Det er brei, grunnleggjande semje om distrikts- og regionalpolitikken i Noreg. Alle parti vil ta heile landet i bruk. Samstundes er det slik at få politikkområde har vore så prega av symbolpolitikk og symbolretorikk, godt blanda med historisk viktige konfliktlinjer i norsk politikk, mellom sentrum og periferi. Venstre snakka for nokre år sidan om behovet for ein ærlegare distriktsdebatt. Det har Regjeringa bidrege til. Det gjer dessverre ikkje opposisjonen i den raude alliansen i same grad. Innstillinga er på ny full av honnørord og symbolmarkeringar utan reell substans, anna enn tradisjonelle økonomiske overbod på nokre tiltak. Men det er kanskje nokre som hugsar regjeringa Stoltenberg, der finansministeren var representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen. Hugsar de kor høg renta var den gongen? Hugsar de korleis kronekursen truga industri og andre arbeidsplassar i distrikta? Hugsar de distriktsopprøret, og at Stoltenberg måtte reisa til Vadsø? Og hugsar de kor mange som møtte opp for å protestera? Eg trur vi skal minna kvarandre om dette når representanten Schjøtt-Pedersen og dei andre i den raude opposisjonen prøver å skapa stor politisk avstand på dette feltet og framstå som distrikta si store redning. Vi kan òg gjerne minnast sentrumsregjeringa, den i utgangspunktet mest distriktsvennlege regjeringa Noreg har hatt. Også då hende det at folk flytta på seg, og dei særskilde tiltaka som vi forsøkte, endra ikkje flyttestraumen på nokon fundamental måte. Venstre vil ha ein god nasjonal politikk som legg forholda til rette for arbeidsplassar og velferd i alle delar av landet. Ein nøktern økonomisk politikk og kamp mot populistisk overbodspolitikk er ein viktig del av dette. Venstre vil ha ein god regionalpolitikk der fylkeskommunen har ei viktig rolle som utviklingsaktør med stor fridom til å nytta ressursane ut frå eigne vurderingar, ikkje sentralstyrt frå Oslo. Vi vil ha ein god distriktspolitikk for dei særskilt utsette områda der ein treng spesielle verkemiddel for at verksemder og samfunn skal klara seg i framtida. På alle desse områda leverer Regjeringa – i form av ein god, ærleg analyse og ein god politikk. Det hjelper ikkje med retorikk og lovnader om meir aktiv politikk og ei overdriven tru på at ulike fond skal vera ei Sareptas krukke utanfor normale budsjett og prioriteringar. Distrikts- og regionalpolitikken kan ikkje primært sjåast som noko særskilt, som ein driv med på sida av og i tillegg til den øvrige, store politikken. Tvert om er det å ta heile landet i bruk ei oppgåve som må gjennomsyra all politikk, ikkje minst den økonomiske politikken, som er mest avgjerande for arbeidsplassar, husstandar og kommunar, uansett kor i landet dei er. Velferd i kommunane og velferd gjennom privat økonomi og den sivile sektoren, næringspolitikken og korleis vi møter den globaliserte verkelegheita, er av stor betydning for busetjing i Noreg. Vi kan ikkje møta dette med motstraumspolitikk som ikkje tek innover seg den konkurransen norsk næringsliv møter. Utdannings- og forskingspolitikken, samferdslepolitikken, kulturpolitikken, fiskeri- og landbrukspolitikken, ja i røynda all politikk, må ha eit breitt, nasjonalt perspektiv, der landet er eitt og ressursane skal nyttast overalt. Derfor er det ikkje i distrikta si interesse at ein gjer distriktspolitikk til noko særskilt og spesielt, og der ein dyrkar motsetningar mellom by og land. Byane har sine særskilde utfordringar, og det same har bygdene i ulike delar av landet. Men saman er dei Noreg, og ein samla del av den nasjonale politikken. Då må vi ha lit til at vettet er jamt fordelt, og desentralisera og delegera makt og ansvar. Eg merkar meg den raude alliansen si understreking av staten si rolle – mot Regjeringa si tru på lokale avgjerder. Det er mange av dei ulike områda eg kunne hatt lyst til å kommentera i mitt innlegg, men eg vil trekkja fram noko som eg ikkje ser er omtalt i komiteinnstillinga, ei heller i stortingsmeldinga. Det er mange som i dag ønskjer å flytta ut i distrikta, få seg ei stor tomt, driva kanskje med eigen matproduksjon – med andre ord leva det gode livet på bygda. Regjeringa har ved endring av konsesjonslova, bl.a., og ved å gi kommunane større myndigheit sørgja for at småbruk som i dag ligg mørklagde, igjen kan få lys i vindaugo. Venstre ønskjer i tillegg å endra odelslova. Skal menneske som ønskjer å busetja seg i litt meir grisgrendte strøk, få moglegheita til det, må dei òg få moglegheit til å kjøpa seg ein eigedom som kanskje er litt større enn eitt mål. Noreg går godt, talet på nyetableringar er rekordstort. Utfordringar er det alltid. Venstre trur ikkje på den totale harmonien og tilfredse samfunn, men i heile landet har ein no dei beste føresetnadene for å ha eit godt liv og skapa gode samfunn. Eg registrerer ikkje noko distriktsopprør i Noreg i dag. Støynivået i distriktsdebatten er lågt. Det tyder på at Regjeringa sin politikk verkar. Vi treng ikkje såkalla ny politikk, som ikkje er så ny, men som er å gå tilbake til ein velprøvd politikk som slett ikkje verkar.
President! Kan jeg få ordet for å rette en faktisk feil?
Karl Eirik Schjøtt-Pedersen får ordet til en åpenbar misforståelse – men da får han holde seg til misforståelsen.
Jeg skal forsikre presidenten om at jeg skal holde meg til misforståelsen – det var to faktiske feil. Den ene er at stigningen i valutakursen skjedde en god stund etter at regjeringsskiftet fant sted. Som representanten Vihovde sikkert vil huske, skjedde regjeringsskiftet i oktober 2001. Den andre faktiske feilen knytter seg til det såkalte distriktsopprøret i Finnmark, som skyldtes en uro for nedleggelse av fylkeskommunen. Det har som kjent Arbeiderpartiet gått imot. – Dette i motsetning til en uro som det er større grunnlag for nå.
Som vanlig er presidenten av den oppfatning at dette ikke er det man ber om ordet til en åpenbar misforståelse for. Dette kunne representanten ha tatt under et annet innlegg, og det er misbruk av Stortingets forretningsorden og taletiden.
Kystpartiet er med på å videreutvikle attraktive og livskraftige lokalsamfunn gjennom et aktivt og konkurransedyktig næringsliv og likeverdige tjenestetilbud i hele landet, med sikte på å opprettholde hovedtrekkene i bosettingsmønsteret og å utvikle lokalsamfunnene til å stå sterkere i et framtidig Norge, der det blir satset sterkere på distriktene. Med det mener vi at det må satses på å utvikle Norge. Vi i Kystpartiet vil ikke holde oss til handlingsregelen om å nytte en redusert avkastning av petroleumsfondet i landets økonomi. Nå er det jo sånn at heller ingen av de andre partiene på Stortinget holder seg til denne regelen. Alle partiene har inne et overforbruk på flere titalls – ja nærmere 100 – milliarder kroner av petroleumsfondet. Vi sier klart fra at vi vil ha en slik ekspansiv politikk, mens de andre partiene bruker pengene og likevel fastholder at det må føres en stram økonomisk politikk. Det viktigste for Kystpartiet er å bruke oljeformuen til å modernisere landet. Vi vil investere milliarder av kroner til å modernisere deler av industrien, til å modernisere marin sektor, til å modernisere og utbygge infrastrukturen, til forskning i samarbeid med industriselskaper, til utbygging og modernisering av helsevesenet, der vi vel å merke også vil opprettholde lokalsykehusene. Denne politikken blir avfeid av Regjeringen. Ikke engang det rød-grønne alternativet vil gå inn for en så aktiv økonomisk politikk som Kystpartiet. De begrunner det med en rekke sosialøkonomiske teorier som har vist seg ikke å stemme. For hadde disse teoriene stemt, skulle vi allerede ha opplevd en samfunnsnedbrytende inflasjon og en svært svekket krone. Men det har ikke skjedd. Det betyr at Kystpartiets økonomiske politikk utmerket godt kan la seg realisere. Hvorfor vil ikke Regjeringen og det rød-grønne alternativet satse på Norge, sånn som vi i Kystpartiet vil? Petroleumsfondet blir i dag nærmest forvaltet etter bankenes, forsikringsselskapenes og utenlandske investorers ønske. Jeg har en følelse av at vi politikere har frasagt oss ansvaret for å benytte oljepengene til å satse på fedrelandet. Ikke bare jeg, men også norske investorer ser med stor skepsis på vår bruk av petroleumsfondet. Se på petroleumsfondet. Dette er et av verdens aller største fond. Men her skal man bare putte pengene inn i utenlandske selskaper. Hva betyr det? Vi putter pengene rett inn i konkurrentene våre. Har folk virkelig tatt det innover seg? Det spør skipsreder Fred. Olsen om i et intervju med Økonomisk Rapport. Han gjentar sin kritikk av statens spareiver. Formålet med petroleumsfondet er jo å opparbeide en sparekasse for framtiden uten å øke inflasjonen. Da burde jo også den private sfæren få adgang til det samme, uten å betale skatt på disse midlene investert i norskkontrollerte selskaper. Det er helt forferdelig. Vi burde heller legge opp politikken slik at det ble rom for at norske selskaper kunne drive og vokse i Norge, sier Fred. Olsen. Han sier det samme som Kystpartiet har sagt i en årrekke. Jeg vil hevde følgende: Hadde EU-politikerne styrt i Norge og hatt mindre midler enn det Norge har å rutte med, hadde Norge allerede hatt en ny og mer moderne infrastruktur, rett og slett for å fremme norsk næringsliv. Hvordan svarer vi på disse utfordringene? Jo, vi lager bompenger, et bompengesystem som er svært fordyrende for norsk næringsliv. Dette er en politikk som er iscenesatt både av Regjeringen og av de rød-grønne – de grønne fordi de tror et fordyrende norsk næringsliv er et grønt alternativ. Det har aldri vært en slik sammenheng. Det er alltid et lønnsomt næringsliv som har ført til nye, moderne og mer miljøvennlige løsninger. Ingen skal kunne si om California-økonomien at den er tilbakeholden. Men der har vi tenketanker, til og med, der har vi moderne løsninger, der har vi IT-næringens Mekka.
Politikk handlar ofte om å bruke pengar. Alle politikarar deltek i eit kappløp om å løyve mest mogleg til flest moglege gode formål som skule, helse og eldreomsorg eller politi og samferdsel. Enkelte parti driv også og kappast om å gå inn for lågast moglege skattar. Også dette fører lett til auka pengebruk, fordi det private forbruket i så fall aukar. Å fortelje kva me vil bruke meir pengar på, anten det er trygg pensjon eller lågare bustadskatt, er ein viktig del av dei politiske partias oppgåve. Problemet er at me alle nesten alltid bruker meir tid og får meir merksemd når me snakkar om korleis me skal bruke meir, ikkje når med snakkar om korleis inntektene skal sikrast. Dessverre er regionalpolitikk ikkje blant dei politiske tema som fengjer mest i store delar av landet. Slik bør det ikkje vere, og slik har det ikkje alltid vore. Arbeidarpartiet har tidlegare gått inn i valkampar med store plakatar der det stod: «Vi bygger landet», og det har vore bilete av gravemaskiner og kraftgater. Den tida verken bør eller vil kome tilbake, men meir merksemd om korleis me skal sikre verdiskapinga her i landet, er av stor betydning. Derfor er regionalpolitikk noko av det viktigaste me jobbar med. Det krev at politikarane tør å vere aktive innafor dei avgrensingane i det internasjonale regelverket alle land må leggje til grunn. Dette regelverket betyr ei anna rolle enn før, med mindre politisk styring og mindre statsstøtte. Hadde EØS-avtala eksistert på 1950-talet, ville nok mange av våre store statlege selskap aldri blitt etablerte, og ESA hadde sikkert funne ein paragraf i EUs oljedirektiv som hadde gjort det umogleg å byggje opp Statoils og Hydros oljedivisjon på 1970-talet. Me kan like det eller ei, men rammene for distrikts- og regionalpolitikken er heilt andre i dag enn tidlegare. Før kunne me gje statsstøtte til norske bedrifter, me kunne gje billigare straum, me kunne gå inn med løyvingar til bedrifter som sleit tungt, me kunne tildele oppdrag til norske bedrifter utan å tenkje på utanlandske konkurrentar. Den tida er over. Men me har framleis «verktøy», og det må brukast. Jo sterkare og meir open den internasjonale konkurransen er, dess viktigare er det at me bruker dei verkemidla me har. Me må få til eit samspel mellom marknaden og det offentlege, mellom bedriftene og staten. Me må sjå moglegheiter og vere kreative. Derfor må myndigheitene delta aktivt i regional- og distriktsutviklinga, saman med regionar, kommunar og organisasjonar. Regionalpolitikk handlar om svært mykje. Me ønskjer ein aktiv regionalpolitikk, at staten skal engasjere seg og ikkje berre lene seg tilbake og overlate mest mogleg til marknaden. Ser me stort på det, kan me seie at barnehagepolitikk, skule- og utdanningspolitikk, likestillingspolitikk, ja all velferdspolitikk er det same som ein god regionalpolitikk. World Economic Forum har kåra dei nordiske velferdsstatane til dei beste landa for næringslivet. Det er ikkje tilfeldig. Trygge menneske er skapande menneske. Det høyrest kjedeleg ut, men eg må starte med orda «orden i økonomien». Ein stabil kronekurs, låg inflasjon, låge renter og forsvarleg budsjettpolitikk er viktig for utviklinga i norske regionar. Me må styrkje både privat og offentleg forsking og innovasjon, for å sikre at me har bein å stå på også etter oljen. Kompetanse må vere ein drivande faktor i arbeidet for omstilling, fornying og nyetablering. Våre naturressursar er og skal framleis vere drivkrafta i verdiskapinga over heile landet. Innovasjon Noreg er eit viktig instrument, som må ha både pengar og rett kompetanse til å hjelpe næringslivet i distrikta når behovet er til stades i ein sårbar oppstartfase. Regjeringa og stortingsfleirtalet har dessverre bygd ned mange av desse verkemidla. Fleirtalet kuttar i budsjetta til Innovasjon Noreg ved kvart høve, og dei har heller ikkje prioritert forsking og utvikling godt nok. Utbygde velferdsordningar og god fordelingspolitikk gjev god distriktspolitikk. Staten må ta ansvar for å sikre ein effektiv infrastruktur. Det må vere ein heilskapleg og effektiv samferdselspolitikk, med investering og nok til drift og vedlikehald av vegar. Me må sikre breiband til alle delar av landet, og me må sikre industrien nok energi til ein konkurransedyktig pris innafor EØS-regelverket. Me må vere villige til å ta gassen i bruk i Noreg, ikkje berre selje den til andre land. – Eg ser tida er ute, president, men eg kan godt halde fram!
Nei, det synes ikke presidenten!
Den meldingen om regionalpolitikk som Regjeringen har lagt frem, har definert to klare mål for regionalpolitikken. Det ene er å ta vare på hovedtrekkene i bosettingsmønsteret, konkretisert til balansen i bosetting mellom landsdelene i et 20-årsperspektiv, det andre er å utnytte verdiskapingspotensialene i alle deler av landet. Det er de to hovedmålene vi har. De to hovedmålene er der fordi det er det grunnleggende for om vi vil ha arbeidsplasser og lokalsamfunn som kommer til å fungere fremover. Når vi har definert en regionalpolitikk, er det for å si at det er ulike strategier i ulike deler av landet som skal til for å utløse de forskjellige delene av våre verdiskapingspotensialer. Norge er fortsatt et land hvor hovedtyngden av vårt næringsliv kan føres tilbake igjen til ressurser som ikke først og fremst kan dyrkes gjennom aktiviteten i byene, men dreier seg om samspill. Saksordføreren forsøker å gjøre det til et poeng at vi har kalt dette en melding om regionalpolitikk og ikke en melding om distrikts- og regionalpolitikk. Det har vi gjort for å understreke at dette ikke er en melding som bare dreier seg om de tradisjonelle områdene hvor det settes inn ekstra innsats og virkemidler. Regionalpolitikk dreier seg også om samspill og aktiviteten i alle deler av landet, om man er innenfor eller utenfor virkemiddelområdet. Men det står jo også klart i denne meldingen at det kreves en ekstra innsats i de områdene som har de største utfordringene av den mer tradisjonelle typen i distriktene, og som dreier seg om fraflytting og annet. Det krever en ekstra oppmerksomhet, men det krever også politikere som er villige til å være realistiske. Og unnskyld meg, jeg synes det har vært mange voldsomme ord. Jeg synes at det er så mye retorikk i distrikts- og regionalpolitiske debatter at jeg skjønner faktisk ikke hvordan man klarer å si så mye som enkelte sier. Representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen har hvert år i alternative statsbudsjetter minsket innsatsen når det gjelder distrikts- og regionalpolitikken i forhold til det opprinnelige budsjettforslaget i 2001 – hvert eneste år har han prioritert noe annet mer enn distrikts- og regionalpolitikken i forhold til det han gjorde året før, selv om det alltid har vært litt mer enn det Regjeringen gjør. Det er alltid litt mer. Men det lille «mer» forsvarer ikke den typen ordbruk som Arbeiderpartiet bruker om distrikts- og regionalpolitikken. Så er jeg grunnleggende enig i det Oppebøen Hansen sa: Det er forferdelig viktig å holde orden i økonomien. Det er forferdelig viktig for distriktspolitikken at man gjør det, for de mest sårbare bedriftene og de mest sårbare arbeidsplassene vi har i dette landet, er i konkurranseutsatt næringsliv. Det er først og fremst i Distrikts-Norge vi har store deler av dette, og det vet Finnmarkskysten utmerket godt. Men da er det ikke bare ansvarlig politikk og balanse i kronekursen som er viktig. Det er faktisk like viktig om man har røde tall eller går med overskudd. Og da er skatte- og avgiftslettelser meget viktig for Distrikts-Norge. For den økonomiske bæreevnen i deres bedrifter i konkurranseutsatt næringsliv er avhengig av hvilket lønnspress vi har. Det er avhengig av hvilke kostnader og hvilke avgifter de skal betale. Og det er noe av det som har bidratt til at vi nå har optimisme i Distrikts-Norge. Særlig sier målingene at det for øyeblikket er en sterk optimisme i Nord-Norge. Det skyldes bl.a. at man har valgt ikke bare helheten, ikke bare det å ha balanse, men faktisk også å stimulere til dette gjennom skatte- og avgiftslettelser. De utfordringene vi har i vårt land i et regional- og distriktspolitisk perspektiv, må møtes på flere måter. Den økonomiske politikken som bidrar til gode og stabile rammevilkår for næringslivet, er fundamentet. Uten det får vi mer og mer sentralisering. Og svaret er ikke en politikk man har forsøkt, som har gitt mer og mer sentralisering. Det er også viktig å ha en politikk for å fremme innovasjon og nyetablering som er tilpasset regionale variasjoner. På det området synes jeg at flere representanter har holdt gode innlegg i denne debatten til støtte for det som faktisk er Regjeringens politikk, det som ligger i meldingen, som vi følger opp med 22 mill. kr i satsing på innovasjon, med særskilte tiltak i innlandet og i Nord-Norge, i revidert nasjonalbudsjett. Så har vi også sagt at det er viktig med en bred innsats for å møte omstillingsutfordringer i områder med ensidig næringsstruktur og små arbeidsmarkeder. Når omstillingene blir for store, må vi også på nasjonalt plan trå til med ekstraordinære tiltak. Men det er viktig at det ikke undergraver den ansvarsdelingen vi har foretatt, for fylkeskommunen har faktisk fått et ansvar for å følge opp de langsiktige omstillingsutfordringene. Så skal vi ha en mer systematisk satsing på å utvikle attraktive mellomstore og små byregioner, for det er en av de viktige strategiene for å hindre at det blir enda mer sentralisering i Norge.
Det blir replikkordskifte.
Statsråden, og Høyres leder, var bekymret for språkbruken. Jeg merker meg at da Regjeringen la fram sitt første budsjett, kalte Høyres nåværende sentralstyremedlem, Jens Petter Ekornes, kuttene i distriktspolitikken for en katastrofe. Statsministeren la stor prestisje i oppnevningen av Distriktskommisjonen. To av Distriktskommisjonens bærende og enstemmige forslag var å gi distrikts- og regionalpolitikken større vekt i sektorpolitikken og å styrke de distriktspolitiske virkemidlene. Regjeringen sier et klart og entydig nei til begge deler. Er det ikke å holde folk for narr når Regjeringen gir kommisjonen, med representanter for alle politiske partier, stor tyngde i deres møte med samfunn og media, for deretter å se fullstendig bort fra deres enstemmige råd?
La meg da få lov å referere det som Distriktskommisjonens leder sa på høringen med kommunalkomiteen – jeg var ikke der, men jeg har hørt det, og jeg har ikke hørt det motsagt – at det er en god melding vi har lagt frem. Og når det gjelder det opplegget vi har i kommuneproposisjonen for arbeidet med forvaltningsområdene, har en også lagt opp til en god prosess. Da går det ikke an å trekke Distriktskommisjonen frem og si at vi ikke følger opp, eller annet, når vi faktisk får kvittering fra lederen på at det er en god melding. Det representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen underslår hver gang han snakker om Distriktskommisjonen, er at de har sagt akkurat det samme som oss: Det viktigste og mest fundamentale er hvilke rammebetingelser man har i forhold til stabil økonomisk utvikling, og i forhold til evnen til å opprettholde et vekstkraftig og levedyktig konkurranseutsatt næringsliv. Det er fundamentet. De begynner der, og så vil de ha mer. De vil ha mer, og det hører jeg også at representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen vil ha. Og det er helt riktig, vi utnytter ikke det handlingsrommet som finnes innenfor regelverket, men det finnes ikke ett parti i denne salen som har budsjettforslag som utnytter handlingsrommet. Det er snakk om noen millioner i forskjell, ikke milliarder.
Jeg vil få vise til at Fremskrittspartiet har to forslag i innstillingen der vi ber om en endelig evaluering av fylkeskommunen og forslag til ny struktur. Vi vil også legge til grunn at det skal være to forvaltningsnivåer i Norge med direkte folkevalgt styring. Er ikke statsråden enig i at det nå snart er behov for en slik endelig evaluering av fylkeskommunen, og at det bør legges opp til to folkevalgte nivåer? Hva er stasrådens kommentar til at Fremskrittspartiet blir stående alene med sine forslag vedrørende dette, som jeg trodde var noe Høyre var helt enig i?
Regjeringen har ikke gjort seg opp en mening om hvor mange forvaltningsnivåer det skal være. Jeg personlig, og partiet Høyre, mener at det skal være to forvaltningsnivåer. Men det er ikke slik at det blir to forvaltningsnivåer ved å vedta det her i salen. Det som er det viktigste, er å gjøre den jobben som vi har sagt vi ønsker å gjøre frem til 2007. Så forstår jeg at flertallet ønsker større tempo i å utrede hva som er forutsetningene for de ulike alternativene – om man skal ha tre eller to forvaltningsnivåer, hvordan vi da skal organisere oppgavene og hvilke oppgaver det skal være. Det er enkelt å ha konkludert akkurat på det, men der Fremskrittspartiet og Høyre sannsynligvis kommer til å skilles ad, er f.eks. i hvordan man skal fordele oppgavene. Vi ønsker flere oppgaver til kommunene, mens vi opplever at Fremskrittspartiets svar ofte er at flere av disse oppgavene skal føres over til staten og inn i andre systemer som gir mindre styring. Da er vi ikke enige om hvordan oppgavefordelingen skal være, selv om vi er enige om resultatet, i form av to forvaltningsnivåer.
: Et av de store funnene fra Effektutvalget var at staten gikk foran i sentraliseringen. Det kommer av at man ikke tar distriktshensyn i sektorpolitikken, og at man heller ikke, sjøl fra Kommunaldepartementet, som skulle være samordningsdepartementet, har greid å aksle rollen som den som skal få statlig politikk til å henge sammen, der helhetsresultatet til slutt skal være det som er det beste. Spørsmålet er: Erkjenner statsråden at hennes regjerings politikk virker slik? Er det statsrådens vilje at det skal fortsette å være slik at den alminnelige sektorpolitikken skal sentralisere? Og så: Fordelingen av forskningsinnsatsen i Norge er meget skeiv. Vi vet at f.eks. SkatteFUNN-ordningen treffer noen bedrifter godt, men andre veldig dårlig. Kan statsråden være med på å endre ordningen, slik at den også treffer småbedrifter i utkantene?
I et samfunn som er i omstilling og endring, er det ganske viktig å være våken med hensyn til hvordan omstillingene og endringene skjer, slik at de ikke virker sentraliserende. Men det å si nei til at omstillingen og endringen skjer, vil som oftest aldri være noe bolverk mot det. Derfor er det en del ting som denne regjeringen har vært opptatt av. Vi har f.eks. vedtatt å flytte en rekke tilsyn ut i regionhovedstedene for å bidra til balansen mellom de forskjellige landsdelene, for å kompensere noe av den sentraliseringen av arbeidsplasser som skjer gjennom effektivisering, automatisering og modernisering. Men jeg registrerer at landsmøtet til SV og landsmøtet til Arbeiderpartiet har sagt nei til å flytte ut flere arbeidsplasser. Det skal ikke denne regjeringen gjøre. Det er for øvrig et interessant punkt, i alle fall er det det i den tolkningen disse partiers Oslo-representanter har av sitt eget program. Og det er vel ikke slik at man har ett program i Oslo til valget, og ett program alle andre steder? Det interessante er jo at de som på papiret har det mest ambisiøse programmet når det gjelder utflytting, nemlig Senterpartiet, skal samarbeide med dem som for øyeblikket har minst ambisjoner på dette området.
På eitt punkt skal Regjeringa få støtte frå Senterpartiet. Det er i utlokalisering av arbeidsplassar. Men eg vil tilbake til Distriktskommisjonen og deira anbefalingar, for ei anbefaling er desentralisering av betydeleg meir makt frå staten til folkevalt regionalt nivå. Det vart sagt at behovet for eit sterkare folkevalt regionalt nivå er godt utgreidd. Konklusjonane i dei ulike utgreiingane konvergerer mot ei styringsreform som inneber betydeleg desentralisering av makt. Tidlegare anbefalingar er ikkje følgde opp. Det er no behov for gjennomføringskraft. Det same vart jo sagt i mange høyringsutsegner til meldinga, m.a. f.eks. frå fylkesutvalet i Rogaland. Kva er det som gjer at statsråden, som elles tek handlekraft til inntekt for seg i mange saker, driv bortimot trenering av ei sak som det er brei dokumentasjon på at det er behov for?
Jeg blir faktisk litt opprørt, jeg, når kommunalkomiteens leder anklager meg for å trenere, når jeg følger en tidsplan som Stortinget sluttet seg til ved behandlingen av St.meld. nr. 19 for 2001-2002 den første våren under denne regjeringen. Da la vi frem det faktum at vi skulle evaluere de forsøkene og den oppgavedifferensieringen som var. Da flyttet Regjeringen på tidspunktet for å evaluere fylkeskommunen, fordi det var et sterkt ønske fra fylkesordførerne om å kunne bevise de nye forsøkene, og hva det skulle være, og at det ville være for tidlig å levere denne evalueringen. Det sluttet en enstemmig komite seg til. Da har jeg ikke trenert én eneste ting. Jeg kan jo ikke flytte på en plan som Stortinget har godkjent, fordi om noen stortingsrepresentanter utenfor denne salen gir uttrykk for at de nå kunne tenkt seg noe annet. Jeg forholder meg til de signalene som et enstemmig storting har gitt meg. Jeg oppfatter det slik at det er det man skal gjøre når man er statsråd: å ha respekt for stortingsflertallets timeplaner. At fylkesordførerne har angret på det fordi de tror de nå har et bedre momentum, kan ikke endre på det faktum at Stortinget og jeg har hatt en dialog om dette, og jeg har fulgt det som det er blitt enighet om i den dialogen.
Som en følge av ordbruken som statsråden var opptatt av, kan jeg kanskje få lov til å fortsette med Høyres ordfører i Ballangen, som sa: «Det regjeringen har gjort i distriktspolitikken er skremmende». Jeg merker meg statsrådens omtale av Distriktskommisjonen. Jeg merker meg samtidig at Distriktskommisjonen hadde fire strategiske forslag. Det ene er det bred enighet om, politikk for endring. Det andre, som går på en større regional reform, har statsråden aktivt argumentert imot. Den har hun for så vidt skjøvet ut i tid. La det ligge, men de to andre strategisk bærende elementene er altså en sterkere vekt på distrikts- og regionalpolitiske hensyn og en sterkere bruk av distriktspolitiske virkemidler. Dersom statsråden mener at hun har fulgt opp på disse tre punktene, synes jeg det er interessant om statsråden kan bekrefte det fra Stortingets talerstol: Mener hun at vi skal legge sterkere vekt på det? Mener hun at vi skal styrke de distriktspolitiske virkemidlene? Hvis ikke, må det være lov til å si at da er det ikke stort av Distriktskommisjonens innstilling man finner i denne meldingen.
Dette gir meg anledning til å si at Jens Petter Ekornes er meget fornøyd med det som har skjedd etter de fire årene, siden han mente det var farlig at Innovasjon Norge ikke skulle få så mye penger. Det går veldig bra i møbelindustrien på Sunnmøre for tiden. Det går faktisk veldig bra i hele Distrikts-Norge, fordi vi har ført en ansvarlig økonomisk politikk hvor ett av elementene er å holde offentlige utgifter nede, deriblant at vi høsten 2001 reduserte en del av de pengene som ble brukt over Innovasjon Norges budsjett. Så har vi målrettet noe av det. Vi øker de distriktspolitiske virkemidlene på noen områder. Vi har sagt at vi skal øke på næringshager, vi skal øke på inkubatorer, og vi skal innføre det nye konseptet «Center of Expertise» og bruke mer penger på det. Jeg har lyst til å minne om at Arbeiderpartiets alternative budsjett på dette rammeområdet, ikke bare for distriktspolitikken, men for innvandring, distriktspolitikk og arbeidsmarkedspolitikk, hadde 337 mill. kr mer enn Regjeringen. De hadde 337 mill. kr mer enn Regjeringen, som altså skulle dekke arbeidsmarkedspolitikken, innvandringsforslagene og distriktspolitikken, og det er mindre enn det kuttet var høsten 2001.
Replikkordskiftet er omme.
Regjeringa legg i meldinga som vi no har til debatt, opp til at målet for distrikts- og regionalpolitikken skal endrast. Det skal skje ved at busetjingsmålet blir presisert til å vere vekst i folketalet i alle landsdelar dei neste 20 åra. Dette synspunktet er eg ueinig i. Hovudmålet må vere å halde oppe hovudtrekka i busetjingsmønsteret og å leggje til rette for likeverdige levekår over heile landet. Regjeringa sin politikk vil representere eit tilbakesteg. Etter mitt syn vil han dessutan vere ei opning for sterkare sentralisering. Eg vil nemne ein illustrasjon: Dersom nedgangen i folketalet blir stort i eitt eller fleire fylke i ein landsdel, kan Regjeringa sitt nye mål bli nådd ved at det skjer ein sterk vekst i ein kommune eller eit fåtal av kommunar. Dermed kan befolkningsutviklinga i landsdelen bli positiv. Denne strategien er Arbeidarpartiet ueinig i. Regjeringa legg i stor grad opp til at regionalpolitikken skal vere av stimulerande karakter. Denne dimensjonen skal sjølvsagt spele ei sentral rolle. Men tradisjonelt har distrikts- og regionalpolitikken også hatt eit klart kompenserande element. Arbeidarpartiet meiner at det må leggjast vekt på begge desse omsyna. Vi bør stimulere til utvikling og kompensere for ulemper som finst i distrikta. Det finst klare forskjellar i levekår i landet vårt, men desse går ikkje mellom by og land. Det er ikkje dårlegare levekår i bygdesamfunn som er årsaka til at mange flyttar derifrå. Det er mangel på interessante arbeidsplassar som er hovudgrunnen til flyttinga. Det må vere ei oppgåve for styresmaktene å skape interesse for dei positive livskvalitetane i distrikta våre og det potensialet som finst innanfor næringslivet. Det er no grundig dokumentert at tilskotta til næringsutvikling i distrikta er sterkt reduserte dei siste åra. Effektutvalet slår dette ettertrykkeleg fast. Denne negative utviklinga har skjedd trass i at verkemidla har positive effektar for næringsutviklinga i distrikta. Endringa i den statlege politikken på dette området får lite omtale i regionalmeldinga. I den grad saka blir kommentert, er Regjeringa klart defensiv. Ho uttaler m.a.: «Staten byggjer ikkje landet, men skal vere ein aktiv medspelar for å få utløyst vekstpotensial.» Arbeidarpartiet er ueinig i denne vurderinga. Ein velferdsstat må definitivt ha som oppgåve å vere med på å byggje landet. Innsats på område som utdanning, forsking, helsestell og forvaltning viser til fulle at innsats er strengt nødvendig for å få til vekstkraft i ulike regionar. Arbeidarpartiet meiner det er ei svært viktig oppgåve for offentleg sektor å vere utviklingsaktør. På den måten kan det bli inspirert til auka innsats i dei ulike regionane. Det er ein offensiv politikk. Den må spele på det potensialet som finst, og dei utfordringane som ein møter i dei forskjellige områda av landet. Dersom vi skal lykkast i utforminga av politikken, må vi ha forståing for folks ulike ønske og behov. Dei kan variere mykje. Eg vil spesielt nemne den store utfordringa som enkelte område har med å rekruttere nok kvinner og ungdom. Skal ein lykkast i arbeidet med å motverke skeiv fordeling i befolkninga på dei nemnde områda, må det satsast målbevisst på å styrkje grunnlaget for utviklinga i den enkelte regionen. Det må skje ved å utvikle ressursane i området, ved å leggje til rette for nyskaping og næringsutvikling og ved å spele på den kompetansen som finst. Eg meiner at spesielle fordelar som den enkelte region har, må det leggjast særleg vekt på. I somme område er utfordringane ekstraordinære. I desse områda må dei distriktspolitiske verkemidla styrkjast. Av erfaring veit vi at det kan oppstå spesielle utfordringar i enkelte kommunar eller regionar på grunn av stort tap av arbeidsplassar. Spesielt kan nemnast problem som har meldt seg på einsidige industristader og i sterkt fiskeriavhengige samfunn. Arbeidarpartiet meiner det i slike situasjonar må setjast inn omstillingstiltak så raskt som mogleg, helst før nedbemanning tek til. I slike tilfelle kan det vere aktuelt å gi ein kommune særskilt omstillingsstatus. Regjeringa må vere villig til å tilføre ekstra midlar til fylkeskommunar for å førebyggje problem i samfunn der næringsstrukturen blir sterkt endra. Innovasjon Norge må i slike tilfelle setje inn tiltak for omstilling, samfunnsutvikling og etablering av nye arbeidsplassar. Det må skje eit aktivt samarbeid mellom ulike aktørar i omstillingsprosessen, og det bør bli teke sjølvstendige initiativ frå staten si side i samråd med lokale og regionale styresmakter.
Regionalmeldingen er en av de sakene der de sosialistiske partier nok en gang framstår som et sosialistisk eksperiment. Man er enig på det overflatiske planet, om økt pengebruk, men når man kommer ned i sakens realiteter, er man stort sett uenig. Man er enig om at distriktene må ha mer. Man er enig om at det skal satses på storbyer. Man er enig om at det satses på småsamfunn, mer til vei, mer til næringsfond og mer til kommuneøkonomien. Hvis man tar summen av dette, er man stort sett ikke enig. Bare kommuneøkonomistyrkingen alene medfører mer penger enn våre totale skatteletter – hvis man legger Høyres program til grunn – pr. år i neste fireårsperiode. Jeg etterlyser et svar fra Karl Eirik Schjøtt-Pedersen på følgende spørsmål: Hva ønsker representanten Schjøtt-Pedersen med det tredje forvaltningsnivå, med dagens fylkeskommuner som skal bli regioner? Ønskes det at høyskolene skal legges inn? Ønskes det at sykehus skal tilbakeføres? Jeg og Høyre ønsker det ikke. Vi ser at vi er best tjent med, både fra innbyggernes ståsted og fra samfunnets totale ståsted, at to nivåer velges. Jeg synes også det er pussig at Schjøtt-Pedersen har den sterke troen på regioner, kanskje spesielt i representantens eget hjemfylke, som da ville medføre at dagens fylkeshus i Vadsø blir flyttet til Tromsø – takket være representanten Schjøtt-Pedersen. Vi i Høyre har derimot stor tro på kommunene. Økt kommunalt selvstyre betyr satsing på kommunene. La meg så gå videre til SVs ønske om å grunnlovfeste det lokale selvstyret. Partiet gjør jo det stikk motsatte. SV er motstander av flere innlemminger av øremerkede tilskudd – de er til og med for nye. I spørsmål om plan- og arealsaker – og da snakker jeg spesielt om strandsonen – er partiet livredd for det lokale selvstyret. Partiet ønsker å innføre en 6-timersdag, som har en proveny på minimum 50 milliarder kr. Det vil medføre økt rente, hvis ikke det tas fra økte skatter, eller drastiske kutt på andre områder. Dette vil spesielt ramme kommunesektoren. Det vil gi dårligere tjenester, fordi man vil støvsuge arbeidsmarkedet for kompetent arbeidskraft, som igjen går ut over dem som trenger tjenestene mest. Slik jeg ser det, er det overhodet ikke behov for å grunnlovfeste det lokale selvstyret. SV trenger bare å gå bort fra noe av sin egen politikk. Senterpartiet, derimot, ønsker som prinsipp at næringsnøytralitet må vike for bl.a. – og jeg siterer fra Nationen i dag – «marine og maritime næringer, energi, reiseliv, matproduksjon, trefordeling og IKT». Mitt spørsmål til Senterpartiet er: Hvilke næringer ønsker partiet ikke å satse på? Jeg oppfatter Senterpartiet som et parti som ønsker å satse på samtlige næringer. Det ønsker Høyre og denne regjeringen. Hvis man satser på samtlige næringer, er ikke det pr. definisjon å være næringsnøytral? Vi ser at vi har optimisme tilbake i hele landet, uavhengig av om det er såkalte distriktskommuner, bykommuner eller andre kommuner. Det er nye arbeidsplasser som skapes, det er mer lønnsomme bedrifter, det er færre konkurser, det er flere gründere, og det er lavere ledighet. Dette kommer av stabilt gode rammevilkår. Distriktene, som resten av landet, etterspør én ting – stabilt gode rammevilkår. Vi er på riktig vei. Vi ser at skatte- og avgiftspolitikken vår virker. Vi ser et historisk lavt rentenivå takket være bl.a. Regjeringens økonomiske politikk. Vi ser at vi nå har en mer konkurransedyktig kronekurs, samtidig som moderate lønnsoppgjør gjør det lettere for bedriftene å konkurrere. Svaret her er enkelt: Vi trenger langt ifra en ny kurs. Norge trenger fortsatt framgang.
I et geografisk sett langstrakt land som Norge, som er preget av en svært spredt bosettingsstruktur, ville det være politisk uansvarlig ikke å ha politiske ambisjoner om å tilrettelegge for livskraftige regioner og bærekraftige lokalsamfunn i de ulike deler av landet. Norge er et land som er forholdsvis rikt på naturressurser. Disse naturgitte fortrinn som ressursgrunnlaget gir, utgjør en viktig forutsetning for arbeidsplasser og bosetting flere steder i landet. Skal vi skape sterke regioner og grunnlag for næringsliv og bosetting over hele landet, er det en viktig premiss at det er grunnlag for lønnsom næringsvirksomhet som gir arbeidsplasser og verdiskaping. Det overordnede perspektiv for å få til en vellykket regional utvikling vil for framtiden ligge i en nasjonal, målbevisst satsing på utdanning, forskning og utvikling og en så attraktiv stimulering av innovasjon og entreprenørskap som mulig. Det er bred politisk enighet om at det bør tilrettelegges best mulig for bosetting og arbeidsplasser i flest mulig lokalsamfunn i vårt langstrakte land. Men folk må allikevel få flytte fritt dit de selv vil, for å realisere sin egen utdannelse eller andre ting. En høy grad av mobilitet i befolkningen er viktig, og det er viktig med en nødvendig vilje blant folk til å flytte dit arbeidsplassene finnes. Jeg mener det er et «must» Norge som nasjon er helt avhengig av. Å oppnå regionale og distriktspolitiske målsettinger om bosetting og arbeidsplasser over hele landet vil som oftest være helt avhengig av at det finnes lokalt næringsgrunnlag som gir lønnsomhet og verdiskaping. I tillegg er det en hovedutfordring at det skapes nye arbeidsplasser over hele landet, som er attraktive for en befolkning som har stadig høyere utdanning. Vi vet at sentraliseringstrenden og flyttemønsteret i betydelig grad kan forklares ut fra et generelt høyere utdanningsnivå i befolkningen. Folk flytter mer enn noen gang tidligere, fra de mer perifere deler av landet og inn til tettsteder og byer, fordi det er her de attraktive arbeidsplassene finnes, og fordi det i Utkant-Norge ofte er vanskelig å finne arbeidsplasser som er tilpasset et høyt utdannelsesnivå i befolkningen. I mange år har norske politikere brukt mye energi og betydelige økonomiske ressurser på å føre en svært ambisiøs distriktspolitikk. Alt fra landbrukspolitikken til inntektssystemet for kommunene har vært og er gjennomsyret av distriktspolitiske støtteordninger som skal få folk til å bo der de er født. Dette er i dag en helt håpløst utdatert politikk. Folk må få lov til å flytte fritt. Vi kan ikke lenger subsidiere ulønnsom landbruksdrift eller annet bare fordi den skal være en bærebjelke i distriktspolitikken. Man kan, på tross av mangeårig kolossal distriktspolitisk satsing, i dag konstatere at Norge bare i mindre grad har lyktes med de distriktspolitiske målsettinger. Folk har flyttet fra distriktene og inn til byene som aldri før. Måloppnåelsen har i liten grad stått i stil med de politiske ambisjoner og den store økonomiske innsatsen i norsk distriktspolitikk. Flyttemønsteret og sentraliseringstrenden de siste 50 årene indikerer i seg selv klart at norsk distriktspolitikk har vært til dels mislykket. Den erkjennelsen av en feilslått satsing på norsk distriktspolitikk har ført til at den rendyrkede distriktspolitiske tenkingen nå er i ferd med å bli gradvis mer fortrengt for en bredere, regionalpolitisk tenking. Jeg tror det er viktig å føre en politikk som har en vekstfilosofi som går ut på å ville styrke de regionale sentra og fylkeshovedstedene framfor å skulle opprettholde antall innbyggere på hvert nes eller i hvert dalføre, som tradisjonell norsk distriktspolitikk tidligere har basert seg på. Framtiden vil vise at veksten fortsatt vil skje i byene og i de regionale sentra. Det er en naturlig utvikling. I stedet for å motarbeide den naturlige flytteprosessen i befolkningen og endringen i bosetningsmønsteret, som et moderne samfunn medfører, bør vi anse regional sentralisering som et gode og høy mobilitet i befolkningen som en styrke for det norske samfunn.
