Bon dia, diputats, diputades. Reprenem la sessió. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les violències masclistes]] [[302-00164/12]] El vuitè punt de l'ordre del dia és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre les violències masclistes, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Per exposar-la té la paraula la diputada Jenn Díaz. Quan vulgui.
Gràcies, president. Bon dia a tothom; bon dia, conseller. Bé, com ja vam fer durant la interpel·lació que vam fer amb el conseller El Homrani, durant el passat Ple, seguim denunciant que la violència masclista té múltiples formes, i que la violència contra les dones, si és alguna cosa, és estructural. Ens neguem a deixar-nos de banda totes les violències masclistes pel camí. Som ben conscients que els feminicidis mereixen tota la nostra atenció, i és evident que és urgent. No serem nosaltres pas qui ho negarem i ho diem sempre ben clar. Però és urgent, com deia, que els feminicidis s'acabin, que les dones deixin de ser assassinades, però no volem –bon dia, consellera– deixar d'anomenar la resta de violències, perquè és una violència estructural contra les dones i perquè, d'alguna manera, si arribem als feminicidis és perquè socialment i estructuralment se sostenen amb la resta de violències potser més subtils i més quotidianes. El feminicidi i també la violència sexual són els dos pics àlgids, però amb la interpel·lació i la moció que avui presentem volem posar al centre del debat que la violència, com deia, és estructural, i que els feminicidis i les violacions són possibles gràcies al sistema, gràcies al patriarcat i gràcies a la violència normalitzada, el masclisme més quotidià. Amb aquesta moció també volíem fer un llistat de reclamacions a l'Estat, i no és només una reclamació nostra, sinó que pretén recollir les demandes de les entitats feministes del nostre país. Durant el Parlament de les dones vam ser conscients que totes aquestes interseccions dels feminismes i que, per tant, moltes d'aquestes lleis orgàniques de l'Estat el que fan és redundar i cronificar totes aquestes violències. I, per tant, aquesta moció, més enllà de la feina que fem a les comissions, que fem en aquest faristol sobre violència masclista o sobre polítiques públiques que afavoreixin la vida de les dones, que les facin més igualitàries, la intenció d'aquesta moció anava per una altra banda, que és fer aquesta reclamació a l'Estat. Hem treballat la moció, com deia, sobre consensos, reconeixent que algunes lleis estatals cronifiquen discriminacions i desigualtats per raó de gènere com la «llei mordassa o la llei d'estrangeria, i, per tant, tornem a demanar en aquesta cambra que es deroguin. El que volíem denunciar, doncs, és que la lluita feminista, sense la interseccionalitat, no se'n surt, i no podem obviar totes les especificitats que té la discriminació, i tampoc podem oblidar que la combinació de gènere amb altres interseccions sempre surt perdent. Ho parlàvem amb el conseller Chakir el Homrani. Gènere més racisme, gènere més pobresa, gènere més qualsevol altra de les discriminacions socials i de classe que patim com a societat, estan incrementades quan es tracta de les dones. Ho tornem a denunciar avui. Aquesta moció l'únic que pretén és fer això, tornar a posar de relleu que la violència és estructural, que la violència quan es tracta de les dones té aquesta doble victimització. I per acabar, perquè precisament ara, i també ho comentàvem a la interpel·lació. Per tant, no dic res que no anunciéssim a la interpel·lació, l'auge de l'extrema dreta el que fa és posar-nos un altre cop en el punt de mira a les dones, el negacionisme és una cosa que s'ha institucionalitzat. Vox té 52 escons des dels quals fer un discurs incendiari i del tot perillós. I voldríem acabar amb un nom, que per si sol ja diu moltes coses: Nadia Otmani; no sé si la coneixen, però és la dona que l'altre dia li va plantar cara al feixisme més masclista i ranci institucionalitzat. Nadia Otmani, supervivent de violència masclista, la germana de la qual va ser assassinada, plantava cara i mirava cara a cara a Ortega Smith per dir-li el que no hem d'oblidar cap dia: que Vox ha entrat a les institucions i que ens hauria de fer vergonya a tots que hi siguin. Nadia Otmani ens representa a moltes de nosaltres, i per això volem acabar aquesta intervenció amb el seu nom, i recordar, com recordava l'altre dia la companya Noemí López Trujillo, que la Nadia va sobreviure a l'intent d'assassinat del seu cunyat i va salvar la vida, i que si no ho hagués fet, no comptaria en el recompte oficial de víctima de violència masclista, perquè la persona que intentava assassinar-la no era ni la seva parella ni la seva exparella, i, per tant, també reclamar-hi i per pensar-hi, que si la Nadia Otmani estigués morta no comptaria com a víctima de violència masclista. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per defensar les esmenes presentades a la moció, té la paraula, en primer lloc, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Beatriz Silva. Quan vulgui.
Buenos días, diputados, diputadas. Con motivo del 8 de marzo, este Parlamento discutió tres mociones que planteaban algunos de los principales problemas que afectan a las mujeres en Cataluña. Las tres mociones contenían propuestas necesarias y complementarias, y en la discusión prevaleció el espíritu de alcanzar acuerdos en una cuestión que es transversal en nuestra sociedad: la desigualdad que afecta a hombres y mujeres. A diferencia del pasado 8 de marzo, hoy discutimos una moción que, en vez de avanzar en los consensos en torno a la violencia machista, intenta poner el foco en otras cuestiones, algunas que tienen relación, pero que no están en el núcleo de un problema tan grave como es la violencia que sufren las mujeres por el simple hecho de ser mujeres. Poner el foco en la ley mordaza, que, por cierto, el Partido Socialista se ha comprometido a derogar, sin proponer una sola medida para mejorar una red de atención que en Cataluña llega solo a una de cada diez mujeres que se estima son víctimas de violencia de género, no es la mejor manera de contribuir a la solución de un problema que un 64 por ciento de las mujeres en Cataluña ha sufrido en algún momento de su vida. La existencia de la violencia de género no es culpa de las leyes a las que hace referencia esta moción o al menos no de la manera en que lo plantea, es culpa de un sistema patriarcal que ha estado vigente durante siglos. La violencia institucional no es su principal causa, es una de sus manifestaciones, que sin duda hay que erradicar. Pero sería positivo reconocer que nuestras instituciones también están trabajando en ello. Por ejemplo, la mayoría de las formaciones políticas presentes en el Congreso de los Diputados se han comprometido a reformar el Código penal para evitar que sigan produciéndose sentencias como las de La Manada. El Gobierno de España ha dedicado en el último año grandes esfuerzos, con unos presupuestos heredados del Partido Popular, para destinar recursos que hagan posible el despliegue del pacto de estado contra la violencia de género. Un pacto que busca erradicar parte de la violencia institucional a la que hace referencia esta moción. Mientras tanto, ¿qué hacen las instituciones catalanas que tienen las competencias para luchar contra la violencia de género? Tenemos una ley, la 5/2008, que tiene como objetivo erradicar la violencia machista, pero que lleva más de diez años esperando su despliegue reglamentario. ¿Qué se ha hecho en esta legislatura para avanzar en su despliegue? Yo misma se lo pregunté a la consellera de la Presidencia en el último pleno, y no se ha hecho nada. El 2010, la inversión en políticas destinadas a la mujer se ja recortado en un 31 por ciento. Sin embargo, desde que comenzó la legislatura, todas las propuestas que se han traído a este Parlamento para aumentar la inversión en políticas de igualdad y en lucha contra la violencia de género, han sido votadas en contra por los partidos que dan apoyo al Govern, incluido el que presenta hoy esta moción. En septiembre, con ocasión del debate de política general, fue imposible arrancar un compromiso de cara a los presupuestos de 2020 que permitiera siquiera aumentar en un 10 por ciento los recursos que se destinan a combatir la violencia machista. Las dos propuestas de resolución que salieron adelante fueron con los votos en contra de Junts per Catalunya y el Grup Republicà. En toda Cataluña existen solo ocho servicios de atención especializada para atender y recuperar las mujeres afectadas. En estos ocho servicios, trabajan 59 profesionales, 59 profesionales para toda Cataluña. Las listas de espera para recibir una atención de una psicóloga son de meses. En 2018 solo se asignaron 103 viviendas a mujeres que necesitaban alejarse de su agresor. ¿Qué pensarían estas mujeres si leyeran que lo que propone esta moción, por el 25 de noviembre, es la derogación de la «ley mordaza, sin hacer ninguna referencia a sus necesidades urgentes, si supieran que a pesar que Catalunya ha recibido 12,8 millones de euros en 2018 y 13,7 millones de euros en 2019 para desplegar el pacto de estado contra la violencia de género, siguen sin implementarse las unidades de valoración forense integral, que son una herramienta indispensable para evaluar el riesgo de las víctimas y establecer medidas de protección. Cataluña es la comunidad que dicta menos órdenes de alejamiento. ¿Por qué? Si tenemos el dinero para ponerlas en marcha. No se ha hecho nada. Esto también es violencia institucional y lo es de parte de las instituciones catalanas. No lo digo yo, lo dice la Declaración sobre la eliminación de la violencia contra la mujer, de Naciones Unidas, de 1993, que establece, en su artículo 4, que «la violencia institucional también es no destinar unos presupuestos que garanticen la protección de las víctimas y su atención. Desde mi grupo parlamentario, presentamos algunas enmiendas para avanzar en estas cuestiones, pero ni siquiera se nos propuso una transacción, porque implicaban comprometer recursos. Recursos para mejorar una red, y me gustaría repetirlo una vez más, que llega solo a una de cada diez mujeres que se estima son víctimas de violencia en Cataluña y que depende de nuestras instituciones. Muchas gracias.
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, és el torn ara de la diputada senyora Noemí De la Calle.
Buenos días. La violencia contra las mujeres es la máxima expresión de la desigualdad y tristemente hemos empezado la semana con el asesinato de una mujer presuntamente a manos de su pareja, alcanzando la cifra de cincuenta y dos mujeres asesinadas en lo que llevamos de año. Para erradicar la violencia machista, los representantes públicos debemos mostrar unidad para acabar con las desigualdades que todavía sufren las mujeres y activar todos los recursos para erradicar esta lacra social. En la moción que nos plantea Esquerra, encontramos a faltar precisamente eso, políticas concretas que supongan un efecto positivo en la lucha contra las desigualdades y la violencia machista. Las víctimas necesitan medidas concretas y que se pongan los recursos económicos y humanos necesarios. Y les recuerdo que son ustedes gobierno, y, por lo tanto, los que tienen la capacidad de hacer cosas. En el primer punto ya encontramos un error de concepto y celebramos que se hayan dado cuenta de ese error y hayan aceptado nuestra enmienda, puesto que no podemos obviar que hay ciertos colectivos que son más susceptibles de sufrir esta violencia como son las mujeres con discapacidad o las mujeres sin hogar. Y el Centre Assís ya alertaba el lunes pasado en la manifestación, que un 52 por ciento de las mujeres sin hogar han sufrido agresiones físicas, un 32 por ciento agresiones sexuales y un 56 por ciento violencia en el seno de la pareja. Compartimos, obviamente, que la educación es una herramienta indispensable para promover los valores de la igualdad y también condenamos el crecimiento de la extrema derecha, y nos sorprende que ustedes también lo hagan poniéndolo por escrito cuando están gobernando con ella y ya que han investido a un presidente que afirma que corremos el riesgo de disolvernos ante la avalancha inmigratoria. [[Aplaudiments.]] No sé si es más una cuestión de falta de coherencia entre lo que hacen y lo que someten a votación o un exceso de cinismo. Nos hablan de violencia institucional y exigen la derogación de la Ley de extranjería, de la reforma laboral, de la «ley mordaza, de la Ley de vivienda, y mezclan churras con merinas, afirmando que estas leyes son la causa de la desigualdad entre mujeres y hombres. Violencia institucional es violentar los derechos de todos los catalanes, como hicieron ustedes el 6 y el 7 de septiembre de 2017, o que aun esté sentado en este Parlament aquel que quería elegir a las «conselleras por el tamaño de sus pechos. Dicen que la Ley de extranjería empuja a las mujeres hacia las mafias de explotación con finalidades sexuales. Nosotros creemos que en todo caso lo que sí es violencia institucional es negarse a regular el trabajo sexual para que quien quiera ejercerlo libremente pueda hacerlo en condiciones de seguridad y, por otro lado, para perseguir firmemente el proxenetismo. Creemos que lo que sí es violencia institucional es negarse a combatir el acoso sexual en el trabajo, amparándose en unos artículos suspendidos por el Tribunal Constitucional. Y flaco favor le hacen ustedes a las mujeres que sufren acoso en el trabajo cuando mienten sobre este tema. El artículo 33 de la Ley de igualdad catalana lo suspendió el Tribunal Constitucional porque plagiaba el artículo 7 y el artículo 48 de la Ley de igualdad española; una ley que obliga, entre otros, a la Generalitat a implementar medidas específicas para prevenir el acoso sexual y el acoso por razón de sexo en el trabajo. Y ustedes, para no hacerlo, se escudan en que les ha anulado unos artículos de la ley catalana, y omiten que la ley española ya les está obligando a ustedes a implementar esas medidas. Tienen que hacerlo, pero no lo hacen. Esto sí es violencia institucional. Por no hablar de la Ley de vivienda catalana de 2007, que les obliga a crear un parque público de vivienda social que se iguale a la media europea. Tienen que hacerlo, pero no lo hacen. Es sí es violencia institucional. Y, para finalizar, pretenden reclamar una modificación de los estamentos judiciales para que haya expertos en los juicios de violencia machista. Pero es que no hace falta esa modificación, porque la Ley de violencia de género española del 2004 –hace ya catorce años– ya lo incluye en una disposición adicional; pero Cataluña es la única comunidad española que lo incumple. Esta moción no incluye ni una sola medida específica para luchar contra la violencia machista. Y, miren, esto es una evolución en los presupuestos del programa 322 [[l'oradora mostra un gràfic]] , que, pues, es el programa en el que se incluyen las políticas de mujeres y la lucha contra la violencia machista desde 2008. Y, miren, como ven, todos los gobiernos que han desfilado por la Generalitat han recortado esta partida, ya desde la época del tripartit, porque aquí no se salva nadie. Esta es la partida presupuestaria de la que pende, por ejemplo, el teléfono 900 900 120, que, por cierto, no deja rastro en la factura de teléfono, es un teléfono de atención a las víctimas de violencia machista, o el servicio de atención a mujeres. Esta es la partida de estos servicios, y esta partida la han recortado. Nosotros les hicimos una enmienda que pedía revertir precisamente estos recortes que ha sufrido este programa, y no la han aceptado. ¿De qué les sirve a las víctimas que ustedes den grandes discursos, si luego recortan las políticas que sí tendrían un efecto en la erradicación de esta lacra? Porque ustedes son los primeros en hacerse fotos y los últimos en hacer política, y las víctimas necesitan menos palabras y más hechos. Están gobernando. Déjense de discursos y, por favor, hagan algo. [[Aplaudiments.]]
Per fixar la seva posició té la paraula, en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Susanna Segovia. Quan vulgui.
Bon dia a tothom. Potser també els que s'haurien de deixar de paraules i discursos son aquells que blanquegen Vox; però, clar, això és una obvietat que hem repetit tantes vegades... [[Aplaudiments.]] Jo no pensava començar així, eh?, però és que no hi ha manera –és que no hi ha manera. Jo pensava començar parlant de la moció que estem parlant, que és una moció del Grup Republicà, que la veritat hem de dir que ens ha decebut una mica també. De fet, ja ens va sorprendre la interpel·lació, on la resposta del conseller Homrani semblava més aviat la cloenda institucional d'una activitat de violències masclistes que no una resposta a una interpel·lació, on se suposa que el Govern ha de parlar d'allò que fa el Govern i d'allò que hauria de fer el Govern per combatre les violències masclistes. Perquè sí, efectivament, van ser discursos, van ser paraules, no van ser propostes, no van ser accions. Però, vaja, ens esperàvem que la moció, doncs, fos una miqueta més propositiva i més contundent en aquest sentit. Ens ha dit la diputada Díaz que l'únic que pretenia era reafirmar una sèrie de consensos..., vull dir que està bé, però que no deixa de ser curiós que en aquest Parlament de Catalunya, en una moció sobre violències masclistes, no parlem del que han de fer Catalunya i el Govern de la Generalitat de Catalunya per combatre les violències masclistes; és, com a mínim, curiós. Perquè en aquest Parlament s'ha de poder parlar de tot, però també del que fa i no fa el Govern de la Generalitat de Catalunya, i això sembla que és el que no es vol fer amb aquesta moció. No sé si és perquè potser a Catalunya no tenim cap llei que no faci violència institucional cap a les dones, perquè es demana que se'n deroguin algunes, que efectivament hi votarem a favor, però jo crec que aquí, per exemple, les retallades en pressupostos, que també s'ha comentat, és una manera de violència institucional, i que portem deu anys on l'Institut Català de les Dones, per exemple, segueix amb els mateixos 8 milions que tenia fa quatre anys, quan es va aprovar la Llei de violències masclistes, i això també és violència institucional. No posar-hi els recursos també és violència institucional. Llavors està molt bé mirar què és el que podem fer més enllà de Catalunya, però potser també hauríem d'aprofitar per parlar què és el que podem fer a Catalunya. Evidentment, nosaltres donarem suport a la moció, perquè sí, perquè són consensos, perquè són coses que hem constatat diverses vegades, que hem rebutjat diverses vegades... El que passa és que, malauradament, és cert que necessitem repetir-ho una vegada i una altra; necessitem insistir i ser reiteratius, perquè sembla mentida que ara mateix s'estiguin obrint escletxes per negar aquestes evidències i aquestes obvietats. Perquè hi ha, efectivament, qui intenta negar-les; hi ha qui ha accedit a llocs institucionals i que està donant suport a governs i que utilitza el fet d'estar en aquestes institucions per evitar que es facin declaracions institucionals i actes institucionals el dia de la lluita contra les violències masclistes. I no els esmentaré, però tots sabem qui són i per què estan on estan i qui els ha afavorit a estar on estan i qui els fa cas. I, dit això, sí que m'agradaria també fer una crida a aquest Parlament, perquè ara no hi són, però potser aviat hi seran; llavors també estaria bé que comencem a pensar com ho fem nosaltres perquè la seva presència en aquest Parlament no impedeixi que aquest Parlament pugui fer declaracions institucionals i actes institucionals el dia de la violència masclista. I això crec que és un repte que tenim tots els grups parlamentaris ara; no quan ja hi siguin, sinó ara. Comencem a treballar-hi i comencem a pensar-hi. Però jo sí que volia insistir en dir-li al Grup Republicà que estaria bé que parlem de tot el que es podria fer des d'aquí; que estaria bé que parlem sobre el reportatge de Crític que deia que s'ha retallat en 1 milió d'euros la inversió del Departament de Justícia als jutjats de violència masclista; que estaria bé que parlem del projecte pilot de coeducació, que s'ha començat ara, que arriba tard, que arriba just i que arriba malament, i que a la darrera trobada d'escoles feministes va haver-hi moltes crítiques per part de pares, mares, professorat i personal dels centres, que deien que és un projecte però que no estan veient encara ni els recursos, ni la formació, ni l'orientació que necessiten per aplicar-ho a les classes. I ho hem dit moltes vegades: és el patriarcat, el que provoca la violència masclista; és el patriarcat, i és el capitalisme. I o comencem a combatre això des de petits, des del zero-tres, des de la nostra infantesa, amb els nostres nens i nenes, o ens passarem tota la vida fent reparació de víctimes masclistes, i això quan la fem, perquè moltes vegades ni la fem. Llavors, o hi posem recursos i posem voluntat i donem les eines i donem les respostes o no sortirem d'aquesta situació de violència masclista. Les dones que porten mesos, passen mesos esperant un habitatge per quedar-s'hi elles i les seves criatures; ahir en vam sentir uns quants exemples a l'acte que va haver-hi aquí al Parlament. Això no podem fer veure que no existeix, no podem fer veure que no passa. I voldria aprofitar aquests últims segons també per fer una crida a tots els grups, aquells que estan al Govern especialment, els que estan al Govern de la Generalitat de Catalunya i els que estem intentant fer un govern progressista i un govern de canvi a l'Estat. Des d'allà on siguem, des d'allà on estiguem, si us plau, sempre que parlem de la lluita contra les violències masclistes, pensem i diguem allò que nosaltres podem fer; no només el que han de fer els altres, sinó el que hem de fer nosaltres. Aquesta és la responsabilitat en la lluita contra les violències masclistes. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. És el torn ara, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, de la diputada senyora Natalia Sànchez.
Bon dia a tots i a totes. Una moció oportuna, amb la coincidència evident amb el 25 de novembre, dia internacional contra les violències masclistes. Ahir deixava preparada aquesta intervenció amb la nefasta xifra de trenta-dues dones mortes als Països Catalans en el que portem d'any, i aquest matí ens hem llevat amb la notícia que un home ha calat foc a una dona en un parc. Per tant, trenta-tres dones mortes als Països Catalans, una punta de l'iceberg que s'explica en aquesta moció i tot de qüestions que evidentment compartim; una moció que podríem, evidentment, donar-la més com un manifest, com uns consensos, com bé deia la diputada Jenn Díaz, però que també no podem estar-nos d'assenyalar que hi manquen qüestions concretes, especialment d'una moció que ve per part d'un partit que dona suport al Govern. Nosaltres, evidentment, estem d'acord que en aquest context, en aquesta punta de l'iceberg en què els Països Catalans ja comptabilitzen trenta-tres dones mortes, hi ha un conjunt de violències, també la institucional, com ja s'ha dit, que fan que la vida de les dones estigui en risc. Trobem unes institucions públiques amb un sistema judicial que juga la seva part, que revictimitza, que ens culpabilitza i que en cap cas ens protegeix. Els casos són moltíssims i alguns, els més mediàtics, han fet que tothom veiés com el sistema judicial de l'Estat no dona cap garantia. Però també cal que situem en les polítiques públiques que fem des de la Generalitat..., que dotem de dignitat les polítiques públiques de la Generalitat per poder traslladar i per poder donar suport i cuidar la vida de les dones. Nosaltres estem convençudes que el desmantellament dels serveis públics o la reforma laboral, com també indica la moció, que ens precaritzen i ens col·loquen a les dones en una situació de vulnerabilitat que sovint no ens permet escapar de situacions de violència, són importants, i que des d'aquí podem fer-hi front. Nosaltres combatem des d'aquesta perspectiva el que anomenem, no?, aquest sistema capitalista «patriarcat com un enemic a combatre, i cal que mirem i assenyalem en aquest sentit... I trobem a faltar moltes qüestions concretes que no entraré a parlar, i especialment vinculades..., des del servei d'informació i atenció a les dones, la manca d'equitat que hi ha en el territori, que hi podríem posar..., i, evidentment, les inversions que hi hauria. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I acabo, president. També cal que ens preguntem o ens preguntàvem, en aquesta preocupació, que ens hi sumem, sobre l'augment de l'extrema dreta..., cal que les esquerres –i aquí també fem una interpel·lació especial a Esquerra Republicana– ens preguntem què fem per canviar les condicions materials de les classes populars per evitar aquest augment de l'extrema dreta. I aquí...
Diputada...
...des d'una perspectiva de gènere hi tenim molta feina a fer.
Gràcies. En nom ara del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula la diputada senyora Esperanza García.
Bon dia, diputats, diputades. Bien, la violencia machista comprende todas aquellas acciones que contribuyen al menoscabo sistemático de la dignidad, de la estima y de la integridad, tanto física como mental, de mujeres y niñas. Es verdad que empieza en la educación, estableciendo roles que no permiten el desarrollo totalmente libre de las niñas y, por tanto, la educación en igualdad; y un punto se refiere en esta moción a este respecto, pues es fundamental. Pero también existe en nuestra sociedad en expresiones que son toleradas, cuando no aplaudidas, cuando no ignoradas, que se producen tanto en la sociedad civil como en cargos públicos. Y estas expresiones son de una gravedad máxima y todavía no han sido condenadas. Expresiones como: «A la que tingui les mamelles més grosses li dones el càrrec, «No tengo claro que la señora Cospedal sepa pasar la aspiradora, «La azotaría hasta sangrar. No he visto todavía ni una sola palabra de condena, ninguna asunción de responsabilidades por estas frases. También es cierto que las políticas pueden ayudar o lastrar ese derecho a la igualdad de las mujeres, y esas políticas no pueden consistir en rebajarles un 65 por ciento el plus de productividad a las guardias civiles que se quedan embarazadas o son maltratadas, y eso se hace desde el Gobierno actualmente, el Gobierno de España. Por tanto, políticas transversales, reconocimiento de la realidad, mejoras de recursos públicos en esas políticas, mejoras en un pacto de estado que impulsamos nosotros estando en gobierno y que, efectivamente, después de su revisión y aplicación, debe ser evaluado y mejorado. Ese es nuestro ADN, ese es nuestro compromiso, eso es lo que hemos hecho y lo que vamos a seguir haciendo. No vamos a apoyar, por tanto, todas aquellas manipulaciones y deformaciones de leyes que poco tienen que ver con una aplicación estricta y diferenciada entre hombres y mujeres, esto es, Ley de extranjería, Ley de reforma laboral y, desde luego, no Ley de seguridad ciudadana, porque una de las cosas que tiene la Ley de seguridad ciudadana es la prohibición del ofrecimiento y del disfrute de servicios sexuales en la vía pública; a lo mejor a ustedes les parece bien, a nosotros, desde luego, no. Por tanto, responsabilidad, gobierno, mejora de las políticas y, señores del Govern, empiecen, por lo menos, en la función pública a tener un protocolo contra el acoso sexual.
Gràcies, diputada. En nom, ara, del Grup parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Aurora Madaula.
Bé, bon dia. Gràcies, president. Diputats, diputades, consellera, conseller, bé, avui tornem a defensar una moció sobre violències masclistes, i diem «violències masclistes en plural perquè, desgraciadament, n'hi ha moltes, són múltiples les violències masclistes i és veritat, com diu a la moció, que hi ha un llarg camí per arribar fins al feminicidi, que és la punta de l'iceberg, però n'hi ha d'altres com les violències psicològiques, físiques, sexuals. I vull fer un incís, en aquest cas, una menció especial a la violència que hi ha al món dels adolescents, sobretot, a les violències asexuals que hi ha contra les adolescents. Violències sexuals que, en el 22 per cent dels casos, es dona en la parella o en la relació sexoafectiva i, en el 63 per cent, en els espais públics i espais d'oci, aquestes adolescents que no poden sortir soles i les volem vives, no les volem valentes, les volem lliures. I, per això, em congratulo de la moció que vam aprovar al Parlament per fer que l'educació afectivosexual entrés en el currículum obligatori des de l'educació infantil i també el programa que es va fer des d'Interior, del Departament d'Interior, el «No en passem ni una, de la protecció als espais d'oci. Però, avui, parlem de la violència institucional. La violència institucional que em sorprèn que alguns grups d'aquest hemicicle, d'aquest Parlament, no hi estiguin d'acord. Perdonin, però és que aquesta societat és desigual, tenim una societat desigual i les institucions no ens protegeixen com ens haurien de protegir en els drets de les dones. I, sobretot, tenim un problema en el sistema judicial espanyol, perquè, perdonin, però fins que no tinguem un estat, el sistema judicial és el sistema judicial espanyol. I, sí, és veritat, a Catalunya és on hi ha menys ordres d'allunyament, però és que resulta que el sistema és el sistema judicial espanyol, per això [[veus de fons]] alguns volem un sistema judicial català, per això alguns volem un estat català... [[Remor de veus.]]
Silenci. [[Aplaudiments.]]
...perquè aquest sistema judicial espanyol és profundament patriarcal, masclista i generador d'injustícies... [[Persisteix la remor de veus.]]
Silenci.
I sí, és injust. Perquè no em diran que no són injustes les sentències de La Manada o de la sentència de (persisteix la remor de veus) «La Manada de Manresa? No em negaran que són injustes aquestes sentències. (Aplaudiments.) Em negaran això? No, oi? Doncs és un sistema que no ens protegeix, que no protegeix les dones. I és veritat, en la moció també hi ha una proposta perquè s'inclogui la formació de jutges i personal d'institucions en matèria de violència de gènere, no podríem estar més d'acord que s'ha d'introduir aquesta formació. Però, sí, tenim un problema amb la violència institucional, però també tenim un problema amb l'augment de l'extrema dreta. I quin és el problema? Oh! El blanqueig de l'extrema dreta que fan vostès i vostès quan governen, vostès i vostès... [[Remor de veus.]] Si volen, un altre dia, els dono una lliçó del què és l'extrema dreta [[forta remor de veus]] , però, de moment, són vostès...
Silenci. Silenci. [[Persisteix la remor de veus.]] Esperi's diputada. [[Pausa.]] Silenci. Quan vulgui.
No es posin nerviosos, qui governa amb l'extrema dreta són vostès, però no pateixin. Qui blanqueja l'extrema dreta són vostès i no és només Vox, blanquegen també CitizenGO o Hazte Oír. Recordin quan es van posar molt nerviosos perquè des del Govern de la Generalitat es va prohibir la circulació dels autobusos de la vergonya d'Hazte Oír. [[Remor de veus.]] Jo no els he interromput. Demano una mica de respecte. Poca vergonya és governar amb l'extrema dreta, senyors de Ciutadans; això és de poca vergonya. [[Remor de veus.]] Però, bé... Miri, com que no em deixen parlar, els faré només una anècdota del que va passar la setmana passada. Ens van convidar en un debat a ESADE, on parlàvem de dones i política, i resulta que les estudiants que havien organitzat el debat van rebre amenaces per no haver convidat Vox en aquest debat. Això és el que fa que blanquegin l'extrema dreta, el feixisme i que governin amb l'extrema dreta i el feixisme, que vol acabar amb els drets humans, que són els drets de les dones, i amb els drets dels col·lectius LGTBI. Això és el que fan vostès quan blanquegen l'extrema dreta i quan governen amb ells. No només això, sinó que, ara, volen passar de violència masclista a violència intrafamiliar. Ai, com ens recorden, no?, allò de «la doméstica, la violencia doméstica que venia del franquisme, oi? Sí, és que són franquistes, són franquistes i vostès governen amb ells. I això és el problema que tenim, per això augmenta l'extrema dreta i per això estan augmentant els casos de violència contra la dona, perquè aquests senyors –si se'ls pot dir «senyors– de Vox, amb els quals vostès governen, neguen la violència masclista. I, per seguir lluitant pels drets de les dones, cal seguir lluitant amb polítiques feministes. Per tant, des d'aquí: «Visca, visca, visca la lluita feminista! Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. [[Remor de veus.]] Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula, de nou, la diputada senyora Jenn Díaz.
Gràcies, president. Bé, no deixa de ser simptomàtic que, quan es parla del sistema judicial espanyol o de blanquejar l'extrema dreta només es posen nerviosos els d'una bancada. Entenc que no hem fet la moció que vostès esperaven, per part de l'oposició. També penso que aquest no és l'únic espai on debatem sobre violència masclista i que, per tant, aquesta moció tenia una línia, tenia una intenció, entenc que, com dic, que no era la que vostès esperaven, però no penso que no sigui una moció sobre consensos i no sigui una moció adequada, sobretot, tenint en compte la situació actual en què vivim, amb aquest auge de l'extrema dreta, que donem per sabudes algunes coses que no ho són tant; per tant, aquesta moció, tot i que apunta cap a l'Estat, i al Parlament de les dones hi havia una frase que incomodava a molts d'aquesta cambra, a moltes d'aquesta cambra, però que deia: «Els estats ens desprotegeixen. Per tant, aquesta moció anava en aquesta línia. Les esmenes presentades, la majoria no s'han acceptat perquè, com dic, no hi havia aquesta intenció amb aquesta moció. I l'únic que li volia dir, un apunt sí, més específic, a la senyora Esperanza, que és que l'aplicació de les lleis no és el que fa que una llei sigui masclista o no, sinó aquest sistema com la retorça i com aquestes lleis, finalment, acaben pervertint la llei original. I voldria acabar dient que..., assenyalant la vergonya que suposa que la reina Letizia sigui premiada pel seu compromís contra la violència masclista, probablement, l'única dona que, en cas que patís violència masclista en l'àmbit de la parella, no es podria divorciar del seu agressor. Moltes gràcies. [[Crits de «Molt bé! Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Hem cridat a votació. [[Eva Granados Galiano demana per parlar.]] Senyora Granados, digui'm.
Sí. Bon dia. Per demanar votació separada del punt 1.b i el 3.
Que es poden votar conjuntament?
Sí.
Sí. [[Marina Bravo Sobrino demana per parlar.]] Sí, senyora Bravo.
L'1.b i el 3, però separadament i, a més, el 4.
Molt bé. Alguna sol·licitud més? [[Noemí de la Calle Sifré demana per parlar.]] Sí, senyora De la Calle.
Presidente, por contradicciones de la diputada Madaula.
Trenta segons.
Sí. La señora Madaula ha hecho mención a un autobús transfobo que vino, hace unos años, fue en la pasada legislatura y dice que hubo gente que se puso nerviosa. Aquí, en el Parlament de Catalunya, los únicos que se pusieron nerviosos fueron el grupo parlamentario de ustedes, ante una declaración institucional que no se pudo leer en este Parlamento, que fue por las charlas homófobas del señor Philippe Ariño, que redacté yo de mi propia mano y que ustedes, bueno, el Grupo Parlamentario de Junts pel Sí no quiso firmar en su totalidad y, por lo tanto, no se pudo leer en este hemiciclo y tuvimos que hacerlo fuera los grupos parlamentarios que sí le dimos apoyo. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. [[Esperanza García González i Aurora Madaula i Giménez demanen per parlar.]] Diguin-me, senyora García i senyora Madaula.
Perdoni, president. No sé si li han demanat ja la votació separada del punt 2.
Del punt?
Dos.
Dos? No.
D'acord. Doncs aquesta. Gràcies.
Molt bé. Digui, senyora Madaula.
Per al·lusions. Bé, per contradiccions, si vol. [[Rialles.]]
Trenta segons.
Bé, sí, senyora De la Calle. És que jo no era diputada a l'anterior legislatura. Em referia a l'autobús de l'any passat... [[Forta remor de veus.]] Em referia a l'autobús de l'any passat... Si em deixen parlar... És que... Són una mica... [[Algú diu: «És que tota la intervenció ha sigut així també.]] Estan nerviosos. Em referia a l'autobús d'Hazte Oír que finança el partit Vox, amb què vostès governen a Andalusia i a Madrid. Gràcies. [[Crits de «Molt bé!]]
Gràcies. Votarem el punt 1.b, per començar. Comença la votació del punt 1b. El punt 1.b ha estat aprovat per 74 vots a favor, 4 en contra i 53 abstencions. Votem, ara, el punt 2. Comença la votació. El punt 2 ha estat aprovat per 127 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. I votem, ara, el punt 3. Comença la votació. El punt 3 ha estat aprovat per 73 vots a favor, 40 en contra i 17 abstencions. I votem, ara, el punt 4. Comença la votació. El punt quart ha estat aprovat per 91 vots a favor, cap en contra i 40 abstencions. Votarem ara els subpunts que quedaven per votar del punt 1. Comença la votació. Aquests punts han estat aprovats per 131 vots a favor, cap en contra i cap abstenció, és a dir, per unanimitat. [[Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'ascens de la ultradreta a Europa i l'impacte de la deriva repressiva de l'Estat espanyol en la construcció europea com una comunitat democràtica de drets compartits]] [[302-00162/12]] I passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la Moció subsegüent a la interpel·lació al Govern sobre l'ascens de la ultradreta a Europa i l'impacte de la deriva repressiva de l'Estat espanyol en la construcció europea com una comunitat democràtica de drets compartits. Presentada pel Grup Parlamentari Republicà, per exposar-la té la paraula la diputada senyora Adriana Delgado.
Gràcies, president. Bon dia, consellers, diputades, diputats. Bé, la moció que presentem reafirma el compromís de l'independentisme amb el projecte de construcció europea, però no de qualsevol Europa: parlem de construir una comunitat democràtica, una comunitat de drets civils i polítics. També és una moció de preocupació i de rebuig, evidentment, a l'auge de l'extrema dreta –i, sí, també parlarem de blanquejar l'extrema dreta– i de denúncia de la instrumentalització que fa l'Estat espanyol de les institucions europees, que posa en perill precisament aquesta construcció d'aquesta Europa de drets i llibertats compartides. Com diu el vicepresident Junqueras, avui tancat injustament a la presó, nosaltres som independentistes a l'Estat espanyol però federalistes europeus, que apostem per unes institucions comunitàries més democràtiques. I això respon a un projecte polític que entronca amb la tradició política republicana de construir un ordre internacional per combatre la dominació política i econòmica més enllà de l'estat nació. És el que el filòsof Philip Pettit anomena «a republican law of peoples, un projecte que permeti la creació d'espais de diàlegs i aliances transnacionals més enllà de les fronteres dels estats. Amb aquesta esperança, molts entenem el projecte europeu com una solució al famós trilema de la globalització de Rodrik. Davant la impossibilitat de mantenir la globalització, la democràcia o l'estat nació com a principal marc polític, nosaltres fem una aposta per globalitzar la democràcia més enllà de l'estat nació. No obstant, en el dia a dia de la construcció europea, és evident que s'han creat noves asimetries entre estats del sud i del nord, però també entre grups subestatals. El projecte europeu ha enfortit els executius davant dels legislatius, les cambres estatals en detriment de les subestatals, els grans partits polítics en detriment dels petits, etcètera, noves asimetries que no han solucionat antics dilemes i, tot al contrari, n'han creat de nous. Al nus gordià d'aquests dilemes hi ha la instrumentalització i apropiació política de les institucions per part dels estats i dels grans partits europeus, com dèiem a l'inici, la gran coalició que, de facto, governa les institucions de la Unió Europea de forma perpètua i fa tot el possible per evitar convertir l'espai europeu en un espai de debat polític i mantenir-lo, com fa ara, com un espai de negociació entre estats. Si volem que el projecte europeu sobrevisqui a l'assalt de la nova extrema dreta que pren forces arreu, aquest compromís ha de ser un compromís ferm, un compromís per garantir el lliure exercici dels drets civils i polítics per part de la ciutadania. Precisament el que volen Salvini, Le Pen, Farache, Orbán, Abascal, és que si Europa existeix sigui una Europa subordinada als estats, una comunitat subordinada als estats, i que aquests tinguin l'última paraula en determinar drets i responsabilitats de la ciutadania. És el mateix missatge que dona el Tribunal Suprem quan no espera el dictamen del Tribunal de Justícia de la Unió Europea abans de condemnar Junqueras. És el que han fet les institucions espanyoles quan convidaven, per una banda, el president Puigdemont i el conseller Comín a anar a Madrid a jurar la Constitució, mentre mantenien Junqueras a la presó i impedien que complís els tràmits per esdevenir eurodiputat. Avui precisament fa sis mesos que se'ls va escollir com a eurodiputats, precisament. Tornem als dilemes. L'Estat espanyol i les institucions europees han de decidir entre fer una aposta rotunda pel diàleg i la democràcia o alimentar l'extrema dreta a base del no a tot, a base de repressió i a base de judicialització. I, si l'Estat espanyol fa les institucions europees còmplices d'aquesta actuació, les farà més febles davant de l'extrema dreta, si els partits polítics no exerceixen de filtre de l'extrema dreta, la blanquegen i la validen. I ja em diran com s'exerceix de filtre quan sistemàticament se'ls concedeix la legitimitat d'acusar demòcrates per crims polítics. No és compatible la unitat d'acció davant del feixisme quan tenim Ortega Smith d'acusació particular i demòcrates com Forcadell, Bassa, Junqueras, Romeva, Forn, Turull, Rull, Sànchez i Cuixart a la presó; és incompatible. La solució als conflictes polítics passa pel diàleg i la democràcia, abandonar la repressió i treballar per solucions polítiques. La solució també passa per entendre que això és un problema europeu i que la solució també està a Europa, democratitzar la distribució de competències internes, trobar mecanismes de deliberació per modificar fronteres internes, etcètera. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] I acabo, president. El conflicte polític català no és un problema per a Europa, és una oportunitat per afrontar reptes presents i futurs i construir precisament una Europa que sigui més forta i més democràtica. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per defensar les esmenes presentades té la paraula, en primer lloc i en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Esther Niubó.
Gràcies, president. Diputades, diputats, bon dia. Avui el Grup Parlamentari Republicà presenta una moció més en clau de procés, on intenten fer un dibuix d'un Estat espanyol repressiu, no democràtic, on es vulneren drets, i a continuació d'això buscar una mena de mediació europea davant una suposada injustícia. El relat que presenten avui no és nou: parlen d'atemptat democràtic, de manca de respecte del Suprem a les institucions europees, de drets de representació violentats de forma arbitrària o de manca de respecte a la voluntat expressada a les urnes, expressions i relat que necessiten davant dels seus, però la realitat és tossuda i s'imposa. De fet, des dels fets de 2017 i com a conseqüència d'aquests, hi ha avui processos judicials en curs, sentències, actuacions judicials que poden agradar més o menys però que en el marc d'un estat de dret i d'una comunitat de drets i llibertats com és la Unió Europea s'han d'acatar i que, alhora, també es poden recórrer pels procediments que el mateix estat de dret preveu. Però vostès el que fan en aquest text és fer una presumpció de funcionament no democràtic del sistema judicial espanyol, i també prejutgen: parlen de l'opinió de l'advocat general del Tribunal de Justícia de la Unió Europea com si fos el pronunciament del mateix tribunal, i saben que no és cert, que és una opinió que no vincula el tribunal, que els jutges tot just ara comencen les deliberacions per tal de dictar sentència en un moment posterior, i que a més a més aquest advocat general s'ha separat de la jurisprudència consolidada del tribunal, que clarament ha establert que el dret nacional és aplicable per a la proclamació de les electes del Parlament Europeu. Però en aquesta moció critiquen també una suposada instrumentalització per part de l'Estat espanyol de les institucions europees. I ho diuen vostès, que parlen del Grup de Treball de Nacions Unides sobre Detencions Arbitràries, d'un grup de treball, com si fos la mateixa Assemblea General de les Nacions Unides. I, en canvi, no mencionen la sentència del Tribunal Europeu de Drets Humans que, per unanimitat, va avalar la suspensió del Ple del 9 d'octubre dient que la suspensió era necessària per a una societat democràtica, que prevalia l'interès de seguretat pública, la prevenció de desordres i la protecció de drets i llibertats. Això és el que és rellevant per a la comunitat internacional i per a la comunitat de drets que representa la Unió Europea. I Espanya segur que pot tenir una qualitat democràtica millorable, igual que la pot tenir Catalunya, però segur que tenim uns estàndards superiors als que tindria la república catalana de les lleis de desconnexió, on recordem que avui els suprems defensors de les llibertats resulta que proposaven jutges elegits pel mateix president. Per favor! Però torno a parlar de la realitat. I Espanya és un estat democràtic; ho reconeixen –ho saben vostès– els advocats del procés, ho reconeix el mateix Joan Tardà. Espanya és un dels països amb menys reclamacions i condemnes als tribunals europeus, amb una mitjana similar a la d'Alemanya, Holanda o el Regne Unit. Però a mesura que avança el text apareix la gran excusa: la seva suposada preocupació per l'ascens de l'extrema dreta a Europa i, en particular, a Espanya. I ho fan obviant que els seus socis –els seus socis– han buscat i tots vostès han trobat el suport de l'extrema dreta d'arreu d'Europa: els flamencs, la Lega Nord, Salvini..., tants altres. Per no parlar del lamentable intent d'intercanviar el reconeixement de Catalunya com a estat independent pel de Crimea; lamentable i penós. I també ho fan sense cap tipus d'autocrítica de la seva responsabilitat en l'ascens de l'extrema dreta, sense cap reflexió sobre si la seva deriva unilateral dels dies 6 i 7 no va despertar una bèstia, una bèstia que segur que existia camuflada en altres opcions però que s'ha tret la careta amb expressions xenòfobes, racistes, masclistes, franquistes, que condemnem i que considerem totalment fora del constitucionalisme i que alguns, en efecte, han blanquejat massa ràpidament, fins al punt que avui estan a les institucions, mentre que a França i a molts altres països el que han fet és articular cordons sanitaris i estratègies polítiques d'aïllament d'aquests extremismes. Aquí, en canvi, PP i Ciutadans ràpidament els han donat la condició de normalitat. Per això votarem a favor dels punts 2.a, 2.b i 2.f, on es fa una crida a les principals institucions i actors polítics a no normalitzar el feixisme ni blanquejar les seves polítiques, on es demana que cap força col·labori amb l'extrema dreta. I, no obstant, els voldria alertar que espero que no s'hagin de penedir de la seva moció, no sigui que acabin votant igual que Vox, en contra d'un govern presidit per Pedro Sánchez. Esperem que no se'n penedeixin. Dir, de totes maneres, que els havíem presentat una esmena, que lamentem que no s'hagi acceptat, on subratllàvem la urgència d'una política de diàleg en el marc del respecte a la legalitat i on instàvem també el Govern a iniciar un diàleg permanent amb el conjunt de forces polítiques per trobar una solució. Per tant, més enllà dels punts que he mencionat, votarem en contra d'aquest text pel seu caràcter propagandístic, basat en un relat interessat, sostingut en mentides, que és necessari només per justificar la seva causa, una causa que ja s'ha demostrat estèril i fracassada. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. En nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula el diputat senyor Josep Costa.
Gràcies, president. Avui és un bon dia per parlar d'Europa, de democràcia i d'extrema dreta. D'Europa, per contrastar-la amb l'Estat espanyol, quan tenim novament, reiteradament, els nostres companys que són lliures a tot Europa i tenim els nostres companys que són empresonats pels tribunals espanyols. De democràcia, perquè ahir va fer sis mesos de les eleccions europees i perquè encara no s'ha reconegut el vot de la majoria dels catalans, encara no s'ha permès pel Tribunal Suprem, per la Junta Electoral o pel Parlament Europeu que prenguin possessió els diputats que representen la majoria de catalans al Parlament Europeu. I d'extrema dreta, perquè cada vegada és més evident que és el fet que aquest partit, Vox, lideri l'agenda política de l'Estat espanyol el fet que està allunyant l'Estat espanyol d'Europa. Per això aquesta moció vol donar un toc d'atenció a les institucions europees. Europa té un problema, la deriva autoritària de l'Estat espanyol els està arrossegant massa lluny, els ha arrossegat ja a fer coses que no haurien d'haver passat mai. Hi ha un exemple en el que va fer Tajani en no permetre entrar els eurodiputats elegits a Catalunya al Parlament Europeu, de forma absolutament arbitrària, com si fos un porter de discoteca. Però també un exemple més recent, i crec que encara més significatiu, que es va donar a la vista del cas Junqueras el mes passat. Nosaltres pensàvem que les institucions europees estaven pensades per defensar l'interès general europeu, per defensar els drets i llibertats de tots els ciutadans com a ciutadans europeus. Quina va ser la nostra sorpresa quan vàrem veure que en la vista del tribunal a Luxemburg el Parlament Europeu i la Comissió Europea estaven representats per advocats espanyols que defensaven l'interès d'Espanya i no defensaven l'interès europeu. Aquesta no és la nostra Europa. La nostra Europa és l'Europa de drets i llibertats. Però això, afortunadament, no és tota l'Europa. L'advocat general els va deixar en evidència ja aquell dia, el mateix dia de la vista del cas Junqueras, a aquests advocats espanyols que parlaven en nom d'Europa. I els va deixar en evidència, sobretot, quan va publicar el seu informe, les seves conclusions, en acollir com a propis, en fer seus els arguments de la defensa de Junqueras i de la defensa de Puigdemont i Comín. La resposta repressiva espanyola està comprometent la Unió Europea. L'intent de retallar la democràcia a Catalunya i a l'Estat espanyol està ja posant en risc la democràcia europea. Afortunadament, com deia, això ja està quedant cada dia més en evidència. El fet que Vox sigui qui defensa l'Audiència Nacional al Parlament Europeu, com va passar ahir, i fent el ridícul, això està obrint els ulls a molta gent. Ahir va quedar l'Estat espanyol en evidència tres vegades a Europa: amb aquesta votació del Parlament Europeu, en què Vox es va quedar sola defensant l'Audiència Nacional i la repressió contra els CDRs, però també quan l'advocat general va desautoritzar l'ús enrevessat, l'ús trampós que es fa de les euroordres per perseguir dissidents polítics, i també quan el Tribunal Europeu de Drets Humans, aquest que s'ha citat ara fa un moment en el faristol, va tornar a condemnar l'Estat espanyol per no tramitar uns recursos d'unes persones empresonades a l'Estat espanyol. Per tant, són cada dia més els tocs d'atenció que arriben d'Europa. Europa faria bé d'allunyar-se de l'agenda d'extrema dreta que s'ha imposat a l'Estat espanyol. Necessitam també que l'Estat espanyol es desmarqui d'aquesta agenda d'extrema dreta, necessitam que es respectin els resultats electorals, que es respecti el vot dels catalans, i estam convençuts que en última instància Europa així ho farà. No hem defallit, no ens hem rendit i estam a punt de guanyar aquesta batalla dels drets i llibertats, dels drets a la Unió Europea. Aquesta és una moció, com deia, que és un toc d'atenció a les institucions europees des de l'europeisme. No som euroescèptics, mai ho hem estat. Però volem ser exigents, volem ser euroexigents, si se'ns permet: volem exigir a Europa que torni als orígens de la democràcia, dels drets i les llibertats, i que d'una vegada per totes es desmarqui de la deriva autoritària de l'Estat espanyol, que no permeti ni un dia més que s'instrumentalitzin les institucions europees per perseguir els dissidents, per barrar el pas dels representants del poble i per donar cobertura a una deriva autoritària que ha estat, des d'abans que existís Vox, liderada per aquesta extrema dreta que no fa sis mesos que existeix, que no fa un any que existeix, sinó que fa tota una vida que existeix. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor Marc Parés. Quan vulgui.
Gràcies, president. Diputats, diputades, bé, amb aquesta moció vostès posen sobre la taula tres preocupacions que nosaltres compartim: l'auge de l'extrema dreta, el fracàs d'Europa com a projecte polític en clau democràtica i de drets humans, i un sistema judicial que fa aigües i que pren decisions arbitràries i profundament injustes. I això no ho diem només nosaltres, sinó que ho diu el Grup de Treball sobre Detencions Arbitràries de Nacions Unides o ho diu Amnistia Internacional. Li he de dir, però, que amb aquesta moció també fan un còctel entre aquests tres elements, amb un llenguatge en ocasions poc curós, i això condueix a algunes construccions excessivament forçades i que al nostre entendre no s'ajusten a la realitat. I creiem que és un error, perquè contribueix a la banalització d'aquesta extrema dreta, i també a la banalització de les injustícies a les quals la moció fa referència. També li he de dir, per això, diputada Delgado, que en la intervenció que vostè ha fet crec que han resolt bastant millor aquests tres elements que no pas en la moció. I en aquest sentit van les dues esmenes que nosaltres hem presentat, i aprofito per agrair-li la bona predisposició per acceptar-les i transaccionar-les. La primera, al punt 2.c. Mirin, no tota la justícia és injusta i no tota la policia utilitza pràctiques abusives o de connivència amb l'extrema dreta, i, quan ho hem vist –perquè efectivament això ho hem vist–, ha succeït tant en els cossos i forces de seguretat de l'Estat com en la Policia de la Generalitat - Mossos d'Esquadra. El discurs de que a Espanya tot és dolent i que Espanya és irreformable i que en canvi aquí a Catalunya ho fem tot bé és un discurs que per començar no és cert, però que a més és molt i molt perillós. La segona esmena l'hem presentat al punt 2.e. És veritat que l'auge de l'extrema dreta a Espanya ha desplaçat el discurs de PP i de Ciutadans i que a la vegada hem vist el Partit Socialista aplicant polítiques recentralitzadores i, en aquesta darrera campanya electoral, fent el discurs de Ciutadans. Ara, d'aquí a dir que és igual qui governi, no?, és a dir, que tots són iguals i posar-los tots al sac de l'extrema dreta, home, doncs ens sembla que no. De fet, creiem que la manera de frenar l'extrema dreta avui a Espanya justament és constituir un govern progressista i en clau plurinacional, com el que proposem el PSOE, Unidas Podemos i En Comú Podem, un govern que impulsi polítiques socials, que són el principal antídot contra l'extrema dreta. Una extrema dreta que aquí i arreu té la seva base en el nacionalisme, en aquesta associació entre estat i nació, com molt bé ha dit vostè també en la seva intervenció, una associació que ha esdevingut dominant de forma clamorosa des del segle XVII i que malauradament s'ha imposat també en la majoria d'estats federal. Aquesta és la realitat. I és justament això el que hem de ser capaços de combatre, amb propostes innovadores i que s'ajustin als nostres temps. Cal un nou model d'organització territorial per a Espanya, que trenqui amb aquesta associació entre estat i nació. I això vol dir reconèixer que Espanya és un país de països, un estat on hi ha diverses nacions, i Catalunya és una d'elles. I vol dir també reconèixer que aquestes nacions, en el marc d'un estat plurinacional, són subjectes polítics, no només culturals, i com a tals tenen sobirania. Però en ple segle XXI, al meu entendre, tenim un altre gran repte, que és el d'articular aquestes sobiranies entre diferents escales de govern. Cal que apropem la sobirania a la ciutadania, perquè siguem els ciutadans i les ciutadanes els que puguem decidir-ho tot, i no els grans poders econòmics, polítics o financers. I al mateix temps hem d'entendre que, en un món amb problemes de naturalesa global però amb causes i conseqüències que es manifesten a escala local, cal també que siguem capaços de compartir aquestes sobiranies, compartir sobiranies amb la resta de pobles de l'Estat, compartir sobiranies amb el conjunt de la Unió Europea, per fer front a problemes que són comuns, que compartim i que, per tant, requereixen respostes també compartides des de la solidaritat. En definitiva, enfront de l'extrema dreta, enfront del nacionalisme, nosaltres creiem que la millor resposta passa per la llibertat, la igualtat i la fraternitat. Moltes gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. En nom ara del Grup Parlamentari de Ciutadans, té la paraula la diputada senyora Susana Beltrán.
Gràcies. El projecte europeu descansa i es construeix des de la ciutadania, per una banda, i des dels estats membres, com Espanya, per una altra, i reposa en uns valors que són valors fonamentals per a tots els ciutadans europeus, als quals no volem renunciar: la dignitat humana, el respecte a la dignitat humana, el respecte a la llibertat, el respecte a la democràcia, el respecte a la igualtat, el respecte a l'estat de dret, el respecte també als drets humans de tothom. Tot això són valors de la Unió Europea sobre els que descansa aquest projecte de pau. Vostès, partits separatistes, el 6 i 7 de setembre de 2017 no van respectar aquests valors que construeixen la pau a la Unió Europea, no els van respectar. Quan van utilitzar la majoria, la seva majoria parlamentària, per trepitjar els drets de l'oposició, dels diputats de l'oposició, que estaven defensant posicions de milions de catalans, no van respectar la democràcia, no van respectar l'estat de dret, no van respectar els drets humans de milions de catalans que no combregaven amb les posicions dels partits separatistes, no van respectar els valors europeus. I vostès no se n'adonen, d'aquell 6 i 7..., de 2017, on vostès van fer accions contràries completament al projecte de construcció europea, aquest projecte de pau. I és que no se n'adonen..., o jo a vegades em pregunto que vostès no se n'adonen, que amb les seves accions i amb els seus escrits vostès són profundament antieuropeistes. Vostès s'han llegit els escrits del senyor Torra, els escrits supremacistes del senyor Torra? Els hi llegiré un trosset; n'hi han molts però els hi llegiré un trosset: «Hoy nos damos cuenta, estupefactos, que estamos allí donde estábamos. Peor aún, que el sentimiento de urgencia nacional se ha multiplicado y que se corre el riesgo de que la nación se deshaga como un azucarillo en un vaso de leche, atenazada entre la avalancha inmigratoria, el monstruoso expolio fiscal y una globalización. Vostès s'han llegit aquests escrits supremacistes, que han estat condemnats pels principals partits de la família europea? Si aquests escrits són la màxima expressió de l'extrema dreta a Europa! [[Aplaudiments.]] Són la màxima expressió de l'extrema dreta! Que no se n'adonen? No se n'adonen? Qui es preocupa per la ciutadania europea?, aquest projecte europeu que és un projecte entre estats membres i ciutadans europeus? Qui se'n preocupa? Se'n preocupa el senyor Torra, amb els seus escrits? Se'n preocupa el Govern de Torra, que és incapaç de garantir les llibertats europees de circulació de mercaderies i de persones, per exemple, a la Jonquera? Es preocupa el Govern de Torra per la ciutadania europea? Es preocupen el Partit Socialista o Catalunya en Comú Podem per garantir la igualtat entre ciutadans, que estan més pendents de compartir encara més Espanya, en comptes de garantir la igualtat de drets entre ciutadans? O els partits separatistes, que estan més pendents de l'autodeterminació? Qui es preocupa pels ciutadans europeus? Sense anar més lluny, la Carta de drets fonamentals de la Unió Europea aposta clarament pel segle XXI, aposta clarament per una ciutadania o per una Europa d'estats; d'estats, i per una Europa de ciutadans, no per una Europa dels pobles, que és un concepte del segle XIX. La Carta de drets fonamentals no recull l'autodeterminació, està pensant en garantir la igualtat de drets de tots els ciutadans europeus. Per què? Perquè ser europeu és construir un futur on hi càpiga qualsevol ciutadà. I per això, davant del degoteig d'atacs dels nacionalismes i dels populismes, al cor de la Unió Europea, al cor del projecte europeu, que també és el nostre cor –també és el nostre cor, ciutadans europeus–, nosaltres, ciutadans europeus, defensarem la llibertat allà on sigui: aquí al Parlament de Catalunya, al Congrés, al Parlament Europeu, i també arreu del món. Defensem la llibertat, ciutadans europeus! Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Per fixar la seva posició té la paraula, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, el diputat senyor Carles Riera.
