Etter ønske fra forsvarskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
St.prp. nr. 36, Om visse organisasjonsendringer mv. i Forsvaret, omhandler i hovedsak tre ting: opprettelse av Forsvarets sanitetlokalisering av Militærmedisinsk utdannings- og kompetansesenter – MUKSlokalisering av Forsvarets hundeskole Forslagene er basert på de overordnede retningslinjer behandlet i Innst. S. nr. 342 for 2000-2001, jf. St.prp. nr. 45 for 2000-2001. De forslagene som fremlegges i proposisjonen, er beregnet å medføre investeringer på 234 mill. kr og et innsparingspotensial på 95 årsverk sammenliknet med dagens organisering. Et helhetlig forsvar innebærer at de ulike delene av Forsvarets styrkestruktur og virksomhet er avstemt mot hverandre. En slik helhet bidrar til effektiv bruk av ressurser og gir handlefrihet til å bygge ut vårt forsvar om og når det er nødvendig. Så til de tre punktene. Jeg velger lokalisering av Forsvarets hundeskole først. Her er komiteen samlet enig i at Forsvarets hundeskole underlegges Generalinspektøren for Hæren og samlokaliseres med utdannings- og kompetansesenter for Hærens logistikkvåpen på Sessvollmoen/Hauerseter. Komiteen er også enig i at Seiersten fort legges ned fra 1. januar 2003. Når dette er sagt, er vi i komiteen også veldig bevisst på og forventer at Forsvarsdepartementet og Kulturdepartementet følger opp bl.a. når det gjelder tilsyn og daglig virksomhet på Oscarsborg festning. Oscarsborgs rolle som minnesmerke må bli ivaretatt, selv om Forsvaret ikke skulle være til stede på samme måte lenger. Komiteens medlemmer fra Fremskrittspartiet viser til sin merknad om en eventuell flytting av Forsvarets hundeskole til Østerdal garnison, men fremmer ikke forslag om dette i denne omgang. Så til neste punkt – opprettelse av en felles sanitetsorganisasjon. Her foreslås det å opprette Forsvarets sanitet som det øverste sanitetsfaglige organ i Forsvaret innen 31. desember 2004. Dette gjøres for å kunne få en mer effektiv og tidsmessig sanitetsorganisasjon. Sanitetsressursene samles herved under én felles faglig ledelse. Basis for den nye organisasjonen vil være dagens sanitetsstab i Forsvarets overkommando uten logistikk- og personalelementer. Disse er overført til henholdsvis Forsvarets logistikkorganisasjon og Vernepliktsverket. Den delen av fagområdet sanitet og veterinærtjeneste som er felles for alle forsvarsgrener, samles i et militærmedisinsk utdannings- og kompetansesenter, slik Stortinget tidligere har besluttet. De forsvarsgrensvise sanitetselementer i stabene reduseres i omfang og tilpasses den nye sanitetsorganisasjonen. Opprettelse av Forsvarets sanitet vil herved ivareta troppeart/våpenart/tjenestefelt sanitet for alle forsvarsgrener samt Heimevernet. Hærens sanitet kan dermed legges ned. Komiteen er enig i dette, men vil vise til en merknad i Innst. S. nr. 342 for 2000-2001 hvor det står: «Flertallet forutsetter at dykkermedisinsk kompetanse forblir på Haakonsvern.» Komiteen er enig i denne merknaden og legger til grunn at eksisterende navalmedisinsk kompetanse i tillegg til flymedisinsk og annen spesialmedisinsk kompetanse forblir som lokalisert med utgangspunkt i den nåværende struktur, for å sikre at slik spisskompetanse opprettholdes. Så til det siste punktet – lokalisering av MUKS. Komiteens flertall støtter forslaget om en lokalisering på Sessvollmoen, fordi det medfører en positiv nåverdi på ca. 183 mill. kr i forhold til Terningmoen samt at de sanitetsfaglige kravene tilsier at Sessvollmoen velges som lokaliseringsalternativ. Et mindretall, Fremskrittspartiet og Senterpartiet, mener at Terningmoen er det beste alternativet for et stedsvalg. Disse partier stiller seg kritisk til de økonomiske beregninger, og tenker her på de ca. 685 mill. kr som er i ferd med å investeres på Terningmoen i forbindelse med utbygging. Her mener disse partiene at en implementering av MUKS er fullt mulig, og dermed vil man få et regnestykke som er til fordel for Terningmoen rent økonomisk. Det andre punktet er at disse partiene også mener at det fagligmedisinske er tilnærmet likt det som Sessvollmoen kan tilby, og vil kunne peke på de betydelige dokumenterte sykehus- og sanitetskapasiteter som finnes i regionen indre Østlandet. Det pekes også på bruk av videokonferanser, telemedisin og e-post, og derfor bør ikke de geografiske avstander være noe hinder. Som et tredje punkt til fordel for Terningmoen vil jeg nevne nærhet til Østerdal garnison. Hermed fremmer jeg følgende forslag fra Fremskrittspartiet og Senterpartiet: «Militærmedisinsk utdannings- og kompetansesenter[[MUKS]] lokaliseres til Terningmoen innen 31. desember 2004. Lahaugmoen leir legges ned innen samme dato.» Ellers viser jeg til komiteens tilråding i tre punkter.
Representanten Per Roar Bredvold har tatt opp det forslaget han refererte.
En liten merknad fra Arbeiderpartiet. Vi støtter proposisjonen fra Regjeringen. Sanitetstjenesten i Forsvaret har vært gjennom flere omorganiseringer. Målet har vært å skape en tidsmessig, effektiv samordning av sanitetsressursene, samt på en best mulig måte å utvikle den medisinske kompetanse i nært samarbeid med det sivile helsevesen. For at Forsvaret skal kunne ha en effektiv og tidsmessig sanitetsorganisasjon, er det etter Arbeiderpartiets vurdering nødvendig å samle sanitetsressursene under én felles faglig ledelse. Basis for den nye organisasjonen vil være dagens sanitetsstab i Forsvarets overkommando – FO/SAN. Den delen av fagområdet sanitet og veterinærtjeneste som er felles for alle forsvarsgrener, samles i et Militærmedisinsk utdannings- og kompetansesenter – MUKS – slik Stortinget har besluttet ved behandlingen av Innst. S. nr. 342 for 2000-2001. MUKS vil være under kommando av sjefen for den nye sanitetsorganisasjonen. I tillegg til militærmedisinske spørsmål skal Sjef Forsvarets sanitet også ta vare på den tilknytningen Forsvaret har, og må ha, til den sivile delen av de medisinske fagfelt. Dette gjelder i forhold til både utdanning og spesielle faglige spørsmål som krever spisskompetanse innenfor et lite fagmiljø. Fagsentra som organisatorisk tilhører Forsvarets sanitet, kan derfor rent fysisk være lokalisert i tilknytning til et eksternt fagmiljø. Slike fagsentra vil eksempelvis være flymedisin og sjøfartsmedisin, navalmedisin. Disse videreføres som en del av MUKS, men kan fortsette sin nåværende virksomhet i nåværende lokaliteter med utgangspunkt i de nåværende strukturer for å sikre at slik viktig spisskompetanse opprettholdes. Jeg viser til merknadene i innstillingen angående bedriftshelsetjenesten. Arbeiderpartiet og jeg mener at arbeidsmiljøloven § 30 ikke blir oppfylt med de endringer som flertallet går inn for. Jeg mener at verne- og helsepersonell må få en fri og uavhengig stilling i arbeidsmiljøspørsmål når sanitetssjefen får den faglige myndighet. Jeg er helt enig i komiteens merknader om Oscarsborg festning og forventer at statsråden følger opp denne saken, og at statsråden kommer tilbake til Stortinget på egnet måte med en oversikt over de anlegg som Forsvaret legger i møllpose eller faser ut, slik at Stortinget får en oversikt over hvordan Regjeringen tenker seg benyttelsen av disse. Jeg er kjent med at det i dag er festningsmuseum og kystartellerimuseum på Oscarsborg som forvaltes av Forsvarsmuseet. Disse tingene vil sikkert også kunne være mange steder i Norge, så jeg håper at statsråden kommer tilbake til Stortinget med denne saken.
Jeg skal bare knytte et par korte merknader til det som saksordføreren allerede har orientert om. I forhold til lokalisering av MUKS står det i proposisjonen at det blir lagt vekt på både «faglige argumenter og økonomiske konsekvenser» når man har valgt Sessvollmoen som lokaliseringssted. Fra flertallet i komiteen slås det fast, på samme måte som fra mindretallet, at det faktisk kan stilles spørsmål ved om beregningene, som medfører en positiv nåverdi på 183 mill. kr til fordel for Sessvollmoen, er korrekte i lys av det som nå også blir investert. Det er all grunn til å stille spørsmål ved om disse beregningene er riktige. Dernest brukes altså nærhet til andre relevante medisinske miljøer som et argument for Sessvollmoen i forhold til Terningmoen. I klartekst innebærer det at det er nærheten til Oslo og pendlingsavstanden til Oslo og nærheten til medisinske miljøer i Oslo som ligger i bunnen for den argumentasjonen som her framføres. Det er en argumentasjon som jeg har store problemer med å slutte meg til. Det fins gode medisinske miljøer også i Østerdalen og i tilknytning til sykehuset i Østerdalen som det er mulig å trekke veksler på. Den samme type argumentasjon om nærhet til Oslo kan brukes også i en rekke andre sammenhenger, noe som vil gjøre det umulig å få den samme høye kompetansen i andre deler av landet som man forventer å få bare man legger ting nært nok Oslo. Dette er en argumentasjon jeg har forstått at både denne regjering og faktisk en stor andel av partiene her på Stortinget tar avstand fra. Man ønsker å utlokalisere funksjoner fra Oslo og til resten av landet, og da forutsetter jeg at det også er mulig å skaffe fagkompetanse der det må gjøres. Så har det oppstått en viss uenighet i komiteen om hvorvidt organiseringen av bedriftshelsetjenesten er i strid med arbeidsmiljøloven eller ikke. Jeg forutsetter kort og godt at departementet ikke legger opp til en organisering av bedriftshelsetjenesten som skulle være i strid med arbeidsmiljøloven, og finner derfor ingen grunn til å bruke mer tid på det eller å slutte meg til Arbeiderpartiets og SVs merknad.
