des del Govern i des de la resta de departaments implicats, que, com bé hem dit, hi som tots. Ho hem de fer amb els agents, amb els agents del territori, amb aquells que el gaudeixen i el pateixen, amb aquells que coneixen de primera mà quines són aquelles necessitats, totes les necessitats. I per això –també en parlava la diputada– nosaltres ho plantegem, plantegem aquesta agenda urbana, de la qual també he demanat la implicació dels grups parlamentaris, bàsicament, en aquesta governança republicana, aquesta democràcia horitzontal, si m'ho permeten, on tots aquells que hi tenen alguna cosa a dir, sobre aquell bé suprem, en aquest cas, sobre fer bategar els territoris rurals del nostre país, a través d'aquesta agenda urbana, doncs, estan concernits a dir-hi la seva. Ho farem plegats amb aquesta metodologia, que jo crec que està molt ben falcada, i, sens dubte, ens en sortirem. Per tenir, evidentment, el millor dels països, i el millor dels països es té quan tots els ciutadans i ciutadanes d'aquest país tenen les mateixes oportunitats i, sobretot, poden desenvolupar el seu projecte de vida allà on han escollit. Moltes gràcies.
Gràcies, consellera. Acabats els punts de l'ordre del dia, aixequem la sessió.