Gràcies, president; des de l'escó. Bé, nosaltres donarem suport a la majoria de punts d'aquesta moció, però també ens abstindrem en alguns d'ells, i vull remarcar el motiu d'aquesta abstenció amb quatre referències bàsiques. En primer lloc, considerem que aquesta moció té un problema, i és que expressa un idealisme i un utopisme europeu respecte a la Unió Europea que no correspon en absolut a cap Unió Europea real coneguda. Això sona encara una mica a aquella vella idea de la primera fase del procés independentista d'«Europa és la referència democràtica ideal i idealitzada, «Europa ens mira, «Europa ens espera... I, escoltin, vagin amb compte d'insistir en aquesta tesi, en la que veig que segueixen insistint, perquè això genera molta frustració a molta ciutadania. Perquè la gent s'ho creu, això de que Europa és democràtica i Europa ens mira i ens espera, i no és veritat. Per tant, vostès estan insistint en generar una frustració molt greu. Vagin amb compte. Si vostès miren les polítiques econòmiques, socials, militars, exteriors de la Unió Europea, no hi trobaran cap referència real a aquest europeisme que vostès professen en aquests moments. En segon lloc, està molt bé criticar la tolerància i la connivència amb l'extrema dreta a l'Estat espanyol, però ens hagués agradat molt que vostès parlessin de la connivència de la conselleria d'Interior amb les actuacions de l'extrema dreta a l'espai públic a Catalunya. Moltes ho patim i, malauradament, segurament ho seguirem patint, aquesta protecció a l'expressió pública de l'extrema dreta i aquesta repressió continuada a l'antifeixisme. Per tant, ens hagués agradat molt que haguessin fet referència a això. I, per últim, vostès també fan referència a que la inacció de la Unió Europea amb relació als excessos antidemocràtics de l'Estat espanyol mina la confiança en la política exterior europea. Escoltin, la política exterior europea s'autodestrueix contínuament. Diguin vostès un sol exemple de política exterior europea que sigui defensable democràticament. Ni un. Mirin els efectes de la política exterior europea arreu del món: un absolut desastre. No entenem com vostès encara volen defensar la política exterior europea. I, per últim, vostès el que plantegen és que Europa ha de tenir una posició neutral i mediadora. Mirin, això no passarà –això no passarà–, més enllà de que en algun moment alguna instància judicial o jurídica de la Unió Europa, per estricta racionalitat jurídica o democràtica liberal, doni la raó a les nostres aspiracions antirepressives i censuri l'Estat espanyol. Però la Unió Europea és un club d'estats, un club d'oligopolis financers i d'empreses multinacionals que, avui per avui, estaran al costat de l'statu quo. Per tant, només assolirem que la Unió Europea canviï de posició si nosaltres aquí guanyem la nostra batalla política per l'autodeterminació. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. I, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Daniel Serrano.
Gracias, presidente. La verdad es que el grupo proponente ve extrema derecha por todos lados: ve extrema derecha en las instituciones europeas, ve extrema derecha en el Reino de España, ve extrema derecha, evidentemente, también en la justicia española... Ahora, me ha parecido, me ha dado la sensación de que no le ha parecido ver a la extrema derecha en la justicia española ante la condena únicamente a cinco años del canalla que mató a una persona en Zaragoza por llevar unos tirantes de España, y que venía también de dejar tetrapléjico a un guardia urbano de Barcelona. Ahí ustedes no han visto extrema derecha. Es más, veo que se escapa alguna sonrisa entre esta bancada. Ahí ustedes no ven extrema derecha. ¿Saben qué pasa? Que no nos los creemos. No nos los creemos, porque el grupo proponente es la vieja Esquerra Republicana, golpista de siempre, de siempre, y cuyo máximo líder, sí, cuyo máximo líder, ha sido condenado por sedición por atentar gravemente contra la democracia española. No nos creemos su preocupación, porque ustedes, la vieja Esquerra Republicana de siempre, gobierna con la extrema derecha, cuyo máximo responsable en el Gobierno, cuyo máximo responsable, ha dejado perlas por escrito que lo convierten en alumno aventajado de Le Pen y dejan a Salvini, ese amigo europeo suyo que se hace fotitos con la estelada por Europa, lo dejan en un mero aficionado. Y no nos lo creemos, tampoco, porque ustedes, ese circo de extremos que son el Gobierno de la Generalitat de Cataluña, ante la falta de variedad parlamentaria, tienen que mendigar en cada Pleno el apoyo del partido filobatasuno de la CUP. (Rialles.) Por eso no nos lo creemos –por eso no nos lo creemos. Saben ustedes que si realmente tienen preocupación por la extrema derecha, lo que tienen que hacer de una vez es convocar elecciones. Convoquen elecciones, pongan urnas de verdad para que los catalanes puedan poner fin a la auténtica anomalía democrática que representa en España y en la Unión Europea este Gobierno de Cataluña. Muchas gracias.
Per pronunciar-se sobre les esmenes, té la paraula de nou la diputada senyora Adriana Delgado.
A veure, s'han dit moltes coses. D'entrada, nosaltres hem d'insistir que legitimar l'extrema dreta és compartir espais com manifestacions. El que l'enforteix és que hi hagi partits que depenen dels seus vots per governar o per formar majories. La legitima, la blanqueja, quan compren part del seu discurs. I ho torno a repetir, com deia en la primera intervenció, i com surt explícitament en la moció: és amb Vox que el PSOE comparteix acusacions als judicis, i això sí que legitima la ultradreta, això sí que desperta el feixisme. [[Aplaudiments.]] Està clar que la influència de l'extrema dreta hi és, hi és i ho diuen, perquè, per exemple, a l'Ajuntament de Madrid, en què governa PP i Ciutadans amb el suport de Vox, retiren tres mil plaques de les persones afusellades pel franquisme. Això ho denuncien, però després es mostren impassibles quan l'Assemblea de Madrid vota il·legalitzar els partits independentistes. Veiem la ultradreta, però l'hem de veure a tot arreu, eh? Per tant, qui desperta el feixisme? I, en tot cas, gràcies al president Sánchez, per fer unes segones eleccions i permetre que Vox tragués aquests resultats espectaculars. [[Aplaudiments.]] A Ciutadans, al PP: el que va fer l'Estat espanyol la tardor del 2017 va ser imposar el rule by law en comptes del rule of law que demanaven vostès a la seva esmena aquest 2017, on només es demanava que la gent participés en una actuació de democràcia, i ho denuncia molta gent, perquè la deriva repressiva no ha fet més que créixer, des de llavors. I, pregunto: per què han traduït al castellà l'escrit del president Torra, que evidentment era en català? Per què denunciaven ahir que l'Ajuntament de Barcelona, en els seus anuncis, posava en castellà aquelles persones que en teoria feien aquest rol negatiu? Per què, això, avui? [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Hem cridat a votació. [[Josep Costa i Rosselló demana per parlar.]] Sí, digui'm, senyor Costa.
Senyor president, per demanar la lectura de l'apartat g del punt 1, abans de la votació. Gràcies.
Gràcies. [[Daniel Serrano Coronado demana per parlar.]] Sí, senyor Serrano.
Sí, presidente. Para pedir votación separada de los puntos 2.a, b y c. [[Eva Granados Galiano demana per parlar.]]
Senyora Granados? Sí?
Sí, per demanar votació separada dels subpunts 2.a, 2.b i 2.f, que poden anar junts. [[Marina Bravo Sobrino demana per parlar.]]
Sí, senyora Bravo?
Sí, para que se voten separadamente el 2.a y 2.b, que pueden ir juntos pero no con los otros que se han dicho.
Molt bé. Doncs, si no hi ha cap petició de votació separada més, votarem en primer lloc els punts 2.a y 2.b. Comença la votació. Aquests dos punts han estat aprovats per 127 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. Votem ara el punt 2.c. Comença la votació. Aquest punt ha estat aprovat per 71 vots a favor, 57 en contra i 4 abstencions. Votem ara el punt 2.f. Comença la votació. El punt 2.f ha estat aprovat per 92 vots a favor, 40 en contra i cap abstenció. Ara votaríem la resta de la moció. Abans, però, fem lectura, com s'ha demanat, del punt 2.g. Demano al secretari senyor Campdepadrós que en faci lectura, si us plau.
«Reivindica l'exercici i la salvaguarda de tots els drets humans i llibertats fonamentals davant d'aquelles institucions espanyoles i entitats d'extrema dreta que pretenen vulnerar-nos, en especial els drets de llibertat d'expressió, reunió, manifestació i autodeterminació, així com la igualtat entre dones i homes i la no-discriminació per raons de cap tipus.
Bé, votarem aquest punt i la resta de punts de la moció que restaven per ser votats. Per tant, passem a la votació. Comença la votació. La resta de la moció ha estat aprovada per 75 vots a favor, 57 en contra i cap abstenció. [[Pregunta al Govern sobre la incentivació de la perspectiva de gènere en els estudis de formació professional]] [[310-00257/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que són les preguntes amb resposta oral al Govern. I la primera pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, la diputada senyora Mònica Palacín, i és sobre la incentivació de la perspectiva de gènere en els estudis de formació professional. Diputada, quan vulgui.
Gràcies, president, bon dia. Conseller, l'actual normativa vigent ens parla de combatre els estereotips de gènere en allò que afecta els estudis formatius i els mercats laborals. S'estableix que el departament competent en matèria de política educativa, en l'àmbit de l'ensenyament no universitari, ha de fomentar, des d'una perspectiva de gènere, el coneixement, la difusió, l'interès i l'accés de les dones i dels homes a totes les especialitats de formació professional. La presència de dones a totes les professions és un dels objectius prioritaris de la política per la igualtat aplicada per tots els estats membres de la Unió Europea. Cal trencar el tòpic que existeixen professions més apropiades per als homes que per a les dones, i facilitar així la integració de les dones en el mercat de treball, no només en termes quantitatius sinó també qualitatius. L'únic límit que un noi o una noia ha de tenir a l'hora d'escollir una professió és la seva pròpia motivació, aptitud i capacitat per desenvolupar-la, així com un coneixement, al més real possible, del mercat de treball, fora dels estereotips de gènere que condicionen i determinen el paper que les dones i els homes ocupen professionalment i socialment. No s'ha assolit encara la igualtat real i efectiva entre dones i homes. I no només això, sinó que el percentatge de dones en els estudis majoritàriament masculins és irrisori. Hi ha segregació en la segregació en l'elecció d'estudis. Hi ha segregació en determinades ocupacions. Cal, per tant, dur a terme accions que n'acostin l'assoliment. Per tot això, conseller, quines accions ha desenvolupat el departament per incentivar la perspectiva de gènere en els estudis de formació professional? Gràcies.
Gràcies, diputada. Per respondre, té la paraula el conseller d'Educació, el senyor Josep Bargalló.
Gràcies, president. Diputada, realment des del Departament d'Educació volem afavorir l'equitat de gènere en els estudis de formació professional, que són clau per a la inserció laboral i per a la formació professional del nostre jovent. Les dades ens diuen que hi ha estudis amb una molt elevada subrepresentació de gèneres. És el cas dels cicles formatius, per exemple, de les famílies professionals industrials, electricitat i electrònica, energia i aigua, fabricació mecànica i instal·lació i manteniment, en què, en el curs 17-18, el percentatge de dones matriculades era d'una mitjana de només el 3 per cent. Aquesta mitjana és més baixa, fins i tot, que la mitjana de presència masculina en els estudis amb major presència de dones, com són els de serveis a la persona o els d'imatge personal, on els homes representen el 7 per cent, només, dels matriculats. Aquests cicles formatius industrials, en els quals les dones estan molt subrepresentades, ofereixen qualificacions per a les quals hi ha mancances en el món laboral, i que, a més a més, tenen sous més elevats que altres sectors econòmics. Per tot plegat, des del Departament d'Educació hem promogut la matriculació de dones en els cicles formatius vinculats al sector industrial, amb una nova política d'orientació, i especialment amb la bonificació del 50 per cent del preu públic de matrícula. Aquesta es la primera vegada que s'impulsa una mesura similar des del Govern, i ho fem amb el ple convenciment que cal combatre la desigualtat de gènere en aquests sectors, per tal que pugui haver-hi més presència femenina i que això esdevingui un referent per als més joves. En aquesta línia, estem estudiant també implementar mesures similars en els àmbits on hi ha una manca de referents masculins, com són els graus que tenen a veure amb les cures. Amb aquesta mesura volem contribuir a fer visible també que les cures no són cosa només de les dones, sinó que són responsabilitat de tots, i això és bàsic per arribar a una coeducació plena i real, que és l'objectiu del departament. Moltes gràcies.
Gràcies, conseller. [[Pregunta al Govern sobre l'informe d'Amnistia Internacional amb relació a la sentència del Tribunal Suprem contra els líders independentistes]] [[310-00258/12]] La següent pregunta és sobre l'informe d'Amnistia Internacional amb relació a la sentència del Tribunal Suprem contra els líders independentistes, i la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Ernest Maragall. Quan vulgui.
Sí; gràcies, president. Consellera, volia preguntar-li, després de tot el que hem viscut en els últims anys, en els últims mesos, i molt especialment les últimes setmanes, què hem d'entendre per Justícia, amb majúscules, però també com hem d'interpretar les concrecions més recents de la injustícia flagrant en la qual seguim instal·lats. El passat 11 de novembre, vam conèixer l'informe d'Amnistia Internacional sobre la sentència del Suprem, que va condemnar a gairebé cent anys els nostres nou presos i preses polítics, un informe valuós, d'una entitat sempre cautelosa a l'hora de posicionar-se. Un informe que potser no compartim del tot, que potser no tindria tota la contundència que voldríem, però que precisament per això té un valor substancial en les seves crítiques. Amnistia diu que va ser un judici just. Nosaltres, honestament, en discrepem. No entenem com una sentència injusta, tal com reconeix l'informe, pot ser conseqüència d'un judici just. També entenem que passa de puntetes per la vulneració de garanties, que no són menors, com el dret a la tutela judicial, amb una causa que ara ja jutgen pels mateixos fets quatre tribunals diferents: Audiència Nacional, Tribunal Suprem, el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya i el Jutjat d'Instrucció número 13. En tot cas, són unes divergències que donen encara més valor a la contundència amb la qual Amnistia Internacional desautoritza la sentència, contundència a l'hora de reclamar la llibertat immediata de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart, contundència a l'hora de qualificar la definició del delicte de sedició que fa el Tribunal Suprem com a contrari al Conveni Europeu dels Drets Humans. L'informe d'Amnistia Internacional és només l'últim revés del que diverses organitzacions internacionals han fet en els últims temps: Human Rights Watch, que va denunciar l'excés de violència policial; el PEN Club International, que va reclamar la llibertat dels presos; el Comitè de Drets Humans de les Nacions Unides, que va reclamar la llibertat de Jordi Sànchez per no poder ser investit; l'speaker del Parlament britànic, que va reivindicar la presidenta del Parlament, Carme Forcadell; el Grup de Treball de Detencions Arbitràries de Nacions Unides, que reclama la llibertat, també, dels presos, en un termini que es compleix precisament aquesta setmana. Ara és Amnistia Internacional; demà, a tenor del posicionament de l'advocat general de la Unió Europea, ben bé podria ser el Tribunal de Justícia Europea. Enfront d'això, l'Estat només prem l'accelerador de la repressió; la fiscalia demana processar el nostre company Bernat Solé, alcalde d'Agramunt i portaveu adjunt del nostre grup; el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya persegueix el president Torra i els companys Lluís Salvadó i Josep Maria Jové; repatrien els joves penalitzats per protestar i per ser immigrants; demanen anys de presó als acadèmics i juristes que formaven part de la sindicatura electoral. [[Sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció.]] Davant d'aquest panorama, consellera Capella, li preguntem com...
Diputat, ha acabat el temps. [[El president retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments.]] Gràcies, diputat. [[Aplaudiments.]] Per respondre té la paraula la consellera de Justícia.
Gràcies. Molt bon dia. Gràcies, diputat Maragall. No li parlaré de justícia, en tot cas sí que parlaré i valoraré què ha dit Amnistia Internacional. Que Amnistia Internacional exigeixi la immediata posada en llibertat de Cuixart i Sànchez, doncs, evidencia la injustícia de la sentència. És una de les organitzacions no governamentals de referència en matèria de lluita per la defensa dels drets humans, els drets civils i els drets polítics arreu del món, i, per tant, no és únicament que se l'ha d'escoltar, sinó que se l'ha de tenir en compte. Quan Amnistia Internacional fa l'informe amb relació a la sentència del procés, hem de posar en valor el que diu amb relació a la condemna per sedició, i diu que és una amenaça pels drets bàsics fonamentals, pels drets fonamentals, que són el dret a la llibertat d'expressió, la llibertat de reunió, el dret a la protesta, i, per tant, quan diu que Jordi Cuixart i Jordi Sànchez haurien d'estar en llibertat. No ens cansarem de dir-ho, avui som els independentistes, demà seran, doncs, les feministes, els pensionistes, Greenpeace, Femen, els animalistes, totes aquelles persones que treballen i lluiten per canviar el món i per canviar allò que no ens agrada. Que Amnistia Internacional exigeixi la immediata posada en llibertat de Jordi Cuixart i Jordi Sànchez és una evidència de la injustícia de la sentència, però també és un problema per l'Estat espanyol i per la seva migrada reputació internacional. L'informe d'Amnistia Internacional, que esperem que vagi acompanyat d'una bona campanya de denúncia i solidaritat, com ha fet en altres ocasions, s'ha de sumar a la que han fet, com vostè apuntava, el Grup de Treball sobre la Detenció Arbitrària de les Nacions Unides, la Federació Internacional de Drets Humans, EuroMed Rights, International Trial Watch. Tot es això suma a més a més amb els diferents revessos que està rebent la justícia espanyola, com ara la decisió de l'advocat general del Tribunal de Justícia de la Unió Europea al considerar que el vicepresident Oriol Junqueras hauria de ser reconegut com a eurodiputat. Ahir sabíem d'una altra posició de l'advocat general; la setmana passada, amb relació a unes sentències també del Tribunal de Justícia de la Unió Europea, i així un llarg etcètera. Nosaltres confiem en la justícia internacional, hi confiem molt, perquè allí sí que tenim les mateixes armes, a diferència del que ens passa aquí. La justícia internacional és un camí llarg i feixuc que, òbviament, doncs, conviurà amb les presons encara. Doncs més política i menys Codi penal. Que Amnistia Internacional...
Consellera, se li ha acabat el temps...
...exigeixi la immediata posada en llibertat és una necessitat. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre la situació dels treballadors de la indústria]] [[310-00251/1]] En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, formula una pregunta sobre la situació dels treballadors de la indústria el diputat senyor Pol Gibert. Quan vulgui.
Gràcies, president. En les darreres setmanes hem conegut un informe del sindicat UGT on es posen de manifest preocupants dades sobre l'ocupació industrial. Conseller El Homrani, quines mesures pensa prendre el seu Govern per abordar l'increment d'EROs que viu Catalunya?
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies; és el senyor El Homrani.
Gràcies, president. Diputat, diputades... Diputat, disculpi, no he entès ben bé la pregunta: «Quines mesures prendrà el Govern per...?, i ho he perdut, disculpi, absolutament. Si ho pot tornar a preguntar... [[Veus de fons.]]
Li deixo uns segons, diputat, per aclarir la primera pregunta.
La pregunta és quina mesura pensa prendre vostè per abordar l'increment d'EROs que hi ha a Catalunya. [[Remor de veus.]]
Gràcies, president. Disculpi, diputat, suposo que sordegem una miqueta, i no havia entès la pregunta. Miri, al respecte, n'hi ha diverses; n'hi ha algunes que vostè les coneix perfectament: hem reivindicat el retorn de l'autorització administrativa; estem reforçant tots els equips de mediació; estem reforçant tots els equips d'acompanyament, i, el més important, treballant mà a mà des dels diversos departaments de la Generalitat per detectar les situacions prèvies a que hi hagi un expedient de regulació i poder abordar-les de manera anterior, perquè quan hi ha l'expedient de regulació la qüestió ja és molt més complexa. I és en aquesta línia en la que hem de treballar, en un repte que compartim amb totes les societats industrials d'Europa, que és la reconversió industrial en un moment en el que a tots els països s'està treballant al respecte.
Gràcies, conseller. Diputat, té la paraula per repreguntar.
Gràcies, president. Conseller, la darrera EPA ens mostra com la indústria catalana ha destruït quinze mil llocs de treball en un any, quinze mil; tot el contrari del que passa a la resta de l'Estat, on s'han creat noranta mil llocs de treball a la mateixa indústria. Catalunya està liderant la destrucció d'ocupació industrial al conjunt d'Espanya, i no cal anar a l'EPA per veure-ho, només cal anar a la meva comarca, al Vallès Occidental, on més de mil treballadors s'han vist amenaçats en els darrers quinze dies per diferents EROs. I aquesta destrucció es concentra especialment en el sector de l'automoció, un sector clau que ens envia senyals per terra, mar i aire. Les declaracions del president de SEAT on afirma que el context a Catalunya dificulta noves inversions i apunta com a alternativa desviar producció a altres plantes és un senyal que hauria d'alarmar, i molt. Però mentrestant el seu Govern predica que donar suport a la indústria, però fa el contrari: mentre el sector demana estabilitat, el president participa en talls de carretera i arenga uns CDRs que busquen literalment generar pèrdues econòmiques; mentre el sector demana un pla de suport, el seu Govern té el Pacte per la indústria abandonat en un calaix i amb els agents econòmics i socials demanant que es reactivi; mentre el clúster de l'automoció anuncia que el 75 per cent de les empreses hauran desaparegut l'any 2030 si no hi ha una aposta clara per la formació, vostès són absolutament incapaços de posar en marxa el centre d'FP de l'automoció. Un cop més hem de denunciar aquesta vergonya, i són moltes les vegades que ho hem denunciat. És inaudit tenir un sector en plena transformació i tenir aturat un centre que pot reciclar més de catorze mil treballadors cada any. Encara no són conscients de com lamentarem aquesta situació en un futur proper, així que, conseller, si no són capaços de fer la seva feina, almenys no posin en risc la feina de milers de catalans. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, de nou, té la paraula el conseller.
Gràcies, president. Miri, diputat, jo el que seria és una miqueta més prudent, perquè..., sento dir-ho d'aquesta manera tan vehement, però cada cop que hi ha un expedient de regulació que deixa noms i cognoms de famílies al carrer, aquells que no han fet res per derogar les reformes laborals haurien d'abaixar la vista. I crec que això és el primer que hem de situar. [[Aplaudiments.]] Segon aspecte, segon aspecte que crec que és importantíssim situar: és un repte, Catalunya és un motor industrial, i és un repte que aquest principi de setmana el compartíem amb un altre territori on hi ha un teixit industrial fortíssim, que és Baden-Württemberg, el repte de la indústria automobilística i de la reconversió d'aquesta indústria automobilística. La setmana passada es van presentar les bases per l'elaboració del pla estratègic del sector de l'automoció al Govern; estem treballant mà a mà amb tots els agents. També per això hi ha el Decret d'estratègies territorials del SOC, per poder-ho treballar específicament a cada territori: al Vallès Occidental, al Vallès Oriental, al Baix Llobregat i també a Terres de l'Ebre. Entorn de la importància del sector industrial. Seguirem treballant, estem fent un seguiment específic entorn de l'àmbit industrial i el seguirem fent. Ara, situem: el primer problema que ens situen les empreses industrials en aquest país és el preu de l'energia; també recordem-ho, perquè, si no hi ha lleialtat institucional entre tots per fer front a aquest repte...
Conseller, ha acabat el seu temps...
...no ens en sortirem. Gràcies.
Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre la Fundació TIC Salut Social]] [[310-00252/1]] La següent pregunta és sobre la Fundació TIC Salut Social. I la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, la diputada senyora Alícia Romero.
Gràcies, president. L'any 2006 el Govern de la Generalitat va prendre la decisió de crear la Fundació TIC Salut amb l'objectiu de facilitar la transformació digital del model assistencial de salut i social del nostre país. En aquells moments va decidir no ubicar la fundació a Barcelona, sinó fer-ho fora, en aquest cas concret a la ciutat de Mataró, que en aquell moment també treballava per posar en marxa el projecte TecnoCampus, un parc tecnològic i de la innovació que potenciava el sector de la salut i el sector de les enginyeries. Han compartit tretze anys de missions, objectius i de projectes, i ara, fa uns dies, ens vam assabentar que el Govern de la Generalitat ha decidit deixar aquella ciutat, deixar el TecnoCampus i marxar a les oficines del Departament de Salut. Consellera, volíem saber a què respon aquesta decisió.
Gràcies, diputada. Per respondre la pregunta, té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés.
Moltes gràcies, president. Diputades, diputats... Diputada, doncs sí, ja fa dotze anys d'aquella decisió de posar la Fundació TIC Salut Social a Mataró, en l'espai del TecnoCampus. La tecnologia s'ha introduït amb força en la nostra societat, ha canviat les nostres maneres de relacionar-nos, però també, evidentment, impacta i ha d'impactar –i per això es va crear la mateixa fundació– en el nostre sistema de salut. [[Pausa.]] Hola... [[Rialles i veus de fons.]] Tenim reptes; reptes, canvis socials i demogràfics, que hem viscut, que estem vivint i que viurem d'una manera molt accentuada, com l'envelliment de la població, com els nous models de famílies, noves relacions amb el sistema per part de les persones, més solitud no volguda, augment de malalties cròniques, i el repte de la manera de treballar també dels nostres professionals en el sistema. I això és un procés imparable en el qual la Fundació TIC Salut tindrà un paper fonamental. Valgui dir que en aquestes estem treballant i hi continuarem treballant. Per tant, perquè la fundació pugui treballar d'ara cara al futur de manera més eficient encara, necessitem que la fundació estigui amb la resta d'unitats del nostre departament amb les que treballa avui colze a colze, que la fundació pugui créixer, i no ho pot fer actualment en el TecnoCampus, i per estalviar aquests costos que necessitem posar en els projectes d'innovació del nostre país.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Consellera, un govern no és una empresa que busca els beneficis econòmics. Ho diu molt sovint l'equip del vicepresident Aragonès. Un govern ha de promoure la justícia social, el progrés econòmic i la cohesió territorial, l'equilibri territorial del que tant parlem i tan poc practiquen vostès. Miri, jo crec que en moments, en època de tecnologia, dir que necessiten traslladar uns serveis perquè estiguin més a prop sembla bastant il·lògic. Jo li voldria dir una cosa, abans de que vostè se m'avanci: l'alcalde de Mataró, que ha sigut contrari a aquesta decisió, va oferir espais gratuïts a la ciutat perquè vostès no marxessin, però la decisió ja estava presa i havia estat presa de manera unilateral. Jo li recordo que entre el 2004 i el 2010 Esquerra Republicana formava part d'un govern que va apostar per la descentralització de serveis i delegacions, creant, per exemple, la de l'Ebre o la del Pirineu, i també ubicant institucions de país fora de Barcelona, i va ubicar, per exemple, el Cesicat a Reus, l'ITCat a Vilanova o la Fundació TIC Salut a Mataró. D'aquestes tres l'1 de desembre ja no en quedarà cap. Aquest és el país que vostès volen?, un país que no està cohesionat territorialment ni té equilibri territorial? Perquè apostar per ubicar algunes institucions fora de Barcelona és positiu per la dinàmica territorial, local i econòmica que genera. I, en canvi, vostès fan tot el contrari, estan fent un procés de recentralització clara de delegacions, de serveis... Li posaré d'exemple el servei d'oncologia infantil del Parc Taulí que van traslladar a Barcelona, i ara ho fan també amb la Fundació TIC Salut. Nosaltres no volem aquest model de país, consellera, nosaltres volíem un model de país on tothom pogués gaudir i pogués tenir les oportunitats per treballar més a prop de casa, i també per gaudir d'institucions que no necessiten estar a Barcelona per relacionar-se ni amb el departament que depenen ni amb altres institucions. Si us plau, consellera, rectifiquin. [[Aplaudiments.]]
Per respondre, de nou, té la paraula la consellera.
Gràcies, president. Miri, diputada, tenir una oficina de la Fundació TIC Salut a Mataró o a Barcelona no té res a veure amb com el sistema de salut treballa, evidentment, per l'equitat territorial del nostre país. El sistema de salut, que té com a pilar fonamental la universalització de la salut, atendre a tothom, absolutament a tothom i no deixar ningú enrere, amb aquesta vocació, evidentment, d'equitat territorial, perquè és un pilar bàsic de la cohesió social del nostre país, és aquella eina que tenim com a sistema de salut de Catalunya per la cohesió social del nostre país. Per tant, jo li he explicat els motius. I això no vol dir deixar de treballar específicament amb la ciutat de Mataró. I li posaré uns exemples. Continuem treballant, no només amb la ciutat, amb Mataró, sinó també amb el TecnoCampus. Exemple d'això: u, ens hem presentat a la convocatòria PECT, que promou la innovació territorial a nivell local, amb un projecte que és liderat per l'ajuntament i que la fundació n'és sòcia, i hi aporta els seus coneixements i expertesa; la fundació continua acollint estudiants en pràctiques del TecnoCampus, i tercer, estem treballant colze a colze amb l'Ajuntament per fer Mataró ciutat cuidadora, aquella ciutat que cuida.
Consellera, ha acabat el temps. Gràcies. [[Aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre l'emergència climàtica]] [[310-00253/12]] La següent pregunta és sobre l'emergència climàtica, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Josep Puig. Quan vulgui.
Bon dia. Conseller, sabem que des del departament que encapçaleu esteu fent reunions amb diversos sectors de cara a la cimera climàtica que es preveu per a l'any que ve. Abans, però, de formular-vos la pregunta, que la faré aviat, permeteu-me comentar dos noticies ben fresques. Fa tres dies, l'Organització Meteorològica Mundial ha fet pública la xifra per al 2018 de concentració de gasos d'efecte hivernacle a l'atmosfera, i hem tornat a batre el rècord: 407,8 parts per milió de CO2 i augmentant, amb uns augments superiors a la mitjana dels últims deu anys. També passa el mateix amb el metà i l'òxid nitrós. El mateix secretari general d'aquesta organització ho diu ben clar: «No hi ha indicis de que hi hagi desacceleració ni tan sols reducció per arribar a assolir els compromisos de París. Per tant, es requereixen accions enèrgiques per poder reconduir la situació. Només recordar que la darrera vegada que hem tingut aquestes concentracions tan elevades de CO2 a l'atmosfera va ser fa entre 3 i 5 milions d'anys, on la temperatura era entre dos i tres graus superior, i a més a més, el nivell del mar entre deu i vint metres per sobre de l'actual. La segona notícia que volia comentar és: ahir es va fer públic l'Emission Gap del programa de les Nacions Unides sobre medi ambient, que és el que compara les emissions que estem tenint amb les que hauríem de tenir per complir els compromisos de París, i es veu que anem molt descarrilats. Com que no es fa la feina que s'hauria de fer..., si volem complir actualment els compromisos de París hem de reduir un 8 per cent les emissions anualment. Reduir una xifra com aquesta és un enorme repte, i com més endarrerim l'acció per fer-ho, majors seran les reduccions que haurem de fer per honorar el compromís de París. Per fer front a aquest enorme repte, es necessita la complicitat, evidentment, de tota la societat. Ens pot explicar quins passos està fent el departament de cara a implicar els diversos sectors de la societat en aquesta futura cimera climàtica? Moltes gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre la pregunta té la paraula el conseller de Territori i Sostenibilitat, el senyor Damià Calvet. El conseller de Territori i Sostenibilitat (Damià Calvet i Valera) Moltes gràcies, president. Diputades, diputats... Diputat, sí, efectivament estem en emergència climàtica. El Govern de la Generalitat va fer la declaració formal d'emergència climàtica ara fa uns mesos, a la primera oportunitat que va tenir. I més enllà d'aquesta declaració, ha aprovat també un paquet de mesures urgents per fer front a aquesta emergència climàtica. I no només hi ha aquest paquet de mesures específic, sinó que en l'acció quotidiana del Govern, tot el que fem no només el Departament de Territori i Sostenibilitat, sinó que m'atreveixo a dir tots els departaments..., orienten la seva acció a combatre aquesta emergència climàtica. I vull posar tres exemples també molt recents, són d'ahir. Ahir mateix vam aprovar un decret que ajuda a la rehabilitació d'edificacions, però sempre que aquesta rehabilitació vagi orientada a l'eficiència energètica dels edificis. O el decret de transició energètica, per estimular la implantació de parcs fotovoltaics i eòlics. O el decret de subvencions als peatges, de bonificacions als peatges, que també va orientat a l'acció climàtica de qui usa paga i qui contamina paga. Per tant, és una acció continuada. I és en aquest marc que hem d'encabir la voluntat del Govern de la Generalitat, i jo diria que de tot el país, per fer front a l'emergència. No és una qüestió del Govern, és una qüestió de tota la societat, és una qüestió de responsabilitat generacional. I, per tant, ja no és només fer front a aquestes notícies recents, també és anar molt més enllà –vostè citava París– de París. Les dades de París, doncs, ens donaven uns horitzons d'increment de temperatura que són clarament insuficients. S'ha demostrat, les evidències científiques fan que haguem d'anar per sota i haguem de, per tant, multiplicar per molt l'acció climàtica. Es parla d'una acció exponencial, que vol dir, doncs, molt més accelerada, per anar per sota d'aquells compromisos de París. Per això el Govern es va comprometre a convocar una primera cimera catalana davant l'emergència climàtica, la farem el 17 de gener. Hem començat a fer sessions preparatòries amb tots els sectors, molt orientats als tres grans pilars: el de la transició energètica, el de la descarbonització de la mobilitat i el de l'economia circular. També volem fer una sessió preparatòria amb els representants dels grups parlamentaris al Parlament de Catalunya. Però aquesta primera cimera climàtica no serà ni un punt d'arrancada ni un punt final, és una acció continuada que s'haurà d'avaluar, s'haurà de corregir, segurament, i hi haurà una segona cimera, segur, i una tercera. Perquè el compromís ha de ser global i sostingut. Moltes gràcies.
Conseller, gràcies. Ha acabat el seu temps. [[Pregunta al Govern sobre les energies renovables]] [[310-00254/12]] Passem a la següent pregunta, que és sobre les energies renovables. I la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Antoni Morral.
Gràcies, president. Consellera Àngels Chacón, Catalunya ha estat un país innovador i pioner en matèria d'energies renovables. Malgrat això, des de l'any 2010, la instal·lació de potència eòlica i fotovoltaica ha patit una forta aturada a Catalunya. Sabem que el futur energètic de Catalunya només pot ser renovable. La generació d'energia basada en combustibles fòssils genera costos mediambientals ingents i posa en greu perill la viabilitat i sostenibilitat del planeta. Si Catalunya ha vist reduïda la seva implementació de renovables ha estat provocat per disposar d'un marc normatiu molt restrictiu i per la inseguretat jurídica creada per l'Estat en els diferents canvis retributius i normatius, que han frenat dràsticament l'impuls de les renovables. Ens cal treballar per establir nous models que donin resposta als reptes energètics dels temps que vivim, com s'ha comentat fa una estona, i alhora dinamitzar l'activitat econòmica del sector de les energies netes. Les institucions han de generar marcs estables que comportin seguretat jurídica per tal que la implantació d'aquetes alternatives es faci amb garantia i de manera continuada. L'emergència climàtica és una realitat reconeguda i aprovada per aquest Govern. I en aquest sentit, ens cal desenvolupar estratègies i programes valents per reduir les emissions de CO2 a mitjà i llarg termini. El Pacte nacional per a la transició energètica, consensuat amb la societat civil i els agents econòmics, juntament amb la Llei del canvi climàtic, han definit els horitzons que ha d'assolir el país en matèria energètica a mitjà i llarg termini. Ara cal crear escenaris que permetin de forma efectiva el seu compliment, reduir l'emissió de combustibles fòssils i que l'energia nuclear tendeixi a la seva desaparició, per tal que les renovables prenguin el protagonisme absolut del nou model energètic de Catalunya. Tot el país hi ha de contribuir. I l'Administració ho ha d'afavorir amb mecanismes i reformes que, alhora, permetin la participació activa de la gent en aquest nou model més democràtic, més desconcentrat i donant el protagonisme que li correspon al territori. En aquest sentit, consellera, quina és l'estratègia del Govern de la Generalitat per implementar aquest nou model energètic al país, centrat bàsicament en les energies renovables i concretament del seu departament? Gràcies.
Gràcies, diputat. Per respondre la pregunta té la paraula la consellera d'Empresa i Coneixement, la senyora Maria Àngels Chacón. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Gràcies, diputat. Efectivament, les bases del Pacte nacional per a la transició energètica, la Llei del canvi climàtic, també el Decret d'emergència climàtica i diferents mocions que hi ha hagut en aquest Parlament ens instaven a executar canvis legals per tal de reduir l'emissió de gasos i d'efecte hivernacle i també centrar un nou model econòmic i energètic basat en la total independència de combustibles fòssils i nuclears el 2050. Què és el que fem com a departament, com a govern? Com a govern estem plenament determinats a combatre aquest canvi climàtic fomentant aquest nou model energètic, com vostè esmentava, renovable, democràtic, basat en el consumidor, i cal fer dues coses: augmentar les energies renovables i millorar l'eficiència energètica. Com ho fem? A través de tres eixos. El primer, la llei per la transició energètica que ha d'establir nous models de governança, noves estratègies i noves mesures concretes perquè tot això sigui possible. També amb la creació de l'Agència Catalana de l'Energia. I ahir mateix aprovàvem aquest Decret de mesures urgents per a l'emergència climàtica i l'impuls a les energies renovables, un decret demanat pels sectors, que derogava el Decret 147/2009, un decret que feia compatible el foment de la instal·lació de parcs fotovoltaics i eòlics compatibles amb la normativa urbanística i minimitzant l'impacte mediambiental i paisatgístic. I entenem també que aquestes modificacions que hi ha a la Llei d'urbanisme, en aquest mateix decret, doncs, van en aquesta direcció. Miri, el Govern ha complert, amb aquest decret, ha complert uns deures que des del sector es demanaven, des de la societat es demanaven. Aquest repte de la transició energètica ens interpel·la a tots. El Govern ha complert i jo espero que, d'aquí a un mes, quan portem a validar aquest decret llei, totes les llums d'aquell panell siguin verdes i aquest Parlament doni suport a un camí decidit cap al foment de renovables i aquesta transició energètica. Gràcies.
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les llistes negres dels Mossos d'Esquadra]] [[310-00255/12]] La següent pregunta és sobre les llistes negres dels Mossos d'Esquadra, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Matías Alonso.
Gràcies, president. Conseller, pensa acabar amb la classificació ideològica dels agents del Cos de Mossos d'Esquadra? Pensa acabar amb les llistes negres en el si del seu departament?
Per respondre, té la paraula el conseller d'Interior, el senyor Miquel Buch.
Gràcies, president. Bon dia a tots i totes. Diputat, no hi ha ni llistes negres ni llistes ideològiques dins el Cos de Mossos d'Esquadra.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Miri, conseller, vostès, la Convergència de tota la vida, han classificat els màxims comandaments del Cos de Mossos d'Esquadra en funció del seu compromís amb el procés separatista. No dic vostè personalment, però sí el seu president de referència, el pròfug rebel, el qui va deixar penjats a la meitat del seu Govern separatista que a hores d'ara, doncs, està condemnada per sedició i per malversació. Creu vostè que és lícit classificar els comandaments del Cos de Mossos d'Esquadra per la seva ideologia, com s'ha fet des de l'entorn del senyor Puigdemont? Creu vostè que és lícit discriminar qualsevol agent per la seva ideologia? Potser em dirà que no, però vostè sap o hauria de saber que hi ha queixes fundades sobre l'actuació de la DAI i les sancions imposades pel director general de torn. S'ha sancionat un mosso antiavalots per recordar-li a un funcionari de la Generalitat, en funcions de revolta popular, que la república no existeix. Però també s'ha reduït al mínim la sanció per falta greu recomanada per la DAI contra el sergent Escolà, a qui vostè després va fitxar com a assessor personal al servei de Puigdemont. Sí, conseller, el sergent que l'acompanya en la querella de la Fiscalia Superior de Catalunya pels presumptes delictes de prevaricació i malversació. Vostè, conseller, segueix permetent l'ús i l'abús de la DAI i de les resolucions del director general de la Policia per discriminar per motius ideològics els agents del Cos de Mossos d'Esquadra contraris al procés separatista. Encara que ho negui, i encara que vulguin rentar la cara de la DAI amb expedients menors contra agents separatistes, que ni tan sols haurien de continuar en actiu en una policia democràtica que ha d'estar al servei de tots els ciutadans. Per cert, conseller, pensa actuar contra els col·lectius de mossos separatistes que han anunciat públicament l'elaboració de llistes negres d'agents fidels a l'ordenament democràtic, i en concret llista negra dels agents que han defensat, amb greu risc personal, l'ordre públic a Catalunya les darreres setmanes? S'oposarà a la cacera de bruixes anunciada contra els agents antiavalots? Sí o no, conseller? Perquè si és que no, val més que plegui.
Diputat, se li ha acabat el temps. Gràcies. [[Aplaudiments.]] Per respondre de nou la pregunta, té la paraula el conseller.
Gràcies, president. No per repetir molt una història al final es torna veraç, eh?, senyor diputat. Vull dir, no perquè vostè s'imagini una història i a partir d'aquí la vagi repetint sovint acaba sent veritat. En tot cas, segurament és un consell que li podria donar qualsevol altre, però jo d'una forma humil em permeto el luxe de donar-li. Miri, els criteris que es tenen a Interior són en mèrit, professionalitat, experiència, expertesa, i tots els processos es fan amb autèntic rigor. I si vostè té algun element a denunciar, doncs, és ben lliure de denunciar que no es fan bé les coses. Però no ho digui aquí deixant anar mitges veritats, mitges mentides, perquè algú es faci una pel·lícula inexistent. Si té alguna cosa, vostè té tot el dret del món de denunciar-ho pels canals normals. Respecte a les filtracions que va haver-hi sobre una llista de persones, jo li demanaria que vostè s'adrecés a l'autor del que va fer aquesta llista, perquè no la vaig fer jo i, per tant, la desconec. O també es pot adreçar al responsable de les filtracions judicials d'aquesta informació, també li pot demanar per què s'han filtrat aquestes informacions. Jo, com a conseller d'Interior, no comento ni investigacions judicials ni investigacions policials. Per tant, s'ha de remetre en aquests grups de persones o en aquestes persones perquè li donin la resposta que vostè m'ha preguntat. El que sí que li puc dir és que en escassos setze mesos, en aquests escassos setze mesos, el Departament d'Interior ha iniciat un procés de contractació de 1.500 mossos d'esquadra i de 500 bombers, després de molts anys –molts anys– de no fer-se promocions. També li puc dir que hem tirat endavant promocions internes –comissaris, intendents, inspectors, caporals, sergents, oficials– a Bombers i Mossos d'Esquadra, que feia anys que no se'n feien. També li puc dir que hem recuperat totes les inversions que hi havia pendents i les estem tirant endavant de mica en mica, totes, en funció de la realitat econòmica que tenim, però l'estem tirant endavant. I també li he de dir que per sort i per garantir millor la seguretat dels catalans i les catalanes un acord que es va produir fa anys amb el Govern de l'Estat espanyol, que no es va produir mai, no es va realitzar, nosaltres hem aconseguit que hi sigui, que és estar en el CITCO, que el CITCO, ser-hi, et dona molta més informació, molta més capacitat de treball per davant d'uns atemptats terroristes com els que malauradament vam patir el 17 d'agost del 2017 i en els quals el Govern de l'Estat espanyol no ens deixava ser al CITCO.
Conseller, se li ha acabat el temps. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]] [[Pregunta al Govern sobre la violència de gènere]] [[310-00256/12]] La següent pregunta és sobre la violència de gènere, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Noemí de la Calle.
Bon dia a tothom. Consellera Budó, este lunes celebrábamos el día internacional contra la violencia hacia las mujeres y hoy queremos que ustedes pasen de los discursos a las medidas concretas, y hay una medida que puede mejorar la protección de las víctimas y evitar, en muchísimas ocasiones, los asesinatos. La Ley estatal contra la violencia de género insta al despliegue de unidades de valoración forense integral. ¿Cuándo piensan ustedes implementarlas?
Per respondre a la pregunta té la paraula la consellera de la Presidència, la senyora Meritxell Budó.
Bé, moltes gràcies, president. Diputada, celebro que, doncs, per part de la seva formació política, posin en el centre del debat la lluita contra les violències masclistes i sabrà que dins del Programa integral de prevenció integral contra la violència masclista hi ha també contemplada aquesta unitat de valoració forense per a les víctimes.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Consellera Budó, permítame que dude de su enésima promesa porque llevan ustedes catorce años de retraso en la implantación de estas unidades. ¿De qué les sirven a las víctimas las promesas si luego no se materializan en hechos? Usted sabe que, según datos del Consejo General del Poder Judicial, Cataluña es la comunidad con el porcentaje más bajo en concesión de órdenes de protección a víctimas de violencia machista. Solo un 48 por ciento de las órdenes se conceden, dato que contrasta con el 91 por ciento de la Rioja o el 85 por ciento de Baleares. ¿Quiere decir que en Cataluña los jueces son menos sensibles hacia la violencia ejercida hacia las mujeres? Pues no, no lo son, lo que pasa es que este Govern no ha hecho sus deberes como se han hecho en otras comunidades autónomas. La Ley estatal contra la violencia de género instaba a la implantación de unidades de valoración forense integral; estas unidades están formadas por equipos multidisciplinares de psicólogos, trabajadores sociales y médicos forenses que dan una respuesta especializada y ayudan a los jueces a tomar las medidas de protección más adecuadas. Catorce años después de la aprobación de la ley, Cataluña es la única –repito–, la única comunidad autónoma que carece de estas unidades. Consellera, ¿no han visto ustedes la relación entre las pocas órdenes de protección concedidas y la ausencia de estas unidades? ¿Es la justicia machista, como hemos oído esta mañana, o son machistas los gobiernos que no despliegan las leyes de protección o aquellos que evitan abrir el melón de la reforma del Código penal? Mire, la inacción de su Gobierno durante estos catorce años nos ha empujado a presentar una propuesta a obligarles por ley a crear estas unidades especializadas. ¿Y qué han hecho los grupos parlamentarios que dan apoyo a su Gobierno con ayuda inestimable –claro– de los comunes? Pues impedir que se pudiese traer a este Pleno esta ley para poder iniciar su trámite parlamentario. Consellera, ¿se compromete usted hoy aquí a trabajar para romper ese bloqueo y que Cataluña deje de ser la única comunidad autónoma que no ha tomado en serio...
Diputada, ha acabat el seu temps...
...la necesidad, la importancia de esta... [[El president retira l'ús del micròfon a l'oradora i aquesta continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre de nou té la paraula la consellera.
Gràcies, president. Diputada, miri, dir-li que les ordres d'allunyament no les dicta el Govern, les dicten els jutges i, per tant, entendrà que aquí no li puc respondre, però sí que li respondré dient que, com li deia, la lluita contra la violència masclista segueix sent, és una prioritat d'aquest Govern. De fet, li ho recordava abans, aquest mes de juliol vàrem aprovar el programa d'intervenció integral, el segon programa d'intervenció integral contra les violències masclistes per tal d'entomar, de manera contundent, els reptes que tenim plantejats envers la lluita contra la violència masclista. I miri si és una prioritat de tots, que des dels diferents departaments del Govern de la Generalitat s'està treballant en multitud de projectes per donar resposta a la sensibilització, a la prevenció, a la formació, a la reparació i a la recuperació de les víctimes. I què més hem fet? Miri, li puc dir que aquí a Catalunya hem fet una cosa molt important que és, coincidint amb el dia internacional contra les violències masclistes, des de la societat catalana, des de totes les institucions públiques hem consensuat un manifest, una declaració institucional amb el lema «Ni agressors, ni còmplices, aturem les violències masclistes. Per què? Per què ho hem fet? Perquè a les nostres institucions no permetrem que aquells que neguen la violència masclista ens condicionin, perquè, si ho féssim, en seríem còmplices. I li ho dic amb profunda tristesa, i també amb molta preocupació, perquè, si resulta que allà on governen vostès ho poden fer perquè permeten relativitzar la violència masclista, també els en fan còmplices. Si permeten que es digui violència intrafamiliar en comptes de violència masclista, també en són còmplices. Senyors de Ciutadans, la primera política contra la violència masclista és la denúncia permanent d'aquells que la neguen; la primera política contra la violència masclista és l'aïllament total, en tots els àmbits, d'aquells que neguen la violència masclista, d'aquells que vostès estan blanquejant amb els seus pactes de Govern, perquè si ens toquen a una ens toquen a totes. I aquí, a Catalunya, d'aquí no ens mouran. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Pregunta al Govern sobre les polítiques de prevenció de les ludopaties]] [[310-00250/12]] La següent pregunta és sobre les polítiques de prevenció de les ludopaties, i la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Marta Ribas. Quan vulgui
Gràcies, president. Consellera, segons els pocs estudis que hi ha, els darrers anys s'ha triplicat o quadruplicat el nombre de ludopaties, alhora que es disparava la quantitat econòmica que es juga i els guanys, evidentment, de les cases d'apostes de jocs online i casinos. Especialment problemàtiques són les apostes esportives i, sobretot, el joc online, on l'accés no només és vint-i-quatre hores, tot el dia, tots els dies de l'any, sinó molt més accessible als menors d'edat. Hi ha psicòlegs que ja comparen la situació actual de ludopaties entre nois i noies amb l'epidèmia de l'addicció a l'heroïna que va arruïnar la vida a tants joves als anys vuitanta. La ludopatia no només genera deutes econòmics a la persona, sinó problemes familiars i problemes de salut mental; s'ha convertit en la tercera causa de suïcidi a l'Estat. Tot plegat, per tant, ja té dimensions de problema de salut pública de primer ordre. Per tant, ens cal abordatge global i contundent, i liderat des d'aquesta perspectiva de problema sociosanitari de primer ordre, especialment des de la prevenció. Què estan fent, consellera, en aquest sentit des del Govern?
Per respondre té la paraula la consellera de Salut, la senyora Alba Vergés. Quan vulgui, consellera.
Gràcies, president. Diputada, moltíssimes gràcies per aquesta pregunta, perquè comparteixo absolutament la preocupació. Les dades que vostè ha dit, les dades que nosaltres tenim, que són absolutament flagrants, ens diuen que la prevalença de joc presencial –presencial, en aquest cas– que és molt més alta en la franja d'edat de més de cinquanta-cinc anys, està augmentant de forma espectacular quan parlem de les edats joves, que creix del 23 per cent, de quinze a vint-i-quatre anys, i que puja al 52 per cent, de vint-i-cinc a trenta-quatre anys. Quan parlem de joc presencial de catorze a divuit anys ha augmentat un 67 per cent segons algunes dades que tenim. Això són dades que ens permeten i que ens permeten dir amb contundència el que vostè mateix estava posant aquí sobre la taula: que hem d'actuar; hem d'actuar perquè, a més a més, si això ho sumem a la prevalença del joc online, que està augmentant també de forma espectacular i que té una especial incidència en joves, també ens obliguen a actuar. L'aparició de les noves tecnologies ens ha canviat la manera de relacionar-nos personalment i amb el nostre entorn, i això és una realitat, amb una gran influència en la nostra població més jove –en la nostra població més jove– que causa, a més a més, aquestes seqüeles que vostè diu i causa que hàgim d'atendre aquestes persones, però sobretot –sempre diem– la millor política de salut que podem fer, el millor tractament que podem fer és la prevenció, en la línia que vostè m'estava preguntant. Per tant, en aquesta prevenció, des del Departament d'Educació, amb l'Agència Catalana de Joventut, amb el Departament d'Afers Socials, amb el CAC i amb el Cesicat estem treballant conjuntament per encarar de manera coordinada aquest abordatge preventiu i d'atenció precoç. Per exemple, un exemple, des del 30 de juny hem eliminat la publicitat de jocs en línia i d'apostes en els mitjans públics catalans.
Per repreguntar de nou té la paraula la diputada.
Consellera, li llisto unes quantes coses que fa falta fer. Fa falta dimensionar, saber a què ens enfrontem; per tant, dades, estudis. No n'hi ha, no n'hi ha gairebé. Fa falta prevenir, especialment, prevenir, i actualment hi ha un grup de treball creat per actuar contra l'addicció a l'ús de les noves tecnologies, la taula de les TIC, que es va crear fa dos anys per fer un pla global, integral, de prevenció; s'ha reunit dos cops en aquests dos anys i no en tenim resultats. Fa falta, evidentment, tractament; tenim unitats de joc patològic, de tractament de joc patològic, diverses a Catalunya, però molt en precari, sense recursos, sense professionals. Posin recursos, tenen ingressos des del joc, precisament, com a Generalitat que podrien destinar directament a més recursos aquí. I que fa falta regular, regular la publicitat en el joc; tenen marge per fer-ho, no només en els mitjans públics. Fa falta regular l'accessibilitat al joc, fa falta limitar l'espai físic d'aquests negocis. I tenen, a més, avui una oportunitat importantíssima: podrien acabar amb el projecte Barcelona World. Ahir vam saber que s'ha caducat l'autorització de llicència per al casino Hard Rock Cafe, GEPEC i la Plataforma Aturem Barcelona World els demanen revocar aquesta llicència. Reclami, amb perspectiva de salut pública, al seu company Pere Aragonès que acabi amb el projecte Barcelona World, amb una operació no només especulativa, sinó de creació de casinos a Vilaseca i Salou, de grandíssimes dimensions, perquè tenim un problema de salut pública...
Diputada, se li ha acabat el temps. [[Aplaudiments.]] Per respondre de nou, té la paraula la consellera.
Gràcies, president. Diputada, doncs sí, prevenció. I per a prevenció cal formació, i això ho farem. Cal formació i també cal un marc legal regulador que ataqui precisament respecte a aquestes dades que tenim respecte al joc patològic i per això el nostre pla sobre drogues i addiccions comportamentals del 2019 al 2023 afegeix les addiccions comportamentals. No hi era. Al nostre pla d'actuació sempre es deia «drogues. El mateix que la nostra Llei d'addicions que és de l'any 85 i que ja hem dit que actualitzarem i hem explicat que per primer cop hi haurà un apartat específic d'addiccions comportamentals. L'objectiu és clar, que és protegir la població davant del joc i les apostes i dels riscos associats...
Consellera...
...a l'ús adequat d'internet, i això és el que estem fent.
S'ha acabat el temps. Gràcies. [[Pregunta al Govern sobre les perspectives de l'economia catalana]] [[310-00259/12]] La següent pregunta és sobre les perspectives de l'economia catalana, i la formula, en nom del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Quina valoració fa el Govern amb relació a les perspectives de l'economia catalana?
Per respondre a la pregunta té la paraula el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, el senyor Pere Aragonès. Quan vulgui.