Arbeiderpartiet vil at folk skal kunne bo i hele landet, og vil legge til rette for likeverdige levevilkår. Arbeiderpartiet vil styrke demokratiet både lokalt og regionalt. For fylkene Oppland og Hedmark savner vi en mer markert innlandsstrategi. Nord-Norge får sitt. Kysten får sitt, men innlandet har lite konkret å hente, utover tynne beskrivelser av landbrukets betydning. Innlandet, med fylkene Hedmark og Oppland, er et stort geografisk område, 23 ganger større enn Vestfold, jevnstort med Finnmark og ti ganger større enn Akershus. Vi bor mer spredt i de to fylkene enn i noe annet, og færre bor i tettsteder enn i noe annet fylke i landet. Regjeringen har gjennom landbruks- og matminister Lars Sponheim lansert en egen innlandsstrategi, Innlandet 2010. Dette arbeidet er ledet av fylkesmann Sigbjørn Johnsen, med deltakelse fra de to fylkeskommunene og mange andre aktører fra privat og offentlig sektor. Innlandet 2010 tar tak i de utviklingstrekk som er beskrevet i de to fylkeskommunenes fylkesplaner, og strategiene er også sammenfallende med tiltak fra regionale utviklingsprogrammer i de to fylkene, i tillegg til flere enkeltprosjekter. I Innlandet 2010 er det trukket fram seks områder som skal vektlegges spesielt: Industri, bioteknologi, bioenergi, reiseliv, kultur- og opplevelsesnæringer og informasjonssikkerhet. Det som mangler, er konkret oppfølging fra Regjeringen med å bevilge friske penger i tillegg til det som allerede er finansiert fra lokale og regionale aktører. En svært viktig overordnet felles strategi for innlandet er å bidra til at høgskolene i innlandet kan kvalifisere seg til å bli et universitet. Vi savner stort en nasjonal strategi som støtter opp om dette felles løftet, mellom høgskolene, kommunesektoren og privat næringsliv. Kompetanse er viktig for framtidig arbeidsplassutvikling, og et universitet som bidrar med forskning på vitenskapelig nivå og undervisning på høyt nivå, er avgjørende for å sikre kompetansen i innlandet. Innlandet har gjennom avlsorganisasjoner og Høgskolen i Hedmark et av landets fremste fagmiljøer innenfor landbruksbasert bioteknologi. Gjennom lokale og regionale strategier satses det på en videreutvikling av denne kompetansen, hvor det gjennom partnerskap mellom næringsliv, organisasjoner, kommuner og fylkeskommuner og høgskolene skal utvikles framtidsrettede arbeidsplasser. Det er et mål å etablere et Center of Expertise innen bioteknologi i Hamar. Av helt konkrete prosjekter vil vi trekke fram arbeidet med å sikre en VM-runde i rally til innlandet i 2007. Arrangementet vil ha hovedbase i Hamar, men det vil være løyper i både Oppland og Hedmark. Regjeringen har sagt nei til å støtte arbeidet med søknaden økonomisk, men vi gir oss ikke. En VM-runde i rally har en enorm mediedekning. TV-sendingene distribueres til 195 land, noe som vil bidra til å markedsføre denne regionen og landet på en svært god måte. Næringshagesatsingen er meget viktig. Regionalmeldingen peker på at bedrifter i næringshagene har hatt økning i sysselsetting, og næringshagene har ført til økt lokalt engasjement for næringsutvikling i distriktene. Næringshagene har bidratt til å utvikle lokale næringsmiljøer som på sikt kan bidra til flere nyetableringer i distriktene. Jeg vil understreke at næringshagene har bidratt til å trygge etablerte bedrifter i områder med svakt næringsgrunnlag. Næringshagene har også bidratt til å etablere et attraktivt arbeidsmiljø for høyt utdannede kvinner i distriktene. Regjeringen følger opp i regionalmeldingen med nye næringshager. Det er jeg svært fornøyd med. Jeg vil imidlertid understreke at det er viktig at det følges opp med penger, slik at nye næringshager ikke går på bekostning av dem som allerede er i drift. Vi ser ut fra resultater i de første næringshagene at fem år har vært for kort tid til å være banebryter og bygger for prosjektet næringshager. Det har tatt tid å finne en form, men vi ser at resultatene kommer. Miljøene styrkes på sikt, og næringshagene er en suksess med et stort potensial for videre utvikling og vekst. Per år har hver næringshage mottatt utviklingsmidler for at daglig leder kan være en ressurs for næringsutvikling og nyskaping lokalt. Det betyr altså at hver daglig leder etter fem år må kompensere utviklingsandelen i annet inntektsgivende arbeid. Det er viktig at næringshagene har forutsigbarhet i økonomien. Helt til slutt vil jeg understreke hvor mye det betyr at vi har arbeidsplasser, velferd og attraktive lokalsamfunn som kan tilby en viss bredde og jobbmuligheter i hele landet.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Først til noe av det som ikke er behandlet, nemlig fremtiden til fylkeskommunen. Det er dessverre ikke behandlet. Denne regionalmeldingen burde vært gravølet for fylkeskommunen. Når det ikke blir gravølet over fylkeskommunen, er det tydelig at hensynet til byråkratiet og forvaltningens bevarelse er overordnet hensynet til innbyggernes makt og innbyggernes innflytelse. To forvaltningsnivåer vil gi styrket lokaldemokrati og styrket innbyggermakt. Det er synd at Fremskrittspartiet blir stående alene om å ville foreta den avklaringen og oppryddingen her i dag. Det kan være grunn til å minne om at vi ikke har en befolkning på 40 millioner i dette landet. Vi er mye nærmere 4 millioner. Så til noe som er behandlet, med utgangspunkt i at vi i Fremskrittspartiet selvfølgelig deler ønsket om å få til en god verdiskaping over hele landet. Det som er viktig for verdiskaping alle steder i alle regioner, både sentralt i regionene og perifert i regionene, er gode veier. I innstillingen omtales noe som kalles «redusere avstandshindre». Sagt litt mer folkelig og forståelig: Det vi trenger, er gode veier. Det som faktisk er den største utfordringen, er ikke å bygge nye veier, men faktisk å vedlikeholde de veiene vi har, med utgangspunkt i at svært mye av det transportarbeidet som skjer innenfor vare- og tjenestesektoren, foregår på sekundærveinettet. Det er bl.a. på fylkeskommunenes nåværende ansvarsområde hvor etterslepet i veivedlikeholdet er over 9 milliarder kr. Det er så ufattelig stort at de forvaltningsenhetene vi skal slite med litt til, ikke har noen realistisk mulighet til å gjøre noe med dette problemet på en merkbar og tydelig måte. Det er slik at de som driver med verdiskaping i hverdagen, som kjører bil ute i periferien på det sekundære veinettet, møter veier hvor veikanten raser ut, hvor det ikke er plass til passering, hvor det ikke er mulig for et vogntog av moderne kvalitet å møte et annet vogntog, hvor det er dype furer i veien, hvor asfalten forsvinner, det er huller osv. Det er hverdagen for verdiskaperne som bruker sekundærveinettet. Her må det et løft til. Her må Regjeringen vise vilje til å løfte sammen med de som skaper verdier ute i regionene, og her trengs det solide midler for å gi mer verdiskaping. Her må man for en gangs skyld kanskje klare å se på tvers av sektorgrensene og skjønne at å bruke mer penger på å ruste opp veiene faktisk er en investering for verdiskaping og ikke bare en utgift i ett årlig statsbudsjett.
Representanten Peter Skovholt Gitmark gjorde seg til kommentator og prøvde seg på ei slags oppsummering av SVs program, både stortingsprogram, revidert budsjett, kommuneproposisjon og det meste, ettersom eg forstod. Eg synest han løyste det på ein særs dårleg måte. Eg anbefaler at Peter Skovholt Gitmark i sitt neste innlegg opplyser salen om kva som er Høgre sin regionalpolitikk, så kan vi konsentrere oss om kva som er SV sin. Elles skulle eg, som Eirin Faldet, snakke mest om næringshagane. Det er spennande greier. Det er veldig moro når ein er rundt om i fylka og besøkjer næringshagar, for då treffer ein mykje spennande folk, folk som har teke høgare utdanning, og som tør å reise tilbake til distriktskommunen sin og satse på å byggje seg ein arbeidsplass, og til og med skape fleire arbeidsplassar. Det er veldig bra, og det treng vi. I eit distriktsfylke som Sogn og Fjordane, som slit med rekruttering, både med å få vår eigen ungdom heim og å få andre ungdommar til Sogn og Fjordane, med høgare utdanning i bagasjen, ser vi at næringshagane har vorte eit veldig viktig bidrag til det. Tidlegare i vår var statsråden i min heimkommune, Florø, og opna ein ny marin næringshage. Det er veldig spennande, og der skjer det mykje. Det er veldig bra at ein i regionalmeldinga omtaler næringshagane på den måten ein gjer, og at ein ønskjer å gå vidare og fortsetje med det. Det det er usemje om i innstillinga, går på korleis ein vidare skal finansiere. Femårsregelen er ein einig om at ein skal ha. Men SV, Arbeidarpartiet og Senterpartiet har nokre betraktningar av om ein ikkje burde sjå på om ein burde forlengje den femårsperioden, med erfaring frå den perioden vi har bak oss, i eit fylke som f.eks. mitt, Sogn og Fjordane, som no har slite. Vi har jo eit veldig eksportretta næringsliv, og når det går dårleg og ein har nedgangskonjunkturar, slit òg resten av næringslivet. I dei næringshagane som no har halde på i tilnærma fem år, ser ein at ein har brukt veldig mykje av den tida omtrent på å halde i gang aktiviteten og halde seg oppreist. Men det tek lenger tid enn fem år. Sjølv om det no begynner å gå oppover, og verfta våre får ordrar, som då sjølvsagt svingar over på resten av næringslivet, ser vi at fem år er ei veldig kort tid. I dei næringshagane er ein allereie i gang med det oppbyggjelege arbeidet. Folk er i gang, og det er innovasjon og kunnskap. Innovasjon Noreg kallar denne fasen for «blodbadet». Det tek nokre år før den ideen som gründerane har, eller den vidareutviklinga eller nyskapinga som bedrifta har, har vorte lønnsam. Det tek faktisk tid. Kanskje tek det litt meir tid i tynt befolka distriktsfylke enn i andre, og då bør vi tore å sjå om ikkje utvidinga av den femårsperioden nettopp er med på å underbyggje det som næringshagane er og skal vere.
En ny region- og småsamfunnspolitikk er nødvendig. Muligheter for utvikling er skjevfordelt i landet vårt, og det må vi gripe fatt i. Det betyr en ny næringspolitikk, en ny sysselsettingspolitikk, mer satsing på utdanning og forskning og en ny samferdselspolitikk. Vi har enorme muligheter, men også store utfordringer. Den største utfordringen vi står overfor, er miljøet. For noen måneder siden kom en internasjonal forskningsrapport som konkluderer med at det er alvorlige klimaendringer i Arktis. Isbjørnen spås små sjanser til å overleve. Klimaendringene er ikke bare en hypotese, men en realitet. En merker det fortest i nord. Rapporten konkluderer med at endringer vil komme fortere og sterkere dersom verden ikke greier å redusere sine CO2-utslipp. Klimautfordringen må tas alvorlig. Når enkelte skuer utover Nord-Norge, kan det se ut som at den eneste oppskriften for å få vekst i Nord-Norge er gass- og oljeproduksjon. Det er langt fra riktig. Det gir få arbeidsplasser og få ringvirkninger. Den gigantiske satsingen på petroleumsvirksomhet som et flertall i Stortinget går inn for, er kortsiktig. Den er forbundet med usikkerhet for miljøet. Den er en gambling med framtiden vår, en gambling med det sårbare miljøet i Barentshavet, som er verdens største matfat, som har et biologisk mangfold, og som er et enormt laboratorium for forskning. Å satse på åpning av Barentshavet for petroleumsvirksomhet nå er å gå med ryggen inn i framtiden. Flere olje- og gasselskaper har innsett at olje og gass ikke er framtidens satsingsområde, både fordi reservene tømmes, og fordi klimatrusselen øker. Hvis ikke verdens regjeringer handler, styrer vi mot en katastrofe, advarer Shell-direktør, og toppsjefen i BP er helt enig. I dag er det slik at det er en voksende produksjon av solstrøm, solvarme, vindkraft og bioenergi. Antall nye transportløsninger øker hvert år, med 20–35 pst. i året. Investeringene beløper seg til titalls milliarder kroner årlig. Det er bare en forsmak på veksten som kommer i framtiden. Det er her framtidens satsinger ligger. Dette er det poenget som vi er nødt til å gripe fatt i og satse på. Hvis vi satser på det nå, vil det gi et fortrinn som virkelig gjelder. Alt nå jobbes det med det i Nord-Norge. Flere arbeidsplasser enn det som oljen vil bidra med, er det nå på Scan- cem og Scan Wafer i Nordland – 300 arbeidsplasser. Det er enorme muligheter for framtiden. Vi må satse på de fortrinn vi har. Vi må satse på fiskeriene, som den fiskerinasjonen vi er. Vi må satse på turismen, på det fortrinnet vi har med den rene og fantastiske naturen. Den gir arbeidsplasser alt i dag og vil gi flere arbeidsplasser enn det olje og gass noensinne kommer til å gi. Det man trenger nå, er konkrete politiske grep. Disse grepene har SV tatt.
De distriktspolitiske virkemidlene må styrkes. Vi vet fra tidligere erfaringer at man kan oppnå mye i distriktene ved å lage gunstige finansieringsregler, ved å satse på moderne industri og ved å legge opp til en gründerkultur. Slik ble den norske industrien utviklet. Jeg forstår at Arbeiderpartiet vil legge opp til en satsing i Finnmark. Det vil også Kystpartiet. Men vår satsing går ikke ut på at man nærmest gir fra seg evigvarende kvoter av naturressurser, som fisken i havet, gratis til investorer. Vi i Kystpartiet har ikke gitt opp, slik mye tyder på at talsmenn for Arbeiderpartiet og Regjeringen har gjort, når de gir bort de enorme ressursene i Finnmark i håp om å få aktivitet. Vi vet at fisken i havet er en evigvarende og sterk ressurs som vil bli stadig viktigere. Vi vet at en sterk satsing på bioteknologi i fiskerinæringen vil gi oss ekstremt verdifulle nye næringer. Vi vet at Finnmark vil bli et sentralt vekstområde i Norge. Vi vil satse på Nord-Norge, med alle de ressursene som finnes. Kystpartiet vil endatil satse på å utvikle en ny og moderne industri, som filmindustrien, til en ny og sterk distriktsnæring. Vi har folkene. Vi har kapitalen. Den ligger i petroleumsfondet, noe som gjør at vi også kan satse på den nest raskest voksende industrien i verden, slik de gjør i Distrikts-Sverige, med egne filmbyer, og i Danmark. Men Regjeringen og Arbeiderpartiet har havnet i EU-tåka. Derfor både vil og ønsker de å binde det norske folk og norsk næringsliv på hender og føtter ved å være lydhøre overfor ESA og med hensyn til EØS-reglene. Globaliseringen er blitt en ekstra trussel for Norge fordi vårt petroleumsfond blir brukt aktivt i denne prosessen, mens vi har politikere her hjemme som nekter det norske folk å delta i utviklingen av Norge, fordi de skal presse oss inn i et EU som ikke lenger engang de store EU-landene vil være med i utviklingen av. Det er den mest skremmende framtidsvisjonen som både Regjeringen og Arbeiderpartiet legger opp til. Kystpartiet ønsker fortsatt å ha tre direkte folkevalgte nivåer. Vi ser kampanjen mot dagens fylkeskommuner som et forsøk på å redusere den folkevalgte deltakelsen i beslutningsprosessen og med det svekke demokratiet. For øvrig er vi mot at Norge selges bit for bit.
Eg vil bidra til at statsråden ikkje held fram med å vera opprørd over alle dei punkta som ho har vorte opprørd over i dag. Eg må seia litt meir om framdrifta med omsyn til 2007. Det er rett at det vedtaket som Stortinget har gjort i ei sak om det regionale folkevalde nivået, er 2007. Det er likevel slik at Distriktskommisjonen etterlyser gjennomføringskraft. Fleire fylkeskommunale folkevalde etterlyser framdrift. Eit fleirtal i kommunalkomiteen fremmar i dag forslag om ei prinsipiell avklåring i 2006, på vilkår av at overføringa av ansvar, makt og myndigheit frå det statlege nivået til det regionale nivået er avklåra. Det betyr at statsråden kunne ha fått fleirtal for ei raskare framdrift, om ho hadde vilja det. I staden ser det ut som, sett utanfrå, at det skjer lite når det gjeld avklåring av overføringa frå det statlege nivået til folkevald styring. Men det er mogleg at statsråden kan stadfesta at det skjer meir internt i departementet. Så til Gitmarks spørsmål om Senterpartiet si prioritering. Ein av hovudforskjellane på Senterpartiet og Høgre er at Senterpartiet vil at staten skal vera ein aktiv medspelar for å forsterka dei områda der Noreg har fortrinn. Eg skal ta to eksempel. Det eine er frå den lista som Gitmark heilt rett las opp – han treng ikkje bruka Nationen, for det står i innstillinga – og gjeld matproduksjon. Dersom Høgre og Senterpartiet hadde hatt samanfallande synspunkt, hadde det vore ei tydelegare norsk stemme i WTO for å sikra importvern. Då hadde budsjettnemnda sine tal blitt tekne meir på alvor, slik at inntektene i landbruket hadde gått opp og ikkje ned. Eit anna eksempel er IKT. Då hadde tilrettelegginga av breiband gått raskare, med ei framdrift som sikrar der marknaden ikkje når, til ein overkommeleg pris for alle. Det hadde altså vore ein annan statleg medverknad. Då hadde vi heller ikkje lege etter med omsyn til infrastruktur, slik som denne regjeringa gjer når det gjeld Nasjonal transportplan. Så vil eg utfordra Høgre på eitt punkt. Eitt av mange verkemiddel som har fungert, er næringshagar. Kvifor kan ikkje Høgre bekrefta at næringshagane er komne for å bli, at staten framleis skal bidra?
I regionalmeldingen går det frem at næringshager er et godt tiltak vi har tenkt å fortsette med. Næringshager skal vi videreutvikle, og vi har nettopp lagt inn penger i revidert nasjonalbudsjett til flere. Spørsmålet er om vi skal følge det opplegget som ble etablert da næringshageprogrammet ble iverksatt, nemlig om det skal være fem år med statlig støtte i begynnelsen. Det har vi tenkt å fortsette med. Så har vi tenkt å bidra til å finansiere nettverksaktiviteter mellom næringshagene. Men forutsetningen var at de skulle være livskraftige etter fem år, at de skulle klare å finne en finansiering etter fem år. Og selv om jeg er enig i at det er mange gode sider ved næringshagene, klarte ikke evalueringen å identifisere at det reelt sett var skapt nye arbeidsplasser på bakgrunn av næringshageetableringen. Da er det kanskje viktig å si at vi skal fortsette med noe vi tror er et godt tiltak, gi dem litt mer tid, vi skal utvide til flere steder, men vi må kanskje ikke legge alle eggene våre der, vi må kanskje se at det er noen andre tiltak som også er viktige. Så har jeg bare lyst til å si at jeg har vært forbauset over alle de store ordene fra representanten Schjøtt-Pedersen. Nå er det ikke uvant at ordene er større enn handlingen, men her blir det veldig stor forskjell, særlig når han anklager Regjeringen for at de reduksjonene som vi har gjort i de distriktspolitiske virkemidlene, er en katastrofe. Ja, vi erkjenner at vi har redusert her, fordi det er en del av det å skape en stabil og god økonomisk utvikling. Så vi har bidratt til at det nå er mer optimisme i hele landet. Men av nysgjerrighet, fordi jeg ikke husket det helt, har jeg nå fremskaffet Arbeiderpartiets alternative budsjett og sett på hva som faktisk ligger inne der til regional utvikling, som skulle være basisen for Karl Eirik Schjøtt-Pedersens store ord om at den distriktspolitikken som vi driver med, er feil. 43 mill. kr mer til regional utvikling ligger det der. Det betyr at nå mener representanten Karl Eirik Schjøtt-Pedersen at det er mulig å kutte over 300 mill. kr mer enn det han mente skulle brukes på dette området da han var finansminister. Det er det som reelt sett ligger i deres alternative budsjett. Og jeg går ut fra at hvis han mener at det nå er mulig å kutte så drastisk fra 2001 til 2005 på regionale utviklingsmidler, er det fordi den regionalpolitikken som har vært ført de siste fire årene, er betydelig mer vellykket enn den som ble ført tidligere, slik at det nå er en bedre situasjon i Distrikts-Norge – siden man trenger mindre regionale utviklingsmidler i forhold til Arbeiderpartiets egne tidligere forslag.
Det har kommet fram i debatten at noen av dem som har hatt innlegg, er opprørt. Så har det kommet representanter som har påstått at noen er for opprørt, og noen har påstått at andre er for lite opprørt. Jeg er ikke opprørt i det hele tatt, for den debatten vi har hatt her i dag, har vi hatt mange ganger før, og akkurat det samme er sagt – om att og om att. Og i særdeleshet må jeg si at jeg ikke er enig med statsråden i at Schjøtt-Pedersen bruker store ord. Det er tomme ord, for de er gjentatt av Arbeiderpartiet i det uendelige. For det første vil jeg gjerne utfordre Schjøtt-Pedersen, for han er blitt ekspert i å kommentere hva Distriktskommisjonen har lagt til grunn for sine meninger. Jeg har vært medlem av Distriktskommisjonen. Jeg var også med da en enstemmig distriktskommisjon sa at vi skulle styrke de distriktspolitiske virkemidlene. Men jeg vil ha meg frabedt at representanten Schjøtt-Pedersen peker på hvilke distriktspolitiske virkemidler jeg vil bruke, i forhold til hvilke virkemidler han vil bruke. Det vil jeg gjerne få lov til å tolke selv. Og det er ikke slik at en går inn i en distriktskommisjon med det mandat å legge inn det enkelte partis programerklæringer og ønsker. Det er klart og tydelig også lagt inn i Distriktskommisjonens innstilling. Schjøtt-Pedersen pekte også på lokale fortrinn og regionale fortrinn. Ja, hvis Arbeiderpartiet, Senterpartiet og SV mener noe med å se på de regionale fortrinnene, tror jeg de bør ta noen runder med seg selv i forhold til det som har skjedd de siste 10–15 årene, der disse partiene har lagt lokk på mulighetene for regional og lokal utvikling, gjennom verneplaner, nasjonalparker osv., osv. Vi kan ta en liten kommune i Nord-Trøndelag, Snåsa, som eksempel. Hvis en legger alle verneplanene oppå hverandre, er denne stakkars kommunen vernet snart 700 ganger. De har ikke mulighet til å se på noen lokale fortrinn. Det samme gjelder for øvrig hele Nord-Trøndelag. 80 pst. av Nord-Trøndelag er på en eller annen måte vernet eller fredet fra å ta i bruk de lokale fortrinnene. Det har Schjøtt-Pedersen stått sammen med de andre partiene om. Det er ikke mulig å ta i bruk de lokale og regionale fortrinnene med den politikken som føres fra venstresiden i norsk politikk – særlig ikke hvis de skal inn i et rød-grønt alternativ, der SV skal styrke miljøprofilen og verne og frede enda mer. Da blir i hvert fall trønderne, og jeg regner med resten av landet også, enda mer passive. Det samme kan sies om gass. Arbeiderpartiet har talt med to tunger i snart ti år nå: De vil ha gass, men sørger ikke for at det blir gass. Jeg skal avslutte med det jeg innledet med: Denne debatten fører ingen steds hen, før man får et skikkelig alternativ der Fremskrittspartiet får skikkelig innflytelse på regionalpolitikken.
Jeg synes det er betryggende å høre at både statsråden og representanten Sandberg har hørt mine argumenter før. Jeg kan forsikre dem om at de kommer til å høre dem mange flere ganger også, fordi vi mener det vi mener om distriktspolitikken, og har en fast kurs. Vi mener at det bør føres en langt mer offensiv distriktspolitikk, og det kommer vi til å stå fast ved. Jeg har ikke kritisert representanten Sandberg eller Fremskrittspartiet for at de ikke har utformet de distriktspolitiske virkemidlene på den måten som jeg måtte ønske. Selvsagt er det slik at man i de enkelte partier kan ha ulike meninger om det. Det jeg har påpekt, er at Regjeringen har invitert en bredt sammensatt distriktskommisjon til å komme med råd. Distriktskommisjonen, inklusiv Sandberg, har kommet med råd. Svaret til statsråden og Regjeringen er ikke at man skal velge en innretning av distriktspolitikken, det er at det nivået som er på distriktspolitikken, er tilstrekkelig. Det er noe ganske annet enn å ha ulike meninger om hvordan innretningen skal være. Jeg registrerer at statsråden peker på Arbeiderpartiets alternative budsjetter. Ja, Arbeiderpartiet har en mer offensiv nærings- og sysselsettingspolitikk i sine budsjetter, og vi foretar årlig en avveining av hvilke tiltak som skal prioriteres. Nå har statsråden for så vidt brukt mesteparten av sitt engasjement her i dag til å henvise til en bevilgning på 22 mill. kr – tror jeg det var – i revidert nasjonalbudsjett, som den store massive satsingen på distrikt. Jeg går ut fra at det dobbelte ikke kan være helt ueffent. Men det er allikevel ikke mitt poeng. Mitt poeng er at denne debatten viser veldig klare ulike veivalg når det gjelder hvor man ønsker å gå i distriktspolitikken. Regjeringen foretar en svekkelse av de distriktspolitiske virkemidlene slik de er gjennomført, mens Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet ønsker en styrking. Statsråden kom i skade for å si at jeg hadde uttalt at distriktspolitikken og kuttene var en katastrofe. Nei, jeg har faktisk ikke brukt så sterke ord. Det har derimot Høyres sentralstyremedlem Jens Petter Ekornes. Det var han som brukte ordene at det var en katastrofe. Jeg har heller ikke brukt formuleringen at det denne regjeringen har gjort i distriktspolitikken, er skremmende. Jeg har faktisk heller ikke brukt så sterke ord. Det er faktisk Høyres ordfører i Ballangen som har gjort det. Jeg kan fortsette med at statssekretæren i Samferdselsdepartementet da disse kuttene var gjennomført, uttalte at statsbudsjettet har en «dårlig distriktsprofil, og dette må det gjøres noe med. Statsminister Bondevik kan ikke sitte ansvarlig for dette». Jeg registrerer det. Jeg er fullt ut enig i det han uttalte, men jeg har altså ikke brukt så sterke ord som Høyres senere sentralstyremedlem har. Jeg registrerer at representanten Sandberg sier at denne debatten fører ingensteds hen. Jo, det gjør den. Den fører ikke til noen konklusjon som det kommer til å være noe flertall for, dessverre, fordi det er et flertall i Stortinget som ikke ønsker å føre en mer offensiv distriktspolitikk. Men den klargjør alternativene, og den klargjør at dersom man ønsker en mer offensiv distriktspolitikk, dersom man ønsker en mer offensiv politikk for å skape arbeidsplasser og velferd i distriktene, trenger man et annet flertall, og det flertallet er beredt til å utøve en annen distriktspolitikk.
Først til Fremskrittspartiet og Høyre, som signaliserer sterkt at de ønsker en tonivåmodell i Norge, med store kommuner og staten. Ja, den som ikke skjønner at det blir et regionalt nivå, uansett hva man bestemmer for dette, er passe naiv. Poenget er da at det blir et statlig byråkrati og et embetsvelde som skal styre på regionnivå. Da registrerer jeg at disse partiene synes at det er greit. Jeg går ut fra at det ikke er noe parti her som ser for seg at man greier å lage så store kommuner i dette landet at man kan fri seg fra det problemet. Det er slik at landet er variert, og at det er behov for å kunne drive forskjellig politikk. Hvis man fikk større råderett over virkemidler i næringspolitikken, i kulturpolitikken, i samferdselspolitikken, i næringspolitikken og kanskje også i deler av utdanningspolitikken, hadde det vært mulig å ta regionale hensyn. De burde selvfølgelig tas politisk, av noen som velgerne har innflytelse på, og ikke av et statlig embetsverk man ikke har innflytelse på. I SV tror vi det er bra at man har store og små kommuner, byer, distriktskommuner, stor og liten, fattig og rik, innenfor noen enheter der man må ta hensyn til hverandre. Det som er riktig i dag, er at det er en stor dynamisk utvikling i byene, og det er bra. Det er attraktivt å bo der og fint å være der. Men hvis de får lov til å kople seg fra distriktene og ikke behøver å ta hensyn til distriktene, men tvert imot bare ta hensyn til egne interesser, vil den dynamikken forsterkes, og vi vil få enda større problemer med å kunne ta i bruk ressursene i hele landet, som alle snakker om, og gi likeverdige levekår til alle – fordi dynamikken vil være slik. Så til debatten om en storutflytting av nye statlige arbeidsplasser. Jeg kunne tenke meg å se statsråd Solbergs liste, hvis hun mener at hun har en slik liste til. SV sier at vi gjerne vil ha arbeidsplasser ut av Oslo, nye arbeidsplasser bør flyttes ut av Oslo. Men hovedpoenget er at hvis man fører en sektorpolitikk som sentraliserer, skjer det en voldsom sentralisering av arbeidsplasser hele tiden, og så foretar man noen slike symbolutflyttinger, som om det skulle være en kraftfull distrikts- eller regionalpolitikk. Det er ikke riktig. Da man skulle flytte Arbeidsdirerektoratet til Trondheim, begynte man en underliggende regionalisering av det, der man skulle samle Buskerud, Oppland, Hedmark, Akershus og Oslo i regionkontor i Oslo. Resultatet av de foreløpige drøftingene man hadde, var at Oslo-kontoret skulle bli større enn det var før, og man sentraliserte en masse arbeidsplasser som før lå ute i regionene. Det er slik det skjer hele tida. Jeg må si at SV ikke er spesielt imponert over en slik regional eller distriktspolitisk utflytting av arbeidsplasser.
Jeg er godt kjent med at det var mange som ikke var enig da vi gjorde de budsjettendringene høsten 2001, og at det var en del reaksjoner blant enkelte næringslivsledere i distriktene. Noen av dem var medlem av sentralstyret i Høyre. Men det interessante er jo at det er ikke det de sier nå, for nå har de sett hvordan vår distriktspolitikk virker for deres bedrifter. Nå har de sett hva det vi har gjort, har bidratt til. Jeg har konstatert at det har også Karl Eirik Schjøtt-Pedersen og Arbeiderpartiet, for nå har de et budsjettopplegg for inneværende år som inneholder et like stort kutt på regionale utviklingsmidler som det kuttet som denne regjeringen gjorde høsten 2001, i forhold til deres eget opplegg den høsten. Problemet er at det er vanskelig å forholde seg til en politisk debatt hvor noen bruker ord som om de hadde milliarder, men når man så ser på hva de har, er det 43 mill. kr mer på en bevilgning som er omtrent på 1 milliard kr i utgangspunktet. Da er det hult å snakke om at vi ikke utnytter handlingsrommet, men at det ville Arbeiderpartiet ha gjort. For med de 43 mill. kr hadde man ikke kunnet utnytte noe særlig handlingsrom i det hele tatt. Da synes jeg faktisk at man burde hatt en annen og mer realistisk politisk debatt som hadde gagnet distriktene på en bedre måte. Og så synes jeg man burde ha innrømmet at summen av alt det man snakker om fra Arbeiderpartiets side, ikke holder i en ansvarlig økonomisk politikk. Hvis man systematisk går inn og ser på det alternative budsjettopplegget som Arbeiderpartiet har lagt frem, hvor man sier at man er ansvarlig og derfor har holdt omtrent den samme pengebruken som Regjeringen har gjort, finner man jo at man ikke klarer å prioritere alt det man snakker om i alle disse debattene. På formiddagens møte klarte Arbeiderpartiet bare på sak nr. 3 å bruke opp omtrent en årsvirkning av økte skattelettelser i forhold til Høyres program, som det vanligvis skremmes med. Det var før man begynte å snakke om distriktspolitikken eller arbeidsmarkedspolitikken og alt det andre. De 3,4 milliardene som er forskjellen på dagens skattenivå og det som var i 2005, og som man har lovet ikke å heve, er jo spist opp fordi kontantstøtten nå skal vernes frem til 2008. Man har i revidert nasjonalbudsjett skjønt at det ikke var så lurt å kutte på Steinerskolen, som bl.a. arbeiderpartilederen har gått på, på de katolske skolene, osv.. Derfor har de ikke gjentatt det kuttet på 500 mill. kr som de hadde i budsjettet. Kuttene er borte, men selv med de kuttene fikk de ikke plass til det de snakker om i disse debattene. Det synes jeg faktisk er dobbeltkommunikasjon.
Per Sandberg har hatt ordet to ganger og får nå ordet til en kort merknad.
Takk, president. Da må jeg være rask. Kort til Schjøtt-Pedersen og Arbeiderpartiet: Nei, Arbeiderpartiet har ikke noen argumenter. Representanten Schjøtt-Pedersen viser jo det, for det eneste han gjør fra talerstolen, er å sitere andres argumenter. Jeg etterlyser fortsatt hva det er Arbeiderpartiet ønsker med sine regioner, for det har ikke kommet noen konkrete argumenter fra Arbeiderpartiet. Jeg registrerer også at representanten Schjøtt-Pedersen har slått fast at SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet nå har slått seg sammen og ønsker den samme regionalpolitikken. Det er interessant. Det skal vi følge med omhu. Så til innretningen på distriktspolitikken: Det beste grepet vi kan gjøre for at distriktene skal få levelige vilkår, er å åpne for at de skal få utnytte de fortrinnene de har. Det innebærer en massiv satsing på infrastruktur, i særdeleshet satsing på vei, og det tredje er skatte- og avgiftslettelser. Disse tre momentene sammen er det som skal til for å løfte distriktene. Alle disse momentene er Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet imot, og da får vi ikke noen ny innretning på norsk distriktspolitikk.
Representanten Sandberg har åpenbart glemt at Arbeiderpartiet ved behandlingen av Nasjonal transportplan foreslo en vesentlig styrking av samferdselsvirkemidlene, og at Fremskrittspartiet – så langt jeg husker – stemte subsidiært for det. Det som imidlertid gjorde at jeg grep ordet, var at statsråden gir inntrykk av at Arbeiderpartiet på grunn av at de ønsker å øke kommunesektorens frie inntekter, på en måte har brukt opp det man kan kalle handlingsrommet i den økonomiske politikken. Det er jo ikke riktig. Arbeiderpartiet har 3,5 milliarder kr mer til kommunesektoren enn Regjeringen i årets budsjett. Og Arbeiderpartiet har funnet rom for mange andre prioriteringer innenfor det budsjettet. Og så er det helt riktig at Arbeiderpartiet innenfor det budsjettet prioriterer både en styrking av kommunesektoren og en styrking av tiltak for å skape arbeid. Så er det en vurdering innenfor hvert enkelt budsjett hvor mye man skal styrke de ulike tiltakene som også har virkning i distriktene. Det er helt åpenbart at det å styrke kommuneøkonomien, har en klar virkning i distriktene, på samme måte som en del av de næringstiltakene som ligger der, har det. Statsråden vet utmerket godt at det er en ganske annen sak å sitte i regjering og lage budsjett, enn det er for opposisjonen å gjøre det, i den forstand at det er mye vanskeligere å flytte på ting når man sitter i opposisjon, enn når man sitter og utformer budsjettet. Jeg kan forsikre statsråden om at oppfølgingen av Arbeiderpartiets ønske om en mer offensiv distriktspolitikk selvfølgelig vil skje i den utstrekning det blir rom for å gjøre det fra regjeringsposisjon. Men statsråden må slutte med å gi inntrykk av at ingen andre har økonomisk rom for å drive politikk. Selvsagt har man det! Man har for det første allerede innenfor dagens budsjett vist at man kan utnytte det rommet som er, til å foreta helt andre prioriteringer. Men da prioriterer man en bedre skole, da prioriterer man en bedre eldreomsorg, da prioriterer man mer innsats for arbeid og sysselsetting, både i sentrale strøk og i Distrikts-Norge. Men da lover vi heller ikke de samme skattelettelsene som denne regjeringen har gjort, og vi lover heller ikke de samme skattelettelsene som Høyre lover for den neste perioden. Da er det rikelig rom for å iverksette en del andre politiske tiltak. Det er det som illustrerer alternativene som står opp mot hverandre ved valget.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 4.[[Votering, se side 3047]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3048]]
Etter ønske fra kommunalkomiten vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Det er for tida ein sterk auke i søknadene om å opprette private vidaregåande skular. Utan tvil kan dette gjere det vanskelegare for fylkeskommunane å gi eit kvalitativt godt tilbod i dei offentlege skulane. Dette er bakgrunnen for at tre stortingsrepresentantar for Senterpartiet har fremma forslag om ei styrkt finansiering av vidaregåande opplæring. Eigentleg har saka to ulike dimensjonar. Den eine er av finansiell karakter og handlar om å få i stand ei betre finansiering, slik at den fylkeskommunalt åtte og drivne delen av vidaregåande opplæring ikkje blir skadelidande. Den andre sida av saka er av utdanningspolitisk karakter og gjeld kva som skal vere lovgrunnlaget for godkjenning av søknader om å få starte private vidaregåande skular. Komiteen har delt seg under behandlinga av saka. Det er, som vanleg, Arbeidarpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet som står bak innstillinga. Fleirtalet konstaterer at den finansieringa som eksisterer, er uakseptabel. Ho fører nemleg til større uttrekk enn det ein fylkeskommune sparer dersom private skular overtek ein del av elevane frå den offentlege skulen. Dessutan blir det poengtert at fylkeskommunane har ansvar for å oppfylle retten til vidaregåande opplæring og må av den grunn ha stor nok kapasitet for å kunne møte elevane sine ulike val. I kommuneproposisjonen for 2006 blir det gjort greie for at trekksatsen for justering av inntektsramma blir redusert til 80 pst. av gjennomsnittskostnaden pr. elev. Det er ei forbetring i forhold til noverande praksis. Regjeringa skal dessutan vurdere om det bør bli innført fleire trekksatsar. Dessutan blir det i proposisjonen peikt på at ei arbeidsgruppe skal vurdere moglege endringar i korreksjonsordninga. Fleirtalet ønskjer at Regjeringa har høgt tempo under behandlinga av denne saka, fordi den er prinsipielt viktig, og fordi den har mykje å seie for den fylkeskommunale økonomien. På dette grunnlaget blir det fremma eit forslag om at det i statsbudsjettet for 2006 skal presenterast ein ny modell for uttrekk og korreksjonsordning for private skular. Regjeringspartia er ueinige i dette, og står av den grunn ikkje bak det forslaget som komitefleirtalet fremmar. Framstegspartiet har ei heilt anna tilnærming i saka og foreslår at det blir innført ei stykkprisfinansiering i grunnskule og vidaregåande opplæring. Det andre hovudspørsmålet som blir teke opp i saka, gjeld godkjenning av søknader om private vidaregåande skular. I vurderinga av dette spørsmålet finst det klare politiske skiljelinjer. Arbeidarpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet viser til at ifølgje lova skal private skular ikkje godkjennast dersom det fører til «vesentlege negative konsekvensar for vertsfylket». Fleirtalet i komiteen meiner at denne formuleringa er for svak. Det bør leggjast avgjerande vekt på synspunkta til fylkeskommunane. Dersom konsekvensen av privat skuledrift blir negativ for skulestrukturen eller opplæringstilbodet i den aktuelle fylkeskommunen, bør godkjenning ikkje bli gitt. Etter gjeldande lov har fylkeskommunen som skuleeigar ansvaret for den vidaregåande opplæringa i sitt geografiske område. Det blir umogleg for fylkeskommunen å forvalte ansvaret for opplæringa dersom ein ikkje har reell påverknad på godkjenninga av nye og konkurrerande tilbod. Fleirtalet foreslår på dette grunnlaget at Regjeringa fremmar forslag om lovendring. Godkjenning av private vidaregåande skular skal vere avhengig av at den aktuelle fylkeskommunen gir si tilslutning til etableringa. Kravet bør skjerpast i forhold til gjeldande lov, meiner fleirtalet i komiteen. Regjeringspartia og Framstegspartiet avviser det nemnde forslaget. Eg skulle gjerne sett at innstillinga frå kommunalkomiteen hadde fått tilslutning i Stortinget i kveld, men eg innser at resultatet kan bli annleis.