Denne proposisjonen dreier seg om noen av de elementene i Forsvaret som forble uavklarte etter behandlingen av St.prp. nr. 45 for 2000-2001 i forrige periode. Det er et stort behov for radikale omlegginger av Forsvaret for at det skal kunne svare på de utfordringene som det står overfor, ikke minst i lys av at den kalde krigen er slutt, og at dette samfunnet står overfor andre trusler, slik som mulige framtidige terroranslag overfor et stadig mer sårbart samfunn. SV er av den oppfatning at det bevilges mer enn store nok økonomiske ressurser til Forsvaret i dette landet, og at det er en hovedutfordring å bruke de ressursene som bevilges, på en måte som gir et rasjonelt forsvar som løser de virkelige utfordringene Forsvaret står overfor. Videre mener SV at det må være disse premissene som skal avgjøre hvor strukturelementer skal være lokalisert, og ikke distriktspolitiske hensyn. Jeg skal ikke forskuttere behandlingen av noen av de sakene vi skal behandle før sommeren som omhandler forsvarsstrukturen eller andre måter å handtere vår sårbarhet på, men konstaterer altså at det fremdeles er betydelig rom for mer rasjonell drift og innsparinger i Forsvaret. Denne saken omhandler opprettelsen av Forsvarets sanitet, lokalisering av Militærmedisinsk utdannings- og kompetansesenter og flytting av Forsvarets hundeskole. Det er viktig at Forsvaret har en effektiv og tidsmessig sanitetsorganisasjon, og det er nødvendig å samle sanitetsressursene under en felles faglig ledelse. For meg er det viktig at den delen av fagområdet sanitet og veterinærtjeneste som er felles for alle forsvarsgrener, blir samlet i et militærmedisinsk utdannings- og kompetansesenter, og at dette blir lokalisert strategisk for å kunne betjene hele forsvarsstrukturen på en effektiv måte. Slik sett er Sessvollmoen et godt alternativ. Jeg vil som Leif Lund presisere at eksisterende dykkermedisinsk kompetanse i tillegg til flymedisinsk og annen spesialmedisinsk kompetanse forblir der de er plassert i dag, for å sikre at den viktige spisskompetansen opprettholdes. Forholdet til bedriftshelsetjenesten i den nye strukturen er et viktig tema, og jeg henviser da til merknaden som også Leif Lund redegjorde for. SV støtter for øvrig innstillingen.
Regjeringens mål om å skape balanse mellom struktur og finansiering, gi bevilgningsnivået til Forsvaret et løft og styrke den spisse enden betyr at driftsutgiftene må reduseres og ressurser frigjøres til prioritert virksomhet. Her er St.prp. nr. 36, Om visse organisasjonsendringer mv. i Forsvaret, et viktig skritt på veien. Forslagene vil kreve betydelige investeringer, men har et samlet innsparingspotensial på 95 årsverk sammenlignet med dagens organisering. I tillegg åpner forslagene for salg av Lahaugmoen leir og Seiersten fort til markedspris. Forslaget om å opprette Forsvarets sanitet er et eksempel på en effektiv og fremtidsrettet løsning. Den nye organisasjonen vil samle alle sanitetsressursene i Forsvaret under én faglig ledelse. Det styrker mulighetene til å kunne samordne bruk av fagkompetanse og materiell både internt i Forsvaret og i forhold til det sivile samfunn. Forslaget innebærer at Forsvarets sanitet skal legge premissene både for sanitetstjenesten på strategisk og operativt nivå i hele Forsvaret, for fredshelsetjenesten og for bedriftshelsetjenesten. Terroranslaget mot USA 11. september viste at internasjonal terrorisme er en alvorlig trussel. Beredskap mot radiologisk, biologisk eller kjemisk terror er viktige utfordringer. Forsvaret skal kunne identifisere og møte ulike typer angrep, både mot Norge som nasjon, mot norske og utenlandske militære avdelinger i Norge og mot norske styrker som deltar i internasjonale operasjoner. Derfor må Forsvaret i samarbeid med sivile institusjoner ha en effektiv sanitetsorganisasjon med nødvendig medisinsk spisskompetanse. Det krever nært samarbeid mellom små, høyt spesialiserte medisinske miljøer på sivil og militær side. Proposisjonen legger derfor opp til at militære sanitetsenheter kan samlokaliseres med eller integreres i sivile fagmiljøer eller et sykehus. Ved å foreslå det militærmedisinske utdannings- og kompetansesenteret – MUKS – lokalisert til Sessvollmoen har Regjeringen tatt hensyn til både faglige og økonomiske faktorer. Sessvollmoen gir best økonomi i forhold til de andre alternativene, som er Terningmoen, Haslemoen og Lahaugmoen. De beregningskriteriene som er lagt til grunn, er altså Forsvarsbyggs arealnormer, og det er benyttet samme enhetspris for de ulike lokaliseringsalternativene for MUKS. Det er en fordel at MUKS lokaliseres i tilknytning til militære premiss- og oppdragsgivere. Sessvollmoen har den nødvendige nærhet til fagmiljøet både på militær og sivil side. I tillegg vil samlokalisering med Utdannings- og kompetansesenteret for Hærens logistikkvåpen – LOGUKS – på Sessvollmoen gi betydelig administrativ uttelling. Fordi Forsvarets fagmedisinske kompetanse utvikles fra de sivile fagmiljøene, er det viktig at MUKS lokaliseres nær disse. Regjeringens forslag om å flytte Forsvarets hundeskole fra Seiersten fort til Sessvollmoen er en konsekvens av at det ikke lenger skal være militær virksomhet på Oscarsborg. Mulighetene for å gi hundeskolen administrativ støtte er dermed falt bort. I tillegg til Sessvollmoen har Østerdal garnison, Rygge hovedflystasjon og Heistadmoen vært vurdert som lokaliseringsalternativer. Lokalisering av hundeskolen til Sessvollmoen gir både økonomiske, faglige og operative fordeler, bl.a. som følge av samlokalisering med LOGUKS og MUKS. Sessvollmoen er det klart rimeligste alternativet, spesielt fordi det er små behov for nyinvesteringer. Samtidig vil jeg understreke det flere talere har vært inne på før meg: behovet for å ta vare på Oscarsborg spesielt. Jeg kan understreke at når det gjelder Oscarsborg, har interessen for å etablere forskjellige typer virksomhet vært stor, og jeg vil gjerne legge til at interessenter så vel som forvalter går inn i det arbeidet med stor ærbødighet for de historiske verdiene som stedet representerer. Det er også noe jeg legger stor vekt på, og jeg kommer gjerne tilbake med en orientering til komiteen etter hvert som den saken utvikler seg videre. Forsvaret trenger stabile og forutsigbare rammer for å kunne gjennomføre omleggingen. Jeg er derfor svært glad for at et så bredt flertall i komiteen har sluttet seg til Regjeringens forslag. Det har også vært flere talere som har vært inne på forholdene knyttet til bedriftshelsetjenesten, og jeg vil selvsagt understreke at verne- og helsepersonell fortsatt vil ha sin frie og uavhengige stilling i arbeidsmiljøspørsmål, slik det er bestemt i arbeidsmiljøloven § 30. Det blir ingen endring fra dagens ordning, hvor bedriftshelsetjenesten i arbeidsmiljøsammenheng er underlagt Sjef FO/P&Ø. Forslaget i St.prp. nr. 36 omfatter utelukkende det faglige ansvaret og myndighet for BHT, altså ikke uavhengigheten i forhold til arbeidsmiljøloven § 30. Takk til komiteen for en god innstilling og for et bredt flertall bak Regjeringens forslag!
De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Det er interessant å registrere at det som i dag vedtas når det gjelder opprettelse av en felles sanitetsorganisasjon og lokalisering av Militærmedisinsk utdannings- og kompetansesenter – MUKS – til Sessvollmoen, var det forslaget som ble lagt fram av regjeringen Stoltenberg ved forsvarsminister Godal. Det var bare Arbeiderpartiet som stemte for dette i juni i fjor. Derfor er det fristende å si: Hva var det vi sa? Men jeg registrerer også at debatten om regnestykkene fremdeles går i forsvarskomiteen, og jeg håper for komiteens del at de ikke kommer til å bruke like mye tid på debatt om regnestykker som komiteen gjorde i forrige periode. Det er ingen tvil om at Sessvollmoen nå vil framstå som det samlede utdanningssted for Forsvaret, når en nå også får lokalisert to nye utdanninger hit. I juni 2001 vedtok vi å legge utdannings- og kompetansesenteret for Hærens trenvåpen, et felles kompetansesenter for vognførerutdanning og Forsvarets militærpolitiskole hit, og nå følger en altså opp med lokalisering både av MUKS og av Forsvarets hundeskole. Det er bra. Lokalisering av hundeskolen har vært vanskelig, spesielt fordi en med dette vedtaket fjerner den siste militære aktivitet på Oscarsborg festning. Dette betyr at en stor del av Oscarsborg nå vil bli stående tom, og at det ikke lenger vil være det samme vaktholdet på festningen som det har vært. Oscarsborg har stor historisk verdi, og det er et område som en fremdeles bør ha visse restriksjoner rundt. For oss i Akershus vil det være en katastrofe hvis en skulle gjøre det mulig å ha fri tilgang til området, med adgang til å legge til med båter og bruk av engangsgrill om sommeren. En brann på området vil kunne få katastrofale følger. Derfor er jeg veldig glad for at en enstemmig komite forventer at Forsvarsdepartementet og Kulturdepartementet følger opp med tilsyn og daglig virksomhet. Vi som bor i Akershus, er opptatt av at det skal bli etablert virksomhet i bygningene, men at den virksomheten ikke må forringe dagens Oscarsborg. Vi vil derfor følge nøye med på utviklingen, og vi håper at de to nevnte departement jobber iherdig for at passende aktivitet kan bli etablert der. Jeg er også glad for de ord som statsråden kom med i sitt innlegg.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 5.[[Votering, se side 2255]]
Etter ønske fra forsvarskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe, og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre vil presidenten foreslå at det ikke blir gitt høve til replikker etter de enkelte innlegg, og at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt.