Moltes gràcies, president. Senyor diputat, doncs fem una bona valoració, atès el context de l'economia global, l'economia catalana segueix creixent molt per sobre de la mitjana de la zona euro, que és el nostre marc econòmic de referència.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Gràcies, conseller. M'esperava la seva resposta. De fet, he pogut comprovar com a la web del Departament d'Economia, on comparen el creixement de l'economia catalana amb el creixement de l'economia espanyola, el gràfic que presenten es talla precisament al tercer trimestre del 2017; serà perquè, a partir d'aquell trimestre, el creixement de l'economia catalana està per sota del creixement de l'economia espanyola. I certament en les notes de conjuntura del departament vostès presenten les dades de creixement de l'economia catalana amb relació a l'economia de la zona euro i no d'aquella més propera, que és l'espanyola, perquè així poden dir que estan per damunt de la zona euro. Però, mirin, les previsions macroeconòmiques que va presentar vostè al mes de juny deien que el creixement a Catalunya seria del 2,2 per cent del PIB aquest any 2019. La cambra, que no és sospitosa de ser de la nostra corda, els rebaixa aquesta previsió a l'1,9 per cent, i, més recentment encara, el centre d'estudis del BBVA els hi rebaixa a l'1,8. I de forma semblant per al 2019: les seves previsions són de l'1,9 per cent i les previsions del BBVA són de l'1,6 per cent. Però, mirin, també el BBVA fa un càlcul amb relació a la caiguda de consum a Catalunya durant els altercats de les darreres setmanes, i el xifra en un 2 per cent del PIB, ni més ni menys, aproximadament 450 milions d'euros. També el sector industrial –se n'ha parlat ja durant aquesta sessió de control– acumula quatre trimestres de caigudes consecutives, i ens trobem en aquest moment amb una caiguda del 0,7 per cent interanual, i això representen 15.000 llocs de treball. Però també ens apareixen altres notícies preocupants les darreres setmanes. Tesla: tria Berlín per a la nova fàbrica de cotxes elèctrics i bateries per la inestabilitat política i la conflictivitat als carrers; Seat: «si això segueix així, el grup té plantes a quasi tot Europa; Farmaindustria: «els entorns que faciliten inversions són més atractius; Novartis: instal·la la nova filial a Madrid; Bayer: ERO a Sant Joan Despí, reforça la fàbrica d'Alcalá de Henares. Però si analitzem els procediments concursals, veurem que les notícies no són millors. A Catalunya pugen d'un 39 per cent, l'any 2018, i la previsió és el 45 per cent el 2019. Conseller, ni independència ni barbàrie: seny!
Diputat, ha acabat el seu temps... Gràcies. Per respondre de nou, té la paraula el vicepresident del Govern. Quan vulgui.
Moltes gràcies, senyor president. Ha fet referència, el diputat, a l'informe del BBVA respecte a les revisions de la previsió de creixement per a l'economia catalana per als anys 2019 i 2020. Assenyala aquest informe cinc elements, cinc elements sobre els quals pivoten les seves perspectives. En primer lloc, els canvis en els criteris de l'Institut Nacional d'Estadística sobre comptabilitat nacional; per tant, canvis metodològics. En segon lloc, l'alentiment en la creació de llocs de treball, malgrat que es creen més llocs de treball. En tercer lloc, canvis en la composició del creixement degut a que la demanda interna no és tan dinàmica; precisament per això necessitem uns pressupostos que han de permetre, precisament, dinamitzar la demanda interna de les administracions públiques i de les llars. En quart lloc, revisió a la baixa del creixement... de l'eurozona. Perquè l'economia catalana és una economia oberta, és un indicador avançat del que pot passar a l'economia espanyola, atesa la major obertura a l'exterior de la nostra economia. I, finalment, doncs, la menor demanda exterior sobre el sector industrial. Ha fet referència al que són unes estimacions de la mateixa entitat sobre l'efecte de les mobilitzacions. Jo estic convençut que l'impacte serà absolutament molt menor, perquè en tenim antecedents: ara fa dos anys, la mateixa entitat deia que el creixement del quart trimestre de 2017 a Catalunya, a l'economia, seria zero degut a la situació política de l'octubre del 17, i resulta que finalment vam acabar creixent més que al mateix període de l'any anterior. Per tant, fer especulacions a partir dels canvis de consum de les targetes de crèdit en quinze dies sobre tot un trimestre, crec que, econòmicament i metodològicament, és una mica agosarat. Sap el que necessita, l'economia catalana? L'economia catalana necessita el Corredor Mediterrani, l'economia catalana necessita acabar amb el dèficit fiscal, l'economia catalana el que necessita és derogar la reforma laboral del Partit Popular, l'economia catalana el que necessita és poder decidir a les seves institucions sobre aquells aspectes econòmics quan ha decidit el Govern de l'Estat espanyol, singularment el Govern del Partit Popular, ho ha fet absolutament en contra dels interessos de la nostra economia. Això és el que necessita l'economia catalana. Perquè tenim el potencial, tenim la capacitat, tenim l'obertura a l'exterior i la diversificació de l'economia suficient per afrontar els reptes. I de la propera crisi, si n'hi ha, no ens en sortirem amb devaluacions salarials com les que va imposar el Partit Popular...
Vicepresident, ha acabat el seu temps...
...ens en sortirem innovant i... [[El president retira l'ús del micròfon a l'orador i aquest continua parlant uns moments. Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la sentència del Tribunal Suprem amb relació a la concessió a l'empresa Agbar del subministrament de l'aigua a Barcelona, i sobre la gestió i la titularitat dels serveis públics bàsics]] [[317-00149/12]] Passem ara a les preguntes al president de la Generalitat. La primera pregunta la formula, en nom del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, el diputat senyor Carles Riera.
Bé, bon dia, president. Fa pocs dies el Tribunal Suprem, contràriament a una decisió anterior del TSJ, ha donat suport a Agbar per a la continuïtat de la seva gestió del servei de l'aigua a l'àrea metropolitana de Barcelona, posant pals a les rodes a una possible gestió pública municipal. Una nova sentència de la judicatura espanyola en favor de l'IBEX 35 i de les corporacions multinacionals que s'apropien de la propietat o de la gestió dels serveis públics i en contra de la seva recuperació pública. President, què en pensa, el seu Govern, d'aquest fet?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat. Quan vulgui.
Sí, bon dia. Senyor diputat, permeti'm només un segon: avui és el Dia del Mestre; a mi m'agradaria enviar a tota la comunitat educativa del país tota la meva felicitació pel seu esforç, per la seva tasca de cada dia per als nostres joves i infants. [[Aplaudiments.]] Coincideixo amb vostès, amb la preocupació per les limitacions imposades pels tribunals en l'exercici de la sobirania en qualsevol àmbit, també en l'àmbit de la sobirania de l'aigua. Saben que considero com la primera institució republicana la voluntat popular, i la segona, respectar aquesta voluntat popular. Per tant, en la gestió i en la titularitat dels serveis públics s'ha de respectar sempre aquest principi de sobirania.
Per repreguntar té la paraula el diputat.
Miri, president, segons una enquesta recent, un 58 per cent de la població catalana aposta per una gestió cent per cent pública dels serveis; només un 31 per cent aposta pel model mixt, i solament un 23 per cent creu que la gestió privada funciona millor. En canvi, la política del seu Govern reitera i referma la línia seguida pels anteriors governs autonòmics, basada a facilitar la privatització dels recursos i dels serveis públics; la llei Aragonès n'és o en serà un nou exemple. Una privatització que limita drets de tothom perquè prioritza el negoci, que és a la base de la corrupció, de les portes giratòries, i que deixa el nostre país sense cap sobirania real sobre la qual bastir la independència i la república, amb els seus serveis bàsics i recursos estratègics convertits en mercaderia en mans de les empreses, precisament les que el 4 d'octubre del 17 varen canviar de seu seguint les indicacions de Felip VI. Una privatització que sabem que provoca una menor qualitat i un menor abast dels serveis públics i la precarització dels seus treballadors i treballadores, amb especials efectes negatius sobre les dones. President, està vostè d'acord amb que el Parlament i el Govern de la Generalitat nacionalitzin, municipalitzin, internalitzin o expropiïn els serveis i els recursos bàsics i estratègics del nostre país, començant per l'aigua, continuant per l'electricitat –i dintre de l'electricitat començant per les centrals hidroelèctriques–, les telecomunicacions, les autopistes –hi han competències per fer-ho–, el gas i les infraestructures estratègiques, i continuant, si vol, pels habitatges buits en propietat de la Sareb, els fons voltor i la banca? –per cert, una banca que ha robat 73.000 milions d'euros públics que no pensa tornar, que n'ha guanyat encara més i que ha destruït noranta mil llocs de treball i, en canvi, segueix desnonant. Gràcies.
Per respondre de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Miri, deixi'm tornar una mica al concepte general, al concepte de sobiranies, que em sembla que és un concepte molt positiu, i aquí tenim camp a córrer. De fet, amb el Govern del president Puigdemont penso que, si precisament va destacar és per tot aquell impuls de lleis socials que –moltes d'elles conjuntament amb el grup de la CUP, i el grup de la majoria, Junts pel Sí– es van poder tirar endavant. Però per què és important, aquest concepte de sobiranies per mi? Perquè remet el poder a les persones, posa les persones en el centre, i tot ho fa dependre de les persones i de l'apoderament de les persones, que no deixen de ser els usuaris i beneficiaris d'un millor benestar. Veient les limitacions del marc legal actual, què ens queda per fer? Doncs contrastar. Hem d'anar a contrastar, amb aquest marc legal –efectivament, sí–, si volem que efectivament els ciutadans d'aquest país tinguin els millors serveis públics, com tots desitgem. Per tant, penso que no hem de defallir en el projecte republicà centrat en les persones, han superat tots els impediments, també els legals. I si hem de desobeir-los, els hem de desobeir, efectivament, per arribar justament en aquest punt que vostès em proposen. En concret, sobre el tema d'Agbar jo també li voldria recordar que com a Generalitat nosaltres no hem comparegut en aquest procés, que les competències sobre els serveis d'aigua són municipals i que com a Generalitat respectem el que decideixi cada ajuntament sobre la gestió, eh? Quant al tema dels serveis públics, doncs, exactament el mateix. Penso que el que és important és això, és tornar a aquest concepte clau de sobiranies, que ens permet avançar i que ens permet, sobretot, contrastar contra un Estat que justament vol tot el contrari que nosaltres.
Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre les mesures reals del Govern per a lluitar contra el canvi climàtic]] [[317-00150/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, la diputada senyora Jéssica Albiach.
Gràcies, president, i bon dia a totes i a tots. President, ja s'ha dit abans: aquesta setmana coneixíem que hem batut, al 2018, un rècord històric de concentració de CO2 a l'atmosfera, i tenim com a contrast que vostès, al març, van declarar l'emergència climàtica sense recursos i sense mesures concretes. Ara sembla que desenvoluparan els impostos de la Llei de canvi climàtic, perquè d'alguna manera els hem forçat en la negociació de pressupostos; la llei de biodiversitat ni hi és ni se l'espera; la llei de residus, tampoc, i la de transició energètica va amb un retard brutal. També hem sabut que, segurament, al gener ja han anunciat una cimera del clima –perquè es va aprovar en aquest Parlament, també cal dir-ho–; hem parlat amb les entitats i ja comencem a intuir que serà un acte electoralista més sense conseqüències reals. I per això volem saber, president, si més enllà de les fotos, dels actes electoralistes o d'aquelles coses que fan perquè els obliga aquest Parlament o la pressió social, en algun moment vostès volen liderar la lluita contra el canvi climàtic, que és el principal repte històric que tenim com a societat.
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. Sincerament, senyora diputada, penso que són molt injustes, aquestes paraules. Si algú, si algun govern ha posat en el centre del debat l'emergència climàtica és aquest Govern, que ha declarat aquest país en emergència climàtica, i justament avui hi han hagut dues intervencions sobre aquest tema. Per tant, permeti'm: li recordo que aquest Govern no treballa per fer-se fotos; aquest Govern governa perquè les persones –també en situació d'emergència climàtica– tinguin un futur molt millor.
Per repreguntar té la paraula la diputada.
Estem? [[Pausa.]] Sí. President, moltes paraules i pocs fets. I de fet vostès el que fan sovint és vendre com un èxit allò que porten fent dos anys tard i, després, d'una dècada perduda. I la realitat és que vostès posen tota l'energia a barallar-se internament i estan perdent el focus d'allò que és important. L'altre dia vostè deia a una entrevista –el vaig escoltar– que aquí tothom es mira de reüll. Va dir exactament això. Doncs jo els demane que deixin de mirar-se de reüll i que siguin capaços de mirar als ulls, de mirar a la cara totes les persones que estan emmalaltint pels índexs de contaminació que tenim, totes les persones que perdran la seua feina a les nuclears, al sector de l'automoció, a la indústria en general, perquè no estan fent un pla de reconversió, o a totes les famílies que pateixen pobresa energètica perquè s'està fent negoci amb els béns comuns. President, mirin als ulls de les persones. Perquè a més podrien fer tantíssimes coses: podrien fer una moratòria d'autopistes i autovies i deixar tranquil·la la C-32; protegir els boscos; impulsar un model de turisme sostenible i aturar el del Hard Rock; fer un pla de reconversió industrial perquè ningú perdi la seua feina i a més reduïm les xifres de l'atur, que comencen a ser molt preocupants; o tindre un operador energètic, president. Mirin la gent als ulls i comencin a fer la seua feina amb la lluita contra el canvi climàtic com una veritable prioritat de govern, que no està sent així. I si no estan disposats a fer-ho, deixin pas, perquè estem parlant de protegir i de defensar la vida. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Per respondre de nou té la paraula el president de la Generalitat.
Sí. Nosaltres li asseguro que governem mirant als ulls, com també confio que ara vostès, amb el PSOE, doncs, governin també mirant als ulls als ciutadans espanyols, i per tant que tinguem l'oportunitat que efectivament la reforma laboral sigui... oi que ho aconseguirem? Sí. També es revertirà la llei mordassa, suposo que la disposició addicional tercera de l'Estatut també la pagarem, o que el finançament que correspon a la Generalitat de Catalunya, ja de gairebé tres mil milions d'euros, arribarà, o que no es recorreran al Tribunal Constitucional les decisions d'aquesta cambra. De tot això, esperem de vostès que, mirant als ulls de tots els ciutadans, i dels ciutadans catalans, en la futura obra de govern, doncs, que puguin tirar endavant. Respecte al tema que vostè em preguntava, doncs miri, estem treballant ja en el desplegament reglamentari de la Llei de canvi climàtic, i just ahir el Govern aprovava un decret llei de mesures urgents per a l'emergència climàtica i de foment i impuls d'energies renovables; avui se'n farà també el debat immediatament. A través també d'impostos mediambientals, com el vicepresident ha explicat: amb aquests impostos, nosaltres preveiem ingressar fins a 40 milions d'euros en el primer cicle de l'impost, xifra que podríem doblar l'any següent i afegir fins als 80 milions d'euros, que destinarem a dos conceptes importants. Primer: el canvi climàtic, polítiques de mitigació –com la promoció de transport públic i adaptar els efectes de la crisi climàtica– i segon el patrimoni natural i la biodiversitat: gestionar millor els espais protegits i preservar la biodiversitat. També, altres accions que ja hem portat a terme: tota l'energia elèctrica que utilitza Ferrocarrils de la Generalitat de Catalunya, a partir del 2019, és d'origen renovable. Saben també com ens hem involucrat en el pla de millora de la qualitat de l'aire de la conurbació urbana de Barcelona; destinarem, a través de l'Institut Català de l'Energia, més de 58 milions d'euros a fer front a l'emergència climàtica. Tot això són dades, tot això són accions. Si vostès no les volen veure, doncs és la seva opinió. Però aquest Govern per l'emergència climàtica..., precisament, una de les seves prioritats i és on més ens estem centrant.
President, ha acabat el temps. Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la convocatòria d'una nova reunió de l'espai de diàleg entre partits sobre la situació política, i els esforços per a presentar-hi noves propostes i perquè s'hi sumin totes les forces polítiques]] [[317-00148/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, el diputat senyor Miquel Iceta.
Gràcies, president. Molt honorable president de la Generalitat, permeti'm que, d'entrada, em sumi al reconeixement que ha fet als mestres de Catalunya, i també al desig de que ben aviat el Govern subscrit per l'acord entre PSOE i Podemos tiri endavant i puguem comprovar si totes les expectatives es compleixen. Però la meva pregunta va sobre un altre tema. Hem conegut a través dels mitjans la seva voluntat de convocar l'espai de diàleg, una nova reunió de l'espai de diàleg. Li he de dir que estem molt satisfets de que així sigui i volíem aprofitar aquesta sessió de control per preguntar-li si hi ha un objectiu concret que com a president vol plantejar en aquesta reunió, si hi ha algun tipus de guió o documentació que ens permeti a tots preparar-la i si pensa fer, amb caràcter previ, un esforç perquè els partits, els grups polítics que encara no han participat d'aquest espai ho facin en aquesta propera reunió.
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies. Senyor diputat, celebro que avui també, doncs, se sumi a aquest Dia del Mestre. Hauria celebrat encara més que vostè no posés en qüestió la immersió lingüística a Catalunya. [[Aplaudiments.]] El model de l'escola catalana és un model d'èxit, és un dels grans consensos d'aquest país –un dels grans consensos d'aquest país–, com ho són també els mitjans públics, com ho és també TV3. Em sembla que qüestionar aquests grans consensos que ens han ajudat a cohesionar-nos com a poble, em sembla greu, i volia comentar-ho. Sobre el tema de l'espai del diàleg, doncs, després de la seva intervenció, li concreto els temes. [[Remor de veus.]]
Per repreguntar té la paraula el diputat.
President, jo només li voldria, a més, preguntar si coneix el document del Departament d'Educació fet públic l'octubre de l'any passat, que parla d'una escola plurilingüe. [[Aplaudiments.]] I només puc reiterar-li la pregunta que li he fet: si vostè planteja, de cara a aquesta nova reunió de l'espai de diàleg, algun objectiu concret; si tindrem un guió o una documentació previs per estudiar i treballar i que aquesta reunió sigui el màxim de profitosa possible, i si amb caràcter previ pensa fer algun esforç perquè els partits que encara no s'hi han afegit puguin fer-ho.
Per respondre de nou, té la paraula el president de la Generalitat.
Sí, per descomptat, aquest és un espai de diàleg obert a tots els partits polítics. Els partits que no han volgut venir s'han autoexclòs. Espero que aquesta vegada, doncs, Ciutadans o el PP puguin venir. Tenim una pancarta que només posa «Llibertat d'expressió i d'opinió; suposo que aquesta, doncs, sí que podran passar...., i assistir a una reunió que seria interessant. Perquè, efectivament, serà la primera reunió de l'espai de diàleg que es produeix després d'una sentència, d'una sentència en la qual es condemna els nostres companys a cent anys de presó, i en el marc d'unes negociacions que s'estan produint entre partits polítics. Penso que és interessant que tots plegats, doncs, pensem no només en ser capaços de traduir aquesta paraula «diàleg, eh?, fins i tot el Papa... –el Papa, l'altre dia, ahir, em sembla, parlava de la importància del diàleg–, però hem de ser capaços de traduir-la. Què vol dir aquest diàleg? Què vol dir «parlar de govern a govern? –què vol dir «parlar de govern a govern? Ens reconeixem, Catalunya i Espanya, com dues entitats jurídiques, com dos subjectes polítics que decideixen lliurement, cada un d'ells, una solució política, com Gran Bretanya i Escòcia? Això vol dir «parlar de govern a govern. I «parlar de govern a govern vol dir que el president de l'Estat parla amb el president de Catalunya i li truca, eh?, sobretot li truca, per poder parlar. És necessari, doncs, que sapiguem concretar-ho i que hi anem amb una voluntat... Perquè jo necessito saber amb quina voluntat hi anem. Si la voluntat és que nosaltres parlem del dret a l'autodeterminació i vostè em diu: «No, passem a les postres, doncs, com pot imaginar-se, ens costa d'entendre aquesta voluntat de diàleg i de negociació. Nosaltres la volem real, la volem amb solucions concretes que ens ajudin a avançar. [[Aplaudiments.]]
La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari Republicà, el diputat senyor Sergi Sabrià. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la lluita contra la violència de gènere]] [[317-00152/12]] Quan vulgui.
Gràcies, president. La pregunta al president, setmana rere setmana, porta sempre el mateix títol: «Pregunta al president sobre l'actualitat política. Doncs la nostra pregunta d'avui potser no generarà titulars, no anirà ni d'autodeterminació ni de pactes d'estat, però, malauradament, sí que és una pregunta d'actualitat i hauria d'omplir moltes pàgines a tot arreu, malgrat que segurament no ho farà. El 25 de novembre és de color lila al calendari, el Dia Internacional per a l'Eliminació de la Violència contra les Dones, però amb un dia no n'hi ha prou. Cada dia ha de ser 25 de novembre, cada dia ha de ser lila, perquè la violència s'ha fet intrínseca en el nostre sistema social, personal i institucional, que, més o menys subtilment, hem anat normalitzant la anormalitat, i hem de ser-hi cada dia per capgirar la discriminació i la desigualtat, i per tant també la discriminació i la desigualtat de gènere. L'ascens de l'extrema dreta, la seva entrada a les institucions, han fet caure consensos que ens havien unit a tots amb l'objectiu de posar fi a la xacra de la violència de gènere. I nosaltres, els homes, no podem ser en cap cas còmplices d'aquesta involució. La violència masclista no és un problema de les dones, sinó un conflicte de primer ordre de tota, tota la societat. No podem permetre que el relat negacionista que volen imposar els fatxes i els masclistes s'imposi, ni en les violències més subtils ni en les més evidents i físiques. Hem de combatre-ho activament, i la seva lluita, la d'elles, ha de ser també la nostra, només pot ser la nostra, una lluita col·lectiva i compartida. I no, no podem abaixar mai la guàrdia, i menys avui, quan alguns voldrien que elles abaixessin el cap. I no, mai més. Volem que elles decideixin el seu futur i que nosaltres sapiguem estar a l'alçada, perquè hem adquirit privilegis que se'ns pressuposen pel fet de ser homes, però aquesta estructura social ha de canviar. Hem vist massa vegades que la dominació, l'opressió, la violència masclista, no tenen classe social, ni llengua, ni ideologia, però sí que tenen gènere, i n'hem de ser conscients. Com deia al principi, cada dia hem d'assumir els compromisos del 25 de novembre, cada dia. I nosaltres, com a grup parlamentari, no ens cansarem d'aquesta lluita seva, nostra, perquè és necessari alçar la veu contra els retrògrads, però també perquè donar-los veu és facilitar el món a les nostres filles, perquè hem de trencar els silencis de fa massa anys. I avui no és una pregunta, president, avui és una demanda. El compromís ens fa ser-hi per capgirar-ho, i a això tampoc hi podem renunciar. [[Aplaudiments.]]
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, diputat. Bon discurs, que comparteixo plenament. Realment, les dades ens han de fer reflexionar a tots per adonar-nos, realment, del que suposa, de la gravetat del que estem parlant. De gener a novembre del 2019, han estat dotze, les dones assassinades per violència masclista a Catalunya: nou en l'àmbit de la parella, una en l'àmbit sociocomunitari i dues en l'àmbit familiar. És que hem d'erradicar totes aquestes formes de violència contra dones i infants, i en tots els àmbits on es manifestin; garantir que totes les formes de violència masclista s'abordin de manera integral des de les institucions. Ho hem de fer de manera conjunta, coordinada amb les administracions, però també amb els agents socials, per erradicar totes les violències masclistes i, sobretot –sobretot–, per reparar –per reparar. Jo vull posar en valor la lluita constant i incansable dels moviments feministes i reconèixer la força, el coratge i la valentia de les dones que es troben en una situació de violència masclista. Saben que el Govern, ja des del 9 de juliol passat, amb el segon Programa d'intervenció integral contra les violències masclistes, dintre d'un pla estratègic que ja portem alguns anys, doncs, tirant endavant, hem implantat totes unes actuacions que passen per sis eixos estratègics, trenta-cinc objectius operatius i cent quatre actuacions, pressupost al qual destinem, a aquestes activitats, 32 milions d'euros i altres partides, com les adquisicions d'habitatges destinats a dones en situació..., que han patit algun tipus de violència masclista. Voldria ser molt concret en aquest minut que em falta, per citar alguns dels projectes que estem portant a terme: un nou model d'abordatge de violències sexuals; un nou model d'intervenció i treball en xarxa dels serveis d'informació i atenció a les dones; una guia d'ajut per a les dones en situació de violència masclista; un nou servei d'atenció presencial a les violències masclistes adreçat a adolescents i joves de fins a trenta anys; una diagnosi de l'ús dels serveis d'atenció a les violències masclistes per part de les dones migrades; un nou servei d'assessorament a professionals dels serveis d'informació i atenció a les dones; un nou servei d'assessorament a professionals en matèria de violències masclistes en dones amb diversitat funcional; hem incrementat també les subvencions a entitats que treballen la prevenció i abordatge de les violències masclistes, i encara em quedarien cinc o sis projectes més. Penso que aquest Govern sap perfectament la importància del tema, hi estem treballant, hi insisteixo, amb els agents socials. Ens tindran al seu costat. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la darrera enquesta del Centre d'Estudis d'Opinió i sobre el seu judici per desobediència]] [[317-00151/12]] La següent pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, el diputat senyor Albert Batet.
Moltes gràcies, senyor president. President Torra, des de la Direcció General d'Anàlisi i Prospectiva del Govern de la Generalitat de Catalunya, s'ha fet una enquesta sense precedents a tot l'Estat espanyol que gosava preguntar –que gosava preguntar– i que ha preguntat sobre la qualitat democràtica de l'Estat en aspectes i institucions com la monarquia, cosa que fins ara no havia passat mai en aquests quaranta anys de democràcia. I la principal conclusió que se'n pot treure i que se'n treu és que la maduresa de la societat espanyola, la maduresa democràtica de la societat espanyola, és molt més gran, és enorme, i amb diferència, que la maduresa de la qualitat democràtica dels partits polítics espanyols. De fet, el 80 per cent de la societat espanyola reconeix que hi ha un problema amb la democràcia. De fet, els partits polítics són els pitjors valorats, el Congrés dels Diputats i el Govern també; que hi ha un problema amb la política. De fet, la monarquia a Espanya suspèn, i el sistema judicial també. És més, cal..., i reconeix una majoria de la societat espanyola, molt àmplia, que cal una solució política a aquest conflicte. Reconeix que aquesta solució política passa per diàleg i negociació. Reconeix que el dret d'autodeterminació podria estar inclòs a la Constitució espanyola. I reconeix que un referèndum..., podria ser acceptat el seu resultat. Davant d'aquesta diferència entre la societat i la política i els estaments de poder que se'n deriven, veiem també la voluntat de l'Estat de continuar amb la seva inhabilitació, com vam poder veure i manté la fiscalia amb el judici envers la Presidència de la Generalitat, envers una pancarta que posava «Llibertat presos polítics. President, des d'aquest grup parlamentari, a part de mostrar-li l'ampli suport davant d'aquest fet d'aquesta voluntat d'inhabilitació, i esperem que no sigui també per excloure del diàleg, com afronta aquest judici, com l'ha afrontat, i com afronta la possible sentència?
Per respondre té la paraula el president de la Generalitat.
Sí; gràcies, diputat. Avui és el Dia del Mestre, però també avui és un dia, aquesta setmana, en la que –Òmnium ens ho està recordant–..., aquesta setmana farà sis mesos des de que el Grup de Treball de les Nacions Unides de Detencions Arbitràries va exigir al Govern de l'Estat que s'alliberessin els presos polítics, que se'ls indemnitzés i se'ls reparés i que s'investigués la violació dels drets humans i fonamentals. Sis mesos. L'Estat espanyol no ha fet res, no ha contestat res. I avui veiem, per exemple, acabem de rebre una notícia de que ara resulta que el Tribunal Superior de Justícia de Catalunya, doncs, accepta les mesures cautelars que li havien proposat i denega que puguem obrir les ambaixades d'Argentina, de Mèxic i de Tunísia; avui. I ara potser, d'aquí a una estona, si no és que el Grup de Podemos ho impedeix, doncs, s'aprovarà aquell decret... el decretazo digital, que suposa, no només per a les competències catalanes, hi insisteixo, sinó per als drets que tenen els ciutadans a la xarxa d'internet, una vulneració gravíssima, com no havia passat fins ara a l'Estat. Tot això ens està passant aquest dematí –tot això ens està passant aquest dematí. I, a pesar de tot això que està passant, nosaltres diem: «Sí, volem solucions. Sí, volem un diàleg. Però, sí, volem un diàleg seriós i amb contingut. Prou de fotos, no volem més fotos amb ponsèties. Volem un diàleg seriós i amb contingut. I això, perdoni, passa per un diàleg de govern a govern, en el que els presidents dels governs es reuneixen –i per a això el senyor Sánchez m'ha de trucar, hi insisteixo, eh?– i prenem totes les decisions, amb total llibertat. Perquè és evident que els vint-i-tres diputats independentistes del Congrés aniran a defensar el dret a l'autodeterminació de Catalunya i la fi de la repressió i l'amnistia, és evident que nosaltres posarem això sobre la taula, i, per tant, hem de ser capaços de poder parlar de tot això. Però el que necessitem també en aquest diàleg són mesures de garanties; l'«apoyaré ja l'hem viscut. Per tant, quines garanties tenim de que això realment funcionarà? Qui són els interlocutors? Podrem parlar en aquesta cambra del dret a l'autodeterminació i no haver de fer els driblings que vam haver de fer ahir, per poder parlar del dret a l'autodeterminació? Aquest és l'esperit important de la negociació, que hi hagi aquest esperit de confiança, que puguem parlar de tot, lliurement, d'entitat política a entitat política.
President, ha acabat el temps.
Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies. [[Pregunta al president de la Generalitat sobre la seva voluntat de destituir el secretari general de l'Esport per presumpta malversació]] [[317-00147/12]] La darrera pregunta la formula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, el diputat senyor Carlos Carrizosa.
Senyor president, ¿va a cesar usted al señor Gerard Figueras, secretario general de Deportes, por haber presuntamente desviado fondos públicos para el entorno convergent y haber sido detenido hace dos semanas por ello?
Per respondre la pregunta té la paraula el president de la Generalitat.
Miri, d'aquest cas encara no en coneixem els detalls. Jo el que sí li puc assegurar és que aquest Govern, amb la corrupció, tolerància zero. I això sí que l'hi puc assegurar.
Per repreguntar, té la paraula el diputat.
Mire, ya sabía que no iba a cesar al secretari general d'Esports, porque ustedes, en el entorno de la putrefacción de la corrupción, ustedes se mueven, no les molesta el mal olor. Fíjese, en la bancada que tengo delante, tanto el señor Calvet como el señor Puigneró, que hoy no está, ¿de dónde vienen? Del Ayuntamiento de Sant Cugat, epicentro del 3 por ciento; ayuntamiento investigado por sus contratos irregulares. La señora Budó, en su propia bancada, se pagaba los viajes a Waterloo y tuvo que devolver el dinero cuando la pescaron. El señor Buch, investigado por pagar con dinero público un asesor que hacía de escolta del señor Puigdemont. Más que una primera bancada de gobierno parece una rueda de reconocimiento. [[Rialles.]] Y si seguimos..., también podemos seguir, mire, aquí se sentaría una señora que ha salido en las escuchas cuando están persiguiendo la corrupción de una concejala, sale medio partido de usted a ver dónde la colocan para que no hable y sale la señora Artadi en las escuchas. Y la señora Madaula, que me mira muy atentamente, podría explicarnos algo sobre las mordidas de CatDem y el Palau de la Música cuando su amigo el señor Colomines era director. [[Remor de veus.]] Y ayer mismo estaba aquí la señora Laura Borràs, que hoy le piden un suplicatorio en el Supremo, lo del TSJ no es la única agenda judicial hoy, por dieciocho contratos a dedo para un amigo suyo. Y hablando de amigos, el señor Dalmases, por ejemplo, está investigado por desviar dinero de la Fundación CATmón, recibido para los países del Tercer Mundo, y desviarlo en su propio beneficio, presuntamente, y al entorno convergent. Por lo tanto, usted no va a cesar al señor Figueras, porque a ustedes les gusta vivir peligrosamente, señor Torra. Cuando no van ustedes a declarar al juzgado por corrupción lo hacen por desobediencia o por reventar la democracia. Usted no va a contestar sobre la corrupción, usted ahora va a hablar de Ciudadanos, que es lo que hace siempre en las sesiones de control. Pero, mire, esos treinta y seis diputados, estas bestias taradas para usted, son todos honrados. Y no sé si usted puede decir lo mismo respecto a su Gobierno y a su grupo parlamentario.
Diputat, ha acabat el temps. [[Aplaudiments.]] Abans de passar la paraula al president de la Generalitat, em permeto dir-li, senyor Carrizosa, que en aquesta cambra no demanem explicacions a les diputades, per tant a les dones, en funció de l'activitat de les seves amistats o de les seves parelles, sinó pel que han fet elles mateixes. [[Aplaudiments.]] Per què em demana la paraula, senyor Carrizosa?
Sí, pues, por una cuestión de orden: que usted me reprenda con ese tono machista, porque ese tono que usted dice [[remor de veus]] es machista, porque hemos hablado de amistades de personas diferentes aquí, y usted habla de parejas.
Diputat, no té la paraula. No m'ha dit per què m'havia demanat la paraula. [[Aplaudiments.]] President, té la paraula.
Sí, crec sincerament que és un dels dies en què vostès han caigut més baix (aplaudiments), penso que si vostès volen amagar la seva derrota amb aquests dos minuts i mig de difamacions i d'infàmies, em sembla lamentable, trobo el seu discurs lamentable del començament al final. Però jo sé que vostès busquen aquesta crispació; doncs, miri, no la tindran. Sap què? Li explicaré el país com es troba, el país com va. [[Remor de veus.]] Sí, sí, així, exacte, no caurem més en la seva crispació. No, no ens portaran en aquest terreny, no ens hi portaran, mai més. Vostès volen que visquem en aquest entorn d'odi, en aquest entorn de crispació, de trencament; doncs no. Jo li explicaré unes quantes dades perquè vegi el país com està, perquè com que veig que vostè no el coneix, doncs li dono unes quantes xifres. [[Remor de veus.]] Sí, sí, passegin una mica per aquest país, coneguin-lo una mica, coneguin-lo –coneguin-lo– i surtin del seu món. Les exportacions han crescut el 10 per cent al setembre, per sobre de la Unió Europea i de la zona euro; els termes acumulats... [[Remor de veus.]] Jo li agrairia, president...
Continuï, president. I demano...
Avui s'ha difamat públicament molta gent en aquesta cambra, president.
Silenci, silenci tothom. President, continuï, si us plau.
En termes acumulats, gener-setembre, les exportacions creixen un 2,9 per cent i superen els 55.000 milions d'euros. Catalunya es manté líder a l'estat amb el 25,6 per cent del total. El volum de negoci del sector serveis a l'octubre creix un 3,3 per cent interanual a Catalunya. Hi ha una revifada industrial que celebro i me n'alegro. El volum de negoci a l'octubre en productes industrials creix un 6,2 per cent interanual a Catalunya. En estades en establiments hotelers, a l'octubre a Catalunya puja, a Espanya baixa. Barcelona és la tercera ciutat preferida dels emprenedors per fundar una empresa. Quaranta investigadors de centres i universitats catalans són els més influents del món segons la llista Highly Cited Researchers, que publica cada any el Web of Science Group. Al port de Barcelona, de gener a octubre del 19, el tràfic total de mercaderies creix gairebé un punt i mig. I l'aeroport de Barcelona, a l'octubre, ha tingut 4 milions i mig de passatgers; més d'un 2,3 per cent que a l'octubre de l'any 18. Més bones notícies..., ja no em donarà temps. Però, hi insisteixo, la difamació que ha fet avui vostè en aquest Parlament es recordarà. Arribarà el dia que vostès... [[El president retira l'ús del micròfon al president i aquest continua parlant uns moments.]]
Se li ha acabat el temps, president. Gràcies. [[Aplaudiments.]] Per què em demana la paraula, senyor Carrizosa?
Per una qüestió d'ordre, senyor president. Jo crec que el president de la Generalitat mai –mai– no contesta les preguntes que li formulem des d'aquest grup i li demano al president que cridi a l'ordre el senyor president de la Generalitat perquè contesti... y se atenga al tema que se le pregunta.
Queda apuntat, senyor Carrizosa. (Remor de veus.) Digui'm, senyora Madaula, per què em demana la paraula? (Veus de fons.) Senyora Madaula, sap que en la sessió de control no hi han al·lusions, en tot cas, si vostè ha d'elevar una queixa, la formula a la Mesa. Gràcies. (Remor de veus.) No, no, diputada, sap que a la sessió de control no hi han al·lusions, si té alguna queixa a formular respecte al que ha succeït a la sessió de control, ho trasllada a la Mesa. Gràcies. [[Veus de fons.]] Gràcies, diputada. [[Proposició de llei de ports i de transport en aigües marítimes i continentals]] [[202-00055/12]] Passem al següent punt de l'ordre del dia, que és... [[Forta remor de veus.]] Silenci! Silenci... Passem al debat i votació del Dictamen de la Comissió de Territori sobre la Proposició de llei de ports i de transport en aigües marítimes i continentals. I, d'acord amb l'article 123, té la paraula, en primer lloc, el diputat Ferran Roquer, que en fou designat ponent relator. Quan vulgui, diputat.
Gràcies, president. Bé, presentem una llei de ports avui, una llei que un cop se numeri el text que sotmetrem a votació constarà de 250 articles, tretze disposicions addicionals, vuit disposicions transitòries, una disposició derogatòria i tres disposicions finals. La llei s'estructura en quatre llibres i amb els corresponents títols, capítols i seccions. El llibre primer són unes disposicions generals, entre les que s'inclouen unes definicions de les expressions i de les paraules que es fan servir en la mateixa llei. Un llibre segon del sistema portuari: la planificació, l'ordenació i la construcció; l'organització administrativa i portuària de la Generalitat; el règim demanial i contractual; els serveis en el sistema portuari, i el règim econòmic i financer del sistema portuari. Un llibre tercer del transport de passatgers en aigües marítimes i continentals. I un llibre quart del règim de policia i del règim sancionador. Va ser promoguda per Junts per Catalunya i pel Grup Republicà, i va entrar al registre el 21 de març de l'any 2019. El debat a la totalitat va tenir lloc en el Ple del 9 de maig del mateix any i la ponència es va nomenar el 5 de juny. Van ser nomenats, pel Grup Parlamentari de Ciutadans, la senyora Marina Bravo; pel Grup Republicà, el diputat Marc Sanglas; pel Grup Socialistes i Units per Avançar, el diputat Jordi Terrades; per Catalunya en Comú Podem, el diputat David Cid; per la Candidatura d'Unitat Popular, la diputada Natàlia Sànchez, i pel Partit Popular de Catalunya, el senyor Santi Rodríguez. Ha actuat de lletrat de la ponència el senyor Antoni Bayona, al qual agraïm el seu bon saber fer i sense el qual, sens dubte, aquesta llei no hauria sortit de la forma que ha sortit. I també agraïm a la gestora parlamentària, la senyora Eva Vendrell, tots els seus treballs. Es van substanciar sis compareixences: la del senyor Jorge Guillén, de l'Institut de Ciències del Mar; la del senyor Marc Cerdà, expert en oceanografia; l'Associació Catalana de Ports Esportius i Turístics –als quals saludo–; el senyor Pere Pedrosa, director general –que també saludo tot l'equip de ports–, el gerent de Ports de la Generalitat –que també saludo– i els companys de la Federació de Vela –dic «companys perquè estem associats, eh?–; la Plataforma per la Qualitat de l'Aire; el Sector del Mar de Comissions Obreres, i el senyor Agustín Sánchez Arcilla, docent de laboratori d'enginyeria marítima de la Universitat Politècnica de Catalunya. S'hi van presentar 134 esmenes, de les quals quaranta-una s'han acceptat i noranta-tres continuen vives a hores d'ara. El dictamen es va aprovar a la Comissió de Territori del 20 d'aquest mateix mes i s'ha tramitat amb caràcter d'urgència. Si avui s'aprovés –si avui s'aprovés–, s'hauria fet amb poc més de vuit mesos. I una cosa que ens sembla especialment important: aquesta llei deroga de forma explícita la Llei 5 del 1998, de ports de Catalunya; la Llei 10 de l'any 2000, d'ordenació del transport en aigües marítimes i fluvials; l'article 22 de la Llei 12/2004, de mesures financeres; diversos articles del text refós de la Llei de taxes i preus públics de la Generalitat de Catalunya, i el text articulat de taxes aplicables per Ports de la Generalitat aprovat per decret legislatiu, el Decret legislatiu 2/2010, de 3 d'agost. Una llei que creiem que millorarà i simplificarà el sistema portuari de Catalunya. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. A continuació, després de la intervenció del ponent relator, intervindran la resta de grups. I, en primer lloc, té la paraula, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, la diputada senyora Marina Bravo. Quan vulgui.
Gracias, president. Diputados, diputadas, conseller, miembros que nos acompañan también del departament, representantes del sector... Si todo va bien, hoy aprobaremos la Ley catalana sobre puertos y transporte en aguas marítimas y continentales. Digo «si todo va bien, porque es lo que parece que va a pasar, tal y como ha ido la ponencia, y también porque es lo deseable. Y es deseable que se apruebe esta ley para que pueda mejorar la gestión de nuestros puertos, para que se pueda hacer frente mejor al cambio climático, para que los puertos puedan abrirse a las ciudades costeras de una forma ordenada y se eliminen barreras, para que sean competitivos con otras regiones que, por ejemplo, ya han aprobado leyes similares a esta y han actualizado su normativa. Y, en definitiva, es imprescindible que esta ley se apruebe ya hoy para dejar de perder oportunidades que, sin una regulación adecuada, estaríamos perdiendo. Los puertos desde siempre han sido elementos muy significativos en nuestra sociedad y han sido determinantes en el desarrollo de nuestros pueblos costeros. Generan riqueza y ocupación y son imprescindibles para el sector pesquero, pero también para el comercial, para el deportivo o, por supuesto, para el turístico. Durante los años que llevo como diputada no ha habido reunión, encuentro o conversación con representantes del sector en los que no se me haya pedido que hiciéramos todo lo posible porque esta ley se aprobara. Y es que tenemos más de diez puertos cuyas concesiones están muy próximas a su finalización o incluso alguno que ya ha finalizado y que se ha prorrogado de una forma un poco chapucera quizá. Así que la aprobación es necesaria, y ya es necesaria con urgencia, para aclarar el futuro de nuestros puertos y dar seguridad jurídica a su situación. Y si en Cataluña no estuviéramos inmersos en este procés que se lo engulle todo, pues hace tiempo que tendríamos esta ley aprobada. Por eso me parece lamentable que cuando fue el debate de totalidad tuviéramos que escuchar una y otra vez que esta ley no estaba aprobada por culpa del 155. Políticamente me parece una afirmación lamentable y de una caradura impresionante, pero es que encima técnicamente resulta casi ofensivo, por los motivos que expondré a continuación, porque me gustaría que constasen y que escuchase todo el sector, que, seguro, está muy interesado en la tramitación de hoy. En primer lugar, esta ley se tendría que haber aprobado mucho antes de octubre del 2017; se empezó a trabajar en 2016, y si no se aprobó fue porque durante el trámite los partidos que apoyaban a aquel Govern, que son los mismos que ahora mismo tenemos en el Govern, se empeñaron en tener una ley de estado y no una ley de puerto, y se emperraron tozuda y ridículamente en no hacer mención a que ni Barcelona ni Tarragona eran objeto de esta ley. Si no se hubieran emperrado en esa tozudez, pues, la ponencia hubiera sido mucho más corta y la ley habría estado aprobada, sin duda, sin duda alguna, antes de julio de 2017, pero por aquel entonces ya se había perdido toda cordura. Además, aunque pasara aquel mes y no se hubiera aprobado en julio de 2017, otra cosa que es una obviedad y aplica a todo es que el 155 no cayó del cielo; no hubo 155 en Aragón, ni en Castilla y León, ni en el País Vasco, y allí se pudieron seguir aprobando leyes en octubre de 2017, en noviembre y en diciembre. Si el 155 se aplicó aquí fue porque el Govern se saltó todas las leyes y pisoteó los derechos de todos los catalanes; no le importó que se quedara atrás ni la ley de puertos ni tantas otras. Pero si esto no es suficiente y todavía queda alguien del sector que de buena fe cree al Govern y cree que fue por culpa del 155, les voy a recordar que las elecciones fueron el 21 de diciembre del 2017, y, a partir de muy poco después, pues, se pudieron empezar a hacer tramitaciones parlamentarias. Les voy a leer algunas leyes que se registraron en 2018: sobre la reducción del despilfarro alimenticio, sobre la gratuidad de los libros de texto, sobre la enseñanza plurilingüe, sobre la accesibilidad y seguridad de los parques y áreas infantiles, sobre la reducción de la presión fiscal, sobre la supresión del Consell Comarcal del Barcelonès, de lucha contra la corrupción, de neutralidad institucional, de olivos monumentales, de perros terapéuticos, de asistencia a víctimas de violencia machista, de prevención del maltrato infantil... Esas son solo unas pocas. Les animo a leer toda la lista de leyes, de proposiciones de ley que se registraron en 2018. Y ¿han oído «puertos en algún momento? No han oído «puertos porque en todo 2018 el Govern ni se acordó de ello, tenía otras cosas en la cabeza –tenía otras cosas en la cabeza–, porque no tenía que hacer más que registrar el texto que salió de la ponencia de ley del año anterior. Y es una pena porque necesitamos un govern que tenga en la cabeza sus puertos, sus colegios, sus hospitales, sus trenes, pero todo esto, para el Govern que tenemos ahora, pues lamentablemente son migajas. Y espero que, aun siendo una migaja para el Govern, esta ley pueda aprobarse hoy. Y espero sobre todo que pronto podamos pasar página y empezar una nueva etapa en la que puertos, colegios, hospitales y trenes sean la principal preocupación de este Govern. Gracias. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora diputada. A continuació és el torn del diputat Jordi Terrades, del Grup del Partit Socialista i Units per Avançar.
Gràcies, president. Conseller, diputades, diputats, membres del departament, dels sector, vull agrair amb les meves primeres paraules la feina que ha fet el ponent relator d'aquesta llei, el senyor Roquer, que ha facilitat poder arribar a acords, a transaccions, a consensos, en aquells punts on encara hi havia alguna diferència, alguna discrepància, amb el nostre grup parlamentari. Ell ho deia, jo ho subscric: aquesta és una llei que millorarà el sistema portuari de Catalunya. Aquesta és una llei que ja ve de l'anterior legislatura; diguem que els grans consensos, els grans acords, la millora de la llei, es van produir en l'anterior legislatura. La ponència estava tancada el juliol de l'any 2017; haguéssim pogut aprovar la llei si no s'haguessin produït els esdeveniments que després es van produir, en els que jo no hi entraré. Però allà es van forjar ja grans acords transversals entre els diversos grups parlamentaris. De fet, les posicions, les esmenes que el Grup Parlamentari Socialistes havia presentat en el projecte de llei es van incorporar en la seva majoria en aquell debat. Van quedar vives algunes esmenes o algunes posicions que des del nostre punt de vista eren de fons, que les hem tornat a plantejar en el tràmit actual de la ponència en aquesta legislatura. I, en tot cas, justificaré, no?, quina és la posició, en base a l'Estatut de Catalunya i la Constitució, a les competències del Govern de la Generalitat i les competències que corresponen al Govern d'Espanya: l'article 140.1 de l'Estatut d'autonomia de Catalunya, on diu que correspon a la Generalitat de Catalunya la competència exclusiva sobre els seus ports –i altres infraestructures de transport, no?, però sobre els seus ports– que no tinguin la qualificació legal d'interès general. I aquí rau la diferència que teníem amb el projecte de llei que en el seu moment es va sotmetre a consideració, on, des del nostre punt de vista, la redacció no quedava clara, hi havien o hi podien haver alguns núvols que sobrevolessin aquesta llei, sobre una suposada atribució de competències del Govern de la Generalitat sobre els ports d'interès general, que a Catalunya en tenim dos, que són Barcelona i Tarragona. Per tant, les esmenes que va presentar el Grup Parlamentari Socialistes a l'anterior legislatura i també aquesta anaven en aquest sentit, de deixar clar en el text de la llei, que segur que avui quedarà sancionada en el Ple del Parlament i per tant aprovada..., que quedés clar que la competència d'aquesta llei per part del Govern de la Generalitat quedava subscrita als ports de la seva competència, que són tots menys Tarragona i Barcelona, a expenses de la participació del Govern en els òrgans de gestió de Tarragona i Barcelona en els termes, no?, que la legislació sectorial estatal també li atribueix al Govern de la Generalitat. De fet, la presidenta i el president del port de Barcelona i de Tarragona venen proposats pel Govern de la Generalitat de Catalunya. Per tant, des d'aquest punt de vista, hem arribat a una transacció, sobre els articles on havíem esmenat, satisfactòria des del punt de vista del nostre grup parlamentari, i, per tant, donarem suport a aquesta llei. També hi havíem presentat alguna altra esmena –perquè avui se n'ha parlat, se'n seguirà parlant– sobre els efectes del canvi climàtic, que afecta les nostres costes, i, per tant, també els ports, que hauran d'adaptar-se a aquesta situació fent les inversions adients i també fent front a un dels problemes que tenim, que són aquestes barreres que hem instal·lat i que a vegades provoquen problemes sobre el nostre litoral i sobretot a les platges. També es dona compliment a diverses mocions que s'han plantejat en aquest Parlament respecte a la necessitat d'electrificar els ports, que també queda recollit en la llei. I, per tant, des del nostre punt de vista, ho torno a repetir, aquesta és una llei que millorarà, sens dubte, el sistema portuari català. Gràcies.
Gràcies, senyor diputat. A continuació és el torn del diputat David Cid, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem.
Bé, des del nostre grup parlamentari, des de Catalunya en Comú Podem, també volíem començar en aquest cas amb un agraïment. Jo ho faré especialment amb els diputats i diputades que en l'anterior legislatura van treballar aquesta llei, perquè, com s'hi feia referència, jo crec que va venir molt embastada. En el meu cas, doncs, vull fer un esment especial de la diputada de Tarragona, l'Hortènsia Grau, que va ser qui va liderar aquesta negociació i que, per tant, també la va treballar. I, com es deia, és una llei treballada a l'anterior legislatura, consensuada també amb bona part del món local, i especialment també –en el nostre cas també és rellevant– en aquest cas amb la capital de Catalunya, amb l'ajuntament, amb l'Ajuntament de Barcelona. És cert que nosaltres en aquesta legislatura, i en el debat en el tràmit parlamentari i en la ponència, vam presentar diferents esmenes, que bàsicament tenien un objectiu fonamental, que era també adaptar aquesta Llei de ports a una nova realitat, que és la Llei, també, del canvi climàtic, que aquest matí també hi hem fet referència, que va ser aprovada en aquest cas l'agost del 2017. I nosaltres sempre diem, i abans hi feia referència el conseller, que el Govern actua amb la transversalitat en tot el que és la planificació urbanística i la planificació en aquest cas també de tota l'acció de govern. Nosaltres és una cosa que no compartim i que trobem a faltar, i a vegades ho veiem, per exemple quan es posen damunt de la taula certs projectes legislatius que no tenen en compte, no?, per exemple, el marc legislatiu de la Llei del canvi climàtic o la mateixa declaració d'emergència climàtica per part del Govern, no? I, per tant, nosaltres sí que creiem que això hauria de marcar d'una manera rotunda tota l'acció política de la Generalitat, de manera transversal, i, per tant, també, en tots els projectes legislatius que es posin en marxa, i que situïn en el centre, com una màxima prioritat, la lluita contra l'emergència climàtica. Nosaltres també, respecte a les esmenes que han presentat alguns grups, hem pres posicions diferents. En primer lloc, nosaltres creiem que algunes de..., la majoria d'esmenes que ha presentat Ciutadans tenen un excés de zel, no?, en aquesta definició competencial a què ara es feia referència, doncs, que crec que queda clara. És a dir, és una llei de ports que afecta especialment, no?, i que afecta de manera clara aquells ports que són competència de la Generalitat, que són tots aquells que existeixen a Catalunya excepte el port de Barcelona i el port de Tarragona, però sí que nosaltres també entenem que algunes esmenes tenen una certa voluntat recentralitzadora, és a dir, com de qüestionar competències que en definitiva són de la Generalitat, que es recullen en el mateix Estatut de Catalunya i que, per tant, també respecten, evidentment, el marc autonòmic competencial i fins i tot a nivell constitucional, no? Hi han un seguit d'esmenes, també, d'altres grups, que vull destacar, i que, per tant, nosaltres també valorem positivament, que s'han presentat en la línia de que aquesta llei s'adapti a aquest context d'emergència climàtica, de lluita contra el canvi climàtic, de diferents grups, i que nosaltres, per tant, també hi hem donat suport. I també a esmenes que ha presentat en aquest cas el grup de la CUP, que segurament, al nostre entendre, també haguessin millorat substancialment la llei i que, per tant, també la dotaven d'una major solidesa a nivell ambiental, no? Nosaltres sí que volem destacar dues aportacions que per nosaltres són fonamentals en el text de la llei i que van en aquesta línia del que deia, és a dir, de que hi hagi realment una voluntat per part del Govern de la Generalitat i també per part del Parlament de Catalunya de fixar la lluita contra el canvi climàtic i evidentment també de la protecció del territori com una prioritat fonamental. La primera és la moratòria de la construcció de nous ports a Catalunya per un període de set anys. Nosaltres creiem que hauria de ser més llarg –és en aquest cas una disposició transitòria–; apostàvem perquè fossin deu anys, però, en tot cas, hem advocat pel consens i també per intentar trobar, no?, un blindatge en aquest cas de la protecció del litoral català. Segurament ens hagués agradat anar més enllà, com dèiem, però creiem que és substancial, perquè no és una amenaça menor. També ho discutíem, no?, en aquest cas. Segurament no té sentit construir nous ports a Catalunya, però, bé, fins fa poc teníem el projecte de Tossa de Mar damunt de la taula, del Codolar, que finalment el canvi en aquest cas de govern a Tossa ha produït que aquest projecte passi a millor vida, per sort de tots i totes, i especialment dels ciutadans i ciutadanes de la Costa Brava i també de Tossa de Mar. Però en tot cas crec que aquesta moratòria és rellevant. I l'altra, que per nosaltres és un element fonamental, que evidentment també cal reclamar a l'Estat, amb el port de Barcelona i el port de Tarragona, però crec que també hi ha el compromís per part de la Generalitat, en allò que és competència seva, que són els seus ports, és fonamental, per lluitar contra l'emergència climàtica, que és fixar aquest horitzó de l'any 2024, no?, a través d'una altra disposició, que en aquest cas seria una disposició addicional, que fixa en aquest cas l'horitzó del 2024 perquè tots els ports de la Generalitat estiguin electrificats, que crec que serà una mesura molt important per reduir les emissions de CO2 i per lluitar també contra l'emergència climàtica. Per tant, segurament a nosaltres ens hagués agradat anar més enllà, ens hagués agradat, doncs, tindre una llei de ports encara més garantista, però creiem que hi han alguns elements substancials que nosaltres valorem positivament.
Gràcies, diputat. A continuació és el torn de la diputada Natàlia Sànchez, del Subgrup de la CUP - Crida Constituent.