Den nye loven om frittstående skoler som Regjeringen har fått gjennomslag for, gjør at man ikke lenger trenger å representere et alternativt pedagogisk eller religiøst opplegg for å få lov til å starte opp og drive en skole. Der man tidligere måtte tilby elevene en alternativ religiøs eller pedagogisk skole, holder det i dag å tilby elevene en god skole. Dette har ført til økt mangfold i skolesektoren, det har ført til en positiv kamp om elevene, og det har gitt den enkelte elev mye større grad av valgfrihet. Det er imidlertid helt riktig som forslagsstillerne sier, at flere fylker nå opplever en sterk økning i antall søknader om etablering av nye frittstående skoler. Det er også riktig at svært mange av disse skolene vil konkurrere med det eksisterende offentlige tilbudet. Det er nettopp den økte konkurransen og det økte mangfoldet mellom skolene som er selve poenget med den nye friskoleloven. Der hvor elevene tidligere bare hadde én skole å velge, har de nå kanskje to. Der hvor skolene før ikke trengte å gjøre en innsats for å tiltrekke seg elever, er de i dag helt nødt til å skjerpe seg for å vinne elevenes gunst. Der hvor det tidligere i praksis bare var én linje og én fagretning å velge, er det i dag på mange steder et vidt spekter av ulike fag- og linjeretninger å velge mellom. Her ligger «i dag» fram i tid. Det er absolutt å håpe at «i dag» blir så raskt som mulig. Forslagsstillerne uttrykker i sitt forslag en sterk bekymring for hvilke konsekvenser den økte graden av valgfrihet og mangfold for elevene vil kunne ha for de allerede eksisterende offentlige videregående skolene. Dette må være feil fokus å ha. Problemstillingen må ikke være om de offentlige skolene taper elever til fordel for de nye friskolene, men snarere om elevene kan være sikre på at den skolen de ønsker å gå på, også er en god skole som holder god kvalitet, og som er til det beste for dem. Hvorvidt skolen er en friskole eller en offentlig skole, må være fullstendig likegyldig. Dersom de offentlige videregående skolene taper elever til fordel for friskolene, må det ikke være friskolenes skyld, men snarere må de offentlige skolene innse at de har et tilbud elevene ikke ser som attraktivt nok. Når det gjelder forslagsstillernes punkt 1, om å endre dagens modell for utregning av rammetilskuddet for økningen av elever på friskoler, har Regjeringen i kommuneproposisjonen for 2006 foreslått at trekksatsen for justering av inntektsrammen blir redusert til 80 pst. av gjennomsnittskostnaden pr. elev, slik at den samsvarer bedre med kommunesektorens innsparinger for elever i frittstående skoler. Det er forholdsvis store forskjeller i kostnadene for de 15 ulike studieretningene. Dersom elevtallsveksten i videregående friskoler i all hovedsak kommer på de billigste studieretningene, foreslår Regjeringen videre at det innføres to eller flere trekksatser, slik at det blir symmetri mellom det staten trekker inn fra kommunene/fylkeskommunene, og kommunenes/fylkeskommunenes innsparinger ved at elevene går i statlige eller private skoler. Korreksjonsordningen er en del av utgiftsutjevningen i inntektssystemet. I korreksjonsordningen omfordeles midler fra kommuner og fylkeskommuner med en stor andel elever i frittstående skoler og statlige skoler, til kommuner og fylkeskommuner med lavere andel elever i frittstående og statlige skoler. Fylkeskommunen har etter opplæringsloven ansvar for å planlegge og bygge ut videregående opplæring med hensyn til nasjonale mål. Samtidig lovfester friskoleloven retten til godkjenning og etablering av frittstående videregående skoler, forutsatt at lovens vilkår er oppfylt. Regjeringen ser det som svært viktig at det er balanse mellom hensynet til fylkeskommunens overordnede ansvar etter opplæringsloven og hensynet til muligheten til å etablere frittstående videregående skoler. Det ivaretas i dag ved at retten til godkjenning etter friskoleloven ikke gjelder dersom etablering av en frittstående videregående skole vil medføre «vesentlige negative konsekvenser for vertsfylket». Fylkeskommunens konkrete innflytelse på avgjørelser og søknader om godkjenning følger av friskolelovens krav om at vertsfylket alltid skal gis anledning til å uttale seg i forbindelse med slike søknader. Hva som må til for at vesentlighetskravet skal anses oppfylt, vil bero på en konkret vurdering.
Dette er en omkamp om friskoleloven. Fremskrittspartiet ser ingen grunn til å ha den omkampen, derfor skal jeg være rimelig kort. Det er selvfølgelig fullstendig uten sammenheng med virkeligheten at vi nå står foran en masseflukt og en masseforflytning av elever innenfor videregående utdanning. Slik vil det ikke bli. Men det er stor interesse for de mange friskolene som har søkt om å få starte videregående opplæring, og vi håper at direktoratet nå snart somler seg til å gi alle de elevene som venter på avklaring, en avklaring før sommeren setter inn. Det som er avgjørende viktig, og som Fremskrittspartiet legger avgjørende vekt på, er å få konkurranse og mangfold i undervisningstilbudet. Med mangfold følger kvalitet i undervisningen. Vi legger altså avgjørende vekt på det som tjener elevene og foreldrene, mens det synes som om forslagstillerne legger avgjørende vekt på å beskytte en bestemt gruppe skoleeiere, altså de som har tilnærmet monopol i dag, og som blir utfordret av den nye friskoleloven. Vi avviser flertallsinnstillingen fra komiteen, og vi vil avvise initiativet fra forslagsstillerne. Hvis ærendet er å legge vekt på det som tjener elevene, bør man følge Fremskrittspartiets forslag, som jeg herved tar opp, et forslag som vil la pengene følge elevene. Da blir alle elevene likestilt, og vi verner om retten til valgfrihet, som etter Fremskrittspartiets syn er en viktig og en avgjørende rett å verne for elever og foreldre. Da vil alle elever være likestilt, og det vil være opp til de ulike skoledriverne, når de presenterer og driver sitt tilbud, å rekruttere interesserte elever til sitt skoletilbud. Det er å legge forholdene til rette for mangfold og kvalitet, og det er å likebehandle alle elever.
Skal representanten ta opp forslag?
Det gjorde jeg – i en innskutt bisetning.
Det var elegant – gjelder det både forslag nr. 1 og forslag nr. 2?
Ja.
Representanten Arne Sortevik har tatt opp de forslagene det ble referert til.
I denne saken går det en ideologisk skillelinje mellom venstresiden og høyresiden. Men jeg reagerer når representanter for Høyre forsøker å framstille som om det før man fikk en ny friskolelov, bare var én linje i den videregående skolen, og der måtte liksom alle gå. Det er med skam å melde fullstendig feil. Det er mange linjer å velge mellom. Det skal være mange linjer å velge mellom. Og det er slik at det er fylkeskommunene som faktisk har ansvaret. Jeg merker meg at Fremskrittspartiet omtaler fylkeskommunen som en monopolist. Fylkeskommunene er altså blitt pålagt ansvaret for å sikre videregående utdanning i full bredde til alle elever, både med fagopplæring og med allmenn studiekompetanse. Fylkeskommunene prøver etter søknaden fra elevene å legge til rette for dette over hele landet, og med så stor bredde i tilbudet som overhodet mulig. Nå har vi sett en stor søkermasse fra de private videregående skolene, og det er bekymringsfullt hvis de blir godkjent, for poenget er at fylkeskommunenes ansvar for å gi et tilbud til disse elevene forsvinner ikke om det blir godkjent en privat videregående skole. Så i det øyeblikket den skolen finner ut at dette har man ikke tenkt å drive med lenger, ja, så sitter fylkeskommunene der med det ansvaret. Det har jo også vært sånn at fylkeskommunene har kapitalutgifter knyttet til infrastrukturen de har. Fylkeskommunene har utgifter knyttet til lærerlønninger. Fremdeles er det over 30 pst. av lærerne i videregående skole som har en personlig ordning med uoppsigelige arbeidskontrakter. Dette er lærere som fylkeskommunene ikke kan få sagt opp sjøl om departementet skulle finne på å si ja til mange private videregående skoler og det ikke er disse lærerne som får jobb i de skolene. Det betyr at man sitter igjen med veldig store utgifter, og samtidig er man like forpliktet til å gi et bredt tilbud til de elevene som til enhver tid måtte søke en offentlig skole. Og for å kunne ivareta det ansvaret i sin helhet må man faktisk ha ansvaret for skolestrukturen. Det er det viktigste grepet man har. Fordi man ikke har ubegrensede ressurser til dette, må man husholdere med pengene slik at man greier å møte flest mulig av elevene i deres ønsker og tilby en kvalitet som er god. Det er positivt at Regjeringen har erkjent at uttrekket fra fylkeskommunene slik det er i dag, er for høyt, jf. noen av de argumentene jeg brukte i sted. Det er bekymringsfullt at Regjeringen ikke ser at den som blir pålagt en slik omfattende oppgave som det er å skulle gi videregående skole i full bredde til alle elever, ikke da også skal ha full myndighet over skolestrukturen, slik at man er i stand til å ivareta den oppgaven på en god måte. Jeg skal også gjøre en liten visitt til det systemet som man bygger opp for skoler, for man har hatt mange lange pekefingrer overfor kommuner og fylkeskommuner fordi de ikke er effektive nok, og så henviser man da f.eks. til rasjonalisering av skolestrukturen som en alternativ måte å drive mer effektivt og rasjonelt på. Samtidig etablerer man altså et finansieringssystem for private skoler. Slik det er i dag, får man den private skolen godkjent bare alle fagplanene er i orden, alle delene i søknaden er i orden. Dermed vil man med statlig finansiering opprettholde en skolestruktur som Regjeringen mener er ineffektiv og altfor kostbar hvis det er fylkeskommunene eller kommunene som driver den, men så lenge det er statlige skoler, er det helt greit å opprettholde en ineffektiv og altfor kostnadskrevende struktur. Jeg hadde ønsket meg en regjering som hadde hatt som ambisjon å tilby de aller beste skolene gjennom det offentlige. Når Johan Bauer kommer med sine tilbud om gratis PC til alle elever, skoleturer, kontaktlærer, så skulle det offentlige har svart ja, dette er vår ambisjon med den offentlige skolen også, dette skal vi faktisk tilby elevene, for dette er bra. Men det sier denne regjeringen at de ikke har råd å tilby elevene i den offentlige skolen. Og det er da jeg konkluderer med at Regjeringen ønsker at det offentlige skal framstå som noe annenrangs og ikke å være i stand til å konkurrere med denne typen private tilbud.
Det er sant det representanten Karin Andersen seier, at det går eit ideologisk skilje i friskolesaka. Men det undrar meg at dei er redde for at det skal verta for mange friskolar, for berre 1,9 pst. av grunnskoleelevane går i dag på friskolar, og berre 4 pst. av elevane i vidaregåande skolar går på friskolar. Det er ekstremt lite. Det er lite samanlikna med situasjonen i dei fleste landa i vår nærleik. Det er mindre enn i Sverige. Det viser at det må ha vore svært vanskeleg å oppretta slike skolar i dei mange åra med Arbeidarpartiet i regjeringskontora. Og Arbeidarpartiet har i regjering trenert friskolesøknader slik at sjølv Montessori-skolane hadde problem med å verta godkjende. Eg seier ikkje at det var i Reidar Sandal si tid som minister, men slik er det iallfall naturlegvis ikkje no. Vi har etter mitt syn bruk for fleire friskolar, fordi friskolane er eit positivt supplement til ein naturlegvis god offentleg skolefriskolane viser at det går an å få eksellente resultat, faktisk med mindre midlar enn det den offentlege skolen harforeldreretten krev det, rett og slettmenneskerettane føreset slike borgarrettarfleire friskolar på vidaregåande nivå kan hjelpa oss til å gje eit skikkeleg tilbod til dei store ungdomskulla som no treng slikt tilbodfriskolane ikkje minst er eit alternativ som mange ynskjer og har bruk for Eg har sjølv vore støtteperson for ei mor på leit etter ungdomsskole til sonen, som strevde med konsentrasjonsproblem og mobbing. Ein av friskolane i Bergens-området vart eit trygt og tilpassa tilbod, betre enn det offentlege i det heile kunne tilby. Eg er glad for at denne guten får eit godt tilbod, og det er det som er vitsen, det er eit tilbod tilpassa til han. Naturlegvis burde vi som politikarar behandla alle barn i Noreg likt, iallfall tilnærma likt, og det er etter mitt syn urimeleg at barn som går på friskolar, får mindre støtte frå fellesskapet enn andre barn. Noko er gjort i siste periode, men målet er ikkje nådd. Mange stader er tilskottet til friskolar nede i 60 pst. av det ein elev i ein offentleg skole får, på grunn av at kapitalkostnadene ikkje vert dekte fullt ut. Det er urimeleg. Friskolebarn skal også ha klasserom og pult. Eg vonar at Regjeringa i neste periode får gjennomført det som Sem-erklæringa hadde som målsetjing på dette området. Regjeringa har foreslått å trekkja ut berre 80 pst. av totalkostnadene når ein elev forlèt offentleg skole til fordel for ein friskole. Det er faktisk forstandig. Det vert ikkje alltid billegare å driva ein skole eller ein klasse om ein elev vert borte. Forslaget til vedtak I er dermed som å slå inn opne dører. Forslaget om å gje fylkesmannen omtrent vetorett mot nye og kanskje gamle friskolar er typisk A4-tenking. Fridom, rett til å vera annleis og foreldreretten vert underminert. Det undrar meg at Senterpartiet kan stå for dette. I motsetnad til dei sosialistiske partia maktar Kristeleg Folkeparti å ha to tankar i hovudet på same tid. Vi arbeider for ein trygg, god og sterk offentleg skole, vi legg til rette for at friskolane skal få vekst og rom, og vi satsar på lærarane og på eit gedigent kunnskapsløft. Eg anbefaler å stemma mot innstillinga og for forslag nr. 1.
Fylkeskommunene har etter opplæringsloven ansvaret for å planlegge og bygge ut videregående opplæring. Regjeringens endring av privatskoleloven til en friskolelov har ført til et stort antall nye søknader om opprettelse av frittstående videregående skoler. Mange av søknadene er innvilget, mot fylkenes anbefaling – bortsett fra Oslo. Det er litt underlig å høre på representanten Apelthun Sæle, som snakker om ideologi i denne sammenhengen, mens hennes egen fylkesordfører i Hordaland går sterkt imot disse frittstående skolene. Det handler ikke om ideologi i den forstand som representanten snakker om i denne sammenhengen. Det handler om rettferdighet i forhold til finansiering av det – først og fremst det. Fylkeskommunenes høringsuttalelser er klare på at etablering av nye frittstående skoler vil få negative konsekvenser for det offentlige tilbudet. Det er faktisk det som er begrunnelsen fra fylkeskommunene. Begrepet «vesentlege negative konsekvensar for vertsfylket» er en grunn til ikke å godkjenne. Uttrekkssystemet, slik vi på en klar måte har beskrevet det i dokumentet, får negative konsekvenser, men tydeligvis ikke vesentlige negative konsekvenser, ifølge regjeringspartiene. Departementet mener tydeligvis heller ikke at det store antall søknader som er innvilget, vil få vesentlige negative konsekvenser, siden mange av dem er innvilget. I forarbeidet til endringene i friskoleloven framgår det at dersom etableringen av en frittstående skole vil føre til en permanent og vesentlig mer kostnadskrevende skoledrift for vertsfylket, gir det grunnlag for ikke å godkjenne søknaden, likeledes dersom etableringen fører til at fylkeskommunen ikke kan tilby enkelte opplæringstilbud. I praksis vil det være svært vanskelig for en fylkeskommune å kunne dokumentere alle effekter av en nyetablering, et forhold som for øvrig er godt beskrevet i det dokumentet vi behandler. I tillegg til at nyetablering av frittstående skoler vil føre til økt overkapasitet i fylkeskommunenes skolebygg, økte skysskostnader og trekk i rammetilskuddet, viser fylkeskommunene at de vil måtte bygge ned det fylkeskommunale tilbudet tilsvarende de nye plassene som etableres, alternativt at skolene får redusert bredden i det tilbudet de i dag har. I mange fylker vil det i praksis ramme dagens gode, desentraliserte tilbudsstruktur. Det er jo interessant at både Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre her i Stortinget ikke deler den virkelighetsbeskrivelse som de samme partiene har lokalt. Det er åpenbart at departementet har en svært høy terskel for å avslå en søknad. Så vidt jeg vet, er det ikke gitt avslag på en eneste søknad om etablering av friskole, selv om fylkeskommunenes uttalelser om negative konsekvenser er tydelige nok. Det må jo være et tankekors for regjeringspartiene med tanke på lokaldemokratiet at fylkeskommunenes uttalelser og varsku om framtidige negative konsekvenser så totalt blir ignorert, samtidig som de samme partier snakker om styrket lokaldemokrati. Det er, slik fylkeskommunene påpeker, en reell fare for at en vekst i antall frittstående skoler vil medføre en reduksjon i det offentlige opplæringstilbudet. Det vil ramme flertallet av elevene, som vil få et både kvalitativt og kvantitativt dårligere tilbud. Det samsvarer jo dårlig med regjeringspartienes ord om økt valgfrihet. Representanten Sortevik fra Fremskrittspartiet snakket om valgfriheten. Dersom fylkeskommunen må legge ned studieretninger ved distriktsskoler, reduserer det virkelig valgfriheten for de aller, aller fleste elevene, som da eventuelt må gå på en videregående skole et annet sted. Så når vi snakker om valgfrihet, er det jammen viktig å ta høyde for at de aller fleste elevene skal få lov til å velge skole. Men når fylkeskommunen må redusere tilbudet, og kanskje fjerne linjer eller studieretninger, så reduserer man jo faktisk valgfriheten for svært mange elever.
Dei talarane som heretter får ordet, har ei taletid på inntil 3 minutt.
Her fikk vi omkampen demonstrert fra en av forslagsstillerne. La meg minne om at denne forferdeligheten som forslagsstillerne beskriver og gjentar her fra talerstolen, har vårt nærmeste naboland, Sverige, levd godt med i over ti år. Der er det så vidt jeg vet, sosialdemokratisk styre. Jeg har ikke oppfattet at det har vært gjort noe forsøk på å endre den endringen i skolelovgivningen som kom i Sverige for ti år siden. Der er det fri etablering. Der er det en finansiering som følger eleven, og det er faktisk også tillatt for skoledrivere i det sosialdemokratiske Sverige å tjene penger på sin skolevirksomhet. Jeg vil også minne om at elever som går i frittstående skoler, får med seg 85 pst. av driftsutgiftene i offentlig skole. Det er altså en grov forskjellsbehandling av elever som vi slett ikke vil være med på. La meg også gjenta at det ikke er snakk om en massevandring. Det er igjen basert på erfaringer fra Sverige, der det store flertall, den alt overveiende del av elevene, faktisk fortsatt går i offentlig skole. Nå er prosenten i friskoler i Sverige noe høyere etter ti år enn det vi ser i Norge, og vi vil få en tilsvarende utvikling, men det vil altså ligge innenfor 5–7 pst. Så det er ingen stor masseforflytning, og heller ingen stor ulykke. Når det er sagt, vil jeg understreke at Fremskrittspartiet selvfølgelig også er opptatt av å styrke kvaliteten i den offentlige skolen. Sammen med Regjeringen har vi vært med på løft for kompetanseutvikling blant lærere, vi har vært med på å løfte frem penger til utvikling og opprustning av skolebygg, og vi har vært med – det har jo de aller fleste partiene – på den innholdsmessige endringen i den offentlige skolen gjennom St.meld. nr. 30 for 2003-2004, som vi behandlet for nesten nøyaktig et år siden, den 17. juni i fjor. Så vi i Fremskrittspartiet satser også på den offentlige skolen, og er opptatt av at vi skal ha kvalitet i den offentlige skolen. Med vår finansieringsmodell vil det også bli konkurranse de offentlige skolene imellom. Det mener vi vil bidra til utvikling av mangfold og utvikling av kvalitet. Velger vi Fremskrittspartiets finansieringsløsning, hvor pengene følger eleven, hvor eleven blir kunde – ja faktisk kunde, vi bruker det uttrykket – er det slik at skoledriverne, også når de er offentlige, må anstrenge seg for å skaffe seg elever, og eleven bør kunne velge fritt over hele landet. Det har vi også i flere sammenhenger foreslått, og vi kommer til å foreslå igjen at vi får et nasjonalt fritt skolevalg over hele landet, for alle elever. Slik kan det være når de har pengene med seg. Da vil det også være tilbud av god kvalitet å velge over hele landet.
Representanten Sortevik har åpenbart rett i at dette Dokument nr. 8-forslaget er en omkamp om en sak som er avgjort i denne stortingsperioden. Men det er et par innslag i denne omkampen som er egnet til å forundre. På den ene siden har Arbeiderpartiet etter at friskoleloven ble vedtatt, lagt seg på den linje at man er tilhenger av den tidligere privatskoleloven, til forskjell fra den nye friskoleloven. Det er et helt nytt standpunkt fra Arbeiderpartiets side, for tidligere var man rabiat motstander av privatskoleloven. Men det er jo en ærlig sak å omvende seg. I privatskoleloven ble det imidlertid i forrige stortingsperiode gjort den endring at man presiserte at fylkeskommunene eller primærkommunene ikke skal ha avgjørende innflytelse, men rett til å uttale seg. Den endringen ble riktignok vedtatt mot Arbeiderpartiets stemmer, men derimot med Senterpartiets stemmer. Og da må jeg si at det forbauser meg virkelig at man nå går inn for et vedtak som vil tillegge fylkeskommunene absolutt vetorett, «avgjerande innverknad». Det må bety at Senterpartiet i dag har det stikk motsatte standpunkt av det partiet hadde i forrige stortingsperiode. Da må man undres om det er et ledd i Senterpartiets ideologiske hamskifte, og at det skyldes at man har flyttet fra den ene til den andre siden i norsk politikk, nemlig den som er tilhenger av mest mulig offentlig regulering og mest mulig offentlig styring av folks valg.
Representanten Lønning må følge usedvanlig dårlig med i det som skjer i Stortinget, dersom han ikke har registrert at Senterpartiet faktisk ønsker den gamle privatskoleloven tilbake igjen. Vi forsvarer den gamle privatskoleloven med foreldreretten. Det har vi gjort her i Stortinget nå i vår, faktisk flere ganger, også i spørretimen overfor statsministeren. Foreldreretten mener vi er svært vesentlig. Men nå kommer det en annen lov, som ikke handler om foreldreretten i det hele tatt. Foreldreretten handler faktisk om at en skal kunne ha et skoletilbud til foreldre som av overbevisningsgrunner ikke kan sende barna sine til den offentlige skolen. Derfor ønsker vi privatskoleloven. Men den loven som denne regjeringen har lagt til grunn, er faktisk en helt annen lov, der man kan opprette en skole som er helt identisk med den offentlige skolen, har identiske læreplaner, men drives av private. Et slikt skolesystem ønsker faktisk ikke Senterpartiet å støtte. Men vi står klart ideologisk på privatskoleloven og foreldreretten til å kunne sende barna til en privatskole fordi en av overbevisningsgrunner ikke kan sende dem til den offentlige skolen. Det står vi virkelig fast på.
Jeg har ikke uoverstigelige problemer med å følge med i de innstillinger som avgis av Stortingets komiteer, heller ikke den innstilling som ligger til grunn for behandlingen av denne sak. Derimot har jeg følelsen av at representanten Skjælaaen har en veldig kort hukommelse. Det kan jo skyldes at det ikke var han som representerte Senterpartiet i fagkomiteen, nemlig KUF-komiteen, i forrige periode, men en annen representant. Men når det er slik at Senterpartiet er en varm tilhenger av privatskoleloven, går jeg ut fra at det betyr den privatskoleloven som Senterpartiet var med på å presisere så sent som i forrige stortingsperiode, nettopp for å avskjære den mulige forståelse at det er de lokale offentlige myndigheter som har vetorett når det gjelder etablering av private skoler. Da gjenstår for meg det vanskelige spørsmål: Hvordan kan representanten Skjælaaen da hevde at man står på det samme standpunktet i dag, samtidig som han er medforslagsstiller til et forslag som nettopp vil tillegge de regionale og lokale skolemyndigheter vetorett, absolutt vetorett? Det går for meg å se til ikke i hop.
Representanten Rune J. Skjælaaen har hatt ordet to gonger tidlegare, og får ordet til ein kort merknad, avgrensa til 1 minutt.
Da vil jeg bare minne representanten Lønning om at dette er en annen lov. Friskoleloven er altså en annen lov enn privatskoleloven. Det utgjør faktisk den store forskjellen.
Avslutninga av denne debatten tok ein overraskande runde, noko som gjer at eg finn grunn til å ta ordet for å seia to ting. For det fyrste er vi i Senterpartiet nøgde med at Regjeringa delvis har komme oss i møte allereie, fordi dei no føreslår eit lågare uttrekk frå fylkeskommunen enn dei har gjort før, og vi avventar ei vidare oppfølging av det. Vi hadde gjerne sett at vi hadde fått eit vedtak her i dag om at det skulle skje i samband med statsbudsjettet for 2006, for det hastar. For det andre har eg lyst til å seia til representanten Inge Lønning: I dei fylkeskommunane som har ansvaret for eit desentralisert vidaregåande tilbod som tek i vare elevane der dei bur, og som òg tek i vare den foreldreretten som skal takast i vare, og som ligg i at foreldra skal ha moglegheit til å velja ein offentleg skule for barna sine, går det no føre seg store debattar om korleis dei skal stella seg til alle søknadene som gjeld friskular. I Rogaland er det t.d. slik at alle parti, med unnatak av Framstegspartiet, har gitt klår melding om korleis dei ser på situasjonen slik han er, at dei kan risikera å måtta ta over friskular som dei eigentleg ikkje ynskjer. No drøftar dei ein alternativ strategi. Dei vil altså komma med eit mottrekk. Dei vil satsa på den offentlege skulen for å møta alle desse søknadene. Eg ber representanten Lønning følgja med på dei debattane som skjer rundt omkring i fylka. Det kan vera at det dukkar opp ein liknande debatt internt i Høgre som den vi har hatt i dag på tvers av partia.
Representanten Inge Lønning har hatt ordet to gonger tidlegare og får ordet til ein kort merknad, avgrensa til 1 minutt.
Representanten Skjælaaen har selvfølgelig rett i at privatskoleloven er én lov og friskoleloven er en annen lov, selv om de regulerer de samme forhold, og selv om begge ble vedtatt av et flertall her i Stortinget. Men det kan jo ikke føre til at politiske partier skifter ut sine prinsipper, fordi det er to forskjellige lovtekster. Prinsippene er formodentlig de samme, i hvert fall forhåpentlig. At det er diskusjon i fylkeskommunene, ja bevares, selvfølgelig er det det. Men det er jo ikke det saken dreier seg om. Det man har fremsatt forslag om, er at fylkeskommunen skal ha det siste og avgjørende ordet, altså at fylkeskommunen faktisk skal kunne nekte enhver søker. Ideologisk sett er det, med respekt å melde, det stikk motsatte standpunkt av det Senterpartiet hadde så sent som for fire år siden.
Det er vel slik av nokon kvar må ta innover seg den utviklinga som skjer, og vurdera sine standpunkt i forhold til det. Vårt standpunkt når det gjeld friskulelova, vart avklårt i vinter, og det står fast. Så har vi sett korleis talet på ulike søknader har poppa opp, og har av omsyn til å ta i vare ein god og desentralisert skule i det enkelte fylket funne det nødvendig å fremma det forslaget som vi har sett fram i dag. Så har eg heilt klårt oppfatta det slik at Høgre – kanskje ikkje Høgre, men i alle fall Kristeleg Folkeparti – må ha endra sine prinsipp. Eg har forstått det slik at Høgre òg har endra sine prinsipp no i denne perioden ved å endra privatskulelova, som altså galdt skular som innebar alternativ pedagogikk eller la vekt på livssyn, til den skulelova som i dag er vedteken, og der dei prinsippa som låg til grunn for den, er heilt annleis enn dei som låg til grunn for privatskulelova.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, sjå side 3048]]
Etter ønske frå kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at taletida blir avgrensa til 5 minutt til kvar gruppe og 5 minutt til statsråden. Vidare vil presidenten foreslå at det ikkje blir gjeve høve til replikkar etter dei enkelte innlegg, og at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er å sjå på som vedteke.
I Dokument nr. 8:80 for 2004-2005 foreslår stortingsrepresentantene Heikki Holmås og Karin Andersen å endre reglene for spesialistkvoten slik at det blir lettere for kvalifisert arbeidskraft å arbeidsinnvandre fra land utenfor EØS-området. Forslagsstillerne viser til at kvoten for spesialister og fagarbeidere fra land utenfor EØS-området er satt til 5 000 årlige arbeidsinnvandrere. Imidlertid har denne kvoten aldri blitt fylt opp, men hatt en gradvis nedgang i innvilgelser. Ifølge forslagsstillerne gis det i Canada arbeidstillatelse til søkere basert på et kriteriesystem der alder, tilknytning, utdanning, praksis og språkkunnskaper vektlegges. Søkere med kompetanse fra bransjer med mangel på arbeidskraft prioriteres i behandlingskøen. Det forutsettes at arbeidssøkerne kan dokumentere at de er i stand til å ta vare på seg selv økonomisk i en periode på seks måneder. Forslagsstillerne ønsker å endre reglene ved innvilgelse av arbeidstillatelse til fagarbeidere og spesialister, slik at kvalifiserte arbeidsinnvandrere kan få arbeids- og oppholdstillatelse for å søke arbeid i Norge i en nærmere fastsatt periode. Det er et bredt flertall i komiteen som ikke støtter forslaget, men velger å vedlegge dokumentet protokollen. Senterpartiet står imidlertid sammen med SV og mener at spesialistbestemmelsene må gjøres mindre rigide. Fremskrittspartiet står sammen med Arbeiderpartiet og regjeringspartiene, men har sin egen merknad i saken. Jeg forutsetter at de ulike partiene selv redegjør for sine synspunkter. Nå er det slik at departementet for tiden arbeider med den kommende odelstingsproposisjonen om ny utlendingslov. I forslaget til ny utlendingslov, NOU 2004:20, ble de kriterieordningene som forslagsstillerne peker på, både vurdert og omtalt uten at de ble anbefalt. Det er lite trolig at gjeldende regelverk alene er årsaken til nedgangen i antall søknader innenfor spesialistkvoten. Den økte tilgangen på arbeidskraft fra de nye EØS-landene har nok vel så stor betydning. Innenfor spesialistkvoteområdet trenger nå ikke borgere fra de tidligere EØS-landene å søke arbeidstillatelse. Det sørger EU-regelverket for. Nedgangen i søknader har da også vært på hele 35 pst. Utlendinger fra land utenfor EØS-området med spesialistkompetanse og arbeidsønske i Norge, kan få visum for å oppholde seg en periode i Norge for å søke arbeid. Dette skyldes den innførte ordningen med jobbsøkervisum. En regelendring skulle derfor etter Høyres mening ikke være nødvendig. Forslagsstillerne henviser til Canada. Det kan være vel verdt å se til kanadiske ordninger, men forholdene i Norge og Canada er på en rekke områder så forskjellige at de ulike ordningene ikke umiddelbart er sammenlignbare. Den kanadiske ordningen er mer et system for å regulere arbeidsinnvandringen generelt sett. I likhet med mange andre private lovforslag som blir fremmet i denne sal, er dette en sak som bør ses i en mer helhetlig sammenheng. For denne sakens vedkommende vil det være i forbindelse med den pågående gjennomgangen av odelstingsproposisjonen om ny utlendingslov. Det er ikke minst på denne bakgrunn at Høyre ønsker at dokumentet vedlegges protokollen. Avslutningsvis vil jeg bare rette oppmerksomheten mot at SV i denne saken har lagt fram et forslag i salen i dag, forslag nr. 2, hvor det heter: «Stortinget ber Regjeringen foreta en helhetlig gjennomgang av au-pair-ordningen i Norge for å sikre at au-pairenes rettigheter ivaretas.» Dette er et forslag og en sak som ikke har vært til vurdering i komiteen. Det er fremmet i salen i dag, og jeg synes rent prinsipielt at det ikke er måten å gå fram på. Det er ikke en god måte å føre politikk på, så Høyre kommer ikke til å støtte det forslaget.
Presidenten vil nemne at forslaget ikkje er formelt fremma enno.
SV vil at det skal bli lettere for kvalifisert arbeidskraft utenfor EØS-området å få arbeidstillatelse her i landet, og fremmer forslag om å endre spesialistbestemmelsen for arbeidsinnvandrere. Arbeiderpartiet vil gå imot forslaget. Vi er opptatt av at vi har en regulert innvandringspolitikk. Det gjelder også arbeidsinnvandring. Da vi sist satt i regjering, ble det gjort endringer i spesialistbestemmelsen, slik at det ble lettere å kunne søke og få arbeid her i landet. Forutsetningen for å bruke spesialistbestemmelsen var at slik arbeidskraft ikke fantes i Norge eller i EØS-området. Taket ble satt til 5 000 plasser. Men det har fra Arbeiderpartiets side aldri vært noe mål å nå full kvote hvert år. Om vi ikke når 5 000 pr. år fordi kravene fortsatt er for stramme eller om det er fordi Norge kanskje ikke er så attraktivt som vi ynder å framstille det, vites ikke. I SVs forslag blir det derfor også mye synsing. Vår hensikt med å ha en slik regulering var og er at det ikke skal fortrenge arbeidskraft som allerede er her i landet. Jeg vil minne forslagsstillerne om at vi har nesten 100 000 ledige, at vi har altfor mange kvinner på deltid som ønsker heltid, og at arbeidsledigheten blant innvandrere her i landet er svært høy. Vi er spesielt opptatt av å gi disse gruppene et arbeid å leve av også. Det er også slik at vi må være varsomme med ikke å bidra til at vi tapper fattige land for verdifull arbeidskraft. Det kan hende vi trenger flere sykepleiere, men det gjør også de nye EU-landene som nå er midt i en oppbyggingsfase av sin velferd. Arbeiderpartiet ser fram til behandlingen av ny utlendingslov der det blir mulig å se innvandringspolitikken i sammenheng, og ikke bare stykkevis og delt, slik vi nå holder på med. Hvis SV tar opp sitt forslag nr. 2, vil Arbeiderpartiet støtte det.
Etter foregående innlegg fra representanten Øye hadde jeg kanskje ikke hatt noen grunn til å ta ordet, for jeg synes representanten Øye holdt et meget godt innlegg, som jeg stiller meg fullt og helt bak. Men la meg i hvert fall stille noen spørsmål. Jeg leter etter agendaen og målsettingen til Sosialistisk Venstreparti i denne saken. Det er riktig, som representanten Øye sier, at det ikke er noen begrensninger i så måte så lenge vi ikke greier å fylle opp den kvoten som allerede er vedtatt. Jeg mener og tror, og kanskje håper også, at vi bør finne den kvalifiserte arbeidskraften som SV her etterlyser, først og fremst innenfor vårt eget lands grenser, men jeg nekter nærmest å tro at ikke den arbeidskraften finnes innenfor EØS-området, som det også er besluttet. Det er derfor jeg stiller meg litt tvilende til agendaen til Sosialistisk Venstreparti – jeg skal være litt forsiktig med å påstå at det er noen agenda – men det virker for meg som om de skal bruke arbeidsinnvandring for å skjule innvandring i forhold til asyl- og flyktningpolitikken. For meg virker det sånn, men jeg regner med at representanten Holmås vil gi meg et tilsvar på det i sitt innlegg. Jeg finner også at Sosialistisk Venstreparti på en måte kolliderer med seg selv. På den ene siden gir de sterkt uttrykk for frykt for en stigende arbeidsledighet i Norge i tiden som kommer. Vi har stor arbeidsledighet. Vi har mange deltidsarbeidende som er kvalifisert for en større mengde arbeid. Derfor blir de på en måte i kollisjon med seg selv når de da skal ha økt arbeidsinnvandring som skal konkurrere med den arbeidskraften som allerede er ledig, helt eller delvis, i Norge. Jeg skal gjerne ta en generell og bredere debatt om arbeidsinnvandring fra land utenfor EØS-området i forhold til norsk lov- og regelverk, hvis det er det Sosialistisk Venstreparti ønsker, men jeg tror ikke, hvis vi skal komme fram til noe konkret i en sånn generell debatt, at SV og Fremskrittspartiet ville falle ned på samme standpunkt. Hvis Fremskrittspartiet skulle gå i retning av å løse opp eller finne andre mulige former for arbeidsinnvandring til Norge, ville vi i større grad la næringslivet, eller de som da har behov for arbeidskraften, hente den inn, men i form av egne arbeidskontrakter i perioder hvor næringslivet eller også offentlig sektor måtte ha behov for arbeidskraft, uten at det offentlige i større grad skal ha ansvaret for de sosiale ordningene som måtte være knyttet til et slikt arbeidsforhold.
Vi har i dag en ekstremt restriktiv politikk i forhold til arbeidsinnvandring til Norge fra land utenfor EØS-området. Jeg må innrømme at da den nye regjeringen, eller det som nå er den gamle blå-gule regjeringen, som vi kaller den, trådte inn i kontorene og presenterte Sem-erklæringen, hadde jeg tro på at dette skulle endre seg. For under tittelen «Økt tilgang på arbeidskraft» står det i et punkt at en vil «gjøre det enklere for personer fra land utenfor EØS-området å få arbeidstillatelse i Norge». Jeg antar at målsettingen med dette var å øke antallet mennesker fra områdene utenfor EØS som ville komme til Norge for å jobbe. Men faktum er at i løpet av den perioden Regjeringen har sittet, har det kommet færre mennesker. Jeg ville tro at det var det motsatte av Regjeringens politikk. Det er i en globalisert verden svært vanskelig for mennesker å komme til Norge for å studere, og ikke minst er det vanskelig å komme hit for å jobbe, med mindre man er inne på noen av disse midlertidige ordningene som heter au pair-ordning eller praktikantordning, eller som sesongarbeider. Jeg mener at dette er et problem, fordi vi får en stadig mer globalisert verden, der mennesker knytter kontakter på kryss og tvers av grensene, og man gifter seg, man gifter seg ikke, og man finner kjærester osv. Vi har i hvert fall en utveksling av mennesker, og jeg mener at det burde være enklere for mennesker utenfor EØS-området å komme til Norge. Det er tre grunner til dette – tre helt forskjellige grunner. Den ene er at jeg mener at det bør finnes flere lovlige veier inn til Norge enn det det er i dag. Jeg mener at den lovlige muligheten for arbeidsinnvandring er for snever. Den andre grunnen er den litt grunnleggende liberale holdningen om at når vi som nordmenn kan reise omtrent hvor vi vil i verden for å jobbe, så mener jeg i prinsippet at andre mennesker burde få lov til å gjøre det også. Jeg er ikke for fri innvandring. Jeg mener at det for å ta vare på velferdsstaten er viktig å ha en regulert form for innvandring, og derfor synes jeg i og for seg at en kvote på 5 000 mennesker er et all right utgangspunkt. Jeg må innrømme at jeg ble litt forelsket i Canada da jeg var der sammen med komiteen, rett og slett fordi det er et land som ser på seg selv som et land som ønsker innvandring, av forskjellige grunner. De ønsker et multikulturelt samfunn, og det er vel hovedgrunnen til at vi og Fremskrittspartiet vil være uenige på akkurat dette punktet. I tillegg har de lagt opp til å ha en balanse mellom innvandring av flyktninger og asylsøkere med rett til familiegjenforening og arbeidsinnvandring, slik at de har forutsigbare måter å få til arbeidsinnvandring til Canada på. Så vil jeg ta opp den hansken som Per Sandberg kastet til meg. Vi har 250 000 mennesker som er helt eller delvis arbeidsløse. Det er bare et par uker siden vi behandlet spørsmålet om pensjonsmeldingen, der hele Stortinget med unntak av SV gikk inn for en reform som skulle stramme inn på pensjonene nettopp fordi man så for seg at det kom til å bli så få arbeidende mennesker i Norge pr. pensjonist at man ikke kom til å klare seg. Jeg synes det er fornuftig å begynne forsiktig med å legge til rette for et system som faktisk gir en åpning for arbeidsinnvandring til Norge, så kan vi høste erfaringer fra dette. Hvis vi ønsker og ser behov for at vi trenger flere arbeidsinnvandrere til Norge i framtiden, mener jeg at det er lurt å få på plass et system allerede nå. Norge er ikke så attraktivt for faglærte, høyt utdannede mennesker med praksis. Det er mange grunner til det. Vi har en hårreisende streng visumpolitikk, som gjør at det er vanskelig å få besøk av venner og familie. Vi har en slik politikk som gjør at vi ikke fullt ut anerkjenner utdannelse fra Asia. Vi gir ikke gratis norskopplæring til arbeidsinnvandrere. Vi har, som jeg påpeker, firkantete regler for arbeidsinnvandring. Dette er noe vi ønsker å gjøre noe med. Derfor fremmet vi dette forslaget. Jeg hører at vi skal ta det opp i en bredere debatt. I den forbindelse vil jeg gjerne få noen antydninger fra Erna Solberg om hvordan hun ser for seg at man har tenkt å følge opp Sem-erklæringen på dette punkt. Til slutt skal jeg bare si at au pair-ordningen er en ordning jeg lenge har vært skeptisk til. Jeg har prøvd å få innsyn i den gjennom kontakt med UDI og besøk der. Det er kommet en hovedoppgave som har gått kvalitativt inn og intervjuet en del mennesker som er au pair. De har avdekket at det sannsynligvis skjer en god del uhumskheter. Derfor kunne jeg tenke meg en helhetlig gjennomgang av ordningen. Jeg tar opp det forslaget som er omdelt i salen, og forslaget i innstillingen.