Denne saken handler om finansiering av norsk deltakelse i Afghanistan, diplomatisk nærvær i Kabul og nasjonale sikringstiltak mot terrorisme – St.prp. nr. 39 for 2001-2002, som Regjeringen sendte til Stortinget 15. februar i år. Komiteen står samlet om de fleste merknader, og komiteens flertall støtter Regjeringens forslag til de endringer i statsbudsjettet som er lagt fram i proposisjonen. Sosialistisk Venstreparti har en egen merknad og et eget forslag til kap. 1792 som de selv vil redegjøre for. Bakgrunnen for at denne saken ble satt på dagsordenen, er hendelsene 11. september i fjor. Terrorangrepene i USA viste at vårt moderne og åpne samfunn er sårbart. Det demonstrerte også at terroranslag kan ha en grusom effekt. Trusselbildet ble for mange både nytt og meget uklart, noe som skapte frykt i befolkningen verden over. Allerede 12. september erklærte NATO at terrorangrepet utløste alliansens forpliktelse om kollektivt forsvar. Artikkel 5 i Atlanterhavspakten sier at angrep på et av alliansens medlemmer skal anses som et angrep på alle alliansens medlemmer. FNs sikkerhetsråd viste samme dag – 12. september – i sikkerhetsresolusjon 1368 at retten til selvforsvar gjaldt i denne situasjonen. Den norske regjeringen gav umiddelbart sin støtte til USA og gav et generelt tilbud om støtte i tråd med våre allianseforpliktelser i NATO. USA presenterte overbevisende materiale som dokumenterte at det var al-Qaida-nettverket som stod bak terrorangrepene, og NATOs råd erklærte at de anså at terrorangrepet var ledet av en ekstern aktør. Al-Qaidas ledelse og hovedbaser var lokalisert i Afghanistan, hvor de ble åpent støttet av Taliban-regimet. Taliban nektet gjentatte ganger å utlevere lederne for al-Qaida. USA fikk dannet en bred internasjonal koalisjon for en kampanje mot terrorisme. Det var viktig at alliansen var bredest mulig, ikke minst for å holde fokus på at det var en kamp mot terrorisme, ikke en kampanje rettet mot den muslimske verden, og 7. oktober iverksatte koalisjonen, med USA og Storbritannia i spissen, en militær operasjon rettet mot terrornettverket og Taliban-regimet i Afghanistan. Den norske regjering presenterte en liste over norske militære enheter til koalisjonsoperasjoner, og tilbudet ble formalisert ved kongelig resolusjon 14. desember 2001. Med bakgrunn i Norges allianseforpliktelser ble det tidlig aktuelt med norsk deltakelse. Norge deltar både i operasjon «Enduring Freedom» og i den internasjonale sikkerhetsstyrken som skal stabilisere situasjonen i og omkring Kabul. I proposisjonens kap. 2 er det en oversiktlig gjennomgang av hva Norge deltar med av styrkebidrag, enheter, felleskapasiteter og marinedeltakelse, så jeg går ikke i detalj på det. Komiteens flertall slutter seg til det som står i proposisjonen om norsk deltakelse i de internasjonale operasjoner. Komiteens flertall har merket seg at styrkebidragene som deltar i operasjon «Enduring Freedom», holder meget høy kvalitet, noe som er betryggende å vite når det er et så spesielt vanskelig, men viktig oppdrag de er ute på. I forbindelse med innsettelsen av den nye interimregjeringen i Kabul den 22. desember valgte Norge å markere dette ved å etablere diplomatisk nærvær i Kabul. Det viser på en tydelig måte at Norge ønsker å støtte opp under den politiske prosessen i Afghanistan. Den politiske og praktiske koordineringen av den humanitære bistanden til Afghanistan flyttes også til Kabul. Norge har i tillegg formannskapet i giverlandsgruppen for Afghanistan i 2002, noe som gir Norge en sentral rolle i det svært viktige gjenoppbyggingsarbeidet i landet. Et langsiktig diplomatisk nærvær vil også være viktig i forhold til norsk personell, det være seg militært, humanitært eller annet personell, i Afghanistan. Norske allianseforpliktelser gjør det helt nødvendig at Norge bidrar i kampen mot internasjonal terrorisme. Samtidig gjør terrorberedskapen at Forsvaret påføres ekstraordinære merutgifter til nasjonale sikringstiltak. Frykten for terroraksjoner var stor etter 11. september. Nasjonale myndigheter verden over iverksatte straks sikkerhetstiltak for å verne sivilbefolkningen, kritisk infrastruktur og militære kapasiteter.
Jeg har bare noen få korte merknader. Terroranslagene mot Twin Towers og Pentagon 11. september viste kanskje klarest hvordan vi i sikkerhets- og forsvarspolitikken må være forberedt på det jeg vil kalle det uforutsigbare, det som på kort sikt kan endre både maktbalansen og den internasjonale situasjonen. Men 11. september viste oss også at forsvarspolitikken ikke er hva den engang var, i den grad den noen gang har vært det. 12. september viste oss den interne solidariteten i NATO, da alliansen vedtok å ta i bruk artikkel 5 som også gav Norge allianseforpliktelser. Med utgangspunkt i NATOs vedtak om å bruke artikkel 5 og den brede internasjonale koalisjonen mot terror som tok form i verdenssamfunnet, var det et bredt flertall i Stortinget for norsk deltakelse i kampen, herunder deltakelse i operasjon «Enduring Freedom». Arbeiderpartiet har gitt Regjeringen sin fulle støtte i håndteringen av denne saken, og dagens innstilling fra forsvarskomiteen dreier seg om de nødvendige tilleggsbevilgninger til norsk deltakelse i operasjon «Enduring Freedom» samt nasjonale sikringstiltak mot terrorisme og dessuten etablering av diplomatisk nærvær i Kabul. For øvrig vil jeg vise til den fyldige redegjørelsen fra saksordføreren.
Jeg vil i likhet med representanten Marit Nybakk i hovedsak henvise til saksordførers redegjørelse som dekket alle de vesentlige punktene. Jeg vil heller bruke tiden til å gi uttrykk for noen litt personlige reaksjoner i forhold til de forferdelige terroranslagene som vi opplevde i USA den 11. september. De viste, som saksordføreren så utmerket beskrev det, sårbarheten i et moderne samfunn og de grusomme effekter man kan få av denne type aksjoner. Selv opplevde jeg det som i utgangspunktet var ment å skulle være en udelt glede, nemlig å tilbringe fire uker i FN fra midten av oktober, og det vil si at jeg kom til USA nokså umiddelbart etter disse anslagene. Noe av det som var særlig iøynefallende, var den innbitte besluttsomheten i det amerikanske samfunn: Dette har vi ikke tenkt å la oss knekke av. Det var en beslutningsprosess og en holdning som jeg tror har måttet gjøre inntrykk på alle som har vært i USA etter 11. september, og som nasjonen har meget stor grunn til å være stolt av. Så må jeg få lov til å si at den moderne teknologiske utvikling har gjort at samtidig med at man er i New York, har man også daglig innsyn til norsk presse. Forskjellen mellom holdningen i USA og holdningen i deler av det norske miljøet var så stor at man skulle tro man befant seg på to vidt forskjellige kloder. Jeg vil ikke engang legge skjul på at særlig reaksjonene fra deler av det norske bispekollegiet i disse dramatiske ukene gjorde et veldig sterkt inntrykk mens vi var i USA og så hvordan det amerikanske samfunn tok seg av den situasjonen som var oppstått. Det var ille å se hvordan det var mulig for samfunnsbevisste mennesker i Norge gang på gang på gang på gang å ta feil i alt det de sa og alt det de gjorde. Er det mulig å finne noe positivt i en så dramatisk hendelse som den vi hadde i Washington og New York 11. september? Ja, det positive er jo å se hvordan internasjonal solidaritet ter seg i praksis, og i særdeleshet hvordan den allerede 12. september viste seg i praksis innenfor NATO-alliansen. NATO-alliansen har vært en hjørnesten i norsk sikkerhetspolitikk i alle år etter krigen. Knapt noen av oss hadde vel i vår villeste fantasi forestilt oss at det var et anslag mot USA som for første gang skulle utløse artikkel 5 i Atlanterhavspakten, som vi har bygd vår fred og uavhengighet på. Det var godt at vi kunne gi noe tilbake, at vi har kunnet delta i en operasjon som gir litt tilbake for det vi har å takke USA for. Til slutt har jeg lyst til å gi uttrykk for min uforbeholdne støtte til de norske soldatene som nå deltar i operasjonen. Igjen har vi sett noen merkelige holdninger i deler av Norge, om at dette nærmest skulle fortone seg som en litt utvidet speidertur, hvor man skulle ha fullt innsyn i alt og alle ting. Det er med stor glede jeg registrerer at både Forsvaret og vår politiske ledelse holder fast ved at vi skal ha den åpenhet i Norge som det norske samfunn er stolt over, men samtidig skal vi ikke ha en misforstått åpenhet som setter sikkerheten til de norske styrkene i fare på noen måte. Vi er et lite land. Vi har små enheter. Det er lett å identifisere personer og deres familier i Norge hvis vi ikke tar de hensyn som alvoret i denne saken tilsier. Det gjør vi, og det tjener Forsvaret til ære, og det tjener Forsvarets politiske ledelse og det norske folk til ære.