Bon dia als presents, que veig que són poquets... La Llei de ports i transports marítims..., nosaltres –i ho saben– som i continuarem sent crítics. Amb només una reunió d'una durada aproximadament d'una hora i mitja, a la qual nosaltres vam pecar d'anar amb el lliri a la mà, en pressuposar que més de cent trenta esmenes no es podien esbandir amb una sola reunió de ponència i que per la qüestió evident de ser quatre diputades no hi vam poder assistir, s'ha tirat endavant una llei –que també conscients i, per tant, en part comprensius...–, una llei que ja venia cuinada de casa i que venia cuinada dels acords de la legislatura anterior. És un exemple d'aquells que tan malament pels interessos –especialment de les elits i dels que sempre guanyen– la legislatura passada no va anar, i es mostra amb aquest acord ampli, en el qual nosaltres en part tampoc hem pogut participar. Aquesta llei, que era un oportunitat per transformar el model portuari català per afrontar els nous reptes de la crisi ecològica i climàtica, ha acabat esdevenint un redactat deslligat de l'actual realitat ambiental i que només afavoreix les grans empreses que controlen el sector nàutic i portuari. De fet, durant les compareixences a la comissió, les expertes en litoral i canvi climàtic van advertir que les mesures de lluita contra el canvi climàtic de l'articulat eren insuficients. Les entitats ecologistes van alçar la veu contra les bonificacions de les taxes dels creuers i les inexistents propostes de reducció de la contaminació atmosfèrica del transport marítim, responsable de la mort prematura de cinquanta mil persones cada any a Europa. I els clubs de vela, entitats arrelades al territori, van posar èmfasi en la fragilitat de la seva activitat davant d'un model portuari que prioritza l'explotació comercial i turística de la nàutica esportiva. Tot i aquests advertiments, la ponència amb els grups parlamentaris favorables a la llei –hi insisteixo, exceptuant la CUP - Crida Constituent– va accelerar el procés parlamentari per complaure una patronal nàutica i portuària que malda, hi insisteixo, des de fa anys per l'aprovació d'un nou marc més favorable als seus interessos econòmics. I aquest fet no és una novetat, i tampoc ens hauria de sorprendre. L'actual fotografia del sistema portuari català és la d'un model privatitzat, directament o indirectament, esquitxat per casos de corrupció, i que ha esdevingut peça clau de la indústria del turisme nàutic i dels creuers, lligat al luxe i l'ostentació. Però també és la fotografia d'un model esgotat i sobredimensionat, amb un port cada disset quilòmetres; un port cada disset quilòmetres que necessita una injecció de més de 30 milions d'euros per part de la Generalitat per mantenir els beneficis privats. I en aquest sentit –per això és l'única excepció que farem en la votació de l'informe que ha fet la ponència– votarem a favor de la disposició transitòria setena que ha proposat el Grup de Catalunya en Comú Podem, sobre la moratòria..., moratòria, bé, que és que és d'imperatiu. Un port cada disset quilòmetres! És que és una moratòria que és que és imprescindible, no hi caben més ports! I, per tant, sí que farem una excepció. I en aquest context, fruit de la pressió, hi insisteixo, de la patronal, la llei és el full de ruta per seguir profunditzant en la liberalització total del sector portuari català, en un marc estrictament autonomista. De fet, la llei, com ja s'ha dit, renega de recuperar el control dels ports de Tarragona i Barcelona, a mans de l'Estat espanyol, alhora que prioritza la gestió privada amb models de competitivitat comercial. Des de l'òptica ambiental i climàtica, la llei és extremadament proteccionista amb els gestors portuaris i els eximeix d'incloure mesures específiques de millora de la qualitat ambiental i dels ecosistemes marins, afectats greument per la seva activitat econòmica. I cal fer especial èmfasi en el fet que, en una llei on la política climàtica és pràcticament nul·la, les quaranta-set esmenes que vam fer com a CUP - Crida Constituent han estat i seran, entenem, rebutjades. Avui votaran en contra de qüestions tan assumibles com l'elaboració d'inventaris anuals d'emissions de gasos d'efecte d'hivernacle, necessaris per establir objectius vinculants per a la reducció, taxes a l'emissió de gasos d'efecte d'hivernacle a les embarcacions, el foment de la pesca artesanal de proximitat, l'autogeneració elèctrica per mitjà d'energies renovables de forma immediata, la concreció d'un programa de foment de la vela popular, etcètera. Aquesta estratègia proteccionista d'Esquerra Republicana i Junts per Catalunya –amb el suport de tots els grups, ho assumim– bàsicament tendeix a respectar i, per tant, protegir els interessos privats, amb la complicitat també del Partit Socialistes, i també dels comuns. I lamentem que aquesta voluntat d'anar més no s'hagi pogut plasmar. Aquest és un exemple claríssim de com el gir cap a l'esquerra de la política catalana, és a dir, dels vots cap a l'esquerra, no s'ha vist materialitzat per reformes econòmiques que ni tan sols són socialdemòcrates, i, per tant, es mantenen les polítiques liberals per part de grups que teòricament són majoritàriament d'esquerres.
Gràcies, diputada. A continuació és el torn del diputat Santi Rodríguez, del Subgrup del Partit Popular.
Gràcies, president. Per posicionar-nos amb relació al tràmit final d'aquesta Llei de ports, que, com s'ha explicat ja reiteradament, no és una llei nova, és una llei que va ser presentada pel Govern durant l'anterior legislatura, va ser treballada en aquest Parlament en ponència, va passar el tràmit, evidentment, d'esmenes i es va arribar a un text final bastant consensuat entre la majoria de grups, també entre el nostre grup parlamentari, a aquell text. I aquell text és el que, quan va finir la legislatura, es va presentar com a proposició de llei en aquesta nova legislatura i a partir d'aquí s'ha treballat. Nosaltres li vàrem presentar quaranta-dos esmenes, en aquest text, val a dir, algunes recuperades de la legislatura anterior que havien quedat rebutjades, d'altres que vam incorporar de nou. Però bàsicament les esmenes tenien –fonamentalment, eh?– dos sentits genèrics que buscaven, no? Un primer era el de clarificar quin és l'àmbit competencial, l'àmbit d'aplicació d'aquesta llei. El senyor Cid deia, diu: «Hi ha un excés de zel per part del Grup de Ciutadans, i també del Grup Socialistes, i també del nostre grup, amb relació a aquesta qüestió. Però no és casual que hi hagi aquest excés de zel, perquè precisament el Govern, quan ens presentava aquesta llei la legislatura passada aquí en el Parlament, deia: «És una llei d'estat, és una llei que el que pretén és regir tots els ports de Catalunya, inclosos els que no són competència de la Generalitat de Catalunya. I aquest excés de zel ve d'aquí, de la voluntat expressada per part del Govern a l'hora de presentar-nos aquesta llei en el Parlament. I precisament per aquest motiu hi han tot aquest reguitzell d'esmenes presentades en aquest sentit. L'altre sentit ja s'ha dit: el canvi climàtic. Creiem que era una magnífica oportunitat per incloure en aquesta llei més indicadors, més elements, més actuacions per poder treballar contra el canvi climàtic. Òbviament, els ports són una infraestructura que pot rebre en primera instància les conseqüències del canvi climàtic amb l'increment del nivell del mar. Les quaranta-dos esmenes no han corregut massa bona sort. Tres s'hi han incorporat directament, dos han estat transaccionades; la resta, per tant, les mantenim. No són fonamentals, no són, allò, estrictament fonamentals ni definitòries del nostre sentit de vot final amb relació a aquesta proposició de llei, que globalment serà positiu. Ara, sí, demanarem, s'ha demanat ja, votar alguns articles de forma separada per oposar-nos-hi, i seran articles que no venen de la proposició de llei, sinó que venen fonamentalment de transaccions a les que s'ha arribat amb el Grup de Catalunya en Comú Podem. I sobretot faig referència a una, que és la disposició transitòria per la qual s'estableix una moratòria de set anys en la construcció de ports. Mirin, a nosaltres això de prohibir, és que no ens agrada i, per tant, no els hi donarem suport. Nosaltres preferim regular. Perquè és cert –és cert– que la construcció de nou ports pot comportar riscs, és cert. Però també pot portar oportunitats, i nosaltres no estem disposats a desaprofitar les oportunitats. Si cal assumir riscos, assumim-los, sempre que hi hagin oportunitats que es puguin aprofitar. I, per tant, votarem en contra d'aquests preceptes que creiem que no són necessaris en aquesta llei. Gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació intervindran la resta de grups parlamentaris per fixar el seu posicionament. En primer lloc té la paraula el diputat Marc Sanglas, del Grup Republicà.
Gràcies, vicepresident. Conseller, miri, no puc deixar-me de referir a aquesta llei, que avui és un gran dia perquè podem aprovar-la, i segurament, pel que han anat manifestant els diversos portaveus, serà una llei amb un ampli suport parlamentari, però no podem deixar d'esmentar l'anomalia política en la qual s'ha tramitat aquesta llei. La senyora Bravo es queixava i deia: «Escolti, aquí no hi ha hagut un problema. Doncs sí, aquí hi ha hagut un problema, i es diu 155. I es diu 155, senyora Bravo; si vostès no ho volen reconèixer, no ho volen reconèixer. Igual que hi ha un problema quan el senyor Rodríguez fa un esment i diu: «Quan es va presentar aquesta llei..., no, no, quan es va presentar aquesta llei no, senyor Rodríguez. Aquesta llei, sap qui la va presentar? L'honorable conseller Josep Rull. Sap on està ara? A la presó, és un pres polític [[aplaudiments]] –és un pres polític. I vostès, en aquest sentit de deshumanitzar, «algú va presentar aquesta llei. No, la va presentar el senyor Josep Rull en aquesta cambra parlamentària, eh?, i aquest senyor està sent pres polític per part del Govern espanyol. I així estan. I, per tant, no puc deixar d'esmentar aquesta situació d'aquesta anomalia política. Hem tingut un endarreriment en l'aprovació d'aquesta llei, i és evident. I la senyora Bravo ens deia: «Oh!, és que durant el 2018 no es va fer res en aquest Parlament respecte a aquesta llei. Vostès saben què va passar durant el 2018? Vol que l'hi recordi? Vol que li recordi quants intents vam tenir d'investir un president de la Generalitat? Vol que li recordi que el Govern de l'Estat va impedir-ho una i altra vegada? I és veritat, aquesta llei es va començar a tramitar quan es va poder, i ho vam començar a tramitar a primers del 2019, i, miri, final del 2019 i tindrem una llei aprovada. Per tant, estem parlant d'una anomalia política. Vostès fan veure com qui..., no ha passat res aquí. Doncs sí, ha passat, i ha sigut molt greu. I no deixarem de reivindicar-ho en cada moment. Vostès vagin fent que aquí no ha passat absolutament re. I, per tant, des d'aquest punt de vista, volem posar en valor aquesta situació, volem posar en valor que aquesta llei estava a punt de ser aprovada pel Ple d'aquesta cambra, fins a l'aprovació o l'aplicació de l'article 155, que no ho va fer possible. Com a següent punt de la meva intervenció, voldria agrair la feina del senyor Roquer en la, diguem-ne, tramitació de la llei i que, per tant, la ponència ha estat ràpida, però en tot cas també és evident que veníem d'un tràmit parlamentari..., els dos grups parlamentaris de Junts per Catalunya i Esquerra Republicana vam presentar aquesta proposició de llei amb un text que venia avalat ja de la tramitació de la legislatura anterior, i després hi vam introduir alguns elements que eren l'aplicació, diguem-ne, alguns conceptes pel tema de l'aplicació de la Llei de contractes. Per tant, des d'aquest punt de vista hem pogut avançar, hem fet una feina ràpida des del punt de vista parlamentari, però sense furtar el debat, eh? Malgrat algunes queixes de que no hi ha hagut suficient debat, també ho vull posar en valor, diguem-ne. Si el Partit Popular i la CUP es queixen, segurament vol dir que tenim un bon text parlamentari, perquè arribem a la centralitat política amb un ampli consens. Per tant, creiem que això és una llei, aquest text és una llei que actualitza l'antiga Llei de ports i, per tant, situa el dia a dia en la millor gestió. Volem posar en valor, eh?..., i agraïm l'esmena, diguem-ne, presentada pel grup dels comuns sobre el tema de les moratòries pel que fa a la construcció de ports esportius. Això realça el que dèiem ja en el seu moment, en la presentació de la llei, que no era una llei per facilitar la construcció de nous ports esportius, sinó que, en tot cas, el que volia facilitar era la gestió dels actuals. I, per tant, des d'aquest punt de vista calia una modernització de la llei, que facilités, doncs, actualitzar la situació en funció, diguem-ne, de com està el sector en aquests moments, per tant fent compatibles els usos pesquers, esportius, comercials i industrials d'aquests ports esportius. I, per tant, ens semblava important poder tenir actualitzada aquesta llei. Altres elements que per nosaltres són importants... Insisteixo en el tema –i ja ho hem comentat en alguna altra ocasió– que aquesta llei, conjuntament amb la Llei del litoral i el Pla director de sòls no sostenibles en l'àmbit de la costa, fa aquest trident normatiu que ha de permetre millorar i protegir... Perquè aquest és l'altre element, diguem-ne, que introduïm en aquest text legislatiu: és l'àmbit de protecció, la voluntat d'introduir els elements de canvi climàtic que s'introdueixen en aquesta llei. I, per tant, des d'aquest punt de vista ens sembla positiu. Igualment de positiva ens sembla la col·laboració amb els ajuntaments. Volem instal·lacions portuàries vinculades al teixit urbanístic dels municipis. Per tant, és importantíssima la creació dels plans urbanístics portuaris, que permetin introduir i permetin incidir des dels mateixos ajuntaments en tota la matèria que ocupen i, per tant, hi insisteixo, inserir, tenir uns ports ben vinculats al teixit urbanístic dels municipis. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Finalment, és el torn del diputat Ferran Roquer, del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya.
Gràcies. Gràcies, vicepresident. Bé, a veure, jo volia començar la meva intervenció dient que aquesta és una llei que evoluciona un projecte de llei que havia presentat el conseller Rull, i s'ha dit aquí, en l'onzena legislatura. Senyora Bravo, aquesta proposició de llei s'havia de votar en aquest Ple el 20 de setembre; no es va votar el 20 de setembre del 2017 perquè es va anul·lar aquell Ple, i el 27 d'octubre es va decretar l'article 155 de la Constitució espanyola que suspenia aquest Ple i convocava eleccions. Per tant, no es va poder votar; no es va poder votar perquè es va aplicar l'article 155 de la Constitució. I hem tardat –i hem tardat– a portar-lo aquí, senyora Bravo. Hem tardat perquè entre l'aprovació del dictamen d'aquella llei i la presentació d'aquesta norma s'han incorporat la Llei 16/2017, del canvi climàtic, que s'ha incorporat a la norma, o la Llei 9/2017, de contractes del sector públic, que també s'ha incorporat al projecte de llei que hem presentat. Per tant, no és que no hàgim estat fent res. I aquí presentem un projecte de llei especialment interessant en un país que té 780 quilòmetres de costa i quaranta-nou ports. Aquestes dues circumstàncies ens obliguen a que el gaudi de la mar i de la navegació sigui un objectiu que s'hagi de posar a l'abast de tothom. És una llei que permet aprofitar al màxim els ports actuals, i per això ho dèiem, per això hem acceptat una moratòria, per això hem posat en la llei una moratòria de set anys. De fet, el Departament de Territori i Sostenibilitat no tenia previst ni tenia cap petició de fer cap port. Per tant, aquesta moratòria és una redundància de la intenció que tenia el departament. És una llei que permet dotar d'autosuficiència el sistema portuari de la Generalitat de Catalunya, d'autosuficiència. És a dir, tant en la inversió com en la gestió corrent els diners que s'hi apliquin no generaran cap cost d'oportunitat a altres polítiques de la Generalitat. És a dir, per fer ports no es deixaran de fer escoles, ni es deixaran de fer hospitals, ni cap altra inversió. I, de fet, sempre que la Generalitat té la capacitat d'aplicar algun tribut, les inversions en infraestructures i la millora de les infraestructures està garantida. Penso en els cànons de l'ACA en la millora del sanejament o en l'impost sobre estades en establiments turístics que permet fer plans de foment per la millora del sector turístic. Dona seguretat jurídica; dona seguretat jurídica a les concessions que avui existeixen i a les concessions sobre serveis d'infraestructures portuàries que ja existeixin. En aquest sentit, aquesta norma està adaptada, i ho deia abans, a la Llei 9 de 2017, de contractes del sector públic. I en aquest sentit presentem una esmena tècnica, que sotmetrem a votació, de l'article 68.2.a, que havíem posat «cinquanta anys on hauríem d'haver posat «quaranta anys com a màxim dels terminis de concessió. Està adaptada a la Llei 16/2017, del canvi climàtic, per fer front a l'emergència climàtica que viu Catalunya. Regula aspectes com el dragatge, els transvasaments de sorra, els abocaments, els tractaments de residus, la prevenció de la contaminació atmosfèrica i acústica, i el contingut de sofre, per exemple, dels combustibles d'ús marítim. Estableix la figura del pla director urbanístic portuari, en la qual intervenen els ajuntaments i afavoreix la integració dels ports i de la ciutat i de la resta d'infraestructures de mobilitat que afecten els ports. Estableix una classificació dels ports esportius en funció de la qualitat de les seves instal·lacions i de la qualitat dels serveis que es presten en aquests ports. El 66 per cent dels 32.988 amarradors que hi ha a Catalunya són per embarcacions d'eslores inferiors a vuit metres. La disposició addicional sisena d'aquesta norma estableix que s'han de fomentar i s'han de guardar amarradors per aquest tipus d'embarcacions i incorporar-hi progressivament embarcacions amb baixos nivells d'emissions. Tots els ports de la Generalitat..., establia el Pla de ports de la Generalitat horitzó 2030 que abans del 2023 s'electrificarien tots els ports de Catalunya. Ho hem volgut ficar a la norma, ho hem volgut ficar a la llei, per obligar Ports de la Generalitat, per obligar la Generalitat, per obligar el Govern a electrificar-los; posar-ho negre sobre blanc amb una norma d'obligat compliment. Finalment, vull agrair la predisposició i la bona voluntat de tots els ponents, especialment del senyor Terrades i del senyor David Cid, amb els quals ha estat fàcil arribar a acords, i del senyor Marc Sanglas, que ha estat el meu company i que ha estat una guia en la primera llei de la qual he estat ponent. Moltes gràcies, moltes gràcies a tots, perquè sens dubte com a conseqüència de l'aprovació d'aquesta llei les condicions de vida dels ciutadans de Catalunya milloraran. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Sí, senyor Rodríguez, per què em demana la paraula?
Per al·lusions del senyor Sanglas.
Trenta segons.
Gràcies. Senyor Sanglas, miri, de tot el que vostè ha dit coincideixo amb vostè només en una cosa: efectivament, aquesta llei no es va poder aprovar a l'anterior legislatura per una anomalia política. L'anomalia política és que un govern intentés donar un cop d'estat. Aquesta és l'anomalia política que va provocar l'aplicació de la Constitució. I la segona qüestió. Ja li vaig dir ahir que vostè té molta imaginació. Doncs continua demostrant aquesta imaginació: no hi han presos polítics; hi ha tot un govern condemnat per sedició i malversació. [[Marc Sanglas i Alcantarilla demana per parlar.]]
Sí, senyor Sanglas? [[Pausa.]] Trenta segons, també.
Gràcies, president. En tot cas, sí, hi han presos polítics. I hi han polítics presos, que són els seus, que estan tancats per corrupció. [[Aplaudiments.]]
Acabat el debat amb les intervencions dels grups parlamentaris, el conseller ha demanat una petita intervenció per fer uns agraïments. Per tant, conseller, quan vulgui.
Moltíssimes gràcies, president. Diputades, diputats, evidentment, donar les gràcies en primera instància al ponent relator d'aquesta llei, el senyor Roquer; també al senyor Marc Sanglas, que el mateix senyor Roquer ha expressat que efectivament ha estat company també ponent i relator en el que ha estat la tramitació d'aquesta llei. I agrair també les intervencions i les aportacions a la feina que ens porta a aquesta votació de la senyora Bravo, del senyor Terrades, del senyor Cid, de la senyora Sánchez, del senyor Rodríguez. Després de tot el que s'ha dit per part de tots els grups parlamentaris es fa molt difícil afegir cap novetat al que significa la tramitació, la votació definitiva per l'aprovació d'aquesta llei. Malgrat això, efectivament, vull agrair a la Mesa que se'ns hagi facilitat al Govern –no tant a mi com a conseller– l'oportunitat d'intervenir breument per subratllar que aquest és un moment molt important, molt important pel Departament de Territori i Sostenibilitat, però m'atreveixo a dir que ho és per tot el Govern i per tot el país, perquè aquesta és una llei que efectivament modernitza el marc jurídic que regula l'activitat nàutica al nostre país, la Llei de ports, i és per això que avui també, doncs, ens acompanyen representants del sector portuari, tant la Federació Catalana de Ports com la Federació Catalana de Vela. No puc deixar de referir-me i no puc deixar de pensar en el conseller legítim de Territori i Sostenibilitat, l'amic Josep Rull. Efectivament, s'ha dit i s'ha repetit: amb ell es va començar aquesta tramitació, i va ser una tramitació molt en la línia del que feia l'anterior Govern. President, seré molt breu, eh?, amb la meva intervenció. Però, en tot cas, aquell Govern el que feia era gestionar el dia a dia, per exemple, doncs, gestionant les concessions, que malgrat no tenir una llei que ho emparés havien de resoldre's, o també pensar en el pla d'inversions de Ports de la Generalitat, que finalment també hem pogut aprovar amb l'actual Govern. Però no només gestionava correctament i amb rigor el dia a dia sinó que també pensava en l'agenda modernitzadora del país, entre d'altres aquesta Llei de ports que avui aprovem. Però, efectivament, va ser un govern que no va renunciar mai a res. No va renunciar a poder tenir el millor país possible. I això va voler dir, per exemple, celebrar l'U d'Octubre, preguntar directament al poble de Catalunya si volien ser un millor país. Per aquella manera de fer, per aquella manera de ser, avui no pot estar aquí, i he de confessar que el trobem a faltar moltíssim. És una llei madura, treballada, s'ha dit; és una llei que, doncs, incorpora tots els conceptes del canvi climàtic; és una llei que incorpora alguns conceptes molt importants. S'ha destacat la moratòria de set anys. Vull agrair especialment als diversos ponents i a les parts, doncs, que han treballat en aquesta llei que entre una proposta i una altra finalment haguem arribat a aquesta temporalitat, a aquesta moratòria de set anys per construir nous ports. Crec que això no ens resta cap oportunitat, al contrari, ens prepara millor per poder afrontar oportunitats de futur. I destacar també la simplificació administrativa i la millora de l'eficiència en tot el que fa referència a la gestió de ports. Ho centralitzem tot en l'empresa pública Ports de la Generalitat. Això farà que aquesta empresa encara esdevingui més central i més nuclear en aquesta gestió dels ports, i en definitiva del litoral. La incentivació de la qualitat i la competitivitat, el foment de l'activitat econòmica, el foment –s'ha destacat també– de la nàutica popular i esportiva –això és molt important–, el connectar els ports amb el concepte del Corredor Mediterrani –de nou aquí també, doncs, oportunitats i desenvolupament de país–, la diversificació de l'activitat portuària, que no hi hagi despesa pressupostària –és molt important que s'entengui que tot el que aquesta llei comporta de gestió, també de recaptació, es reinvertirà en el mateix sector, aquest concepte de fiscalitat o de taxació finalista que ens ha de fer anar bé com a país–, i pensar, en definitiva, que el sistema portuari necessita una estructura de governança global. Per tant, una acció col·legiada, multidisciplinària, que ens ha portat a una bona llei, que espero que a continuació s'aprovi. Permeti'm, president, fer una última referència, o una última aproximació, més personal –per explicar la llei, també–. Jo soc fill de Vilanova i la Geltrú, provinc d'una família de pescadors, i he vist i he viscut com els mariners, quan van cap a la barca o quan van cap a les seves embarcacions, sovint aixequen el cap per, més enllà del que es veu a simple vista, endevinar si farà bon temps o el mar, doncs, s'arrissarà, eh? Per tant, es mira l'horitzó, es mira el cel, es mira qualsevol senyal que indiqui que això pot canviar, que la mar és complicada. Si em permeten fer una analogia entre aquest mirar al cel per veure si la mar, doncs, serà propícia per navegar i les eines que necessitem per poder governar els nostres ports, diria que avui aixequem la mirada i tindrem un entorn legislatiu que ens permetrà que el sector nàutic doni oportunitats al nostre país. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. Passarem ara a les votacions. Hem cridat a votació. Votarem en primer lloc totes les esmenes reservades dels diferents grups parlamentaris, i finalment votarem el conjunt del dictamen. Votarem en primer lloc les esmenes reservades del Grup Parlamentari de Ciutadans, que corresponen a les esmenes números 11, 37, 38, 77, 81, 84 i 106. Passem a la votació d'aquestes esmenes. Comença la votació. Les esmenes del Grup Parlamentari de Ciutadans han estat rebutjades per 40 vots a favor, 76 en contra i 17 abstencions. Passem ara a votar l'esmena reservada del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, que correspon a l'esmena número 104. Comença la votació. Aquesta esmena ha estat rebutjada per 57 vots a favor, 76 en contra i cap abstenció. I votem ara l'esmena reservada del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem; correspon a l'esmena número 78. Comença la votació. Aquesta esmena ha estat rebutjada per 7 vots a favor, 67 en contra i 57 abstencions. Votem ara les esmenes reservades del Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. En primer lloc, i atès la petició de votació separada que han formulat els grups parlamentaris, votarem –en primer lloc– les esmenes reservades corresponents als números 16, 40, 41 i 90. Comença la votació. Aquestes esmenes han estat rebutjades per 12 vots a favor, 117 en contra i 4 abstencions. Votem ara el segon bloc d'esmenes del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, corresponents a les números 91, 103 i 115. Comença la votació. Aquestes esmenes han estat rebutjades per 16 vots a favor, 117 en contra i cap abstenció. I votem ara, finalment, el darrer bloc de les esmenes presentades pel Subgrup de la CUP - Crida Constituent. Comença la votació. Aquestes esmenes han estat rebutjades per 12 vots a favor, 121 en contra i cap abstenció. Votem ara, i també atenent a les peticions de votació separada, un primer bloc de les esmenes reservades del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, les esmenes que van de la número 3 fins a la 109. Comença la votació. Aquestes esmenes han estat rebutjades per 40 vots a favor, 68 en contra i 25 abstencions. I votem ara un segon bloc d'esmenes reservades del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, que van des de la número 30 fins a la 134. Comença la votació. Aquestes esmenes han estat rebutjades per 4 vots a favor, 76 en contra i 53 abstencions. Votem ara un tercer bloc d'esmenes reservades del Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, les que corresponen a les esmenes números 49, 50, 51 i 52. Comença la votació. Aquestes esmenes han estat rebutjades per 4 vots a favor, 112 en contra i 17 abstencions. Votem ara dues esmenes tècniques que van ser presentades ahir. En primer lloc, votarem l'esmena tècnica relativa a la modificació de l'article 68.2 lletra a. Comença la votació. Aquesta esmena tècnica ha estat aprovada per 129 vots a favor, cap en contra i 4 abstencions. I votem ara la segona esmena tècnica, que correspon a l'addició d'una nova disposició transitòria. Comença la votació. Aquesta esmena tècnica ha estat aprovada per 124 vots a favor, 1 en contra i 8 abstencions. A continuació, passem a votar ara el text del dictamen i, en primer lloc, també atenent les sol·licituds de votació per separat, votarem els articles que corresponen al 123.a, 137.b, 149.c, 156.c i 163.a, en una votació conjunta de tots aquests articles. Comença la votació. Aquests articles han estat aprovats per 89 vots a favor, 4 en contra i 40 abstencions. Votem ara la disposició transitòria setena. Comença la votació. La disposició transitòria setena ha estat aprovada per 93 vots a favor, 4 en contra i 36 abstencions. Votem ara la resta del dictamen. Comença la votació. La Proposició de llei de ports i de transport en aigües marítimes i continentals ha estat aprovada per 129 vots a favor, 4 en contra i cap abstenció. [[Aplaudiments.]] [[Projecte de llei de modificació de la Llei 16/2017, de l'1 d'agost, del canvi climàtic, pel que fa a l'impost sobre les emissions de diòxid de carboni dels vehicles de tracció mecànica (debat de totalitat)]] [[200-00009/12]] Passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que correspon al dotzè, que és el debat de totalitat sobre el Projecte de llei de modificació de la Llei 16/2017, de l'1 d'agost, del canvi climàtic, pel que fa a l'impost sobre les emissions de diòxid de carboni dels vehicles de tracció mecànica. D'acord amb l'article 116.2 del Reglament, presenta la iniciativa el vicepresident del Govern i conseller d'Economia i Hisenda, el senyor Pere Aragonès. Quan vulgui.
Molt bon dia, senyor president. Consellera, consellers, senyores i senyors diputats, comparec en nom del Govern per presentar aquest Projecte de llei de modificació de la Llei 16/2017, del canvi climàtic, en concret en l'apartat de la llei que fa referència a l'impost sobre les emissions diòxid de carboni dels vehicles de tracció mecànica. I aquest és un projecte de llei que, en bona part, la seva presentació, que..., doncs, evidentment, és el seu contingut d'aspectes molt tècnics, aspectes de desenvolupament d'aquest impost. Probablement, si tinguéssim els elements de sobirania que aquesta cambra reiteradament ha reclamat, si fóssim un estat, en una tramitació similar d'aquest llei, no ens hauríem trobat amb tot el periple que hem viscut. Aquesta llei es va aprovar l'any 2017; de fet, es va aprovar, doncs, al mes de juliol de l'any 2017 i, de fet, es va aprovar, la Llei del canvi climàtic, en aquests dos anys i mig, amb el vot favorable de tots els partits de la cambra, excepte el Partit Popular, que es va abstenir. Una llei que venia justificada, que ve justificada per l'inqüestionable escalfament global causat per l'activitat humana, essencialment per les emissions de gasos d'efecte hivernacle, provocades per l'ús de combustibles fòssils i el canvi en els usos del sòl. De fet, l'Organització Meteorològica Mundial ha advertit –i, avui, a la sessió de control al Govern s'ha mencionat– que l'any 2018 es va batre un nou rècord històric de gasos d'efecte hivernacle. Doncs, aquesta llei aprovada per la pràctica unanimitat d'aquest Parlament, amb l'excepció dels diputats del Partit Popular, que recordo que es van abstenir, va ser recorreguda davant del Tribunal Constitucional per l'aleshores president del Govern espanyol, Mariano Rajoy; recurs que, de fet, no es va retirar per part del nou president que va haver-hi després, Pedro Sánchez. Amb tot, hem hagut d'esperar al 20 de juny passat, al 20 de juny de 2019, que el Tribunal Constitucional publiqués la seva sentència al respecte, que va validar l'impost. Gairebé dos anys després. Per tant, en la part concreta de l'impost que regula la Llei del canvi climàtic, doncs, patim dos anys de retard, precisament, a causa de la impugnació del Govern espanyol davant del Tribunal Constitucional. Una impugnació que té caràcter suspensiu i que evidencia la desigualtat entre els diferents nivells de govern en aquest «estado más descentralizado del mundo, que, quan nosaltres impugnem alguna normativa davant del Tribunal Constitucional, aquesta segueix el seu curs; quan n'impugna el president del Govern espanyol, té efecte automàtic la seva suspensió. Per tant, avui presentem aquesta llei conscients que el nostre país ha de treballar per reduir les emissions de gasos d'efecte hivernacle. Conscients i posant de manifest que hem anat avançant, però que cal continuar avançant més, no només a través d'aquesta llei –i, per tant, ara, de les modificacions que proposem en la part que regula l'impost sobre les emissions, que després explicaré–, sinó en molts altres àmbits. Per exemple, en els propers pressupostos de la Generalitat, que estem acabant d'elaborar, hem, precisament, partit dels compromisos que la comunitat internacional ha consensuat al voltant de l'Agenda 2030 per al desenvolupament sostenible. Els disset objectius per al desenvolupament sostenible esdevenen una guia clau per transformar Catalunya, ajudar a transformar el món i, evidentment, doncs, en aquests disset objectius, també hi han els de la sostenibilitat ambiental. Per tant, davant d'una crisi climàtica cal actuar. En aquest sentit, ahir, el Govern va tirar endavant un decret llei –avui, se n'ha, doncs, també donat compte en la sessió de control al Govern– i, per tant, és absolutament necessari l'establiment de mecanismes que permetin accedir a fonts de finançament per a les polítiques a l'entorn de la lluita contra el canvi climàtic, a l'entorn de la reducció de les emissions de gasos amb efecte hivernacle. Hi han diferents estudis que apunten que, precisament, una imposició sobre les emissions és un mètode efectiu per reduir-les, com hi han experiències en països del nostre entorn, de l'entorn europeu. La recaptació d'aquests impostos, perquè siguin realment útils, s'ha de destinar, entre d'altres, al desenvolupament de les energies renovables i altres projectes sostenibles. I, en aquest sentit, per això es preveia..., a la Llei de canvi climàtic es preveu, en aquesta normativa, precisament, doncs, aquest impost. I, en aquest sentit, aquest impost, que va ser desenvolupat en aquesta llei per part del Parlament de Catalunya, en primer lloc, el que ha estat la validació per part del Tribunal Constitucional, en segon lloc, la necessitat de fer uns determinats ajustos tècnics provoquen la presentació d'aquest avantprojecte de llei. Un avantprojecte de llei que té un article únic, que conté dotze apartats. En l'apartat primer, el que es fa és fer una modificació de caràcter tècnic que adapta les referències nominals dels vehicles, que seran l'objecte d'aquest impost, les emissions d'aquests vehicles, a la normativa comunitària. També es trasllada aquesta referència a la normativa comunitària a l'article que regula la quota impositiva i també, doncs, amb la mateixa finalitat, a l'apartat que determina les exempcions al pagament d'aquesta quota. En segon lloc, l'apartat segon concreta el punt de connexió de qui paga l'impost amb relació a les persones jurídiques, a les empreses, a l'efecte de garantir una subjecció de l'impost. Per altra banda, s'introdueix un nou article que fixa concretament –per tant, és una apreciació de caràcter tècnic, però fonamental per poder acabar recaptant l'impost– quina és la base imposable, fixada en el volum d'emissions en grams de diòxid de carboni per quilòmetre, que està detallat en el certificat, el que coneixem com a «fitxa tècnica dels vehicles, expedit pels fabricants o els importadors del vehicles i, en el cas dels vehicles de certa antiguitat, s'estableix el mètode per calcular-los. Per tant, aquestes dades s'han obtingut a partir de l'explotació estadística de la informació de les bases de dades disponibles del parc de vehicles de Catalunya. També, atès el retard a causa de la impugnació davant del Tribunal Constitucional, es modifica la data de meritació, és a dir, la data en què la subjecció a l'impost per part de la persona o la persona jurídica que l'ha de pagar passa a ser obligatori, doncs, aquesta data de meritació passa a ser el 31 de desembre de cada any. I també es regula el desplegament del procediment per al pagament de l'impost, que està regulat en els apartats 8, 9 i 10 de l'article únic d'aquest projecte de llei. Es fa mitjançant el sistema de padró, és a dir, hi ha el llistat de vehicles amb els seus propietaris i, per tant, a partir d'aquí, doncs, es sap qui són els subjectes passius d'aquest impost. Val a dir que hem necessitat mesos i mesos perquè, a aquest padró, que estava en mans de la Direcció General de Trànsit del Govern de l'Estat, poguéssim tenir-hi accés, en exercici d'una competència validada pel Tribunal Constitucional; per tant, «el estado más descentralizado del mundo, en aquest sentit, també podria ser posat en qüestió. Per tant, es fa mitjançant el sistema de padró. Hi haurà una exposició d'aquest padró provisional de l'1 al 15 de maig de cada any posterior a l'any de meritació. I s'estableix també una bonificació per als contribuents que domiciliïn el pagament de l'impost per facilitar-ne la recaptació. També es determina, atès aquest retard, que l'impost per a l'exercici 2018 no serà exigible, i en relació amb l'exercici 2019, que, d'acord amb aquest projecte de llei, es meritarà el 31 de desembre d'enguany, només resulta exigible per a les categories de vehicles M1 i N1, i, per tant, per a les motocicletes l'exigibilitat de l'impost tindrà efectes a partir del 31 de desembre de 2020. Modificacions tècniques que, com deia, venen a compte a causa precisament del que ha estat, doncs, aquesta impugnació davant del Tribunal Constitucional, que demostra la dificultat de portar a terme polítiques innovadores, valentes, decidides, en la lluita contra el canvi climàtic en una situació d'un país que no té la plena sobirania i amb un estat que fa conferències sobre el clima però que encara no fa prous polítiques davant de la crisi climàtica, una lluita contra la crisi climàtica que no pot esperar. I, per tant, demanem també que la tramitació parlamentària –ho vam fer en el seu moment–, doncs, es faci amb el sistema d'urgència per tal de reduir els terminis i poder estar aplicant aquest impost al més aviat possible; una urgència, una reducció de terminis que no va en detriment de les garanties parlamentàries que han de tenir tots els diputats i diputades. Com han pogut veure en la documentació que hem aportat acompanyant aquest projecte de llei, el Govern ha portat a terme un procés d'audiències amb els sectors interessats i afectats. I, per tant, el contingut de la llei és de caràcter tècnic, no és molt extens; per tant, és de canvi quirúrgics, podem dir, dirigits a garantir l'aplicabilitat de l'impost al més aviat possible. Per tant, els demanem que facilitin tant com puguin les diverses tramitacions per aconseguir que la llei estigui aprovada, si així vostès ho creuen convenient, al més aviat possible; el més desitjable seria que fos aprovada abans que acabi aquest any. No m'agradaria acabar la meva intervenció sense recordar unes paraules que va utilitzar el conseller Josep Rull per cloure la intervenció quan es va presentar la Llei de canvi climàtic en aquest exercici; un conseller Rull que avui, com ha recordat el conseller que m'ha precedit abans, Damià Calvet, està injustament tancat a la presó. Deia el conseller Josep Rull: «La nostra obligació no és només no hipotecar el futur dels nostres fills, sinó que la nostra obligació és retornar aquest préstec ampliat amb escreix. Avui, aprovant aquesta llei, aquest petit país del sud d'Europa es mira al mirall i diu que vol ser un país decent, un país digne. D'això es tracta. Es va aprovar aquesta Llei del canvi climàtic, que ha tingut dificultats polítiques per l'oposició de l'Estat al seu desenvolupament; les hem de vèncer, les hem de superar. Hem superat el que ha estat aquesta primera impugnació davant del Tribunal Constitucional. Ara del que es tracta és de fer les adaptacions tècniques perquè aquest impost estigui, doncs, en aplicació al més ràpid possible. Ho necessitem pels fons que se'n deriven en l'àmbit pressupostari, ho necessitem perquè els propers pressupostos de la Generalitat també incloguin aquestes dotacions pressupostàries per als fons contra el canvi climàtic, per al fons per al patrimoni natural, que són essencials per poder tenir instruments per lluitar contra la crisi climàtica, que és una necessitat urgent, aquesta lluita, i, per tant, és una necessitat urgent tenir els instruments per poder-ho portar a terme. Moltes gràcies, president, consellera, consellers, senyores i senyors diputats.
Gràcies, vicepresident. A continuació, i per defensar l'esmena a la totalitat presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya, té la paraula el diputat senyor Santi Rodríguez.
Gràcies, president. Consellers, consellera, vicepresident, hem presentat esmena a la totalitat a aquest Projecte de llei de l'impost sobre les emissions del diòxid de carboni. Suposo que no és cap novetat. De fet, vostè ja ha explicitat que nosaltres ens vàrem abstenir en la Llei de canvi climàtic, i un dels motius de l'abstenció a la Llei del canvi climàtic va ser precisament que contemplava aquest impost. I l'esmena a la totalitat que presentem avui té dos significats, dos: un primer significat és que és també una esmena a la totalitat a la política fiscal del Govern, i l'altra és l'esmena a la totalitat específicament al projecte de llei d'aquest impost. I vostè ha citat les vicissituds per les que va passar aquest impost; se n'ha descuidat una part: aquest impost va ser introduït per primera vegada en la Llei d'acompanyament dels pressupostos del 2017, el març –el març–, i no és fins al juliol que s'incorpora..., es fa la primera modificació important d'aquest impost i s'incorpora a la Llei de canvi climàtic. Vol saber per què es va aturar? Vol saber per què es va recórrer? Vol saber per què es va suspendre? La resposta la té a la seva esquena. Sí; el secretari d'Hisenda, el senyor Lluís Salvadó, sap què opinava d'aquest impost? «Espero que el Constitucional el suspengui, perquè, si no, fotrem un ridícul espantós. Els seus desitjos es van fer realitat: es va recórrer al Constitucional i el Constitucional el va suspendre. I avui porten vostès aquí una nova modificació... Fixi's, aquest impost encara no ha nascut i ja pateix la tercera modificació integral de tot l'impost. Es diu: «Són modificacions petites, tècniques. Sí, potser sí; home, de deu articles en modifiquen dotze. «Petites, «tècniques: només conserven dues línies –dues línies– del text original que venia a la Llei de canvi climàtic. Per tant, home, tan petites tan petites no són, les modificacions. Per què ens oposem a aquest impost? El sector de l'automòbil és un sector important, 10 per cent del PIB català, cinquanta mil treballadors directes, cent mil treballadors indirectes. Procés de transformació que preocupa molt. No parlaré d'altres vicissituds de les que ja hem tingut oportunitat de parlar aquest dematí, però sí un procés de transformació del sector que preocupa molt. I l'esmena, doncs, la presentem per la incidència que pot tenir una llei d'aquestes característiques sobre el sector de l'automòbil. Primera. Dificultats, autèntiques dificultats, per la connexió entre el subjecte passiu i els vehicles que circulen per Catalunya, perquè, si del que es tracta és de que paguin els vehicles que contaminen, els vehicles que contaminen no són aquells que són propietat de les persones domiciliades a Catalunya, sinó que són aquells que circulen per Catalunya, que no és ben bé el mateix –no és ben bé el mateix. I, per tant, aquí pagaran aquells que tinguin els cotxes a Catalunya. Això què provocarà? Empitjorar la competitivitat fiscal de Catalunya. I a perdre-hi, com sempre. Què pot provocar? Per exemple, deslocalitzacions de flotes de vehicles, no? Si a Catalunya he de pagar un impost i en altres indrets no l'he de pagar, doncs me'n vaig a altres indrets on no hagi de pagar aquest impost. Però també tenen dificultats per la determinació de les emissions de CO2 de cada vehicle. En aquells en els que està a la fitxa tècnica no representarà cap problema, però en els que no ho està sí. I, concretament, a totes les motocicletes anteriors a 2017 no hi figuren les dades d'emissions, i, per tant, s'haurà de fer un càlcul teòric, que és el que vostès inclouen en aquesta llei. I no fa referència a la contaminació real, sinó a una contaminació teòrica. És un impost de progressivitat inversa –inversa. Això vol dir que els vehicles que contaminen més, evidentment, són els més antics, són els que pagaran més, que són també els que acostumen a ser de propietaris que tenen rendes més baixes i, per tant, més dificultats de canviar el vehicle per altres que contaminin menys. No parlem ja de vehicles elèctrics, que són molt més cars. Per tant, és un impost que des del punt de vista de la progressivitat és inversa: qui menys possibilitats té és qui més acabarà pagant. I és un impost que a més a més discrimina les zones rurals. I això ho coneixen perfectament perquè l'Institut Agrícola de Sant Isidre els ho ha dit reiteradament. Aquest impost perjudica els habitants de les zones rurals que no tenen alternatives de transport públic, que necessiten utilitzar el seu vehicle privat. A Barcelona, a l'àrea metropolitana, a la regió metropolitana de Barcelona, hi han alternatives de transport públic, i un pot dir: «Bé, no tinc cotxe, utilitzo el transport públic. A les zones rurals, no. I, per tant, aquest impost els afecta molt directament, a les zones rurals. Després ens queixarem de la despoblació de les zones rurals, de que hem de tenir presents les zones rurals, però quan legislen, que és el moment de tenir-ho present, se n'obliden i ho ignoren per complet. Però també és una esmena a la totalitat a la política fiscal del Govern. Catalunya som líders, ens agrada ser líders, això està bé, no?; ara, líders en impostos ja no ens agrada tant. Impostos propis: quinze. La segona comunitat d'Espanya que té més impostos propis: Andalusia, vuit. IRPF: dels contribuents de fins a trenta mil euros són els catalans els que paguen més de tota Espanya. Patrimoni: els tercers. Transmissions patrimonials i actes jurídics documentats: els que més. Ara, com vostès estan negociant els pressupostos, el rànquing segurament pot millorar: volen apujar l'IRPF a les rendes altes, és a dir que no només siguin les rendes de menys de trenta mil les que paguin més, sinó que volen que siguin també les de més de trenta mil les que paguin més; volen tornar a apujar l'impost de successions, que estava en un nivell intermedi, suposo que deuen voler ser líders; volen apujar la taxa turística. Per això els vam presentar una revolució fiscal: diverses proposicions de llei per modificar la política fiscal del Govern. I una d'aquelles proposicions que vam presentar i que estan pendents de veure's en el Ple és precisament la supressió de l'impost de les emissions de diòxid de carboni. Estem convençuts que hi han alternatives; estem convençuts que la fiscalitat mediambiental és possible, però fer-ho d'una forma més sensata, més justa i més eficaç per al medi ambient, que és el que en definitiva intenten buscar amb aquesta llei, però que no ho aconsegueixen ni de bon tros. Gràcies.
Gràcies, diputat. A continuació, i per fixar el posicionament de cada un dels grups parlamentaris, intervindran. En primer lloc, en nom del Grup Parlamentari de Ciutadans, intervé el senyor Antonio Espinosa. Quan vulgui.
Gracias, presidente. Señor vicepresidente, señores consellers, diputados, diputadas, muy buenos días. Resulta evidente que estamos ante una emergencia climática, y así nos lo ha manifestado precisamente hace unos días la Organización Meteorológica Mundial, alertándonos precisamente de la concentración de dióxido que tenemos en la atmósfera, que no deja de crecer y que precisamente se encuentra actualmente en unas cuotas que no sé conocían desde hace 3 millones de años. Son necesarias, por tanto, medidas urgentes orientadas a la descarbonización de nuestro planeta. Y, por tanto, en relación con esta ley que nos trae, la primera pregunta que debemos hacernos es si el proyecto de ley que pone en marcha el impuesto sobre la emisión de dióxido de carbono de los vehículos de tracción mecánica va en esta dirección. La respuesta de Ciudadanos es no; este impuesto no es una medida eficaz ni adecuada para combatir el cambio climático. Y voy a darles unes cuantas razones. La primera es que no responde a la máxima ecológica y medioambiental de que quien contamina paga. Con este impuesto no pagará más quien más utilice el coche y, por tanto, más contamine; pagará igual una persona que recorra al cabo de un año mil quilómetros que aquella que recorra 35.000. Y yo creo que es de sentido común pensar que quien hará 35.000 quilómetros al año estará contaminando mucho más. Otra razón por la que nos oponemos es que los impuestos medioambientales tienen como uno de sus principales objetivos corregir hábitos y comportamientos que perjudican el medio ambiente. Pues bien, ¿qué incentivos tiene el propietario de un vehículo para dejar de usarlo si tanto si lo utiliza mucho como si lo utiliza poco, como si no lo utiliza nada, pagará exactamente lo mismo? Francamente, ya se lo digo yo: absolutamente ningún incentivo tendrá ese propietario. Actualmente no existe una alternativa real al transporte público, no existe, pero si la hubiera, ¿por qué va a utilizar el transporte público el contribuyente que sabe que pagará el mismo impuesto si usa su coche como si no lo usa? Nuevamente la respuesta es que no va a haber ese cambio. Pero hay otro aspecto también a remarcar: tampoco los ciudadanos tenemos hoy una alternativa real para substituir su vehículo contaminante por uno, por ejemplo, eléctrico. Si hubiera coches eléctricos con un precio entorno a quince mil euros, estoy convencido de que los ciudadanos los comprarían, incluso masivamente. Pero esa alternativa no existe. Por tanto, ¿qué están? Están obligados a tener un coche contaminante, y ahora, gracias al Gobierno y a quienes lo apoyan, a pagar más por ello. Quiero insistir en este aspecto: este impuesto no tiene por finalidad disminuir las emisiones de dióxido de carbono, sino recaudar más, y esto está fuera de toda duda, porque los ciudadanos no pagarán por lo que contaminan, sino por tener un coche. Esta es la realidad, y la inmensa mayoría no puede adquirir un coche de emisiones cero. Por tanto, al final es para recaudar. Y esto me lleva a otra consideración, que ya ha sido expuesta, en alguna medida, por el diputado Santi Rodríguez: esta ley no cumple los principios de progresividad y equidad, porque es cierto que los titulares de los coches más contaminantes y, por tanto, más antiguos, son aquellos que tienen las rentas más bajas, y estos son los que van a pagar más y a la vez son los que más dificultades tendrán para cambiar y sustituir su coche actual. Por tanto, entendemos que, de progresividad, ninguna. El Gobierno espera recaudar, parece ser, 150 millones por este impuesto. ¿Saben lo que yo creo que debería hacer el Gobierno con ellos? Devolverlos a la gente, sí, devolverlos en forma de bonificación para la adquisición de vehículos limpios y la mejora del transporte público. Esa debería ser la única y estricta finalidad. Pero los inconvenientes expuestos no son los únicos del impuesto. Mire, la no sujeción al impuesto de vehículos de más de 3,5 toneladas, es decir, los medianos y pesados, ¿cómo se explica? ¿Es que acaso contaminan menos? ¿Es que acaso no contaminan más, precisamente, que los vehículos familiares? Pues no van a pagar nada. Esos vehículos medianos y pesados no van a pagar este impuesto. Qué curioso, ¿verdad? Otro inconveniente es la, por otra parte, imposible sujeción al impuesto de extranjeros y del resto de españoles. Naturalmente, eso, los que estén en tránsito por España no van a tener que pagar el impuesto, y sin embargo sí que contaminarán. Acabo –acabo–, señor presidente. Acabo con una petición. Señor vicepresidente, por favor..., Cataluña es la comunidad autónoma con más impuestos propios, por favor, hagan impuestos útiles, háganlos útiles y dejen de meter la mano en el bolsillo de los catalanes. Nada más. [[Aplaudiments.]]
En nom del Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar, té la paraula el diputat senyor Jordi Terrades.
Gràcies, president. Vicepresident, consellera, consellers, diputades, diputats, ja s'ha repetit al llarg d'aquest matí: aquesta setmana hem tingut dues advertències. El Grup de Treball del Departament de Medi Ambient de Nacions Unides, que ha elaborat un informe sobre les emissions de gasos d'efecte hivernacle, i també l'Organització Meteorològica Mundial, que adverteix d'un augment geomètric de les emissions de diòxid de carboni, també a Catalunya. I, per tant, jo crec que estem obligats, estem interpel·lats, a prendre mesures per intentar resoldre aquest problema que tenim, que és un problema planetari, que la setmana que ve també es començarà a parlar en la cimera del COP25 que es celebrarà a Madrid. Aquí fem discursos de que tenim un problema, però, ai, quan arriba el moment de prendre mesures, tothom, o alguns, intenten sortir-ne per l'escaire. Nosaltres no hem presentat esmena a la totalitat. Donarem suport a la tramitació. També li diem al vicepresident que presentarem alguna esmena en el període de debat en ponència d'aquesta llei. Perquè..., en això coincidim una mica amb l'argumentació que feia el Grup de Ciutadans, que no acaba d'entrar en el fons de la qüestió. És a dir, tu pel senzill fet de tenir un vehicle, sigui moto o sigui cotxe, ja pagues, eh? Si s'aprova la llei, ja pagues. I, per tant, no té aquesta finalitat mediambiental de corregir les emissions de diòxid de carboni que emet el transport, que, per cert, a Catalunya representen el 36 per cent de les emissions, igual que el sector industrial. I, per tant, lo lògic seria –i aquest era un debat que havíem tingut amb el conseller Rull i també amb el conseller Calvet quan parlem de la vinyeta–, convindrà amb mi, senyor Aragonès, que contaminarà més o que emetrà més emissions aquell vehicle que al llarg de l'any pot fer quinze, vint, vint-i-cinc mil quilòmetres, que el que només en fa mil. Per tant, aquesta és una anomalia que jo crec que haurem de resoldre. Vostè es queixava del Tribunal Constitucional o de que el Govern de Mariano Rajoy va portar aquesta llei, la llei catalana, al Constitucional, i que això ha retardat la imposició i la regulació d'aquest impost. Ara, posats a parlar de retards, hi havia una disposició final, la primera, en la Llei del canvi climàtic, que va suggerir el meu grup parlamentari en el moment de la seva tramitació, que era la Llei de gasos d'efecte hivernacle, que era un paraigua per a totes les emissions de CO2 a Catalunya, que el Govern, que vostè, havia de presentar en aquest Parlament, i que havia d'entrar en vigor el 2019. I sap què, senyor Aragonès? Aquesta va ser una disposició addicional que el Govern d'Espanya no va recórrer, que era absolutament vigent i que vostès haguessin pogut elaborar també un projecte de llei. Posats a parlar de retards, assumeixi també el del seu Govern. I, tornant a aquesta..., hi hauran empreses més afectades, si apliquem aquest impost. I m'estic referint a un dels sectors que en aquests moments, probablement perquè tenen uns vehicles més antics que emeten moltes emissions..., i que probablement necessitaran que, a través del fons climàtic –és veritat que això no ho regula, eh?, i que s'haurà de regular a la llei d'acompanyament–, subvencions per part del Govern per fer allò que també reclamem alguns, que és fer una transició justa. Hi hauran sectors que quedaran més afectats que altres i haurem de vetllar perquè aquesta transició justa sigui possible. També es podria mirar la llei que ha aprovat el Parlament del Canadà, respecte a les emissions de CO2 i que afecten el transport, que el que busca és un efecte neutre, zero, és a dir, que allò que paguen els ciutadans s'acabi retornant al final als mateixos ciutadans mitjançant polítiques de mitigació i adaptació al canvi climàtic.
Gràcies, diputat. En nom, ara, del Grup Parlamentari de Catalunya en Comú Podem, és el torn del diputat senyor David Cid.
Bé, avui fem jo diria, en aquest Parlament, el primer pas per posar en marxa l'impost d'emissions de diòxid de carboni de vehicles de tracció mecànica, que, com s'ha explicat, recollia la idea del canvi climàtic, i que va ser avalat pel Tribunal Constitucional. També jo crec que és bo recordar-ho. I a mi em fa la sensació que, sempre que tenim aquests debats, arran, també, de la intervenció del senyor Rodríguez i algunes altres intervencions que m'han precedit..., que és que quan es parla del canvi climàtic, sí que és cert que hem avançat –o sigui, ara ja no es nega el canvi climàtic, ja no es diu que no estem davant d'una situació d'emergència climàtica–, però quan s'han de començar a prendre mesures contra el canvi climàtic comencen els problemes. Jo crec que hem de ser conscients que no estem en un temps de declaracions simbòliques, que no estem en un temps de postureo, sinó que o som capaços de reduir les emissions que provoquen el canvi climàtic un 8 per cent abans del 2030 o tindrem un augment de temperatura al voltant de dos graus o un grau i mig, en aquest cas, l'any 2030, si aconseguíssim reduir-les. I, per tant, estem davant d'una situació de claríssima emergència climàtica i que, en tot cas, a mi em sorprèn que, més enllà de discursos sobre el canvi climàtic, no es volen prendre mesures reals per reduir les emissions i, per tant, en definitiva, per lluitar contra l'emergència climàtica. Nosaltres creiem –i és, evidentment, la nostra posició– que estem aquí també, posant en marxa aquest impost, fruit de la nostra insistència. És a dir, és evident que la Llei de canvi climàtic recollia aquest impost l'any 2017, però que anem tard, que hem trigat pràcticament dos anys. Evidentment podem dir que hi han dificultats tècniques, però també jo crec que hi ha hagut una manca, jo diria, de voluntat evident per part del Govern per desplegar la Llei del canvi climàtic. I, evidentment, també per situar la part impositiva –que després també m'hi referiré– com un element fonamental per aconseguir recursos; perquè és del que estem parlant: aconseguir recursos per finançar el transport públic; per lluitar, en aquest cas, contra l'emergència climàtica; també, per exemple, per desenvolupar les energies renovables. És a dir, que tenen un sentit i han de tindre, evidentment, un retorn social –i ara també m'hi referiré. Però en política fiscal, i jo també crec que n'hem de ser conscients, estem enmig també de la negociació de pressupostos, en això estem aquests dies, no sabem encara com acabarem, amb la negociació de pressupostos..., però jo sí que vull posar que fruit de la feina d'En Comú Podem nosaltres valorem que hi han en aquest darrer any dues modificacions fiscals que són rellevants. A la primera s'hi ha fet referència abans, que nosaltres..., òbviament era una proposta nostra i, per tant, la defensem, que és la modificació d'actes jurídics documentats, que ara paguen els bancs, que suposen 80 milions d'euros més, en aquest cas, per a la Generalitat. I, en segon lloc, aquest impost que avui posem en marxa sobre l'emissió de CO2 per part dels vehicles de tracció mecànica. I, clar, quan es parla de progressivitat inversa, vostès sempre situen un element que té a veure amb l'antiguitat dels cotxes, però no parlen mai d'una dada que per mi és fonamental, que és que el 50 per cent de la població, que pateix evidentment les emissions de CO2 i les conseqüències de les emissions de CO2, no només a nivell d'escalfament global, sinó també de salut, no té ni cotxe, o no té carnet de conduir. Per tant, quan parlem de progressivitat d'aquest impost, també tinguem en compte que el 50 per cent de la població no té accés al vehicle privat, ja sigui perquè no té recursos per pagar-lo o perquè no té en aquest cas tampoc carnet de conduir, per no parlar, evidentment, dels milers i milers de nens i nenes que pateixen la contaminació a Catalunya. I és evident que els recursos que generin, aquests 155 milions d'euros que aspira a recaptar la Generalitat, han de servir, segons la Llei de canvi climàtic, per a dos elements –i hi feia referència abans–, és a dir: per nodrir el fons climàtic; nosaltres creiem que aquest ha de tindre com a prioritat donar alternatives a l'ús del transport privat i, evidentment, s'ha de finançar el transport públic, aquesta és la fonamental política que hauria de guiar, en aquest cas, les infraestructures de la Generalitat, l'aposta pel transport públic. I, en segon lloc, també el fons de patrimoni natural, sobretot els elements de mitigació i de preservació de la biodiversitat en aquest context d'emergència climàtica, no? Ens queden dos impostos més que estaven inclosos en la Llei de canvi climàtic que nosaltres evidentment també seguim reclamant com a prioritaris. En primer lloc, aquell que grava les activitats econòmiques contaminants, és a dir, aquelles empreses que emeten més CO2 a Catalunya. I, en segon lloc, també les emissions portuàries –n'hem parlat també abans–, que també és un element, en aquest cas, fonamental, pel que fa referència especialment a Barcelona i també a Tarragona. Però jo insisteixo en el que deia abans, també crec que cal una política coherent per part de la Generalitat. És a dir, jo també crec que té sentit posar en marxa aquests impostos, però el que no pot ser és que tinguem una política d'infraestructures que no és coherent amb aquesta política, en aquest cas, impositiva. Jo en aquest sentit també faig una crida que la política d'infraestructures també vagi guiada, en aquest cas, per la Llei de canvi climàtic. De fet, han tingut algun problema amb això. I, per tant, que deixem enrere la priorització de les ampliacions i les prolongacions de les vies d'alta capacitat, especialment d'autovies i autopistes, si volem ser coherents amb el que estem fent en política fiscal.