Representanten Heikki Holmås har teke opp dei forslaga han refererte til.
Det har i de senere årene vært en nedgang i innvilgelse av spesialistarbeidstillatelser. Forslagsstillerne ønsker at et nytt regelverk skal gi kompetent arbeidskraft mulighet til å komme til Norge for å søke arbeid for en fastsatt periode, slik EØS-borgerne kan i dag. Det vises til Canada, der et kriteriesystem brukes for å gi arbeidstillatelse. For meg er det uklart hva slags endringer forslagstillerne ønsker i regelverket, men jeg vil understreke at det er viktig at det regelverket som allerede finnes, blir praktisert smidig og fleksibelt. I dag er det slik at borgere utenfor EØS-området kan få spesialist- eller fagarbeidertillatelse i Norge, forutsatt at innenlandsk arbeidskraft eller arbeidskraft fra EØS-området ikke fortrenges. Arbeidsdirektoratet opplyser at det er god tilgang på så vel innenlandsk spesialistarbeidskraft som spesialistarbeidskraft fra EØS-området. Regelendring vil neppe føre til nevneverdig økning av kvalifisert arbeidskraft fra området utenfor EØS til Norge. Det er også innført en ordning med jobbsøkervisum, slik at man kan komme til Norge for å søke om arbeidstillatelse. Utlendingslovutvalget har vurdert de kriterieordningene som forslagsstillerne legger til grunn. De har ikke kunnet anbefale dette nå. Kristelig Folkeparti mener derfor at dette spørsmålet må vurderes grundigere og mer helhetlig og tas med i odelstingsproposisjonen som departementet arbeider med, om revisjon av utlendingsloven. Vi anbefaler derfor at dokumentet vedlegges protokollen. Når det gjelder det forslaget som Heikki Holmås la fram som er omdelt i salen, synes vi det blir vanskelig å ta stilling til et slikt forslag rett over bordet. Å ta stilling til og vedta det forslaget som er lagt fram i dag, synes Kristelig Folkeparti er vanskelig. Slik saksbehandling kan ikke vi ha.
Eg skal berre ganske kort gjera greie for Senterpartiet sitt syn, som også går fram av innstillinga. Vi ynskjer altså ei lemping i spesialistkvoten, slik at det kan verta lettare for kvalifisert arbeidskraft òg utanfor EØS-landa å søkja arbeid i Noreg. For oss inneber det at vi ynskjer ein smidigare praksis med omsyn til dagens reglar. Det er i dag veldig stor forskjell på moglegheitene til å få seg arbeid om ein er innanfor eller utanfor EØS-området. Etter vårt syn er ikkje det i strid med å gjera langt meir for at fleire av dei mange som i dag er utanfor arbeidslivet i Noreg, får høve til eit arbeid, ei heller å intensivera innsatsen for å motarbeida utstøyting frå arbeidslivet. Tala er tydelege. Kvoten er altså 5 000. Det var 1 667 i 2002, 1 126 i 2003, 747 i 2004 som fekk ja på søknaden sin. Lat meg understreka at vi ikkje har noko ynske om å utvida kvoten. Vi har heller ikkje som mål å fylla kvoten, men vi har registrert nokre eksempel på arbeidsgivarar som har etterlyst forenklingar og liberalisering. Vi har òg eksempel på nokre arbeidstakarar som har møtt eit nei der dei trudde dei fekk eit ja. Vi vil understreka at norske lønns- og arbeidsvilkår skal gjelda. Så er det fremma eit forslag om ein gjennomgang av au pair-ordninga. Senterpartiet var i si tid med på eit Dokument nr. 8-forslag som skulle gjera det lettare å nytta seg av denne ordninga. Vi synest nok at med dei eksempla som no er komne, er det nødvendig med ei evaluering. Det kan sjølvsagt skje utan at det vert gjort eit spesielt vedtak her i Stortinget. Det kan attpåtil tenkjast at statsråden allereie har planar om det. Men vi har i utgangspunktet, med bakgrunn i dei eksempla som er komne, med bakgrunn i den tida som ein no har hatt denne ordninga, og særleg den utvidinga som skjedde som følgje av eit Dokument nr. 8-forslag i Stortinget, tenkt å stemma for det forslaget.
Venstre har stor sympati for innholdet i forslaget, men vi er enig med flertallet i at dette må ses på i en helhetlig sammenheng ut fra det som Regjeringa arbeider med. Som regjeringsparti har Venstre her en litt annen kanal enn Sosialistisk Venstreparti. Venstre reiste spørsmål om økt arbeidsinnvandring, som det eneste partiet, under valgkampen i 2001. Sem-erklæringen satte saken på dagsordenen, og Kommunal- og regionaldepartementet la fram en høringsuttalelse høsten 2002. Med EU-utvidelsen og dermed utvidelsen av EØS har fokuset vært andre steder, og sjøl SV merker LO-presset om overgangsordninger og strengere grenser. Vi har i dag en ordning med jobbsøkervisum. Denne ordningen kan vi sikkert markedsføre bedre og jobbe videre med, men den er der. Det er positivt at Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti så tydelig sier at de forstår behovet, og ønsker flere velkommen. Etter Venstres syn er det åpenbart at verdiskaping og velferd er avhengig av økt arbeidsinnvandring. Vi får rett og slett ikke nok arbeidstakere i Norge på egen hånd i årene framover. Venstre er enig med Sosialistisk Venstreparti når partiet understreker at arbeidsinnvandring vil utvide friheten for borgere i land utenfor EØS til å kunne reise og etablere seg i flere land i verden. Det er en grunnleggende liberal respekt for enkeltmenneskets frihet, i kontrast til Arbeiderpartiets gammeldagse påstand om at den enkelte skal underlegge seg forpliktelsen mot sitt eget land og dermed fratas sin reelle frihet til å søke lykken og en god framtid der de måtte kunne finne det. Det er en illusjon at folk kan stenges inne i fattige land på denne måten. I praksis vil en slik begrunnelse bare føre til at andre land enn Norge velges av gode arbeidsfolk. Det er spesielt ironisk at det skjer i et land som da det var et av Europas fattigste, eksporterte 50 pst. av sin befolkning til Amerika, når vi ser på den velferden vi har i dag. Det handler også om synet på immigrantbefolkningen vår. Hvis den eneste måten å komme inn til dette landet på, er gjennom asyl- og flyktninginstituttet, får vi en type immigrantbefolkning som gjør at vi ikke tiltrekker oss dem som ganske enkelt kommer hit til landet fordi de har lyst til å skape en god framtid for seg og sin familie. Nå er arbeidsledigheten på vei ned, men det er et litt skremmende bilde vi får tegnet fra Arbeiderpartiet her, som nærmest sier at hvis det kommer inn noen, så kommer de bare for å ta arbeidet fra andre. Det mener jeg er et litt tragisk syn på vekst. Jeg tror at jeg har svaret på Per Sandbergs «hvorfor», som jeg egentlig syns er svaret på veldig mange av de ekstremt mange Dokument nr. 8-forslagene SV har lagt fram i det siste. Det er tydelig at de er engstelige for at hvis de havner i regjering, er ikke dette noe som Arbeiderpartiet kommer til å kjempe sammen med dem om, så da er det vel like greit å prøve å få vedtatt mest mulig her i salen på forhånd, slik at man faktisk har stortingsflertallet bak seg når man skal begynne å forhandle med Arbeiderpartiet.
La meg bare få komme med noen korte merknader knyttet til både Dokument nr. 8-forslaget og det andre forslaget som er lagt ut. Regjeringen orienterte Stortinget om arbeidet videre med arbeidsinnvandring og oppfølgingen av Sem-erklæringen i forbindelse med stortingsmeldingen om arbeidsmarkedet, som ble behandlet i fjor vår, og hvor det var et eget kapittel om arbeidsinnvandring. Der gav vi linjene for hvordan vi tenkte fremover, men gav også klar beskjed om at vi mente at når det gjelder ytterligere større reguleringsendringer for å gjøre det mer liberalt, skulle vi avvente og se virkningen av EØS-utvidelsen før vi tok stegene. Jeg har lurt litt på hva man egentlig har tenkt på med dette forslaget. Én ting er at det er fascinerende å se til et annet land og se at de har et system, men på mange måter har jeg ikke skjønt hvordan det stemmer med vårt system. For jeg kan ikke se at denne regelen er bedre – hvis ikke det er meningen at man skal få inn ufaglærte, men jeg oppfatter at de skal være såkalt kompetente. Når det gjelder den kanadiske modellen, er det jo i og for seg stort sett høyt utdannede som kommer ved hjelp av den, men det er altså ikke en senkning av kravene som stilles. Da har vi faktisk et mye enklere system. Vi har et system med en kvote på 5 000. Så hvis man har fått seg en jobb i Norge, så prøves det ikke i arbeidsmarkedet. Man har adgang til å komme her. Og hvis det er slik at man ikke helt sikkert vet om man vil komme til Norge når man er i den kategorien, om man vil se Norge eller finne seg en arbeidsgiver, så har man mulighet til jobbsøkervisum. Da kan man komme til Norge i tre måneder og være jobbsøker. Når man har et slikt visum og man har funnet seg en jobb, kan man altså søke om arbeidstillatelse fra landet. Man må ikke reise hjem igjen, man kan søke herfra, og man kan få en midlertidig arbeidstillatelse i perioden inntil den permanente arbeidstillatelsen er ferdigbehandlet. Derfor er dette forslaget litt å sparke inn åpne dører, så jeg vet ikke helt hva man i det hele tatt ville oppnådd ved at flere skulle komme. Så vil jeg bare si når det gjelder hvordan vi jobber videre med spørsmålet om arbeidsinnvandring: Det er noen områder hvor vi nå jobber med å gjøre noe regelverk praktisk enklere. I januar hadde vi et møte med arbeidslivets parter. Vi inviterte både LO, NHO og andre for å diskutere en praktisk håndtering og et smidigere regelverk, og vi fikk noen eksempler som de hadde. Det var ikke så mange, men det var et par felt som vi så at det var mulig å jobbe videre med. I tillegg hadde vi diskusjonen: Det er ikke kommet så mange utenfra EØS-området, og hva er det som skal til for at det kommer flere? Da stilte jeg spørsmålet til dem som er partene i arbeidslivet: Er det regelverket det er noen problemer med, eller er det mangelen på aktiv rekruttering? Og hvis vi skal ha mer aktiv rekruttering, hvem skal da gjøre det? Det var et enstemmig svar. Det var ikke regelverket i utgangspunktet som var det store problemet, det var sannsynligvis det at vi – hvis vi skal få flere til komme utenfra – etter hvert må tenke på en mer aktiv rekruttering. Det er noe helt annet enn å foreta regelverksendringer. Men så lenge vi ikke har fylt opp kvoten vår – og nå er det et ganske stort gap for å fylle opp kvoten, siden de andre kommer på EØS-tillatelser – så er det kanskje slik at hvis man prøver aktivt å finne noen, så er tiltakene for å få flere fra utenfor EØS-området ikke regelverksendringer, men faktisk å stille seg spørsmålet om landet skal ha en strategi, om enkelte bedrifter og foretak eller etater i offentlig regi skal ha en strategi for å rekruttere flere til landet. Det som gjør at jobbsøkervisumsordningene o.l. i dag brukes i liten grad, er sannsynligvis mangel på kjennskap, det at Norge ikke er så kjent i mange andre land, og det kan godt tenkes at vi ikke er attraktive nok. Det viktigste for meg er ikke spørsmålet om hvor mange som kommer, men at de som kommer, faktisk har en jobb. Og det har aldri vært slik at det som har stått i Sem-erklæringen, skulle måles på om det kom flere, i alle fall ikke i en situasjon hvor konjunkturene endret seg betydelig, og hvor man hadde økende arbeidsledighet. For Høyres vedkommende har vi vært for en mer liberal arbeidsinnvandring, men det har alltid vært basert på at man skal ha en jobb når man er arbeidsinnvandrer, og det er klart at det tallet vil gå ned når konjunkturene er dårlige, og så vil det gå opp når det er trangt i arbeidsmarkedet.
Fleire har ikkje bedt om ordet til sak nr. 7.[[Votering, sjå side 3049]]
Etter ønske frå kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at taletida blir avgrensa til 5 minutt til kvar gruppe og 5 minutt til statsråden. Vidare vil presidenten foreslå at det ikkje blir gjeve høve til replikkar etter dei enkelte innlegg, og at dei som måtte teikne seg på talarlista utover den fordelte taletida, får ei taletid på inntil 3 minutt. – Det er å sjå på som vedteke.
Ved inngangen til 2004 anslo FNs høykommissær for flyktninger at det var 9,7 millioner flyktninger i verden. UNHCR melder om stort behov for at land tar imot flere av flyktningene for gjenbosetting, og Stortinget vedtok under behandlingen av budsjettet for 2005 å øke kvoten med overføringsflyktninger til 1 000. Sosialistisk Venstreparti fremmet i den anledning forslag om å øke kvoten til 1 500 flyktninger. Mange av dem som tidligere har kommet til Norge som flyktninger fra prioriterte områder og leirer, har nære slektninger som ikke har kommet med i forbindelse med UDIs uttak. Forslagsstillerne mener at flyktningkvoten gradvis må trappes opp fra dagens nivå på 1 000 årlig til 3 000 årlig i 2009. Forslagsstillerne mener også at det bør avsettes en andel av overføringsflyktningkvoten til UNHCR-erklærte flyktninger med slektninger i Norge. Med unntak av Fremskrittspartiet er alle partiene, inkludert SV selv, enige om at dokumentet vedlegges protokollen. Fremskrittspartiet bifaller ikke forslaget. De har et noe avvikende syn i mer restriktiv retning. Jeg regner med at de ulike partiene selv redegjør for sine standpunkter i saken. Jeg synes det er grunn til å framheve at UNHCR har tilbakevending som hovedmål med all hjelp av flyktninger. I Høyre er vi enig i at retur til hjemlandet er hovedmålsettingen, og at det først og fremst er ønskelig å hjelpe flyktningene i deres opprinnelige land eller i nærområdene. Jeg er selvfølgelig innforstått med at det vil være et behov for hjelp til å gjenbosette en del overføringsflyktninger i tredjeland, og vi ser det derfor som nødvendig og riktig at Norge stiller opp og hjelper til med gjenbosetting for mennesker som av ulike grunner vil måtte flyttes til et tredjeland. USA har stilt en større andel av sine årlige kvoter til UNHCRs disposisjon. USA har også planer om å øke flyktningkvoten i sin neste budsjettperiode. Norge økte sin kvote av overføringsflyktninger fra 750 til 1 000 i budsjettet for 2005, og det totale antallet gjenbosettingsplasser i regi av FN vil være større i dag enn for et par år siden. Det viktige arbeidet med FN-flyktningenes gjenbosetting i tredjeland nødvendiggjør et grundig forarbeid av FN, eller UNHCR. Vi er kjent med at UNHCR tidligere hadde kapasitetsproblemer med saksbehandlingen, og er derfor enig i at Norge kan bistå med å bedre bemannings- og ressurssituasjonen på dette området. Vi støtter også departementets arbeid med å få flere land til å tilby gjenbosetting og til å konsolidere situasjonen i de ferske gjenbosettingslandene. En økning av kvoten for overføringsflyktninger vil kreve en styrking av budsjettet for bosetting og integrering av flyktninger i Norge. Dette spørsmålet må avgjøres i forbindelse med behandlingen av budsjettet for 2006, ikke i dag i forbindelse med et privat lovforslag. Når det gjelder spørsmålet om en andel av den totale kvoten for overføringsflyktninger skal avsettes til UNHCR-erklærte flyktninger med familie i Norge, vil jeg bare si at Norge allerede har et uttalt ønske om å holde flyktningfamilier samlet. Det samme har UNHCR. Vi er derfor enig med forslagsstillerne på dette punktet, men mener det blir godt ivaretatt gjennom det tette samarbeidet som vi har med UNHCR. Det vil alltid kunne finnes enkelteksempler på det motsatte, slik også forslagsstillerne viser til. Det er derfor viktig å ha klare regler og gode rutiner for samarbeidet om flyktningkvoten. Det er viktig å se flyktningsituasjonen i en helhetlig sammenheng, og vi mener derfor det vil være riktig å følge UNHCRs anbefalinger om uttak. Vi ser imidlertid at det av ulike grunner ikke alltid vil være mulig eller ønskelig å oppnå 100 pst. familiesamling, nettopp slik kommunalministeren også pekte på i sitt brev til komiteen. På innvandringsområdet må vi i denne salen svært ofte behandle saker ut fra enkeltstående eksempler og private forslag. Dette gir både en uheldig behandling og er med på å danne et uriktig bilde av politikken. Troverdighet i flyktning- og asylpolitikken oppnår vi best ved å opptre konsekvent og se de lange linjene. Vi skal føre en regulert og human politikk. Da er det viktig å ta seg tid til å vurdere alle momenter i hver enkelt sak, og ikke falle i den fellen at en bedriver en tabloid politikk på dette området. Det er ingen tjent med – ikke vi og langt mindre de menneskene som trenger en trygg havn i Norge. Avslutningsvis vil jeg bemerke at det ser ut til at SV kommer til å sette fram et forslag som er omdelt i salen i dag. Det er et forslag som på en måte er en oppfølging fra tidligere tider.[[Presidenten klubber.]] Forutsetningen i den saken den gangen var at det var en engangsforeteelse, og Høyre ser ikke å kunne støtte dette forslaget.
Vi får se på overtiden her som en stemmeforklaring.
Saksordføreren gikk i sitt innlegg inn på innholdet i SVs private forslag og innstillingen fra kommunalkomiteen, og jeg ser ikke noen grunn til å gjenta det. Arbeiderpartiet er enig i at dokumentet vedlegges protokollen. Derfor vil jeg konsentrere meg om forslaget fra Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet om å øke kvoten for overføringsflyktninger fra FN til 1 500 personer i året fra 2006. Det er slik at i mange år mottok Norge 1 500 kvoteflyktninger i året. Da regjeringen Bondevik II overtok regjeringskontorene i 2001, skjedde det utrolige at antallet ble halvert. Norge så seg altså ikke lenger i stand til å ta imot 1 500, som er et forholdsvis lavt antall. Hvordan Kristelig Folkeparti kunne akseptere en slik avgjørelse, er ganske utrolig og ganske uforståelig. Men det har de nå gjort. Noe økning har skjedd i år, men det er fortsatt langt igjen til 1 500. Derfor går min oppfordring spesielt til Kristelig Folkeparti, men også til Venstre, som kritiserer Arbeiderpartiet for å være så restriktive i innvandringspolitikken: Nå er det mulighet til å være med og skape et flertall for å øke kvoten igjen til 1 500 fra neste år. Det ville være et godt signal helt på slutten av denne stortingsperioden. For vi må ikke glemme at her snakker vi om de aller, aller fattigste i verden. Så en stemmeforklaring i forhold til det forslaget som SV kommer til å ta opp: Det vil Arbeiderpartiet stemme imot.
Noen ganger kan en være kort når en skal holde innlegg i Stortinget. Saksordføreren redegjorde for sakens innhold, så det eneste jeg føler behov for å si, er at når det gjelder familiegjenforening for flyktninger, er det Fremskrittspartiets store mål at det skal skje i det land hvor familien generelt sett samlet har størst tilknytning. Det trenger ikke nødvendigvis å være i Norge. Jeg tror det i liten grad vil være i Norge. Når det gjelder forslaget om å øke kvoten, har det vært tradisjon og normalt at man gjør det i forbindelse med budsjettbehandlingen, så det må avgjøres til høsten. Så vil jeg fremme forslaget som Fremskrittspartiet står bak.
Representanten Per Sandberg har tatt opp det forslaget han refererte til.
Så lenge det finnes krig og diktatorer i verden, vil det finnes flyktninger. Og denne regjeringen har altså – til Kari Lise Holmbergs informasjon – halvert antallet flyktninger fra 1 500 til 750, for deretter å øke antallet i år til 1 000 stykker. Kari Lise Holmberg etterlyser større forutsigbarhet. Budsjettet er det stedet der man virkelig får tatt gode og helhetlige diskusjoner om flyktningpolitikken, etter hennes oppfatning. Vel, hun om det. La oss gi oss selv bare ett sekund til å dvele ved tallene fra FNs høykommissær, som viser at det er over 9 mill. flyktninger i verden. Det trengs fredsbygging og utviklingshjelp for å gjøre det mulig for folk å vende tilbake. Men i tillegg må vi støtte FNs arbeid med å finne nye hjem til dem som har flyktet fra konflikter, og som trolig ikke kommer til å kunne reise tilbake. I SV mener vi det må gjøres ved å øke flyktningkvoten med 500 i året, som vi har hatt i budsjettene våre, til vi når målet om å ta imot 3 000 FN-flyktninger i året. I tillegg må vi bidra bedre til å gjenforene familier som har fått status som FN-flyktninger. I dag bor det mennesker i Norge, noen av dem norske statsborgere, som har nære familiemedlemmer i flyktningleirer. Prøvelsene ved selv å leve i fred og rikdom, men med nære og kjære i nød, tror jeg er så store at vi ikke kan forestille oss det. Derfor mener jeg og SV at vi bør åpne for at folk skal kunne appellere til UDI om å få valgt ut sine nære familiemedlemmer – søsken, foreldre, barn – som en del av flyktningkvoten dersom de er FN-flyktninger fra før. Vi har allerede i dag politisk styring på hvem vi tar imot, gjennom gruppering av flyktningkvoten i undergrupper. Departementet bestemmer etter anbefaling fra UDI. Flertallet i komiteen mener dette fungerer bra i dag. Det er jeg ikke enig i, og jeg mener jeg vet hva jeg snakker om etter selv å ha fulgt opp et par konkrete saker. Følgende skjer: Fra UDI får man beskjed om å kontakte UNHCR, og UNHCR sier de følger opp de henvendelser de får fra UDI. Ingen griper med andre ord tak i sakene. Det mener jeg at UDI burde gjøre. Derfor mener jeg at vi bør avsette en del av flyktningkvoten til folk i Norge som har nære slektninger i flyktningleirer, slik at de kan få vurdert av UDI og UNHCR om deres familie skal kunne få komme til Norge. På den måten hjelper vi en FN-flyktning, og vi fjerner bekymringer i livet for en førstegenerasjons nordmann, med de positive effektene det har. Så er det ett spørsmål som alltid dukker opp, og her ber jeg statsråden lytte. Når det gjelder flyktninger som flyktet fra Al-Tash, og som nå sitter i «ingenmannsland» mellom Jordan og Irak i Al-Karame-leiren, vil ikke statsråden ta imot disse, og det skyldes «erfaringen med at tidligere uttatte fra denne gruppen i mindre grad enn ønskelig er blitt aktive deltakere i det norske samfunnet». Det er det hun skriver i brev til komiteen. Jeg synes ikke det holder som argument, av flere grunner, men jeg legger det til side nå, og sier istedenfor følgende: Både Finland og Sverige har fulgt opp UNHCRs anbefaling om å ta imot flyktninger fra denne leiren, mens Danmark har vegret seg av samme grunn som Erna Solberg. Der har imidlertid Flygtningehjælpen funnet ut at påstanden om at de ikke integreres godt i Danmark, ikke er riktig, og Utlendingsstyrelsen anbefaler nå mottak av 80 fra denne flyktninggruppen. Jeg vil utfordre statsråden til å gjennomgå denne informasjonen, sjekke ut forholdene i Norge og se om ikke også vi skal følge opp forespørselen fra UNHCR om å ta imot flyktningene i «ingenmannsland». Så har vi en sak som burde hjemsøke alles dårlige samvittighet, og som vi fremmer forslag om i dag. Det gjelder barn som har sittet lenge i asylmottak. For et år siden vedtok vi enstemmig, etter anbefaling fra Kirken og Redd Barna, at barn som hadde vært her som asylsøkere i tre år eller mer, skulle få sakene sine behandlet på følgende premisser: «Komiteen vil understreke at en ny behandling må bygge på en generøs vurdering med utgangspunkt i barnas konkrete situasjon, menneskelige hensyn og FNs barnekonvensjon art. 3 der det slås fast at «barnets beste skal være et grunnleggende hensyn».» Dette førte til at like over 234 barn og deres foreldre fikk bli. Men vi gav oss ikke med det fra komiteens side. Både den enstemmige komiteen og saksordføreren, fra regjeringspartiene, understreket at vi forventet handling fra Regjeringen for å unngå at barn havnet i samme fortvilte situasjon igjen. Anita Apelthun Sæle, som var saksordfører, sa den gang: «Likevel ser vi at problemstillinga ikkje er enkel, heller ikkje eineståande for Noreg, og komiteen ber derfor Regjeringa om å greia ut problemstillinga og så komma tilbake til Stortinget med ei utgreiing i eigna sak.» Her har ikke Regjeringen gjort det Stortinget bad om, og dermed har det gått mindre enn et år før vi igjen havnet i samme situasjon. Informasjon fra UDI viser at pr. 1. mai 2005 bodde det totalt 254 barn i norske asylmottak som hadde søkt om asyl for mer enn tre år siden. Vår forpliktelse etter Barnekonvensjonen er overfor barna, helt uavhengig av hva foreldrene deres gjør eller tenker. Jeg synes det er skuffende at dette, der det var en enstemmig komite for et år siden da oppmerksomheten var stor, og tårene trillet, nå er redusert til et forslag som kun støttes av SV og Senterpartiet. Jeg tar opp våre forslag i innstillingen og det forslaget som er omdelt.
Representanten Heikki Holmås har tatt opp de forslag han refererte til.
Det er mange menneske på flukt i verda. Nesten 10 millionar er på vent i ein eller annan flyktningleir. Det er nødvendig å satsa på tilbakevending som hovudstrategi, og bistand og internasjonale tiltak er heilt nødvendige. Vi har problem med integrering i Noreg – det må vi erkjenna. Kommunalkomiteen har brukt mykje energi og midlar for å få eit introduksjonsprogram på beina, i samarbeid med Regjeringa, sjølvsagt. Som eit lite apropos: Det som undrar meg, er at andre land ser ut til å integrera eller kanskje til og med assimilera nye landsmenn noko betre enn oss, iallfall fleire enn oss. Canada og USA er eksempel, men det er jo kjempestore land og samfunn. Men også Israel har klart å integrera usannsynleg mange fleire flyktningar og innvandrarar enn det vi gjer. I dei siste ti åra har det komme 1 million russiske flyktningar, som alle er vortne iallfall integrerte, om ikkje assimilerte. Og det er jo eit frimerke av eit land, med eit innbyggjartal omtrent som Noreg. Men ein må vel erkjenna at noko må ein halda fram med å undra seg over. Kristeleg Folkeparti er tilfreds med at vi har auka kvoten for overføringsflyktningar til 1 000 i året. Eg er samd med dei som seier at det er eit beskjedent tal, men vi ser ikkje at det er mogleg å auka dette ytterlegare på tampen av stortingsperioden. Vi er også skeptiske til SV sitt nye hasteforslag om «lenge ventande» barn. Eg er lei for at det finst barn i norske mottak som er i ein vanskeleg situasjon, og som har ei usikker framtid. Men som saksordførar for det forslaget som SV har kopiert – og som eg var svært fornøgd med den gongen, det stemmer, det vart kalla vårens varmaste vedtak i fjor vår – vil eg likevel presisera at vi heldt det for å vera eit eingongsvedtak. Det trur eg til og med at SV den gongen presiserte. Det gjaldt då også i stor grad barn som faktisk hadde vore her både fem og seks år. Kristeleg Folkeparti er lite fornøgd med å gjenta ei slik ekstraordinær sak nest siste dag i sesjonen. Vel kan ein innvenda at vi på ny er komne i ein lite ynskjeleg situasjon med mange barn som har vore her i tre år, og det var ein føresetnad at vi skulle få fortare og meir effektiv handsaming av sakene. Men det har vore eit svært vanskeleg mål å oppnå, ikkje berre for «lenge ventande» barn, men for alle grupper. Det er altså svært vanskeleg å få hurtig prosedyre og utsending. Kristeleg Folkeparti meiner at nye «eingongsvedtak» på rad og rekkje er uheldig og fører til at lovverket vert uthola. Eg vonar, trass i at vi har altfor mange avviste, ikkje-returnerte barnefamiliar i Noreg no, at «eingongsvedtaket» har hatt effekt på sakshandsaminga, slik at barns situasjon vert endå meir vektlagd enn tidlegare. Det bør vera slik. Så er det ein sjølvsagd ting at kvoteflyktningar med familie i Noreg må ha høg prioritet, som dei også har. Noreg har gjeve uttrykk for ei slik prioritering, og vedtak her vil neppe endra situasjonen ute, om han ikkje er tilfredsstillande. Eg rår til at saka vert lagd ved protokollen, slik det står i I under komiteens forslag til vedtak.
Saksordføraren har ryddig gjort greie for flyktningsituasjonen ved inngangen til 2004, altså 9 672 000, etter anslag frå UNHCR. Heilt klart fortel det noko om behovet for forsterka innsats i nærmiljøet. Heilt klart fortel det òg noko om at Noreg bør ta sin del av ansvaret ved å busetja nokre av desse. Vi var svært overraska då Bondevik II reduserte talet på kvoteflyktningar frå 1 500 til 750, eit tal som dei altså seinare har auka til 1 000. No står Arbeidarpartiet, SV og Senterpartiet saman om å auka dette talet til 1 500 igjen frå 2006. Vi veit at det krev eit forsterka engasjement både når det gjeld busetjing, og når det gjeld oppfølging elles. Det får vi komma tilbake til til hausten. Så ein kort kommentar til forslag nr. 4, som er omdelt i salen. Dette forslaget hadde fortent ein langt betre skjebne. Dei barna som dette gjeld, hadde òg fortent ein langt betre skjebne enn å bli diskutert når klokka er vel ni den nest siste dagen i Stortinget, og utan komitebehandling på førehand. Men om det er slik at det 1. mai 2005 budde 254 barn i norske asylmottak som hadde søkt om asyl for meir enn tre år sidan, seier det noko om at den eine føresetnaden i det felles komiteforslaget frå i fjor ikkje er oppfylt. Vi føresette då at vi fekk ei sak der vi såg meir langsiktig på korleis barn som vart buande lenge i mottak, skulle behandlast, ut frå ein situasjon som vi hadde då – og som vi veit er den same no. Det er ikkje heldig for noko barn å bli buande lenge i mottak. Det eg er lei for, er at vi ikkje har teke denne diskusjonen tidlegare i komiteen. Eg trur vi i fleire parti må ta innover oss at vi her ikkje har følgt godt nok med i forhold til det som vi vart einige om i juni i fjor. Samtidig tykkjer eg at vi skal stå ved det vi sa i fjor; då blei det sett ei grense. Det var eit eingongsvedtak, men det var altså visse føresetnader knytte til det som ikkje er følgde opp. Dersom vi skal stå ved det vi sa når det gjeld følgjene av å bu lenge i mottak, er det logisk å stemma for eit likelydande forslag i år. Så må vi på nytt gå ut frå at det blir føreteke ein gjennomgang frå Regjeringa si side, og at det blir føreteke ei raskare avklåring for dei dette gjeld. Eg anbefaler difor forslag nr. 4.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 8.[[Votering, se side 3049]]
Etter ønske fra kommunalkomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Et lite tilbakeblikk i denne saken er på sin plass, for da Stortinget behandlet skipsfartsmeldingen «Vilje til vekst – for norsk skipsfart og de maritime næringer», gikk Arbeiderpartiet og SV i innstillingen imot at utlendingsforskriftens § 8, om krav om arbeidstillatelse for utenlandske sjøfolk på skip under fremmed flagg mellom norske havner, skulle endres. Arbeiderpartiet og SV fremmet forslag om at Stortinget skulle be Regjeringen stoppe forslag til endringer av forskriften. Vi mente at endringen som Regjeringen var i ferd med å gjennomføre, ville undergrave norsk innenriks skipsfart. Det fikk vi ikke flertall for fordi Fremskrittspartiet og Senterpartiet ikke ville konkludere før etter at forskriften hadde vært ute på høring. Men så skjer det at Fremskrittspartiet, ved representantene Hedstrøm, Solholm, Andersen og Sandberg, for kort tid siden fremmet et privat forslag om at Regjeringen skal gjeninnføre kravet om arbeidstillatelse for utenlandske sjøfolk på skip under fremmed flagg i fart med last og passasjerer mellom norske havner innen 1. juli 2005 – et helt konkret forslag med kort tidsfrist. Med brask og bram reiste gutta kysten rundt og fortalte sjømannsorganisasjonene at nå skulle Fremskrittspartiet ordne opp. Det skulle bli orden i sakene. De trengte ikke å bekymre seg for arbeidsplassene sine. Arbeiderpartiet var tilfreds, for nå fikk vi flertall. Men den gang ei. Igjen opplever vi at Fremskrittspartiet går imot sitt eget forslag, bare noen uker etter at det er fremmet, men etter at lobbyistene har vært på besøk. Mer skulle det altså ikke til. Dette er skuffende, og det er ikke ryddig. Regjeringen får nå flertall, og den som tror at det blir noen endring nå, tar skammelig feil. Det er nok bare et regjeringsskifte til høsten som kan rydde opp. Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet vil ha gjeninnført forskriften fra 1. januar 2006 og ber Regjeringen redegjøre for arbeidet med gjeninnføring av forskriften i budsjettproposisjonen for 2006. Arbeiderpartiet er bekymret. Vi er opptatt av at vi har en politikk som sikrer opprettholdelse av et norsk maritimt miljø og norske arbeidsplasser til sjøs. Dette gjelder i særlig grad distriktsarbeidsplasser. Men det flertallet gjør her, er å gå den motsatte veien. Ikke minst skjer dette på grunn av at Fremskrittspartiet i dag vil stemme imot sitt eget forslag – et forslag som kunne fått flertall. Fremskrittspartiet er vanligvis imot innvandring. Tusen personer i året skal få komme, står det i Fremskrittspartiets program. Men i denne saken, som de nå er med på, er det fritt fram for utlendinger på norskekysten. Det vil være sjøfolk fra Russland, Ukraina og andre lavkostland som kommer for å bemanne skipene i kystfartsnæringen vår ved hjelp av Fremskrittspartiet. Og uansett, nettolønnsordninger eller ikke, vil de selvsagt utkonkurrere de norske sjøfolkene.
Selvsagt kan vi være noe forbauset over at partier går bort fra egne forslag og er med på det som blir flertallet i denne sal. Det får så være. Like fullt er det gledelig hva Fremskrittspartiet gjør. Når fakta har kommet på bordet, når statsrådens brev har blitt lagt fram, og når Rederiforbundet har synliggjort konsekvensen av forslaget, snur man. Det er både en gledelig og en god nyhet. Det betyr igjen at det er argumentene man er opptatt av, i motsetning til Arbeiderpartiet. Jeg finner det oppsiktsvekkende at Arbeiderpartiet ønsker å bruke politiressurser på å løpe etter sjømenn i stedet for å løpe etter kriminelle. Ressursene som politiet ville måtte bruke her på kontroll og håndheving, ville være betydelige. Mener virkelig Arbeiderpartiet at det norske samfunn er bedre tjent med at disse politiressursene skal brukes til å løpe etter sjøfolk, i stedet for etter kriminelle? Neste punkt som er oppsiktsvekkende når det gjelder Arbeiderpartiet, er Norges EØS-forpliktelser. De forpliktelsene blir enda klarere nå som store skipsfartsnasjoner som Malta og Kypros har blitt med i EU. Ønsker virkelig Arbeiderpartiet å gå inn for å sikre – på bekostning av EØS-avtalen – at det kun skal være norske sjøfolk, eller i det minste sjøfolk med norsk arbeidstillatelse, som får lov til å være på skip i norsk innenriksfart?
Noen ganger – til og med i Fremskrittspartiet – kan det være sunt å innse at en har gått for raskt fram. Det skal jeg ærlig innrømme at jeg gjort i denne saken. Jeg er faktisk litt stolt i dag, jeg, over at jeg kan innrømme at det går an å gå litt for fort en gang iblant. Men fra det og over til en så saklig lav debattform som representanten Øye legger opp til, synes jeg ikke hører hjemme noe sted. Det er likevel litt interessant, for jeg skal gjerne snu representanten Øyes argumentasjon helt opp ned. Hun synes det er så merkelig at Fremskrittspartiet, som er imot innvandring, tar den beslutningen som vi tar her i dag. Da er det litt merkelig at Arbeiderpartiet, det partiet som er for mest mulig innvandring, gjør det de gjør. I dette tilfellet er de altså imot innvandring. Sånn går det også an å argumentere. Jeg er helt enig med representanten Øye i at hvis vi hadde fått på plass en nettolønnsordning for norske sjøfolk, hadde vi kanskje ikke hatt de store utfordringene med hensyn til den type arbeidsinnvandring. Men Arbeiderpartiet har jo ikke villet være med på det heller, fullt ut. Men hadde det ligget et forslag på bordet her i dag om å innføre 100 pst. nettolønnsordning for norske sjøfolk fra 1. januar 2006 – eller gjerne fra 1. juli 2005 – skulle Fremskrittspartiet med glede ha støttet det. Men det hadde ikke Arbeiderpartiet vært med på, langt ifra! Da ville Arbeiderpartiet ha stemt imot. Det er heller ikke slik som representanten Gitmark prøver å gi uttrykk for; det er verken brev fra statsråden eller brev fra Rederiforbundet som har fått meg til å tenke meg om to ganger til. Den grunnleggende årsaken til at jeg har tenkt meg om på nytt, det er faktisk det jeg mener, er det brevet som er kommet fra Fraktefartøyenes Rederiforening, der de skriver at de på generalforsamlingen sin i 2003 har vedtatt en hovedmålsetting om «å arbeide for et norsk flagg – et register, fritt på norskekysten. Videre at det skal være valgfritt mannskap – med nettolønnsordning for de norske besetningsmedlemmene». Det er nye signaler fra denne foreningen, og det er viktig for meg. For denne rederiforeningen stoler jeg på ivaretar norske sjøfolks intensjoner og sikkerhet. De skriver videre: «Vi vil fraråde at Stortinget gjør endringer i forskriften etter kun 5 måneder, og uten en forutgående mulighet for høring fra næringen». Ja, det tar vi innover oss. Vi tar også innover oss at denne rederiforeningen «ber om at saken eventuelt tas opp igjen etter en grundigere behandling hvor erfaringene fra dagens forskrift blir tatt med». Ja, vi er enig i det. Det er faktisk det vi ber om. Vi ber om at Norges Rederiforbund, Sjømannsorganisasjonenes Fellessekretariat og Fraktefartøyenes Rederiforening, kanskje ved hjelp av Utenriksdepartementet – og statsråd Erna Solberg, gjerne det – finner fram til hva som er de reelle konsekvensene av at vi viderefører den endringen som kom 1. januar i år. Men da må vi ha erfaringer med det. Det er det vi får. Hvis det viser seg at enten Rederiforbundet eller andre farer med falske konsekvensanalyser, vil jeg ha rede på det. Så skal jeg ta de riktige beslutningene og gjerne innføre den type krav om arbeidstillatelser, hvis vi får rede på hva som er de riktige konsekvensene av endringen. Så er det jo litt interessant når representanten Øye sier at et eventuelt rød-grønt alternativ fra høsten av er den eneste måten å få på plass en nettolønnsordning på. Jo, jeg synes jeg ser for meg at Arbeiderpartiet skal få med seg SV og Senterpartiet på en nettolønnsordning for norske sjøfolk fra 1. januar 2006! Jeg vil bare til slutt fremme det forslaget som Fremskrittspartiet står sammen med andre om.
Representanten Per Sandberg har tatt opp det forslaget han refererte til.
Denne saken kan vel best beskrives med ordtaket «opp som en hjort, ned som en lort». Vi ser at Fremskrittspartiet faktisk følger opp gode forslag fra SV og Arbeiderpartiet, men med en gang de ser konsekvensene av sitt eget forslag og møter lite grann motstand, velger de minste motstands vei og snur. Per Sandberg har gitt en god beskrivelse av snuoperasjonen. Signe Øye har gitt en god beskrivelse av hvorfor det vil være fornuftig å gjeninnføre den forskriften som vi hadde tidligere. Jeg føler egentlig at det ikke er så veldig mye mer å si i saken, og ser at Fremskrittspartiet nå skal gå nye runder med utredninger, sånn at de i hvert fall selv, neste gang de fremmer et forslag, kan være trygge på at de mener det de sier.