Situasjonen i Afghanistan er meget uavklart etter over sju måneders bombing. Den humanitære situasjonen for sivilbefolkningen er svært vanskelig. Norge er med på å drive krig i et land hvor folk knapt kan huske fred. På toppen av krig og tørke ble landet rammet av et jordskjelv nylig, og mange liv gikk tapt. Det foregår fremdeles svært tøffe kamper mellom de USA-ledede styrkene og al-Qaida- og Taliban-vennlige styrker. Det er langt fram til en stabil situasjon i dette krigsherjede landet. Norge deltar i aktiv krigføring i dette landet. Samtidig er vi med i en internasjonal sikkerhetsstyrke, og vi leder arbeidet med å koordinere internasjonal bistand til Afghanistan. SV gikk i desember i fjor mot at Norge skulle stille styrker til disposisjon under amerikansk kommando i «Enduring Freedom» i Afghanistan. Vi støttet derimot at Norge skulle bidra til den internasjonale sikkerhetsstyrken i Kabul. I dag skal regningen betales. SV har i innstillingen gått inn for tilleggsbevilgning til den internasjonale sikkerhetsstyrken, diplomatisk nærvær i Kabul, felleskostnadene til de to operasjonene samt ekstraordinære beredskaps- og sikringstiltak. Dette er viktige og nødvendige tiltak. Når det gjelder operasjon «Enduring Freedom», ønsker imidlertid ikke SV å tilrå en tilleggsbevilgning i den forbindelse. Dette er det flere årsaker til. Vi ønsker med det å markere at vi er imot den norske deltakelsen i operasjon «Enduring Freedom», men vi mener også at det er rom for å dekke disse utgiftene innenfor budsjettet, et budsjett som etter SVs oppfatning er for omfattende og går på bekostning av viktige oppgaver i andre sektorer. SV mener at Norge har råd til å bidra til internasjonal fred og sikkerhet. Men på dette området, som på alle andre, må vi stille krav til resultater av de midler vi bevilger. I øyeblikket er det svært uklart hva man oppnår i Afghanistan med det norske styrkebidraget. Hovedårsaken til det ligger i den svært dårlige informasjonsjobben som gjøres fra Regjeringens side, kombinert med en relativt lite aktiv norsk presse. Norge deltar bl.a. med et antall vinterspesialister. Det er forståelig at det vil være en del hemmelighold rundt disse soldatene. Men når Norge deltar i en krig, er det ikke akseptabelt at alle sidene ved denne krigen holdes hemmelig. SV er ikke alene om denne kritikken. Både Dagbladet, VG og Aftenposten har reist kritikk for manglende vilje til å informere fra Forsvaret og Forsvarsdepartementets side. Vi finner det også underlig at forsvarsministeren ikke har ønsket å involvere Stortinget i større grad. Det er nå over fem måneder siden vedtaket om å tilby styrkebidrag til USA ble vedtatt her i Stortinget. Stortinget har også forsømt seg når det gjelder å etterspørre informasjon, men vi mener at statsråden også kunne tatt initiativ til å informere. Siden det norske styrkebidraget har ikke forsvarsministeren redegjort i åpent storting. Om det blir trommet sammen til møte om dette i den utvidede utenrikskomiteen, vil det ikke dekke behovet for mer informasjon til norsk presse og offentlighet. Særlig når det gjelder spesialstyrkenes operasjoner har forsvarsministeren nektet å informere presse og media om hva som faktisk skjer. For kort tid siden leverte jeg forsvarsministeren et skriftlig spørsmål om hvorvidt statsråden ville holde offentligheten løpende orientert om konsekvensene av de norske styrkenes innsats i operasjonene. Svaret var skuffende. Forsvarsministeren hadde ingen planer om å bedre informasjonen. Statsråden ønsker ikke å informere om hva som skjer i visse operasjoner i Afghanistan av hensyn til de norske soldatenes liv og sikkerhet, sier hun i sitt siste svarbrev av 8. april. Jeg finner det forunderlig at hensynet til soldatenes liv og sikkerhet gjør det umulig for statsråden å informere om tap eller skader på eget og andres personell eller tatte krigsfanger. Det å gi en slik informasjon er antakelig den minste, men også den viktigste informasjon som kan gis om resultatene av våre spesialstyrkers innsats i operasjon «Enduring Freedom». Norge har altså stilt med styrker til operasjoner i Afghanistan for å bidra til å finne Osama bin Laden og nøytralisere al-Qaida-nettverket. Det har nå gått fem måneder. Taliban-regimet er nå fjernet, en overgangsregjering er satt inn, bin Laden er søkk borte, og det foregår fremdeles harde kamper daglig. Det er mulig at det er oppnådd resultater som kan bidra til å redusere den internasjonale terrorfaren, men det kan også være at det som følge av både denne krigen og konflikten i Midtøsten rekrutteres nye terrorister hver dag. Det er i dag svært vanskelig å se hvilke mål som må oppnås og hvordan de skal oppnås for at operasjonene skal avsluttes. USA har tidligere gjort bitre erfaringer når det gjelder å bli sittende fast i langvarige konflikter med geriljasoldater som motstandere. Sovjetunionen gjorde dyrekjøpte erfaringer i Afghanistan. Kan forsvarsministeren i dag gi noen signaler om hvor langvarig operasjon «Enduring Freedom» kan komme til å bli? Hvilke suksesskriterier arbeides det nå ut fra? Hva er de viktigste resultatene så langt? Jeg håper forsvarsministeren vil svare på disse spørsmålene og benytte denne anledningen til å gi Stortinget og offentligheten det minimum av informasjon som er nødvendig for at vi skal kunne danne oss et bilde av hvilken krig det er Norge er med i, og hvordan det er mulig for oss å delta med styrker både til krig og til fred i ett og samme land. Jeg tar opp SVs forslag.
Representanten Bjørklund har tatt opp det forslaget han refererte til. Presidenten vil for øvrig gjøre representanten oppmerksom på at han i sin iver etter å oppnå politiske mål må passe seg slik at han ikke røper graderte opplysninger.
Senterpartiet har støttet norsk deltakelse i de operasjoner som nå finner sted i Afghanistan, og vi har derfor ingen innvendinger til det forslaget til finansiering som foreligger. Riktignok har ikke Senterpartiet gjort det med den samme beundring for USAs reaksjonsmønster som den Bjørn Hernæs la for dagen her. Jeg mener faktisk det går an å være enig i at man skal delta i operasjoner og i at man skal ta avstand fra den type terrorhandlinger som vi så i USA, uten å være blind for argumentet om at det faktisk også kan være andre måter å reagere på enn den man har valgt. Nok om det. Denne anledningen gir meg også mulighet til å si noen ord om noe annet som opptar meg i forbindelse med det som nå pågår i Afghanistan. Det går på Forsvarets og statsrådens håndtering av spørsmål knyttet til informasjon omkring deltakelsen. I Dagbladet den 23. mars svarer forsvarsministeren på spørsmål om hvorvidt forsvarskomiteen er orientert: «Forsvarsministeren stiller alltid til møter i forsvarskomiteen dersom det ønskes.» Dette er ikke godt nok, og det vil jeg også gjerne gi uttrykk for i denne debatten. Jeg forutsetter at forsvarsministeren på et selvstendig grunnlag vurderer når det skulle være nødvendig og fornuftig å orientere Stortinget på den måten som statsråden finner mest hensiktsmessig. Det må ikke være sånn at komiteen skal gå til statsråden og be om informasjon i ulike sammenhenger. Jeg tror det kan komme til å bli en plage både for komiteen og for statsråden dersom komiteen skal føle seg usikker på om relevant informasjon blir gitt, og at initiativet skal ligge hos komiteen. Statsråden har et selvstendig ansvar for å sørge for at det blir gjort, og jeg finner ikke det svaret tilfredsstillende. Det er heldigvis ikke dagligdags kost at norske styrker deltar i krigsoperasjoner som dette, og spesielt ikke under andre lands kommando – i dette tilfellet altså USA. Den 13. mars sa Per Høiby ved Forsvarets overkommando: «Vi vet ikke hva slags oppdrag våre soldater kan bli sendt ut på.» Dette er heller ikke tilfredsstillende, og jeg forutsetter at forsvarsministeren ikke aksepterer at Forsvaret ikke har en nær kontakt og holder seg orientert om hva slags oppdrag våre soldater deltar i. Vi vet f.eks. at USAs fortolkning og praktisering av internasjonal humanitær rett ikke alltid samsvarer med den norske. Vi vet også at USA ikke har underskrevet avtalen om forbud mot bruk av landminer, og også flere av tilleggsprotokollene til Genève-konvensjonen. Det innebærer at jeg forutsetter at det holdes nær kontakt med de norske styrkene som er til stede i Afghanistan, at man er orientert om hva man deltar i, og at forsvarsministeren på et selvstendig grunnlag sørger for å gi den informasjon som forsvarsministeren finner det relevant å gi Stortinget.