Gràcies, diputat. En nom ara del Subgrup Parlamentari de la CUP - Crida Constituent, té la diputada la senyora Natàlia Sànchez.
Bon dia de nou. Sobre aquesta modificació de llei que ens presenten, nosaltres ja avancem que votarem en contra de l'esmena a la totalitat del PP. Entenem, sí, que és una modificació més aviat tècnica, però també creiem que és una oportunitat per parlar-ne, per parlar sobre l'emergència climàtica, per parlar sobre la tríada que consolidava i que feia paradigmàtica, genuïna i innovadora la Llei de canvi climàtic, aquestes tres potes, aquestes tres taxes, que una feia referència als vehicles, com estem parlant; l'altra, a les emissions de gasos d'efecte hivernacle de l'activitat econòmica, i la tercera, a les emissions de diòxid de nitrogen dels grans vaixells que arriben al port de Barcelona. Per tant, nosaltres sempre hem defensat que sense l'aplicació d'aquests tres impostos, aquesta llei quedava coixa, era gairebé una declaració d'intencions, i, per tant, ens n'alegrem que s'hagin avançat tots els treballs tècnics i polítics per fer-la possible, i lamentem, evidentment, les intromissions del Tribunal Constitucional en la sobirania d'aquest Parlament. De fet, aquesta era una esmena nostra, com no sé si recordaran o no ho sabien, però l'aplicació –i també ho hem dit en moltes ocasions– no és com nosaltres ens l'imaginàvem, i va molt més en la línia del que s'ha plantejat en les anteriors intervencions. Era una esmena nostra de quan –i no me'n puc estar de dir-ho– especialment Esquerra Republicana o, en aquell cas, Junts pel Sí escoltava les propostes de les CUP i no ens esbandia com acaba de fer en l'anterior punt el senyor Marc Sanglas, dient que si la CUP i el PP hi estan d'acord és que és un bon text. En aquest sentit..., i aprofito aquest temps per demanar-los que no ens infantilitzin, i que treballem i parlem des dels arguments polítics. És que ho he trobat gravíssim. Hem fet un plantejament fa un moment i l'esbandida ha estat aquesta. Hem quedat molt parats, la veritat. Una esmena nostra, deia. Nosaltres no la volíem així, volíem un impost que gravés en funció de l'ús, del quilometratge, i no les emissions potencials, com estan plantejant. I, per tant, creiem que podria ser, si escolto i agafo les paraules de la resta de grups parlamentaris que han fet ara mateix en aquesta intervenció..., potser podríem obrir la porta a millorar aquest impost en la ponència, encara que sigui d'urgència. Perquè, i citaré la reconeguda i famosa activista ecologista Greta Thunberg, que els reblava als líders mundials, que alguns diuen que la crisi climàtica és una cosa que tots vam crear, però és un error, perquè si tots som culpables ningú n'és responsable, per tant, cal situar-la no només en la responsabilitat de l'ús del vehicle, cal situar-ne també els màxims responsables, i en aquest cas són l'activitat econòmica d'aquells que emeten i es beneficien a costa d'emetre gasos d'efecte hivernacle i altres gasos contaminants i dolents, al cap i a la fi, per a la vida, per a la salut. I, per tant, nosaltres en aquest sentit creiem que en aquesta tramitació d'urgència intentarem treballar des d'aquí i esperem rebre o tenir la oportunitat de poder-ne parlar amb arguments polítics. Nosaltres també considerem que aquesta lògica no ha d'anar acompanyada d'una mirada que tendeixi cap a fomentar la renovació del parc de vehicles. Cal la descarbonització de la mobilitat i s'ha de fer una aliança amb el món local perquè tingui eines per fomentar la mobilitat amb transport públic. Nosaltres som partidaris de fomentar el transport públic, no només fomentar-lo, fer-lo accessible i, de fet, fer-lo gratuït. No tendirem cap a la reducció de l'emissió de gasos d'efecte hivernacle pel que fa als vehicles si no potenciem, si no consolidem i si no fem accessible a tota la població el transport públic. I en aquest sentit, això ens lliga –i seré molt breu– amb el debat sobre les zones de baixes emissions que des de l'Ajuntament de Barcelona s'està impulsant. Nosaltres creiem que, precisament, aquests tipus d'impostos que, hi insisteixo, hi estem d'acord en part, que ens agradaria que fossin diferents, per ús, per quilometratge..., però es vinculen a aquesta proposta de generar aquestes zones de baixes emissions, que entenem que té aquest objectiu: una renovació del parc automobilístic i no pas la seva reducció. En definitiva, un nou paradigma de mobilitat privada, partint de la reducció de les emissions, amb l'objectiu de consolidar el vehicle elèctric. I nosaltres creiem que no és exclusivament la via, sinó que hem de potenciar altres vies. I ens sumem també a que entenem que aquest tipus de propostes impositives, que, hi insisteixo, no en fem una lectura negativa, ens n'alegrem que per fi es tirin endavant, encara que no de la forma que ens agradaria, han d'anar acompanyades d'una política territorial que sigui coherent, i d'això, encara el Govern, el seu Govern, n'està a les beceroles.
Gràcies, diputada. En nom ara del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el diputat senyor Lluís Salvadó.
Gràcies, president. Vicepresident, consellers, diputats, diputades, no me'n puc estar, de començar d'una forma diferent de la que volia intervenir, i és adreçant-me al senyor Rodríguez. Mire, senyor Rodríguez, sap vostè quants folis hi ha a la causa del Jutjat d'Instrucció número 13? Trenta mil. Sap vostè on estan aquests correus a què vostè fa referència? Enlloc. Sap d'on surten? De la fàbrica de fakes de les clavegueres de l'Estat. Mire, vostè [[aplaudiments]] , vostè té..., altres diputats potser no, però vostè té molts més recursos, té moltes més capacitats que haver de basar els seus discursos en informació extreta i difosa de forma il·legal de les clavegueres de l'Estat. Ahir el conseller Josep Rull piulava que ens reafirmem en la lluita contra l'emergència climàtica i la reducció d'emissions del CO2 a Catalunya, un objectiu imprescindible per al país, per al planeta, per a les generacions que ens succeiran. És un tuit que volia celebrar, d'alguna manera, que ens trobem ja en la recta final de poder aplicar la Llei de canvi climàtic, i en concret aquell impost sobre les emissions de CO2 dels vehicles. Una llei que va ser impulsada ja des del 2014 i que, de fet, es va aprovar amb el conseller Rull, amb l'impost incorporat, no el 2017, sinó el primer Govern del 2016, el gener del 2016; per tant, és un impost llargament debatut, llargament treballat. I, malauradament, avui aquest impost i aquesta llei són més necessaris que mai, en funció de la informació que ha aparegut aquesta setmana de que s'han batut els rècords de concentració del CO2 a l'atmosfera. I, per tant, estem davant d'un repte global, d'un repte d'una magnitud impressionant i a què des de tots els nivells de l'Administració i de la societat hem de donar resposta. I malgrat això, l'Estat espanyol no ha estat capaç d'articular mesures de resposta. Ho denunciava l'informe de la Comissió Europea del 2017 que situava l'Estat espanyol com el tercer estat menys desenvolupat, més regressiu en matèria de fiscalitat ambiental; ubicava al pòdium a Lituània, Eslovàquia i Espanya com els estats més reaccionaris en fiscalitat ambiental. I com fa sovint l'Estat espanyol, ni fa ni deixa fer, i quan des de Catalunya fem allò que ells no fan i que haurien de fer, quan fem allò que diu la Unió Europea, allò que diu la comunitat internacional, l'Estat espanyol fa tot lo possible per evitar-ho. Aquest Parlament, com ja s'ha explicat, el dia 27 de juliol del 2017 va aprovar definitivament, amb un amplíssim suport parlamentari, aquest impost i aquesta llei, i el Govern espanyol, com és habitual –el Partit Popular especialment–, va presentar un recurs competencial i l'ha tingut aturat durant dos anys; durant dos anys que s'han perdut, s'han deixat d'ingressar centenars de milions d'euros; centenars de milions d'euros que avui haguessin pogut estar implementats en polítiques de caràcter ambiental i de reducció de les emissions del CO2. Aquesta llei, la Llei de canvi climàtic, ha estat àmpliament participada, ha estat intensament debatuda al Govern, a la societat, al Parlament i també al Tribunal Constitucional. Per tant, en estos moments ens convé posar ja de forma efectiva aquest impost, i, en tot cas, cal incorporar-hi algunes millores de caràcter tècnic, que ja n'ha fet referència el vicepresident del Govern. Perfila i millora el fet imposable, els subjectes passius, la base imposable, per intentar determinar a partir de mètodes estimatius les emissions dels vehicles més antics. I en tot cas, siguem francs, avui la Generalitat no disposa d'informació sobre el quilometratge dels vehicles de menys de quatre anys, per tant, siguem conscients que la millor manera de que aquest impost no s'aplique és fer propostes inviables per a què després l'Administració tributarà no els pugue aplicar. Per tant, estem davant d'un impost complex –siguem-ne molt conscients– en la generació dels padrons i la generació dels censos. I, per tant, en funció d'aquelles esmenes que hi incorporem, podem tornar a fer que el projecte sigui difícilment implementable. En tot cas, estem davant d'una emergència, estem davant d'una situació molt complexa a nivell mundial, hem de donar-hi respostes. Hem perdut dos anys per culpa de l'Estat espanyol i per culpa del Tribunal Constitucional, i en tot cas, em sembla que és de rebut que puguem tramitar, tal com demana el Govern, per urgència extraordinària, un impost, una llei, que ha estat amplíssimament debatuda, participada i que em sembla que no podem perdre més temps. I, per tant, poder-lo aprovar de forma el més ràpidament possible i implementar-lo. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. I finalment, en nom del Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, té la paraula la diputada senyora Teresa Pallarès.
Moltes gràcies, president. Vicepresident, consellers, diputats, diputades... Bé, jo vull començar la meva intervenció, vicepresident, per dir-li que m'ha emocionat sentir les paraules que heu dirigit al conseller Rull, quan, amb l'aprovació de la Llei de canvi climàtic, ell ja apostava per aquest futur dels nostres fills i assegurava polítiques fermes per a un retorn al medi ambient amb accions responsables. Moltes gràcies, vicepresident. Recordo el conseller Rull, valent i ferm en les seves conviccions, les mateixes que l'han portat de forma vergonyosa i injusta a la presó. El tenim avui molt present, durant aquesta setmana també. [[Aplaudiments.]] Diputats i diputades, l'escenari mundial ens situa l'any 2050 amb una població de més de 10.000 milions de persones, la majoria de les quals, aproximadament un 70 per cent, viurà en grans conurbacions urbanes. Per atendre tota aquesta població caldrà pensar en que hi haurà, probablement, un consum energètic del doble del que tenim actualment, i haurem de preparar-nos per a un increment de més d'un 30 per cent de la producció d'aliments per atendre l'abastiment de tota aquesta població. I aquests dies no parem de conèixer notícies com la d'aquest rècord històric de les emissions del CO2 a l'atmosfera, i continuem. A ningú dels que estem avui en aquest debat se'ns pot escapar que, actualment, estem enfrontant-nos a dos grans reptes, mirant a aquest futur. El primer és com donarem resposta a la creixent desigualtat social –i no entraré en debats de fons, com podria ser la renda bàsica universal, tot i que m'agradaria–, i en segon lloc, els greus problemes mediambientals. Tant un punt com l'altre ens obliga, com ja s'ha dit, a trobar el millor encaix possible –no tenim remei, diria jo– als objectius de desenvolupament sostenible fixats a l'Agenda europea 2030 per les Nacions Unides. I, sobretot, als dos punts, podríem ser capaços d'arribar-hi des d'un plantejament d'un sistema fiscal progressiu, que afavoreixi socialment i econòmicament i de la manera més sòlida, i sense cap mena de dubte, la sostenibilitat. Hem d'entrar a parlar d'una forma clara, oberta de tota la fiscalitat mediambiental, sense posar-hi més problemes. I parlant, a més a més, de projectes a nivell global que superen les micropolítiques. Estem atents a canvis que afecten tot al món, tot el planeta, i el que passi en un punt del món ens afecta en uns altres. Estem al costat, malgrat el que diuen alguns grups, d'un govern responsable, un govern que pren mesures responsables en aquest món que és tan canviant, i amb aquestes amenaces climàtiques que són molt evidents. Ja vam ser molt valents a Catalunya, i pioners amb la Llei de canvi climàtic. Ara hem recuperat part d'aquesta llei, que estar estroncada pel Constitucional, que no ho explicaré, i estem fent accions valentes, tant des del Departament de Territori, des del Departament d'Empresa. Hem estat capaços, dintre del Pacte nacional per a la indústria, d'engegar accions molt valentes, per exemple, com ajuts a la descarbonització de la indústria des de l'Icaen, estem tirant endavant programes de vigilància de les emissions, estem tirant endavant el Pacte nacional per al coneixement i, naturalment, el Pacte nacional per a la transició energètica. Gràcies, consellers, per la vostra implicació des dels vostres departaments. I el grup parlamentari hi som i hi serem, per compromís i per responsabilitat, però també per convenciment. No entraré a parlar de l'impost, perquè se n'han dit ja moltes coses. Nosaltres tenim clar que era el moment de fer aquest treball quirúrgic d'afinar en un tema complicat, que fins i tot ha entrat el treball del supercomputador, per fer possible tot aquest gran bagatge, aquest big data, per dur a terme aquestes notificacions i per posar al dia aquest padró. Només hem de dir que posem-nos-hi. Hem de començar ja d'una vegada, hem de començar a posar-nos amb aquestes mesures. S'ha explicat: no és un afany recaptatori, hi ha una voluntat clara de retorn al medi ambient. Per tant, escoltin, tots podem dir moltes coses al respecte, però no vull acabar sense una reflexió, sobretot per al Grup de Ciutadans i el Grup del Partit Popular. Senyor Espinosa, senyor Rodríguez, el debat de fons no és un debat mediambiental, ni d'un impost o un altre; el debat de fons és la gran diferència ideològica que hi ha entre vostès i nosaltres. Com hem dit un milió de vegades, la gestió que podem fer des de Catalunya dels ingressos tributaris és molt petita; per tant, nosaltres el que volem és un canvi de sistema tributari i un canvi de model de govern que farà viables no només les polítiques mediambientals sinó les polítiques d'atenció a totes les persones que viuen i treballen a Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments. Santi Rodríguez i Serra demana per parlar.]]
Digui'm, senyor Rodríguez.
Sí, per al·lusions del senyor Salvadó.
Trenta segons.
Gràcies. Senyor Salvadó, ja entenc que vostè estigui enfadat, no?; el mail no el van poder llançar pel pati. [[Rialles.]] Però pensi que, si d'alguna claveguera ha sortit aquest mail, és de la claveguera en la que vostès van convertir el Departament d'Economia.
Hem cridat a votació. Votarem l'esmena a la totalitat de retorn del projecte de llei. [[Pausa llarga.]] Votem, doncs, l'esmena a la totalitat de retorn, presentada pel Subgrup Parlamentari del Partit Popular de Catalunya. Comença la votació. L'esmena a la totalitat ha estat rebutjada per 4 vots a favor, 92 en contra i 36 abstencions. Atesos, doncs, els resultats, aquesta iniciativa continua la seva tramitació. [[Interpel·lació al Govern sobre la situació social a Catalunya]] [[300-00199/12]] I passem ara al següent punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la situació social a Catalunya, presentada pel Grup Parlamentari Socialistes i Units per Avançar. Per defensar-la té la paraula el diputat senyor Raúl Moreno. [[Pausa llarga.]]
Gràcies, president. Senyores, senyors diputats, honorable conseller Chakir El Homrani, diputats, diputades... En primer lloc, senyor conseller, vull reconèixer que el títol d'aquesta interpel·lació era molt general, i vostè segurament convindrà amb mi que quan parlem de situacions de política social no ho podem fer només en calaixos estancs sinó que hem de parlar de polítiques molt més generals, no? I, per tant, li anuncio que centraré la meva intervenció en alguns temes que vostè coneix perfectament, com és la infància, el disseny de les nostres polítiques de renda i el repte de l'envelliment. Però, a més a més, voldria, abans de tot, contextualitzar aquesta interpel·lació. Catalunya és una comunitat econòmicament i demogràficament dinàmica; de fet, el PIB català dels darrers deu anys està per sobre del PIB espanyol, i això s'explica, entre altres coses, pel pes de la indústria en el nostre sistema productiu. Això també explica que tinguem alguns índexs d'atur una mica per sota que la mitjana espanyola, tot i que cal destacar que des de l'octubre del 2017 l'afiliació a la seguretat social ha baixat un punt amb relació, per exemple, a la comunitat autònoma de Madrid. Per altra banda, podríem dir que Catalunya té una inversió social relativament alta, atès que fonamentalment el 83 per cent de les transferències que venen a Catalunya són a través de la seguretat social; un 7,4, de l'Administració central; un 6,5 per cent, de l'Administració autonòmica, i la resta, el 2,4, de les corporacions locals. Igual que al conjunt de les comunitats autònomes, s'incrementa la diferència entre aquells que disposen d'una renda més alta i aquells amb una renda mitjana. Però, tal com indica l'informe Foessa fet públic fa pocs dies, la desigualtat i el creixement de la desigualtat a Catalunya es deu a l'empitjorament de la situació de les persones amb les rendes més baixes i no tant a un increment dels grups amb ingressos més alts. Per tant, senyor conseller, tot i que la nostra inversió social és més alta i que les nostres taxes de pobresa, atur i desigualtat són lleugerament inferiors en alguns casos a la mitjana de l'Estat –no és el cas de la pobresa infantil, o destacar que el 21,3 per cent dels catalans i catalanes es troben en risc de pobresa–, la nostra taxa d'exclusió severa s'incrementa. I això sí que no passa a la resta de l'Estat: mentre que a Espanya la població en situació d'exclusió social severa es redueix un 19 per cent, a Catalunya creix un 3,7 per cent, és a dir que avui dia hi han 26.000 persones en situació de pobresa severa amb relació a l'any 2013..., 26.000 persones més; el que és el mateix, una de cada cinc persones a Catalunya es troba en situació d'exclusió. I això què vol dir? Doncs que, tot i sortir de la crisi, Catalunya incrementa el seu índex de pobresa; que aquesta pobresa a més a més comença a esdevenir estructural, ja que la meitat d'aquestes persones es troben en pobresa severa; que s'està configurant una població cada cop més polaritzada entre aquells que més tenen i aquells que en tenen menys; que les famílies que pitjor ho han passat han hagut de fer front a un cúmul de situacions d'extrema dificultat; que la cara de la pobresa és la d'un infant, la d'una dona, la d'una família monoparental, d'una persona migrada i d'una persona gran amb pensions baixes, i que els mecanismes personals, familiars i de protecció pública es troben absents o que són clarament ineficaços. En resum, senyor conseller, no seré jo qui li digui que per reduir les desigualtats a Catalunya no cal invertir més –evidentment, hem de revertir les retallades que s'han fet durant aquests anys–, però les dades ens demostren sobretot que hem d'invertir millor. I això ens porta a reflexionar sobre si el model actual..., sobre si les polítiques actuals, són les que estan ajudant a aconseguir aquest objectiu. Som una societat rica amb uns nivells de pobresa i exclusió impropis de societats avançades. Amb relació a la infància. Els nens de menys de setze anys continuen sent el col·lectiu que pateix més pobresa: el 28 per cent d'ells són pobres. I sembla mentida que davant d'aquesta esfereïdora dada no tinguem una política clara per revertir aquesta situació. I no tota la culpa, senyor conseller, és seva; de fet, fa només deu anys que es comencen a tenir dades de la pobresa infantil a Espanya, i abans era una pobresa absolutament transparent, en el sentit de que ningú la veia. Però, clar, estem en índexs de pobresa infantil només superats per Bulgària i per Romania. Hi insisteixo, les nostres polítiques per revertir la pobresa infantil o les polítiques envers les famílies, simplement, a Catalunya no existeixen. L'any 2011 teníem la prestació per fill a càrrec, que era minsa, i en aquests moments només tenim la prestació d'àmbit estatal. Si no fos per aquestes prestacions, no tindríem cap prestació des del punt de vista de recolzament a les famílies o a la infància. O la negativa, senyor conseller, de no equiparar les prestacions i els avantatges fiscals que tenen les famílies nombroses amb les famílies monoparentals, un tema que s'ha aprovat en aquest Ple i que el seu grup parlamentari i altres grups parlamentaris que donen recolzament al Govern hi han votat en contra també recentment en comissió, i, per tant, tot i haver estat aprovat en mocions d'aquest Parlament, el seu Govern no ha fet res al respecte. No hi ha una llei de famílies que doni cobertura clara a la pobresa infantil, i les que existeixen porten deu anys parades. Vam abandonar la prestació per fill a càrrec incloent-la en la renda garantida de ciutadania, però vist com funciona tant vostè com jo sabem que no estem arribant als col·lectius més desafavorits, i després m'hi referiré. El nostre sistema de protecció a la infància ja estava col·lapsat l'any 2014, i no li nego l'esforç en la creació de places per atendre fonamentalment l'arribada d'adolescents migrats sense referents familiars, però continua col·lapsat i continuarà col·lapsat durant uns quants anys més; com indignant és la situació dels treballadors i treballadores del sistema de protecció: mal pagats, amb condicions laborals precàries i sense que el seu departament defensi que és necessari que tots ells disposin d'un protocol d'agressions, treballin o no directament per l'Administració de la Generalitat de Catalunya. Hi hauria molts més exemples, que per economia de temps, doncs, no li puc comentar, però la pregunta, senyor conseller, és cap a on anem, quin és el seu model i quines polítiques vol portar a terme, si és que les té, per reduir la pobresa infantil a Catalunya. Des del punt de vista de les polítiques de renda, senyor conseller, segons l'informe Foessa, només un 1,9 per cent de la població de Catalunya ha demanat la renda garantida de ciutadania. I si tenim en compte l'alt índex de denegacions, l'impacte de la renda garantida en la població més vulnerable està sent mínim; segons dades del ministeri, estem entre les comunitats que arribem a poc més del 10 per cent de les persones que estan en risc d'exclusió social. No era aquest, l'objectiu de la renda garantida. I quan es fan les crítiques a la renda garantida, senyor conseller, no pot ser que la resposta del Govern sigui que tot va bé i que arriba a 120.000 persones, perquè la realitat és molt tossuda. I, per tant, jo entenc que un vulgui fer bandera de les polítiques que vol portar a terme, però també ha de tenir la responsabilitat de tornar-les enrere, canviar-les o criticar-les quan no estan fent l'objectiu per al qual van ser dissenyades. En aquest àmbit, senyor conseller, hem abandonat ja la possibilitat de concentrar les cent cinquanta prestacions diferents per fer més eficient el nostre sistema? Veiem que la capacitat de reducció de la desigualtat social mitjançant les prestacions socials és molt reduïda. Està pensant vostè en alguna altra alternativa? Sobre el repte de l'envelliment. Sap vostè que el debat sobre l'envelliment està en com farem front a les necessitats residencials, fonamentalment, però també en termes de salut, dels propers deu, quinze anys. Vostès han insistit, durant aquesta legislatura, en la seva política de «ni un euro per a la construcció de noves residències. Ja ho va dir, de forma valenta, la consellera Bassa des d'aquest mateix faristol, i també ho recalcava la portaveu d'Esquerra Republicana, la diputada Marta Vilalta, fa pocs dies en comissió. Ara són els ajuntaments els que construeixen, sense haver de fer-ho, i la Generalitat, en tot cas, concerta algunes places. Un altre cop els ajuntaments fent allò que no els correspon però cercant solucions per als ciutadans, que reclamen serveis, fent la inversió que correspondria fer a la Generalitat de Catalunya. Però com les necessitats hi són i cal donar-hi resposta, de vegades no hi ha altre remei. El que sí que li demano, senyor conseller, és que signi ràpidament aquells acords als que ha arribat amb diversos ajuntaments. I deixi'm, a tall d'exemple, que li expressi la necessitat urgent de signar l'acord per a la construcció del nou centre de dia dins el complex de pisos assistits a Santa Coloma de Gramenet per tal que l'Ajuntament pugui iniciar la licitació de la construcció d'aquest nou equipament als antics terrenys del Col·legi Miguel Hernández. Parlem dels dos grans reptes. En envelliment, n'hi ha un que és fonamental. En tenim dos. El primer seria com donem resposta a les llargues llistes d'espera i a les necessitats residencials actuals. I tenim un segon repte, que és com fem que la gent pugui envellir a casa fins que no hi hagi més remei que sigui institucionalitzada. I ens sembla que en aquest objectiu final la Generalitat no s'hi està posant. Un altre cop, senyor conseller, no sabem on anem, no sabem què en pensa. Ningú en el seu Govern està pensant més enllà dels sis propers mesos? Per tant, amb aquesta interpel·lació el que vull és que vostè fixi les línies de les seves polítiques per la reducció de l'exclusió i de la pobresa en la infància, pel repte de les polítiques de rendes i pel repte de l'envelliment; al que aquest país haurà de fer front tard o d'hora, però que serà fonamental començar a fer-ho ja si volem tenir una resposta coherent i una resposta efectiva als reptes que té aquest país en el futur. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre, té la paraula el conseller de Treball, Afers Socials i Famílies, el senyor El Homrani.
Gràcies, president. Diputades, diputats, conseller... Diputat Moreno, ara li deia, abans de posar-me davant del faristol, que li agraïa el to, igual que l'hi he dit personalment i l'hi dic també en públic, perquè crec que ha situat tres àmbits dels debats més importants que hem de tenir com a país, i en què, des del departament, de forma, per a alguna gent, més adequada o menys adequada, estem treballant. M'ha situat a l'entorn, primer, d'un element: sobre com s'està dualitzant i com s'està polaritzant la situació de pobresa en el país. De com la sortida de la crisi, d'una crisi que va viure l'economia catalana molt gran en els anys 2007, 2008, 2009, ha sigut en dades macroeconòmiques, però que, en «micro, les persones no l'han viscut. I això va vinculat al model amb el qual vam sortir de la crisi. I, per això, les famílies no han sortit d'aquesta crisi. També hem de tenir en compte que les taxes de pobresa, com vostè sap, es calculen a partir d'elements relatius, a l'entorn de l'univers que analitzem, i sempre –i aquí li cito un dels nostres neguits i una de les nostres reivindicacions– discutim per què si analitzem la pobresa i la taxa de pobresa, tant la relativa com la taxa de pobresa greu, a partir de la població de Catalunya, després, en la distribució que es fa a nivell estatal, es calcula a partir dels nivells de renda estatal; i això sempre ens acaba situant, pel fet de ser una economia dinàmica, de ser una economia que genera producte interior brut i que té capacitat i també un nivell de vida més elevat, amb una despesa més elevada..., sempre ens situa que el repartiment dels recursos que es fa des de l'àmbit estatal es fa a l'entorn dels nivells de pobresa calculats a nivell estatal i no calculats a nivell de Catalunya, que les xifres són molt diferents, i vostè ho sap perfectament. I crec que ha sigut molt encertat situar un element: hi ha inversió i necessitem més inversió. I ja li dic que necessitem més inversió i soc el primer que està interessat, –com tot el Govern, però, en aquest cas, pel departament que em pertoca coordinar– a poder millorar la inversió amb els pressupostos del 2020, però que no és únicament la inversió que es fa, sinó com s'utilitza. I no és únicament això, perquè també hem de ser honestos, ja arriba un moment en que hi ha una limitació, amb la qual cosa és important saber utilitzar aquesta inversió en els àmbits més necessaris. M'ha situat tres temes concretament, eh? –i vaig avançant una miqueta, perquè és que, si no, no tindré temps a respondre-li tots. L'àmbit d'infància. Jo crec que aquí és important un exercici que crec que és d'honestedat, que s'ha fet des del Govern, que és l'acord amb UNICEF per poder avaluar la inversió en infància des d'una perspectiva transversal. Vostè mateix ho ha dit, no són calaixos estancs. I, com vostè mateix ha dit, no són calaixos estancs, i necessitem poder tenir aquesta visualització de tota la inversió. I com ho fem? A partir d'aquest acord. Som l'únic territori, ara mateix, que ha arribat a aquest acord –esperem que tothom hi entri– i tenim moltes ganes de poder-lo visualitzar en els pressupostos del 2020; en tots els àmbits, perquè d'inversió en infància se'n fa des del departament que em pertoca coordinar, igual que se'n fa des del Departament d'Educació, des del Departament de Salut o des de qualsevol altre departament. Crec que això ens permetrà tenir una diagnosi molt més clara de la inversió que es fa i de com estem aprofitant o no aprofitant aquesta inversió. També hi ha inversió en infància des de les polítiques tributàries, i vostè ho sap perfectament, i creiem que és necessari. I això no treu que hem de repensar el sistema de protecció. Ja sap vostè, perquè n'hem parlat algun cop, que a mi, a vegades, em preocupa que en les polítiques d'infància reduïm tota la situació a les polítiques de protecció. No, hi han moltes més altres polítiques: de promoció, etcètera. Però sí que és veritat que hi ha una realitat, que és els infants que entren al sistema de protecció català són infants diferents –més diversos, diferents en la seva situació– dels infants que entraven en el moment en què es va dissenyar el sistema de protecció. I això està clar. Per això, també dintre del Pla estratègic de serveis socials, que els vam presentar, als grups parlamentaris, hi ha una pota molt específica a l'entorn de la modificació que hem de fer del sistema de protecció. Igual que també crec que –no sé si ho han fet o no, però l'hi vaig demanar a la secretària d'Infància– ja estan bastant avançades les línies de modificació del que ha de ser el sistema de protecció i les volem compartir i debatre amb vostès. Jo crec que aquí hi ha un element, un element clau, que és com assegurem que tota la inversió que es fa dona seguretat a les situacions de pobresa, i com adaptem el sistema de protecció a la diversitat de situacions que es donen. Per això, nosaltres, ara mateix –i vostè ho sap perfectament–, en matèria dels adolescents i joves migrats sols hem fet un canvi de perspectiva. I hem fet un canvi de perspectiva perquè, en un primer moment, l'emergència era l'emergència i el que havies de fer era l'acollida. Ara mateix, la nostra perspectiva no està ja únicament en l'acollida, ni molt menys, sinó que està en el procés emancipador, en l'apoderament. I els esforços que hem fet han sigut en aquesta línia i, després, també en la línia de l'acció comunitària. Per això, hem tret els dinamitzadors als municipis; per això, al mes de desembre, sortirà la convocatòria específica per a les empreses d'inserció laboral per a l'acompanyament en la inserció d'aquests joves, que arriben amb perfils de setze i disset anys. Per això també, estem canviant la dinàmica de centres i anant cap a pisos, de setze a vint-i-un anys, que té en compte també aquest traspàs de quan et fas adult; perquè, jo sempre ho explico, la diferència entre un noi de disset anys i mig i un noi de divuit anys i tres mesos és molt relativa, encara que jurídicament la situació sigui diferent. I és en aquesta línia en la que estem treballant, amb una perspectiva molt més emancipadora i una perspectiva que per al que serveix és per apoderar les persones a fer el seu trajecte vital i poder portar-ne les regnes. Li explicava al seu company, per la pregunta que em feia: aquest principi de setmana he estat a Alemanya, a Baden-Württemberg, també per conèixer projectes que es fan en matèria de formació professional dual amb aquests nois, com estan funcionant aquests projectes, de quina manera... Sistemes molt més flexibles a nivell de documentació, que saben que també és una de les meves reivindicacions, etcètera. Respecte a la renda garantida i la concentració de prestacions. Jo l'únic que li faig és... crec que és el debat que hem de tenir, però siguem conscients que, a vegades, podem ser contradictoris, perquè parlàvem de les prestacions per fill a càrrec, però després parlem de concentració. Jo crec que, amb la renda garantida, el que estem és en el procés de desplegament, amb tot el que suposa. I jo soc conscient..., vaig arribar a la responsabilitat que únicament un 9 per cent de les sol·licituds complien els requisits, ara mateix, estem en el 30, i això no deixa que ens deixem gent. Un dels aspectes que em preocupa són les desigualtats de capital relacional i cultural, que significa que certes persones que necessiten aquesta prestació no les demanin, i és un dels temes de què estem parlant més amb el teixit social d'aquest país. Crec que hem d'anar cap a aquest aspecte, però, després, hi han dos debats que són de fons, que són molt de fons –i, com que vam compartir ponència, sap perfectament que els tinc molt...–, que són, un, de quina manera ho fem compatible o no amb les rendes del treball de forma àmplia. És a dir, ara mateix hi ha compatibilitat, la llei permet la plena compatibilitat, vam acordar que iniciàvem per les famílies monoparentals; en el reglament ja s'introdueixen les famílies nombroses, s'introdueix algun sistema de flexibilitat a l'entorn de les cotitzacions..., però jo crec que aquí és on està el debat. I el debat és com pot ser que el 20 per cent dels treballadors i treballadores d'aquest país, treballant, estiguin en situació de pobresa. I això em preocupa. I el que no vull fer..., i sempre ho dic, però el que no vull fer és subvencionar nòmina i crec que les rendes per al que no han de servir és per subvencionar nòmina, però hem de buscar una solució. I aquí és on està el gran repte. En matèria de dependència... Si em permet, acabo renda garantida i en la resposta li parlo de dependència i d'envelliment actiu. Li agraeixo que no sigui únicament dependència, sinó que sigui envelliment actiu, perquè té molts elements. I, aquí, hi haurà un altre debat i és un debat que s'està fent a tot el món, que són les rendes bàsiques i com les hem d'afrontar. I jo crec que hem de fer aquest debat en aquesta societat som s'està fent en molts països europeus, amb proves específiques...
Conseller...
...però sent conscients de com afecta el mercat laboral i com afecta aquest element que el que no ha de fer l'Administració és subvencionar nòmina, i crec que en això hi devem estar d'acord, però, a partir d'aquí, hem de buscar de quina manera ho fem. Gràcies.
Conseller, gràcies. Per fer la rèplica és el torn del diputat.
Gràcies, conseller, també pel to de la resposta, diguem-ne, en aquests pocs minuts que tenim per debatre de temes tan intensos i tan profunds com aquests, no? Jo valoro positivament l'acord a què han arribat amb UNICEF per tenir aquesta valoració de la inversió de polítiques d'infància; haurem de veure els criteris pels quals es valora, perquè, també li he de dir, el darrer estudi que vam tenir aquí ocasió de debatre –crec que va ser en el debat de polítiques d'infància fa, aproximadament, un any–, que es calculaven 9.000 milions d'euros d'inversió en infància per part de la Generalitat de Catalunya, la qual cosa és absolutament impossible, i per tant, veurem quins són els criteris que s'utilitzen en aquest cas, no? Però, ja no només d'infància..., senyor conseller, jo li demano una cosa que no li costarà molts diners, però que és fonamental si vostè vol aplicar polítiques, les que siguin: necessitem un informe social. El que no podem estar és anant a l'informe de Save the Children, de Càritas, l'informe Foessa, els que siguin, per intentar tenir quina és la radiografia social de Catalunya. Fa anys que ho vam aprovar en aquest Parlament. En aquests moments, no hi ha cap document per part de la Generalitat de Catalunya que digui quina és la situació social, però de la infància, del treball, en l'àmbit econòmic, en l'àmbit de l'educació, de la salut; no tenim cap radiografia. I serà molt complicat que vostès encertin quina és la política que han de fer si no tenim prèviament una anàlisi, i tenen vostès els instruments, tenen l'Idescat, tenen capacitat de poder fer-ho i portem anys sense aquest informe social. Sobre el Pla estratègic de serveis socials, ens agrada. Ja veurem com acaba el procés de participació, però ens agrada. Anem en la mateixa línia i jo crec que, a més a més, amb el sector, que fa molt de temps que demana coses que són interessants en aquest pla estratègic. També li demano..., vull que dediqui el mateix temps en parlar del sistema de protecció a la infància..., al revés, voldria que utilitzés el mateix temps que utilitza per parlar d'aquest sistema de protecció a la infància per a altres polítiques d'infància que no siguin de protecció i que afecten tots els infants de Catalunya i que afecten les famílies. Ho dic perquè, si no, contribuirem tots a donar una visió esbiaixada només del que és la protecció a la infància en aquest país. Ha anat a veure projectes europeus, això és magnífic. També el convido que vagi al Regne Unit, a conèixer projectes europeus pel que fa a l'envelliment, de com la gent pot estar a casa i, per tant, pot continuar fent de la seva llar un lloc segur. Passar del SAD actual, d'unes quantes hores a la setmana per controlar que la persona es pugui prendre la medicació, a poder tenir un SAD de més hores, amb serveis de teleassistència. Vostè tenia en el seu pla de Govern, senyor conseller, el desplegament normatiu del servei de teleassistència avançada, i no l'hem vist; també la llei d'autonomia personal, això ja és de fa molts anys i continuem exactament igual; o el desplegament de la Llei d'infància de fa deu anys –està molt bé fer lleis, però caldria desplegar les que tenim, l'hi hem dit moltes vegades–; o la Llei de foment de l'associacionisme; el IV Pla de suport del Tercer Sector; aquest nou model de centres especials de treball a Catalunya que no existeix; l'Agència Catalana de Protecció Social, allò que es va recórrer al Constitucional, que es va recuperar. De fet, ens van dir que recuperarien les lleis socials recorregudes pel Constitucional i jo encara, senyor conseller, no les he vist. Per tant, hi ha molt de camí per recórrer, no? O la llei de gent gran, que crec que, ara, al mes de desembre, tindrem un document una mica més avançat del powerpoint inicial que teníem, però és que porten vostès un any i mig, més d'un any i mig com a conseller vostè, i el seu Govern i, per tant, jo crec que haurien d'intentar avançar una mica més. I vostè diu: «Necessitem pressupostos. I tant –i tant. També necessitàvem els pressupostos generals de l'Estat, eh?, aquells que el seu partit va votar en contra i estem on estem, no? Però si els pressupostos actuals, els que tenim ara, que són del 2017 –i, per tant, pensats l'any 2016– són insuficients, aquells nous que ens volen presentar, diuen: «Tindran 2.200 milions d'euros. Només amb la reducció de les taxes universitàries i dels compromisos en infraestructures que té el mateix Govern, serà molt difícil que vostè pugui fer front a la situació d'emergència social que tenim a Catalunya. Per tant, jo no dic que no ho faci, està molt bé, però el que cal definir fonamentalment és cap on anem, què és el que volem fer. I això, nosaltres, conseller, ho trobem a faltar. No sabem cap on anem, i sembla que moltes vegades la visió sigui només de sis mesos, de què farem d'aquí a sis mesos, si posarem... També una cosa que ha fet, no?, d'incrementar el grau II de les residències, les tarifes; està molt bé, però amb això ni crearem més places ni reduirem les llistes d'espera. Per tant, cal certesa, cal saber cap a on anem, cal entre tots, si és necessari, que fixem la línia a seguir. Però la gent del sector, la ciutadania necessita certeses i saber què és el que serà d'ells en els propers cinc, deu, quinze anys i com prepararan aquest país per a aquells reptes. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. I finalment és el torn, de nou, del conseller. Quan vulgui, conseller.
Gràcies, president. Consellers, diputades i diputats... Diputat Moreno, acabem una miqueta la conversa, en aquest temps molt reduït que tenim. Necessitem tenir mirada curta i mirada llarga. Jo segurament a vegades el que trobo a faltar, el que trobo a faltar com a responsable de coordinar un departament, amb tot el que significa, és les dificultats per acordar aquesta mirada llarga –que crec que tenim moltes més eines per acordar-la entre tots, amb les divergència polítiques que poden haver-hi– i la massa dedicació a la mirada curta, que és necessària, eh?, perquè, si no, no solucionem el dia a dia, que al final també –i els pertoca a vostès com a oposició– em situen al dia a dia. Em deia: «L'increment tarifari és bo. Home, jo crec que és molt bo, i especialment en un context de pròrroga pressupostària necessària. Aquí hem de respondre a dues pulsions, i dues pulsions que han d'anar acompanyades. I ho dic públicament, de la mateixa manera que hem de saber incrementar la capacitat cobertora del sistema, hem de donar resposta a les necessitats tarifàries, perquè, si no, hi ha un problema de base; si no, podrem concertar moltes més places, però no hi hauran ni entitats ni possibilitat de gestionar-ho. I això ho hem d'abordar, i és en aquesta línia. Per què hem fet el 5,88 de la tarifa de grau II? Perquè anem a un sistema que és al que creiem que hem d'anar, a un sistema on convergir la tarifa de grau II i la de grau III, perquè no hi ha tanta diferència en el tracte. Per això hem fet això, amb una visió una miqueta més llarga de dir: «Hem de convergir la tarifa de grau II amb la tarifa de grau III, perquè no hi ha tanta diferència en el tractament, i vostè ho sap perfectament. Em deia: «La política que es fa entorn de la construcció de residències. Miri, jo no faré la resposta fàcil, que és veritat i que..., dir: «Home, tinc un problema; hi ha trenta-vuit punts de diferència del que marca la llei i del que inverteix l'Estat. Jo crec que hem de buscar la manera de solucionar això, perquè això afecta Catalunya, però afecta tots els territoris de l'Estat. I la mateixa situació de tensió es passa a tot arreu. Dius: «A partir d'aquí, què fem? Com que hem de donar resposta a aquestes dues pulsions, pensem que és molt més fàcil generar resposta entorn de la capacitat cobertora generant sinergies amb els ajuntaments. I és així. Per què? Jo... Aquest any acabarem l'any amb la inversió més elevada que hi ha hagut en tota la història en Llei de dependència i autonomia personal. En el sistema, passarem per primer cop a Catalunya dels 1.500 milions. I això no treu tots els reptes que tenim. També per això aquests anys els increments més importants que hem fet han sigut entorn del SAD, i hem de repensar el SAD. I hi estic d'acord. Per què? Perquè també des d'un punt de vista d'eficiència. Això ens permetrà tenir un sistema equilibrat, perquè no podem donar la resposta únicament amb institucionalització. I després, ho dic, eh?, no soc naïf: hi han situacions que demanen institucionalització, que demanen plaça residencial. Però hem de poder-ho fer. I aquesta és la manera. Perquè és el que vol la gent, que és envellir a casa seva de forma digna, i és fins i tot molt més eficient i molt millor per la qualitat de la vida. I hem d'anar cap aquí. I a partir d'això, el desembre presentarem –i vostè estava en el Congrés de la Gent Gran– l'índex de la llei de gent gran, i és entorn d'aquesta dinàmica, d'impulsar molt més tot el que són respostes i eines que facilitin els processos d'envelliment a casa teva, que hem de ser capaços. I no és per una manca de voluntat política, el tema de les residències, sinó que és per una qüestió de quina manera som més eficients per donar més cobertura. I ho treballem conjuntament. I accelerem i accelerem. I hem arribat a acords amb molts municipis. I la nostra voluntat és arribar a acords amb més municipis, per incrementar aquesta capacitat cobertora. També per això canviem algunes línies: fèiem la planificació a partir de les comarques. Jo crec que els municipis de més de vint mil habitants necessiten una planificació específica. I en la planificació que hi haurà futura hi haurà una planificació específica pels municipis de més de vint mil habitants. I respecte a l'informe social, hi estic d'acord, i estem treballant entorn de com generar aquest àmbit. En l'àmbit del treball, si em permet, no hi estic d'acord, perquè crec que tenim un observatori molt, molt potent, del que traiem moltíssims informes sectorials. L'observatori del model productiu és molt bo. No sé si coneix l'última eina que hem generat en aquest observatori, que permet saber comarca a comarca les peticions de llocs de treball de cada àmbit professional [[sona el senyal acústic que indica que s'ha exhaurit el temps d'intervenció]] , de cada professió, i, el que és més important, fer també una avaluació de la qualitat de l'ocupació que s'ofereix i de les necessitats. En l'àmbit social, necessitem...
Conseller...
...un instrument similar a l'observatori del model productiu i del mercat de treball en l'àmbit social. I això ho comparteixo i estem treballant en com generar-ho, perquè no hi han bones polítiques –i acabo, president– sense una bona diagnosi i especialment sense una bona capacitat d'acordar les línies estratègiques.
Gràcies, conseller. Suspenem el Ple fins a tres quarts de quatre de la tarda. Gràcies.
Bé, bona tarda. Reprenem la sessió.... [[Interpel·lació al Govern sobre la gestió dels serveis públics]] [[300-00200/12]] ...amb el catorzè punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la gestió dels serveis públics, presentada pel Subgrup Parlamentari de la Candidatura d'Unitat Popular - Crida Constituent. Per exposar la interpel·lació, té la paraula la diputada Maria Sirvent.
Gràcies, president. Bona tarda, diputats, diputades. Ja des d'abans de la darrera crisi econòmica i financera, els serveis públics han estat un punt de mira de l'avançada capitalista. Avui, a les portes d'una nova crisi econòmica –si és que podem dir que hem sortit de l'anterior–, lluny de revertir privatitzacions, s'intenta traspassar al mercat els pocs espais de la vida que queden en mans públiques. Això fa que sovint la prestació del servei depengui de la rendibilitat econòmica, i quan la recerca del benefici, del benefici privat, és la principal rectora en la prestació i la planificació de la gestió dels serveis públics, i no pas els drets i necessitats de la comunitat, perdem en universalitat, perdem en qualitat, en sostenibilitat i en qualitat laboral. Per això també volem posar unes dades sobre la taula. L'externalització de la gestió dels serveis públics representa sobrecostos importants per a l'Administració pública: 47.000 milions d'euros de sobrecostos segons la poc utòpica i comunista Comissió Nacional del Mercat de Valors. I, per tant, aquesta és una modalitat de gestió absolutament ineficient. L'externalització és una font de corrupció. Recordem que el 2017 el 50 per cent de les investigacions de l'Oficina Antifrau tenien per objecte la contractació pública. Segons l'informe anticorrupció de la Unió Europea, la corrupció relacionada amb la contractació pública suposa 13.000 milions d'euros anuals a l'Estat –a l'Estat vol dir també al conjunt dels Països Catalans. I pràcticament una corrupció que afecta tots els colors polítics: Innova, Mercuri, 3 per cent..., molts casos que la CUP hem denunciat. I externalitzar és en definitiva reduir i no garantir l'accés als serveis públics a gran part de la ciutadania, perquè externalitzar vol dir més llistes d'espera, usuaris i usuàries de primera i de segona, segregació escolar i precarització laboral. Defensar els serveis públics, en canvi, vol dir, per nosaltres, defensar la gestió pública d'aquests serveis. No qualsevol gestió pública, sinó una gestió pública que signifiqui control públic del servei, participació de les treballadores i de les usuàries, gestió democràtica i transparent, una planificació centrada en els interessos, els drets i les necessitats de la comunitat, i no pas en el benefici econòmic. Vol dir universalitat, vol dir qualitat i vol dir equitat, cosa que nosaltres no deslliguem de la gestió pública dels serveis. A Catalunya la contractació pública suposa al voltant d'un 20 per cent del PIB; un 20 per cent del PIB és moltíssim. I, per tant, amb aquests recursos i mitjançant la gestió cent per cent pública podríem fer moltes polítiques, i aquests recursos es podrien destinar directament a afavorir una estructura productiva autocentrada, deixant de comprar, per exemple, a empreses que evadeixen i eludeixen impostos, deixant de treballar amb empreses que no respecten els drets fonamentals i que fomenten l'explotació infantil arreu del món. També podríem dedicar aquests recursos a impulsar polítiques d'ocupació que permetin millorar sensiblement les condicions laborals de les treballadores, negar també la primacia ideològica de la competència de mercat, basada en la disminució dels costos laborals. I també podríem dedicar aquests recursos a desenvolupar polítiques feministes que, a través dels serveis públics, socialitzin els treballs de cura, d'envelliment i dependència, treballs que, sense serveis públics que posin al centre la vida i no els beneficis privats, es carreguen sobre les espatlles de les dones. Hi ha dificultats, és obvi, però, en definitiva, és una qüestió de voluntat política, d'aposta política, és una qüestió de model. I no és només una qüestió de justícia social i de més drets, que també, sinó que té a veure amb la sobirania. Si la gestió de serveis públics tan essencials per a la vida, com és l'educació, com és la sanitat, com són els serveis socials, estan en mans d'empreses privades que avantposen els seus interessos als interessos de la col·lectivitat, les nostres vides, senyor Aragonès, també estaran segrestades. Avui el president, a una pregunta del meu company Carles Riera, ha dit que cal posar les persones al centre, i que cal caminar cap a la sobirania. Doncs, mentre hi hagi qui veu en la sanitat, en l'educació, en els serveis socials, en l'aigua, un nínxol de negoci, la vida, les persones o les necessitats de la comunitat seran desplaçades del centre, i al centre hi rauran els interessos del mercat i la batalla per una major taxa de benefici. Com volen construir sobirania?, com volen avançar en l'autodeterminació?, com volen fer una república, si no tenim el control sobre coses tan i tan essencials com són l'educació o la sanitat? Mirin, coneixem bé el context, som molt conscients de la manca de sobirania política, de la manca de capacitat juridicopolítica que té aquest Parlament, de les limitacions en despesa imposades per la Unió Europea, de les limitacions que encara representa el Fons de Facilitat Financera –el nou FLA–, de les intervencions econòmiques imposades per l'Estat malgrat el compliment estricte dels objectius d'estabilitat. Coneixem força bé quines són les dificultats, els impediments legals i els recursos limitats per internalitzar serveis que tenen els poders adjudicadors: els ajuntaments, els consells comarcals, les diputacions, el Govern..., i també ens hi hem enfrontat en reiterades ocasions. Ho hem fet des d'ajuntaments governats per Candidatures d'Unitat Popular o candidatures de confluència pel canvi que encara avui tenen serveis privatitzats, que estem intentant internalitzar. L'LRSAL, la Ley de racionalización y sostenibilidad de la Administración pública, sabem que és un instrument afilat a favor de les privatitzacions i que posa grans obstacles als ajuntaments en els processos d'internalització: estudis complexos que aproven l'eficiència econòmica i la sostenibilitat financera, condicionaments respecte a la taxa de reposició, no?, és a dir, la limitació per contractar personal a l'Administració pública... En canvi, quan es tracta de privatitzar o externalitzar, la llei posa la catifa vermella i tot és molt més fàcil. Però, malgrat tot, el Govern pot ajudar o no a facilitar els processos d'internalització. El Govern té alternatives, i nosaltres volem fer propostes, volem ser constructives. El Govern pot afavorir la gestió i la internalització dels serveis; pot gestionar els serveis per la via directa o amb un règim no contractual, deixant-los fora de la competència del mercat; pot impulsar modificacions legislatives que facilitin els processos d'internalització als poders adjudicadors i que impedeixin que amb els nostres drets es faci negoci; pot també acabar de desenvolupar la llei de l'economia social i solidària sota fórmules de concertació publicocomunitària o cooperativa, quan no es pot arribar amb la gestió cent per cent pública, amb la garantia d'una gestió democràtica, amb la participació de les usuàries i les treballadores. I per això, senyor Aragonés, nosaltres li volem demanar al Govern, i més concretament al seu departament, que quin és el model de gestió dels serveis públics que defensa el seu Govern; que quines són les iniciatives del Govern per tal de promoure la gestió directa cent per cent pública dels serveis públics. I quan parlem de serveis públics també parlem de gestió pública, no de serveis públics gestionats de forma privada. Així, també volem saber quina és la manera amb la que vostès facilitaran, si és que ho volen facilitar, a les administracions públiques la internalització dels serveis públics que a dia d'avui estan externalitzats. També volem saber com està ajudant el Govern als ajuntaments que volen recuperar la gestió directa dels serveis que han pogut ser externalitzats durant els últims anys, a recuperar aquesta gestió pública. També ens agradaria saber quina és la política del Govern en relació amb els trenta mil serveis externalitzats, més de trenta mil serveis externalitzats. Sap vostè que la Llei de contractes de serveis, la Llei de contractes del sector públic estatal diu: «Mirin, gestionin els serveis de forma externalitzada sempre que no ho pugui fer l'Administració de forma directa. Vostès tenen trenta mil serveis privatitzats, 20.000 milions d'euros destinats a empreses que guanyen un benefici per gestionar els serveis públics. És més, si revisen els contractes que tenen vostès a dia d'avui prorrogats, que no tenen cap obligació de prorrogar-los, podien haver acabat el contracte, estem parlant de 7 milions d'euros que té avui en les seves mans Florentino, amb una llei de contractes del sector públic que ja permetia canviar aquesta modalitat de gestió i inclús posar més clàusules socials, que sembla ser que no han servit de re. Tenen vostès també 7 milions amb Eulen, condemnada quatre vegades per vulneració de drets fonamentals i per no respectar la conciliació familiar i laboral. Tenen 1.386 serveis externalitzats, per un valor de 229 milions d'euros, que acaben enguany; molts d'ells acaben el 31 del XII del 2019. Voldrem veure què passa amb aquests contractes i quina serà la modalitat de gestió per la qual opten vostès. I no volem que ens facin trampes, volem que ens diguin, si us plau, quina és la modalitat de gestió que defensen. És ben legítim defensar qualsevol modalitat de gestió.
Gràcies, senyora Sirvent. A continuació, per respondre la interpel·lació, té la paraula el vicepresident Pere Aragonès.