I 1996 vart ein ny maritim politikk vedteken i Stortinget. Senterpartiet hadde eit sterkt engasjement for eit haldbart og føreseieleg skatteregime. Vi registrerte med glede at vedtaket førte til fleire sjøfolk, at talet på læreplassar vart femdobla, at det vart registrert 32 pst. auke av ungdom i maritim utdanning og ein auke på 24 pst. av flåten under norsk flagg. Sidan 1996 trur eg ein i Stortinget kan telja meir enn 20 endringar i rammevilkåra for denne næringa. Dei har ført til usikkerheit og nedgang. Senterpartiet er oppteke av å sikra fleire norske sjøfolk på norske skip. Då Regjeringa varsla endring i utlendingsforskriftas § 8 om krav om arbeidsløyve for utanlandske sjøfolk, gjekk det fram av Innst. S. nr. 267 for 2003-2004 at Senterpartiet, til liks med Framstegspartiet, ville avventa høyringsrunden før vi konkluderte. Det var berre regjeringspartia som støtta Regjeringa i Stortinget då. Så konkluderte Framstegspartiet så klårt at dei faktisk fremma eit eige Dokument nr. 8-forslag for å be Regjeringa snu – ei regjering som altså hadde innført forskriftsendring frå 1. januar 2005. Vi er urolege for konsekvensen av denne endringa. Vi synest det er svært viktig å følgja utviklinga vidare nøye. Vi meiner nok at Regjeringa burde gått fleire rundar i høve til kva verknader på kort og lang sikt som ei endring, eller ikkje endring, ville medført. Vi har ikkje vorte overtydde om at det er nokon umiddelbare negative konsekvensar i dag. Vi kjem til å stå på det som vi står på i innstillinga. Vi stemmer med Arbeidarpartiet og SV. Vi er forundra over Framstegspartiet sine store ord og tilbaketoget deira no. Lat meg gjera det heilt klårt: Det er ikkje nokon grunn for Framstegspartiet til å harselera over Senterpartiet i nettolønnssaka. Vi står der vi har stått før.
Jeg er glad for at dette forslaget blir fremmet, særlig av den grunn at dette er et av mine gamle forslag. Jeg har i flere år sett med uro på at det hver eneste dag seiler skip mellom havner langs norskekysten med utenlandsk mannskap som verken kjenner farledene eller har tillatelse til å seile mellom norske havner. Dette er ikke bare en særdeles spekulativ norsk innenriksfart. Det er miljømessig sett en farlig praksis. Vi har hatt ulykker i slik fart der svært mange mennesker har omkommet. Jeg håper dette forslaget blir vedtatt, slik at vi kan sette en stopp for denne livsfarlige trafikken langs norskekysten. Dette har jeg snakket om i mange år, men har ikke blitt hørt før nå. Vi hadde en forskrift som ikke ble håndhevet. Det er på tide med en ny forskrift som blir håndhevet. Det er helt uakseptabelt at utlendinger skal kunne gå fra havn til havn og arbeide uten arbeids- og oppholdstillatelse. Jeg snakker ikke om EU-borgere, men om utlendinger som ikke er EU-borgere. Men hva er vi vitne til i denne saken? Jo, Fremskrittspartiet viser igjen sitt sanne ansikt. Denne saken viser på nytt at Fremskrittspartiet sier én ting, men gjør noe helt annet. Jeg er mildest talt rystet over at Fremskrittspartiet snur i denne saken også, og tilpasser sin politikk til et framtidig regjeringssamarbeid. Fremskrittspartiet stemte imot Kystpartiets forslag om å innføre nettolønn for fire år siden. Betyr det at norske sjøfolk har noen framtid med Fremskrittspartiet? Nei, det har de ikke. Vi i Kystpartiet har hele tiden kjempet for norske sjøfolk og står fortsatt på barrikadene for den norske sjømann. Det er snakk om å legge ned en hel næring. Verksteder, slipper, meglere, forsikringsselskap, elektronikkleverandører, oljeselskap, malingsleverandører – det er snakk om en hel næring! Det er snakk om samfunnskontrakt, må vite. Man har samfunnskontrakt når man har norsk flagg og norsk mannskap, men når man har utenlandsk flagg og utenlandsk mannskap, har man ikke mye samfunnskontrakt med det norske samfunnet. Forstår ikke folk det?
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 9.[[Votering, se side 3050]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3050]]
Etter ønske fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen vil presidenten foreslå at debatten blir begrenset til 1 time og 15 minutter, og at taletiden blir fordelt slik på gruppene: Arbeiderpartiet og Høyre 15 minutter hver, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Kristelig Folkeparti 10 minutter hver, Senterpartiet, Venstre og Kystpartiet 5 minutter hver. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til replikkordskifte på inntil fem replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen innenfor den fordelte taletid. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Forskningsmeldingen har fått en utrolig god mottakelse. Fra næringslivets organisasjoner, fra enkeltbedrifter, fra universitets- og høgskolesektoren, fra instituttsektoren og fra enkeltforskere er det nærmest en unison tilslutning til de visjoner, de målsettinger og de tiltak som Regjeringen foreslår i meldingen. Denne brede og positive responsen gir seg også uttrykk i den foreliggende innstilling fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen. Komiteens merknader er på mange måter en tverrpolitisk tilslutning til meldingens hovedlinjer og prioriteringer, med noen påpekninger av områder som bør prioriteres ytterligere. Dette vil jeg komme tilbake til. For øvrig går jeg ut fra at de partier som har avvikende prioriteringer og forslag, vil fremme og begrunne sine egne forslag. I hovedsak gjelder det Sosialistisk Venstreparti og Fremskrittspartiet, som også i denne saken gjennomfører en viss intern konkurranse om å bruke mest av skattebetalernes penger. Forstå det den som kan. Stortingsmeldingen, Vilje til forskning, har en bred gjennomgang av norsk forskningsaktivitet og forskningspolitikk, herunder behovet for økt forskning. Det er bred enighet i komiteen om nødvendigheten av å sette høye og ambisiøse mål for norsk forskning. Opprettholdelse og videreutvikling av vårt velferdssamfunn er avhengig av ny kunnskap, nye produkter og nye tjenester. Her er forskning vår viktigste innsatsfaktor. Næringslivet blir stadig mer kunnskapsavhengig, og forskningens betydning for innovasjon og verdiskaping, både i privat og offentlig sektor, øker kontinuerlig. Innenfor enkelte spesialiserte områder og næringer er Norge i løpet av få år blitt verdensledende. Dette gjelder f.eks. kunnskapsintensive og kunnskapsdrevne næringer som offshorevirksomhet, maritim virksomhet og enkelte områder innenfor marin sektor. Det viser at selv en liten nasjon med begrensede ressurser kan vinne fram på den internasjonale og globale konkurransearena. Komiteen slutter seg til de strukturelle og tematiske områder som Regjeringen foreslår prioritert. Internasjonalisering, grunnforskning og forskning for mer nyskaping og innovasjon skal være gjennomgående for forskningen innenfor de områder der vi på mange måter har våre naturgitte fortrinn – energi og miljø, hav, mat og helse, der eksisterende og ny teknologi forutsettes brukt og videreutviklet, gjerne til nye innovasjoner, produkter og tjenester. Komiteens flertall, alle unntatt Fremskrittspartiet og representanten Simonsen, har sluttet seg til Regjeringens ambisiøse målsetting om at norsk forskningsinnsats skal tilsvare 3 pst. av BNP innen 2010. Dette er for øvrig i tråd med målsettingen til EU. EU ønsker å bli verdens mest konkurransedyktige region innen samme tidspunkt. For å nå denne økonomiske målsettingen skal den offentlige andelen av bevilgningene til FoU økes til 1 pst. av BNP, tilsvarende vel 6 milliarder kr, mens næringslivet skal stå for den øvrige andelen, tilsvarende ca. 24 milliarder kr pr. år. Det er en stor utfordring å nå denne målsettingen, særlig gjelder det veksten i næringslivets FoU-virksomhet. Et flertall i komiteen, inkludert Høyre og øvrige regjeringspartier, mener derfor at en betydelig offentlig innsats må innrettes mot å utløse og stimulere til økt forskningsinnsats fra næringslivet. Forskningsmeldingens vektlegging og prioritering av innovasjon og nyskaping, matematikk, naturvitenskap og teknologi er etter min vurdering viktige bidrag for å imøtekomme næringslivets behov. Jeg vil senere komme tilbake til ytterlige tiltak som vil bli og kan bli iverksatt for å oppnå nødvendig vekst i forskningsbevilgningene fra næringslivets side. Prioritering av begrensede midler er viktig også i forskningssammenheng. Fra Høyres side finner jeg grunn til å understreke at meldingens vektlegging av innovasjonsrettet forskning ikke betyr noen nedprioritering av forskningen innen andre viktige områder, herunder grunnforskning. Prioriteringene angir hovedlinjer for disponeringen av økte forskningsmidler, bl.a. for å kunne utløse økt innsats fra privat sektor. Fri grunnforskning er på mange måter basisen for at vi også skal kunne lykkes innenfor anvendt forskning, og det vil fortsatt være en svært viktig aktivitet, særlig ved våre universiteter og høgskoler. Komiteens flertall påpeker i denne sammenheng at det er nødvendig å iverksette tiltak for å stimulere til økt forskning innenfor realfag og teknologi, hvis Norges evne til verdiskaping skal kunne opprettholdes og økes. Komiteen har understreket betydningen av deltakelse i internasjonale samarbeidsprosjekter og forskningsprosjekter for å kunne opprettholde kvalitet og relevans i norsk forskning, men også for å kunne ta del i de finansieringsmuligheter som åpnes gjennom internasjonale forskningsprogrammer, f.eks. i EU. I tillegg til EU-området, har komiteen påpekt at samarbeid rettet mot Nord-Amerika, Japan, Kina og Russland skal prioriteres. Siden vi i Stortinget i går behandlet en annen stortingsmelding, den såkalte nordområdemeldingen, finner jeg grunn til å understreke de enorme utfordringer og muligheter som Norge står overfor i nord, og som i stor grad bare kan løses ved hjelp av forskning og ny kunnskapsproduksjon innen en rekke fagfelt. Komiteen har i denne sammenhengen understreket Svalbards rolle i forhold til arktisk forskning og det ansvar som påhviler høgskoler og universitet i nord for å bidra til økt utdanning og forskning på de aktuelle områder, samt bedt Norges forskningsråd vurdere mulighetene for et eget nordområdeprogram innenfor Forskningsrådets strategiske satsinger. Kvalitet er et gjennomgående mål for all forskning, men samtidig ikke et entydig definert begrep. Produktegenskaper, originalitet, soliditet, faglig relevans og samfunnsmessig eller praktisk nytteverdi kan til en viss grad stå i motsetning til hverandre. Tradisjonelle kvalitetskriterier i akademisk forskning er ikke alltid like relevant for anvendt forskning og for kommersialisering av forskningsresultater. Arbeidet med kvalitetsforbedrende tiltak og kriterier for kvalitet og resultater i forskningen må derfor fortsette og prioriteres. Komiteen viser ellers til at flere fagevalueringer påpeker at norsk forskning generelt er preget av fragmentering. Mange miljøer er små og sårbare. Jeg vil i denne sammenheng påpeke behovet for økt strategisk samarbeid mellom forskningsinstitusjonene og det ansvar som i særlig grad påhviler institusjonenes ledelse for å få dette til å fungere. Strategisk planlegging og faglig ledelse kan utvilsomt bli bedre og er en nødvendig forutsetning for å nå våre ambisiøse målsettinger. I meldingen lanseres forslag om å opprette sentre for forskningsdrevet innovasjon, etter mønster fra ordningen med sentre for fremragende forskning. Dette kan være et viktig bidrag for å stimulere innovasjonsevnen i næringsliv og i offentlig sektor. Gjennom økt satsing på langsiktig grunnleggende forskning hvor det stilles høye krav til vitenskapelig kvalitet og nærings- og samfunnsmessig relevans, vil forskningsdrevet innovasjon og nyskaping kunne bli vesentlig forbedret. Ifølge flere tilbakemeldinger er dette forslaget meget godt mottatt i næringslivet selv. Jeg finner også grunn til å understreke at forskningsdrevet innovasjon og nyskaping er minst like viktig for offentlig sektor som for privat næringsliv. Forskning og utviklingsarbeid bidrar positivt til nødvendig omstilling, til kunnskap om hvordan omstillingsprosesser kan og bør foregå, og ikke minst til forståelse for behovet for omstilling. Forskning utvikler nye ideer og nye teknologier som det ennå ikke er etterspørsel etter, og bidrar til at vi kan møte framtiden på en best mulig måte. Forskningen spiller en viktig rolle som grunnlag for politikkutforming og forvaltning og gir viktige bidrag til en åpen samfunnsdebatt. På dette området kan nok mange forskere og forskningsmiljøer bli enda flinkere til populærvitenskapelig framstilling, slik at resultater og ny kunnskap kan nå langt flere, og også til å delta i og skape debatt i det offentlige rom. For å oppnå de ønskede resultater av forskningen er bevilgninger bare én av flere nødvendige forutsetninger. Tilgang til gode forskere, mulighet til å kunne rekruttere og beholde de gode forskerne og ikke minst mulighet til å kunne gi forskerne gode rammebetingelser i form av utstyr og ulike driftsmidler er av avgjørende betydning. Dette legges det stor vekt på å imøtekomme gjennom en rekke tiltak som er omtalt og foreslått i meldingen, ikke minst mulighetene til tilgang til mindre forskningsmidler for å komme i gang med ulike og nye forskningsprosjekter. Regjeringen får med Stortingets vedtak i dag bred tilslutning til forskningsmeldingens prioriteringer og tiltak. Nå gjenstår det bare å sikre et stortingsflertall i neste periode som gjør at Regjeringen får fortsette og får mulighet til å iverksette og fullføre de målsettinger som i kveld blir vedtatt. Det legges med dette et godt grunnlag for fortsatt verdiskaping, kunnskapsutvikling og velferdsutvikling i vårt land.
Tittelen på Regjeringens forskningsmelding er «Vilje til forskning». Den svenske regjeringen overleverte sin forskningsmelding til Riksdagen under navnet «Forskning för ett bättre liv». Den svenske tittelen ville etter min oppfatning scoret best på en formidlingskomponent. Den forteller at økt forskning ikke bare er et mål i seg selv, men at forskningen har et formål og en retning. Forskning og forskningsbasert kunnskap har og vil ha en stor betydning for utviklingen av vårt framtidige samfunn, både for offentlig og privat sektor. Arbeiderpartiet mener derfor vi skal ha ambisiøse mål for norsk forskning. Arbeiderpartiet slutter seg til målsettingen om å øke den samlede FoU-innsatsen i Norge til 3 pst. av BNP innen 2010 og fordelingen offentlig/privat. Det vil bli særskilt krevende å øke næringslivets bidrag i forhold til målsettingen. Vi må derfor ha en betydelig offentlig innsats for å tilrettelegge og stimulere næringslivet til egen forskningsinnsats. Her har vi etablerte ordninger, f.eks. SkatteFUNN og brukerstyrte FoU-programmer, og det foreslås nye som vi slutter oss til, f.eks. sentre for forskningsdrevet innovasjon og stimulering for privat finansiering av forskningsformål. Målet er ambisiøst, og det kreves planmessig innsats. Regjeringen bes derfor i statsbudsjettet for 2006 om å fremme forslag om en opptrappingsplan for den offentlige forskningsinnsatsen fram mot 2010, og at det skal foretas årlige evalueringer av den samlede forskningsinnsatsen og utviklingen av det offentlige og næringslivets andel. Det vil gi muligheter for å foreslå nye tiltak i forhold til næringslivet og eventuelt øke den offentlige andelen for å nå totalmålsettingen. Norsk forskning må prioritere områder hvor vi som nasjon har naturgitte eller andre spesielle fortrinn. Innenfor de tematiske satsingene må vi legge vekt på områder der Norge har internasjonalt ledende forskningsmiljøer og historiske, geografiske eller spesielle næringsmessige fordeler. Jeg vil her spesielt peke på marin sektor, den maritime næring og petroleumsområdet. Vi bør ha ambisjon om å være verdensledende på området petroleumsforskning, og staten bør inngå partnerskapsavtaler med oljeindustrien for å fremme en slik målsetting. Arbeiderpartiet er opptatt av tilrettelegging og større innsats i helseforskning. Vi bør bl.a. ha som mål å utvikle større og tyngre miljøer som evner å tiltrekke seg norske og internasjonale forskere og forskningsmiljøer. Det forutsetter et samarbeid mellom myndigheter, farmasøytisk industri og forskningsmiljøer, f.eks. innenfor kreftforskning. I denne sammenheng vil også jeg nevne betydningen av at lovgivningen ikke hindrer norske forskere å delta i forskning som kan nyttiggjøre seg de medisinske framskritt som bio- og genteknologien gir muligheter for. Jeg er derfor fornøyd med at et flertall i Stortinget har bedt Regjeringen legge fram en revidert bioteknologilov som kan ivareta dette. Skal en prioritere, kan ikke alle forskningsfelter rangeres øverst. Men det er samtidig viktig å ivareta og styrke områder der vi er sterke allerede. De tunge norske forskningsmiljøene innenfor samfunnsfagene og humaniora er internasjonalt anerkjente. Utviklingen av offentlig sektor må skje ut fra kunnskapsbasert forskning. Det er derfor stort behov for samfunnsforskning som gir grunnlag for framtidige beslutninger om ressursbruk, organisering og forbedring av offentlige tjenester. Hensynet til kvalitet i forskningen forutsetter at vi følger med og aktivt deltar i den internasjonale forskningsutviklingen. Jeg vil her spesielt vektlegge deltakelse i utformingen av en felles europeisk forskningspolitikk og aktivitet i forhold til EUs rammeprogrammer. Her bør en utvikle landslag med slagkraft til å delta i internasjonalt forskningssamarbeid og finansiering fra internasjonale programmer. Det kreves mer samarbeid mellom universiteter og høyskoler, institutter og næringsliv. Myndighetene må sikre rammevilkår og finansiering som muliggjør deltakelse i konkurransen på den internasjonale arena. Vi må også ivareta våre internasjonale forpliktelser. I utgangspunktet må FNs målsetting om et mer økonomisk, økologisk og sosialt bærekraftig samfunn gjenspeiles i målsettingene for innovasjons- og forskningspolitikken. Mer spesielt må f.eks. helseforskning bistå utviklingsland i å bekjempe fattigdomssykdommer og integreres tydeligere som virkemiddel i utviklingspolitikken. Det trengs mer forskning på globale helsespørsmål. Undersøkelser viser at bedrifter har en klar egeninteresse i å satse på FoU-arbeid. Samtidig ser vi imidlertid at store norske selskaper synes å bruke mindre penger på forskning og utvikling i en sammenligning av årene 2001 og 2002. Her må næringslivet ta et selvstendig ansvar uten å vente på at myndighetene skal komme løpende med økonomisk støtte. Store bedrifter hvor staten er betydelig eier, bør ha et særskilt ansvar for å gå foran med hensyn til forskningsinnsats. Men selvfølgelig må myndighetene utvikle virkemidler og stimulere næringslivet på dette feltet. Det er videre behov for nærmere samarbeid mellom myndigheter, næringsliv og forskningsinstitusjoner. Samhandlingsarenaer og møteplasser må etableres. Her kan ikke frykten for en aktiv stat eller næringsnøytralitet ha noen plass. Det siste er jo direkte i strid med forskningsprioriteringene. Forskningsresultater fra norske universiteter og høyskoler må utnyttes bedre. Men jeg vil understreke at den langsiktige forskningen og kunnskapsoppbyggingen ikke ofres på bekostning av mer kortsiktige og kommersielle interesser. I mange sammenhenger vil mulig kommersiell utnyttelse hindres av mangel på kapital i en startfase. Såkornfondene i universitetsbyene kan bidra til å avhjelpe dette, og jeg er tilfreds med at en slik ordning også etableres i Tromsø. Arbeiderpartiet mener at offentlige innkjøp, i et omfang på 250 milliarder kr årlig, er en ubrukt ressurs for å fremme innovasjon i næringsliv og offentlige tjenester. Offentlige innkjøp må brukes til å stimulere til økt forsknings- og utviklingsarbeid. I tillegg bør myndighetene søke langsiktige avtaler med næringslivet, hele bransjer eller knippe av store bedrifter for økt FoU-innsats, hvor det blir en gjensidig forpliktelse om et avtalt beløp. Aktuelle områder kan være bygg- og anleggsbransjen, oppdrettsnæringen og ikke minst, som jeg nevnte tidligere, oljeindustrien. Jeg vil i tillegg påpeke behov for innovasjon og utviklingsarbeid knyttet til privat tjenesteyting som handel og transport. Kort sagt trenger vi aktivitet fra myndigheter i samspill med næringsliv og forskningsmiljøer. Økt forskningsinnsats krever flere forskere. Stortinget har vedtatt en opptrappingsplan for stipendiater, som må følges opp. Arbeiderpartiet slutter seg til forslag til en nasjonal ordning med forskerskoler og en innføring av en ordning med nærings-ph.d. i Norge. Særskilt oppmerksomhet må knyttes til rekruttering til realfag og teknologi. Gode lønns- og arbeidsvilkår og trygghet i stilling er viktig. Bruken av midlertidige ansettelser mener Arbeiderpartiet undergraver de ansattes stillingsvern og bidrar til å gjøre forskeryrket ved våre institusjoner mindre attraktive. Vi går derfor imot Regjeringens forslag om en ny midlertidig stilling. Fremskrittspartiet har her en høyst uklar holdning. De har i to omganger om universitets- og høyskoleloven argumentert imot, men stemt sammen med regjeringspartiene for utvidelser. I denne innstillingen skriver Fremskrittspartiet sammen med Arbeiderpartiet og et flertall at de er skeptisk til å videreføre den omfattende ordningen for bruk av ulike former for midlertidighet i ulike ansettelsesforhold som foreløpig er videreført i universitets- og høyskoleloven. Men like fullt går de inn for en ny midlertidig stilling. Det skal bli interessant å se hva Fremskrittspartiet gjør når vi får tilbake egen sak om åremål og midlertidig ansettelse i sektoren. Knapphet på sammenhengende tid er også kritisk faktor for god forskning. Tiden som brukes til forskning, må sikres ved våre institusjoner, og det er viktig å se på effektene av Kvalitetsreformen for forskningstiden i denne sammenheng. Jeg er fornøyd med at Stortinget vil videreføre en ordning med individuelle stipender for doktorgrader, som kan være et positivt bidrag for rekruttering. Det er langt fram til målet om likestilling mellom menn og kvinner i utdannings- og forskningsinstitusjonene. Det er særlig to utfordringer – å øke andelen kvinner i disipliner og på fagområder med få kvinner, særlig naturvitenskap og teknologi, og å øke andelen kvinner i faste vitenskapelige stillinger, særlig i toppstillinger. Likestilling handler om like muligheter for begge kjønn, men også om forskningskvalitet, om å utnytte de samlede ressursene og om å sikre et bredest mulig rekrutteringsgrunnlag til forskerstillinger. Universitet og høyskoler har et særlig ansvar for å utføre langsiktig, grunnleggende forskning. Arbeiderpartiet er enig i at bevilgningene til grunnforskning skal styrkes, både direkte til institusjonene og gjennom Norges forskningsråd, og veksten skal fordeles på grunnlag av faglige resultater og kvalitet. Jeg vil også understreke at midlene til disiplinbaserte frie prosjekter på alle fagfelt i Forskningsrådet må styrkes. Arbeiderpartiet vil at myndighetene skal stimulere og understøtte forskningssamarbeid mellom universiteter og mellom høyskoler og universiteter. Statlige høyskoler må bli sentrale aktører i regional utvikling og innovasjon. Det må rettes spesiell oppmerksomhet mot den relativt lave FoU-aktiviteten i Nord-Norge og tiltak for å øke denne, f.eks. et eget forskningsprogram knyttet til nordområdene. Arbeiderpartiet vil først ta stilling til innholdet av nytt finansieringssystem for universiteter og høyskoler når det blir lagt fram i forbindelse med statsbudsjettet for neste år. Jeg kommenterer derfor ikke dette ytterligere her. Instituttsektoren er en viktig del av vårt forskningssystem. Disse må sikres en grunnfinansiering som ivaretar den langsiktige forskningen og kompetanseoppbyggingen. Forskning skal gi oss et bedre liv. Grunnlaget legges nå i Stortinget for en forsterket innsats på forskningsområdet, og det gjøres med tverrpolitisk enighet. Det er nødvendig. Vi må løfte i flokk for å nå målsettingene.
Selv for en snautsnakkende bergenser kan det bli kort tid med ti minutter på en så omfattende melding. Jeg starter med å ta opp Fremskrittspartiets forslag i innstillingen. Vi er tilfreds med at det er fremlagt en ny forskningsmelding som i hovedsak synes å gi gode beskrivelser av utfordringer og mål for norsk forskning i årene fremover. Det er i komiteen bred enighet om mange viktige forhold som er omtalt i meldingen. Det er viktig. Likevel er det ulike syn på enkelte områder. Men utfordringen blir også denne gang slik den var i forbindelse med forrige forskningsmelding, St.meld. nr. 39 for 1998-99, Forskning ved et tidsskille, nemlig om og hvordan det skaffes nok midler til å innfri den forskningsmessige målsettingen. Målsettingen i forrige forskningsmelding var at forskningsinnsatsen i Norge «i løpet av den neste femårs-perioden kommer på linje med gjennomsnittet i OECD-landene, målt som andel av BNP». Forskningsinnsatsen i prosent av BNP for Norge lå i 2003 under EU-gjennomsnittet målt i 2002. Fremskrittspartiet støtter Regjeringens mål for forskningsinnsatsen, som er på linje med EUs målsetting. Vi vil understreke at når man i den nye forskningsmeldingen konkretiserer målet til 3 pst. av BNP innen 2010, bør virkemidlene for å nå dette målet være både realistiske og tydelige. Dagens nivå på 1,75 pst. som er utgangspunktet, er fortsatt langt unna dette målet. Når målsettingen er henholdsvis 1 pst. for offentlig sektor og 2 pst. for privat sektor, blir utfordringen betydelig, særlig for privat sektor. Vi mener at det i meldingen mangler en grundig drøfting av virkemidler generelt og en drøfting av virkemidler som spesielt kan sikre at privat sektor klarer målsettingen om 2 pst. innen 2010. Fremskrittspartiet savner spesielt drøftelse av skattepolitikk og skatteincentiver. Etter vårt syn er det en vesentlig svakhet ved meldingen at vi ikke har fått en slik drøftelse. Som en meget rik oljenasjon har Norge nå en særlig mulighet til å investere intensivt i forskning for å sikre fremtidig verdiskaping etter at olje- og gassressursene er utnyttet. Vi savner i forskningsmeldingen en grundig drøftelse av hvordan nasjonens oljerikdom kan brukes til nasjonal satsing på forskning som investering i samfunnsmessig infrastruktur. Norges rikdom gir nasjonen en mulighet til å løfte den nasjonale verdiskapingen gjennom sterk satsing på forskning. I meldingen drøftes det overhodet ikke at denne muligheten finnes, eller hvordan den kan brukes. Vi mener det er en vesentlig mangel ved meldingen. Helt konkret foreslår Fremskrittspartiet og representanten Simonsen at det i forbindelse med statsbudsjettet for 2006 etableres en ordning der den norske stats utgifter til EUs 7. rammeprogram for forskning og til nasjonalt medlemskap i internasjonale forskningsorganisasjoner dekkes over et utenlandsbudsjett. Bare utgiftene til EUs rammeprogram kan alene komme til å beløpe seg til over 1 600 mill. kr. Beløpet betales ut i utlandet. Det behøver ikke belastes de offentlige forskningsbudsjettene innenlands. I stedet kan vi frigjøre 1 600 mill. kr til forskningsinnsats i Norge. På samme måte mener Fremskrittspartiet vi kan finansiere kjøp av vitenskapelig utstyr. Det vi trenger, kjøpes nesten uten unntak fra utlandet. Vi trenger mye nytt utstyr, for mye av det vi har, er gammelt. Råd har vi! Etter Fremskrittspartiets syn kan vi ikke snakke oss til resultater og slett ikke på vegne av andre. Skal vi stimulere og motivere privat sektor til et forskningsmessig løft, må virkemidler og tiltak være tydelig til stede. Hvis ikke gjør vi opp regning uten vert. Fremskrittspartiet mener at offentlig forskningsinnsats i perioden frem til 2010 må økes til 1,4 pst. for å sikre at vi når den samlede målsettingen innen 2010. Derfor fremmer vi også forslag om en ytterligere avsetning til Forskningsfondet, på 50 milliarder kr. Det vil gi vel 2 milliarder kr mer i årlig forskningsinnsats fra det offentlige. Vi mener det bør utarbeides en tilleggsmelding til den fremlagte forskningsmeldingen som konkret omhandler to forhold: bruk av oljepenger og bruk av virkemidler for å spore næringslivet til å nå målsettingen. Vi har i innstillingen gjort rede for en rekke av de forhold som vi mener det bør ses på i forbindelse med skatteincentiver for privat sektor. Forskning krever langsiktighet. Fremskrittspartiet mener det bør utarbeides forskningsmeldinger med tiårshorisont og handlingsprogram med tilhørende forpliktende budsjetter som rulleres hvert femte år. Uten en slik langsiktig og avklart forpliktelse blir det ganske likt Nasjonal transportplan. Også det er en plan der man har gode hensikter, men man har årlige budsjetter som gjør at den faktiske fremrykningen ligger stadig lenger etter i forhold til planen og de gode hensiktene. For øvrig er sammenlikningen med Nasjonal transportplan ganske god og illustrerende. Vi bør etter vår mening se på forskningsinnsatsen som en investering i infrastruktur – like viktig som veier er for verdiskaping, både i nåtid og i fremtid. Derfor støtter Fremskrittspartiet sammen med medlemmene fra Arbeiderpartiet, fra Senterpartiet og representanten Simonsen, subsidiært også SV, et forslag om at Regjeringen i forbindelse med statsbudsjettet for 2006 legger frem forslag om en opptrappingsplan for den offentlige forskningsinnsatsen frem mot 2010. Når det gjelder rekruttering av forskere, melder jeg igjen at vi i Fremskrittspartiet er avvisende til spesialbestemmelsene i universitets- og høyskoleloven. Siden jeg ble avlagt en visitt av foregående taler, kan jeg minne om at vi helt riktig dannet flertall for å få universitets- og høyskoleloven tilbake. Det var faktisk med velberådd hu – etter at vi hadde behandlet ny arbeidsmiljølov og ny tjenestemannslov. Vi vil fortsatt kreve særlig gode begrunnelser for at det skal være spesialbestemmelser i universitets- og høyskoleloven knyttet til de ansattes ansettelsesvilkår når det gjelder midlertidighet. Det må være særlig gode grunner. De må være godt dokumentert. At det er særlig gode grunner for å trekke midlertidigheten til godt over tolv år, stiller vi oss fortsatt ganske skeptiske til. Noen ord til slutt i forbindelse med Kvalitetsreformen. Komiteen legger til grunn at når det skal foretas justeringer og endringer i finansieringssystemet vedrørende forskningskomponenten for universiteter, høyskoler og helseforetak, må den viktige sammenhengen mellom forskning og Kvalitetsreformen ivaretas. 27 pst. av forskningen skjer innenfor universitets- og høyskolesektoren. Vi er tilfreds med at et flertall, bestående av Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, peker på nettopp denne forbindelsen og understreker at de vitenskapelig ansatte ved de institusjonene som skal drive forskningsbasert undervisning, også får tid til å utføre og delta i forskning av høy kvalitet. Det er tilbakemeldinger i forbindelse med innføring av Kvalitetsreformen som trekker i tvil om den tiden er tilstrekkelig, og det er tilbakemeldinger vi bør ta innover oss og ta på alvor. Vi må også se at det er en sammenheng mellom forskningsinnsats og Kvalitetsreformen, som bør vises igjen når vi skal lage et nytt finansieringssystem. Konkret mener Fremskrittspartiet at det kan og bør gjøres gjennom en økning i beløpet innenfor utdanningskomponenten. Vi må akseptere at det koster å gi forskningsbasert undervisning. Til slutt – jeg ser klokken løper: Noen ord om akademisk frihet. Vi er vel fornøyd med at det initiativet vi har sett komme fra spesielt yngre forskere, for å sikre akademisk frihet er ivaretatt av komiteen. Komiteen anbefaler en ordning med individuelle stipender for doktorgrader i Norge, og at de fortsatt skal tildeles av Norges forskningsråd eller på annen egnet måte. Det er viktig at en ny forskningsmelding er på plass. Den har gode visjoner. Den har gode mål for forskningsinnsatsen i Norge. Oppslutningen om meldingen er god. Men vi trenger altså, som jeg startet med å peke på, en forpliktende offentlig finansiering som sikrer at vi når målene. Norge er et rikt land, og Fremskrittspartiet vil investere oljerikdom. Det kan jo være en sluttvisitt til saksordføreren. Vi vil investere oljerikdom i forskningsinnsats for å sikre fremtidig verdiskaping i Norge. Privat sektor må inviteres og oppfordres til langt sterkere forskningsinnsats, og vi mener at virkemidlene til den innsatsen må gi tydeligere fristelser for privat sektor.
Representanten Arne Sortevik har teke opp dei forslaga han refererte til.
Å satse på forskning er å satse på framtiden. Forskning er en viktig kilde til nye og bedre måter å produsere på og dermed til framskritt og økt velferd. Forskning er avgjørende for vekst og utvikling for å se sammenhenger og erverve ny kunnskap. For at Norge skal kunne følge utviklingen internasjonalt, er det nødvendig å øke forskningsinnsatsen. Økt forskning er ikke bare et mål i seg selv, men forskningen bør også ha formål og retning. Forskningen skal være med på å skape et bedre liv for alle. SV er enig med Regjeringen i ambisjonene om 3 pst. av BNP innen 2010. Det er nesten en dobling fra dagens 1,7 pst. Men problemet med Regjeringens satsing er at Regjeringen ikke har noen reelle planer for hvordan denne økningen skal finansieres. Selv sier forskningsminister Clemet at næringslivet skal bidra mest, og at de må tredoble sin forskning innen 2010 for å oppnå Regjeringens mål. Jeg har ikke funnet noen som mener dette er realistisk i det hele tatt. Jeg har ikke sett noen i universitetsmiljøene, i forskningsmiljøene eller i bedriftene som mener at dette er realistisk. Tvert imot etterlyser alle konkrete planer for hvordan dette målet skal oppnås. SV mener det ikke er realistisk at det om fem år skal være en samlet vekst for næringslivet på 23 milliarder kr. Regjeringen er ambisiøs på andres vegne, og det er lett. Men vi må spørre oss: Er det sannsynlig at Norske Skog, Telenor eller Orkla vil tredoble sin forskning bare fordi Regjeringen sier det? Næringslivet lokalt og regionalt må bli satt i stand til å frigjøre midler til økt investering i forskning. Det er slik at næringsstrukturen i Norge preges av små og mellomstore bedrifter der mangel på risikokapital er en kritisk faktor for å kunne investere i langsiktige forskningsprosjekter og i neste omgang omsette forskningsresultater til kommersielt interessante prosjekter. Jeg er helt enig i at de store bedriftene må forske mer enn i dag, men det er realistisk at staten tar på seg en større andel av den økonomiske byrden enn det Regjeringen legger opp til. Ellers er jeg redd for at målene om en økning av forskningsinnsatsen vil falle i fisk. SV mener det er viktig å få en handlingsplan for hvordan forholdet mellom forskning og arbeidsliv kan styrkes, og fremmer i dag forslag om dette. SV blir stående alene om dette forslaget. Det er viktig å ha høye ambisjoner for forskningen. Ambisjonene for den forrige meldingen, som strekker seg fram til utgangen av 2005, var at Norge skulle ha en samlet forskningsinnsats som er på linje med gjennomsnittet for OECD-landene. Dersom vi hadde nådd målet, ville vi i dag ha brukt om lag 2,23 pst. av BNP i 2005. Bare i liten grad har Norge nærmet seg målet i løpet av denne stortingsperioden. Jeg minner om dette fordi det er viktig når man setter seg mål, også å ha med seg noen grad av realisme. Dersom en setter seg mål som er urealistiske, vil dette kunne virke demotiverende og frustrerende. Dessuten vil denne type mål lett komme i miskreditt og forsterke politikerforakten fordi det i ettertid viser seg at det ikke er samsvar mellom de mål man har satt seg, og den politiske vilje. Når man setter seg et mål, er man nødt til å ha en plan for å nå det. Derfor mener SV mener at ambisjonene må følges opp med konkrete og realistiske planer for hvordan vi skal oppnå økt forskning. Den mest realistiske planen for å få dette til er å øke Statens forskningsfond, slik at avkastningen derfra øker og man kan bruke mer til forskning. I dag er Forskningsfondet på rundt 35 milliarder kr. SV foreslår i dag at fondet skal økes til 100 milliarder kr innen 2010, altså en konkret opptrappingsplan. Konkret foreslår SV at Forskningsfondet skal være 70 milliarder kr i 2006, 90 milliarder kr i 2007 og 100 milliarder kr i 2008. SV foreslår en forpliktende opptrappingsplan fordi det er mangel på forpliktende økonomiske opptrappingsplaner, noe som var en svakhet ved den forrige forskningsmeldingen, som ble behandlet i 2000. I tillegg til at opptrappingsplanen vil virke som et pressmiddel mot den årlige statsbudsjettbehandlingen, vil en plan også gi de tunge forskningsmiljøene bedre planleggingsmuligheter. Når vårt forslag beklageligvis vil falle i salen i dag, vil vi subsidiært støtte I, der en ber Regjeringen om å fremme forslag om en opptrappingsplan i statsbudsjettet for 2006, som jevnlig skal evalueres, og som det da vil bli flertall for. For å kunne benytte seg av hver krone en setter inn i forskningen, er det nødvendig å ha verktøyene i orden. Det er nødvendig med en økt satsing på nytt utstyr. Derfor foreslår SV i dag at Regjeringen i budsjettene for 2006 og 2007 foreslår 1 milliard kr hvert år øremerket anskaffelse av vitenskapelig utstyr. Dette forslaget blir SV også stående alene om. Meldingen vektlegger kvalitet og relevans som de viktigste kriteriene for framtidige forskningsprioriteringer. For å sikre kvalitet legges det opp til økt konkurranse om forskningsmidlene. Men forskning er av den karakter, både grunnforskningen og den næringsrettede som arbeider med å løse konkrete problemer, at den ofte har en lang tidshorisont. Tradisjonell konkurranse med en omfattende søknadsprosedyre er ikke en effektiv måte å sikre kvalitet og relevans på. Det brukes i dag enormt mye ressurser på å skrive søknader, altfor mye tid går bort til det, vil jeg hevde. Innvilgelsesprosenten er lav innenfor flere av Forskningsrådets programområder. Det fører til at mange gode og viktige prosjekter ikke får innvilget midler. Kvalitet og relevans er først og fremst avhengig av den faglige styrken i miljøene og den kompetanse oppdragsgiverne har til å definere problemene og framtidige utfordringer. En må derfor bygge sterke fagmiljøer, og gjennom langsiktig finansiering gi disse mulighet til å møte konkurranse fra utenlandske institusjoner og institutter. Økt basisbevilgning til instituttene er en måte å øke slagkraften i norsk forskning på, samt tettere samarbeid mellom høyskoler, universitet og institutter. SV mener at deler av den økte statlige forskningsinnsatsen må kanaliseres direkte til universitetene og høyskolene gjennom finansieringsmodellen. Det er langt dette landet, og det er variert. Ser en på fordelingen på forskning, er Nord-Norge kraftig skjevfordelt i forhold til resten av landet. Det er nødvendig å ta grep, ellers vil Nord-Norge havne i en forskningsskygge og dermed komme i bakevjen når det gjelder både utvikling og kompetanse. Jeg er glad for at komiteen har sluttet seg til SV når det gjelder å etablere et landsomfattende såkornfond også ved Universitetet i Tromsø. SV mener at vi i tillegg skal bruke ulike virkemidler. Derfor foreslår vi et eget forskningsfond for Nord-Norge. Jeg er litt overrasket over at ikke flere partier støtter dette forslaget, spesielt Arbeiderpartiet, som tidligere har vært ute og sagt i de nordligste avisene at de støtter et slikt fond. SV støtter Regjeringen i den tematiske forskningen som den har skissert: energi og miljø, mat, hav og helse. Men vi foreslår også et femte tema som heter «velferdsstaten, kunnskap og fornying». Dette fordi den nordiske velferdsmodellen gir de nordiske landene et konkurransefortrinn. Det er et fortrinn som vi må utvikle og forbedre. Derfor er det behov for å øke kunnskapen om velferdsstatens fortrinn og hvilke utfordringer den møter i en globalisert verden. De tunge norske forskningsmiljøene innenfor samfunnsfag og humaniora er internasjonalt anerkjent. SV mener at Norge skal være verdensledende både når det gjelder petroleumsforskning, og når det gjelder fornybar energi. Det er et enormt uutnyttet potensial når det gjelder bruk av alternativ energi og behov for å bedre bærekraftige energisystemer. De naturgitte fortrinnene gir norske miljøer mulighet til å hevde seg innen internasjonal forskning på området, samtidig som resultatene vil gi store samfunnsmessige gevinster. Økt forskning innen enøk og alternativ energi må prioriteres. I dag vokser produksjonen av solstrøm, solvarme, vindkraft, bioenergi og nye transportløsninger med 20–35 pst. i året. Investeringene beløper seg til flere titalls milliarder kroner årlig. Dette er bare en forsmak på veksten framover. Poenget er at dersom vi tør å satse nå, kan vi ha store fortrinn når det virkelig gjelder. Allerede nå jobber faktisk 300 personer i to bedrifter i Nordland, Scancell og ScanWafer, med å produsere deler til solceller. Det er enorme muligheter, og vi har et enormt potensial hvis vi går inn på dette. Saksordføreren kom i sitt innlegg inn på veldig mange viktige punkter og områder der komiteen står sammen. Jeg vil si at jeg er veldig glad for at vi har denne forskningsmeldingen til behandling i dag. En økt forskning er viktig både for kompetanse og for utvikling. Men som sagt, SVs store ankepunkt er at vi savner en konkret handlingsplan i forhold til de midlene man ønsker å gå inn med for å styrke forskningen. Jeg tar opp de forslagene som SV står alene om, og det vi står sammen med Senterpartiet om.