Jeg vil først innlede med å si at jeg er svært glad for at det er et bredt flertall i Stortinget som støtter de pågående operasjonene i Afghanistan, der norske soldater deltar under betydelig risiko. Slik var det da saken var oppe i Stortinget den 5. desember i fjor, og på bakgrunn av den meget brede støtten, der alle partier unntatt SV gav sin tilslutning til at vi skulle delta, at vi skulle følge våre forpliktelser i artikkel 5, ble det også formalisert et tilbud i en kgl. resolusjon av 14. desember. Artikkel 5 i NATO har vært selve ryggraden i det norske forsvaret. Og NATO erklærte like etter terrorangrepet at artikkel 5 var utløst. Også FN viste samme dag i Sikkerhetsrådets resolusjon 1368 at retten til selvforsvar gjaldt i denne situasjonen. Norge deltar med et antall spesialstyrker, 16 minerydderspesialister og et C-130 transportfly i samarbeid med Nederland, Danmark og Kirgisistan. I tillegg har vi et mindre nasjonalt støtteelement, og vi har etter anmodning fra USA lånt ut 15 lettpansrede feltvogner. Storbritannia, som har hatt ansvaret for den internasjonale sikkerhetsstyrken, har også fått norske bidrag – en transportkontrollenhet på 10 personer og et eksplosivrydderteam bestående av 15 personer. Den proposisjonen vi behandler i dag, omhandler i første rekke finansiering av disse bidragene. Det har vært en foreløpig varighet på tre måneder. I proposisjonen er det varslet at noen bidrag er utvidet til seks, og Regjeringen har besluttet å videreføre alle de tilbudene de har gitt til ISAF og til operasjonen «Enduring Freedom» til seks måneder. Det gjelder både minerydderne i operasjonen «Enduring Freedom» og våre bidrag til ISAF. I tillegg går Regjeringen etter anmodning fra USA inn for å låne ut ytterligere seks lettpansrede feltvogner til bruk i Afghanistan. Når det gjelder finansiering av de tiltak som ikke behandles i dag, kommer Regjeringen tilbake til det i forbindelse med finansiering av tilbudet knyttet til F-16. Selv om Taliban-regimet har falt og al-Qaida er svekket, er sikkerhetssituasjonen langt fra stabil. Sikkerhetsstyrken ISAF har forbedret situasjonen i Kabul, men i resten av landet er situasjonen ikke tilfredsstillende. Al-Qaida og Taliban fins i en rekke områder, og trusselen fra terroristnettverket vurderes fortsatt som betydelig. Det er grunn til å tro at det planlegges anslag både mot koalisjonsstyrkene, interimsadministrasjonen og internasjonale mål. Senest i helgen ble ISAFs hovedkvarter angrepet med raketter. Det betyr at det også i fortsettelsen vil være behov for et sterkt fokus på sikkerheten til norske styrker, og at informasjonen ikke tildeles offentligheten på en måte som kan bringe nordmenns liv i fare. Når det gjelder deployering av F-16 kampfly, tilbød Norge i samsvar med resolusjonen fra desember å stille fire slike fly. Henvendelsen er blitt positivt mottatt, og Norge planlegger sammen med Nederland og Danmark å gjøre de nødvendige forberedelsene til denne deployeringen. Men det er fortsatt usikkerhet knyttet til tidspunkt og omfang, og derfor kommer vi tilbake til Stortinget med en egen sak om finansiering når planene er klare. Flysamarbeidet mellom Norge, Nederland og Danmark er utstrakt. Vi deltar som nevnt allerede i en felles deployering av C-130 transportfly i Manas i Kirgisistan. Jeg vil legge til noen bemerkninger knyttet til våre styrker der nede. De opererer under betydelig risiko, ikke minst de som deltar i FNs sikkerhetsstyrke, ISAF-styrken. De opererer tett innpå lokalbefolkningen, og det har vært kjent gjennom media at det faktisk er en pris på hodet til norske deltakere og andre allierte deltakere, slik at er det én ting som er viktig, så er det at de som er der nede, vet at de har bred støtte i denne sal, og at ikke noe vi foretar oss, svekker sikkerheten for dem det gjelder. Forsvarsministeren og utenriksministeren kommer med én gang det er ønske om det fra utenrikskomiteen eller forsvarskomiteen. Siden 15. februar har denne saken knyttet til Afghanistan ligget til behandling i forsvarskomiteen, og det har vært full adgang for komiteen å be ministeren komme, når som helst, fra 15. februar til i dag. Jeg har ikke mottatt noen slik henvendelse, men jeg har tett og god kontakt med komiteen, og ville selvfølgelig kommet med én gang om en slik henvendelse var blitt fremmet. Det samme er jeg sikker på gjelder min kollega utenriksministeren i forhold til utenrikskomiteen. Det har ikke vært noe ønske fra denne regjering om å skjule informasjon knyttet til Norges håndhevelse av internasjonale forpliktelser, det er det en selvfølge å gjøre når Norge deltar ute.
Ingen har bedt om ordet til replikk. De talere som heretter får ordet, har en taletid på inntil 3 minutter.
Nei, noen replikk fra Fremskrittspartiet i denne saken skulle ikke være nødvendig. Jeg synes statsråden har lagt fram en meget godt gjennomarbeidet proposisjon, og hun gikk gjennom saken på en veldig fin måte. Det er mye Fremskrittspartiet har å bemerke til forsvarspolitikken i disse dager, men i denne saken synes jeg statsråden har opptrådt meget ryddig, og hun har, som sagt, gitt meget god informasjon og lagt fram en godt gjennomarbeidet proposisjon. Når noe er positivt og godt er det også rom for skryt fra Fremskrittspartiet. Det er i sakens anledning gitt kritikk til statsråden for at hun ikke har gitt god nok informasjon og hatt åpenhet nok rundt norske soldaters opptreden og tilstedeværelse i Afghanistan. Det synes jeg er meget beklagelig – en uberettiget kritikk etter min mening. Det skulle bare mangle at man sammenligner et lite land som Norge, gjennomsiktig, med få mennesker og få soldater, med USA, hvor det er mye mer åpenhet rundt dette. Det er klart at norske soldater i Afghanistan er meget utsatt og lett gjenkjennelige, og det skulle bare mangle at vi skulle utsette disse menneskene for fare, også med tanke på familiene hjemme. Det er også gitt kritikk for at disse operasjonene i Afghanistan ikke dekkes innenfor forsvarsbudsjettet. Det synes naturligvis jeg er en helt grunnløs kritikk. Det skulle bare mangle, etter et allerede rasert budsjett, og så dette på toppen! Det ville ødelegge forsvarsbudsjettet totalt. Vi må også huske på at de pengene vi skal bevilge i dag, også skal være med på å underbygge det diplomatiske nærværet i Kabul. Jeg trodde og tror at de som er imot disse bevilgningene vi nå skal gi, kunne være med på bevilgninger til et diplomatisk nærvær som er med på å støtte opp under den politiske prosessen i Afghanistan. Et diplomatisk nærvær er viktig i forhold til norsk personell som skal opptre i Afghanistan. Jeg håper at de som ikke vil være med på å støtte forslaget om ekstrabevilgning, i hvert fall ser at dette er viktig, og kan være med å på dekke opp den delen av tilleggsbevilgningene.
Flere har ikke bedt om ordet til sak nr. 6.[[Votering, se side 2255]]
Før vi begynner på selve saken, har statsråd Kristin Krohn Devold bedt om å få gi en kort saksopplysning.
Takk for det. Jeg vil gjerne orientere Stortinget om at jeg har sendt et brev til presidenten hvor jeg gjør oppmerksom på en feilopplysning som fremkommer i brevet til forsvarskomiteen av 21. mars, angående tidspunkt for når opphuggingskontraktene ble undertegnet. Den samme feilen knyttet til tidspunkt ble også nevnt av meg i spørretimen 9. januar. I begge tilfeller var tidspunktet anslått til våren 2001, mens korrekt tidspunkt skal være høsten 2001. I tillegg har jeg presisert det eksakte antallet beltevogner som var kontraktert for opphugging, til 1 514. Jeg viser herved til brevet.
Da kan vi gå over til debatten. Etter ønske fra forsvarskomiteen vil presidenten foreslå at taletiden blir begrenset til 5 minutter til hver gruppe og 5 minutter til statsråden. Videre vil presidenten foreslå at det blir gitt anledning til tre replikker med svar etter innlegg fra medlemmer av Regjeringen. Videre blir det foreslått at de som måtte tegne seg på talerlisten utover den fordelte taletid, får en taletid på inntil 3 minutter. – Det anses vedtatt. Presidenten vil for ordens skyld rette opp en feil i den trykte innstillingen. Det er oppgitt feil navn på komiteens leder. Det skal selvsagt stå Marit Nybakk.
Hans J. Røsjorde var sikkert en utmerket komiteleder, men det var i forrige periode. Forsvarskomiteens utmerkede nåværende komiteleder heter altså Marit Nybakk. Dette Dokument nr. 8-forslaget omhandler den meningsløse sløsingen med fellesskapets midler som vi har sett gjennom destruering av Forsvarets beltevogner av typen BV 202. En del av disse vognene er nesten ubrukte, og svært mange av de vognene som er blitt sendt til destruering, er i godt brukbar stand. Det har vært brukt mange ulike argumenter for den destrueringen som ble igangsatt. Det har blitt brukt miljøargumenter som høyt bensinforbruk. Ikke minst det at disse vognene brukte blyholdig bensin, ble brukt som argument mot salg, samtidig som Forsvaret i fjor solgte et stort antall Volvo feltvogner som kan registreres og brukes på offentlig vei – med nøyaktig den samme type forurensende motor som på beltevognene man ikke ville selge. Det er også blitt sagt at kontraktene var uoppsigelig, og at man derfor ikke kunne terminere inngåtte kontrakter. Begge deler har vist seg å være feil. Og jeg tror det må være tillatt å si at det er gjort et slett arbeid fra Forsvarets side i denne saken. Jeg er blitt kontaktet av organisasjoner og enkeltpersoner som har samme type beltevogn, BV 202, i sitt eie, og som har prøvd å få kjøpe reservedeler til sine vogner, vogner som brukes i hjelpeoppdrag, redningsoppdrag for samfunnet. Svaret har vært nei. Forsvarsministeren argumenterte i en spørretime tidligere i vår om at det ville bli dyrere for Forsvaret om det skulle tas deler av disse vognene. Jeg håper at Forsvaret ikke utviser lignende mangel på kremmerånd i andre saker. Det som har skjedd her, er uakseptabelt. Jeg skal ikke bruke så altfor mye tid på denne saken, men jeg må si at den måten man har håndtert dette på, svekker tilliten til Forsvaret, og det svekker også tilliten til statsråden. Når komiteen likevel velger å vedlegge forslaget protokollen, beror det på at forsvarsministeren har selv tatt initiativ til å få stoppet destrueringen av disse vognene. Vi har tillit til at forsvarsministeren nå håndterer dette på en fornuftig måte. Det skal ikke nødvendigvis innebære at samtlige vogner skal selges. Jeg ser ikke bort fra at det kan være fornuftig fortsatt å destruere vogner. Men like etter at forsvarsministeren sendte ut beskjed om at de resterende vognene skulle avhendes, og at destrueringen skulle stanses, opplevde man altså i Fædrelandsvennen å se et oppslag om vogner som blir destruert. Der blir det sagt av oberstløytnant Bjørn Rabben: «Vi har avlevert alt vi hadde av disse vognene, det vil si vel 350.» Og videre: «Vi tolket situasjonen slik at siden vi hadde avlevert alt i henhold til vårt oppdrag, kunne vi ikke tilbakekalle de få som ennå ikke var hugget opp. De få er dessuten skadet.» Så avslutter han intervjuet med å si: «Vi sørget for å få jobben fort gjort.» Jeg håper at dette ikke er noe som kjennetegner Forsvaret også i andre sammenhenger. I så fall er det rett og slett skremmende at man kan velge å håndtere verdier på den måten. Jeg håper forsvarsministeren har fått en lærepenge som gjør at hun tar kraftig tak i den måten som dette er håndtert på fra Forsvarets side. For egen del ser jeg gjerne at en del vogner som går til samfunnsnyttige eller allmennyttige formål blir gitt bort. De trenger ikke nødvendigvis å bli solgt til en høy pris. Alt er bedre enn å destruere dem. Alt er bedre enn å betale for å få destruert disse vognene, dersom de går til fornuftige formål og blir anvendt på en fornuftig måte. Jeg forutsetter også at forsvarsministeren håndterer dette på en måte som gjør at vi ikke ender opp med at det blir noen som skal kjøpe samtlige vogner og dermed skaffe seg monopol i forhold til å sitte på et stort antall vogner, for deretter å selge dem til svært høye priser til organisasjoner som i neste omgang skal drive redningsoppdrag, f.eks., og gjøre samfunnsnyttig arbeid. Forsvarsministeren blir av komiteen gitt en mulighet til til å håndtere dette på en måte som er til beste for samfunnet, og dermed også til beste for Forsvaret.