Moltes gràcies, senyor president. Senyora diputada, em quedo amb la seva darrera frase; que és: «És ben legítim defensar qualsevol modalitat de gestió. Doncs això és el que sembla que no ha estat així en les darreres setmanes i en els darrers mesos. Celebro que puguem tenir aquest debat en el Parlament de Catalunya; es pot tenir en altres fòrums, però en el debat en el Parlament de Catalunya és on precisament té sentit que portem a terme aquest debat. Ha començat fent referència a la normativa, tant en l'àmbit comunitari com en l'àmbit de l'Estat, que condiciona quina és l'activitat de l'Administració també en matèries de com es gestionen els serveis públics, aquells que es fan de forma indirecte, per tant, que es fan a través d'algun tipus de contractació, concert, convenis o, fins i tot, subvencions, que aquest també és un altre àmbit. Hi ha una pràctica de determinats serveis públics que fan entitats del tercer sector, empreses cooperatives, CETs, que es fa a través de subvencions i que això, doncs, cal posar-ho en ordre. I és cert, hem assistit en les darreres dècades a una ofensiva clara d'intentar mercantilitzar molts espais d'activitat que eren propis de l'Administració. I, per tant, davant d'aquesta ofensiva mercantilitzadora, la nostra obligació és, en primer lloc, vetllar per la qualitat dels serveis públics, la qualitat; blindar-ne el control públic sobre la provisió d'aquests serveis, i, evidentment, en el cas en què les administracions optin per gestionar un servei de forma indirecta, doncs, evidentment, posar-hi les màximes garanties perquè puguin veure clàusules socials, clàusules ambientals, clàusules per afavorir el conjunt de polítiques que defensa el Govern. Tenim una arquitectura legal, que en bona part ve de directives europees, però també la Llei de contractes del sector públic, que és, anava a dir no només insuficient sinó que en bona part va en contra d'aquesta recuperació d'espai per l'àmbit públic en el que hi estem d'acord. Especialment en un país com Catalunya que ha construït estat del benestar malgrat no tenir estat. Bona part dels serveis en l'àmbit de l'ensenyament, en l'àmbit de la salut, però també en l'àmbit dels serveis socials, de la protecció social, tenen un origen en iniciatives populars, en iniciatives ciutadanes, en iniciatives cooperatives, perquè aquest país, per manca d'activitat de l'Estat, va haver de construir-se estat del benestar, i per això tenim una xarxa en bona part encara en alguns àmbits que és una xarxa mixta de prestació de serveis. Però el que podríem fer..., i vostè em demana: «Exercim la sobirania. Doncs això és precisament el que estem fent en aquest Parlament de Catalunya des de fa un any que vam fer un debat de totalitat de la Llei de contractes de serveis a les persones precisament per exercir sobirania, per garantir que a aquelles contractacions que es fan en aquests àmbits de serveis a les persones no s'hi apliqui la normativa estatal només, sinó que puguem des del Parlament de Catalunya ser més exigents, puguem establir més mecanismes de control per atacar precisament aquells àmbits problemàtics en què, en determinada gestió indirecta, en determinada contractació, ja tenim aquí: les subcontractacions encadenades que provoquen precarietat laboral, i n'hi ha, i especialment en alguns àmbits de cures, etcètera. N'hi ha. Per tant, necessitem més mecanismes de control. En segon lloc, la batalla, precisament amb una òptica merament economicista, de que obté la concessió, obté el contracte, obté la gestió indirecta, en els casos que és així, qui va només a preu, qui va a oferir el preu més barat. I és evident que si anem amb un criteri que és oferir el preu més barat ja sabem qui ho acabarà aconseguint, si anem a una subhasta a la baixa de preus ja sabem perfectament qui ho acabarà tenint: les filials de les grans empreses expertes en contractació pública, expertes en contractació pública en l'àmbit d'infraestructures, en l'àmbit de construcció, i que aquesta expertesa l'han posat per anar entrant en l'àmbit de serveis. Per tant, exercir la sobirania precisament és fer contractació, és precisament fer una llei de contractació de serveis a les persones que blinda el control, la supervisió d'aquests serveis per part de l'Administració. No fer-ho –no fer-ho– vol dir continuar amb l'aplicació d'una normativa estatal en què bàsicament es va al preu, es va a qui ho ofereix més barat. Per tant, la necessitat de posar les persones al centre –les persones al centre. Crec que aquest és l'objectiu. És l'única eina, una llei com aquesta, de contractes de serveis a les persones, que, de fet, fa un any que està..., més d'un any que està en tramitació parlamentària? No, no és l'única eina. I vull recordar que precisament el que demanava o el que preguntava aquest matí el diputat Carles Riera –crec recordar– al president de la Generalitat en la sessió de control al Govern és quina és la política del Govern; doncs hi ha àmbits estratègics en què el Govern de Catalunya ha recuperat la gestió directa mitjançant una empresa pública: Aigües Ter Llobregat; la de major volum. I teníem altres opcions –teníem altres opcions–, que era tornar a fer una altra concessió, però aquest Govern, també perquè així ho hem anat acordant en aquest Parlament, aquest Govern va dir: «No, no; escolti'm, això hem de passar-ho a gestionar com a govern a través d'una empresa cent per cent pública. I això és el que hem fet. Per tant, la major internalització d'un servei especialment en l'àmbit de l'aigua que s'ha fet a Catalunya l'ha fet aquest Govern recuperant la gestió directa en l'àmbit d'Aigües Ter Llobregat, especialment en un àmbit com és el de l'aigua en què, més enllà de les inversions en infraestructures, que es financen amb el cànon de l'aigua, més enllà d'això, doncs, hi han alguns aspectes, com a mínim l'aigua en alta, que és el cas d'ATLL, que en tenim el coneixement, tenim les capacitats, perquè l'havíem tingut fins l'any 2012 en l'àmbit directe de l'Administració de la Generalitat. Per tant, nosaltres som aquest Govern, el que hem fet la internalització més gran. Però també és cert que hi ha molts ajuntaments, i vostè ho ha dit, que volen portar a terme polítiques d'internalització de serveis, de recuperació, que es troben contractes heretats, que queden aspectes pendents d'amortització d'inversions, moltes vegades contractes amb pròrrogues automàtiques, dificultats de les taxes de reposició. I vostè ha esmentat tota una sèrie de dificultats de les que hi han. Per tant, atès que hi ha aquestes dificultats, i mentre seguim treballant amb una llei de concertació que ja està treballant aquest Govern, i que podem rebre evidentment les aportacions de tots els grups parlamentaris, el que no podem deixar de fer és que aquells serveis que es contracten a tercers deixar-los només amb una llei estatal que, ho repeteixo, prima el preu. I per això nosaltres hem batallat en aquest Parlament precisament, doncs, per avançar en aquest àmbit amb el Projecte de llei de contractes de serveis a les persones; hi insisteixo, per garantir –per garantir– la supervisió de la contractació, per garantir introduir clàusules que permetin la cobertura legal que els falta a molts ajuntaments per introduir clàusules de responsabilitat que incideixin, evidentment, en el que són els plecs de contractació, en relació amb responsabilitat ambiental, en relació amb millora de les condicions laborals dels treballadors i treballadores, en relació amb els plans, per exemple, la introducció de plans d'igualtat de gènere en aquestes empreses. Un dels altres problemes és precisament l'encadenament de subcontractacions i la dificultat, cada vegada que hi ha una nova subcontractació, de vigilar des de l'Administració quines són les condicions en les que s'executa aquest servei. I, precisament, aquesta llei el que fa és donar més capacitat a l'Administració per fer aquesta supervisió, i també més capacitat per resoldre el contracte quan hi han incompliments, també donant capacitat als usuaris per poder intervenir, mitjançant enquestes de qualitat, en la valoració d'aquest servei, que, si és negativa, pot portar a la resolució de la contractació. Per tant, nosaltres hem portat les persones al centre, estem clarament treballant per blindar aquests serveis. I aprofito, evidentment, per dir que aquesta llei no privatitza, aquesta llei no obliga cap administració a externalitzar res, simplement el que fa és que allò que allà es contracta, allò que allà es fa a través d'una gestió indirecta, doncs, es faci amb uns estàndards de qualitat, de supervisió, un control que ara mateix la normativa estatal no dona, i sobretot un pes molt més baix del preu en el que és finalment la puntuació per adjudicar-ho. Ha fet referència a economia social, i jo ho celebro. I jo ho celebro perquè sembla que, pel que hem sentit, no en aquesta interpel·lació sinó en altres posicionaments públics, el fet que hi hagi iniciatives privades en forma d'economia social que puguin participar, col·laborar amb l'Administració en la prestació de determinats serveis és una..., vaja, és entregar-nos al capital transnacional. I és evident que això no és així; és evident que no és així especialment en un país que, com deia, ha construït l'estat del benestar en base a iniciatives també d'àmbit social, d'empoderament ciutadà per construir un estat del benestar quan l'Estat no ho va fer quan li tocava. Per tant, celebro molt que tinguem aquesta interpel·lació, que puguem discutir-ho en aquest àmbit. I estarem, doncs, amatents a les propostes que vostès presentin per poder treballar conjuntament. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. Per a la rèplica, té ara la paraula novament la diputada Maria Sirvent.
Bé, senyor Aragonés, nosaltres també celebrem que puguem debatre sobre aquestes qüestions. Però vostès en lloc d'apostar per la gestió pública dels serveis públics aposten per facilitar les coses al sector privat. I per molt que vulguin posar clàusules socials o afegir d'altres elements que no aporten res nou del que ja tenia establert la normativa estatal, això implica facilitar les coses a les empreses més grans i més poderoses. Així funciona el sistema de lliure mercat pel qual vostès semblen apostar. Miri, la llei Aragonés, la Llei de contractes de serveis a les persones, normalitza la mercantilització dels serveis. I això per nosaltres no és sobirania. I és que, amb el màxim respecte, a nosaltres ens sembla que vostès fan una trampa conceptual important: vostès parlen de serveis públics quan en realitat la seva gestió és privada i el que regula la Llei de contractes de serveis a les persones és la gestió privada. El debat que li estem plantejant és sobre el model. I agraïm que el puguem tenir. Per cert, recordem les darreres enquestes: el 58 per cent de les catalanes aposta per la gestió cent per cent pública dels serveis públics, el 31 pel model mixt, el 58,4 vol acabar amb la concertació sanitària, i només el 23 per cent creu que la gestió privada funciona millor. Hagués estat un detall també, senyor Aragonès, comentar que la internalització de l'aigua va ser un acord al que vam arribar conjuntament la legislatura passada. Per altra banda, no li neguem que el Projecte de llei de contractes de serveis a les persones té mesures que són ben intencionades, però, escolti, tant de bo –tant de bo– sigui una llei anti-Florentino i tant de bo impedeixi l'entrada de les empreses multiservei. Però no ho és ni ho pot ser; no ens enganyem. Perquè posar a competir Florentino amb les entitats d'economia social i solidària no és una llei anti-Florentino, perquè ja tenen molts recursos per tal de guanyar mitjançant ofertes en la dinàmica del lliure mercat. Mirin, han escoltat la xarxa d'economia solidària? Han llegit el que han escrit sobre aquesta llei? Ens demanen que no s'utilitzi l'economia social i solidària com a potencial beneficiària d'aquesta llei, i diuen: «perquè no creiem que beneficiï el teixit d'empreses i entitats de l'economia social i solidària. I a més a més ens diuen: «L'economia social i solidària i el sector públic som aliats a l'hora de posar límits i fer retrocedir el mercat i les seves lògiques mercantilitzadores de la vida. Jo crec que ens hauríem de posar a treballar en aquest sentit. En definitiva, aquesta llei, senyor Aragonès, representa la consolidació i la continuïtat de les polítiques privatitzadores que han anat succeint o que han anat protagonitzant els successius governs de la Generalitat. Vostès pretenen tancar aquest debat únicament i exclusivament amb un debat sobre la gestió privada, i nosaltres volem tenir un debat sobre el model. De fet, aquesta és una de les principals reivindicacions de la plataforma Aturem la Llei Aragonès, que ja està formada per un centenar de col·lectius i organitzacions. Mirin, quan debatem amb el Partit Popular, quan debatem amb el senyor Damià Calvet, doncs, mirin, ens expliquen que defensen un model de gestió privada, i nosaltres com a mínim podem contrastar arguments, però no acabem de saber quin és el model pel qual aposten vostès. Ho veiem amb els fets, però no tant amb les paraules. I ens diran: «Bé, és que ho hem de mirar cas per cas. Però això no és una qüestió tècnica, és una qüestió ideològica, és una qüestió de model. De fet, nosaltres creiem que si vostès apostessin per una gestió cent per cent pública dels serveis, davant les externalitzacions, proposarien i treballarien en un pla d'internalització amb nosaltres; davant del descontrol evident i la impunitat de les empreses, s'avindrien a crear un observatori sobre la contractació pública; davant de la soledat dels ajuntaments i dels poders adjudicadors, doncs, el que faríem és facilitar assessorament i més suport i l'enfortiment d'un sector públic i una gestió pública forts. Estem disposades a treballar per blindar els serveis públics i a tancar la porta a nous processos privatitzadors, i ens agradaria que vostès també hi estiguessin disposats. Estem disposats a expulsar les lògiques del mercat, i també –també– a treballar per trencar la llei d'economia social i solidària que permeti, aquesta sí, explorar fórmules de concertació publicocomunitària i cooperativa. Acabo, president. Senyor Aragonès, si el que volen són uns serveis de gestió cent per cent pública, eficaços, de qualitat i dignes, treballem conjuntament en una llei que prohibeixi que amb els serveis com l'educació, la sanitat o els serveis socials no es pugui fer negoci. Ens hi posem?
Vagi acabant, senyora Sirvent... Gràcies. Per finalitzar aquest punt té la paraula novament el vicepresident.
Moltes gràcies, president. Celebro el to, i celebro el to perquè interpreto que hi ha la possibilitat d'obrir una nova etapa, de passar d'un posicionament dogmàtic, de campanya ad hominem contra membres d'aquest Govern, a un intent de col·laborar, escoltar arguments i passar, doncs, d'una crítica, jo crec, que hem vist –i és una opinió– demagògica a les propostes –a les propostes. Avui vostè n'ha fet, i ho celebro. I ho celebro, que n'hagi fet. Propostes com, per exemple, algunes que de fet vostès..., això és coherent amb el que vostès portaven en el programa electoral –en el programa electoral–, perquè a més ho vam discutir amb alguns dels seus companys i amb vostè mateixa també, quan treballàvem la investidura a principis de l'any 2018: vostès tenien una proposta que era precisament fer les modificacions legislatives necessàries per incrementar els salaris dels serveis que es presten indirectament, dels treballadors, a 1.200 euros. Per tant, modificació legislativa, canviar la Llei de contractació. I això és el que hem fet nosaltres: impulsar una nova llei de contractació. Quan vostè acusa de mercantilització, digui'm una sola privatització que hagi fet aquest Govern, un sol servei que hagi estat prestat amb treballadors públics i que haguem decidit passar-lo a empreses privades, un de sol. No en trobarà cap –no en trobarà cap. Trobarà serveis heretats, trobarà serveis que ja es prestaven per part d'empreses privades, o de cooperatives, o d'entitats del tercer sector. Però no trobarà ni un sol servei amb treballadors públics, funcionaris o laborals, que s'hagi decidit externalitzar. Diu: «Aquesta llei obre la porta a la competència, no?, de les grans empreses, de les filials de l'IBEX 35, amb les cooperatives, amb el tercer sector, amb..., jo hi afegeixo «les petites i mitjanes empreses que presten serveis de proximitat al territori. Però obliden una cosa, que és que, que no competeixen, ara? Que no ens trobem ara que, quan un ajuntament tira endavant una contractació d'un servei perquè té dificultats per internalitzar-lo i que abans prestava una ONG, una entitat del tercer sector, una empresa de proximitat, ara sí que hi entra una filial de l'IBEX 35 rebentant preus? Hem de donar eines als ajuntaments...? Perquè, per cert, els serveis a les persones, contractes de serveis a les persones, el 70 per cent d'aquests contractes es fan per part del món local. Per tant, necessitem donar eines especialment a una administració que no té capacitat legislativa per poder intervenir d'una forma molt més clara i per poder posar unes exigències molt més altes. Per tant, si la seva interpel·lació vol dir que ara obrim una nova etapa de col·laboració en aquest àmbit, ho celebro. Sobre la participació, les propostes d'entitats. El projecte de llei que nosaltres hem presentat en aquest Parlament va tenir una consulta prèvia, abans de començar-se a redactar. Recordo que aquesta llei, que va començar el conseller Romeva, es va començar a redactar davant que ens vam trobar que aquell centre d'atenció primària de l'Escala que sempre havia gestionat una entitat del tercer sector se'l quedava el grup Clece; que ens trobàvem que el servei d'atenció domiciliària de l'Ajuntament de Barcelona, malgrat tota la voluntat que l'ajuntament tenia perquè no acabés en les mans d'una filial de l'IBEX 35, se'l quedava; com també passava en ajuntaments on hem governat conjuntament la CUP i Esquerra Republicana. Per tant, què necessitàvem?, què necessitem? Un instrument legislatiu que doni aquesta força. Per tant, per això vam fer una consulta prèvia, en què van participar entitats. Un cop vam tenir a govern la proposta de projecte de llei, vam fer una audiència pública, que vam rebre centenars i centenars d'aportacions. I, un cop entrat en aquest Parlament, hi ha hagut compareixences d'experts, d'entitats, algunes de les quals legítimament estan en contra de la proposta –legítimament estan en contra de la proposta–, però han vingut a les compareixences davant de la ponència, en la que han participat diputats de pràcticament tots els grups polítics –de fet de tots excepte del seu–, en què han vingut, doncs, precisament a plantejar les seves millores, els canvis que creuen... Per tant, participació, n'hi ha hagut. Nosaltres no som una esquerra dogmàtica; no només el Govern, sinó especialment el partit del que formo part. No som una esquerra dogmàtica, mai ho hem estat. Des del 1931 que som una esquerra heterodoxa, no dogmàtica. I, per tant, entenem –entenem, entenem– que els serveis públics no es poden afrontar des del dogmatisme, que cal no abandonar cap trinxera i que per aconseguir un gran canvi, com el que vostès plantegen, de la internalització total dels serveis públics, que tot sigui prestat directament per l'Administració, no hem d'oblidar els passos petits que hi han. I, si podem millorar les condicions en les que els ajuntaments contracten, ho hem de poder fer; si podem millorar la qualitat del treball, ho hem de poder fer, i, si podem millorar també les condicions dels treballadors dels serveis que es presten indirectament, ho hem de poder fer i és la nostra obligació. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, vicepresident. [[Interpel·lació al Govern sobre les violències masclistes]] [[300-00201/12]] Passam al punt quinzè de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre les violències masclistes, del Grup Parlamentari Catalunya en Comú Podem. Per exposar la interpel·lació té la paraula la diputada Susanna Segovia.
Moltes gràcies. Diputades, diputats, membres de la Mesa, consellera, consellers, doncs, tornem un dilluns 25 de novembre, dia internacional de la lluita contra les violències masclistes, on les protagonistes són les dones. Són les dones assassinades que estaven al cor i al cap de totes les dones que estàvem allà i totes les persones que ens manifestàvem; són les dones que han estat violades, agredides, abusades; són els nens i les nenes, fills i filles de la violència masclista. El 25-N les protagonistes d'aquell dia van ser les dones al carrer, va ser el moviment feminista. Des d'aquest grup volem expressar que no compartim ni l'anàlisi ni l'enfocament que s'ha fet des d'alguns mitjans de comunicació i des d'alguns grups polítics, que diuen que els protagonistes d'aquell dia van ser la ultradreta, amb les seves accions per boicotejar actes de la violència masclista. No ho compartim i no els donarem aquest protagonisme, per molt que sigui la primera vegada a la història que aquesta ultradreta que nega drets fonamentals, que nega els drets de les dones, que nega la violència masclista, pugui fer-ho des de les institucions gràcies, en bona part, als partits com Ciutadans i PP, que els han blanquejat durant tots aquests anys, tots aquests mesos. El moviment feminista, la defensa dels drets de les dones i la lluita contra la violència masclista passen per l'autoorganització feminista. Ara ja fa dos anys que en aquest Govern de JuntsxCat i Esquerra Republicana fan polítiques per lluitar contra la violència masclista. Han sigut dos anys complicats, segur, dos anys sense pressupostos, dos anys amb fortes situacions de repressió, amb una polarització política i una priorització que sovint no respon a les demandes de la gent al carrer. Però també són dos anys en què el que han fet en violència masclista pràcticament és res. I, em sap greu, no puc compartir les seves afirmacions d'aquest matí o de fa quinze dies, quan diuen que fan moltes coses. No, fan poca cosa. Més enllà d'una campanya de violències masclistes, han fet molt poca cosa. I sap per què? Perquè no hi posen recursos. Perquè no hi posen recursos i perquè no ho prioritzen quan fan uns pressupostos, perquè no ho van prioritzar a la proposta de pressupostos que van presentar per al 2019, i ja veurem si hi posen prou èmfasi en la que estan treballant per al 2020 i que n'hem de parlar llargament; però ja els diem que sense una priorització clara en aquests temes a nosaltres no ens hi trobaran, de cap de les maneres. Perquè per passar de les paraules als fets, consellera, calen recursos. Perquè la voluntat política i la prioritat política que vostè diu són recursos. Fa un any vam interpel·lar per aquestes dates –no és que només en parlem quan arriba el 25 de novembre, però creiem que quan arriba el 25 de novembre se n'ha de parlar especialment–, i hem estat revisant el control de compliment de la moció que es va aprovar en aquell moment, i deu ser que no compartim què vol dir un control de compliment de moció, perquè per nosaltres és fer un seguiment d'aquells acords, què és el que s'ha fet en el temps que ha passat, però la resposta que se'ns dona en el control de compliment és tornar a copiar i a explicar el pla que finalment han aconseguit aprovar, i això no és respondre al que es va acordar en una moció, això no és una resposta. Nosaltres entenem que quan per fi, finalment, ja s'ha pogut aprovar i tenen el Programa d'intervenció integral contra la violència masclista 2019-2022, que, com que s'ha fet quatre anys tard, perquè ens hem passat quatre anys sense pla, perquè des del 2015 al 2019 no n'hi ha hagut, doncs, ara que el tenen, ja ho entenc, que n'hagin de presumir i que hagin de treure pit i que cada vegada que poden en parlin, del pla. Però és que no és suficient. És que no és suficient, i per això espero que ara m'expliqui alguna cosa més que aquest pla que ja podem llegir. Perquè a més a més és que és un pla..., és que no hi ha un pressupost global; és a dir, no hi ha una manera de veure on s'estan destinant els recursos que es gasten en violències masclistes. Vostè la setmana passada deia que l'aportació del 2019 de la Generalitat eren 19 i escaig. No hi ha manera de veure-ho, no hi ha manera de saber-ho. Ens hauríem de dedicar a sumar partides, partides, partides, i a bussejar pels informes d'execució pressupostària, per trobar on està això. La veritat, consellera –i ens ha de ser sincera–, és que molta cosa no s'ha fet. Ja es va aprovar fa un any que hi hauria d'haver vuit SIEs en funcionament; acabem l'any i segueixen havent-hi els mateixos que l'any passat. Ara n'han tret uns quants, amb recursos del pacte d'estat, tard i que gairebé es perden, i a més a més utilitzant la via de la subvenció i portant les entitats amb l'aigua al coll per poder preparar en una setmana..., perquè és que, si no, es perdien els recursos. Consellera, preguntes, preguntes molt concretes. Hi ha alguna planificació que quadri els diners que s'estan invertint des de la Generalitat amb els que venen dels recursos del pacte d'estat? I, si és així –perquè nosaltres no ho hem vist, però hi és–, com s'ha fet?, on s'ha fet? S'ha parlat d'això a la Comissió Nacional per a una Intervenció Coordinada contra la Violència Masclista? Perquè existeix, aquesta comissió. Una altra pregunta: quan va ser l'última vegada que es va reunir aquesta comissió que ha de coordinar l'acció de tots els departaments de la Generalitat en la lluita contra les violències masclistes? S'ha reunit algun cop aquest any? S'ha fet una reunió de la comissió tècnica d'aquesta comissió? Es coordinen les campanyes que es fan, per exemple la que ha fet l'Institut Català de les Dones i el Departament de Joventut, que pràcticament tenen el mateix objectiu i el mateix missatge i s'ha fet una per una banda i una per una altra, una amb un logo i una amb un altre? Hi han parlat? Han vist que estaven fent ben bé el mateix o molt semblant? Hi ha alguna coordinació entre els departaments de la Generalitat, que és la feina que hauria de fer vostè com a consellera, en la lluita contra les violències masclistes? Perquè, si hi és, no es nota, no es veu. El que arriba de les entitats sempre és que hi ha falta de planificació, que hi ha falta de recursos, hi ha falta de coordinació, que hi ha improvisació…, només han d'escoltar alguna de les compareixences que hem anat sentint en aquest Parlament arran de la ponència de llei de gossos escorta o les que es van fer ahir en aquest mateix Parlament a l'acte contra les violències masclistes. Les entitats, les organitzacions estan salvant els mobles d'aquest Govern, estan al davant, estan a primera fila, estan a primera línia. I el que s'ha fet des del 2008 és rebaixar de 2 milions a 700.000 euros els diners que reben aquestes entitats. L'Institut Català de les Dones segueix amb els mateixos 8 milions. Els hem demanat repetides vegades que tornin als nivells d'abans de les retallades i, des del seu Govern, ens han arribat a dir que millor que no, perquè no hi ha capacitat d'executar –coses com aquestes. I segueix sense aparèixer en cap de les propostes que es parlen. Consellera, això és voluntat política, és prioritat política. Jo li vull preguntar també quantes vegades ha anat vostè al Consell Nacional de les Dones de Catalunya des que és consellera. [[Pausa.]] Hi ha anat algun cop? Perquè el que ens diuen és que no. [[Veus de fons.]] Bé, doncs, ens estan enganyant, perquè ens diuen que no hi ha anat, i no anar al principal espai on es defineixen les polítiques que es fan de lluita contra la violència masclista i de drets de les dones, em sembla que no és mostrar voluntat política. Ja n'hem parlat aquest matí: la retallada d'1 milió d'euros que ha tret Crític –si no és correcta la informació s'hauria d'anar a parlar també amb els periodistes que l'han tret–, que des del 2009 a ara s'ha reduït en 1 milió d'euros el pressupost destinat als jutjats de violència masclista; s'han reduït trenta-tres persones de les plantilles. Quan començarem a revertir retallades? És una informació que ha sortit aquests dies, és pública. També s'ha parlat aquest matí que Catalunya és el lloc on més ordres d'allunyament es rebutgen. I també s'ha parlat aquest matí quina és la relació que hi ha d'això amb els papers de les unitats forenses que han de donar suport a les víctimes a l'hora de plantejar les demandes i les peticions d'allunyament. Una mitjana de dos mesos per tenir un allotjament en els casos més greus de violència masclista, a vegades fins a quatre mesos; dones i famílies que no tenen una resposta habitacional que els permeti engegar una reparació. No hi ha coordinació institucional amb els serveis d'acollida d'urgència dels ens locals, que sovint tiren de pensions i de pisos, i no saben què fer, perquè no hi ha una resposta des del Govern per atendre aquesta emergència. No hi ha reglamentació dels SIADs ni dels circuits territorials. No s'atén en condicions els fills i les filles i no es fa un procés de reparació de les dones. Pertot arreu fa aigües aquesta resposta. Vam veure, després de deu anys, en les diagnosis que es van fer dels deu anys de l'aplicació de la Llei contra les violències masclistes, tots els forats i totes les mancances que té la xarxa d'atenció, i segueixen sense resposta. Un altre exemple: vostès també parlen dels temes de formació, de sensibilització, de la necessitat des de les escoles i formació al funcionariat. Un dels projectes és el projecte de coeducació. No sé si potser va estar a la Trobada d'Escoles Feministes que es va fer fa uns dies, on precisament hi havia personal de la comunitat educativa, professors, professores, mares i pares i es va parlar d'aquest projecte. Jo li dic el que es va dir: no hi ha informació, no es concreten les accions ni s'assignen les formacions. No saben si disposaran de recursos, al final depèn de l'autonomia del centre; per tant, si la direcció vol, es farà. Això és el que es va explicar allà. Si la direcció no vol, doncs què hi farem. «Bàsicament, és una altra vegada una declaració política amb un pla redactat, això es va dir des del Departament d'Educació. Ho hauria de comprovar i parlar amb les persones que hi van assistir, perquè va ser una de les respostes que van donar. I això just amb les escoles pilot; les que no són ni en aquest programa pilot, ja s'apanyaran. Consellera, la violència institucional és també no donar resposta des de les institucions. La llei de violències masclistes ha d'incorporar aquesta violència institucional. Aquest matí en parlàvem: el present ha de ser feminista, perquè el futur no sigui masclista. I no podem deixar de banda les dones que estan al carrer patint aquesta violència i tampoc les entitats que els estan donant una resposta de primera línia. I sí que li demanaré això, que la resposta, si us plau, pugui ser concreta, ens pugui respondre a les coses que hem preguntat, que no ens faci una altra vegada una enumeració del pla estratègic, perquè és que això ja ho podem llegir i ja en tenim la informació per escrit. I que, si us plau, que puguem sortir d'aquí amb propostes concretes que nosaltres també puguem traslladar. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora Segovia. A continuació, per respondre la interpel·lació, té la paraula la consellera de la Presidència, Meritxell Budó.
Moltes gràcies, vicepresident. Diputada, abans d'entrar en el contingut concret del que és aquesta interpel·lació, permetin-me que també posi en relleu, doncs, la data en la que tractem aquest debat sobre la violència masclista, i que coincideix amb la setmana en la que hem commemorat el Dia Internacional contra les Violències Masclistes. De fet, per commemorar aquest dia es va acordar, es va consensuar un manifest entre les diferents organitzacions de la societat civil, entitats, etcètera i les diferents institucions. Un manifest que aquest any vol commemorar i vol visibilitzar aquesta data i tot el que representa. Un manifest que fa una crida a seguir treballant de manera conjunta i de manera coordinada amb la implicació de totes les administracions i agents socials per tal d'erradicar les violències masclistes i la reparació de totes les víctimes. Un manifest que posa en valor la lluita constant i incansable dels moviments feministes i que reconeix la força, el coratge i la valentia de les dones que es troben en situació de violència masclista, les que l'han superada o les que, malauradament, han estat assassinades. I amb motiu de la commemoració d'aquest 25 de novembre, des del Govern hem engegat la campanya «Ni agressor ni còmplice, aturem les violències masclistes. Una campanya que s'ha engegat amb l'objectiu de reforçar els missatges adreçats als agressors i que situa el focus de la solució de les violències masclistes en la seva responsabilitat i no en les dones que la pateixen. Perquè tota dona víctima de violència masclista sàpiga que no està sola i que no és cap vergonya ni té la culpa de ser víctima de la violència masclista; la vergonya i la culpa l'ha de patir el maltractador i no la víctima. La campanya també destaca el paper de les persones de l'entorn i dels testimonis d'aquestes agressions, ja que davant de les violències masclistes no és possible tenir una postura neutral; la neutralitat davant d'una situació de violència masclista te'n fa còmplice. Perquè les persones de l'entorn formen part de la solució. Perquè a través de la sanció social cap a l'agressor, l'entorn passa a ser un agent actiu en la solució a les violències masclistes. Per tant, apostem conjuntament per una promoció d'un entorn protector, que és aquell que rebutja les violències masclistes i sanciona els agressors. Volia, per tant, començar la meva resposta a aquesta interpel·lació emmarcant aquest Dia Internacional contra les Violències Masclistes. De fet, aquests dies internacionals el que aconsegueixen és que des dels governs es prenguin mesures, però sobretot que els ciutadans i les ciutadanes coneguin millor la problemàtica i, d'aquesta manera, siguin exigents amb l'actuació dels seus representants polítics. Perquè per erradicar aquesta xacra que és la violència masclista hem de treballar totes i tots plegats, des del Govern fins a la societat civil, i cal que siguem capaços de sumar esforços, energies i compromís. I sí, la lluita contra la violència masclista és un compromís ferm d'aquest Govern. I sí, és un compromís de cada minut i de cada dia. De fet, de tots els dies de l'any. Però és veritat que aquest Dia Internacional contra les Violències Masclistes impulsa el debat sobre aquesta lluita, impulsa la sensibilització i dona altaveu. I això també és responsabilitat dels governs. Ara mateix, per exemple, crec que també és molt important i posa més en relleu el fet que hagin presentat aquesta interpel·lació. De fet, senyora Segovia, vostè mateixa en el Ple passat em va fer una pregunta oral sobre violència masclista i, per tant, permetin-me que també li agraeixi que des de l'activitat parlamentària, també des de l'activitat de control i fiscalització del Govern, es pugui impulsar i reforçar aquest objectiu d'aquest dia internacional. Comparteixo, senyora Segovia, la necessitat, però també l'oportunitat de parlar en aquesta cambra sobre la violència masclista i sobretot en aquests dies d'especial sensibilització. I com sap, al mes de juliol, des del Govern, al juliol d'aquest any 2019, des del Govern vàrem aprovar el segon Programa d'intervenció integral contra la violència masclista, que engloba tot l'exercici 2019 fins al 2022. Un programa que està dissenyat per poder ser avaluat de forma continuada. El primer trimestre del 2020 es farà l'avaluació de les actuacions executades aquest 2019 i, d'aquesta manera, podem determinar si aquestes actuacions aconsegueixen donar una resposta efectiva a un dels grans objectius que ens hem proposat, que és donar cobertura a les mancances detectades en els estudis d'avaluació que s'han realitzat en els darrers anys, especialment pel que fa a la Xarxa d'atenció i recuperació integral per a les dones, per als seus fills i les seves filles en situacions de violència masclista. I ho fem, com vostè sap, planificant intervencions concretes a partir dels sis objectius estratègics que emmarca aquest pla integral, i que coneix perfectament i, per tant, no cal que tornem –com vostè deia a la seva interpel·lació– a enumerar, no? Però dir-li que en aquest sentit, i compromesos amb aquests objectius marcats, des del Govern estem treballant conjuntament des de tots els departaments de la Generalitat. I de fet, alhora també assolint objectius concrets marcats des dels diferents àmbits. I si m'ho permeten aquí, doncs, sí que ja li enumeraré accions concretes, com vostè em demanava. En temes d'intervenció en habitatge, perquè som conscients que en l'àmbit de la reparació el tema de l'habitatge és un tema clau. I en això compartim aquesta diagnosi amb vostès. De fet, quan parlem de necessitat habitacional hem de dissenyar polítiques públiques que separin clarament el que significa la urgència, per tant, associada a una temporalitat, de la permanència, o sigui, que és l'allotjament que et permet a posteriori l'arrelament. I, per tant, totes les nostres polítiques han de poder donar resposta a totes dues necessitats: la urgència i la permanència. En aquest sentit, està prevista la creació immediata de cinquanta noves places, que s'afegeixen a les vuitanta-quatre actuals, és a dir, cinquanta dones més i els seus fills i les seves filles a càrrec, que permetran, d'una banda, acabar amb la llista d'espera actual i crear espais residencials per atendre dones que han patit diferentes violències o que es troben en situacions personals que necessiten una intervenció especialitzada. Parlem també de dades de la mesa d'emergència: l'any 2017, es van adjudicar cent dos habitatges a dones víctimes de violència masclista, i l'any 2018, se'n van adjudicar cent tres. I val a dir que a la mesa d'emergència..., amb la incorporació a l'Agència d'Habitatge, pel que fa a la mesa d'emergència, s'ha incorporat una treballadora social especialitzada en violència masclista per tal de poder donar suport a aquelles dones víctimes que arriben a la mesa d'emergència. En temes d'intervenció, la inserció laboral també és un tema molt important en la reparació de la violència masclista, i per tant, diferents intervencions que van en el marc de programes específics d'inserció laboral en dones víctimes de violència masclista, així com també la implementació de figures específiques d'«insertora laboral per als casos de dones de violència masclista. Parlem també d'altres intervencions en l'atenció i la recuperació, com vostè anomenava el SIEs, no? Doncs recordar que el 13 de novembre, és a dir, tal com li vaig anunciar en el darrer Ple, quatre nous SIEs s'han convocat, que és a l'àrea del Vallès, al Penedès, al Bages i al Barcelonès, amb la voluntat per part del Govern de continuar desenvolupant aquesta Xarxa de serveis d'intervenció especialitzada. Parlem també de la millora en la intervenció de filles i fills de la violència masclista, i en aquest sentit, hem incorporat els drets i els interessos de les nenes i els nens –també dels adolescents– en les intervencions amb violència masclista, desenvolupant una atenció específica i especialitzada. Parlem també de protocols de coordinació i de treball en xarxa definits en els SIADs, no? Parlant dels SIADs també, doncs permetin-me, hem aprovat un increment de 500.000 euros pel que fa referència al conveni marc amb els ens locals per a la prestació d'aquest servei. Recordar cent dos SIADs i cinc oficines de l'Institut Català de les Dones que en aquests moments atenen més de vuitanta mil atencions anuals. També hem posat en funcionament el servei d'acompanyament al judici i l'acolliment d'urgència. Però, en aquest sentit, vostè ho deia: recursos, recursos, recursos. Certament, el que hem de poder garantir és que totes les formes de violència masclista s'abordin de manera integral des de les institucions públiques; cal garantir que tots els reptes que tenim sobre la taula es puguin assolir. I, òbviament, això només ho farem sumant esforços i donant una resposta contundent al problema, però també dotant-nos d'aquelles eines necessàries per poder-les dur a terme. I en aquest sentit, emplaçar-los a donar recolzament a aquests pressupostos del 2020 que permetran, precisament, incrementar aquests recursos destinats a la lluita i l'erradicació de les violències masclistes al nostre país, a Catalunya.
Gràcies, senyora Budó. A continuació, és el torn de rèplica de la diputat Susanna Segovia.
Gràcies, consellera. Sobre el manifest: sí, sí... –puc beure aigua?–, sobre el manifest: si ja ho hem dit, si segurament en el plantejament i en la resposta és fàcil. O sigui, nosaltres ja els ho vam preguntar fa temps, si eren un govern feminista, nosaltres creiem que són un govern feminista de discursos, però no de fets. Els fets no ens tradueixen el que es diu en les paraules. Sempre estan parlant dels pressupostos i dels recursos, però és que quan després ens asseiem a parlar de pressupostos i de recursos, allò que diuen no hi és; no hi és, i, a més, ni es veu. O sigui, fa temps que també s'han aprovat mocions aquí que diuen que volem veure clarament una partida clara de quants diners es destinen a la violència masclista. De tot això que vostè està dient que s'està fent, amb quins recursos i des d'on s'està fent. I és que no hi ha manera, però és que, a més, jo li he fet algunes preguntes concretes, que m'agradaria tornar-les a repetir, perquè no són preguntes que surtin del no-res, són preguntes que surten de les trobades que nosaltres tenim amb entitats i amb organitzacions que estan treballant en això, de les compareixences, de les intervencions que es fan en actes públics. Quan es va reunir, per última vegada, la Comissió nacional de coordinació de la intervenció? És que va ser al desembre de l'any passat. És que no s'ha reunit en tot aquest any. Ni una vegada! La comissió tècnica, tampoc. O sigui, l'espai que se suposa que ha de coordinar l'actuació dels departaments no es troba des de fa un any. Per això hi ha campanyes des de Joventut i des de l'Institut Català de les Dones, que fan sense que un sàpiga el que està fent, i el que està fent amb l'altre. I és que això també és el que traslladen les entitats, que no hi ha un únic missatge, que no hi ha una unitat d'acció. Les entitats van presentant una subvenció aquí, presentant una altra proposta allà. Un exemple concret: l'agenda feminista 2030. Doncs, és un programa que finança l'Agència Catalana de Cooperació al Desenvolupament, que deien l'altre dia que per què ho havien de finançar ells. Però, és que a més a més, en la propera convocatòria ha quedat fora de subvenció. O sigui, un programa d'aquest..., d'incidència, d'ODS, que ja m'explicaran si no té a veure amb el que són les línies polítiques, ha quedat fora de finançament. Quina coherència és això? I no pel programa aquest en concret, sinó, exactament, parlen els departaments entre ells de quina és la proposta que es dona per defensar els drets de les dones, des de quins espais es donarà...? Doncs, des d'aquest espai pots incidir en l'agenda 2030, des d'aquest altre, amb habitatge, des d'aquest..., si no es troben per parlar-ne. Com ho poden fer? Vostè ha anat al Consell Nacional de les Dones. Em diu que sí, però és que a nosaltres ens han dit que no, que des que és consellera no hi ha anat, vostè, personalment. Potser m'ho pot dir aquí, davant del faristol, perquè quedi recollit, si hi ha anat o si no hi ha anat, perquè si sí que hi ha anat, jo no tindré cap mena de problema després a passar aquesta informació i a més serà pública i es podrà saber. D'altres temes. Tot el que ha anat parlant d'habitatge i de la mesa d'emergència, doncs, jo entenc, i va bé..., i si per a això serveixen, de veritat, les interpel·lacions i les preguntes que fem aquí, fantàstic. Perquè a vegades sí que és això, que el que es diu aquí, doncs, hauria de servir perquè s'activin coses. Anem a veure quina és la davallada que hi ha a les dones que estan esperant a la mesa d'emergència. Anem a veure com es tradueix el fet que hi hagi una treballadora social. És per no posar massa càrrega sobre aquesta persona en concret, perquè Déu n'hi do la feina que té per garantir que es redueixin els tempos d'espera de les dones que esperen un habitatge. Però és que, a més a més, jo crec que val la pena que anem un pas més enllà, perquè una de les qüestions que sortia en l'avaluació dels deu anys de la Llei violències masclistes, és que és una llei que en el seu moment va ser una llei de grans consensos i de grans avenços, però que deu anys després, entre la manca de desplegament, la manca de recursos i coses que no es van incorporar en el seu moment i que ara es creu que s'han d'incorporar, doncs, és una llei que en algun moment –i ja s'ha aprovat en aquest Parlament, també, diverses vegades–, doncs, s'haurà d'obrir. S'haurà d'obrir i s'haurà de plantejar una reforma. I nosaltres creiem que això qui ho hauria de fer és el Govern, perquè qui té la capacitat de fer un procés participatiu i de construcció de consensos d'una nova llei, evidentment, és el Govern. Però nosaltres no podem seguir esperant, i també ens mourem i també farem propostes. Perquè, com a mínim –com a mínim–, és una llei que hauria d'incloure la violència institucional, que no està inclosa. I és una llei que, com a mínim, hauria d'incloure la violència digital i la violència tecnològica, que tampoc està inclosa. És una oportunitat d'or que tenim totes plegades en aquesta legislatura, que esperem que duri, per obrir un debat i per tornar a posar el Parlament al capdavant de la lluita contra les violències masclistes. El que volem saber és si el Govern estarà disposat a liderar aquesta lluita. Gràcies. [[Alguns aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per tancar aquest punt, té la paraula novament la consellera.
Bé; gràcies, vicepresident. Diputada..., bé, pel que fa a la Comissió Nacional per una Intervenció Coordinada contra les Violències Masclistes, doncs, dimarts que ve està convocada i, per tant, doncs, dimarts que ve hi ha aquesta reunió prevista, la darrera es va reunir al mes de juliol, en la que, òbviament, doncs, hi vaig assistir com a consellera, d'acord? I es reuneix, doncs, com li deia, dimarts vinent, que és el que preveu el propi reglament de funcionament d'aquesta comissió. I, per tant, doncs, dimarts vinent la tenim prevista. En aquest sentit, el darrer Consell Nacional de Dones, el 16 de novembre, vostè m'ho pregunta, no hi vaig poder assistir per motius d'agenda, però, en tot cas, no vol dir que no hi fóssim representats com a Govern i, per tant, que no hi pugui ser jo no vol dir que les representants –veig allà la presidenta de l'Institut Català de les Dones i la directora– està perfectament ben representat el Govern en aquest sentit. Bé, de fet, jo volia respondre també a una afirmació que ha fet vostè en la seva intervenció, que deia que des del Govern se li havia traslladat no demanar més recursos cap a l'Institut Català de les Dones, més recursos d'aquests 8 milions que comentava, per aquesta incapacitat de poder gestionar aquests recursos de més que es prevegin. I, certament, això en cap cas és veritat, i permeti'm que li digui que no només no podem gestionar sinó que des de l'Institut Català de les Dones s'exigeix, es demanen més recursos per poder gestionar, entre d'altres motius perquè tenim suficients queixes, o tenim moltes queixes que no hi ha finançament suficient en els SIAD municipals, i, per tant, des de l'Institut Català de les Dones hi ha aquesta demanda constant, no?, per tal de tenir més recursos per poder dotar, precisament, els SIAD municipals d'aquestes eines que requereixen per també fer front a aquesta lluita contra les violències masclistes. Bé, com li deia, des del Govern, perquè vostè també tornava, no?, a insistir en aquesta descoordinació o en aquesta falta..., miri, jo li puc dir que des del Govern treballem amb una visió integral per tal de poder garantir que totes les violències masclistes s'abordin des de les diferents institucions públiques d'una manera integral. I aquesta resposta integral, aquesta visió integral entenem que no només ha de ser resposta una vegada succeïda la violència masclista, sinó que també la visió ha de ser integral, i en això també estem compromesos com a Govern, ha de ser una visió integral en tot el que és el disseny de polítiques públiques, tenint en compte molt especialment la formació i la prevenció. Creiem que en aquest sentit també és important, i aquesta tasca i aquest compromís per part del Govern també hi és. De fet, nosaltres considerem que no sortirem de la lògica assistencial si no fem més sensibilització i si no fem més prevenció, i en això estem compromesos. I d'una forma molt especial en l'àmbit de l'ensenyament i en l'àmbit de les dones més joves. I quant a les dones més joves, també vull explicar que hem iniciat un nou servei d'atenció presencial a les víctimes de violències masclistes adreçat a aquesta target de joves entre catorze i trenta anys. De fet, vostè parla de molts reptes que tenim i que no acabem d'afrontar, i nosaltres reclamem aquests recursos per poder afrontar aquests reptes. Aquí ens trobarem i tant de bo puguem treballar plegades a millorar tots aquests recursos que ens han de permetre combatre aquesta xacra de la violència masclista i poder dur a terme més accions en aquest sentit. Com li deia, però, nosaltres seguim compromesos a treballar, també, temes tan importants i cabdals, com són la formació, la prevenció i la sensibilització, per tal, també, d'evitar nous casos de violències masclistes. Permetin-me que també li detalli que així, a mode de previsions de cara al 2020, tenim previst, i crec que és important, també, un servei d'intervenció en crisi en casos de violació. Que això encara no existeix. Ja ho fem en els casos de feminicidis, i ara volem engegar, també, aquest servei d'acompanyament a les víctimes de violació, que considerem necessari, important i cabdal. I també un programa de formació especialitzada per a les agressions sexuals als professionals de la xarxa que fan atenció a aquestes persones. Però, com li deia –al final de la meva intervenció i permetin-me que ara hi torni a insistir– per a això ens cal unitat, ens cal fermesa, i ens calen recursos. I estic segura que la voluntat de totes nosaltres passa per aquesta unitat, passa per aquesta fermesa, i també per la voluntat d'aconseguir aquests recursos. I és en aquest punt que insisteixo i que vull fer esment a aquesta necessitat de tenir nous pressupostos, que estic segura que amb la voluntat i amb la responsabilitat de totes ho podrem aconseguir. I permetin-me que acabi la meva intervenció de la mateixa manera que finalitzava el manifest d'aquest dia 25, que és que cridem juntes, que si ens toquen a una ens toquen a totes.
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre la situació política després de les eleccions del 10 de novembre]] [[300-00203/12]] A continuació, passem al punt setzè de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la situació política després de les eleccions del 10 de novembre, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya. Té la paraula, per exposar-la, el diputat Eduard Pujol.
Gràcies, vicepresident. Conselleres, senyores i senyors diputats, consellera Budó: sembla que faci una eternitat del famós 10N, però tot just fa quinze dies mal comptats. El 10 de novembre vam anar a votar, fruit de la tossuderia de l'Estat espanyol de mantenir-se en una enorme inestabilitat. Sense una solució per a Catalunya, Espanya continuarà vivint, continuarà instal·lada en una situació inestable. És així i ho sap tothom. Ara, però, veiem que d'aquest 10N se'n pot derivar un nou escenari que s'ha d'aprofitar. És una oportunitat encara que el PSOE sembli obcecat que descarrili. Han passat coses, passaran coses. És una oportunitat. De fet, estem obligats a fer que en passin, de coses, i a aprofitar-les, encara que la ministra Calvo desafini dient que l'autodeterminació queda fora de tot, i que el gran diàleg que ofereix el Govern espanyol se'n va de cap, de pet a una comissió bilateral, a una comissió dels temps de quan l'Estat i Catalunya negociaven el traspàs de competències. De debò que aquest és el diagnòstic del Govern espanyol? Com se'ls ha d'explicar que ja no estem a l'any 92, l'any olímpic. Com se'ls ha de dir que una cosa era parlar del Cobi, i de la pota nord, i una altra de molt diferent, parlar de llibertats, consellera, i de democràcia, i de la voluntat política de Catalunya. Però estem en un moment massa seriós, massa transcendent com perquè ens quedem novament en actituds només superficials, estètiques, en el joc de sempre, de cada investidura, on és més important semblar que no pas ser. Les actituds de la ministra Calvo són un error, com ho és que el PSOE aprovi la LOAPA digital. És un grandíssim error, el cop d'estat digital que equiparar Espanya amb la Xina és un error. Són errors gravíssims. On són els gestos per afavorir l'apropament? On són? En tot cas, imaginin que Calvo diu el que diu per equilibris interns, que pot ser, vés a saber, per semblar una cosa, i després negociar efectivament amb Catalunya. Per això és important saber si a l'altra banda hi ha algú; algú, però seriosament. Hi ha algú? Si volen fer política, hi haurà política. I, finalment, hi haurà política perquè estem disposats a arremangar-nos, però..., i ho pregunto especialment a la gent del PSOE i del PSC, per què ens ho posen tan difícil? Quan avui el TSJ tomba el decret per obrir les delegacions del Govern de la Generalitat de Catalunya a l'Argentina, a Mèxic i a Tunísia, a què carai juguen? Sí, separació de poders, ja ho sabem, és la cançoneta de la separació de poders. Però algú va portar aquestes delegacions de la Generalitat a la justícia, i aquest algú, saben qui és? Aquest algú és el ministre accionista d'Abengoa, el ministre Pepe Borrell. Algú hi pot posar criteri? Algú..., el Govern de Madrid pot mirar el resultat electoral i entendre el pes real de Catalunya? És important que Pedro Sánchez i el PSOE entenguin que aquesta vegada i el fer política és exactament el contrari que fer màrqueting amb la política. Això ha d'anar de debò. Com diu el president Torra, i ho diu molt ben dit: quanta democràcia està disposada a assumir l'Estat? Pel que veiem, a dia d'avui, molt poca, anem justets. Però hi torno: quanta democràcia estan disposats a assumir? Fer política no és una foto. Això ha d'anar de solucions. Això no va de fer-se una selfie. No volem copets a l'esquena. No volem que ens raspallin a les escales de la Moncloa. Però tampoc volem que ens prenguin el pèl. Catalunya està farta de copets a l'esquena. Això va de buscar, de trobar, això va de solucions. Quan baixaran del burro? Quan abandonaran el no a tot, a tot l'important? La realitat, senyores i senyors diputats, la realitat és cabuda. La democràcia només se salva amb democràcia. Com deia l'advocat Antonio Garrigues Walker, polític de la UCD, inspirador home de centre i liberal, com deia Garrigues Walker, en democràcia el dret a no dialogar no existeix. I per dialogar –també és bo de recordar-ho– es necessita respecte i reconeixement. No són condicions, no s'ho creguin; no parlo de condicions, no parlem de condicions, parlem del mínim raonable que s'ha de donar en qualsevol relació: saber qui tens al davant i que el reconeguis. Com vols parlar amb algú si no el reconeixes? Reconèixer i saber amb qui has de parlar és bàsic, sembla essencial. Estem, però, hi insisteixo, davant d'una oportunitat. Tothom n'ha de prendre consciència. Per tant, consellera, l'hi dic a vostè, però de fet a qui l'hi hauria de dir és a Pedro Sánchez. President Sánchez, deixi de tractar aquesta investidura com si fos una investidura qualsevol, i, sobretot, centri's; tracti aquesta investidura com el que és: una oportunitat per resoldre un problema gros que necessita molta intel·ligència, paciència i sobretot prou «infantillatges. Senyor Sánchez, controli els seus ministres, controli el seu partit, controli les veus que no volen diàleg; no és hora de provocacions, no és moment de 155 digitals, que són una barbaritat. Senyor Sánchez, agafi el telèfon i truqui, mogui's, parli, faci alguna cosa, faci. President Sánchez, prou jugar al gat i a la rata, prou jocs de telèfon, prou jocs adolescents. El telèfon per si mateix no és res, superem-lo i dotem de sentit de diàleg el diàleg. A veure, sembla que el PSOE ens vulgui evitar, però ens trobarem, és llei de vida. Aleshores què? Què ens han de dir? Quina proposta té el Govern d'Espanya per a Catalunya? Dotem el diàleg de contingut, dotem-lo de realitat i, en definitiva, dotem-lo de solucions. Som els de la solució i estem disposats a jugar. Això sí, exigim respecte i que es reconeguin tots els interlocutors. Catalunya és una nació que s'organitza políticament amb un parlament, amb un govern i una presidència del seu Govern, i també amb un sistema de partits. És imprescindible el reconeixement de les institucions pròpies de Catalunya per part del Govern espanyol. Aquest reconeixement passa per davant de qualsevol limitació o de qualsevol censura tàctica. Som qui som, som els que som; per tant, la solució passa pel tot i passa pel tots. És l'hora d'un diàleg sense condicions, que ja ho he dit: l'única condició, però, és que no hi hagi condicions. No és cap contradicció, ho pot semblar, però no és cap contradicció, és el repte de la maduresa que tots ens hem d'autoimposar. Això significa, sense exclusions, que ningú en quedi exclòs, que es reconegui tots els interlocutors. És molt important reconèixer les institucions pròpies del país, les institucions de Catalunya i el seu president, el president de la Generalitat. I des d'un sentit de realisme estricte, de realisme elemental, s'ha de reconèixer l'exili, amb el president Puigdemont, i s'ha de reconèixer la presó amb el vicepresident Junqueras i els consellers Romeva, Turull, Forn, Rull, i també Jordi Sánchez fins fa molt poc president del nostre grup parlamentari. Volem un diàleg de govern a govern. Consellers, consellera, proposin, treballin, sé que ho faran, defensin un diàleg entre iguals, d'igual a igual, de govern a govern, de president a president. I, sobretot, consellera, no perdem mai de vista que això, que el que tenim entre mans és un problema polític que només es resoldrà, que Catalunya només resoldrà votant. Això no va de gent important tancada en habitacions decidint per la resta, això va de molta feina, segurament de discreció, d'equilibris, però sabent que la solució passa per votar, i també per respectar allò que es voti. Hi insisteixo, en democràcia el dret a no dialogar no existeix. Ens hem de fer forts en aquesta idea: sense diàleg no hi ha democràcia. Però encara li diré una altra cosa, aquesta adreçada al Govern espanyol. Volem diàleg útil; la mentida i el trilerisme no serveixen ni serviran. El 2007 Rodríguez Zapatero, el Pinotxo de Ferraz, es va equivocar [[remor de veus]] ; que Pedro Sánchez en prengui nota: aquesta vegada no se'n sortirà amb un «apoyaré i tres somriures. Estem escamnats, i gat amb aigua tèbia en té prou. I un avís, també, a navegants, veient que en les últimes hores tot el que ha fet el PSOE ho hauria pogut fer perfectament el PP: «ojo, «ojo amb els Excels, «ojo amb els calendaris, «ojo amb els tradicionals números d'escapisme electoral del PSOE, «ojo. President Sánchez, sigui valent i tingui sentit d'estat, perquè a Catalunya el sentit d'estat el tenim tot. Tenim una oportunitat. I volem diàleg, i volem negociació, i volem solucions útils, de govern a govern i amb tots els que hi hem de ser. Moltíssimes gràcies. [[Aplaudiments i remor de veus.]]
Ordre. [[Forta remor de veus.]] Per respondre la interpel·lació té la paraula la consellera Meritxell Budó.