Representanten Lena Jensen har teke opp dei forslaga ho refererte til.
Det er nå seks år siden Stortinget sist behandlet en forskningsmelding, og det er naturlig med en ny behandling for å gjøre opp status og trekke opp nye retningslinjer. Vi skal nå trekke opp linjene fram til 2010. Samtidig er det viktig å minne hverandre om at forskning er en langsiktig øvelse hvis vi skal nå våre mål. Kristelig Folkeparti mener norsk forskning er på rett vei. Forskningsmeldingen i 1999 fra statsråd Lilletun representerte et tidsskille. Vi har etter den tid flere indikasjoner på økt kvalitet i forskningen, og ressursene har økt. Kristelig Folkeparti er enig med Regjeringen når den vil styrke forskningen, men ikke endre den radikalt. Regjeringens melding får da også i dag bred politisk tilslutning. Også forskningsmeldingen fra 1999 satte ambisiøse mål for innsatsen. Vi har ikke nådd ressursmålet, men ambisiøse mål er likevel nødvendig. Norge har forutsetninger for å bli en ledende forskningsnasjon, og Kristelig Folkeparti deler Regjeringens ambisjon om å øke den samlede forskningsinnsatsen til 3 pst. av BNP, hvorav 1 pst. fra offentlige kilder. Vi er også enig i at kapitalen til Forskningsfondet økes til 50 milliarder kr fra januar 2006. Norge kan ikke prioritere alle forskningsformål, vi må velge. Da er det klokt å videreføre de satsingsområder som den forrige stortingsmeldingen la opp til, nemlig energi og miljø, hav og helse, og jeg får legge til mat. Vi er også enig i at det er behov for å ta internasjonaliseringen på alvor, gjennom å gjøre den til et gjennomgående perspektiv i forskningspolitikken. Grunnforskningen må fortsatt være en hovedprioritet, hvor kvalitet får større vekt. Det er også nødvendig å satse på forskningsbasert innovasjon og nyskaping, noe som vil støtte opp under omstilling og fornyelse av norsk næringsliv og offentlig sektor. Kristelig Folkeparti er også enig i satsingen på teknologiområder i sterk utvikling og med brede anvendelsesmuligheter, noe vi finner innenfor IKT, bioteknologi og material- og nanoteknologi. Av de mange utfordringer vi har, er den største å øke næringslivets forskningsinnsats. Kristelig Folkeparti mener Regjeringen skisserer kloke strategier for å øke deres engasjement. Å øke de offentlige midlene har vi politikere herredømme over. Det er vanskeligere å få næringslivet til å øke sine. Mange av innvendingene mot Regjeringens forskningsmelding har fokusert på tvil om det er mulig å nå målene for forskningsinnsatsen i næringslivet. Jeg er enig i at dette er en stor utfordring. Det er derfor viktig at Regjeringen har en nær dialog med næringslivet for å finne gode tiltak som gjør det interessant for bedrifter å øke sin forskning i Norge. Kristelig Folkeparti har med interesse sett at SkatteFUNN har gitt positive bidrag til økt FoU i næringslivet. Flere sentre for forskningsdrevet innovasjon kan også være viktige bidrag. Økt satsing på matematikk, naturvitenskap og teknologi i grunnforskningen vil øke kvaliteten innenfor disse områdene og over tid gi grunnlag for økt verdiskaping i næringslivet. Strukturen i næringslivet, med mange små bedrifter og konsentrasjon om næringer med lav forskningsintensitet, gir oss særlige utfordringer. Vi har imidlertid også områder hvor vi er ledende, f.eks. når det gjelder offshoreteknologi. Forskningen er i sin karakter global, og Norge bør være interessant for lokalisering av forskning fra store internasjonale konsern gjennom tilgang på forskningsfasiliteter og godt kvalifisert og rimelig arbeidskraft. Kristelig Folkeparti vil spesielt peke på de muligheter vi har for forskning og næringsutvikling knyttet til havet. Det er viktig å sikre en god og kunnskapsbasert forvaltning av kyst- og havområdene. Derfor vil Kristelig Folkeparti øke innsatsen innenfor marin sektor. Videre ligger det fortsatt et potensial for næringsutvikling innen maritime næringer. Her har Norge en sterk internasjonal posisjon som vi må ta vare på. Jeg er derfor tilfreds med at en samlet komite peker på NTNU og Marintek i Trondheim som et tungt maritimt-teknisk forskningsmiljø i Europa. Det er viktig å invitere flere land, deriblant EU-landene, til å trekke større veksler på dette miljøet. Komiteen ber derfor Regjeringen arbeide for at Marintek kan bli et europeisk forskningslaboratorium innenfor det europeiske forskningssamarbeidet. Kristelig Folkeparti ønsker at Norge skal delta aktivt i det europeiske forskningssamarbeidet. EU-kommisjonen har varslet en kraftig økning av det sjuende rammeprogram. Avhengig av om EU finner en løsning på sine budsjettproblemer, må Norge regne med å øke sin medlemskontingent i årene framover. Da er det viktig å påvirke innholdet i rammeprogrammet, slik at Norge kan få godt utbytte av samarbeidet. Kristelig Folkeparti er også enig i at forskning må integreres tydeligere som et virkemiddel i utviklingspolitikken. Det er få utviklingsland som har midler til på egen hånd å utføre god forskning på fattigdomssykdommer som lungebetennelse, diaré, tuberkulose, malaria og hiv/aids. Norge har gode miljø som kan bidra i dette forskningsarbeidet. Jeg er derfor glad for at et flertall i dagens innstilling mener ressurser som i dag brukes på nasjonal helseforskning, i større grad bør brukes på global helseforskning med hovedvekt på fattigdomssykdommer. Vi må bygge partnerskap mellom offentlig og privat sektor for å støtte denne forskningen. Kristelig Folkeparti har tidligere tatt til orde for å få flere kilder til finansiering av forskning i Norge. I dag har Norges forskningsråd en svært sentral rolle ved fordelingen av offentlige forskningspenger. Kristelig Folkeparti mener det er ønskelig å videreføre Forskningsrådets rolle. Samtidig hilser vi velkommen forslaget om at gaver til forskning på over 5 mill. kr fra privatpersoner og bedrifter, som kan utløse en offentlig gaveforsterkning på 25 pst. Denne ordningen bør komme til anvendelse når gaven går til alle institusjoner, som universitet og høyskoler med forskningskompetanse. Jeg håper dette kan øke interessen blant privatpersoner og bedrifter for å investere i forskning. Ordningen er ment å utløse nye midler i tillegg til de som private institusjoner i dag bidrar med. Kristelig Folkeparti er spent på erfaringene med dette tiltaket, og vi vil i tiden framover også vurdere om slike ordninger kan utvides til å omfatte frivillige organisasjoner som ønsker å finansiere forskning. Dermed kan også forskningspolitikken bidra til å stimulere frivilligheten i samfunnet, samtidig som den kan utløse økte ressurser til god og samfunnsnyttig forskning. Forskning reiser i mange tilfeller store og viktige etiske spørsmål. Kristelig Folkeparti mener at forskningsetikk og etiske spørsmål generelt må vektlegges sterkere når det gjelder høyere utdanning, herunder forskerutdanningen og forskningsmiljøene for øvrig. Vi trenger en aktiv offentlig debatt om de etiske spørsmål forskningen reiser. Forskere har et selvstendig etisk ansvar og et ansvar for å bidra til at offentligheten får del i de overveielser som gjøres. Dette er viktig for å legitimere forskningen og gi mulighet for dialog og aksept i samfunnet som helhet. Kristelig Folkeparti er tilfreds med at Regjeringen varsler en proposisjon om lovfesting av et helhetlig forskningsetisk komitesystem, og hvordan uredelighet i forskningen skal behandles. Med denne innstillingen får Regjeringen tilslutning til ambisiøse mål for forskning. Det er bred politisk oppslutning om strategiene for å nå målene. Det trengs en samordnet politikk for høyere utdanning, forskning og innovasjon hvis vi skal bidra positivt til den verdiskapingen som er nødvendig for sikre framtidens velferdssamfunn. I tillegg må virkemiddelapparatet for forskning og innovasjon samarbeide nært med regionale utviklingsaktører og næringslivet. Universitet og høyskoler må utvikle en god kommersialiseringspolitikk for sin forskningsinnsats, men også samarbeide nært med næringslivet. Når dette er sagt og mulighetene for anvendelse er understreket, er det samtidig viktig å minne om at forskning har en egenverdi i seg selv. Utvikling av ny kunnskap har ikke bare betydning for næringslivet, men vil komme hele samfunnet og kulturen til gode. Det å vite og det å skape øker livskvaliteten. Å formidle kunnskap og forskningsresultater er derfor en sentral oppgave for forskningsinstitusjonene. Det kan skape ny inspirasjon og nysgjerrighet, som kan utløse videre forskning og utvikling. Det vil være viktig for rekrutteringen av forskere i framtiden. Kristelig Folkeparti er en del av det brede flertallet bak innstillingen fra komiteen. Behandlingen av de årlige budsjetter framover avgjør om ressursmålene nås. Det vil være det naturlige tidspunkt for å vurdere om strategiene virker. Kristelig Folkeparti vil ved disse korsveiene vise vilje til forskning.
Som innleggene hittil har vist, og som innstillingen også viser, er det bred enighet om de høye mål som meldingen legger opp til for norsk forskning, og likeledes om de strukturelle områdene som internasjonalisering, grunnforskning og forskningsbasert nyskaping og innovasjon, de tematiske områdene energi og miljø, hav, mat og helse, og IKT, material- og nanoteknologi samt bioteknologi. For å videreutvikle velferdssamfunnet er forskning en avgjørende innsatsfaktor. Økt verdiskaping innenfor områder der vi er gode, der vi har fortrinn, og der vi er ledende, er avhengig av en forsterket forskningsinnsats sammen med andre virkemidler. Jeg vil i løpet av disse minuttene peke på noen områder Senterpartiet mener det er nødvendig å ha oppmerksomheten rettet mot når meldingen skal følges opp. Det første gjelder kravet til økt konkurranse om forskningsmidlene. Meldingen legger vekt på kvalitet og relevans som de viktigste kriterier for framtidige forskningsprioriteringer. For å sikre kvaliteten legges det i meldingen opp til økt konkurranse om forskningsmidlene. Senterpartiet stiller spørsmål ved om en tradisjonell konkurranse med en omfattende søknadsprosedyre alltid er en effektiv måte å sikre kvalitet og relevans på. En annen sak er dette med anbud, som for så vidt ikke ligger innunder denne statsrådens ansvarsområde, men det gjelder jo også anbudsregler i forhold til offentlige forskningsoppdrag. Hvis et oppdrag er på 200 000 kr eller mer, må det ut på anbud. Jeg har forstått noen signaler slik at disse anbudsreglene muligens blir hevet, og det vil også kunne tjene forskningen og forskningsmiljøene som arbeider overfor offentlig sektor. Instituttsektoren er det andre området jeg vil rette oppmerksomheten mot. Instituttene er avhengige av tilstrekkelige midler for langsiktig kompetansebygging. Senterpartiet mener derfor det er avgjørende at instituttene har en grunnbevilgning som understøtter en slik langsiktighet. I dag har instituttene i gjennomsnitt en grunnfinansieringsandel på om lag 18 pst. Vi mener at den bør økes til om lag en tredjedel, og vi fremmer et forslag der vi ber Regjeringen komme tilbake med et finansieringsopplegg som sikrer denne langsiktigheten ved norske forskningsinstitutter. Så til målsettingen om at forskningsinnsatsen økes til 3 pst. av BNP innen 2010, og at næringslivets forskningsinnsats skal utgjøre 2 pst. av denne. Senterpartiet vil understreke at den største utfordringen er den planlagte veksten i næringslivets FoU. Senterpartiet mener derfor det er helt nødvendig med større offentlig innsats rettet mot å utløse større næringslivsinnsats for FoU. Vi trenger et sett av virkemidler. Noen har lettvint sagt at det er lett å lage målsettinger på vegne av andre, men næringslivet sjøl ser forhåpentligvis nødvendigheten av å styrke FoU-innsatsen. Da er det Stortingets oppgave å skape gode nok rammevilkår for denne økte FoU-innsatsen. Den forrige forskningsmeldingen var også ambisiøs, men målene er jo ikke nådd. Den lave opptrappingen av f.eks. antall stipendiater er ett eksempel. Det er de årlige budsjetter som bestemmer om målene i denne meldingen skal nås. Da er det nødvendig å ha oversikt over utviklingen. Senterpartiet er derfor med på et forslag – som med subsidiær støtte fra SV får flertall – der Stortinget ber Regjeringen i statsbudsjettet for 2006 fremme forslag om en opptrappingsplan for den offentlige forskningsinnsatsen fram mot 2010, og at det må foretas evalueringer av den samlede forskningsinnsatsen i de årlige budsjetter.
Denne forskningsmeldingen er det stor enighet om. Det er bra fordi den er offensiv, men det er også bra for forskningen at det er stor enighet i denne sal om framtida for forskningen. Jeg vil også benytte anledningen til å takke saksordføreren som har brakt oss fram til en felles forståelse. Fordi det er så stor enighet om meldingen, ønsker jeg å bruke taletida mi til å belyse noen ideologiske perspektiver knyttet til forskningspolitikken. Forskning har en verdi i seg sjøl, ikke bare som instrumentell nytte for samfunnet. Den kritiske offentlighet er avhengig av at forskere deltar med sin kunnskap om samfunnsforhold, om kulturelle forhold og om den teknologiske utviklingen. Akademiske prinsipp og ikkemarkedsprinsipp må få lov til å styre forskningsprosessene. Spesielt er det viktig at forskerne beholder sin rolle som demokratisk motmakt til myndigheter og næringsliv. Venstres mål er at norske forskningsmiljøer skal ha gode nok rammebetingelser til å produsere kunnskap på høyt internasjonalt nivå. Grunnforskningsfinansieringen må fortsatt være en sentral del av finansieringen av universitets- og høyskolesektoren, og det blir befestet med forskningsmeldingen i dag. Norske forskningsmiljøer må gis mulighet til å utvikle kunnskap over et bredt register, både gjennom fri grunnforskning og gjennom forskning som har mer direkte betydning for framtidas næringsliv og verdiskaping. Venstre har alltid gått inn for en rask og kraftig opptrapping av samfunnets samlede forskningsinnsats. Derfor er vi glad for Regjeringas ambisiøse mål i meldingen. Arbeidet med kommersialisering av forskningsresultater bør stimuleres og belønnes. Universitetene og den enkelte forsker må sikres hjelp og tilgang til ressurser til kommersialiserings- og patenteringsfasen. Her har Regjeringa lagt inn en rekke tiltak som vil gjøre det mye lettere. Vi trenger en god balanse mellom den frie grunnforskningen og den næringsrettede forskningen. Den frie forskningen er en av grunnpilarene i demokratiet vårt og har stor egenverdi. Av og til kan fri grunnforskning være mer næringsrettet enn næringsrettet forskning. I meldingen er det et fokus på realfagene. Det er viktig av to grunner: For det første ligger disse fagene etter i satsingen, og det er ressurskrevende fag som trenger et eget fokus for å løftes. For det andre er finansieringsmekanismene i forhold til universitet og høgskoler slik at studenttilgangen styrer store deler av ressurstilgangen når det gjelder forskningen. Derfor er det viktig at vi lager oppdemminger som ikke fører til en rent studentstyrt forskningsprioritering. Om forskernes frihet vil jeg si at vi først og fremst må dyrke fram den nysgjerrige forskeren og ikke byråkraten. Det gir utfordringer til hvordan vi organiserer tilgangen på midler. Det er også viktig at forskningen blir ledet av ledere som tør si «følg sporet», når noen tror at de kanskje har funnet noe. Det er viktig at den nysgjerrige forskeren får dyrket fram sine evner som formidler, ikke bare i tunge tidsskrifter, men også overfor den spente, nysgjerrighetsdrevne student. Jeg skjønner at det blir litt frustrerende for Sosialistisk Venstreparti ikke å ha de store planøkonomiske grepene, og at de heller ikke har spesielt stor tro på privat sektors mulighet til å delta i den store dugnaden denne forskningsmeldingen legger opp til. Nei, det er faktisk slik at det blir en kamp i hvert statsbudsjett når det gjelder den offentlige satsingen. Der vil sannheten komme til syne hvert eneste år. Jeg merker meg igjen – etter en rekke saker fra Sosialistisk Venstreparti – at de har så liten tro på at de skal klare det hvis de sjøl havner i regjering, at det blir viktig å få vedtak i denne sal som de kan støtte seg på – når de ikke tror at de klarer å gjøre jobben i egne rom. Så vil jeg til slutt nevne støtteordningen i forhold til gaver til forskningen, som jeg mener ikke bare er et godt grep for forskningen rent forskningspolitisk, men det er også et viktig demokratisk grep. Det er viktig at det finnes flere og mindre byråkratiske penger i systemet, og forskningsstøtte kan være en like viktig og nyttig satsing for private som det å sponse kultur- eller idrettsaktivitet.
Regjeringens forskningsmelding uttrykker vilje til å utnytte muligheter og møte fremtidige utfordringer for norsk forskning. Meldingens utgangspunkt er at forskning er et gode i seg selv, men også at økte investeringer i forskning er nødvendig for å møte fremtidige muligheter og utfordringer samfunnet står overfor. Den er gjennomgående meget godt mottatt. Komiteens innstilling tyder på at meldingen også får bred tilslutning i Stortinget. Det lover godt for den videre oppfølgingen. Jeg vil takke komiteen for det omfattende og krevende arbeidet som er gjort. Meldingen har høye ambisjoner for norsk forskning. Det er det også grunn til. Vi har opparbeidet et godt utgangspunkt. Det er optimisme og nytenkning i norsk forskning. Kvaliteten er på vei opp, og de offentlige ressursene har økt betydelig de siste fem årene. Forskningsmeldingen fra 1999 har på mange måter bidratt til et tidsskille i norsk forskning. Men vi har også utfordringer. Fagevalueringer viser at kvaliteten er varierende, at faglig og strategisk ledelse mangler, at miljøene er fragmenterte, og at tilgangen på frie midler er for liten. Forskning og forskningsbasert virksomhet blir stadig mer internasjonal. Andre land har også høye ambisjoner for sin forskning. Våre ambisjoner og prioriteringer kan derfor ikke være upåvirket av det som skjer utenfor landets grenser, men må anrettes for å gripe de økte mulighetene internasjonaliseringen gir, og for at vi skal ta det moralske ansvar vi har for det globale samfunn. Regjeringen foreslår internasjonalisering, grunnforskning og forskningsbasert nyskaping og innovasjon som gjennomgående prioriteringer. Gjeldende tematiske satsinger videreføres i stor grad gjennom områdene energi og miljø, hav, mat og helse. Vi definerer IKT, bioteknologi og nanoteknologi som prioriterte teknologiområder, og vi legger særskilt vekt på å styrke den realfaglige forskningen. Disse prioriteringene kombinerer hensynet til bredde, kontinuitet, nasjonale behov og fortrinn, og gjør norsk forskning i stand til å delta aktivt i det internasjonale forskningssamarbeidet. Prioriteringene skal realiseres gjennom vekst og ikke gjennom omprioritering. Humaniora og områder som ikke er direkte prioritert, vil derfor få vekst i ressursene. Meldingen inneholder da også konkrete tiltak for å styrke humanistisk forskning, i tillegg til at humanistisk og samfunnsvitenskapelig forskning vil være helt nødvendig for å realisere prioriteringene i meldingen. Videre skal kvalitet stimuleres og belønnes uavhengig av fagområde. Det er gledelig at komiteens flertall støtter både vekstmålet og innretningen av veksten. Jeg merker meg at komiteen ber om at Regjeringen legger frem en opptrappingsplan for den offentlige innsatsen. Regjeringen vil følge opp dette i statsbudsjettet for 2006. Norge har et særlig behov for å øke forskningsinnsatsen i næringslivet. Meldingen svarer med å foreslå prioriteringer som treffer næringslivets behov og muligheter, og den varsler betydelig opptrapping av tiltak som vi vet virker. Det betyr likevel ikke at all vekst skal gå til næringsrettet forskning. For det første har forskningen flere formål enn å bidra til økt verdiskaping. For det andre er næringslivet tjent med at det foregår god, nysgjerrighetsdrevet grunnforskning og utdanning ved universitetene og høyskolene. Økte investeringer i grunnforskningen står derfor ikke i motsetning til økt næringsrelevans, men er snarere en forutsetning for et mer verdiskapende næringsliv. En viktig del av veksten vil derfor kanaliseres til universitetene og høyskolene, og såkalt frie midler skal styrkes. Dette kommer i tillegg til de 1 470 mill. kr i rene forskningsmidler som ble tilført fra 2001 til 2005, en realvekst på 24 pst. Utover vekst i ressurser varsler meldingen en rekke tiltak for å styrke forskningen ved universitetene og høyskolene. Fortsatt styrking av den faglige ledelsen er nødvendig, og det samme er bedre tilrettelagte og mer forutsigbare karriereveier. Jeg merker meg med tilfredshet at et flertall i komiteen gir tilslutning til opprettelsen av en ny midlertidig mellomstilling på vei mot fast tilsetting som professor. Denne er etterspurt av fagmiljøene og har fått tilslutning fra organisasjonene. Samtidig vil jeg understreke at en ikke skal øke den samlede graden av midlertidige ansettelser i sektoren, men tvert imot bidra til at særlig bruken av korte og uforutsigbare engasjementer og prosjekter går ned. Jeg merker meg og deler komiteens vurdering av behovet for individuelle stipender, og har allerede for en tid tilbake avtalt møte med Aksjonsgruppen «Ung og lovende?» for å drøfte hvordan dette behovet best kan møtes. Jeg konstaterer at komiteen går inn for å utvide den foreslåtte ordningen for private donasjoner med flere mottakerinstitusjoner. Regjeringen vil utarbeide konkrete retningslinjer for ordningen i tråd med dette. Forskningsmeldingen gir grunnlag for gode vilkår og setter høye mål for norsk forskning i årene fremover. Men det er ikke nok i seg selv. Skal vi nå målet om å heve Norge til en ledende forskningsnasjon, kreves det en felles vilje fra myndigheter, forskningsmiljøer, næringsliv og samfunnet for øvrig. Jeg drister meg til å spå at dagens stortingsbehandling vil vise at det er felles vilje på politisk nivå.
Det blir replikkordskifte.
Jeg påpekte i mitt hovedinnlegg at det allerede er et stort omfang av midlertidige ansettelser i universitets- og høyskolesektoren. For å si det litt enkelt: En skal være godt voksen for å få fast stilling. Regjeringen foreslår så ytterligere utvidelser både generelt – den debatten hadde vi i forrige uke eller i uken før det – og også på dette område, og de undergraver de ansattes stillingsvern. Det er jo en utvikling som Regjeringen ønsker, og som Arbeiderpartiet er imot. Men mener forskningsstatsråden at usikkerhet for stilling er et pre for forskning og et viktig hensyn i likestilling?
I forbindelse med forberedelsen av denne meldingen gjennomførte jeg svært mange møter med svært mange forskere for å be om råd og innspill til forskningsmeldingen. Mitt hovedinntrykk var at det var veldig mye optimisme i Forsknings-Norge, og at hovedbeskjeden var: Hold frem som dere stevner – mer av det gode, så å si. Men på to områder fikk jeg ganske klare tilbakemeldinger. Det ene gjaldt mangel på små driftsmidler. Det kan høres rart ut, fordi det har vært en voldsom vekst i driftsmidlene i institusjonene. Men det har vi tatt til etterretning, og vi har fremmet forslag. Det andre var en etterlysning av bedre og mer forutsigbare karriereveier. Da var det en veldig alminnelig tilbakemelding at man ikke er mot midlertidighet, men man ønsker en viss forutsigbarhet i midlertidigheten, og at den er av en viss varighet. Det vi har foreslått her, innebærer at man skal vurderes for professorstilling. Institusjonene kan selv velge om de vil lyse ut en slik stilling. Vi tror at det vil lette rekrutteringen til forskning mer enn det vi ser mange unge forskere opplever i dag, hvor det er meget kortsiktige prosjekter og engasjementer som de er beskjeftiget med, uten utsikter til fast stilling.
Vi kan være tydelige i kritikken. Vi vil også være tydelige i rosen, og Fremskrittspartiet gir statsråden god karakter for en god melding. Men jeg har et spørsmål, og det er ikke bare et tusenkronersspørsmål, men et femogtyvemilliardersspørsmål. Det er jo slik at Regjeringen legger ganske mange egg i den kurven med 2 pst. fra næringslivet. Næringslivet svarer ganske kontant, iallfall noen av representantene der svarer ganske kontant, at de pengene har de ikke. Det finnes ikke nok penger i næringslivet til å finansiere den forskningsinnsatsen som Regjeringen legger opp til. Det sies i den siste meldingen som kom fra forskningsdirektøren i en av de store norske lokomotivbedriftene. Og hvis man regner litt, så er det formidable tall vi snakker om. Hvis denne økningen opp til 2 pst. for privat sektor skal basere seg på 5 pst. av omsetningen, så snakker vi om 500 milliarder kr i omsetning for å skaffe dette løftet. Hva er tanken bak, og hva er virkemidlet som gjør at dette virkelig kommer på plass?
Det er viktig med en bedre balanse mellom private investeringer i forskning og offentlige investeringer i forskning i Norge, fordi vi trenger et mer kunnskapsbasert næringsliv, og fordi det er viktig av hensyn til demokratiet og en liberal maktfordelingsbalanse. Vi mener også at det er mulig, og at vi er inne i en god utvikling. I 1997 gikk 28 pst. av bedriftenes innovasjonsutgifter til forskning og utvikling. I 2001 gikk 54 pst. av innovasjonsutgiftene til forskning og utvikling. Forskningsrådet har gjort en spørreundersøkelse. Det er svært mange i næringslivet, mange bedrifter, som mener at dette er mulig og realistisk, og halvparten av de bedriftene som forsker, svarer at de kommer til å forske mer i årene som kommer. Ser man hen til Danmark, som er et land som det er lettere å sammenlikne med enn Finland, fordi det likner mer på vårt, ser vi at de har hatt en slik utvikling i næringslivets forskning over den samme tidsperioden som vi ønsker oss nå. Vi mener at vi gjennom denne meldingen har svart på ønskene i næringslivet vedrørende tiltak som skal være incentiver og stimulanser til næringslivet, enten det er sentre for forskningsrelatert innovasjon, etablererstipend, Centres of Expertise eller andre ting, og at det kan gi det nødvendige løft for at næringslivet selv skal kunne greie å investere.
Forskningsmeldingen legger opp til en økning i ambisjonene i forhold til BNP, til 3 pst. fra dagens 1,7 pst., en formidabel økning på fem år. Og dette er bra, dette er gode mål og viktige mål som SV støtter. Men jeg er veldig opptatt av at man ikke skal gå i den samme fella som man gjorde i 2000 da man behandlet forrige forskningsmelding, ved at vi satte oss mål som ikke ble fulgt opp. Jeg regner med at statsråden nå alt er i gang med budsjettprosessen i forbindelse med budsjettet for 2006. Stortinget sier nå at vi ønsker at statsråden skal komme med en plan for opptrappingen, og jeg vil da utfordre statsråden til å si noe om når denne planen kan komme.
Jeg kan selvsagt ikke si noe om budsjettet for 2006, men som jeg sa i mitt innlegg, vil vi selvsagt følge opp Stortingets ønske om at vi skal legge frem en opptrappingsplan i forbindelse med budsjettet for 2006. Men jeg vil avvise at man gikk i en felle ved den forrige forskningsmeldingen. Den ble et reelt tidsskille. Og bare for å illustrere hvor vanskelig dette er: I den første opptrappingsplanen som ble laget etter den meldingen, antok man at det var nødvendig for det offentlige å investere 2 milliarder kr mer i forskning. Det som reelt sett har skjedd siden forrige forskningsmelding, er at det er investert 4,6 milliarder kr mer, og 3 milliarder kr mer bare under Bondevik II-regjeringen. Under Bondevik II-regjeringen, den nåværende regjering, har det vært en realvekst på 17 pst., til UH-sektoren 24 pst. Langt over det man trodde og forutsatte at det offentlige skulle bidra med, har vi bidratt med, og likevel har vi ikke nådd målet. Dette viser at det er ganske vanskelig. Jeg vil legge til at dersom vi når målet om 1 pst. av BNP i Norge, betyr det at vi kommer til å ha verdens høyeste offentlige forskningsinnsats, for dette er ikke BNP for Fastlands-Norge, det er vårt samlede BNP. Det betyr at vi har et veldig høyt BNP, og at det også vil være en meget høy offentlig forskningsinnsats dersom vi når det målet.
I møte med Forskerforbundet fikk vi se en oversikt over dem som var ansatt på universitets- og høyskolesektoren de siste årene, og det gikk fram at det var ansatt mange i rene undervisningsstillinger. Mener statsråden at dette er en negativ utvikling? Vi snakker altså om forskningsbasert undervisning som et viktig prinsipp. Det var det ene. Det andre var det jeg nevnte i innlegget mitt, om offentlige anbud og at dette på en måte rammet forskningen. Det gikk mye midler til å søke. Kan statsråden si noe om det er noen planer om å heve anbudsgrensen til 400 000–500 000 kr?
Når det gjelder det siste, er det som representanten Skjælaaen antydet i sitt innlegg, en annen ansvarlig statsråd, som jeg nesten får overlate det spørsmålet til. Men jeg kan si at det for øvrig innenfor det som Forskningsdepartementet har ansvar for, iverksettes tiltak for å gjøre dette med søknadsprosedyrer og byråkrati osv. mindre belastende. Likevel vil jeg legge til at det er helt klart at det er svært lite byråkratisk i Norge i forhold til hva det f.eks. er i EU-systemet, som jo også norske forskere belastes med. Der er det veldig byråkratisk. Når det gjelder dette med undervisning og forskning, er vi samstemt om at det vi baserer oss på på våre akademiske institusjoner, er forskningsbasert undervisning. Jeg er helt enig med komiteen i at det er behov for tid til forskning, og at det er behov for sammenhengende tid. Men jeg må minne om at vi i forbindelse med Kvalitetsreformen og reformen i høyere utdanning nå har delegert mye ansvar til institusjonene, strategisk, faglig, administrativt, organisatorisk osv., for å forvalte den typen ting som tidligere ble detaljregulert fra sentralt hold.
Når statsråden hevder at hun får signaler fra institusjonene og deres ansatte om at hun skal holde fram som hun stevner i forhold til midlertidige ansettelser, må jeg si at vi ikke kan ha møtt de samme organisasjonene, for de var da vitterlig nesten samlet imot alle de endringene og utvidelsene som skjedde i universitets- og høyskoleloven. Men det var ikke det jeg skulle spørre om. Vi har i dag en bioteknologilovgivning som ekskluderer norsk forskning fra innsats på viktige områder, for å kunne nyttiggjøre seg de medisinske framskritt som bio- og genteknologien gir muligheter for, og hvor vi høyst sannsynlig vil benytte resultatene av slik forskning som skjer internasjonalt. Mener forskningsstatsråden at dagens lovgivning er riktig og fornuftig?
Først en liten misforståelse. Når forskerne sa til meg: «Hold frem som dere stevner,» så gjaldt det forskningspolitikken i sin alminnelighet. Når det gjelder midlertidighet, tror jeg likevel at det forslaget som vi har fremmet om mellomstilling, med rett til å bli vurdert som professor, har fått så stor tilslutning fordi selv de som skulle dele det synspunktet at midlertidighet er veldig uheldig, vil betrakte dette som et fremskritt, fordi det er et siktemål som er mer varig og fast, og fordi det har en lengre horisont enn mange av de korte prosjektene og engasjementene som unge forskere er på i dag. Når det gjelder det andre spørsmålet, er Regjeringens politikk basert på Sem-erklæringen, hvor vi som regjering er veldig opptatt av både personvern, menneskeverd og personlig integritet. Representanten vet at Regjeringen har fremmet en rekke saker når det gjelder bioteknologi, forskning på befruktede egg, bioteknologiloven, lov om biobanker osv. Men man vet også at et utvalg har vært i arbeid, at det nå er på høring, og at Regjeringen også vil fremme forslag om den samlede regulering av bioteknologiloven og biobankloven når det gjelder medisinsk forskning.
Replikkordskiftet er dermed over.
Norge er en av verdens beste nasjoner, om ikke den beste, på oppdrett av laks. Norge er også en av verdens beste nasjoner når det gjelder teknologi i olje- og gassnæringen. Hvordan har vi kommet dit? Jo, ved at det har vært en intensiv forskning. Både de nevnte næringer og myndighetene har forstått viktigheten av å forske for å bedre teknologien og kvaliteten og for å utvikle næringene videre og hele tiden være i front. Gå til oppdrettsnæringen, en næring som i sin spede barndom var preget av for mye bruk av medisiner, fôret forurenset havbunnen og omgivelsene, og det var en næring som kanskje ikke hadde det beste ryktet. I dag er det en næring som er preget av minimal bruk av medisiner, som sjelden forurenser omgivelsene, og som leverer produkter av meget høy kvalitet. Men samtidig er det en næring som ikke hviler på laurbærene, de vet at det ennå er utfordringer som kan løses ved mer forskning. Laksen kan ennå få oppdrettsrelaterte misdannelser, og det forsker veterinærer og andre på. Det forskes på nye arter som torsk og kveite, som bare er to av dem. Det vil ta for mye av min tid å nevne opp alle de institutter, universiteter og høgskoler som driver med marin forskning og utvikling, men vi finner dem spredt fra Alta i nord til Bærum, Skedsmo og Ås i østlandsområdet. St.meld. nr. 19 for 2004-2005, Marin næringsutvikling – Den blå åker, har en omfattende beskrivelse av den innsatsen som gjøres på forskningssiden i de marine næringer. Det er en viktig satsing for Norge. Olje- og gassektoren er like spennende. På tirsdag var jeg i St. Petersburg på den store konferansen St. Petersburgs Økonomiske Forum. Et av innleggene jeg hørte, ble holdt av Chairman of the Board of Directors i Gazprom, det store russiske gasselskapet – hans navn var Aleksej Miller. Han snakket om de mulighetene som finnes for utviklingen i nordområdene, og da trakk han fram Statoil og Hydro som mulige samarbeidspartnere, nettopp fordi dette er selskaper som har vært med på den teknologiske utviklingen og har bred teknologisk kompetanse og erfaring fra olje- og gassutvinning i områdene i nord. Dette er to selskaper som også har satset mye på forskning og utvikling, og derfor er konkurransedyktige. I stortingsmeldingen «Vilje til forskning» framheves forskning og utvikling som meget viktig for nyskaping og innovasjon for norsk næringsliv og offentlig sektor. De to næringene jeg viste til, er gode nok eksempler på dette. En utfordring er å koble universitets- og forskningsmiljøene tettere opp til næringslivet. Fremdeles er det ikke god nok samhandling på en del områder. I tillegg bør vi også innenfor forskningen, som i næringspolitikken, satse på de områdene hvor vi har naturgitte eller andre spesielle fortrinn, og de områdene som skal ivareta våre nasjonale, særegne behov. I innstillingen er også de vedtatte landsdekkende såkornordningene som skal etableres i universitetsbyene, omtalt. Det må foreligge en misforståelse når det gjelder Senterpartiets merknad om disse. Disse såkornordningene er ennå ikke etablert, og det Senterpartiet sier om at det kan synes vanskelig å nå fram med prosjekter utenfor universitetsbyene, må bero på en misforståelse, da man ennå ikke har noen erfaring fra slike fond. Jeg tror at det kommer helt an på de miljøene som skal forvalte såkornordningene. De har en oppgave i å spre kunnskapen om mulighetene, når de blir etablert. Men så skal det også sies at en av hensiktene med ordningene nettopp var å stimulere til at universiteter og høgskoler, sammen med næringslivet, skal benytte seg av disse ordningene mer enn de gjør i dag. Når det gjelder Ås og UMB, vil de på lik linje med andre universiteter og høgskoler i Østlandsområdet kunne søke om midler fra fondet i Oslo, når det er etablert. Det er ikke slik at det er Universitetet i Oslo som er tildelt fondet, men det skal lokaliseres til Oslo. Det er som kjent kort avstand mellom Oslo og Ås, og de gode prosjekter i Ås som måtte bli utviklet i samarbeid med næringslivet, vil ha like gode sjanser som eventuelle gode prosjekter i regi av Universitetet i Oslo og næringslivet. Så merknaden fra Senterpartiet må være basert på en misforståelse om ordningen. Helt til slutt: Forskning gir ikke nødvendigvis resultater i morgen, man må ha tålmodighet og bruke tid før det er lønnsomt. Det er også viktig å ta vare på den langsiktige grunnforskningen i dette bildet, også for næringslivet.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Noen har en gang sagt at et samfunn som har flere politikere og advokater enn ingeniører, er et samfunn på vei mot avgrunnen. Nå skal jeg ikke bruke tid på å utdype eller tolke dette utsagnet, men hvis vi tenker oss om, har det kanskje noe for seg. Vi er på full fart inn i en tid som preges av den vektløse økonomi. Kunnskap og teknologi har blitt den store handelsvare, og den intellektuelle håndbaken mellom verdensdeler og land tiltar stadig i styrke. Den eneste måten å sikre Norges posisjon i den internasjonale konkurransen og det globale samarbeidet på er å sørge for at norsk næringsliv og akademia har noe å bidra med. Derfor har Regjeringen lagt frem en forskningsmelding som prioriterer bl.a. innovasjon, teknologi og realfag. Selv om Norge eksporterer mye råvarer, er den vektløse økonomien viktig for oss. Forskning og utvikling skal bidra til at ny teknologi ser dagens lys, og derigjennom sikre større verdier både innenfor eksisterende virksomheter og ikke minst innenfor nye områder. Forskningsmeldingen er et strategisk dokument for all forskning i Norge, og prinsippet om at forskningsmiljøene skal konkurrere om forskningsmidler, skal bidra til at de beste miljøene og prosjektene realiseres. Jeg vil i den sammenhengen fokusere på et forhold jeg mener Norge har et forbedringspotensial på. I innstillingen påpeker et flertall i komiteen at selv om 10 pst. av Norges befolkning bor i Nord-Norge, står landsdelen for bare 5 pst. av forskningen. Jeg er ikke tilhenger av at forskningsmidler skal tildeles etter geografiske kriterier. Men det er noe som uroer meg med disse tallene. Dersom de brytes ytterligere ned, er det grunn til å anta at Troms fylke har høy forskningsaktivitet, mens aktiviteten i Nordland og Finnmark antakelig er betydelig lavere. Spesielt er næringslivets forskningsinnsats liten i landsdelen. Jeg er derfor glad for den presiseringen som gjøres i innstillingen om forskning i Nord-Norge. Men det er grunn til økende optimisme for fremtidig forskningsaktivitet i landsdelen. Petroleumsnæringen vokser i Nord-Norge, og jeg er sikker på at den økte petroleumsaktiviteten i nord også vil gi seg utslag i forskningsaktivitet. Da er det ekstra betryggende at 19. runde i Norskehavet og Barentshavet ble utlyst av Regjeringen i dag. Et flertall i komiteen har også omtalt samisk forskning spesielt. Selv om den samiske forskningen utgjør en liten andel av vår totale forskningsinnsats, er det viktig at den gis rom. Spesielt mener jeg det er viktig å skaffe seg kunnskap om hvordan bl.a. klimaendringer kan påvirke tradisjonelle samiske næringer. Jeg mener også at forskning og utvikling av og på samisk språk må ha den nødvendige plass innenfor den totale norske forskningsinnsatsen.