La meg først få knytte noen kommentarer til statsrådens innlegg og statsrådens brev til Stortingets president datert 8. april, der hun retter opp feil i sitt svar i spørretimen 9. januar i år og i brev til komiteen av 21. mars. Vi tar dette til etterretning, men vil samtidig påpeke at mye arbeid og mange misforståelser kunne vært unngått dersom statsråden allerede 9. januar hadde gjort det klart at opphuggingen av BV 202, altså utrangerte beltevogner, skulle stoppes. Uoverensstemmelsen mellom ulike svar og redegjørelser fra statsrådens side har jo ikke akkurat gjort denne saken bedre, syns jeg. Jeg vil for øvrig slutte meg til det meste av det som saksordføreren gav uttrykk for i den forbindelse. Så til sakens realiteter. Vi er alle innforstått med at omorganiseringen og moderniseringen av Forsvaret tilsier at diverse utstyr skal ut, og dermed må avhendes. Når det skjer, så er det nødvendig at det gjøres på en slik måte at folk flest ikke sitter igjen med det inntrykket at det offentlige generelt og Forsvaret spesielt er lemfeldige i sin omgang med penger. Spesielt i disse tider, med debatt om Forsvarets struktur, volum og finansiering og spørsmål om underfinansiering, er det vesentlig at det ikke fester seg et inntrykk av ekstrem sløsing i det nevnte Forsvaret. Jeg er for øvrig kjent med bl.a. at Forsvarets logistikkorganisasjon – eller den daværende organisasjon – gjennom hele år 2000 sonderte mulighetene for salg av beltevogner til NATO og PFP-land, altså Partnership for Peace. Jeg er også kjent med at alle takket nei, det er også en del av denne historien. Jeg er kjent med at de baltiske land har sagt nei til et tilbud om å få beltevognene gratis. Jeg vet også at ingen av de store norske humanitære organisasjonene ønsket å overta beltevognene da de ble tilbudt dette i januar 2001. Det er også en del av historien. Det hører også med til denne litt spesielle saken at de samme beltevognene kan kalles for noen gigantiske miljøforurensere og bensinslukere, og at de ikke er tillatt brukt i utmark. Likevel mener altså hele komiteen at en videre destruering av beltevognene ville være en meningsløs sløsing som ville satt Forsvaret i et svært dårlig lys når det gjelder bruk av offentlige midler, noe jeg mener Forsvaret heller ikke har råd til i den nåværende situasjon. Det var derfor en klok beslutning å stoppe opphuggingen. I likhet med saksordfører vil jeg faktisk gi statsråden ros for at det skjedde da det skjedde – når det først skjedde. Komiteen forutsetter nå at departementet fortsetter arbeidet med å forsøke å finne institusjoner og organisasjoner som både innfrir kravene til å bruke beltevognene og ønsker å ta dem i bruk. Men hvis dette viser seg vanskelig, vil jeg nok mene at det er nødvendig, slik denne saken har utviklet seg, at statsråden i en egnet form konsulterer komiteen for en videre håndtering av avhending av BV 202.
Av mange politiske saker undertegnede har involvert seg i, bl.a. gjennom Stortingets spørretime, tror jeg at skroting av BV 202 er en av dem som jeg har fått mest positiv tilbakemelding på. Derfor er jeg nå glad for statsrådens redegjørelse for en liten stund siden i dag. Men jeg beklager de feilopplysninger som jeg fikk i forbindelse med spørretimespørsmålet mitt, som jeg fant svært merkelige og derfor fulgte opp videre. Apropos saken: Den store oppmerksomheten som den har fått, grunner seg på at folk, enten som privatpersoner, næringsdrivende eller i en eller annen organisasjon, lag eller lignende, ikke forstår hvorfor Forsvaret ødelegger så store samfunnsverdier som nettopp disse så sårt trenger i sitt arbeid. Folk forstår heller ikke hvorfor Forsvaret bruker penger på å skrote BV 202 og dermed belaster forsvarsbudsjettet, når man kunne fått inntekter. Folk forstår heller ikke argumentene for skroting, som f.eks. miljøeffekten, når Forsvaret på sine auksjoner selger f.eks. GMC-lastebiler av 1940–1945-modeller, som heller ikke er direkte miljøvennlige, og Volvo-jeeper, som det ble solgt nesten 2 000 stykker av i fjor, med tilnærmet samme B-18 eller B-20-motor som BV 202. Undertegnede har selv privat disse to typer kjøretøyer, kjøpt nettopp gjennom militær auksjon. Hvor er logikken? BV 202 har for Forsvaret vært til god hjelp for å løse diverse oppgaver på lik linje med dem som mange idrettslag, brannvesen, hjelpekorps, Røde Kors, veteranbilklubber og enkelte selvstendige næringsdrivende har pr. dags dato. Men for disse å kjøpe en ny vogn for anslagsvis 1–1,5 mill. kr er helt uaktuelt. Derfor burde disse fått tilbud om overtakelse for en rimelig penge fra dag én. Drøyt 2 000 vogner ville for dem kunne ha løst enorme oppgaver. Enkelte av disse drøyt 2 000 BV 202-vognene har gått kun noen kilometer, i ett tilfelle kun 3,6 km, og plasten satt på setet. Det sier seg selv at bruksverdien for nettopp f.eks. Røde Kors er kjempestor. Her kan som et eksempel nevnes Eidskog Røde Kors. De har nå fått to BV 202 til sitt arbeid à kr 1 000 pr. stykke. Disse er nå lakkert og merket med de symboler Røde Kors har, og er klare til innsats til samfunnets beste. Vognene vil inngå i den totale beredskapstjenesten lokalt og kan rekvireres også av Hedmark Røde Kors og av Hedmark politidistrikt. De sier at ut fra det behovet de har, finnes det ikke noe bedre alternativ. Som tidligere nevnt har jeg fått mange positive tilbakemeldinger, også fra noen lokale HV-lag og HV-befal/-soldater. De har ingen kjøretøyer og kunne godt tenke seg noen. Det ville også være en styrke for totalforsvaret av Norge at man i størst mulig grad er selvhjulpen når det gjelder transport. Så til selve saken, skroting av BV 202. Den har blitt karakterisert på mange måter, alt fra «hærverk fra Forsvaret» til «slett dømmekraft» og andre betegnelser. Det får nå så være. Men vi får håpe og tro at Forsvaret har tatt de signaler de har fått angående denne saken, og at de tar med seg disse når Forsvaret skal avhende annet militært utstyr eller eiendom. Når Forsvaret ber om mer penger, må de også se på de inntekter/innsparinger de måtte ha. Hvis folk fortsatt skal ha tillit til Forsvaret, må slike flauser som BV 202-saken bli den siste. Fremskrittspartiet har i denne saken fått medhold i sine forslag og skulle vel kanskje være fornøyd. Men vi velger allikevel å fremme våre to forslag, som lyder som følger: «1. Stortinget ber Regjeringen stanse skrotingen av BV 202 og deler til samme vogn.2. Stortinget ber Regjeringen åpne for at BV 202 og deler til BV 202 kan selges til firmaer for videresalg til sluttbrukere som innfrir krav til bruk av materiellet, samt at det åpnes for at organisasjoner av samfunnsnyttig karakter med dokumenterte behov kan nyttiggjøre seg vognene.» Dette gjør vi i en noe modifisert form, da det har vist seg tidligere at skrotingen har fortsatt til tross for statsrådens instruksjoner om å stanse den, jf. Aftenposten av 22. mars 2002.
Per Roar Bredvold har teke opp dei forslaga han sjølv refererte.