Bé; moltes gràcies, vicepresident. Senyor Pujol, diputat, diputades, diputats, començo aquesta segona interpel·lació compartint una afirmació que de ben segur també podria ser una conclusió a la situació política actual, i és que es confirma que l'Estat espanyol és ingovernable d'esquenes a Catalunya. Però el més greu d'aquesta situació no és el fet del que passés el 10 de novembre, sinó que portem ja massa temps així, portem massa temps així, tant que potser, com vostè deia, ens hem de preguntar si prefereixen continuar autobloquejant-se abans que desbloquejar el conflicte polític amb Catalunya. Però certament aquesta interpel·lació que avui em fa també interpel·la la greu situació que vivim, no només a les institucions, sinó també pel que fa referència a la situació dels presos polítics i exiliats i del conjunt de la ciutadania, i al que aquesta repressió ferotge del Regne d'Espanya suposa sobre els drets més fonamentals a les persones i com a poble; una repressió i una regressió que provoquen una crisi que sens dubte va més enllà de les nostres fronteres i que afecta una Europa que fins ara ha quedat massa en silenci davant de les violacions dels drets humans per part d'un estat membre, en aquest cas de l'Estat espanyol, tal com afirma el Grup de Treball de les Nacions Unides sobre la Detenció Arbitrària en el seu dictamen, on també constaten que el referèndum està permès i que els processos de participació ciutadana són expressions legítimes de l'exercici de la llibertat d'opinió i d'expressió. I per preparar aquesta interpel·lació també he volgut repassar amb molta atenció tot allò, doncs, que es va manifestar en aquest mateix hemicicle durant el Ple del debat de política general i en el Ple de resposta a la sentència, a les condemnes de l'U d'Octubre. Voldria centrar la meva resposta a la seva interpel·lació també en aquell objectiu que teníem, comú, de pau, de llibertat i d'autodeterminació, i en com des de les institucions podem fer un pas endavant, en com podem trobar una estratègia comuna des de les nostres institucions d'autogovern, partint de la base que només amb les institucions no ho aconseguirem, partint de la base que la força i el motor també són la gent d'aquest país. I hi hem d'estar a l'alçada; les institucions hem d'estar a l'alçada del que ens demana la gent i hem de saber escoltar, hem de saber escoltar i també hem de saber interpretar les dades que tenim i que, per exemple, ens posen a disposició, com és el cas de l'enquesta òmnibus que va dur a terme aquest 2019 el CEO, uns resultats que ens interpel·len a tots, sense excepció, i molt especialment aquells que busquem la solució al conflicte, i no em refereixo només als grups independentistes. Les dades ens demostren que, a la línia de repressió, una gran majoria dels ciutadans, gairebé el 70 per cent, consideren que l'empresonament i l'exili dels polítics catalans és injust, i alhora que un 64 per cent considera que s'han reduït les llibertats individuals i col·lectives i els drets fonamentals a Catalunya aquests dos darrers anys. I són dades del mes de juny, abans de que es conegués aquesta injusta sentència, dades que ens han de fer reflexionar i també ens han de fer reaccionar. I, si no en teníem prou amb aquestes dades que teníem, doncs també tenim les dades del GESOP, que ens diu que el 86 per cent dels electors catalans i el 70 per cent dels electors espanyols veuen com l'única sortida al conflicte polític existent entre Catalunya i Espanya és a través del diàleg. I tot i això, i tot i tenir clar que la majoria de la ciutadania d'aquest país reclama el diàleg, reclama una solució política a allò que és un conflicte polític, reclama retornar a la política allò que és un conflicte polític i deixar de judicialitzar-la, malgrat això, hi ha qui encara a dia d'avui ni tan sols és capaç de fer el gest de despenjar el telèfon. Però malauradament som conscients de que en aquest sentit –en aquest sentit– la política espanyola probablement està més influenciada pel pes d'una història d'un malentès imperi colonial i que això és del tot incompetent amb l'exercici del diàleg..., és més, diria que és del tot incompetent amb la voluntat de diàleg, potser degut a allò de que els imperis no fan concessions sinó que imposen condicions. De fet, podem veure aquesta mentalitat en la incapacitat espanyola d'arribar a acords per formar governs de coalició. De fet, a dia d'avui això encara no s'ha produït a l'Estat espanyol. El Reino de España, de fet, avui és l'únic gran país europeu que no ha tingut mai cap govern de coalició en l'època moderna. I això també posa en evidència l'absolut fracàs del sistema polític espanyol. I nosaltres el que hem de fer, el deure que tenim amb la gent del nostre país és precisament posar en relleu, posar en valor el sistema polític català, és a dir, la nostra voluntat de buscar diàleg, de trobar consens i d'arribar a acords. I aquest és el valor de la política catalana. De fet, en aquests darrers dies de la sentència hem pogut veure com des de la premsa internacional es posa també en relleu aquest fracàs i aquesta incompetència del Reino de España en la solució del conflicte polític existent amb Catalunya. I tot i que les institucions europees guarden un silenci vergonyós amb l'excusa de mal pagador que es tracta d'un conflicte intern, tot i que el grup de treball de les Nacions Unides ho ha criticat, també és cert que cada vegada més polítics i líders europeus alcen la seva veu en favor de la nostra causa; polítics de diferents països i de diferents famílies ideològiques. Permetin-me citar casos com el de Tiago Barbosa o el de la socialista Ana Gomes, dos polítics en aquest cas portuguesos i que afirmen que Madrid està matant la democràcia. I si seguim amb exemples socialistes europeus, d'un altre país, cito també les paraules de l'eurodiputat eslovè i antic president del Parlament d'Eslovènia, quan deia que lamenta «la conclusió dràstica del procés polític, aquesta decisió no comportarà certament una solució a la qüestió catalana; crec que el Tribunal de la Unió Europea i dels Drets Humans decidirà el contrari, o d'altres diputats que han escrit a la premsa danesa sobre que els conflictes polítics no poden o no s'han de resoldre mitjançant la violència contra els electors o l'empresonament de polítics, tal com ha fet l'Estat espanyol. I segurament recordaran un grup de senadors francesos que van signar per la llibertat dels presos i les preses polítiques, sis d'ells del Partit Socialista francès. O del Parlament de Flandes. Potser per això –potser per això–, notícies com la d'avui, d'aquest tancament de l'obertura de les tres noves delegacions del Govern de Catalunya en aquest cas a Mèxic, a l'Argentina o a Tunísia, perquè mentre alguns es fan els sords, alhora, també ens volen muts. Però no podran, no podran callar-nos ni tenir-nos muts, i el Govern de Catalunya seguirà fent la seva feina i aquest Govern seguirà complint els seus compromisos. Nosaltres ho tenim clar: volem avançar i volem dialogar. Nosaltres no ens hem aixecat, com a govern, de la taula del diàleg, i reclamem aquest diàleg necessari entre el Govern espanyol i el Govern català; un diàleg que passa inexcusablement perquè en aquesta taula que representa els dos governs hi puguin seure els dos presidents, el president del Govern de l'Estat espanyol i el president del Govern català. Per tant, reclamem que aquesta taula de diàleg sigui una taula encapçalada pels dos presidents. Estic segura, senyor Pujol, que també, si li fes dues preguntes, compartiria amb mi..., sobre els següents fets. Estaria d'acord en manifestar que cal procedir a una revisió en profunditat de les relacions entre Catalunya i Espanya en el marc europeu? I si li pregunto si estaria d'acord amb manifestar el convenciment de que els ciutadans i les ciutadanes de Catalunya hauran de decidir lliurement sobre qualsevol proposta de canvi substancial de les relacions entre Catalunya i Espanya, acordada entre les institucions catalanes i espanyoles, a través d'un referèndum en el qual es plantegi una pregunta clara, a la qual s'hagi de respondre de forma inequívoca acceptant o rebutjant el programa sotmès a consulta, o si li pregunto..., aquests dos punts que li acabo de plantejar, li diré una cosa: aquests punts no els he escrit jo; aquests punts són el que està escrit literalment en el programa electoral del PSC al Parlament de Catalunya l'any 2012. I permetin-me també recordar les paraules del president Torra en el debat de política general, per acabar: el president Sánchez va dir al president Torra, va reconèixer, en la primera reunió que va tenir a la Moncloa, que hi havia un conflicte polític que tan sols es podia resoldre realment per les vies polítiques. És per això que varen seure a parlar i a Pedralbes es va arribar a parlar de seguretat jurídica sense esmentar la Constitució. Per això es va establir una comissió d'exploració del diàleg. Ja ho veu, la paraula que més repetim per part del Govern de Catalunya: diàleg, diàleg i diàleg. I, per tant, demanem que, d'una vegada per totes, per part de l'Estat espanyol, hi hagi qui respongui a l'altre costat i ofereixi aquest diàleg tan necessari per resoldre políticament el que és un conflicte polític entre l'Estat espanyol i Catalunya. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyora consellera. Entenc que no hi ha rèplica del diputat. [[Interpel·lació al Govern sobre les oportunitats perdudes per al teixit empresarial]] [[300-00206/12]] Per tant, passam al punt dissetè de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre les oportunitats perdudes al teixit empresarial, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. Per exposar-la té la paraula el diputat José María Cano.
Gracias, señor vicepresidente. Voy a intentar volver el debate al siglo XXI. «Consellera, esta interpelación gira en torno a algo que nos preocupa y mucho, y son las oportunidades perdidas por el tejido empresarial a lo largo de todos estos años de procés. Hoy, señora «consellera, le voy a hablar de uno de los grandes consensos –este sí– de la sociedad catalana, pienso que el más grande, y es el de que el procés no ha beneficiado en nada a Cataluña; hace todo lo contrario: nos está haciendo perder grandes oportunidades de mejora social y de mejora económica. Señora «consellera, hoy quiero hablarle de todo aquello que los datos macroeconómicos no nos presentan con claridad pero con el tiempo, si no ponemos remedios, acabarán apareciendo. Le quiero hablar del coste social y económico de las oportunidades que estamos perdiendo y que otros territorios, tanto del resto de España como del resto del mundo, lícitamente están aprovechando. «Consellera, usted sabe que estamos en plena desaceleración económica, que puede ser la antesala de una recesión económica. Son muchos los retos y amenazas a los que se enfrenta la economía española, y por desgracia la mayor debilidad de la economía catalana en estos momentos es su Govern, son ustedes. Y por mucho que algunos de los grupos de esta cámara intenten mirar hacia otro lado ante las evidencias, uno de los pilares básicos de una economía próspera es un ecosistema político y legislativo estable. En democracia, el govern no puede ser el principal problema para sus conciudadanos, no debe ir en contra de sus propios intereses. En democracia no tiene cabida un govern amenazador y dispuesto a saltarse las leyes. Porque, además de romper la sociedad, genera inseguridad jurídica y genera inestabilidad, que es una de las peores amenazas que tiene la economía. Otro de los pilares de un buen govern, desde el punto de vista económico, es que cuide sus mercados. Un buen govern de la Generalitat debe representar a todos los catalanes, no solamente a la mitad, y no debe dedicarse ni a decir falsedades, ni a intoxicar, ni a faltar al respeto de los ciudadanos; no debe ni calumniarlos ni llamarlos fachas, ni franquistas, ni antidemócratas, ni represores, simplemente por no comulgar con sus ideas del siglo XIX. Y por otra parte un buen govern no puede dedicarse en exclusiva a un solo tema, como hacen ustedes, cosa reconocida por el propio president: él y todos los que él escoja tienen una dedicación del 99 por ciento al procés. Les aseguro, «consellera, que a mí y a mis compañeros nos encantaría debatir con ustedes sobre globalización, sobre digitalización, sobre robotización o sobre innovación, pero lamentablemente este Govern no está preparado para todo eso; ustedes están en un estadio anterior. Se dedican a un solo tema, provocando una pérdida de oportunidades por el camino, porque dedicarse en exclusiva al procés implica no dedicarse a mejorar la sanidad, no dedicarse a mejorar la educación, ni la economía, ni las infraestructuras. Y es evidente que no respetar el ordenamiento jurídico, no respetar a tus conciudadanos y dedicarte en exclusiva a dividir no beneficia en nada ni a la sociedad ni a la economía catalana. Y a pesar de ello nos han vuelto a sorprender: cuando pensábamos que no podíamos ir a peor, dan un paso más. Ahora son un govern radical, que va de la mano de los radicales. Es un govern del «apreteu, apreteu. Es evidente que en un país democrático los cargos públicos no van a cortar carreteras en su coche oficial. ¿Por qué? Porque son gente responsable y saben que cortar carreteras implica impedir que los trabajadores lleguen a sus puestos de trabajo, implica impedir que los ciudadanos hagan su vida normal –que puedan ir al médico, llevar a los niños al colegio–, implica impedir que las mercancías lleguen a su destino, lo que provoca cierres de plantas de producción que suponen decenas de millones de pérdidas, como bien sabe, y ponen en peligro los puestos de trabajo. «Consellera, me gustaría saber su opinión sobre estas cuatro características del Govern que usted representa, y se lo digo sinceramente, con la esperanza de que usted no esté de acuerdo con todo ello. Y a estas cuatro características se le unen otras dos características tradicionales de los governs de la Generalitat, como son la corrupción –que, por mucho que lo intenten, no nos van a acallar y vamos a denunciar siempre a sus amiguetes del 3 per cent– y la mala gestión. Solo pensar que han llegado a generar 80.000 millones de deuda pública nos pone los pelos de punta. Y es que todo es en lo que se ha convertido el Govern: en el despilfarro, la corrupción, la mala gestión, el egoísmo y la pérdida de oportunidades. Pongamos algunos ejemplos, todos de sentido común. Hacen perder oportunidades a los catalanes, a los autónomos y a las empresas, descuidando nuestro principal cliente. ¿Y cuál es nuestro principal cliente? Pues nosotros mismos, España. Miren, Cataluña compra al mundo para vendérselo al resto de España. La realidad es que la economía catalana está especializada en la venta interna: más del 35 por ciento de la producción la vendemos dentro de nuestras fronteras. Y tenemos un superávit de 18.000 millones de euros, que es el que compensa nuestra balanza comercial negativa con el extranjero. Por lo tanto, aquellos a los que menosprecian con sus declaraciones y sus actuaciones son los que permiten que tengamos una balanza comercial positiva. Sin ellos, las cosas nos irían mal. Y ustedes, para recompensarles, quieren levantarles una frontera en pleno siglo XXI. Supongo que usted ya lo conoce, pero vendemos más a Aragón que a Francia o a Alemania; vendemos más a la Comunidad Valenciana que a Italia; vendemos más a Castilla y León que a todos les Estados Unidos. ¿De verdad piensa la señora «consellera que están cuidando ese mercado? ¿De verdad usted está ayudando a los autónomos y a las empresas catalanas en sus relaciones comerciales con el resto de España? Y desde el punto de vista de otra de nuestras principales fuentes de riqueza, el turismo, quiero preguntarle, «consellera: ¿cuántos turistas y visitantes del resto de España han decidido no visitarnos ante sus desmanes? Yo le doy un dato: en octubre el descenso de las visitas a Cataluña del resto de España fue del 10 por ciento. Y cada vez son menos compatriotas y cada vez nuestros compatriotas se quedan menos días en Cataluña. Nuestros mayores tampoco quieren venir: las reservas del Imserso con destino a Cataluña se han reducido en un 40 por ciento, y tendrán que redistribuir las plazas para poderlas cubrir. La realidad social es que mucha gente no quiere venir y otra tanta se quiere ir, huyendo de ustedes. Y es que los conciudadanos que nos visitan vienen a estar tranquilos y, si pueden, a pasarlo bien; no quieren ni ver arder contenedores, ni que les corten las carreteras, ni que vean playas con cruces, ni que les suelten su matraca política insolidaria del «Espanya ens roba. ¿Cuántas oportunidades se han perdido, «consellera? Pasemos a otro sector: la industria. La industria de nuestra comunidad autónoma tiene un peso de casi el 21 por ciento del PIB. Y solo la industria relacionada con el automóvil ya representa el 10 por ciento del PIB; una industria del automóvil que tiene encima de la mesa grandes retos: el Brexit, los aranceles por la guerra comercial entre China y Estados Unidos, la electrificación de los vehículos, las emisiones cero, la desaceleración económica... Y en Cataluña añaden otro lastre: ustedes. Y han sido los directivos de las multinacionales de la industria automovilística los que se han atrevido a levantar la voz estos días ante tanta insensatez, levantar la voz ante su genial idea de cortar las carreteras para impedir que los suministros llegaran a sus plantas, paralizando la producción y provocando decenas de millones de euros de pérdidas. Y fíjese, «consellera: le he dicho «levantar la voz, porque las decisiones ya las estaban tomando desde el Uno de ctubre. A partir de ese día tuvieron que empezar a tomar medidas y dar poderes a sus directivos para que tomaran el control en defensa de sus compañías. Y por eso, señora «consellera, no quieren reunirse con ustedes en Alemania; ya tuvieron suficientes reuniones con sus directivos después del caos que generaron a partir del 1 de octubre. Y eso son pérdidas de oportunidades: implica replantearse sus decisiones de inversión, y valoran optar por modernizar las plantas que tienen en otras partes de España, buscar proveedores fuera de Cataluña, instalar sus nuevas plantas fuera de Cataluña... Y todas estas posibles decisiones, «consellera, son pérdidas de oportunidades. Implica reducir la creación de puestos de trabajo. Y eso ante un mercado laboral que tampoco pasa por un buen momento. Mantenemos un paro de dos cifras, muy similar al resto de España. Este año ya se han visto afectados más de cinco mil trabajadores por expedientes de regulación de empleo, lo que supone un 51 por ciento más que en el 2018. Se han disparado las causas de despido en los juzgados. En lo que va de año llevamos más de mil quinientos concursos de acreedores. Y según la Encuesta de Población Activa, la industria catalana destruyó más de quince mil empleos entre septiembre de 2018 y septiembre de 2019. Y el procés no suma, «consellera –no suma. Ir de la mano de radicales cortando carreteras, boicoteando comunicaciones, hablando mal de nuestro país, malgastando sin presupuesto, dedicarse en exclusiva a levantar una frontera en pleno siglo XXI, no suma. Y ¿sabe una cosa, «consellera? Hay muchos que no pueden levantar la voz como lo hacen los directivos de las grandes multinacionales. El 95 por ciento del tejido empresarial catalán está formado por autónomos y pequeñas empresas, y ellos no pueden levantar la voz mientras ven los contendores arder a la puerta de sus comercios, mientras ven cómo sus trabajadores no pueden llegar a sus puestos de trabajo o ven cómo bajan las ventas en sus tiendas o no entran clientes en sus bares y restaurantes. Para todos ellos, «consellera, esa pérdida de oportunidades implica no poder llegar a final de mes. Por eso, «consellera, con esta interpelación pretendo que nos dé su visión sobre todas estas oportunidades perdidas por el tejido empresarial y, sobre todo, qué va a hacer al respecto. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre a la interpel·lació té la paraula la consellera d'Empresa i Coneixement, Maria Àngels Chacón.
Moltes gràcies, vicepresident. Consellers, consellera, diputat... Molt bé, continua la pel·lícula que vostès insisteixen a reproduir. És molt irònic, realment, que Ciutadans parli d'oportunitats perdudes, quan són els primers en escampar un discurs catastrofista de l'economia catalana. Ens parlen d'oportunitats perdudes els de «l'economia s'enfonsa? Vostès són un mal prescriptor de l'economia del país, només la saben llegir en negatiu. Són especialistes a sembrar dubtes sobre el teixit productiu català. Estan segurs que volen que l'economia catalana progressi? O els agradaria com pitjor millor? Doncs a mi sempre em trobaran al davant, dedicada a vendre els actius d'aquest país, per molt discurs negre que faci Ciutadans. I a mi sempre em trobaran explicant Catalunya en positiu. El que fa perdre oportunitats és la repressió econòmica que vivim a Catalunya des de ja fa temps, també, i en tenim alguns exemples: el reial decret de 6 d'octubre, que incita al trasllat de seus socials; un dèficit fiscal crònic; la manca d'inversions en infraestructures; els majors costos energètics que tenim; el nivell, el baix nivell d'execució de pressupostos... Miri, tingui clar, senyor diputat, que el que espanta els inversors són aquests elements que els acabo d'esmentar. Quan un grup inversor vol materialitzar un projecte, demana com estan les infraestructures, s'informa sobre els costos energètics, s'interessa per la formació acadèmica dels ciutadans de la regió, entre moltes altres coses. No vull ni pensar si vostès estiguessin al capdavant del Catalonia Trade and Investment: hi hauria una porta d'entrada i una de sortida, perquè no voldrien, no tindrien cap mena d'intenció de retenir els inversors. Per tot plegat, si vostès estiguessin al nostre costat reclamant el que reclamo, aniríem millor. L'hi diré d'una altra manera: si vostès s'haguessin implicat en la governabilitat d'Espanya per damunt de les inversions en rodalies, del Corredor Mediterrani i una millor execució pressupostària, ens aniria molt diferent. Davant els discursos catastrofistes que ens acaba d'esmentar, li donaré xifres, perquè veig que, per molt que les anem repetint, no queden, no acaben de quedar, aquestes xifres. Miri, a Catalunya el creixement del PIB ha estat, aquest any 2018 –l'any passat–, per damunt de l'Estat espanyol i de l'eurozona. El segon trimestre –aquestes sí que són dades d'aquest any de l'economia catalana– va créixer un 2 per cent interanual, creixement superior al conjunt de l'eurozona, igual a la del conjunt de l'Estat espanyol. L'economia catalana té una base industrial que supera –vostè ho ha dit– el 20 per cent i compleix les demandes fetes per la Unió Europea. La producció industrial va créixer l'any passat un 0,8 per cent. El volum de negoci de la indústria va créixer un 3,4 per cent. El creixement de la inversió industrial el 2018 ha estat d'un 9,6 per cent. L'ocupació a la indústria va créixer un 6,1 per cent. Més xifres en positiu. L'ocupació als sectors d'alta tecnologia va augmentar el 2018 un 6,6 interanual. La base d'empreses de Catalunya s'està ampliant. Segons el Directori Central d'Empreses, Dirce INE –Instituto Nacional de Estadística, aquestes no són dades que ens inventem–, l'1 de gener de 2018 el nombre d'empreses amb seu a Catalunya va créixer en 9.385 empreses, va passar de 608.981 a 618.366, un 1,5 per cent més. Catalunya concentra el major nombre d'empreses amb seu a l'Estat espanyol, amb un 18,5 per cent, seguida de la comunitat de Madrid; ho torno a repetir: Catalunya concentra el major nombre d'empreses amb seu a l'Estat espanyol, amb un 18,5 per cent del total. La creació neta de societats aquest 2018 ha estat de 15.699. El primer semestre d'aquest 2019 s'han creat 10.243 societats mercantils, un 3,3 per cent més que el mateix període de l'any 2018. En termes acumulats, el primer semestre de 2019 s'han dissolt 1.162 empreses, un 2,8 per cent menys que l'any passat. Les exportacions catalanes van créixer un 1,1 per cent respecte al 2017, un rècord per vuitè any consecutiu. Catalunya lidera les exportacions al conjunt de l'Estat espanyol, un 25,1 per cent de les exportacions totals. El 2019, de gener a setembre, aquest any, les exportacions catalanes creixen un 2,9 per cent respecte al mateix període de 2018. Catalunya lidera el nombre d'empreses exportadores regulars a tot l'Estat espanyol, amb un 33,3 per cent. En total, tenim 8.632 empreses estrangeres establertes a Catalunya; vol dir un increment del 22 per cent en comparació amb dades del 2016. Més de mil empreses d'aquestes són tecnològiques. Catalunya ha captat 23.000 milions d'euros en els darrers cinc anys, un 45 per cent més que al període anterior. Catalunya lidera la capacitat d'inversió estrangera industrial; això vol dir plantes de producció i llocs de treball, inversió estrangera industrial, amb un 30,3 per cent del total. Catalunya l'any 2018 va ser la tercera regió a Europa occidental en nombre de llocs de treball creats per a projectes d'inversió, i ha superat territoris com l'Île-de-France o Renània del Nord-Wesfàlia, superada només pel sud-est d'Anglaterra i d'Irlanda. Tenim rècord de projectes d'inversió gestionats per Acció. La despesa en recerca i desenvolupament a Catalunya va pujar un 5,6. Les sol·licituds de patents europees doblen les patents sol·licitades a l'Estat espanyol. Catalunya treu un 2,7 per cent dels fons d'innovació europeus i representa només un 0,5 per cent de la població. Catalunya lidera el repartiment de fons Horizon 2020 de l'Estat espanyol. Catalunya és la regió d'Europa que atreu més recursos d'innovació en aquest sentit. Som líders en congressos internacionals. I el creixement del nombre de turistes... Vostè ens comentava: «El nombre de turistes s'ha vist reduït pel que fa a turistes de l'Estat espanyol. Expliqui tota la pel·lícula, perquè ha quedat més que compensat per l'arribada de turistes estrangers, que ha augmentat en aquest primer període, en aquest primer semestre..., no, fins a agost, un 0,6 per cent. La despesa mitjana –i això sí que és important– ha crescut un 6,6 per cent. No ens interessa tant el nombre de turistes com els recursos que deixen a la nostra economia. Per què li he recitat tot aquest conjunt de xifres? Doncs per compensar un relat, per compensar un relat que no se sustenta en realitats, sinó en discursos, com deia, catastrofistes. Em parlava de debilitat del Govern català. Parlem de la debilitat del Govern espanyol, eh?, en aquestes tres eleccions que ja portem? El que busquen les empreses que volen invertir és un ecosistema competitiu, i aquí a Catalunya el troben. Em parlava vostè de llenguatge, vostès, que tot el dia estan parlant de comandos i golpistas? En aquest llenguatge al que vostè feia referència, no m'hi haurà sentit parlar. Parla de debats sobre digitalització i internacionalització. Benvinguts. M'hagués agradat molt que quan presentàvem, per exemple, els plans d'internacionalització o les barreres, la supressió de barreres a la internacionalització, haguessin fet també les aportacions, ens ho haguessin comentat. Em trobaran cada dia que vulguin per parlar sobre aquests temes. Ens parla també de la indústria de l'automoció i que no ens han volgut rebre. Miri, jo parlo amb Volkswagen, parlo amb SEAT, parlo amb Nissan, cada setmana, i si ens hi volem reunir ens hi reunim, no tenim cap mena de problema. On basa que no ens han volgut rebre? Primer, no hi ha cap necessitat, ara, d'anar-hi; però hi tenim interlocució regular. Si vol li dic cada quan ens truquem, o parlem, o ens reunim. No digui aquestes coses que no són certes, perquè realment el que estan és contribuint a sembrar, doncs, el caos. Parlen també de que tot el mal que es genera a l'economia ve pel procés. En la segona intervenció, d'aquí a poc, en el segon torn de rèplica, li explicaré què perjudica realment l'economia catalana i on m'agradaria trobar-los a vostès. Gràcies.
Gràcies, consellera. Per a la rèplica té la paraula el senyor diputat José María Cano.
Gracias, vicepresidente. Mire, «consellera, yo le hablaba de lo que aportan ustedes a la economía catalana. Que la economía catalana es fuerte, que es dinámica, ya lo sé; pero ¿qué aportan ustedes a la economía? Porque escuchándola a usted me parece que al final me van a vender que el procés se va a estudiar en Oxford y en Harvard como una de las mejores ideologías para subir y para que una economía sea próspera. «Consellera, yo quiero trasladarle dos ideas y una reflexión. La primera, como en el cuento, decirle que el rey está desnudo. «Consellera, usted se rodea de directores, directoras, secretarios, secretarias, y de sus compañeros diputados, la inmensa mayoría de ellos con lazo amarillo y alabándola. Y cuando va a algunos actos tiende a rodearse de palmeros que le dicen lo bien que hacen las cosas y lo buena que es una ideología del siglo XIX que pretende levantar una frontera entre conciudadanos. Pero el mundo real no es así. El mundo real no es el de la «consellería ni el de los grandes eventos. Del mundo real también son todos aquellos autónomos y pequeñas empresas a las que ustedes perjudican con sus acciones y con sus declaraciones, aquellos que saben lo que le cuesta levantar la persiana porque nunca han vivido de las subvenciones, ni de la Administración, ni de la política; aquellos a los que les cuesta llegar a final de mes; aquellos que sufren o tienen un familiar con dependencia; los que tienen un problema de conciliación cuando no pueden llevar a los niños al colegio porque les han cortado una carretera; aquellos profesionales del transporte que se han visto atrapados en sus cortes de carretera; todos aquellos que están en paro y a los que la pérdida de oportunidades les afecta. Piense cómo se sienten cuando nos quedamos sin la Agencia Europea del Medicamento o cuando alguien opta por otra ubicación de sus plantas de producción, ante la inestabilidad y la inseguridad jurídica. Por eso yo le aconsejo que, cuando esté rodeada de su grupo del lazo y de los palmeros, baje a la Tierra y piense en todos esos ciudadanos. Piense que si el presidente de una multinacional está preocupado por su cuenta de explotación ante el corte de carreteras, imagínense cómo están todas esas familias a las que les cuesta llegar a final de mes. Tenga en cuenta que más de la mitad de las familias catalanas tienen dificultades para llegar a final de mes. Piense que el 87 por ciento de los contratos que se firman cada año son temporales, es trabajo precario. Y piense que la tasa de pobreza en el trabajo es de más del 12 por ciento; tener trabajo ya no es garantía de tener una vida digna. Piense, en definitiva, que es muy probable, como le decía, que el rey esté desnudo. Y la otra idea que le quería transmitir es que usted solo quiere mirar al mundo y darle la espalda a su país, a España, pero eso no es recíproco; el mundo no le corresponde. Mire, el mundo no nos mira, pero el resto de España sí. El mundo es muy grande como para preocuparse de los cuentos nacionalistas. Porque, por mucho que ustedes estén intentando comprar voluntades en el extranjero, ha sido en vano, un total despilfarro, una fiesta que pagamos entre todos para ver al señor Bosch en Washington dando un espectáculo bochornoso, recogido solo por TV3. Pero sí que hay quien nos mira. Los que les miran son nuestros conciudadanos, son los que viven en Cataluña y los que viven en el resto de España, es decir, los que sí que están unidos desde el punto de vista emocional, social y económico. Y no solo les miran: también estamos preocupados y padecemos sus insensateces, sus cortes de carretera, sus boicots, sus listas de buenos y malos catalanes, sus intentos de quitarnos un pasaporte, de decirnos qué es ser un buen catalán... Y del mundo en sí los que nos miran son los que tienen intereses en Cataluña, y nos miran con preocupación, y preparados por si tienen que tomar decisiones; decisiones que para ellos son tan solo números, números de su cuenta de explotación; una cuenta de explotación que ustedes han perjudicado con sus ocurrencias y con sus cortes de carretera. Y tenga muy en cuenta que para nosotros y para el resto es el pan y la prosperidad. No se olvide de eso, señora «consellera. El otro día, en su comparecencia en la Comisión de Empresa, veía con tristeza cómo sus compañeros de partido y de gobierno se reían de las intervenciones y preguntas que le hacía mi compañero y portavoz de Empresa; y se las hacía con buen criterio, desde el conocimiento, desde la experiencia. Pues esa es una imagen clara de lo que está pasando en Cataluña. Personas como los treinta y seis diputados que tiene Ciudadanos, personas que han dado un paso al frente para servir a sus conciudadanos, personas con formación –abogados, economistas, médicos–, que saben lo que es trabajar fuera de la política y de la Administración, y que se enfrentan a una guardia pretoriana de fervientes seguidores del procés, capaces de perjudicar y engañar a los catalanes para satisfacer sus deseos. Mire, «consellera, nosotros seguiremos trabajando para todos los catalanes, para los que ustedes no ven también, y seguiremos denunciando todas sus barbaridades. Defendemos y planteamos una alternativa para que podamos vivir en una Cataluña próspera, libre de nacionalismos, dentro de una España reformada y una Europa fuerte. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per a la rèplica té la paraula la consellera d'Empresa i Coneixement, la senyora Maria Àngels Chacón.
Senyor vicepresident... Diputat, miri, primer de tot, el to. Parla vostè del to en aquella compareixença. Si mai he faltat el respecte a algú o en el to no he estat adequada, li demano que m'ho digui, perquè crec que no és cert. Parla vostè de que entre els seus companys diputats hi ha gent que ha viscut fora de la política. Entre els nostres grups també, i servidora també. He estat molts anys al sector privat, sé el que costa treballar, sé el que són els autònoms, sé el que és el dia a dia de l'economia i sé perfectament que la nostra economia està integrada en més d'un 95 per cent per petites i mitjanes empreses. Per això estem fent gestió a nivell estratègic de l'economia productiva. Em parla del llaç. Sí, sí, portem un llaç groc. Portem un llaç groc perquè les coses que passen són realment molt greus, i tenim tot el dret a portar un llaç groc. I tant, que el portarem, mentre no es reverteixi aquesta situació de vulneració de drets i llibertats. [[Aplaudiments.]] I això no ens incapacita per gestionar excel·lentment el que ha de ser la nostra economia productiva. No té res a veure..., no intenti associar que només ens preocupem pel llaç groc. El que no podem fer és fer com si no passés res a nivell de vulneració de drets democràtics. Mirin, jo els demano també..., em parlava... Escolti, en el dia a dia hi han molts reptes. Ens preocupa sobretot aquest nou context global que vostè esmenta: com s'adapten les nostres empreses, els nostres autònoms, les petites empreses –perquè les grans ja ho fan soles–, a aquesta economia de la indústria 4.0. Abans-d'ahir estàvem llançant el programa Proacció. Sap què és aquest programa? Doncs són cupons per tal que les empreses petites..., ajudar-les a la sensibilització i a la diagnosi: com poden integrar totes aquestes noves tecnologies, que per a molts d'ells són estranyes –blockchain, intel·ligència artificial, etcètera–, en la seva estratègia. Precisament pensant en el dia a dia de molta gent que no té ni els recursos ni el personal adequat per definir estratègies, per això estem pensant i actuant a nivell «macro i a nivell «micro. Ja sabem que el seu camp de visió es troba molt limitat a una sola qüestió: preservar la unitat d'Espanya, al preu que calgui. Intenti ampliar una mica el focus, si us plau. Vivim, vostè ho deia, en un context global. Haurem de pensar com de competitius som en aquest context global. Estem impulsant, com li deia, moltes campanyes d'actuació en aquest dia a dia del nostre teixit empresarial. Els pregunto jo ara: ens podem posar d'acord en defensar l'economia productiva catalana?, o prefereixen seguir parlant d'un discurs catastrofista? Ens acompanyaran a reivindicar que es tiri endavant, d'una vegada per totes, el Corredor Mediterrani? Ens hi ajudaran? Hi estaran al costat? Denunciaran amb nosaltres el dèficit fiscal crònic de Catalunya? Estaran al costat dels interessos de l'economia catalana per reivindicar la gestió autònoma dels ports i aeroports? Això ajudaria també a la competitivitat del nostre país. Miri, vostès han d'escollir. Volen realment apostar pel progrés de la nostra economia productiva o volen seguir instal·lats en aquest discurs catastrofista, de pèrdues i fuga d'empreses? Miri, per fuga, per pèrdues, la dels diputats que té el seu partit al Congrés espanyol. Gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. [[Interpel·lació al Govern sobre l'educació a temps complet]] [[300-00204/12]] El divuitè punt de l'ordre del dia és la interpel·lació al Govern sobre l'educació a temps complet. Per presentar-la, en nom del Grup Parlamentari Republicà, té la paraula el senyor Bernat Solé.
Bé, molt bona tarda. Conseller, vicepresident, diputats, diputades. Bé, ens diu l'informe de Save the Children, presentat fa pocs dies aquí mateix al Parlament, ens diu el següent: «Els espais educatius dels zero als tres anys poden servir de llocs d'integració per a les diferents necessitats de les famílies i dels infants, perquè són sovint el primer contacte personal que es té amb ells. I també ens diu el següent: «A Catalunya, alguns d'aquests centres, tant escoles bressol com espais familiars, comencen a incorporar la perspectiva educativa en components dels àmbits dels serveis socials i de la salut. Això ajuda a tractar les necessitats de les famílies d'una manera integral, incorporant, per exemple, elements que facilitin l'atracció de famílies en situació de risc. I per fer-ho possible ens proposa quatre elements: en primer lloc, una coordinació a nivell de planificació i de treball en xarxa de tots els agents educatius d'un municipi o d'un territori; programes i projectes conjunts amb tots els actors que formen part de l'oferta educativa d'un municipi; col·laboració amb altres serveis, col·laboració entre l'escola, col·laboració entre les entitats que donen serveis extraescolars, entre les entitats esportives, entre el mateix Ajuntament, i, finalment, integracions físiques de serveis en un mateix lloc, és a dir, aquells serveis que s'ofereixen en un lloc replantejar-los per integrar-los, per exemple, a dins de l'escola. Són reptes que el present que tenim avui ens planteja i cada cop amb més intensitat. L'aprenentatge, a dia d'avui, no és ni únic ni unidireccional; l'aprenentatge avui està concebut en xarxa, té necessitat d'estar concebut en xarxa. Els espais, els temps estan entrellaçats; no tenim uns espais limitats, no tenim uns temps limitats, sinó que tots s'entrellacen i s'interrelacionen. De fet, l'educació no acaba ni molt menys quan acaba l'horari lectiu; els nostres infants reben educació més enllà de l'escola i, de fet, qualsevol moment i qualsevol espai és font d'entrada de continguts. De fet, eduquem sempre, eduquem a tot arreu, i no només de continguts; eduquem en emocions, eduquem en autoestima, eduquem en aprenentatges de reivindicació personal, etcètera, etcètera. I, finalment, l'educació no s'acaba en una edat determinada, sinó que l'educació ha d'estar concebuda al llarg de tota la vida. Aprendre; aprendre a ser; aprendre a viure; aprendre a sentir; aprendre a compartir; aprendre individualment i aprendre en equip; aprendre del que ens envolta; aprendre de nosaltres mateixos; aprendre dels altres o aprendre dels qui ja han après; aprendre el que interessa o aprendre a saber aprendre. Aquestes són les moltíssimes dimensions que pot tenir un procés d'autoaprenentatge, en un món cada cop més globalitzat, en un món cada cop més interconnectat. Un altre document, en aquest cas, un document elaborat per la Fundació Jaume Bofill i la Federació de Moviments de Renovació Pedagògica. Ens parla dels ecosistemes educatius i ens diu que els ecosistemes educatius són aquells entorns d'aprenentatges connectats dins i fora del centre escolar, amb l'objectiu d'unir elements formals i no formals, elements escolars i comunitaris, i els agents diversos amb cultures diverses. I ens recorda que cap agent educatiu, tampoc els centres escolars ni els seus professionals, que en tenen molta part, però no exclusivament, poden resoldre en solitari aquests reptes educatius d'avui. Anem a posar un exemple: Martí, setze anys. Es lleva a les set del matí per arribar a les vuit a l'institut. Fa sis hores i mitja seguides de classe; se li fa llarg i no sempre se sent plenament motivat; li costa identificar els seus interessos en allò que li expliquen. De fet, és dimarts, i els dimarts no toca bàsquet; si fos dimecres no en tocaria un cop, sinó que en tocarien dos, a les deu al gimnàs de l'institut amb uns companys i unes cistelles i a les sis de la tarda al pavelló amb uns altres companys i unes altres cistelles. Amb un únic espai i coordinant l'escola i l'oferta educativa, probablement el Martí i els seus companys practicarien bàsquet un sol cop amb els mateixos companys i probablement molts dels companys que més enllà de l'escola no solen practicar cap tipus d'esport. Aquest és un dels molts exemples que podríem plantejar en aquesta mirada educativa a temps complet. Una mirada educativa a temps complet que ens planteja situacions com, per exemple, patis oberts durant el cap de setmana, més enllà de l'horari lectiu; biblioteques que s'obren al matí per a l'escola i que s'obren a la tarda per al barri; pavellons esportius compartits sigui per la mateixa escola, pels centres educatius o sigui pels usuaris del municipi; cuines i menjadors utilitzats, per exemple, pels alumnes al migdia i per fer tallers de cuina, per exemple, per als joves migrats sols sense referents familiars a la tarda; escoles de música integrades a dins el mateix centre educatiu, per què no; acompanyaments des de l'escola i connectar-los amb les activitats extraescolars. I aquí un reguitzell més d'experiències. Unes experiències que molts dels ajuntaments d'aquest país ja les estan posant en pràctica; de fet, l'Aliança 360 és un dels moviments que aglutina bona part d'aquests ajuntaments i bona part d'aquestes experiències. Però tot això per a què, realment? Ens hem de fixar quins són aquells objectius que nosaltres volem assolir amb aquest model de mirada en educació a temps complet. Un primer objectiu: la lluita contra la segregació escolar. Si precisament enfoquem l'educació en aquesta mirada 360 és precisament perquè tothom pugui tenir accés amb les mateixes condicions a les activitats extraescolars. És evident que no tots els alumnes fan la mateixa oferta educativa més enllà de l'horari escolar i, per tant, hem de lluitar perquè aquesta segregació cada cop desaparegui. De fet, hem d'evitar que es repeteixin aquestes realitats socials, que les mateixes famílies portin els seus fills a les mateixes activitats extraescolars a les quals ells van assistir quan eren joves; hem de trencar aquests estereotips. Un altre objectiu: la millora del desenvolupament personal. Obtenir factors educatius més enllà del centre educatiu el que fa és potenciar la diversitat dels alumnes, potenciar els seus interessos, potenciar les seves aptituds, a partir d'un model de coneixements pluridisciplinaris, i, sobretot, generar motivació personal. Un altre objectiu: la continuïtat en un projecte educatiu. Allò que passa a una escola no pot quedar tallat a les quatre i mitja quan l'alumne surt de l'escola. Si un alumne ha arribat trist a l'escola per una situació determinada familiar, no deixa d'estar trist a les quatre i mitja; aquelles activitats que continuen la seva activitat extraescolar han de ser coneixedores d'aquesta situació. Per tant, ens cal una interrelació entre tots aquells agents que participen en l'educació de l'infant. L'espai migdia, per exemple. El que no té sentit és tenir un alumne a una escola i que l'espai migdia plantegi un projecte totalment diferent del que hi ha en aquesta escola. I això no ho dic perquè no sigui així; en moltíssimes escoles l'espai migdia està integrat en el mateix projecte educatiu de l'escola. Un altre element imprescindible, un objectiu imprescindible: que la societat, que les famílies identifiquin l'escola no només com aquell espai on es transmeten coneixements, on els seus fills van a educar-se, sinó com aquell punt de trobada on passen coses, on passen coses a nivell social, on passen coses a nivell cultural, a nivell de formació, etcètera, etcètera. Noves oportunitats. L'escola no ha de deixar de ser visitada quan acabem l'etapa escola. Avui dia l'aprenentatge s'ha de plantejar no de zero a vint, sinó de zero a tota la vida i, per tant, l'escola pot ser aquesta font d'entrada de coneixement i de formació continuada. I, finalment, un altre objectiu: l'optimització d'equipaments. Hi ha molts municipis que no poden tenir una sala d'equipaments, per exemple, un pavelló esportiu per a l'escola i un altre pavelló esportiu per al municipi; el més fàcil és posar d'acord les dues administracions i que siguin compartits. Què ens cal per assolir això? En primer lloc, connectar el temps lectiu amb el temps no lectiu. En aquests moments els horaris en molts centres educatius responen a una lògica pedagògica basada en les matèries; el que demanem és una certa flexibilitat en aquests horaris per tal que aquelles opcions extraescolars puguin integrar-se en el projecte educatiu de centre. Més elements que cal connectar: els acompanyaments. Moltes vegades aquells infants que deixen de fer les activitats extraescolars és perquè quan surten de l'escola estan sols i ningú els acompanya a aquestes activitats extraescolars; per tant, hem de fer possible que això sigui una realitat. I, finalment, tal com he dit –se m'acaba el temps–, la coordinació entre administracions. Sabem que es fa, sabem que el departament ha arribat a acords amb municipis per tirar endavant equipaments. Des del grup parlamentari que represento li transmeto això, conseller, li transmeto aquesta voluntat, aquesta predisposició a arribar a acords, i que els equipaments i tot allò que fa referència a l'educació dels nostres infants, siguin de titularitat de la Generalitat o siguin de titularitat municipal, estiguin plenament coordinats. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Per respondre a la interpel·lació té ara la paraula el conseller d'Educació, el senyor Josep Bargalló.
Gràcies, vicepresident. Diputats, diputades. Diputat interpel·lant, vostè ha basat el seu plantejament en dos elements fonamentals: primer entendre l'educació com un fet comunitari. L'educació ja no és exclusivament un fet acadèmic, com havia estat tradicionalment, tampoc un fet escolar, com havia evolucionat a partir de la renovació pedagògica de les darreres dècades del segle XX; avui dia l'educació és un fet comunitari. I el segon element que vostè també ha centrat és aquest fet comunitari que és l'educació només pot desenvolupar-se correctament a partir de la corresponsabilitat. De la corresponsabilitat amb agents, però fonamentalment de la corresponsabilitat entre l'autoritat educativa, que a casa nostra és el Departament d'Educació del Govern de la Generalitat, i el món local. I vostè també ha plantejat uns objectius. No tindré temps de comentar-los tots, em centraré fonamentalment en tres. Primer, la lluita contra la segregació i l'aposta per la inclusivitat, també en allò que és comunitari –també en allò que és comunitari. En segon lloc, bastir un projecte educatiu coherent en un mateix territori; això pot ser en una ciutat, un barri, en ciutats d'un nombre concret, la mateixa ciutat, i en alguns llocs, territoris més amplis que una ciutat, i en algun lloc, la comarca. En fi. Jo, per exemple, vaig visitar la setmana passada una experiència novedosa que és una zona escolar rural integrada, en la qual s'integra una ZER tradicional, la ZER Montsant - Serra de Prades, la primera ZER que va existir a Catalunya, amb un nou institut-escola, l'institut-escola Montsant. No hi havia fins ara cap experiència d'aquest tipus, i en la qual hem integrat en aquesta ZERI, en aquesta zona escolar rural integrada, també aquells ajuntaments que no disposen d'escola de la ZER, però que porten alumnes a la ZER institut-escola, perquè la corresponsabilitat l'hem d'oferir també a tots aquells ajuntaments que forneixen d'alumnes aquests centres. Dir que, en aquest cas, aquesta novetat experimental que està funcionant molt bé de la ZER Montsant - Serra de Prades. I això només es pot fer, com deia, perquè hi ha un projecte educatiu coherent, i aquest projecte educatiu coherent és fonamental. I, en tercer lloc, l'optimització de recursos i d'equipaments. I nosaltres fa quinze anys, en la nostra primera etapa en el Departament d'Educació, vam justament crear, només arribar, les oficines municipals d'escolarització, que era el primer senyal evident que hi havia elements de l'educació que, sense corresponsabilitat amb el món local, no funcionarien. I a continuació, a partir del Pacte nacional per a l'educació, vam establir aquest concepte de corresponsabilitat, que posteriorment va aparèixer de manera ja jurídica a la LEC. Una de les coses que vam fer fa quinze anys també va ser la creació dels plans educatius d'entorn, una iniciativa de cooperació entre el Departament d'Educació i el món municipal que tenia com a objectiu l'èxit de l'alumnat, i, en aquell moment, amb especial atenció als sectors socials més fràgils i vulnerables. Tot i que posteriorment els plans educatius d'entorn van deixar de ser una prioritat del departament, i ara ho tornen a ser, en aquests moments tenim 128 plans educatius d'entorn en cent nou municipis, que impliquen gairebé 1.300 centres i més de 400.000 alumnes, i que cobreixen el 98,58 per cent dels centres d'alta complexitat, deixant els centres dependents del Consorci d'Educació de Barcelona a banda, perquè tenen una realitat comunitària diferent; per tant, que abasten gairebé tots els centres d'alta complexitat. L'avaluació que en podem fer, tot i el daltabaix pressupostari que han tingut els plans educatius d'entorn, és molt positiva, perquè han contribuït a corregir la correlació negativa entre el percentatge de graduats d'un centre educatiu i l'alumnat d'origen estranger, i han reduït la diferència entre la mitjana dels graduats dels centres d'alta complexitat i la mitjana dels graduats de tot Catalunya. Per tant, aquest primer objectiu dels plans educatius d'entorn ha resultat positiu. Però, a més a més, se n'hi han afegit d'altres. De la mateixa manera, vostè esmentava el programa Educació 360, impulsat per la Diputació de Barcelona inicialment, que és un programa que té objectius similars, i en el qual el departament hi col·labora, i que, a més a més, diguem-ne, estableix finalment una xarxa única de col·laboració entre el món local i el Departament d'Educació. Per això, hem impulsat en aquest curs un pas nou per als plans educatius d'entorn, el que en diem els plans educatius d'entorn zero-vint, perquè els plans inicials no acollien les llars d'infants i no acollien els ensenyaments postobligatoris de caràcter professionalitzador o de caràcter de règim especial. I aquest és un instrument nou per impulsar aquest model educatiu cooperatiu i que creiem que, a més a més, servirà per aconseguir aquells objectius que vostès esmentaven. Els primers cinc municipis on hem implantat aquests plans educatius zero-vint, que podríem dir que és la segona fornada dels plans educatius d'entorn o la resituació dels plans educatius d'entorn a la realitat social i econòmica actual, són els municipis d'Esplugues de Llobregat, l'Hospital de Llobregat, Ripoll, Sant Vicenç dels Horts i Tàrrega. Estem treballant ja amb altres ajuntaments, com ara Cornellà, per al curs vinent fer nous plans educatius d'entorn, amb un pressupost previst que doblaria la inversió actual en aquests aspectes. Als plans educatius d'entorn, que tenen aquesta perspectiva comunitària, s'hi ha d'afegir altres aspectes que vostè comentava i que també serveixen pel treball comunitari i per la lluita contra la segregació. Per exemple, els horaris. Tot sovint s'analitzen els horaris només des de la perspectiva laboral o de la perspectiva de la conciliació de certes realitats familiars, però els horaris també poden ser un motiu de segregació, també ho poden ser: tancar l'escola a certes hores o a partir de certes hores pot fer que aquell alumne que si no té un espai educatiu obert no té un espai de treball educatiu es vegi desemparat, mentre que aquell altre alumne que a casa seva té aquest espai pot utilitzar-lo. I això és segregador, per exemple. Els horaris han de tenir en compte també l'espai de migdia, han de tenir en compte les necessitats educatives de l'alumne. A aquest alumne que vostè deia, el Martí, que surt de casa a les set del matí i hi arriba a les cinc de la tarda, li hem d'afegir una altra cosa –el Martí, que pot ser de la Vall de Lord perfectament, perquè els alumnes de la Vall de Lord que fan tercer i quart a Solsona fan aquest horari. Doncs el Martí, entre les set i quarts de sis no menjarà calent. I això també és un motiu de segregació; territorial, en aquest cas, però que és una segregació important també. Perquè el Martí està creixent intel·lectualment, neuronalment i físicament. I tenim un alumne que està creixent que l'estressem, perquè té un munt d'hores de classe compactades, i que no menja calent. I això, hi insisteixo, és un efecte negatiu per a ell com a persona en desenvolupament, però té una càrrega de segregació territorial, evidentment. I no la podem permetre, ni la segregació per gènere, ni la segregació per realitat socioeconòmica, ni la segregació per entorn familiar, ni la segregació per tecnologia a casa, ni la segregació per territori. Hi ha també un altre element molt important, que són els espais. Per un cantó, l'espai com a tal –l'espai com a tal. Evidentment que el treball comunitari no és el mateix segons quin tipus de pati hi ha a l'escola, i no és el mateix si el pati està obert només en horari escolar, o està obert en horari comunitari, o està obert només en dies lectius, o està obert tot l'any. Aquesta optimització d'espais és, com vostè ha dit, la biblioteca –no pot ser que tinguem biblioteca escolar en un municipi que no té biblioteca pública i no esdevingui pública la biblioteca escolar; és estúpid–, o és les pistes esportives, o és el poliesportiu... I tornem al començament: només podrem arribar a una optimització d'espais i a uns horaris correctes des d'allò que vostè apuntava: entendre l'educació com un element comunitari i entendre el seu desenvolupament a partir de la corresponsabilitat entre les autoritats educatives i el món local. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. No sé si hi ha prevista rèplica... Senyor diputat? [[Pausa.]] D'acord. [[Interpel·lació al Govern sobre el despoblament rural]] [[300-00205/12]] Per tant, passaríem al dinovè punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre el despoblament rural, presentada pel Grup Parlamentari Republicà. Té la paraula la diputada Irene Fornós per exposar-la.