Tilslutningen til forskningsmeldingen har vært stor og nærmest enstemmig. Sjelden har en stortingsmelding blitt møtt så positivt som denne. Det viser at statsråden har gjort et meget godt stykke arbeid. Jeg vil gjerne få lov til å dvele ved noen punkter som kanskje ikke har vært så mye framme i diskusjonen. I meldingen drøftes i punkt 9.1.3, med overskriften «Endringer i universitets- og høyskolestrukturen», den nye situasjonen som er oppstått etter at Stortinget i 2000 åpnet for at statlige høyskoler kan få akkreditering som universitet, dersom visse kriterier blir oppfylt. Som kjent har Høgskolen i Stavanger oppfylt Stortingets kriteriesett, og er dermed blitt Universitetet i Stavanger fra 1. januar i år. Høgskolen i Agder vil ventelig snart følge etter. Stortinget har etter 2000 fått seg forelagt en rekke lovproposisjoner og meldinger som drøfter hvilke faglige rettigheter nye universiteter skal ha i forhold til hva som er de «gamle» universitetenes rettigheter. I forskningsmeldingen, som vi behandler i dag, blir det argumentert for en typologisering av universitetene. Noen av dem, nemlig de fire eldste, skal være forskningsuniversiteter. Dette kan forstås slik at det skal ikke de nye bli. Ved tidligere behandlinger har Stortinget vært tydelig på at nye universiteter ikke skal være kopier av de fire breddeuniversitetene. Det forhindrer ikke at også nye universiteter skal ha, og må ha, et forskningsansvar. Stortingets intensjon har vært og er at nye og gamle universiteter ikke skal forskjellsbehandles. En enstemmig komite understreker derfor nok en gang Stortingets syn i dagens innstilling når komiteen på side 18 sier: «Komiteen vil understreke at det i universitets- og høgskoleloven og Stortingets intensjoner ikke ligger noen inndeling av nye og eldre universiteter i ulike kategorier.» Det komiteen slår fast her, er at vi har samme intensjon nå som i 2002 og ved behandlingen av universitets- og høyskoleloven tidligere i år: Universitetene tilhører ikke ulike kategorier. De skal konkurrere på like formelle og faglige vilkår, og det er kvaliteten på det de leverer, som skal være avgjørende, ikke en forhåndsinndeling i f.eks. forskningsuniversiteter og andre. Det er viktig at dette er slått tydelig fast i innstillingen. I meldingen – side 142 – slås det også fast at det nå er akkrediteringssystemet og kvalitetsvurderinger som i stor grad vil bestemme utviklingen i universitets- og høyskolesektoren. Kvalitet og konkurranse institusjonene imellom vil bestemme stadig mer av institusjonsmønstret. Det er helt i tråd med det som har vært og fortsatt er Stortin-gets intensjon: kvalitet, ikke kategorisering og typologisering. Det er uttrykt slik i innstillingen: «Komiteen har merket seg meldingens konstatering av at det i stigende grad vil være akkrediteringssystemet og faglige kvalitetsvurderinger som skal bestemme utviklingen av institusjonsmønstret innen høyere utdanning og forskning. Dette er i tråd med Stortingets intensjoner.» Dette gir institusjoner med kvalitet og forskning med kvalitet.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 11.[[Votering, se side 3051]]
Etter ønske fra kirke-, utdannings- og forskningskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 10 minutter til Høyre og 5 minutter til hver av de øvrige gruppene og til hver av de uavhengige representantene. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Dette anses vedtatt.
Det er sent på kvelden, men likevel noen ord om dette – et lite dokument, men en stor sak. I Dokument nr. 8:95 fremmer forslagsstillerne Kristin Halvorsen, Rolf Reikvam og Lena Jensen fra SV forslag om innføring av skolemåltid i grunnskolen. Forslaget er fremmet 24. mai. Det betyr at når komiteen har avgitt innstilling mandag 13. juni, har den behandlet saken raskt. Komiteen er delt i synet. Et flertall i komiteen, representantene fra partiene Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre samt de to representantene Evje og Simonsen, avviser både forslag og problemstillinger og vil vedlegge dokumentet protokollen. Flertallet vil nok redegjøre for dette syn selv. Et mindretall i komiteen, som representerer et flertall i Stortinget, har et annet syn. Mindretallet i komiteen, som består av representantene fra Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, vil innføre en ordning med et skolemåltid i norsk skole. Derfor er denne saken viktig – den innebærer starten på veien frem til en ordning med skolemåltid i grunnskolen. På vegne av de nevnte partiene tar jeg herved opp forslag nr. 1 i innstillingen. Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet, SV og Senterpartiet, som alle ønsker en ordning med skolemåltid innført, gir nå Regjeringen et politisk oppdrag. Når saken nå er fremmet så hurtig gjennom komiteen, betyr det at disse partiene bruker sitt politiske flertall i Stortinget til å gi Regjeringen et politisk oppdrag. En ordning med skolemåltid skal nå utredes, og det skal gjøres innen utgangen av våren 2006. Denne saken er viktig, og det er en stor sak. Den krever grundig utredning og grundig forberedelse. Jeg har merket meg statsrådens svarbrev til komiteen datert 8. juni med kommentarer til forslaget saken bygger på, og som foruten opplysninger om problemstillingen også viser en åpen og positiv holdning til igangsettelse av det arbeidet flertallet bestiller. Det er bra. Det er langt mer positivt enn den holdningen som legges frem i merknadene fra regjeringspartiene i komiteen, der det heter: «Flertallet vil beklage måten denne saken er behandlet på. Saken er blitt presset gjennom i komiteen på svært kort tid med liten mulighet for reell drøfting og vurdering. Flertallet er av den bestemte mening at en sak som gir så store økonomiske uttellinger, burde ha vært behandlet på en grundigere måte.» Jeg synes det er leit og unødvendig med en slik ordbruk. Som saksordfører vil jeg gjenta at når Regjeringen har utført sitt oppdrag på en grundig måte, vil utdanningskomiteen behandle saken på en grundig måte. Både Sverige og Finland har lange tradisjoner og gode erfaringer med å tilby elevene skolemåltider. Formålet med skolemåltidet i disse landene har vært å gi elevene den anbefalte ernæring og energi, men også å hjelpe elevene med å opprettholde konsentrasjonen og dermed høy arbeidsevne mens de er på skolen. Skolemåltidet har i tillegg en sosial dimensjon, fordi det legges til rette for samling rundt felles måltider, som videre gir grunnlag for felles opplevelser ved å knytte læringsarbeidet i skolen til maten som serveres. Sammen danner dette en fellesskapsramme som favner både tillagingen av maten, selve måltidet og oppryddingen. For Fremskrittspartiet er nettopp elevdeltakelsen en viktig forutsetning for en ordning med skolemåltid. Samling om skolemåltidet gir mulighet for å styrke samholdet mellom elevene og derigjennom gi et bedre skolemiljø, som også gir positiv gevinst for læringsmiljøet knyttet til den ordinære undervisningen. Så langt jeg har kunnet registrere, er det bred og sterk oppslutning om skolemåltidsordningene i Sverige og Finland blant elever, foreldre, lærere, skoleeiere, myndigheter og politikere. Jeg har ikke oppfattet at foreldre i Sverige og Finland føler seg umyndiggjort og tilsidesatt, og at det offentlige og/eller skolen overtar oppdragerrollen når elever gjennom 50 år har fått servert et måltid mat på skolen. Fremskrittspartiets vurdering er at foreldre også i Norge vil støtte opp om en slik ordning. Fremskrittspartiets vurdering er at foreldre i Norge vil legge vekt på at en ordning med skolemåltid gir bedre trygghet for at ens egne barn faktisk spiser et godt og næringsrikt måltid i løpet av en lang skoledag, som er blitt og vil bli lengre. Fremskrittspartiets vurdering er også at norske foreldre ser store fordeler med en slik ordning. Spørreundersøkelser nylig bekrefter en ganske overveldende tilslutning nettopp fra foreldre og elever. Vi legger fra vår side vekt på lokal tilpasning. Vi vil ha en modell, som kjent, med foreldreflertall i driftsstyrer på offentlige skoler. Det legger godt til rette for sterk foreldrestyring. Vi forutsetter innenfor dagens styringsmodell i skolen at samarbeid med foreldre og foreldrevalgte representanter også om skolemåltid blir gjennomført. Det er en viktig forutsetning. Til slutt: Regjeringen har fått tid på oppdraget ut våren 2006. Jeg vil presisere at vi for vår del ikke tror det er nødvendig å bruke så lang tid. Vi skriver nå 16. juni. Det er et halvt år igjen. Man skal ikke reise langt. Man kan reise til Sverige og få en del nyttig informasjon. Man kan faktisk reise til Finland også. Man trenger faktisk ikke reise. Hvis man sjekker litt hva det faktisk koster i Sverige, er det ganske ferske tall å hente. Det varme måltidet i Sverige koster ca. 3 300 kr i året i 2005-kroner. Med 620 000 elever – hvis det er det riktige tallet – snakker vi om ca. 2 milliarder kr for et varmt måltid. Så skal vi se når utredningen kommer, om det er det varme måltidet vi skal ha eller ikke. Poenget til slutt er at det er svært romslig tid hvis vi skal bruke tiden frem til utløpet av våren 2006. Vi tror det kan gjøres et godt utredningsarbeid på atskillig kortere tid, som gjør det mulig for Stortinget å behandle dette tidlig på våren 2006, og slik at vi enten kan begynne med en innfasing for oppstart eller at vi kan begynne med prøveordninger. Da snakker jeg selvfølgelig om starten på skoleåret i 2006, det som starter i august, og som gjelder skoleåret 2006/2007.
Skulle representanten Sortevik ta opp et forslag?
Ja, jeg tok opp forslaget, men jeg kan gjenta at jeg tar opp forslag nr. 1 på vegne av de partiene som er i et mindretall i komiteen, men som forhåpentligvis blir et flertall i Stortinget.
Det er bra, da er det notert.
Det er sjelden jeg har vært så enig med representanten Sortevik i disse fire årene som jeg var nå. Det var et utmerket innlegg! Arbeiderpartiet stemmer i dag for en utredning om forholdet knyttet til skolemat. Vi foreslår derimot ikke, som Regjeringen bl.a. har hevdet, at vi straks skal innføre et gratis skolemåltid. Vi vet at en ordning med gratis skolemat koster, men vi vet ikke hvor mye. Vi vet at en ordning med skolemat sannsynligvis vil kreve et behov for praktisk tilrettelegging, men vi vet ikke i hvilken utstrekning. Nettopp av disse enkle grunnene mener vi det er riktig å få en utredning om saken før vi bestemmer oss for hva slags løsning som er best for skolen og for elevene. Vi ønsker et skolemåltid i en eller annen form. Arbeiderpartiet har programfestet at vi vil ha en ordning med frukt og grønt til alle barn i grunnskolen. Jeg synes det er synd at Regjeringen ikke støtter oss i denne saken. Vi vet dessuten at det foregår en rekke gode prøveprosjekt med skolemåltid på mange skoler rundt omkring i landet vårt. Vi er positive til disse prosjektene, og vi ser derfor at de også skal fortsette. Arbeiderpartiet mener at det er en sammenheng mellom næring og læring. Vi har vært en pådriver for en utvidet skoledag. Med flere timer blir det ikke bedre læring om ikke elevene har de rette forutsetningene for å lære. Nettopp derfor mener jeg det er sterkt beklagelig at kommunalminister Erna Solberg for noen dager siden klarte å hevde at vedtaket om en utredning om et skolemåltid – en utredning – vil kunne true forbedringsarbeidet i den norske skolen. Det er for det første synd at kommunalministeren ikke har fått med seg at det er bred politisk enighet om viktige tiltak for å gjøre skolen vår bedre: flere timer, kompetanseheving blant lærerne, nye læremidler osv. Dette er tiltak som Arbeiderpartiet gir sin fulle støtte til. Det er videre beklagelig at Høyres partileder ikke ser at det er en sammenheng mellom det en putter i magen, og det en kan få plass til i hodet. Det er også synd at kommunalministeren åpenbart ikke har lest forslaget fra SV, Senterpartiet, Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet før denne kritikken kommer. Regjeringspartiene sier i dag nei til å utrede en ordning med skolemåltid i grunnskolen med sikte på en gradvis innføring. Samtidig sier Regjeringen at den på et eget initiativ vil sette ned en arbeidsgruppe som skal frambringe oppdatert kunnskap om skolemåltid. Det er mange som ikke helt har forstått logikken i dette. Jeg er glad for at opposisjonen har tatt grep. Jeg er glad for at opposisjonen har høye ambisjoner for den norske skolen, og at den har evne og vilje til å tenke langsiktig. Det mener jeg er helt avgjørende for å gjøre skolen vår bedre. Regjeringspartienes behandling av saken framstår som underlig. Det mener jeg en kan si også om den kritikken en har sett både fra statsministeren og fra kommunalministeren. Jeg tar opp forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet.
Representanten Karita Bekkemellem Orheim har tatt opp det forslaget hun refererte til.
Dette er en sak som har blitt kjørt igjennom i komiteen i rekordfart uten den ønskede grundige saksbehandling. Dette vil jeg på vegne av Høyre beklage. Selv om konklusjonene i saken sannsynligvis blir et noe utvannet utredningsoppdrag til Regjeringen, var utgangspunktet i Dokument nr. 8:95 for 2004-2005 at Regjeringen skulle pålegges å fremme en sak som skulle sikre gjennomføring av skolemåltid i grunnskolen. – Altså ikke en utredningssak, men pålegg om å fremme en sak med en gitt konklusjon. Jeg er glad for at saken gjennom komiteens behandling har blitt redusert til et utredningsoppdrag. Det betyr at det vil bli tid til de nødvendige utredninger i forhold til finansiering, praktisk tilrettelegging, type mat og alle de andre forholdene som forslagsstillerne tydeligvis ikke har tenkt svært grundig igjennom. Komiteens behandling viser at SV ikke har fått flertall for sitt forslag. Komiteens mindretall, men sannsynligvis Stortingets flertall, støtter ikke SV i at Regjeringen skal fremme en sak. Det skal utredes en ordning. SVs forslag om at saken skal omhandle det å sikre gjennomføringen av skolemåltid, følges ikke opp i vedtaket. Det skal utredes en ordning med skolemåltid i grunnskolen med sikte på en gradvis innføring. Det tas ikke stilling til verken praktisk gjennomføring, finansiering, tidspunkt eller type mat. Det må kunne slås fast at flertallet kommer med atskillig spinklere kost i sitt forslag til vedtak enn det som opprinnelig lå i dokumentet. Det har derfor vært overraskende at kommentarene i media både fra enkeltrepresentanter, fra dem som står bak forslaget, og kommentarene fra media selv, konkluderer med at SV har fått fullt gjennomslag. Ja, et sted ble det sågar slått fast at det nå var flertall for gratis skolemåltid fra høsten 2006. Om denne konklusjonen kommer av manglende leseferdighet eller leseforståelse, er vanskelig å si. Den er i hvert fall ikke korrekt i forhold til sakens fakta, så mye må kunne slås fast. Høyre, sammen med et flertall i komiteen, foreslår at dokumentet vedlegges protokollen. For Høyre er det viktig å slå fast at foreldrene har et selvsagt ansvar og myndighet til å oppdra egne barn, herunder også det å sørge for at barn tilegner seg gode matvaner. Dette er et ansvar som de aller fleste foreldre utfører på en utmerket måte og på ingen måte ønsker å bli fratatt. Det er en sterk undervurdering av tusenvis av norske foreldre å påstå at dette er en oppgave som de ikke makter, og at det offentlige derfor må overta denne oppgaven. For det må jo være denne tanken som ligger bak. Dette makter ikke foreldrene, derfor må skolen overta. De faktiske forhold er at de aller fleste foreldre sørger for at egne barn har med seg sunn og næringsrik mat på skolen. Undersøkelser viser at selv i ungdomsskolen har godt over halvparten av elevene med seg matpakke hver dag – hver dag faktisk. Det viser at norske foreldre tar sin oppgave på alvor og er seg sitt ansvar bevisst. For Høyre går det en klar grense mellom foreldrenes selvsagte ansvar for å sørge for at barn tilegner seg gode matvaner, og at barn har med seg mat på skolen, og skolens oppgave med å gi informasjon og kunnskap om riktig kosthold, og å legge forholdene til rette slik at maten blir spist innenfor gode rammer. Det gjøres ved å sørge for at matpausen får en fornuftig lengde, og at det blir ro rundt måltidet. Dette kan gjøres med enkle, organisatoriske grep. De fleste steder gjøres dette på en god måte. Høyre er selvsagt enig i at det er viktig for barns konsentrasjonsevne og arbeidslyst at det spises sunn og næringsrik mat i løpet av skoledagen. Dette kan, etter vår mening, best gjøres ved at foreldrene sørger for at barna har mat med, og at skolen sørger for en fornuftig organisering av matpausen. Vanskeligere burde ikke dette være. Ordningene med melk og med frukt og grønt, som mange skoler har, er positive. I disse ordningene ligger det inne at foreldrene betaler for et bestilt volum. Det er fornuftige og gode ordninger som fungerer bra, og der elever og foreldre selv avgjør sin egen deltakelse. At noen skoler gjennom elevbedrifter organiserer salg av mat til elevene, er også positivt. Men det er stor forskjell på disse ordningene og et gratis skolemåltid for alle, betalt av det offentlige. Kostnadene ved ordningene er usikre, men sikkert er det at kostnadene, avhengig av omfang, tilrettelegging og type mat, blir høyere enn 2,5 milliarder kr, som forslagsstillerne anslår i dokumentet. Jeg er enig i det som stod i lederartikkelen i Dagsavisen for i går. Der stod det: «Skolen ville blitt enda bedre om 2,5 milliarder var blitt brukt til lærere og læremidler.» Det er utvilsomt en fornuftig konklusjon. Høyre viser til brev fra statsråden, datert 8. juni, hvor det varsles at en arbeidsgruppe vil bli nedsatt for å øke og oppdatere kunnskapsgrunnlaget om ulike sider ved skolemåltid og kostnader knyttet til slike tiltak, og at dette vil danne grunnlaget for Regjeringens videre behandling av saken. Denne tilbakemeldingen fra statsråden, som også Stortinget har sagt at er positivt, burde ha ført til at komiteen kunne ha blitt enige om at saken skulle bli vedlagt protokollen i stedet for at Stortinget nå vedtar et utvannet forslag som gir større forventninger enn forslagets ordlyd innebærer.
For SV er det førsteprioritet å skape en kunnskapsskole for barna våre. Vi må skape en skole der hver enkelt elev blir sett og får den tilpassede opplæringen som de trenger. Vi trenger en skole der man får flere og godt kvalifiserte og oppdaterte lærere – en skole der det tekniske utstyret er moderne og bibliotekene er fulle av bøker. Skolebygninger er nødt til å rustes opp, slik at barna våre ikke får vondt i hodet før man er kommet til lunsj. Vi skal skape en krevende kunnskapsskole med de beste mulighetene for utvikling for den enkelte. Derfor er SV svært fornøyd med at Stortinget i dag vedtar at det skal innføres skolemat. Endelig slår Stortinget fast at det er en sammenheng mellom læring, ernæring og kvalitet i skolen, noe som all erfaring fra ulike prosjekter har vist. Også forskning viser det, og faginstanser som Barneombudet, Ernæringsrådet og ernæringseksperter støtter oss i dette – og superkokken Jamie støtter det ved å si at skolemat er viktig. Regjeringen skal innen utgangen av våren 2006 legge fram en utredning om gradvis innføring av skolemat. Det er viktig å styrke kvaliteten i skolen på mange områder – det ene utelukker ikke det andre. Det er ikke rart at Høyre ikke støtter forslaget vårt. Høyre har lovet skattelette på 23 milliarder kr i neste periode. Politikk er å prioritere. SV prioriterer annerledes. Vi prioriterer skolebarna. Vi prioriterer et kunnskapsløft som det faktisk er innhold i. Der Høyre lover skattelette, lover vi skolemat. Sultne elever sliter med å følge med i timene. Når blodsukkeret nærmer seg bunnivå, kommer rett og slett pedagogikken til kort. Sverige og Finland har lange tradisjoner og gode erfaringer med å tilby elevene skolemåltider. Der er man ikke i tvil om at skolemat gir kvalitet i skolen. Skolemåltidene har også en viktig sosial dimensjon, fordi det legges til rette for samling rundt felles måltider, som videre gir grunnlag for felles opplevelser ved å knytte læringsarbeid i skolen til maten som serveres – her inkludert både tillaging av maten, selve måltidet og oppryddingen etter måltidet. Dette styrker samholdet, som igjen gir positiv gevinst for læringsmiljøet. SV vil i dag understreke at skolematen som skal serveres i skolen, skal være sunn, god og næringsrik mat, og inneholde både frukt og grønt. Skolen er en naturlig og viktig plattform for arbeidet med å lære barn og unge gode matvaner. Vi vet at mange barn ikke spiser skikkelig. De har ikke med seg matpakken sin, og dårlige matvaner er en utfordring vi er nødt til å gripe fatt i. I den skolematordningen som kommer, må det være stort rom for lokale utfordringer og tilrettelegging av måltidene. Vurderingen av hvorvidt det skal serveres varm eller kald mat, til hvilken tid på dagen, av hvem, og hvor måltidene skal lages, må være opp til den enkelte kommune og skole selv å avgjøre. Det er viktig for SV å understreke i dag at skolemat er nødt til å fullfinansieres fra statlig hold, og ikke belaste trange kommunebudsjett. Stortinget tar i dag et viktig skritt i retning av å skape en bedre skole for barna våre. Jeg vet at det å innføre skolemat er en kjempeviktig og riktig investering som vil føre til en kvalitetsheving av skolen. Jeg ser fram til at Regjeringen vil legge fram en sak for Stortinget så fort som mulig, og senest innen utgangen av våren 2006, om hvordan vi skal innføre skolemåltid i grunnskolen.
Politikk er å prioritere. For ett år siden vedtok Stortinget en ny skolereform for hele grunnopplæringen som skal starte i 2006. Vi valgte da å prioritere kompetanseheving av lærere i milliardklassen. Det skal innføres nye læreplaner, med det følger nye lærebøker, og skoledagen på småskoletrinnet skal utvides. Det er tatt et krafttak for Skole-Norge som skal merkes de nærmeste årene, og Kristelig Folkeparti er svært fornøyd med dette. I dag lover opposisjonspartiene Skole-Norge en ny reform som vil kreve minst like mange milliarder som Kunnskapsløftet. Dette blir i Dagens Næringsliv kalt «Matpakkeflesket». De beskriver opposisjonens totale mangel på evne til å gjøre det viktigste først. De fleste norske elever har gode måltidsvaner og et normalt, sunt kosthold. Men det gjelder ikke riktig alle. Er det likevel grunn nok til at staten skal bruke milliarder av kroner for at alle barn skal få betalt skolemat? Hvor går grensen mellom skolenes og hjemmenes ansvar? Kristelig Folkeparti mener at det er foreldrenes ansvar å sørge for mat til sine barn, men det er skolenes ansvar å legge til rette for gode rammer rundt skolemåltidet. Dessuten bør det være tilgang på frukt og grønt og melk og lokale varianter av kantinedrift, som f.eks. elevbedrifter. Derfor er vi fornøyd med at flere tiltak er i gang med dette i dag. For eksempel lanserte Utdanningsdepartementet og Helsedepartementet i fjor prosjektet «Fysisk aktivitet og måltider i skolen», der målet er å tilrettelegge for mer daglig fysisk aktivitet og gode rammer for måltider i skolen. Skoleeiere og skoler har anledning til å sette i gang og prøve ut ulike modeller i samarbeid med foreldre og lokale organisasjoner i dag. Elevene skal spille en aktiv rolle både i utviklingen og gjennomføringen av lokale prosjekter. For inneværende skoleår fikk 200 skoler midler, og for neste skoleår har over 500 skoler søkt om til sammen ca. 20 mill. kr. Det er i gang ganske mange prosjekt på temaet skolemat. I St.meld. 16 for 2002-2003 om folkehelsepolitikken legges det et grunnlag for å fremme fysisk aktivitet og et godt kosthold i befolkningen, med bl.a. skolen som arena. Dette ble fulgt opp i budsjettene, med bl.a. styrking av abonnementsordning for frukt og grønt i skolen. Skolefrukt heter det. Det er et samarbeid mellom Sosial- og helsedirektoratet og Opplysningskontoret for frukt og grønnsaker. Ordningen er i dag landsdekkende og svært vellykket. 1 100 skoler og 65 000 elever deltar. Det koster 2,50 kr pr. dag for foreldre, og det offentlige subsidierer med 1 kr. For 50 kr pr. måned er elevene sikret frukt hver skoledag. Nettopp frukt og grønt er mangelvare i kostholdet blant barn og unge. Andre tiltak som bidrar til å gjøre sunn mat tilgjengelig, er ulike modeller for kantinedrift. Elevdrevet kantine har jeg sett flere gode eksempler på. Tid er et viktig aspekt i denne sammenheng. Det er skolenes ansvar å legge til rette for både nok tid og ro rundt måltidene. Da er tilsyn viktig. Det høres nesten ut som om det ikke er måltid i det hele tatt i dag i skolen. Det er det, og de skaper sosiale arenaer. Undersøkelser viser at de fleste foreldre faktisk synes at det er helt all right å smøre matpakke. En MMI-undersøkelse om matpakker viser at 96 pst. av elevene på barnetrinnet har med matpakke hver dag, mens det er 80 pst. på ungdomstrinnet. Men de oppgir også at det er mange som kaster matpakken og tyr til boller og skolebrød i stedet. Jeg spør meg: Hvordan får de til dette? Det må jo være skolenes ansvar å sette grenser for elevers tilgang til den slags. Av egen erfaring vet jeg at det går an å sette grenser gjennom skolens reglement. Her må foreldrene på banen og utfordres til å samarbeide med skolen om nettopp å skape gode matvaner hos barn og unge. Når jeg i dag hører på representanter både fra Fremskrittspartiet, Arbeiderpartiet og SV, skapes det forventninger hos folk til at det nå skal bli gratis mat. Av saksordførerens innlegg går det fram at det til og med skal innfases høsten 2006. Arbeiderpartiets representant sa at det var et utmerket innlegg vi hørte fra saksordføreren, og var helt enig. Da snakket saksordføreren om 2 milliarder kr. Det skapes altså forventninger her. Vi har hele tiden visst at det er sammenheng mellom næring og læring. Vi har tillit til at foreldrene også skjønner dette.
Jeg har lyst til å rose statsråden for det svaret hun gav komiteen da hun fikk oversendt dokumentet vårt. Jeg synes det er ryddig. Jeg har også lest et innlegg i VG der hun kommenterer det samme, og der statsråden sier at vi mangler likevel en del kunnskap når det gjelder elevenes spisevaner i skolen. Denne er det viktig å få fram før vi pålegger elevene nye ordninger. Det kan gi oss sikrere kunnskap om hva elevene spiser på skolen, og hvilke behov elever, hjem og skole faktisk har. Det er bl.a. dette vi ønsker å få utredet med dette forslaget som kommer til å bli vedtatt her i Stortinget i dag. Jeg synes statsråden har svart positivt på dette – ryddig og greit. Og jeg må si jeg er meget overrasket over andre representanter fra partiet Høyre, som nærmest sier at dette er å frata foreldrene oppgaver. Og når en hører på representanten Skarbøvik si at dette med matpakke, det kan foreldrene ordne sjøl – ja, da kunne de vel også ordnet epler og gulrøtter sjøl. Når vi ønsker å få utredet dette med sikte på å innføre et skolemåltid, er det fordi vi mener og tror at dette er noe som vil tjene barna, vi tror det vil tjene læringsmiljøet osv. Jeg begriper ikke den enorme motstanden som regjeringspartiene viser, og som de har holdt fram her i debatten i dag, mens jeg opplever at statsråden nøkternt forholder seg til det, hun sier hun trenger mer kunnskap osv. for å se hva slags behov som både elever, hjem og skole har på dette området. Ellers vil jeg minne henne om at vi tidligere i denne perioden har hatt et forslag om frukt og grønt. Vi mener at det er en veldig bra ordning, og ønsker å gjøre den tilgjengelig for alle elever. Men å gjøre dette til en sak der en fratar foreldrene en oppgave, det skjønner jeg rett og slett ikke.
Dette er tredje gangen i dag at jeg bare tørt må bemerke at SV har liten tro på egen regjeringsdeltakelse, så de må sørge for at all politikk blir vedtatt før de eventuelt havner i regjering, i redsel for ikke å få gjennomslag for politikken. Vi sitter i regjering, og føler ingen behov for å instruere Regjeringa til å utrede ting, og det skjønner sikkert alle. Venstres standpunkt er at vi ønsker å innføre en sånn ordning i neste periode, men vi har mest tro på en lokal tilpassing som bygger på dagens frivillige ordninger, som også er en lokal tilpassing som tilsier at ikke alle nødvendigvis velger samme løsning. Jeg tror f.eks. at de forsøksordningene vi hadde i Oslo da jeg var byråd – frokost istedenfor lunsj – er betraktelig mer intelligent. Det som jeg har lyst til å kommentere mest i denne saken, og som jeg faktisk synes er ganske skummelt, er hvordan populistiske partier kan klare å ødelegge store reformer med sitt dårligere håndverk. Det er egentlig det som opprører meg mest i denne saken. Saksordførerens eneste setning som var godt beskrivende for saken, var starten, der han definerte saken som et lite dokument, men en stor sak. Politikk er snakk om håndverk, håndverk for å få til noe, håndverk for å få flertall for en ting, men også å forholde seg til virkeligheten. Og den ekspressfarten det her er snakk om, der vi i tillegg har en saksordfører som vil ha protokollført i komiteen at han ikke ønsker å høre statsrådens mening, det er ganske spesielt, særlig når vi ser at hans kumpaner i saken syntes at statsråden svarte ganske bra og opplysende. Jeg føler meg ganske komfortabel med statsrådens svar, og jeg syns også at statsrådens svar var en betraktelig styrke i forhold til det lille dokumentet i en stor sak. Og det å skru opp forventningene hos folk og si at dette skal nok skje fra høsten 2006, det er ikke bare å lyve for befolkningen, det er også å ikke ha noen som helst anelse om de praktiske konsekvensene. Hvem er det som skal lage denne maten, spør lærere meg. Er det vi som skal begynne å gjøre det? Og skal vi i Oslo bygge nesten 200 storkjøkken – hvis det er det man skal legge seg på, ifølge Sorteviks beskrivelse? Da kan de andre partiene bare runde av, men det er Sortevik som her setter standarden for hvor stort dette skal være, omfanget og hastigheten. Jeg syns jeg ser at Mattilsynet skal godta alt dette. Og hvilken kompetanse klarer man å bygge opp? Skal man ha kompetanse på hver enkelt skole slik at dette kan gjøres bra? Jeg ser at folk har blitt sjarmert av TV-kokken Jamie Olivers store grep. Men hans grep var jo å få kompetanse inn i de kjøkkenene som allerede er der. Det er et ugjendrivelig faktum at i Sverige – der de får et varmt måltid midt på dagen – er det akkurat like få som spiser mat i løpet av dagen som i Norge. Da må det bety at det er noe svenskene gjør feil. Og hvis vi skal bruke så mange milliarder i investeringer som det er snakk om her, da må vi sørge for at vi ikke gjør de feilene andre gjør. Men Sortevik syns det er helt utrolig misbruk av tid at statsråden skal innhente sånn type informasjon. Så jeg tror at det er en ganske stor glipp i denne salen når det gjelder hva man forventer fra oss som i neste periode har et program som forplikter oss på dette. Skal man ikke kunne snakke ærlig til befolkningen om hva vi faktisk kan klare, skal man ikke ha noen målsettinger om hva dette kan bidra med, kan man ikke se at dette kan skje litt forskjellig fra kommune til kommune? Man kan faktisk stå på Dagsrevyen og si til folk at fra 2006 kan du regne med at alle skolene i Norge har et storkjøkken med ansatt kvalifisert personale som står klar til å legge den varme retten på bordet. Det syns jeg at de som har gått sammen med Sortevik i denne saken, bør være litt engstelig for.
For noen år siden besøkte en amerikansk journalist det sosialistiske paradiset med navnet Folkerepublikken Korea. Da han kom hjem, skrev han en sterkt ironiserende artikkel som lovpriste folkerepublikken og dens store leder Kim Il Sung, som tok seg av sine undersåtter på en slik måte at de slapp å tenke selv. Ja, selv hvilke sko de skulle bruke, ble bestemt av den store lederen, slik at folk flest slapp å plages med å ta en slik vanskelig avgjørelse, skrev journalisten med ironisk begeistring. Og fordi ironi av og til kan være vanskelig å forstå, førte hans artikkel til begeistring i Folkerepublikken, og til at den daværende ambassaden i Oslo fikk den oversatt til norsk og sendte den ut til alle norske aviser. Jeg vet ikke riktig hvorfor, men jeg kom til å tenke på denne lille historien da jeg hørte at Fremskrittspartiet ville la pappa Stat betale og mamma Kommune bestemme hvilken mat våre unger skal spise. Det er et glimrende forslag, for selvsagt må foreldrene slippe å ta en så vanskelig avgjørelse. Barna våre er for viktige til å tilhøre foreldrene alene. De tilhører jo egentlig staten. Hva de skal spise på formiddagene, må selvfølgelig bestemmes av ernæringsekspertene, av politikere, offentlig ansatte lærere, sosionomer og matpsykologer som kan påse at de får sunn og god og næringsrik mat, i samarbeid, naturligvis, med lokalhistorikere som kan påse at maten er i tråd med det beste i norske mattradisjoner, med «stort rom for lokal utforming og tilrettelegging», som det så glimrende er formulert i innstillingen fra mindretallet i komiteen. Hvis vi overlater dette til foreldrene, blir ungene feitere enn Jan Simonsen før de har fylt 15 år, og det kan vi ikke risikere. Det gode med forslaget er jo også at det fremmer likhet. Det gir grunnlag for felles opplevelser når alle elevene putter den samme maten i munnen på den samme tid – prikk like elever, i samme flotte skoleuniformer, som putter pølsene i munnen på kommando, for ikke å snakke om tranen. Det må jo virkelig være våre likhetsidealer. Problemet er jo bare at forslaget ikke går langt nok. For hva i all verden gjør man om kveldene? For å forhindre at slankekuren på formiddagen ender opp med potetgull og chips foran TV-en, kan vi kanskje innføre et folkekjøkken i alle bydelene og i alle kommunene, med tvungent frammøte? Jeg vet ikke, men det haster, før feilernæringen og overvekten og konsentrasjonsproblemene, som skyldes dårlige matvaner, får anledning til å utvikle seg for langt. Jeg setter min lit til at Fremskrittspartiet og de andre sosialistiske partiene kan klare å komme opp med en løsning. Det må jo være mulig å ta noen ideer fra andre land, ikke bare fra Finland og Sverige, men kanskje også kikke litt nærmere på Kommunist-Kina, på Folkerepublikken Korea eller Fidel Castros Cuba. For det må jo være noen ideer å hente der. Og så til slutt, i tilfelle at ironien er for vanskelig å forstå: Fremskrittspartiets representanter sier jo stadig vekk at Norge er verdens rikeste land. I verdens rikeste land burde det da være mulig for foreldrene å ha råd til og tid til å skjære noen brødstykker som skolemat til sine barn. Dagsavisen skrev søndag om en undersøkelse foretatt av Opplysningskontorene i landbruket. Den viser at åtte av ti foreldre med barn i grunnskolen syntes det var lett å smøre skolepakke. De fleste foreldrene mente også at det var lett å finne pålegg som passet til maten, og å lage skolepakken sunn og god. Undersøkelsen viser dessuten at 70 pst. av foreldrene brukte grovt brød i skolepakken. Så folk flest er jo altså ikke så dumme som Fremskrittspartiet og de andre sosialistiske partiene later til å tro. Skolen får sørge for tilstrekkelig med gymnastikktimer og nok tid til å nyte skolematen, men å pakke maten, det klarer foreldrene selv, og det er også vitterlig deres ansvar. Men selvfølgelig: Dette er et populært forslag. For vi mennesker er jo en gang skapt slik at vi gjerne sier ja takk når vi får noe som vi tror er gratis og gir oss litt mindre arbeid i tillegg. Men det er et bedrag. Ingenting er gratis. Selv ikke oljepenger kan brukes to ganger, selv ikke av Carl I. Hagen eller av Fremskrittspartiet. Gratis skolemat må betales gjennom skatteseddelen til syvende og sist. Men det er lenge siden det var noe argument for Fremskrittspartiet. Og så helt til slutt, siden dette sannsynligvis er mitt siste innlegg noensinne på denne talerstolen, så vil jeg ønske spesielt mitt gamle parti, Fremskrittspartiet, lykke til videre på ferden mot det sosialistiske paradiset, der staten tar vare på oss fra vuggen via skolefrokosten til graven.
Jeg tror litt av problemet med denne debatten er at det er en ganske stor diskrepans mellom det som faktisk skjer i denne salen i kveld, og den offentlige debatt om dette. Og grunnen til at den offentlige debatt har blitt noe mer aksentuert, er jo at den også er aksentuert i forhold til det forslaget som får oppslutning her i kveld, som hovedsakelig dreier seg om en utredning. Det er mange som synes å ha hoppet til en konklusjon og lovet at det skal komme et skolemåltid, og noen har gått langt i å foreslå eller si at det også skal komme et varmt skolemåltid, og at det skal være gratis. Det jeg tenker på, er: Hvilket problem er det egentlig vi skal løse? Jo, det problemet vi skal løse, er at det er noen barn i Norge som har et usunt kosthold, og det er tendenser til fedmeproblemer, et problem jeg forstår er nøyaktig like stort i de landene som har innført og har hatt skolemåltid bestandig. Og så tror vi at det er lurt med sunt kosthold for å kunne lære. Alt dette er vi enig i. Men spørsmålet er hva som er svaret på spørsmålet. Der mener vi at vi ikke har tilstrekkelig kunnskapsgrunnlag for å komme med det endelige svaret. Men den kunnskapen vi har, tyder ikke på at et skolemåltid uten videre er svaret. Bare la meg nevne de tallene vi har pr. i dag. De viser at omtrent 99 pst. av barna på småskoletrinnet har med seg matpakke på skolen. 95 pst. av barna på mellomtrinnet har med seg matpakke på skolen. 75 pst. av barna på ungdomstrinnet har med seg matpakke på skolen. Det ble hevdet i en radiodebatt i går av herr Djupedal at det var et problem at barn i grunnskolen har med seg brus og sjokolade og den slags på skolen. Unnskyld, president, jeg tror ikke det er sant. Jeg tror ikke en barneskole i Norge ville tillate at brus og sjokolade er den vanlige kosten man har med seg på skolen. Det er også skapt et feilaktig inntrykk av at brusautomater er vanlig i norske skoler. De kan forekomme i videregående skoler, men da må jeg minne om at det fins elever som er myndige, og som når som helst kan gå ut av skolen, men selv der er det nå en trend å bytte ut brusautomater med vannautomater. Det er både billigere, bedre og sunnere. Noen hevder at barn i og for seg tar med seg mat, men at de kaster den. Og da bare spør jeg: Hvordan skal et skolemåltid løse et slikt problem? Skal det være en form for tvangsfôring? Jeg tror ikke det vil lykkes. Jeg tror dette er et problem – hvis det er et problem – som i grunnen alle foreldre og alle familier i dag har en mulighet til å løse. Hvis ikke får man hjelpe de familiene som trenger det. Dessuten bidrar staten allerede til å utvikle lokale løsninger, enten det er kantiner, fruktordninger, som nå en tredjedel av skolene er med i, eller melkeordninger, som 350 000 elever er med på. Dette er ordninger som vokser, som er tilpasset lokale forhold, og som fungerer utmerket. Problemene knyttet til kosthold og fedme er ikke skapt av skolen. Det er ikke der det vokser frem. Snarere tvert om er skolen et sunt sted. Så det man vil forsøke å gjøre her, er å bytte ut den sunne delen av dagen med noe annet sunt, fremfor å gjøre noe med den delen av dagen og den delen av døgnet hvor man faktisk sitter stille og stapper i seg potetgull og drikker brus, hvis det er det som skjer. Det er altså min påstand at det er ikke på skolen. Det hevdes at foreldre støtter dette i meningsmålinger. Ja, det overrasker meg ikke så mye. Jeg la merke til i en meningsmåling at det var svært mange foreldre som var positive til at barna får gratis mat på skolen, men de samme foreldrene sa at det var helt ok å smøre matpakke også. Jeg hørte elever i dag som var veldig begeistret over dette forslaget – de var på et arrangement i regi av Barneombudet – og de gledet seg nå til pasta, lasagne og hamburgere, noe som det var fort å lage, sa de. Det er ikke mitt inntrykk at det er dette det er for lite av blant norske barn i dag. Så hvis det er disse forventningene som er skapt blant elevene, tror jeg elevene vil bli veldig, veldig skuffet. Grunnen til at jeg har sendt et veldig saklig svar til komiteen, er som sagt at jeg følte at det var noe annet som stod på dagsordenen enn det man får inntrykk av i den offentlige debatt nå, og at jeg mener at det alltid er bra med kunnskap, og at vi uansett må ha et beslutningsgrunnlag, enten vi skal mene det ene eller det andre. Derfor har Regjeringen allerede tatt initiativ til å utrede dette, i og for seg uavhengig av hva Stortinget nå går inn for. Vi trenger kunnskap om kostnader – de, det må jeg bare medgi, kan bli enorme. Det verserer tall fra 1,5 til 2,5 milliarder kr, men det er basert på meget nøkterne beregninger og brødmat. Skal man ha noe mer enn det, vil kostnadene sannsynligvis stige ganske radikalt. Vi må diskutere rammene for dette, tid, lokaler osv. og innholdet i måltidene, hvor det bl.a. reiser seg kulturelle spørsmål. Dette må selvsagt ses i lys av at vi har besluttet å gjennomføre et stort kunnskapsløft i norsk skole som skal koste flere milliarder kroner, og at det alltid vil være et spørsmål om prioritering ved hver eneste krone man bruker over offentlige budsjetter.