Jeg vil gjerne innlede med å si at jeg er helt enig i de overordnede prinsipper som både Bredvold, saksordføreren og komiteens leder har lagt vekt på, nemlig at det er viktig for Forsvarets troverdighet at når Forsvaret skal avhende materiell, skal det gjøres på en økonomisk optimal måte, og det skal gjøres slik at folk flest beholder respekten for Forsvaret. Det er viktig å legge til grunn. Denne saken har vært uheldig for Forsvarets renommé, og jeg innrømmer villig at det kunne ha vært håndtert bedre også fra min side. Samtidig skal jeg ikke legge skjul på at også i en så alvorlig sak som dette har det vært situasjoner som har fått fram både humoren og smilet, særlig dagen etter at pressemeldingen ble sendt ut, da vi stoppet opphuggingen og Forsvarsdepartementets sentralbord ble nedringt av folk fra hele landet som ville kjøpe beltevognene. Jeg vil imidlertid bruke litt tid på det formelle. FLO, Forsvarets logistikkorganisasjon, tidligere Hærens forsyningskommando, har vært delegert fullmakt til å avhende overflødig utstyr for Forsvaret. Det skjedde gjennom iverksettingsbrevet 22. desember 2000 og ble fulgt opp av iverksettingsbrevet 22. juni 2001. Slik sett har FLO hatt fullmaktene i orden i det de har foretatt seg, og i de kontrakter som har blitt undertegnet. Jeg synes også vi skylder å gjøre oppmerksom på det som komiteleder Nybakk var inne på, nemlig at FLO hadde iverksatt undersøkelser både om avhendingsmetoder og om hvem som kunne være interessenter, herunder både NATO og PfP-land og ulike humanitære organisasjoner, som hjelpekorps, offentlige etater osv. Det jeg la vekt på i mitt svar 9. januar, var at de kontraktene som var inngått, så jeg ikke tilstrekkelig grunn til å røre ved. Grunnen til at jeg gav det svaret var at det fortsatt var igjen 650 beltevogner som det ikke var inngått opphuggingskontrakter for, og jeg anså at å endre rammebetingelsene for avhendingen av de 650 ville være tilstrekkelig til å dekke behovet. Det gjenstår selvfølgelig fortsatt å se om de 650 ville vært nok. Det er i grunnen ikke det vi diskuterer i dag. Det vi diskuterer i dag, er den offentlige oppmerksomheten denne saken fikk, som rett og slett gikk på bekostning av Forsvarets renommé, og som dermed gjorde det helt nødvendig, da jeg den 19. mars ble gjort oppmerksom på en egen opphevelsesklausul i kontrakten, å oppheve kontrakten umiddelbart. Det gir alle dem som ønsker å skaffe seg en BV 202, anledning til det. Det har nå vært gitt bred informasjon fra Forsvarets side for å gjøre alle mulige interessenter oppmerksom på den muligheten som foreligger, og ingenting vil være bedre enn om samtlige av de 980 beltevognene vi nå disponerer, faktisk vil finne en eier som kan gjøre seg nytte av vognen. For fremtiden tror jeg at både Forsvaret og politisk ledelse i Forsvarsdepartementet har lært at det kan være nyttig å ha tettere kontakt om en sak, spesielt når den får betydelig offentlig oppmerksomhet. Jeg vil også benytte anledningen til å si at det å opplyse feil dato selvfølgelig ikke skal skje. Det ansvaret må jeg ta innover meg. Jeg vil samtidig legge til til slutt at alderen på disse beltevognene er fra 23 til 35 år. Det er ikke nye motoriserte kjøretøy. Den gjennomsnittlige levetiden for disse beltevognene er etter Forsvarets beregninger 15 000 km, og gjennomsnittet for dem som det ble inngått opphuggingskontrakter for, hadde gått 10 000-12 000 km, slik at mange av dem begynte å nærme seg det som var vognenes antatte levetid. Det er også vogner som er dyre å drifte, og som det kreves tillatelse for å bruke. Disse informasjonene blir selvfølgelig gitt til alle som henvender seg. Målet er at flest mulig skal gjøre seg nytte av dem, og at Forsvarets renommé for fremtiden skal være det beste når det gjelder å forvalte sine verdier på en optimal måte. Ellers vil jeg selvfølgelig imøtekomme komitelederens ønske om at hvis det er vogner som man ikke får solgt, og som det da kan bli behov for å hugge opp, skal vi selvfølgelig ha en dialog med komiteen, slik at man ikke inngår slike kontrakter uten at det er i forståelse med stortingsflertallet.
Det vert replikkordskifte.
Dette er en sak som har flere ulike sider. Det er selvfølgelig ikke en sak som er så alvorlig som de to foregående sakene, men det er visse prinsipper. For det første belyser saken visse konstitusjonelle spørsmål, altså forholdet mellom storting og regjering. For det andre belyser den forholdet mellom departementet og underliggende etater, i dette tilfellet forholdet mellom Forsvarsdepartementet og Forsvaret. Og det er et av de punktene jeg har tenkt å stille statsråden spørsmål om. For meg bekrefter dette tydelig at vi trenger en integrert forsvarsledelse. Dette – skal vi si – rotet som er kommet fram, forteller meg at her er det enkelte i departementet som ikke vet hva Forsvarets overkommando driver med, og Forsvarets overkommando vet ikke hva FLO driver med. Jeg skal ikke her forsvare statsråden, for det greier sikkert statsråden selv, men for meg er det klart og tydelig at hadde vi hatt en integrert forsvarsledelse, slik Arbeiderpartiet gikk inn for i fjor vår, hadde vi sluppet dette. Mitt enkle spørsmål til forsvarsministeren er derfor: Er statsråden enig i mine betraktninger rundt dette med integrert forsvarsledelse, og kan dette være et eksempel som kan brukes som argument for oss som er for det?
Det er argumenter både for og imot en integrert forsvarsledelse, men jeg kan støtte representanten Halvorsen i at i saker av denne karakter hadde det nok vært enda lettere å få all informasjon fram om man hadde hatt en integrert løsning. Nå har Stortinget full anledning til å ta opp igjen spørsmålet om integrert løsning, hvis man ønsker det, i forbindelse med gjennomføringsproposisjonen. Det var et viktig spørsmål for Stortinget for ett år siden, men det ansvaret ligger nå på forsvarskomiteens medlemmer. Det saken om beltevognene illustrerer, er at Forsvarets logistikkorganisasjon har et enormt bredt ansvarsfelt. Den skal ivareta alle nyinvesteringer og alle avhendinger for en nokså omfattende organisasjon. Det betyr at vi må delegere betydelige fullmakter til FLO. Det er riktig at Forsvarets militære organisasjon i hovedsak skal håndtere slike spørsmål selv. Men når en sak blir et politisk anliggende, når en sak blir møtt med interesse i Stortinget, er det viktig at kontakten mellom Forsvarsdepartementet og underliggende etat, Forsvarets militære organisasjon, er optimal. Og da tror jeg at jeg kan si helt generelt at mennesker som sitter i samme hus, som ser hverandre i øynene, ofte har bedre kontakt enn når det ikke er tilfellet.
Beslutningen om opphugging av BV 202 ble bestemt av FLO/Land i desember 2002. Når vi nå ser omfanget som denne saken har fått, synes statsråden på grunnlag av det som i ettertid har skjedd med hensyn til den enorme etterspørselen etter denne type vogner, at dette er godt nok utført? Og hvis ikke: Hva vil statsråden gjøre for å bedre dette for ettertiden?
Saken om beltevognene illustrerer at Forsvarets militære organisasjon i framtiden vil måtte legge økt vekt på avhendingsjobben. Det har tidligere vært fokusert mye på anskaffelse av nytt utstyr, på nyinvesteringer, men med Forsvaret i endring blir det å håndtere avhending – og avhending av relativt store volumer – viktigere. Jeg har tatt et initiativ for å få andre rutiner mellom Forsvarets militære organisasjon og Forsvarsdepartementet når det gjelder å orientere om avhendingssaker. De kontraktene som Forsvarets militære organisasjon ved FLO inngikk i løpet av høsten 2001, var av en slik karakter at vi i ettertid ser godt at det hadde vært gunstig om Forsvarsdepartementet hadde vært orientert, og på den bakgrunn vil også rutinene bli endret.
Det er selvsagt bra at rutinene blir endret i forhold til når statsråden og Forsvarsdepartementet skal informeres. Men oppriktig talt: Denne sak burde aldri ha vært en sak for statsråden og heller ikke en sak for Stortinget. Man må heller ikke gjøre dette til et spørsmål om hvorvidt dette kunne vært unngått hvis man hadde hatt en integrasjon mellom Forsvarsdepartementet og forsvarsledelsen. For enhver offentlig instans som skal avhende utstyr, uavhengig av om det er Forsvaret eller andre, burde det være en ryggmargsrefleks at man tenkte gjennom om det er andre som kunne ha nytte av det utstyr som man selv ikke kan bruke. Selv om Forsvaret vurderer det slik at dette er utstyr som ikke er gangbart eller brukbart, må man ikke glemme at det er hjelpekorps som fortsatt bruker weasel fra krigens dager i redningsoppdrag, og som er i langt dårligere stand og langt mindre miljøvennlig enn disse beltevognene. Derfor skulle det faktisk ikke være nødvendig å ta slike grep som det forsvarsministeren nå antyder. Jeg ble ikke spesielt beroliget da jeg i en radiodebatt med en representant fra Forsvaret opplevde at det på direkte spørsmål ble svart at man ville gjort det samme om igjen dersom man skulle ha vurdert denne saken en gang til. Det tyder jo ikke på at Forsvaret har lært spesielt mye av det, og derfor erkjenner jeg at det er nødvendig at det i alle fall fra statsrådens side blir lagt opp til rutiner som gjør at det er nødvendig. Det setter jeg stor pris på at statsråden har gjort, og jeg forutsetter også for ettertiden at Forsvaret håndterer det slik at ikke statsråden skal være nødt til å bruke tid på detaljer som dette. Det er selvsagt også riktig, som statsråden selv påpeker, at disse vognene ikke er nye, og at det også er en del vogner som er kjørt til dels ganske mye. Men på den andre siden er det faktisk også vogner som nesten er ubrukt – de er kjørt noen få kilometer – hvor ikke engang plasten var tatt av setene, som det ble sagt av representanten Bredvold. Det tyder altså faktisk på at det burde ha vært gjort en annen vurdering allerede fra starten av, slik også statsråden har påpekt.
Jeg er glad for at saksordføreren, Enoksen, understreker at det alltid vil være nødvendig å delegere til Forsvarets militære organisasjon, og at et departement ikke kan drive detaljstyring av en underliggende etat. Jeg er også glad for påpekingen fra Enoksen av at dette ikke dreier seg om nye beltevogner, men, som jeg nevnte i mitt innlegg, har de fleste en alder på fra 23 til 35 år, og de fleste har kjørt mellom 10 000 og 12 000 km, mens levetiden er 15 000 km. Det tilsier at de fleste av disse vognene er opp mot slutten av sin levetid, og at det bildet som er skapt i media om at man mer eller mindre destruerer helt nye vogner, gjelder enkelttilfeller og ikke gjennomsnittet. Samtidig vil jeg understreke at Forsvaret faktisk prøvde å selge disse beltevognene til organisasjoner. Forsvaret undersøkte høsten 2000 og våren 2001 muligheten for salg til NATO og PfP-land, til hjelpeorganisasjoner, til offentlige etater osv. Det er spesielt nevnt Direktoratet for sivilt beredskap, Politidirektoratet, Norges Røde Kors, Norsk Folkehjelp, Kirkens Nødhjelp og Flyktningerådet, og FLO har også hatt kontakt med lokale hjelpekorps og kommunale brannvesen om salg av disse beltevognene før kontrakt om opphugging ble inngått. Jeg vil derfor av hensyn til ettertiden ikke etterlate et inntrykk av at FLO ikke forsøkte å selge disse til berørte organisasjoner før man inngikk opphuggingskontraktene, for det har man faktisk gjort, og det er det også redegjort for.
Fleire har ikkje bede om ordet til sak nr. 7.[[Votering, sjå side 2256]]
Vi går da til votering over sakene på dagens kart.