Gràcies, vicepresident. Consellera, conseller, diputades i diputats, he estat donant moltes voltes a com podia encarar esta interpel·lació sobre el despoblament del món rural, i és que la veritat crec que recordant gairebé cada vegada que he comparegut darrere d'este faristol ha estat una de les meues reivindicacions i n'he parlat en moltes ocasions en debatre temes vinculats al món rural. I és que el despoblament rural acaba sent motiu de moltes altres polítiques dutes o no dutes a terme, i que tots els diputats i diputades també en tenim la nostra responsabilitat. Esta interpel·lació que faig avui, evidentment, la dirigixo a la consellera Jordà, consellera del Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, qui lidera aquest àmbit i qui en té les màximes competències. Però avui crec, i crec que ho faig una vegada més, que també és necessari interpel·lar-vos a tots els presents perquè també tingueu en compte en totes aquelles comissions en les que participeu, en totes aquelles polítiques que impulseu i que treballeu en els diferents àmbits en els que esteu, com poden acabar afectant ja sigui positivament o negativament el despoblament del món rural del nostre país. Aquest, com s'ha dit tantes vegades, és un tema transversal, i no pot ser només cosa d'aquelles que formem part de la Comissió d'Agricultura, que, a més a més, segurament la majoria són diputats procedents de territori i de pobles del món rural. I aquesta no hauria de ser la concepció. De ser així, crec que estem tots molt equivocats. Sense el món rural no hi ha món urbà, i als ciutadans del món urbà els hi depenen moltes, moltíssimes coses de com de fort, sa i actiu estigui el món rural. Som lo que mengem, també ho vaig dir en una altra intervenció, i la majoria dels productes dels que ens acabem alimentant els proporciona el món rural –i com més rurals són, segurament més bons seran–, però també molts altres recursos que necessitem, com l'aigua, energies renovables que acabem moltes vegades havent d'ubicar en les zones rurals. En definitiva, defensar el món rural i lluitar contra el despoblament és lluitar pel model de país que tots volem: un país equilibrat, on no tothom pot viure al món urbà, la qual cosa no és sostenible, i on cal dotar de recursos i d'eines el món rural. Voldria centrar la meua intervenció en aquell despoblament que més conec i visc, el despoblament que patim a les Terres de l'Ebre, sense menystenir ninguna de les zones del país que també el patixen, com el Pirineu o altres comarques de Catalunya, i que segurament molts dels aquí presents també el coneixeu, com és el cas, en aquest cas, de la diputada i alcaldessa de Vilanova de l'Aguda, la Montserrat Fornells, alcaldessa d'un municipi format per cinc nuclis urbans, per cinc poblets, i que no arriben a 199 habitants, i que, segurament, com dic, en primera persona ho viu, i patiu, i des d'aquí li vull fer un reconeixement per la tasca de supervivència que un dia rere l'altre segurament està fent per combatre'l. Tornant a les Terres de l'Ebre, segons l'Idescat, la població de Catalunya i la de les Terres de l'Ebre sembla que seguixen sendes diferents: les Terres de l'Ebre fa sis anys que perdem població; mentre que la taxa de creixement poblacional a Catalunya és positiva, la de les Terres de l'Ebre és negativa. Com ja és de costum, les Terres de l'Ebre, com també passa en altres zones del país, perden pes demogràfic respecte al conjunt de Catalunya. La comarca de la Terra Alta és la comarca que més població perd tant de les comarques de l'Ebre com de tot el país. Des de l'inici del segle, ha sofrit una pèrdua del 5,79 per cent. Però, com hem dit, també hi ha altres zones del país que segueixen el llistat, com les comarques lleidatanes de l'Alt Urgell, l'Alta Ribagorça, les Garrigues, la Noguera, el Pallars Sobirà, el Ripollès o, a la província de Tarragona, també igualment a les Terres de l'Ebre, la Ribera d'Ebre, el Baix Ebre, la Conca de Barberà o el Priorat. Des del Grup Republicà, creiem que aquest tema ha de ser el més transversal possible, i sempre hem apostat per aquesta opció. És per això que ja en la darrera legislatura la consellera Meritxell Serret va impulsar la creació d'una taula interdepartamental per abordar aquesta problemàtica i fer front al despoblament rural del nostre país. Malauradament, com tots saben, l'aplicació del 155 va fer decaure la legislatura i, per descomptat, també totes aquelles polítiques que s'estaven duent a terme des de les diferents conselleries. És per això que avui celebrem que ara la nostra consellera d'Agricultura, la Teresa Jordà, hagi tornat a reprendre el camí, i és una de les prioritats, i, com sabem, hi posarà totes les ganes i tots els esforços i la màxima implicació. Una taula que, com ja sabem, ja s'ha posat en funcionament, i ho celebrem, i ja tingut unes tres sessions, i en la que, tal com ens comentava també a la darrera compareixença de la Comissió d'Agricultura el senyor Luz, president d'Arca, que hi va comparèixer per explicar-mos totes aquelles accions que fan des dels grups d'acció local per reforçar el desenvolupament econòmic del món local..., també s'hi han incorporat, així com també la Fundació del Món Rural, fent esta taula, no?, més transversal i més àmplia possible. I aquí sí que vull aprofitar per fer-li un prec a la consellera i demanar-li que en la mesura de lo possible també estigui inclosa en aquesta taula la recentment –però molt potent– creada Associació de Dones del Món Rural i Marítim. Les dones del món rural són un dels pilars indispensables per poder assegurar la supervivència al món rural, un fet que crec que tots pensem que és més que evident pel que és l'arrelament al territori. Però calen també aquelles mesures d'igualtat d'oportunitats dintre del món rural, no només en aquelles activitats conegudes com pròpiament vinculades a l'agricultura, la ramaderia o la pesca, sinó també en aquelles altres activitats o serveis dels que ha de poder disposar el món rural per poder fixar la gent al territori, homes i dones, i evitar el despoblament dels pobles i a la vegada poder atraure també altra població que busca el món rural per viure. Estes coses passen, per tant, per aquesta visió transversal que reclamem i defensem per poder frenar el despoblament rural. I cito algunes demandes o visions compartides amb un alcalde d'un poble de menys de sis-cents habitants que hi ha al Baix Ebre, l'Enric Adell, alcalde de Paüls, un dels pobles d'alta muntanya que tenim al territori, ja que una de les seves principals preocupacions és no perdre més població al seu municipi, que durant els darrers anys ha passat de 599 habitants a 547 i que ha tingut un augment de la població major de seixanta-cinc anys de 167 a 193. És per això que també rebem amb alegria notícies com la de la incorporació de joves al sector agrari en el període 2015-2018, que ha crescut en un 60 per cent. I sabem que part d'aquest augment ha estat gràcies a eines posades en marxa pel Departament d'Agricultura, Ramaderia, Pesca i Alimentació, com els ajuts a la primera instal·lació de joves agricultors, la formació a escoles agràries de Catalunya o el projecte Odisseu, impulsat en aquest cas també pel departament de joventut i també amb la col·laboració dels grups d'acció local, amb la finalitat de recuperar i retornar el capital humà format a les universitats a les zones de les que en són origen. I és que, com hem comentat, és imprescindible la implicació de tots els agents per fer aquesta transició i fer-ho des d'aquesta transversalitat tan efectiva entre centres de formació, empreses locals, ajuntaments i administracions, i impulsant projectes i jornades com les que precisament enguany es faran a Paüls, el municipi del qual us parlava. Unes jornades també recolzades pel DARP. Una jornada a la qual, l'any passat, va tenir l'oportunitat de participar en la que es va fer a Aguilar de Segarra, i en les que també participen Fundació del Món Rural, Arca, la Direcció General de Joventut, les diputacions, el DARP, i en les que jo en dic «els imprescindibles, per la seva presència, la seva essència i les seves aportacions: la gent dels «Munixic i també l'Associació de Micropobles de Catalunya, amb l'objectiu de treballar contra el despoblament rural tenint en compte que una de les principals dificultats que es troben els pobles petits és la pèrdua de població i la necessitat de crear, sobretot, oportunitats per a la població jove, i evitar així també les desigualtats que hi ha entre joves del món urbà i els joves del món rural. I és que en el món rural també s'hi poden fer moltes altres coses i totes aquestes altres tampoc tenen per què passar pel turisme, sinó que també hi ha d'haver espai per a moltes altres activitats econòmiques, però que això, com diu l'alcalde de Paüls, fan falta bones infraestructures, tant a nivell municipal i comarcal, com també connectades a les grans ciutats. I fan falta també unes bones eines digitals. No podem parlar només de les smart cities, també reivindiquem les smart villages, i és que no pot ser que tinguem dificultats en les cobertures de telefonia, el 5G o el desplegament de la fibra. I això són realitats i així me les explicava l'alcalde. I permeteu-me que posi aquí un exemple recent que em va cridar l'atenció, d'una diputada d'un poble petit que manifestava la seva dificultat inclús per poder realitzar la seva tasca parlamentària des de casa seva, per la manca d'una bona connexió a internet, com segurament poden fer molts dels que som aquí. I, ja per acabar, també voldria afegir a la meva intervenció la tasca feta per l'observatori del món rural, i a qui recomano a tots que en puguin fer també un seguiment. En les seves conclusions, sempre fiquen aquelles coses molt interessants, i a la vegada també curioses, des d'una visió econòmica, demogràfica i de serveis amb les zones urbanes contrastades amb el món rural, i que segurament ben aviat, enguany, també vindran a la Comissió d'Agricultura per explicar-nos-les. I, per acabar, i ficar-ho com a reflexió, ficaria dos exemples d'estes conclusions de l'Observatori del Món Rural, on ens diu que aquelles zones on la mobilitat és reduïda hi ha més problemes d'envelliment de la població. I on acaba també reflexionant, i ho deixo com una reflexió, que tot i que l'envelliment creix a tot el país, les zones urbanes i litorals ho resistiran millor, segurament, per ser més atractives i tenir més serveis, i això fa que la immigració de joves, i en conseqüència, vagin a estes ciutats, facin que hi hagi també més natalitat. I per ja acabar, ja que venim d'un ple molt dens, i que segurament molts dels aquí presents no vivim aquí a Barcelona i hem de tornar als nostres territoris, i alguns, com és el meu cas, tenim dos hores, ho deixo aquí. Moltes gràcies. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per respondre a la interpel·lació, té ara la paraula la consellera d'Agricultura, Ramaderia, Pesa i Alimentació, Teresa Jordà.
Moltes gràcies, vicepresident. Gràcies, diputada Fornós. Diputades i diputats, permeteu-me que comenci aquesta interpel·lació sobre el despoblament rural llegint-vos un fragment de María Sánchez. María Sánchez és una dona gaditana, eh?, valenta, lluitadora, veterinària, escriptora, pastora, també, que darrerament ha sacsejat el debat sobre l'«España vacía, i la Maria diu així: «Aquí había cosas, y sigue habiéndolas, porque hay gente que no se quiere ir de sus pueblos, gente que está luchando porque el medio rural siga, por reivindicarlo y por tener servicios básicos. Pero en los medios siempre sale lo negativo: los pueblos fantasma, o la nostalgia de cuando íbamos en verano. I es pregunta: «¿No podemos hablar de pueblos con jóvenes que han decidido quedarse y emprender, por ejemplo, montando una ganadería o haciendo artesanía? ¿Por qué no contamos esas historias?, es qüestiona la María Sánchez. Y continua, eh?, continua dient, per exemple: «I si el problema de la despoblació va començar per la falta d'atenció i la constant discriminació cap a totes les dones dels nostres pobles? –es pregunta. Pensem-hi. Perquè, de fet, aquest és el problema. El problema de despoblament és un problema de tots. Ho deia fa una estona la diputada. No és només un problema d'aquest departament, que també, òbviament; no defugim les nostres responsabilitats, però no és únicament un problema d'aquest departament, sinó que afecta també la resta de departaments, i no només a la resta de departaments d'aquest Govern, sinó també a les Administracions públiques, a altres agents públics, i, com no, privats; és un problema, en definitiva, de tota la societat. Però, avui, a aquestes hores, eh?, amb aquest Parlament mig despoblat, els porto una bona notícia, eh? Aquest problema pot esdevenir una oportunitat, i només depèn de totes i de tots nosaltres que siguem capaços de revitalitzar aquests territoris. I això, aquesta oportunitat depèn del Govern del país i depèn, ho repeteixo, de tota la societat. Les persones que han decidit desenvolupar el seu projecte de vida en un poble o en l'entorn rural, han de poder tenir una escola a prop. Aquestes persones han de poder desplaçar-se de manera normal per rebre una atenció sanitària normal. Aquestes persones han de poder accedir als nuclis de població de manera àgil i no només àgil sinó també segura. Han de poder tenir connexió a internet, o, evidentment, han de poder tenir cobertura al mòbil. O, bàsicament, han de poder trobar un habitatge digne i normal per llogar, per comprar, en definitiva, per fer-hi el seu projecte de vida i el de la seva família. Educació, salut, transport, comunicacions, noves tecnologies o habitatge; uns serveis, tots ells, absolutament imprescindibles perquè pugui consolidar-se l'arrelament territorial d'aquestes persones a un entorn rural. En aquest sentit, doncs, el departament, però també el Govern, treballem amb l'objectiu de garantir la igualtat d'oportunitats i contribuir a l'equilibri territorial. I és per això que en el seu moment, també se n'ha parlat ara a través de la diputada Fornós, el passat juliol ja vam redefinir la Comissió Interdepartamental sobre el Despoblament Rural, una eina de referència a nivell governamental, i el que vam fer va ser obrir-la i fer-la permeable a la participació de diferents actors, en aquest cas, que aporten coneixement i també expertesa. Una experiència, evidentment, que el que fa, entre altres coses, és possibilitar no només el fet d'adaptar-nos als canvis socioeconòmics que tenen lloc, sinó també avançar-nos –molt important– a aquestes situacions. Amb quin objectiu? Doncs, molt clar i molt diàfan. Amb l'objectiu de revertir la situació del despoblament rural. I com fer-ho? També molt fàcil i molt diàfan: afavorint el seu repoblament amb polítiques, com hem dit, que siguin transversals, i que passin per desplegar estratègies realistes –important–, però òbviament també transformadores. Per tant, el primer eix de treball, diputades i diputats, que vull traslladar-vos, és el de facilitar a les poblacions de l'espai rural les condicions de vida, el màxim d'homologables, la dels nuclis urbans més densos. Així de fàcil. Sobre aquesta qüestió, també, es va desenvolupar l'última reunió d'aquesta comissió interdepartamental, que es va celebrar fa dues setmanes al departament, eh?, on es van posar, doncs, de relleu diferents línies d'actuació dels diferents departaments, i també vam posar de relleu les mocions promogudes pels companys d'En Comú Podem i del Partit Socialista del passat mes de juliol. Això vol dir que avancem. Els parlaré, molt ràpidament, també, perquè el temps també «apreta, d'aquestes actuacions que des del departament realitzem amb l'objectiu d'assegurar l'activitat agrària al territori, bàsicament per fomentar-ne la cohesió i la viabilitat territorial. Però deixi'm dir, també, que no només per viure al món rural vol dir que la gent que hi viu perquè ha decidit viure-hi i desenvolupar-hi el seu projecte de vida, s'hagin de dedicar, justament, al sector primari, que està molt bé, i és el que ens pertoca a nosaltres, però no només –no només– s'hi han de dedicar ells, eh? És a dir, que això penso que cal dir-ho i explicar-ho bé. Per donar continuïtat a l'activitat agrària, es necessiten tres coses bàsiques. La primera és garantir el relleu generacional amb la incorporació de nous joves al sector agrari. Això és vital. La segona, necessitem que les explotacions agràries siguin competitives, perquè si no són competitives, doncs, malament rai. I la tercera, que el territori sigui dinàmic, i per ser dinàmic necessita ser font, també, d'oportunitats. Pel que fa als joves, deixi'm dir que en els últims deu anys hem incorporat 3.415 joves, eh?, dels quals 1.692 corresponen al període 2015-2017. Això és una bona notícia. I enguany, per a la programació 2014-2020 hi estem destinant, en aquest cas, 72 milions d'euros. Pel que fa a la competitivitat de les explotacions agràries, doncs, també estem treballant en el PDR, i està previst destinar-hi, en aquest mateix període, 150 milions d'euros. I què fer perquè el territori sigui dinàmic? Doncs, tenim una metodologia d'èxit, que és el programa Leader, eh?, que moltes i molts de vostès coneixen, que planteja la dinamització de l'economia en el món rural a partir de diferents iniciatives. En aquest cas, en aquest mateix període 14-20, hi destinem fins a 62 milions d'euros. Aquests grups són els encarregats de definir aquestes estratègies de dinamització territorial en el territori, i afavoreixen, evidentment, que l'economia sigui diversificada –molt i molt important en el territori rural– i no només basada en el sector agrari, com els deia. I com ho fan? Doncs, amb convocatòries d'ajuts molt concrets, d'ajuts propis, projectes també estratègics, o projectes de cooperació transversal. Deixi'm destacar, també, el projecte Odisseu, que també n'ha parlat la diputada Fornós, que no és altra cosa, o que no té altre objectiu que incorporar els joves, eh?, en els entorns rurals per desenvolupar-hi el seu projecte professional. També el pràcticum Odisseu, que incentiva l'estada de joves universitaris en pràctiques remunerades en entorns rurals, o, per exemple, el projecte Retorna. I acabo. Acabo dient que, ja ho veuen, eh?, des del departament podem fer grans polítiques. De fet, podem inventar les millors polítiques del món, que us prometo que ja ho intentem fer, eh?, i que fins i tot a vegades ens en sortim, ni que sigui per casualitat, perquè els recordo que només tenim l'1 per cent del pressupost d'aquest Govern. Però, malgrat les millors línies d'actuació, malgrat que els departaments facin els deures, tenim un problema, i el problema és que s'ho ha de creure la societat. Si no s'ho creu la societat no ens en sortirem. Això és vital i és imprescindible, que tornem a recuperar, que tornem a sentir com a societat l'orgull rural. Que tornem a sentir-nos orgullosos de tenir un país de comarques, de pobles, de poblets, i també de micropobles. Fem-ne entre tots una oportunitat. Cal trencar aquesta desconnexió absoluta que existeix entre aquests dos mons, començant per saber la procedència dels aliments que consumim. Fins que no arribem a entendre, o fins que un ciutadà no entengui que quan degusta un filet de vedella, entre ell i ella i el filet de vedella hi ha un ramader, no ens en sortirem. No és tan difícil d'entendre. Hem d'aconseguir això, i ho hem d'aconseguir junts. I acabo la intervenció amb una reflexió, en aquest cas d'un geògraf gironí, Joan Nogué, que diu: «M'agradaria..., m'agradaria pensar que hem après la lliçó, i que per fi hem après que el territori no és una mercaderia més, i que en desfigurar-se el rostre, els paisatges, també ens desfigurem nosaltres. I si ens desfigurem nosaltres, ens desfigurem com a poble, ens desfigurem com a país i també com a nació. Doncs, això. El món rural no només se l'ha de creure aquesta consellera i el seu equip, no només el departament, no només els homes i les dones que viuen en els pobles i en els poblets i en les comarques, sinó també aquest Parlament, i també la societat en general, perquè el món rural és també societat, i la societat, que són, en definitiva, les persones, fan també aquest país. I si no volem perdre'l, si no volem que es buidi, comencem a posar-lo en valor. Però d'una vegada per totes, fem-ho de veritat. Moltes gràcies. Gràcies, vicepresident. Molt bona tarda a totes i a tots. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, consellera. Entenc que no hi ha rèplica. [[Interpel·lació al Govern sobre la gestió de l'ordre públic]] [[300-00207/12]] Per tant, passam al punt vintè de l'ordre del dia, que és la Interpel·lació al Govern sobre la gestió de l'ordre públic, presentada pel Grup Parlamentari de Ciutadans. I té la paraula el diputat Matías Alonso per exposar-la.
Moltes gràcies, president. Consellera, consellers, senyores i senyors diputats..., una vez más, desde el Grupo Parlamentario de Ciutadans, interpelamos al Gobierno de la Generalitat sobre el orden público. Una vez más, desde Ciutadans nos vemos obligados a incidir en lo que debería ser obvio: la seguridad pública es esencial para garantizar el libre ejercicio de los derechos fundamentales y de las libertades públicas. Los derechos y las libertades de todos, no solo los de determinados colectivos a los que se les permiten altos niveles de impunidad en función de la afinidad, no sé si llamarla política o sentimental, con el golpe a la democracia y el objetivo declarado de conseguir, cueste lo que cueste, la división en el seno de la nación española, con la secesión de una comunidad autónoma, Cataluña, que siempre ha sido parte consustancial de España. Este es una competencia, una obligación de todo el Gobierno de la Generalitat, empezando por su presidente. Ya sabemos que del señor Torra no cabe esperar demasiado, pero tengo que volver a recordarlo: el presidente de la Generalitat es, por imperativo legal, por mandato democrático derivado del Estatut de autonomía, quien ostenta la representación ordinaria del Estado en Cataluña. No sé si les suena. Las instituciones de la Generalitat, todas ellas, también su Gobierno y este Parlamento, somos Estado. Usted, conseller, en su labor cotidiana, en su tarea gubernativa, es miembro de una institución del Estado, es miembro del Consell Executiu del Govern de la Generalitat: Estado, porque, mal que les pese, vivimos en un estado social y democrático de derecho, en una de las pocas democracias plenas que hay en el mundo, mal que les pese y a pesar de sus esfuerzos denodados en romper la convivencia y su dejación de funciones a la hora de defender los derechos fundamentales y las libertades públicas de muchos, de muchísimos ciudadanos de Cataluña. Porque a día de hoy, como pasa en muchos otros lugares del mundo, los mayores enemigos de la democracia en España, y por ende en Cataluña, son los populismos y los nacionalismos. Que, en el caso de los partidos y de los grupúsculos y asociaciones parapolíticas que dan apoyo al Gobierno de Torra y Aragonès, van absolutamente de la mano, sin que sea posible saber dónde acaba uno y empieza el otro. Son ustedes, este Gobierno del desgobierno en la Generalitat, así como los partidos y los grupúsculos y asociaciones parapolíticas que les apoyan, simplemente nacionalpopulistas o, lo que es lo mismo, totalitarios vocacionales que no han podido imponer su dictadura, pese a que lo han intentado y parece que están dispuestos a seguir intentándolo. Estén tranquilos, no lo lograrán, lo volveremos a parar. Conseller, se lo he dicho ya en un sinfín de ocasiones, usted, por delegación del presidente de la Generalitat, y este, a su vez, por delegación del Gobierno de la nación, son responsables de la seguridad pública. Por tanto, es usted responsable de mantener el orden público dentro de la legalidad sustentada por nuestro ordenamiento democrático, como garantía del libre ejercicio de los derechos fundamentales y de las libertades públicas. ¿Qué quiere que le diga, conseller? Es su obligación, su deber ineludible, gestionar conforme a la legalidad vigente el orden público y hacerlo con la máxima eficacia. Es una responsabilidad, una competencia delegada por el Gobierno de la nación, que está directamente concernido a la hora de garantizar la seguridad pública, conforme al mandato del artículo 149 de la Constitución, sin que pueda quedar hueco para la inacción o para la ineficacia por mala gestión o por falta de medios. Lo vuelvo a repetir, no solo para usted, sino también para los duros de oído que forman parte de su Gobierno o que militan en los partidos y/o en las organizaciones y los grupúsculos para políticos que les dan apoyo: su obligación ineludible por delegación del Gobierno de España es mantener el orden público, garantizando el libre ejercicio de los derechos fundamentales y de las libertades públicas, sin matices y sin excusas. Pero ¿con qué nos encontramos? Con que, gracias a la acción y, cuando les interesa, la inacción del actual Gobierno de la Generalitat, como ya pasó en su día con el desgobierno del fugado Puigdemont, en Cataluña hay muchos individuos aparentemente incontrolados y, según algunos, incontrolables, que le han cogido gusto a la violencia totalitaria y a quebrantar a su antojo los derechos fundamentales de quienes quieren vivir en paz, moverse con libertad, acudir a su escuela, instituto o facultad a recibir o a impartir clase, dormir sin el temor de intoxicarse con el humo de las barricadas, coger un tren y un avión a su hora y con la tranquilidad de que podrá viajar con seguridad, deambular libremente por su pueblo o ciudad sin temor a ser acosado o a que le agredieran por la osadía de querer ser libre e intentar franquear con su motocicleta al paso el piquete de lo que ustedes defienden como pacíficos seres de luz. Porque eso es lo que está pasando en Cataluña durante demasiado tiempo ya, especialmente desde que los miembros más hiperventilados del separatismo se han empeñado en imponer su visión totalitaria e impedir al resto de los ciudadanos pensar, expresarse y obrar en libertad, especialmente desde que el fugado Puigdemont, el penado Junqueras y su desgobierno dieron el golpe a la democracia en septiembre y octubre de 2017, con el apoyo explícito de muchos de ustedes, miembros de los partidos separatistas, y con el apoyo implícito de todos ustedes –y aquí el espectro crece con los populistas que no se declaran separatistas, aunque lo son. Y por eso es hoy imprescindible esta interpelación, que va sobre la gestión del orden público por parte de usted, conseller, para garantizar los derechos fundamentales de la inmensa mayoría de los catalanes, que están siendo vulnerados y violentados con aparente impunidad. Porque hoy en día en Cataluña parte de una minoría social, que se autoidentifica para señalarnos a los demás, se ha empeñado en atentar gravemente contra los cimientos de la democracia e imponernos, a todos, su visión totalitaria. Se pueden poner como se pongan, conseller, pero hoy en Cataluña se vulneran derechos fundamentales de muchos ciudadanos sin el menor pudor, sin el menor sentimiento de culpa, invocando un derecho superior y preeminente: el supuesto derecho a protestar cortando vías de comunicación de forma arbitraria y violenta, asaltando infraestructuras esenciales, impidiendo la movilidad de personas y mercancías. Hemos visto durante semanas, día tras día, cómo manifestaciones, concentraciones y actos de protesta convocados desde organizaciones para políticas y, según parece, semiclandestinas del ámbito separatista han desembocado en grandes disturbios, en los que se han levantado barricadas, se han quemado contenedores y se ha acechado, hostigado y atacado a las fuerzas y cuerpos de seguridad, las autonómicas y las dependientes del Gobierno de España; todo ello tal y como desde Ciutadans venimos advirtiendo desde hace años, porque tantos los organizadores como los participantes están frustrados al comprobar que las expectativas generadas por responsables políticos separatistas ni se han cumplido ni se van a cumplir; todo ello al comprobar que las reglas de la democracia siguen vigentes y que el estado de derecho está a salvo de sus antojos y caprichos antidemocráticos. ¿Usted cree, conseller, que existe una preeminencia del derecho de reunión, de concentración, de manifestación, de protesta, por encima de cualquier otro derecho que pueda asistir a los ciudadanos que no estén por la labor de darse cabezazos contra la realidad social y política? Ya se lo he dicho con anterioridad, conseller: el derecho a la protesta no es preeminente, no está por encima de otros derechos fundamentales que asisten al conjunto de los ciudadanos y que usted, en tanto que autoridad gubernativa responsable del mantenimiento del orden público, está obligado a salvaguardar. Y sin embargo hemos visto cómo grupos aparentemente autoorganizados a los que ustedes legitiman cortan a diestro y siniestro vías de comunicación principales, acampan en plazas y espacios públicos, invadiendo y cortando, por ejemplo, durante veinte días la Gran Via, en claro beneficio –entiéndase la ironía– de transeúntes, conductores y comerciantes. ¿Cree usted, conseller, que les asiste un derecho preeminente que les permite, sin comunicación previa, sin aplicación de la legislación vigente, ocupar a sus anchas espacios públicos y vías de comunicación, vulnerando la libertad, también la de movimiento, que asiste al conjunto de los ciudadanos catalanes? ¿Cree usted, conseller, que es normal y lícito que responsables políticos de los partidos que apoyan a su Gobierno autonómico, de los grupos de Junts per Catalunya y Republicà, hagan llamamientos explícitos a la revuelta? Porque, si es así, apaga y vámonos. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, senyor Alonso. Per respondre la interpel·lació té la paraula el conseller d'Interior, senyor Miquel Buch.
Gràcies, president. Diputades, diputats, bona tarda. Diputat, jo crec que en el rànquing de frases fetes, de paraules claus i de relat que el laboratori de comunicació del seu partit dissenya, vostè avui el rànquing ja l'ha pujat i crec que es mereix un premi, un reconeixement per part del partit. Perquè vostès l'únic que fan és això: dissenyar una sèrie de relats, dissenyar una sèrie de paraules, dissenyar una sèrie de frases fetes i repetir-les constantment sense ajustar-se a la realitat. Un altre comentari sobre la seva intervenció. Vostè està..., se'n cansa, de repetir una cosa, que és que la seguridad está delegada por el Gobierno de la nación, no? En tot cas, és una competència que aquest país es va guanyar, i és una competència que a aquest país es paga, perquè el reconeixement econòmic que ens costa als catalans i catalanes..., no rebem els diners que ens pertoquen. I és una cosa que està signada i està acordada amb l'Estat espanyol i no ens paga, com amb tantes d'altres coses. Per tant, está delegado, sí, la competència la tenim nosaltres, si bé és cert, però no está pagado, no ens ho paguen. Per tant, lo que ha de fer vostè... Ara segurament ho podrà fer amb menys intensitat i amb menys força; vull dir, el seu grup parlamentari a Madrid s'ha reduït molt intensament. Però no li he sentit mai a cap de vostès, doncs, reclamar a Madrid que ens retornin els diners que ens pertoquen al Govern de Catalunya en matèria de seguretat. En tantes altres matèries també seria interessant que ho fessin... Però, bé, en tot cas, encara que siguin menys diputats a Madrid, també poden fer alguna cosa, que és reclamar aquests diners que ens pertoquen. Vostè ha parlat d'un relat concret sense explicar que a Catalunya entre el 14 d'octubre del 2019 i el dia d'avui hem tingut més de dues mil –però passades de dues mil– concentracions, manifestacions, i vostè es centra en unes quantes, que no li dic pas que no, realitats, però que la gran realitat, la gran majoria, ha sigut una altra. Per tant, vostès volen dibuixar un país..., que no ho fan ara, porten molt de temps fent-ho, dibuixant un país inexistent. El que vostès diuen, que nosaltres vivim a Matrix..., bé, en tot cas, vostès viuen en una pel·lícula que no existeix, perquè vostès permanentment estan intentant sembrant la divisió, estan intentant trencar la convivència d'aquest país..., però no s'adonen d'una cosa: que hi ha pilars molt fonamentals en aquest país, que un d'ells és el respecte i un altre és la convivència, i, per tant, no la trencaran així com així. Respecte a l'ordre públic, que era el que em preguntava, jo li dic que la gestió d'aldarulls en aquest país ha passat, des de fa temps, a un model flexible de gestió de l'ordre públic, que prioritza el diàleg i la mediació –que a altres cossos policials no, a Catalunya sí, prioritzem el diàleg i la mediació– i promou la recerca de vies alternatives a la solució dels conflictes, sempre utilitzant la força com a últim recurs. Ja li dic, altres cossos policials de tot el món treballen diferent; a Catalunya treballem d'aquesta manera. I el model policial de seguretat pública català té com a finalitat garantir l'equilibri just entre drets: entre el dret fonamental de manifestació i l'ús pacífic de la via pública per part de tots els ciutadans. Si vostè s'escolta la intervenció que ha fet, sembla, dona la sensació –si més no a mi me l'ha donat, la sensació– que vostè prioritza uns drets per sobre d'uns altres, i diu: «No, no, sou vosaltres els que prioritzeu. Escolti's bé, si us plau, escolti's i, en tot cas, en tornem a parlar el dia que faci falta. Però la policia de Catalunya, els Mossos d'Esquadra, no prioritzen un dret sobre l'altre: mantenen l'equilibri entre tots els drets de tots els catalans i catalanes. I el model policial de seguretat pública i esdeveniments de masses ha de partir del principi de la mínima intervenció, d'acord amb l'obligació legal sempre de proporcionalitat, oportunitat i congruència en l'acció policial. I a més a més és un model que és mixt. L'hi explico perquè en un moment potser no ho sap, jo l'hi explico. És un model mixt que prioritza la proximitat amb el diàleg i la distància amb la intervenció –la proximitat amb el diàleg, la distància amb la intervenció. Potser a vostè no li agrada, potser vostè voldria que fos el contrari, que és la proximitat amb la intervenció i la distància amb el diàleg. No li dic ni que sigui millor ni pitjor. Jo li dic que el model actual que té el Cos de Mossos d'Esquadra és la proximitat amb el diàleg i la distància amb la intervenció, tot planificant les actuacions i els treballs policials, tots –tots–, per avançar-nos a qualsevol tipus de conflicte, garantint la mobilitat i, sobretot, treballant amb la mobilitat de les unitats. Totes les unitats del Cos de Mossos d'Esquadra medien abans de qualsevol conflicte. Evidentment, tenim una àrea específica de mediació, però totes les unitats, des de les de seguretat ciutadana, les de trànsit..., totes medien. I, ho repeteixo, aquest és el model propi, aquest és el model propi català. Potser no li agrada, però és el que tenim. Potser no el comparteix, però és el que tenim. I el fruit i el resultat d'això és que a Catalunya el CEO continua confirmant que els catalans i catalanes diuen que la segona institució més ben valorada d'aquest país és el Cos de Mossos d'Esquadra. Per tant, tan malament no ho deuen fer, quan els catalans i catalanes recolzen –i només estan per sota de les universitats com a institució– aquesta manera, aquest model policial que té aquest país, que l'exerceix el Cos de Mossos d'Esquadra, la Policia de la Generalitat - Mossos d'Esquadra. En el cas de la mediació –li explico una miqueta més com funciona l'àrea de mediació, que és pròpia, està dissenyada, està treballada i està estudiada dins el Cos de Mossos d'Esquadra–, actua especialment davant d'actes susceptibles de generar qualsevol possible conflicte i alteració de l'ordre públic; quan s'hagin de conèixer o eliminar incerteses per possibles accions dels organitzadors o participants de la mobilització. I l'àrea de mediació sempre contacta amb les persones que lideren la mobilització, sigui comunicada o no. Dos no es casen si un no vol. Dos no poden mediar si un no vol. L'àrea de mediació intenta mediar. A vegades l'interlocutor no vol, però l'àrea de mediació ho intenta. L'àrea de mediació és l'encarregada de realitzar les funcions de prevenció i mediació amb els organitzadors de l'acte. I l'actuació de l'àrea de mediació sempre, sempre, sempre és imparcial políticament i realitza les seves tasques amb el mateix tarannà i voluntat de servei amb tots els col·lectius, sigui quina sigui la seva reivindicació i la seva tendència ideològica –sigui quina sigui. Per tant, imparcialitat absoluta en l'actuació de l'àrea de mediació, com la resta del cos. I tots els principis, i totes les actuacions s'ajusten al marc normatiu actual, al vigent, que és l'Estatut d'autonomia, la Constitució i la legislació vigent, tal com marca la Llei de la Policia de la Generalitat - Mossos d'Esquadra. Amb la qual cosa podem destacar que sempre s'actua amb absoluta neutralitat política i imparcialitat, integritat, dignitat, amb principis de jerarquia i subordinació, en col·laboració amb l'Administració de justícia per auxiliar-la quan ho requereix; amb relacions a la comunitat; impedint qualsevol pràctica abusiva, arbitrària o discriminatòria; amb un caràcter correcte i acurat; prenent decisions necessàries sense retard, per evitar un mal greu immediat o irreparable, i sempre actuant amb congruència, oportunitat i proporcionalitat. I actuen només en les situacions que hi hagi un risc, racionalment greu, per la vida o la integritat física d'ells mateixos, dels policies, o de terceres persones, o que poden comportar un risc greu per a la seguretat ciutadana. En el camp dels detinguts, per exemple, es treballa identificant-se degudament, vetllant per la vida i la integritat física, respectant els drets, l'honor i la dignitat de les persones, complint els requisits exigits per l'ordenament jurídic, i així li aniria explicant el que és..., el que li he explicat. El que ens mana l'Estatut d'autonomia, la Constitució de l'Estat espanyol i la legislació vigent. Ara per ara, són les lleis que ens pertoca complir. Algun dia, potser, n'hem de complir d'altres, però ara per ara són les que ens toca complir i són les que el Cos de Mossos d'Esquadra compleix escrupolosament, garantint sempre la seva imparcialitat política. Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. A continuació és el torn de rèplica del diputat Matías Alonso.
Gràcies, president. Conseller, la realidad es tozuda. Usted me ha dado unas explicaciones sobre el funcionamiento de los protocolos del Cuerpo de Mossos d'Esquadra, que por otra parte ya conozco, y por otra parte en cierta medida he contribuido también en este Parlamento a que tengan el formato que tienen actualmente, porque formé parte de la comisión de estudio que en su día determinó que fuera así, ¿no? [[Aplaudiments.]] Pero la realidad es tozuda. Ni ustedes como Gobierno hacen sus deberes ni los partidos que les dan apoyo muestran un mínimo de responsabilidad exigible en democracia. Hemos visto a portavoces y diputados de esos grupos llamar a bloquear el aeropuerto de Barcelona; por cierto, ninguno de ellos ha pedido disculpas por promover una acción tumultuaria que se zanjó con un elevado número de heridos y que además costó la vida a un viajero de nacionalidad francesa que no pudo ser atendido adecuadamente por la imposibilidad de que llegaran a tiempo los servicios de emergencias médicas. Hemos visto cómo grupos de incontrolados violentos han atacado a las unidades de orden público tanto de Mossos d'Esquadra como de la Policía Nacional con la intención manifiesta de causar el máximo daño posible a los agentes. Algunos de ellos han resultado con heridas graves como consecuencia de esos actos violentos, equiparables a terrorismo callejero. Hemos visto cómo se cortaba la frontera con Francia, en La Jonquera, con una respuesta –como poco– tibia por parte de las unidades de orden público de Mossos, a las que se les ha limitado la capacidad de actuación. Unas jornadas lúdico-festivas, para algunos, que se han saldado con graves daños a la infraestructura viaria, y lo que es peor: graves daños económicos a miles de transportistas que sin lugar a dudas pedirán las indemnizaciones correspondientes, a las que probablemente su Gobierno tenga que hacer frente. Eso sí, la práctica totalidad de los detenidos por esa acción delictiva, la de cortar arbitrariamente la frontera, lo han sido por parte de las fuerzas policiales francesas: varios detenidos, alrededor de la veintena, mientras que Mossos, según mis noticias, solo detuvo a uno de los alborotadores. Da la sensación de que los Mossos reciben algún tipo de instrucción específica que les hace ser condescendientes, cuando no permisivos, con los grupos organizados que alteran el orden público y limitan arbitrariamente la libertad de movimiento de personas y mercancías por nuestras principales vías de comunicación. Si es así, usted tiene un problema que repercute en todos y cada uno de los ciudadanos de Cataluña; si es así, el responsable político que tiene encomendada la seguridad pública, que tiene asignado el mantenimiento del orden público como garantía del libre ejercicio de los derechos fundamentales y de las libertades públicas del conjunto de los ciudadanos, desconoce, ignora o desprecia el hecho de que nuestro ordenamiento democrático prevé y regula la actuación de los poderes públicos en los casos en los que se produce una colisión manifiesta de derechos, como es el caso. Cualquiera de esos supuestos es grave, y máxime en una autoridad gubernativa, y es que el desconocimiento, actuar como si nada o despreciar los mandatos de la ley puede tener consecuencias, unas consecuencias que yo personalmente no le deseo, pero que a usted le conviene saber y conocer para evitar que puedan afectarle en un futuro. Hasta ahora, su respuesta, probablemente causada por el necesario seguidismo a su escatológico presidente, ha sido anunciar una caza de brujas en el seno de las unidades antidisturbios de los Mossos d'Esquadra, al tiempo que una actitud distante –cuando no directamente insultante–, respecto a la actuación de las unidades de intervención policial de la Policía Nacional, que evitaron, con su actuación firme y decidida, pese a la precariedad de medios materiales disponibles, que los graves altercados o violencia callejera en Barcelona no acabasen mucho peor de lo que finalmente acabaron. Conseller, ¿sigue en pie el propósito de culpabilizar de la incompetencia de su Gobierno, y de las llamadas a provocar desórdenes públicos de quienes los apoyan, a los agentes que se jugaron el pellejo en defensa de los derechos y de las libertades de los ciudadanos libres y pacíficos? Conseller, ¿va a pedir responsabilidades por la aparente ineficacia policial frente a los graves acontecimientos vividos estas últimas semanas en nuestras ciudades, en nuestras carreteras, autovías y autopistas, en las infraestructuras ferroviarias y aeroportuarias? ¿Ha pedido explicaciones al director general de la Policía de la Generalitat, por la aparente ineficacia a la hora de identificar y, en su caso, sancionar a los responsables de las movilizaciones? Porque muchos de los denunciados por los Mossos se quedan sin sanción y se van de rositas. Conseller, ¿es ese su modelo de gestión del orden público? [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputat. Finalment, té la paraula novament, el conseller, per a la rèplica.
Gràcies, president. Diputat, li vaig dir ja fa uns mesos, l'hi vaig demanar si us plau; ara ja no l'hi demano si us plau, ara ja l'hi exigeixo [[aplaudiments]] : tracti amb respecte la gent d'aquest país. El president Puigdemont és el molt honorable president Puigdemont, i vostè no pot tractar el president de la Generalitat, el molt honorable president Torra, de «president escatològic. Per l'amor de Déu! Però què s'ha pensat, vostè?! [[Aplaudiments.]] Es comença així per dividir una societat, començant pels seus representants públics. Comencen així: quan vostès falten al respecte a les institucions d'aquest país. Per tant, és molt lamentable!, molt lamentable el que estan fent vostès. Vostès només juguen al joc de la crispació, i si no, em remunto al que ha passat aquest dematí a la sessió de control del Govern: tot ha fluït, fins que el seu portaveu ha començat a amenaçar, ha començat a... Tant de respecte que tenen a la justícia... És que m'he apuntat la frase... Ha difamat, ha acusat, ha sentenciat i ha condemnat, el seu portaveu! Tant de respecte que tenen per la justícia i se la passen pel «forro! [[Aplaudiments.]] Perquè ho fan tot així! Ho fan tot vostès! Tot ho fan vostès! Quan veuen algú que no els agrada, el sentencien, el condemnen! I això és lo que ha fet el seu portaveu. Per tant, de la crispació no en traurem mai res. I del que ha fet vostè avui, que ha fet un joc de mans, perquè ens ha culpabilitzat d'inacció, ha embolicat la Policia de la Generalitat de Catalunya... l'ha embolicat tota, perquè vostè ha començat dient que els portaveus d'uns grups parlamentaris han dit o han deixat de dir. I què té a veure la policia amb el que uns portaveus d'uns grups parlamentaris diguin o deixin de dir? Què hi té a veure? O és que ens hem de fer responsables, el cos de la policia s'ha de fer responsable del que digui el seu portaveu, del senyor Carrizosa? No. La Policia –com li he dit abans– de la Generalitat de Catalunya és una policia imparcial, una policia que vetlla pels drets de tots els catalans i catalanes, independentment del que pensin, independentment de la seva ideologia. I, si no, els catalans i catalanes no refermarien la seva condició de segona institució més ben valorada d'aquest país. L'hi he dit abans: no per malmetre el nom del cos vostè aconseguirà eliminar-lo. Tingui-ho clar –tingui-ho clar. Perquè ja comença a ser esgotadora, la seva actitud vers la Policia de la Generalitat de Catalunya. Sembla que li faci nosa, quan és una policia que és respectada en aquest país. Vostè ha parlat d'«instrucción específica en La Jonquera. Escolti'm, com vostè deu saber –m'imagino–, la competència de les fronteres no és del Cos de Mossos d'Esquadra –no ho és– [[aplaudiments]] , és de la Guàrdia Civil. I allà va actuar la policia francesa perquè estaven al costat francès. Per què va actuar, si no? O és que vostè vol que la policia francesa actuï en el costat sud de la frontera? [[Veus de fons.]] President, jo, si anem fent aquí argumentaris, anem cridant des de les bancades, [[rialles]] jo crec que no anirem massa bé, eh? [[Veus de fons.]]
Senyor conseller...
Si no mantenim el respecte a l'orador, doncs anem malament. [[Remor de veus.]]
Respectin el torn del conseller.
No he sentit pas cap diputat o diputada d'aquest costat [[l'orador assenyala el sector esquerre de l'hemicicle]] que a vostè li hagi faltat al respecte o l'hagi interromput; l'hem escoltat escrupolosament, ens agradi o no ens agradi el que diu, però l'hem escoltat amb respecte. I ara veig que això no passa, lamentablement, una vegada més, des de la seva bancada, des del Grup Parlamentari de Ciutadans. Hi torno; per molt que m'interrompin, hi torno. El responsable competent de fronteres no és el Cos de Mossos d'Esquadra. Si actua la policia francesa és perquè estan al costat nord de la frontera. I quan entren al costat sud de la frontera els Mossos d'Esquadra fan un dispositiu –i ho he explicat públicament– porós, perquè la gent que tenia cotxes enmig de la plataforma els pogués retirar, i la gent que no tenia vehicles sortís d'aquella plataforma. Així va ser dissenyat l'operatiu, que no hi tinc res a veure; només faltaria que el conseller o el director general de la Policia dissenyessin els operatius policials. Potser en el seu país irreal, que volen, els polítics dissenyaran els operatius policials; en aquest país, qui dissenya els operatius policials són els experts, els que els coneixen, els professionals de la policia, de la seguretat; no seran els polítics. Potser en un país irreal, en què vostè voldria viure..., o que ha viscut Catalunya fa molts anys, que els polítics no existien i n'existien d'altres que eren els que feien el que els donava la gana...; eren èpoques de feixisme, eren èpoques de franquisme, eren èpoques en les quals un decidia per tots. Gràcies a Déu, vivim en un país que tots volem decidir per tots. Moltes gràcies, president. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, conseller. [[Interpel·lació al Govern sobre la limitació dels drets digitals]] [[300-00202/12]] Procedim a l'últim punt de l'ordre del dia, que és la interpel·lació al Govern sobre la limitació dels drets digitals, presentada pel Grup Parlamentari de Junts per Catalunya, i té la paraula la diputada Gemma Geis.
Bé; bona tarda, diputats, diputades, consellers. Avui podria ser una interpel·lació més d'aquest grup parlamentari, però no ho serà. És una interpel·lació de denúncia i de lluita, una interpel·lació que no s'hauria de produir en un context de normalitat, però que, malauradament, no estem en aquest context. Vam iniciar la legislatura després de l'aplicació del 155, amb presos i exiliats, denunciant la regressió de drets i llibertats, regressió de la justícia i de la seva independència. Fa pocs dies vèiem com Amnistia Internacional denunciava aquesta regressió dels drets fonamentals i exigia la llibertat de Jordi Sànchez i Jordi Cuixart. Però avui s'ha produït l'aprovació del Decret digital a la Diputació Permanent del Congrés. I hem de parlar de regressió digital, de regressió en la transformació digital, en l'economia digital, en les oportunitats de negoci, en les polítiques digitals del sector públic. Però posem-hi dades. Al gener de 2018, en un informe, el Departament d'Empresa calculava l'impacte de l'ocupació de la digitalització de les empreses i estimava que generaria uns tretze mil llocs de treball fins al 2030 a Catalunya. Recordar que el sector de les noves tecnologies de la comunicació ha crescut un 29 per cent els darrers tres anys a Catalunya i dona feina a un 3,9 per cent de la població, i que el nombre d'empreses, amb un creixement superior al 5 per cent, ha arribat a les més de quinze mil empreses. De fet, l'informe del Baròmetre de la innovació de Catalunya del 2017 establia com un 21,8 per cent de les empreses innovadores havien destinat recursos a la formació dels seus treballadors en l'àmbit de les noves tecnologies. Però tota aquesta activitat econòmica digital, innovadora i de progrés avui s'ha vist censurada després de l'aprovació del Decret digital. Gràcies a aquest Govern progressista, avui ja ens poden intervenir el mòbil, sense autorització judicial, per motius d'ordre públic. I quins seran aquests motius? Ser independentista? Piular sobre el tsunami digital? Tenir un web crític, una aplicació de mòbil transgressora? A on està el límit de l'ordre públic? I és que no hi ha límits, el Govern del senyor Sánchez els ha suprimit; han votat a favor de la censura digital. En el país del Mobile World Congress, tindrem un decret digital, seguint el model digital de la Xina. Del diàleg a la censura digital, la censura a tots aquells que vostès volen que els votem la investidura. Subtils mètodes de distensió, els que practiquen vostès. I, en aquest punt, mostrar la meva més sincera decepció amb Podemos, que avui s'han abstingut. Sé de la incomoditat de diputats i diputades de Catalunya en Comú Podem, però, quan hi ha en joc drets fonamentals, no hi ha abstenció que valgui. Comencen malament, i vostès ho saben. I el que els demano des d'aquí, humilment, és que no ens donin més lliçons de defensa dels drets fonamentals, perquè avui tenien una gran oportunitat i l'han perduda. Xnet, tota una institució en l'àmbit digital, avui afirmava en una piulada arran de l'abstenció de Podemos: «En campaña, Ahora Podemos se apunta al trabajo de la ciudadanía por una internet libre. Hoy se han abstenido ante la brutal reforma legal que permite al Gobierno intervenir totalmente internet. Quina tristesa! Hi ha un abans i un després; hi ha un abans i un després de l'aplicació del 155, hi ha un abans i un després de la llei mordassa i hi haurà un abans i un després del Decret digital. Ho vaig advertir fa dues setmanes; un expert acadèmic, no català, no independentista, ex-alt càrrec del Partit Socialista, afirmava que el decret llei era un decret administratiu hiperventilat, sense instrument normatiu, sense tècnica legislativa, sense integració en el dret europeu. O Simona Levi, que afirmava que aquesta regulació sobre internet no té res a envejar a la censura de Xina. Tornem a estar allà mateix; jo no veig les diferències entre el president Rajoy, que va tancar pàgines web l'U d'Octubre, i el president Sánchez, que ens presenta i aprova el seu model xinès, digital, que té. I els pregunto, diputats i diputades, no sé si recorden un espot publicitari que ha estat considerat el millor espot de la història de la publicitat, un espot que va ser encarregat per Steve Jobs, que es diu 1984, per presentar el llançament de Macintosh. Aquest espot va ser considerat revolucionari. No sé si el recorden. Entrava una noia que fugia de la Policia del Pensament orwelliana i tirava un martell a una pantalla on hi havia el Gran Germà, mentrestant estava fent un discurs i aquesta noia el que demanava era el no control dels ciutadans, aquesta internet lliure. Doncs bé, aquesta noia avui, aquesta noia de l'espot, aquesta noia de l'anunci de 1984, la tenim ben present. Però nosaltres continuarem treballant en les polítiques públiques, conseller, hem de reforçar les polítiques públiques catalanes. Vostè partia del model d'Estònia, que és un model reconegut per qualsevol empresa, entitat, associació de l'àmbit de les polítiques digitals. Nosaltres volem un país que lideri i avanci, i per això, vostè, conseller Puigneró, va fixar unes polítiques digitals amb una ciutadania digital apoderada; un territori cohesionat, intel·ligent –ja hem vist com ha arribat la fibra òptica, un servei públic, a les capitals de comarca de Catalunya–; una administració també electrònica –com està treballant amb el decret electrònic de l'Administració–; un país cibersegur –hem endegat l'Agència de Ciberseguretat–; amb la innovació digital com a motor de l'economia. Per tant, li volem donar suport en aquestes polítiques digitals per continuar defensant la política digital i la transformació com un eix vertebrador per continuar avançant en aquest camí. I abans feia referència a aquest espot de Macintosh, 1984, i reivindico tot allò que aquella noia defensava. Aquella noia entrava amb una destral per defensar un nou món a internet, un món digital, sense control, amb plena llibertat. I no pateixin, aquella noia continuarà avançant, malgrat la censura i malgrat el bloqueig, perquè aquella noia és la república catalana. Vostès prioritzen la censura a la democràcia. I, davant d'això, independència. I avui en tenim un altre motiu: la política digital d'aquest país. El seu model digital xinès de censura digital no és el nostre. Triïn: modernitat i transformació a Catalunya; censura digital i repressió de drets a Espanya. Una pregunta binària: zero o u, i una resposta clara: la república catalana. [[Aplaudiments.]]
Gràcies, diputada. Per contestar la interpel·lació, té la paraula el conseller de Polítiques Digitals i Administració Pública, el senyor Jordi Puigneró.
Gràcies, president. Diputada, diputats, avui he pogut anar a Madrid –acabo de tornar– per presenciar precisament el que crec que és un episodi molt trist de la història d'Espanya. Avui el Congrés dels Diputats aprova, ha aprovat l'estat d'excepció digital; ja vivim en un estat d'excepció digital. I això us puc confirmar que no són paraules meves, eh?, això ha estat mencionat per diversos diputats del Congrés, no precisament de partits independentistes. De fet, fins ara, Espanya, aquests darrers anys, s'havia fet coneguda internacionalment, eh?, doncs, per la seva repressió policial, per la seva repressió digital; doncs bé, ara també s'ha decidit, eh?, a ser coneguda, a ser famosa per liderar la repressió digital a Europa. De fet, el que fa Espanya, el que ha fet Espanya avui, ha estat situar-se al nivell de països com Turquia, Iran, Aràbia Saudita o la Xina. I no riguin, perquè és així. Espanya ha traspassat, amb aquest decret, amb aquest decretazo digital, una línia vermella que la situa fora dels estàndards europeus de la Unió Europea, i, si no, ja ho comprovaran vostès mateixos en els propers mesos. Però el que és més preocupant és que això ho ha fet un govern del PSOE. O sigui, és un govern del PSOE, en campanya electoral, senyors socialistes, en campanya electoral, amb un govern amb funcions, amb un reial decret exprés, sense passar pel Congrés, un decret que toca set lleis. Els sembla la manera normal de fer política, aquesta? Aquesta és la manera normal que a partir d'ara, doncs, els governs socialistes faran política al Congrés dels Diputats? Els sembla normal, això? Doncs bé, això ho ha fet un govern que suposadament vol liderar un govern progressista a l'Estat la propera legislatura. I, clar, avui també s'ha evidenciat que potser estem més a prop de la gran coalició que del pacte d'aquest Govern de progrés amb Podemos, perquè qui ha donat suport a aquest reial decret no han estat precisament ni Podemos ni qualsevol altre possible soci a la investidura, sinó que han estat el Partit Popular i Ciutadans. Per tant... Amb tristesa, també he de dir que en aquest cas crec que..., bé, no sé si els comuns comparteixen la posició de Podemos, però aquesta abstenció que han fet avui, doncs, en certa manera, no sé si el que situa és aquest partit més a prop o més interessat per unes cadires que per uns drets. I tenint en compte que tenien l'oportunitat de marcar perfil, amb aquest tema, doncs, la veritat, crec que..., espero que en els propers mesos puguin, d'alguna manera o altra, modificar aquesta posició, perquè entenem que és un decret que no només danya els drets digitals dels ciutadans de Catalunya, és un decret que danya els drets digitals de tots els ciutadans espanyols. Estem davant d'una intervenció digital amb tota regla, que ha estat pensada per a Catalunya, però que afectarà els drets i la qualitat democràtica de tots els espanyols; és un 155 per la porta del darrere, un 155 sense que es noti. Estem davant també, perquè aquest decret també ho aprofita, en certa manera, d'una recentralització com no l'havíem vist des de la LOAPA. Jo he escoltat el senyor Pedro Sánchez que plantejava aquesta legislatura com una legislatura per enfortir l'Estat autonòmic. Doncs bé, aquest decret va absolutament en direcció contrària. Jo no sé com s'ho faran per convèncer, si és que encara tenen alguna possibilitat, doncs, altres grups perquè els acompanyin en aquest viatge. Però, en tot cas, aquest és un decret que a més a més fa una altra cosa, que és que prohibeix la innovació, cosa inaudita; en el segle XXI, en el segle de la innovació tecnològica, prohibeix l'ús de determinades tecnologies per prestar determinats serveis en l'àmbit digital, i, a més, ho fa explícitament; avui la ministra ho ha tornat a dir. Realment, que Espanya estigui en aquests moments plantejant un decret d'aquestes característiques, ja no des de la perspectiva que podríem tenir els independentistes de marxar d'aquest Estat, sinó des de la perspectiva del que significa estar a l'avantguarda tecnològica, del que significa estar a l'avantguarda dels nous drets digitals..., crec que més d'un avui haurà també abandonat aquest Estat. Que un estat, que un govern pugui intervenir internet, que pugui intervenir les comunicacions de cadascun d'aquests diputats sense ordre judicial, emparant-se en l'ordre públic..., això vol dir, per exemple, que en un proper desnonament el Govern pugui demanar a les operadores, sense ordre judicial, quins telèfons mòbils hi havia en aquella zona per emprendre actuacions. Això ho permet aquest decret. No els fa vergonya? Jo, la veritat, és que em sorprèn que hi hagi partits d'esquerres en aquest hemicicle que no alcin el braç, no alcin el dit en contra, o no hagin fet els deures amb el seu propi grup polític per entendre que aquest és un decret inadmissible en tot sentit. [[Aplaudiments.]] Miri, des del Govern de Catalunya emprendrem una ofensiva a tots els nivells: judicial, ja ho hem fet, hem demanat ja l'informe preceptiu al Consell de Garanties Estatutàries per iniciar el tràmit d'inconstitucionalitat; políticament, aprovarem una carta de drets i deures digitals, entenem que aquest és un decret que mereix que des del Govern s'actuï protegint els drets dels ciutadans; actuarem també en les votacions allà on pertoqui –aquí, al Congrés dels Diputats– per tal de que aquest decret sigui derogat; actuarem també amb la resta d'administracions públiques de l'Estat que veuen també afectades i que es veuen afectades per aquest decret, per tant, amb Euskadi i amb altres comunitats; ho farem també internacionalment. I, per tant, no tinguin cap mena de dubte que el Govern de Catalunya treballarà i ja està treballant perquè aquest decret sigui derogat quan abans millor, i esperem que aquí s'hi sumin altres partits representats en aquesta cambra. Miri, no som els únics que hem denunciat i que denunciem aquest decret. Avui han sortit alguns comunicats; per exemple, de la Plataforma en Defensa de la Libertad de Información o la de Asociación de Usuarios de Internet, entitats espanyoles, que han dit clarament que promouran la nul·litat del decretazo, via Defensor del Pueblo dient que «esto es un decretazo digital contra la Constitución de la monarquía parlamentaria española. Però és que Xnet, EDRi, estan posant el crit al cel amb aquest decret. Finalment, senyors de Ciutadans, vostès que, bé, es defineixen com a molt lliberals i van tot el dia proclamant el seu liberalisme, escoltin, els llegiré un tuit que ha fet avui segurament el liberal espanyol més reconegut en l'actualitat –segur que el coneixen–, el senyor Juan Ramón Rallo, sobre aquest decret, textualment: «Un paso atrás en las libertades individuales y en el estado de derecho. PSOE, Partido Popular y Ciutadans se alían para cerrar webs sin orden judicial –doctor en economia i professor de la UPF de Madrid. Però és que a l'altre cantó, a l'altre extrem, hi tenim per exemple un senyor que us sonarà, eh?, un tal Raúl Camargo, d'Anticapitalistas, un corrent intern de Podemos, que ha dit textualment: «El Gobierno aprueba de mano de la derecha y la vergonzosa abstención de Unidas Podemos la ley mordaza digital. Mal presagio para esta legislatura, empezar recortando derechos y garantías democráticas. Escolteu, fins i tot avui Vox –fins i tot Vox avui– al Congrés de Diputats..., els demano que escoltin i que mirin el que ha dit Vox sobre aquest decret. Ha dit precisament que era «un atropello –un atropello– contra los derechos fundamentales de libertad de expresión. [[Remor de veus.]] Això ho ha dit Vox, eh? Per tant, estan avançant Vox per la dreta, vostès [[veus de fons]] –estan avançant Vox per la dreta. [[Aplaudiments.]] Els hauria de fer vergonya, al Partit Socialista, vergonya els hauria de fer. [[Remor de veus.]] Miri, aquest decret que el senyor Sánchez va dir que era «para parar la república digital, eh? –«para parar la república digital–, escolti, ni l'aturaran –ni l'aturaran–, perquè això és un projecte de país, és un projecte de país digital, per avançar digitalment... Però sap què els passarà? Que, intentant aturar aquest projecte de país digital, el que faran és que retornaran Espanya a la decadència analògica. [[Aplaudiments.]]
Bé, esgotat l'ordre del dia, s'aixeca la sessió.