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
«Matpakkeflesket» er overskriften på dagens lederartikkel i Dagens Næringsliv. Lederskribenten i denne avisen er bare en av en rekke lederskribenter og kommentarforfattere som på ulike måter harselerer med Sosialistisk Venstrepartis forslag om gratis skolemåltid. Dersom matpakkeflesket fra Sosialistisk Venstreparti var ment som valgflesk, er jeg redd det har fått en uappetittlig lukt og smak allerede før det er blitt behandlet. Dagens Næringsliv skriver videre: «Dette er Stortinget på sitt verste, og det er ingen unnskyldning at valgkampen er nær.» Og videre: «Den nye skolematalliansen fremstår like fristende som en klemt matpakke med makrell i tomat og svett brunost.» Lignende karakteristikker og omtale av forslaget framgår også i en lang rekke andre aviser. Det er faktisk sjelden å se at et politisk forslag blir så til de grader slaktet og partert i media. Det må være et tankekors for Fremskrittspartiet at de har gitt seg inn på dette i allianse med de rød-grønne samarbeidspartiene. Verken forslaget eller behandlingsmåten som er presset fram, bidrar til å styrke Fremskrittspartiets ønske om regjeringssamarbeid. For Høyre er det foreldrenes ansvar å oppdra sine egne barn, lære barna gode matvaner og sørge for at barna har en sunn og god mat på skolen. Dette skal selvfølgelig skolen hjelpe til med, men det må være grenser for hvilke oppgaver og hvilket ansvar man skal ta fra foreldrene, for deretter å overføre både ansvar og oppgaver til offentlig ansatte. Det er ikke konservativ politikk, og det er heller ikke Høyres politikk. Forslaget fra Sosialistisk Venstreparti rokker også ved prinsippet om valgfrihet og mangfold. Det må ikke bli slik at Stortinget gjennom sentrale direktiver og lovformuleringer skal styre hverdagen i detalj for alle skolebarn, alle skoler og i alle lokalmiljø. Det å organisere skolemåltidet og gode opplegg for trivelige matpauser på skolen kan gjøres på en rekke ulike måter, og kan med fordel overlates til den enkelte skole, skoleeieren, foreldrene og elevene i fellesskap. Sosialistisk ensretting og sentraldirigering har ingen behov for på dette området. Mest alvorlig er det likevel at SVs forslag tar både oppmerksomhet og ressurser bort fra skolens viktigste oppgave: å drive opplæring og kunnskapsformidling. Kunnskapsløftet skal nå gjennomføres etter tidligere faglig forfall i skolen. Lærerne skal gjennom omfattende etter- og videreutdanning. Dette krever den oppmerksomhet og de ressurser som det er mulig å tilføre skolen. I denne sammenheng blir gratis skolemat et blindspor og en fullstendig avsporing av Kunnskapsløftet. Også i denne sammenheng er jeg overrasket over at Fremskrittspartiet samrører med sosialistene. Til slutt: Alt som er gratis, oppfordrer til overforbruk og sløsing. Det er den totalt motsatte holdning vi bør lære våre barn og ungdommer i forhold til mat, i en verden hvor store deler av befolkningen sulter.
Jeg må si at jeg er ganske overgitt over hvor tydelig det er at verken Høyre eller Kristelig Folkeparti makter å skjønne hva dette dreier seg om. Siden vi nå er kommet mot midnatt, og vi får full og rik anledning til bredt å drøfte innføring av skolemåltid senere, vil jeg kort si hva som skjer i denne saken. Dette lille dokumentet er starten på en stor sak for elever i norsk skole, og det handler faktisk også om å gjøre den norske skole bedre, for etter vårt syn er det slik at en god skole også omfatter et godt skolemåltid. Vi har ikke hentet erfaringer fra Nord-Korea eller andre lignende stater, men vi har bl.a. sett på et nordisk naboland som faktisk slår oss ned i støvlene når det gjelder læringsresultater. Finske elever er vel de som kommer best ut av en rekke internasjonale elevsammenligninger. Det jeg og Fremskrittspartiet har merket oss, er at noe av det finske lærere peker på som en av flere årsaker til dette, nettopp er skolemåltidets gode virkning i den finske skole. Men først og fremst ligger den politiske realiteten ikke i om vi eller andre partier enn vårt slutter oss helt og holdent til det opprinnelige forslag fra SV. Det er for så vidt helt uinteressant sett fra Fremskrittspartiets synspunkt. Poenget her er at det er samlet et flertall som gir et politisk oppdrag, et ganske konkret oppdrag med tidsramme. Det er interessant å høre at dette har departementet begynt å sysle med på egen hånd – helt utmerket, faktisk. Da er det jo mentalt forberedt på at denne jobben skal gjøres. Men vi som utgjør flertallet, vil altså gi et tydelig oppdrag, en tydelig premiss for oppdraget, et tydelig mål for oppdraget, og vi har satt en tidsramme. Jeg har for min del på vegne av Fremskrittspartiet sagt at det er ikke nødvendig å bruke hele tiden. Vi tror faktisk at det er mulig å gjøre dette uten at man skal bruke et helt år. Men hovedpoenget er at det blir gitt et politisk oppdrag om et viktig forbedringstiltak i norsk skole, som vil virke positivt sammen med de andre forbedringstiltakene vi har satt i gang. Vi ønsker å få det før neste vår er omme, og vi har en ambisjon om å komme videre slik at vi har noe å vise frem og noe å starte opp med når skoleåret 2006–2007 starter.
Jeg lurer på om det at Høyre svinger seg til de store høyder nå, skyldes at opposisjonen har gitt pålegg om å bruke om lag 3 av de 23 milliarder kr som Høyre har lovet i skattelette i neste periode. For oss er ikke dette en valgkampsak. SV er ikke et meningsmålingsparti som endrer mening i forhold til skolemat etter hvordan meningsmålingene varierer. Dette er en sak som SV har stått for i program etter program. Dette har vært viktig for SV, og SV er overbevist om at skolemat vil øke kvaliteten i skolen. Det har vi også fått mange rapporter om. Vi har erfaringer fra Sverige, vi har erfaringer fra Finland, det har vært mange forsøk i den norske skolen, og vi har også fått støtte for vårt forslag nå både fra ernæringseksperter og fra fagfolk. Det som Stortinget nå i dag kommer til å slå fast, er for det første at læring, ernæring og kvalitet i skolen henger sammen. Det andre vi kommer til å slå fast, er at det på en eller annen måte skal innføres skolemat. Det forslaget som kommer til å få flertall i dag, og som er viktig for SV, er at man innen utgangen av våren 2006 skal utrede en ordning om skolemåltid i grunnskolen, og man skal gjøre det, som jeg har sagt tidligere, med sikte på gradvis innføring. Utredningen skal også inneholde en vurdering av behovet for praktisk tilrettelegging og finansiering. Den store debatten om skolemat, hvordan vi skal innfase skolemat, og på hvilken måte en skal gjøre det, vil komme neste vår i Stortinget, og, som sagt tidligere, ser jeg veldig fram til den debatten.
Saksordføreren startet debatten med å si at det var «et lite dokument, men en stor sak». Denne debatten synes jeg faktisk illustrerer at det er det. Sortevik sa også at Høyre og Kristelig Folkeparti ikke «makter å skjønne hva dette dreier seg om». Men her er det et forslag om å utrede, og saksordføreren legger vekt på det, og samtidig går Sosialistisk Venstrepartis talsperson på denne talerstolen og sier at det er et vedtak om å innføre skolemat. Det er en vesentlig forskjell på disse to tingene, og når jeg leser forslaget til vedtak, klarer jeg ikke å lese at det her «innføres» skolemat. Men det er et pålegg om å utrede, og vi skal alltids klare å få laget en utredning. Jeg synes statsråden hadde en veldig konstruktiv tilnærming i forhold til hva det er som da reises av problemstillinger, og hvorvidt de ulike ordningene virker i forhold til det som etterspørres. Men den forvirring som eventuelt er skapt i denne sal omkring innholdet i vedtaket, er det forslagsstillerne som har skapt, og det hadde vært veldig interessant å høre om Arbeiderpartiet nå mener at vi vedtar en utredning, eller om vi vedtar å innføre. Jeg mener imidlertid at det ligger klart i vedtaket at en skal utrede, og at det, hvis det ikke blir sagt noe annet, er den tolkningen som ligger her. Til slutt: Jeg opplever selve saken som et utslag av velferdssamfunnets tidsklemme og ikke som et utslag av en fattigdomsklemme. Men det er ikke dermed sagt at et generelt skolemåltid er det som er svaret på tidsklemma.
Jeg synes dette er en av de rareste debattene jeg har hørt på i Stortinget noen gang. Slik går det kanskje når man rører ved nasjonalsymbolet matpakka. Den er av de ting man ikke skal spøke med i Norge. Den er liksom symbolet på høy moral og foreldres ansvarlighet. Jeg skjønner at det er mange som har sterke følelser når det gjelder dette, og man må jo gjerne spise sin matpakke for min del, men jeg tror at hvis vi kjenner etter sjøl hva slags måltid vi kan tenke oss å innta midt på dagen, hva slags måltider vi faktisk inntar midt på dagen, vil de færreste av dem som sitter i denne salen, foretrekke en matpakke. Vi vil gjerne spise maten vår i hyggelige omgivelser, og vi vil gjerne ha sosialt samvær med andre mens vi spiser. SV er også overbevist om at god læring og god ernæring hører sammen. Vi mener at det vil skape et læringsmiljø som gjør at den enkelte vil tjene på det, at samfunnet vil tjene på det, og at dette er god økonomi på sikt. Derfor mener vi at det er verdt å investere i det. Jeg har respekt for at Høyre mener at det er andre grep som vil skape bedre læring eller mer vekst – jeg respekterer det – men jeg ber også om respekt for oss andre som mener at dette faktisk er et godt forslag. Ellers blir jeg litt forundret over at representantene i utdanningskomiteen tydeligvis har litt problemer med leseferdighetene, for det står veldig tydelig i innstillingen hva dette forslaget dreier seg om, hva det skal gå ut på. Når SV mener at dette er en god ordning, og uttrykker at vi ønsker dette, er det uttrykk for vårt initiativ og ønske i denne saken. Vi står for det forslaget, som er et fellesforslag. I tillegg til dette har jeg lyst til å referere fra innstillingen, der det står: Det vises til at det finnes flere måter å organisere en ordning med skolemåltid på for alle elever i grunnskolen, og at det er viktig at en får fram en samlet vurdering av erfaringer og eksempler fra andre land med skolemåltider. Det betyr at man ikke har sagt at dette skal foregå på én spesiell måte. Jeg synes det er litt trist at man prøver å dreie debatten over på noe annet enn det man faktisk har greid å bli enige om. Og så til det kanskje mest bisarre argumentet jeg har hørt i dag, som kom fra nestlederen i komiteen, som tydeligvis mener at sulten i verden blir mindre av at man spiser matpakke enn at man spiser et felles måltid. Det er vitterlig behov for å fordele mat og ressurser i denne verden bedre enn det vi gjør i dag, men spising av matpakke har fryktelig lite å gjøre med det. En rettferdig økonomisk politikk, både globalt og nasjonalt, har mye med det å gjøre, og der synes jeg ikke Høyre har de beste bidragene.
Det er et godt, gammelt norsk ordtak som sier at jo flere kokker, desto mer søl. Jeg har ingen ekspertise når det gjelder det som foregår på et skolekjøkken, men når det gjelder det politiske skolekjøkken, holder i hvert fall ordtaket helt åpenbart stikk. Problemet med den måten saken er behandlet på, og som har resultert i at man sannsynligvis får vedtatt et forslag som er svært forkjellig fra det forslaget som ble innlevert fra Sosialistisk Venstreparti, er jo at de partiene som har stilt seg bak det endelige produkt, som er et åpent utredningspålegg til Regjeringen, har vidt forskjellig oppfatning av hva det er de er med på her i Stortinget i dag. Og det illustrerer et annet problem: Vi begynte denne arbeidsuken i Stortinget med å behandle makt- og demokratiutredningen, der man snakker om forvitringen i det norske politiske system og den svekkede tillit velgerne har til oss som fatter beslutninger på Stortinget. Jeg synes denne saken er nok et eksempel på hvorfor det er slik, uttrykt gjennom de partiene som har vært mest aktive i å markedsføre en stor reform. Nå skal det innføres skolemat, sa Lena Jensen gjentatte ganger. Jeg husker et stykke tilbake i forrige årtusen, og så langt mitt minne rekker i hvert fall, har det alltid vært skolemat som den selvfølgeligste sak i norsk skole. Men på denne måten fører man jo velgerne systematisk bak lyset. Man skaper forventninger som man ikke har dekning for, og som man ikke følger opp med forpliktende vedtak i Stortinget. Da er det ikke rart at stadig flere velgere sier at det ikke er noe man kan stole på i det som markedsføres av de politiske partiene. Derfor må jeg si jeg er svært glad for at det er noen partier som i denne saken holder sin sti ren, og som markerer at de ikke vil stå ansvarlig for de forventninger som nå er skapt, og som kommer til å påføre oss nok en tillitskrise i forholdet mellom Stortinget og velgerne i dette landet.
Selv om dette er en prinsipielt viktig sak, har presidenten den oppfatning at mesteparten snart er sagt.
Det tror jeg, men her er det en del som snakker forbi hverandre, og jeg føler av hensyn til referatet og protokollen behov for å presisere noe. Representanten Karin Andersen var her oppe og gav uttrykk for at vi andre så å si misforstod SVs intensjoner med deres opprinnelige forslag og ønske om et gratis skolemåltid i skolen, og hun sa at grunnen til at man ville ha det, var at man ønsket hyggelige omgivelser når man spiste, sosialt samvær mellom elevene og god ernæring fordi det fører til god læring. La meg bare si så sterkt jeg kan: Alle vi andre er også for det. Det eneste spørsmålet vi reiser, er om det ikke er slik i dag. Mitt inntrykk er at mange elever spiser i hyggelige omgivelser sammen med hverandre – altså at det er sosialt samvær – og at det er god ernæring fordi 99 pst. har med seg matpakke hjemmefra. En tredjedel av skolene har fruktordning. 350 000 elever har melk. Det er kantineordninger. Dette er under stadig utvikling. Vi bare spør: Må man ha en statlig reform og betale gratis statlig mat, så å si, for å oppnå hyggelige omgivelser, sosialt samvær og god ernæring? Det er spørsmålet. Det er ingen som er imot det. I det Kunnskapsløftet som nå skal gjennomføres, er det tvert om nedfelt i Læringsplakaten som et helt nytt element at skolene har et ansvar for å legge til rette for gode skolemåltider, legge rammer for det, bruke tid i hyggelige omgivelser, og alt dette, og at de har et ansvar for fysisk aktivitet. Herom hersker det ingen tvil. Spørsmålet er bare om dette må være statens ansvar. Så føler jeg behov for å si, siden det alltid skal settes opp mot de såkalte skattelettelsene, enten man sier Regjeringens eller Høyres, at jeg ikke deler SVs syn på skattelettelser. Jeg mener ikke at en utgiftskrone er det samme som en krone til skattelettelser. Jeg mener at en bedrift som går med overskudd og betaler skatt, er mye bedre enn en bedrift som er konkurs eller har flyttet til utlandet. Jeg mener også at en familie som er i stand til å betale for sin egen mat, og betaler ned gjelden sin selv og er selvhjulpen, er en familie som har det mye bedre enn en familie som ikke greier det. Så det at økonomien går godt, har sammenheng med skattelettelsene. Etter vår mening skaper det rom for mer offentlig velferd, ikke mindre.
Lena Jensen har hatt ordet to ganger og får ordet til en kort merknad, begrenset til 1 minutt.
Det har kommet fram i debatten at det er litt uklarhet om hva som egentlig menes med det forslaget som flertallet i dag kommer til å vedta. Da vil jeg vise til merknadene fra mindretallet i komiteen, hvor det bl.a. står: «Disse medlemmer mener at innføring av et skolemåltid i grunnskolen er et viktig tiltak i arbeidet med å lære barn og unge gode matvaner».Man sier også at man «mener at en felles skolematordning bør bygge videre på det beste i norske mattradisjoner og sikre alle sunn, god og næringsrik mat». Et flertall mener også at man må ha lokal tilrettelegging ved innføring av skolematordningen. Merknadene er tydelige og gir veldig klar tale med hensyn til hva forslaget som står her, betyr. Jeg mener også at forslaget taler klart for seg selv, med sikte på en gradvis innføring av skolemåltid i grunnskolen.
Flere har ikke bedt om ordet i sak nr. 12.[[Votering, se side 3052]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3052]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3052]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3052]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3053]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3053]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3053]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3053]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3053]]
Vi skal nå gå til behandling av det som går på trygdeoppgjøret for inneværende år. Selv om dette ikke er et stort og komplisert utregningsforslag, men et meget konkret forslag, skal vi prøve å gjøre det litt mer effektivt, eller i hvert fall sørge for at dette blir framlagt på en skikkelig måte. Partene i trygdeoppgjøret, som har bestått av regjeringspartiene, FFO, Norsk Pensjonistforbund og LO, har hatt drøftelser 24. og 25. mai inneværende år. De har drøftet det som går på selve trygdeoppgjøret, altså regulering av grunnbeløpet i folketrygden. Motpartene til Regjeringen hadde et krav på 3,55 pst., herunder et etterslep fra 2003 til 2004 på 0,05 pst. Ut fra de tall som hadde med lønnsutvikling for perioden å gjøre, har det tekniske beregningsutvalget kommet til at lønnsøkningen fra 2003 til 2004 var på 3,6 pst., mens reguleringen av grunnbeløpet for samme tidsrom i fjor var på 3,55 pst. Det var man enig om. Videre kom partene den 25. mai til slutt til enighet om at grunnbeløpet skulle økes med 1 921 kr, fra 58 778 kr til 60 699 kr, fra 1. mai inneværende år. Partene har kommet til enighet, og komiteen ser derfor ingen grunn til å fremme andre forslag enn det som ligger i dette oppgjøret. Mindretallet, bestående av Fremskrittspartiet og Senterpartiet, har imidlertid en egen merknad som bl.a. viser til tidligere års forslag, som går på at «Stortinget ber Regjeringen innen utgangen av 2002 legge frem en opptrappingsplan som skal ha som resultat at fullt opptjent pensjon i 2007 skal utgjøre 2/3 av tidligere lønnsinntekt.» Dette forslaget falt i sin tid da det ble fremmet, og har heller ikke flertallets tilslutning i dag. Men både Fremskrittspartiet og Senterpartiet, som står bak merknaden, aksepterer at man har kommet til enighet, og ser da ingen grunn til å gjøre noe annet enn det de er bedt om.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 21.[[Votering, se side 3053]]
Etter ønske fra samferdselskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt anledning til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses bifalt.
Kystpartiet støtter forslaget fra stortingsrepresentantene Ursula Evje og Jan Simonsen om at det settes i gang strakstiltak for å få fjernet 65–70 tonn kvikksølv ombord i ubåtvraket U-864 utenfor Fedje i Hordaland. Dette er en sak Kystpartiet har arbeidet med i lengre tid, ja i flere år. Kystpartiet mener at ubåten representerer en miljøbombe av dimensjoner. Kvikksølv er livsfarlig, og det blir hevdet at 64 tonn kvikksølv tilsvarer nesten 60 års totale utslipp fra hele Norges industri og befolkning til sammen. Dette kvikksølvet er lokalisert i posisjon 60º 46" N, 04º 35" Ø, ved Fedje. La det være sagt med en gang. Kystverket har gjort et godt forarbeid i denne saken og foreslår en omfattende plan for å fjerne kvikksølvlasten og vraket av den tyske ubåten utenfor Fedje. Omkostningene vil overstige 350 mill. kr. Av hensyn til omkostningene ved fjerning er det nødvendig at det gjennomføres nye direkte forundersøkelser med hensyn til tilstand og muligheter for å fjerne beholdere med kvikksølv i vraket og på havbunnen før vraket heves. I rapporten fra Kystverket, som er signert kystdirektør Øyvind Stene og beredskapsdirektør Tor Christian Sletner, anbefales det at det opprettes et prosjekt i to faser. Det er helt avgjørende for at prosjektet kan gjennomføres på en forsvarlig måte at det blir gjort grundige forundersøkelser så snart som mulig. Kostnaden for dette forprosjektet er beregnet til 14,4 mill. kr. Grovt regnet er hovedprosjektet anslått til å koste 338 mill. kr. Totalkostnaden er dermed anslått til 352,4 mill. kr. Kystpartiet fremmer forslag i revidert nasjonalbudsjett om at det bevilges 14,4 mill. kr ekstra over Kystverkets budsjett til det nødvendige forprosjektet, som innebærer grundige forundersøkelser. Disse forundersøkelsene må bli iverksatt så snart som råd er, og i alle tilfelle i inneværende år. Vi håper at vi får støtte fra en samlet samferdselskomite til dette forslaget. Jeg tviler ikke på at et samlet storting mener det er viktig å få fortgang i arbeidet med å få ut kvikksølvet fra ubåten. Jeg tviler ikke på at et samlet storting ser for seg miljøkatastrofen hvis kvikksølvet begynner å lekke ut, kanskje i stort omfang. Jeg tviler ikke på at et samlet storting er fullstendig klar over at en lekkasje vil bety skandale for en samlet fiskerinæring, og for Norge som miljønasjon. Får vi en lekkasje, vil vi i sannhet få merke tidligere statsminister Lars Korvalds omtale av Norge som et lite land i verden. Det internasjonale fiskemarkedet vil aldri forstå at en slik lekkasje kan finne sted i et av verdens rikeste land. De forstår vel knapt at fiskerinasjonen Norge tillater at vi har en slik miljøbombe liggende. For den internasjonale fiskerinæringen og for internasjonal presse vil ikke katastrofen være lokalisert til Fedje, men til hele norskekysten. Norge vil tape sine milliardmarkeder for fisk i løpet av et øyeblikk. Her snakker vi om en internasjonal næring som omsetter for over 30 milliarder kr årlig. Jeg tror vi vet nok til å sette i gang forprosjektet. Nå må vi stortingsrepresentanter vise ryggrad og handlekraft og fjerne denne miljøbomben så fort som mulig. Vi er allerede på overtid. For øvrig er Kystpartiet imot at Norge selges bit for bit.
Jeg vet ikke helt hva jeg skal si om denne innstillingen fra komiteen. Den består jo bare av tre–fire linjer. Jeg er iallfall godt fornøyd med at man viser til dokumentet, nr. 8:99, for det er jo viktig at man får lest det. Det er et grundig og godt gjennomarbeidet dokument. Så er det selvfølgelig imponerende at man klarer å avgi innstilling i en sak i løpet av noen få timer, iallfall noen ganske få dager, selv om innstillingen bare består av én setning, hvor det heter at man «ber Regjeringen gjere greie for situasjonen med sannsynleg kvikksølvforureining utanfor Fedje». Det er jo, med respekt, svært lite forpliktende. Jeg går ut i fra at Regjeringen i forbindelse med et statsbudsjett kan gjøre det uten noe problem. Man burde i det minste ha bedt Regjeringen utrede dette grundig med sikte på å fremme forslag om å få gjort noe i forbindelse med statsbudsjettet. Jeg er av den oppfatning at 65–70 tonn kvikksølv om bord i et ubåtvrak er en betydelig miljøbombe som man umiddelbart bør gripe fatt i. Derfor fremmer jeg det forslaget som er utdelt på representantenes plasser i salen.
Representanten Jan Simonsen har tatt opp det forslaget han refererte til.
Ubåten U-864 ble funnet av Sjøforsvaret i 2003. Den ble senket i 1945. Vraket ligger på 150 meters dyp, omkring 2 km vest for Fedje. Vraket er delt i to, og for- og akterpartiet synes å være relativt intakt. Midtpartiet er ikke funnet. Historiske dokumenter viser at ubåten sannsynligvis hadde omkring 65 tonn metallisk, flytende kvikksølv om bord da den ble senket. Kvikksølvet var lagret på 1 857 stålflasker. Vi kjenner ikke til tilstanden til beholderne i dag. Selvsagt er vi opptatt av forurensningsfaren. Men på den annen side er det helt nødvendig at vi i denne saken arbeider grundig og systematisk, slik at det ikke trekkes forhastede konklusjoner eller iverksettes tiltak som kan medføre økt fare for spredning av kvikksølvet. Første trinn i Kystdirektoratets arbeid med forurensningsfaren ble gjennomført høsten 2003 og vinteren 2004 for å få bekreftet opplysningene om det kunne være en last med kvikksølv ombord, og om deler av det hadde lekket ut. I noen sedimentprøver ble det påvist meget høye kvikksølvkonsentrasjoner. Det er ikke grunn til å tro at det finnes andre kilder enn vraket. Høsten 2003 ble det derfor ved NIFES startet en undersøkelse av kvikksølv i fisk og skalldyr. EUs øvre grenseverdi for kvikksølv i sjømat er 0,5 milligram pr. kg våt vekt. Kvikksølvinnholdet i uer fra Fedje var til sammenligning 0,22 milligram pr. kg. For krabbe var kun én av de 25 prøveverdiene på linje med EUs øvre grenseverdi, mens kvikksølvinnholdet i torsk, sei og lange tilsvarte det som er funnet å være normalnivået for kvikksølv i disse artene. Mattilsynet ble holdt orientert om dette arbeidet, og det er viktig å understreke at Mattilsynet senvinteren 2004 ikke fant grunn til å gi ut kostholdsråd knyttet til fisk eller skalldyr fra området ved Fedje. Som tredje trinn i arbeidet har NIVA i vår gjort en vurdering av den risiko kvikksølvet representerer for miljøet i framtiden. I denne sammenheng har vi lagt til grunn at det kan være så mye som 65–70 tonn metallisk kvikksølv i vraket. På bakgrunn av miljørisikovurderinger og konsultasjoner med Havforskninginstituttet, Fiskeridirektoratet, NIFES og NIVA har Kystdirektoratet anbefalt at det iverksettes tiltak for å fjerne faren for kvikksølvforurensning. Denne anbefalingen ble mottatt i departementet den 7. juni i år. Kystdirektoratet anbefaler at man i et forprosjekt bør gjøre en grundig kartlegging av vraket og området rundt det, og vurdere hvilke tiltak som det er mulig å gjennomføre uten at det medfører en uakseptabel fare for ytterligere forurensning. På bakgrunn av forprosjektet, er anbefalingen at det iverksettes et hovedprosjekt der faren for forurensning fjernes, så langt det lar seg gjøre. Det mest omfattende alternativet er å fjerne lasten, vraket og forurensende sedimenter. Alternativet med en samtidig heving av vraket, med lasten om bord, anses å innebære en stor risiko for ytterligere forurensning. Dersom lasten og vraket ikke kan heves, er innkapsling/tildekking av vraket på bunnen et annet alternativ. Rapporten er gjort offentlig tilgjengelig. Kystdirektoratets anbefaling er nå til vurdering i Fiskeri- og kystdepartementet. Det er helt nødvendig at vi gjør et grundig arbeid og ikke minst analyserer risikoen for hva slags forurensning det kan medføre hvis man håndterer vraket på en uheldig måte. Regjeringen vil, slik komiteen ber om, selvfølgelig komme tilbake til Stortinget i forbindelse med statsbudsjettet for 2006. Vi vil i den sammenheng – så langt vi da er kommet – kunne komme med en mer grundig analyse av de muligheter som er, på bakgrunn av de grundige undersøkelser som er gjort. Jeg forsikrer enda en gang: Dette har Regjeringen, fra det ble oppdaget i 2003, hatt kontinuerlig oppfølging av. Jeg hører at enkelte representanter sier at de har vært opptatt av dette i årevis, men vi fant altså vraket i 2003.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 22.[[Votering, se side 3054]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3055]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3055]]
Ingen har bedt om ordet.[[Votering, se side 3055]]
Vi går da til votering over sakene nr. 1–25 på dagens kart.
Under debatten er det satt fram 17 forslag. Det er forslag nr. 1, fra Reidar Sandal på vegne av Arbeiderpartietforslagene nr. 2 og 3, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslagene nr. 4–12, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 13–15, fra Karin Andersen på vegne av Sosialistisk Venstrepartiforslagene nr. 16 og 17, fra Magnhild Meltveit Kleppa på vegne av Senterpartiet I den videre votering vil presidenten først la votere over mindretallsforslagene på vanlig måte ved at vi starter med minste fraksjon, med følgende unntak: De forslagene som angår kommunesektorens samlede inntekter, vil bli tatt opp i den rekkefølgen at vi starter med det mest ytterliggående, altså det forslaget som har høyest beløp, så det nest høyeste, osv. Det gir dem som får sitt primære forslag forkastet, muligheten til subsidiær støtte til det nest høyeste, osv. Denne framgangsmåten er i tråd med Stortingets praksis når det gjelder denne type forslag.
Jeg vil gjerne foreslå en alternativ votering. Jeg vil søke å få til et vedtak som bør være i alle partiers interesse. Derfor foreslår jeg at man voterer i forhold til størrelsen på rammeforslagene, og at man til slutt ender opp med alternativ votering mellom Regjeringens forslag og Fremskrittspartiets forslag. Kan jeg også i tillegg, for å spare litt tid, ta en stemmeforklaring med det samme?
Var det ikke det presidenten foreslo?
Presidenten foreslo å ta vedtak på rammene hele veien.
Presidenten gjorde ikke det. Det gjorde presidenten på alle de andre forslagene, men når det gjelder de forslagene som er knyttet til rammen, foreslo presidenten at vi følger den prosedyre at vi først voterer over de mest ytterliggående, og da ender vi opp med Fremskrittspartiets til slutt. For øvrig kan ikke presidenten se at det foreligger noe forslag fra Regjeringen. Så det blir å stemme for og imot Fremskrittspartiets forslag til slutt – så får det gå som det går.
Takk, president! Kan jeg ta en stemmeforklaring også? Vi vil gjerne ha anledning til å stemme for forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, og så vil vi stemme mot XVI, XVII, XVIII og XIX.
Presidenten går ut fra at Fremskrittspartiets medlemmer fikk med seg det.
Det er noen forslag som jeg skal stemme for, og andre imot.
Det skal du bare holde orden på selv, så skal det gå bra. Det voteres først over forslag nr. 17, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa auke alle satsar i regionaltilskotet med 2 mill. kroner i statsbudsjettet for 2006.»
Det voteres så over forslag nr. 14, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å etablere et eget tilskudd knyttet til nye læremidler som følge av Kunnskapsløftet. Midlene skal fordeles etter inntektssystemets kriterier.»
Det voteres over forslag nr. 15, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen i statsbudsjettet for 2006 foreslå en ekstra finansiering av skolestruktur som er nødvendig for å sikre at barn ikke får urimelig lang skolevei.» Senterpartiet har varslet at de vil støtte forslaget.
Det voteres over forslagene nr. 4 til og med 12, fra Fremskrittspartiet, med unntak av forslag nr. 7.
Det voteres så over forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa om å etablera tilskotsordningar for utgreiing og implementering av interkommunale samarbeidsløysingar.»
Det voteres over forslag nr. 3, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Den kommunale egenandelen i toppfinansieringsordningen for særlig tunge brukere skal være 650 000 kroner.» Fremskrittspartiet har varslet at de støtter dette forslaget.
Da gjenstår de forslagene som angår kommunesektorens samlede inntekter. Her starter vi med forslag nr. 13, fra Sosialistisk Venstreparti, som er det mest ytterliggående. Forslaget lyder: «Veksten i kommunesektorens samlede inntekter skal være mellom 8 og 9 mrd. kroner for 2006.Veksten i kommunesektorens frie inntekter skal være mellom 5,8 og 6,8 mrd. kroner for 2006.»
Det voteres over forslag nr. 16, fra Senterpartiet. Forslaget lyder: «Veksten i dei samla inntektene til kommunesektoren skal vere mellom 6,7 og 7,7 mrd. kroner for 2006.Veksten i kommunesektoren sine frie inntekter skal vere mellom 5,7 og 6,7 mrd. kroner.»
Det voteres over forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet. Forslaget lyder: «Veksten i kommunesektorens samlede inntekter skal være 5,5 mrd. kroner for 2006.Veksten i kommunesektorens frie inntekter skal være 4,8 mrd. kroner for 2006.»
Det voteres endelig over forslag nr. 7, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Veksten i kommunesektorens samlede inntekter skal være på 4,5 mrd. kroner for 2006.Veksten i kommunesektorens frie inntekter skal være 3,8 mrd. kroner for 2006.»
Vi skal så votere over innstillingens forslag til vedtak.
Presidenten regner her med at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre ønsker å stemme imot.
Her regner presidenten med at Høyre, Kristelig Folkeparti, Senterpartiet og Venstre ønsker å stemme imot.
Presidenten har forstått det slik at Fremskrittspartiet ønsker å stemme mot XVI–XXI, slik det framgår av innstillingen. Men nå forstår presidenten det slik at Per Sandberg skulle ha varslet at Fremskrittspartiet skal støtte XX og XXI. Stemmer det?
Det er riktig.
Det voteres da over XVI, XVII, XVIII og XIX. Her antar presidenten at Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stemme imot.
Her antar presidenten at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stemme imot.
Under debatten er det satt fram sju forslag. Det er forslagene nr. 1 og 2, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 3–7, fra Magnhild Meltveit Kleppa på vegne av Senterpartiet Det voteres over forslagene nr. 3–7, fra Senterpartiet.
Presidenten vil så la votere over forslagene nr. 1 og 2, fra Fremskrittspartiet.
Presidenten regner med at Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stemme imot.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Arne Sortevik på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkepartiforslag nr. 2, fra Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet Det voteres først over forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en egen sak om innføring av en stykkprisfinansiering i grunnskole og videregående opplæring som skal omfatte både driftsutgifter og kapitalutgifter. Stortinget ber Regjeringen vurdere hvordan stykkprisen skal tilpasses størrelsen på skolen, elevenes individuelle behov for tilpasset opplæring og om ordningen skal inkludere et basisbeløp pr. skole som en grunnfinansiering.»
Det vil bli votert alternativt mellom komiteens innstilling og forslag nr. 1, fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti.
Forslaget fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti lyder: «Dokument nr. 8:58[[2004-2005]] Forslag fra stortingsrepresentantene Rune J. Skjælaaen, Magnhild Meltveit Kleppa og Eli Sollied Øveraas om styrket finansiering av videregående skoler – bifalles ikke.»
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Heikki Holmås på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag nr. 2, fra Heikki Holmås på vegne av Sosialistisk Venstreparti Forslag nr. 1 er inntatt i innstillingen, mens forslag nr. 2 er omdelt på representantenes plasser i salen. Det voteres først over forslag nr. 2, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen foreta en helhetlig gjennomgang av au-pair-ordningen i Norge for å sikre at au-pairenes rettigheter ivaretas.» Senterpartiet har varslet at de støtter forslaget. Presidenten er litt usikker på hva Arbeiderpartiet har varslet.
Vi vil også støtte forslaget.
Det vil bli votert alternativt mellom komiteens innstilling og forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet.
Forslaget fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet lyder: «Stortinget ber Regjeringen endre reglene ved innvilgelse av arbeidstillatelse til fagarbeidere og spesialister, slik at kvalifiserte arbeidsinnvandrere kan få arbeids- og oppholdstillatelse for å søke arbeid i Norge i en nærmere fastsatt periode.»
Under debatten er det satt fram fire forslag. Det er forslag nr. 1, fra Per Sandberg på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 2 og 3, fra Heikki Holmås på vegne av Sosialistisk Venstrepartiforslag nr. 4, fra Heikki Holmås på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet Forslagene nr. 1–3 er inntatt i innstillingen, mens forslag nr. 4 er omdelt på representantenes plasser i salen. Det voteres over forslagene nr. 2 og 3, fra Sosialistisk Venstreparti.
Det voteres over forslag nr. 4, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen gjenta prosedyren fra 2004 med å gi fornyet behandling av asylsakene til barn som har oppholdt seg i landet etter asylsøknad i mer enn tre år. En ny behandling må, som i 2004, bygge på en sjenerøs vurdering med utgangspunkt i barnas konkrete situasjon, menneskelige hensyn og FNs barnekonvensjon art. 3 der det slås fast at «barnets beste skal være et grunnleggende hensyn».»
Det voteres så alternativt mellom komiteens innstilling til I og forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet.
Forslaget fra Fremskrittspartiet lyder: «Dokument nr. 8:81[[2004-2005]]
President! Jeg ble ikke registrert.
Siden det ser ut til at det er flere som ikke har fått registrert sin stemme, tar vi voteringen på nytt. Presidenten gjentar at det voteres alternativt mellom komiteens innstilling til I og forslag nr. 1, fra Fremskrittspartiet.
Her regner presidenten med at Høyre, Fremskrittspartiet, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stemme imot.
Under debatten har Peter Skovholt Gitmark satt fram et forslag på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti. Det voteres alternativt mellom komiteens innstilling og dette forslaget.
Forslaget fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti lyder: «Dokument nr. 8:89[[2004-2005]]
President! Eg stemte feil.
Da skulle det være 53 stemmer for forslaget og 47 stemmer for innstillingen. Dermed er forslaget fra Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti bifalt.
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Torbjørn Andersen på vegne av Høyre, Fremskrittspartiet og Kristelig Folkeparti oversendt fra Odelstingets møte 9. juni 2005: «Stortinget ber Regjeringen utrede og fremme forslag til full avgiftsmessig likebehandling av forvaltningstjenester som boligbyggelagene yter til tilknyttede borettslag og mellom frittstående borettslag og sameier.»
Under debatten er det satt fram ti forslag. Det er forslag nr. 1, fra Lena Jensen på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslagene nr. 2–7, fra Lena Jensen på vegne av Sosialistisk Venstrepartiforslagene nr. 8–10, fra Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen Det voteres først over forslagene nr. 2–7, fra Sosialistisk Venstreparti.
Det voteres over forslagene nr. 8 og 9, fra Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen.
Det voteres så over forslag nr. 10, fra Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge frem egen tilleggsmelding til Forskningsmeldingen om hvorledes midler fra oljefondet kan brukes til forsterket forskningsinnsats og hvorledes Skattefunn og andre skatteordninger kan bidra til å nå målsettingen om FoU-innsats på 2 pst. av BNP for privat sektor.»
Det voteres over forslag nr. 1, fra Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med et finansieringsopplegg som sikrer langsiktigheten ved norske forskningsinstitutter. Regjeringen bes vurdere om en opptrappingsplan av strategiske instituttprogrammer kan være en virksom måte å nå dette målet på for instituttsektoren.»
Presidenten regner med at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stemme imot.
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er forslag nr. 1, fra Arne Sortevik på vegne av Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag nr. 2, fra Karita Bekkemellem Orheim på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet Det vil først bli votert over forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen iverksette en ordning med gratis frukt og grønt til alle elever i grunnskolen.»
Det vil bli votert alternativt mellom komiteens innstilling og forslag nr. 1, fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet.
Forslaget fra Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet lyder: «Stortinget ber Regjeringen innen utgangen av våren 2006 utrede en ordning med skolemåltid i grunnskolen med sikte på en gradvis innføring. Utredningen bør blant annet inneholde en vurdering av behovet for praktisk tilrettelegging og finansiering.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2005: «Stortinget ber Regjeringen legge frem sak om fritt nasjonalt skolevalg innenfor videregående opplæring, inklusiv landslinjer og landsdekkende tilbud basert på statlig stykkprisfinansiering.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2005: «Stortinget ber Regjeringen legge frem forslag om lovbestemt driftsstyre på alle offentlige skoler og slik at foreldrevalgte representanter har flertall.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Arne Sortevik på vegne av Fremskrittspartiet og representanten Jan Simonsen oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2005: «Stortinget ber Regjeringen legge frem ny sak med formuleringer av friskoleloven § 6-2b og § 6A-8 første ledd som forhindrer at friskoler pålegges begrensninger i driften som offentlige skoler ikke rammes av.»
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2005: «Stortinget ber Regjeringen legge frem en grundig gjennomgang av spesialundervisningens plass i norsk skole, herunder en vurdering av ressursbruk og resultater samt det statlige støttesystemets organisering og virksomhet.» Arbeiderpartiet, Fremskrittspartiet, Sosialistisk Venstreparti, Senterpartiet og representanten Jan Simonsen står bak forslaget, så presidenten regner med at Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre vil stemme imot.
Det voteres over forslag oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2005: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake med forslag om å innføre en generell rett til videregående opplæring uavhengig av alder.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2005: «Stortinget ber Regjeringen legge fram forslag til ny formålsparagraf i opplæringsloven, med utgangspunkt i formuleringene til skolegruppa under Verdikommisjonen. Forslaget må avspeile at Norge er blitt et flerkulturelt og pluralistisk samfunn, og må kunne samle bred oppslutning fra ulike tros- og livssynssamfunn.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2005: «Stortinget ber Regjeringen legge fram forslag til ny læreplan for KRL-faget til behandling i Stortinget.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Rolf Reikvam på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 4. juni 2005: «Stortinget ber Regjeringen følge opp endringene i KRL-faget med endringer i fagbetegnelsen. Navnet bør gjenspeile at livssyns-, etikk- og verdispørsmål står sentralt i faget, og ikke gi kristen tro og kultur særskilt forrang.»
Presidenten vil bemerke at det er lenge siden trygdeoppgjøret gikk enstemmig igjennom i Stortinget. Det er et godt tegn.
Under debatten har representanten Jan Simonsen tatt opp et forslag på vegne av seg selv. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen sette i gang strakstiltak for å fjerne 65-70 tonn kvikksølv om bord i ubåtvrak U-864 utenfor Fedje i Hordaland.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Inga Marte Thorkildsen på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 13. juni 2005: «Stortinget ber Regjeringen komme tilbake til Stortinget med en avklaring av hvordan man vil forholde seg til lagring og sletting av biometriske data.»
Det voteres over forslag fra stortingsrepresentant Magnar Lund Bergo på vegne av Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet oversendt fra Odelstingets møte 14. juni 2005: «Stortinget ber Regjeringen om at det innføres en utvidet plikt til å offentliggjøre partienes inntekter 1. september i valgår.»
Det voteres over forslag fra Magnar Lund Bergo på vegne av Sosialistisk Venstreparti oversendt fra Odelstingets møte 14. juni 2005: «Politiske partier kan ikke ha inntekter fra spilleautomater, dette innbefatter også inntekter generert fra spilleautomater utplassert i lokaler hvor det spilles bingo.»
Jeg fikk ikke stemme.
Da er forslaget fra Sosialistisk Venstreparti med 82 mot 16 stemmer ikke bifalt.