Under debatten er det satt fram 19 forslag. Sylvia Brustad – til stemmeforklaring.
Med bakgrunn i debatten og for å forhindre at forslagene fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti blir nedstemt, vil jeg foreslå at forslagene nr. 6 og 7 blir gjort om til oversendelsesforslag. Jeg vil også oppfordre Arbeiderpartiets gruppe til å stemme for de forslag der vi er medforslagsstillere, stemme imot alle andre forslag og ellers for innstillinga.
Eg ber om at forslaga nr. 16 og 18, frå Sosialistisk Venstreparti, blir gjorde om til oversendingsforslag. Elles vil eg råda Sosialistisk Venstreparti si gruppe – og alle andre òg sjølvsagt – til å stemma for Sosialistisk Venstreparti sine forslag og elles stemma i tråd med det Sylvia Brustad sa.
De 19 forslagene er: forslagene nr. 1–4, fra Sylvia Brustad på vegne av Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartietforslag nr. 5, fra Øyvind Halleraker på vegne av Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartietforslagene nr. 6–8, fra Sylvia Brustad på vegne av Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstrepartiforslagene nr. 9 og 10, fra Øyvind Halleraker på vegne av Høyre og Kristelig Folkepartiforslagene nr. 11–14, fra Øyvind Korsberg på vegne av Fremskrittspartietforslagene nr. 15–19, fra Hallgeir H. Langeland på vegne av Sosialistisk Venstreparti Under debatten er forslagene nr. 9 og 10, fra Høyre og Kristelig Folkeparti, gjort om til oversendelsesforslag, og innledningen endres til «Det henstilles til Regjeringen» osv. Forslag nr. 9 lyder da i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å sikre at kommunenes dispensasjonspraksis i forhold til plan- og bygningslovens bestemmelser om byggeforbud i 100-metersbeltet i strandsonen utøves iht. gjeldende retningslinjer, ut fra hensynet til lokale forhold, og å komme tilbake til Stortinget med en orientering om situasjonen.» Forslag nr. 10 lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å kartlegge utviklingen av allmennhetens tilgang til strandsonen samtidig som grunneiers rettigheter ivaretas, og å komme tilbake til Stortinget med en vurdering av ulike forslag som kan sikre dette, deriblant et eventuelt forslag om en ny 25-metersregel i friluftsloven.» Videre er forslag nr. 2, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet også gjort om til oversendelsesforslag. Forslaget lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å foreta en ny vurdering av Åkerøyasaken når alle konsekvenser av en opphevelse av boplikten er klarlagt.» Det samme gjelder forslag nr. 5, fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, forslagene nr. 6, 7 og 8, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, og forslagene nr. 16 og 18, fra Sosialistisk Venstreparti. Forslag nr. 5, fra Høyre, Kristelig Folkeparti og Senterpartiet, lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å oppfordre alle større kommuner med «markagrense» om å utarbeide en egen plan for forvaltning av sine «markaområder» med vekt på å sikre disse områdene mot inngrep og for et aktivt friluftsliv.» Forslag nr. 6, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å melde tilbake til Stortinget erfaringene med de gjeldende retningslinjer for dispensasjonspraksis i 100 meter-sonen og foreslå nødvendige endringer i plan- og bygningsloven.» Forslag nr. 7, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å foreslå endringer i friluftsloven angående 25 meters-sonen, slik at alle kan ferdes fritt i strandsonen der det er mer enn 25 meter mellom middels høyvannstand og hytte eller hus.» Forslag nr. 8, fra Arbeiderpartiet og Sosialistisk Venstreparti, lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å 1. komme tilbake til Stortinget med en egen lov om bærekraftig bruk og vern av bynære marker.2. Marka i Oslo og omliggende kommuner er aktuell for et slikt vern. For andre aktuelle bynære marker ber Stortinget Regjeringen foreta en nærmere vurdering.» Forslag nr. 16, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å styrke plan- og bygningsloven gjennom utvikling av nye arealbrukskategorier, inklusiv hyttebygging, slik at den i større grad ivaretar friluftshensyn i arealplanleggingen.» Forslag nr. 18, fra Sosialistisk Venstreparti, lyder i endret form: «Det henstilles til Regjeringen å foreta de nødvendige endringer i plan- og bygningsloven som gir kommunene mulighet til å begrense energi- og arealforbruk til fritidseiendommer.» Presidenten foreslår at forslagene nr. 2, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 16 og 18 oversendes Regjeringen uten realitetsvotering – og anser det som vedtatt. Forslagene nr. 15, 17 og 19 , fra Sosialistisk Venstreparti, tas opp til votering. Forslag nr. 15 lyder: «Stortinget ber Regjeringen på egnet måte fremlegge sak om maksimalpriser for utleie til jakt og fiske.» Forslag nr. 17 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme en sak om at grunnskolen minimum 4 ganger skal gi tilbud om en ukes gratis leirskole.» Forslag nr. 19 lyder: «Stortinget ber Regjeringa om å utrede modeller som kan gi større differensiering mellom fritidsboliger og helårsboliger på avgiftene på elektrisk strøm.»
Forslagene nr. 11–14, fra Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslag nr. 11 lyder: «Stortinget ber Regjeringen avstå fra å fremme en begrensning i friluftsloven angående 25-metersregelen.» Forslag nr. 12 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om at § 17-2 i plan- og bygningsloven – om forbud mot bygging og fradeling i 100-metersfeltet langs sjøen, oppheves.» Forslag nr. 13 lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag om endring i lov om motorferdsel i utmark og vassdrag, i tråd med forslagene fremsatt i Dokument nr. 8:29[[1998- 1999]] Forslag nr. 14 lyder: «Stortinget ber Regjeringen sørge for at forskrift om forbud mot bruk av beltemotorsykkel[[snøscooter]] på offentlig veg, ikke iverksettes.»
Forslagene nr. 1, 3 og 4, fra Arbeiderpartiet, Sosialistisk Venstreparti og Senterpartiet, tas så opp til votering. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å øke bevilgningene til statlige oppkjøp av friarealer i budsjettforslaget for 2003.» Forslag nr. 3 lyder: «Stortinget ber Regjeringen legge til rette for naturbarnehager og naturskoler gjennom økonomiske virkemidler, og ber Regjeringen komme tilbake med forslag om dette.» Forslag nr. 4 lyder: «Stortinget ber Regjeringen om å komme tilbake med en sak om styrking av friluftsorganisasjonenes økonomi og andre friluftslivstiltak, bl.a. ved at det i større omfang enn i dag tildeles spillemidler. Tildeling av spillemidler må komme i tillegg og ikke til erstatning for bl.a. midler som tildeles over Miljøverndepartementets budsjett.»
Her har Fremskrittspartiet varslet at de vil stemme imot.
Under debatten har Øyvind Vaksdal satt fram to forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslag nr. 1 lyder: «Stortinget ber Regjeringen revidere forskriftene for beregning av vann- og kloakkavgifter i landets kommuner. Revisjonen må avklare spørsmål knyttet til finansieringskilder, levetid for anlegg, samt rente, slik at en får en korrekt avgift, og en avgift som likebehandler avgiftsbetalerne over tid.» Forslag nr. 2 lyder: «Stortinget ber Regjeringen innskjerpe overfor landets fylkesmenn, som tilsynsorgan for landets kommuner, å øke omfang og detaljering i kontrollen med de årlige avgiftsregnskapene. Det må også vurderes å bruke eksterne revisorer i et mer detaljert og forsterket kontrollarbeide.» Det vil bli votert alternativt mellom disse forslag og komiteens innstilling. Komiteen hadde innstillet: Dokument nr. 8:17[[2001-2002]]
Under debatten har Morten Lund satt fram et forslag på vegne av Senterpartiet. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringa leggje fram ein handlingsplan for å stimulere til tilsetjing av eldre arbeidstakarar, her medrekna reduksjon eller fjerning av arbeidsgjevaravgift for alle over 55 år.»
Under debatten er det satt fram to forslag. Det er: forslag nr. 1, fra Peter Gitmark på vegne av Høyre og Kristelig Folkepartiforslag nr. 2, fra Torbjørn Andersen på vegne av Fremskrittspartiet Forslag nr. 2, fra Fremskrittspartiet, tas opp til votering. Forslaget lyder: «Stortinget ber Regjeringen fremme forslag til endringer om arbeidervern og arbeidsmiljø mv., slik at lovens bestemmelser om nattarbeid blir mer fleksible ved at loven hjemler økt adgang til å utføre nattarbeid i flere typer virksomheter.»
Forslag nr. 1, fra Høyre og Kristelig Folkeparti, lyder: «Dokument nr. 8:33[[2001-2002]] Det vil bli votert alternativt mellom dette forslag og komiteens innstilling.
Under debatten har Per Roar Bredvold satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet og Senterpartiet. Forslaget lyder: «Militærmedisinsk utdannings- og kompetansesenter[[MUKS]] lokaliseres til Terningmoen innen 31. desember 2004. Lahaugmoen leir legges ned innen samme dato.»
Det blir først votert over innstillingen I, deretter alternativt mellom forslaget fra Fremskrittspartiet og Senterpartiet og innstillingen II, og til slutt over innstillingen III.
Under debatten har Kjetil Bjørklund satt fram et forslag på vegne av Sosialistisk Venstreparti. Forslaget lyder: «Kap.PostFormål:Kroner1792Norske styrker i utlandet1Driftsutgifter, forhøyes med 204 096 000fra kr 1 242 385 000 til kr 1 446 481 000»
Her har Sosialistisk Venstreparti varslet at de ønsker å stemme imot.
Under debatten har Per Roar Bredvold satt fram et forslag på vegne av Fremskrittspartiet. Forslaget lyder: «1. Stortinget ber Regjeringen stanse skrotingen av BV 202 og deler til samme vogn. 2. Stortinget ber Regjeringen åpne for at BV 202 og deler til BV 202 kan selges til firmaer for videresalg til sluttbrukere som innfrir krav til bruk av materiellet, samt at det åpnes for at organisasjoner av samfunnsnyttig karakter med dokumenterte behov kan nyttiggjøre seg vognene.» Det vil bli votert alternativt mellom dette forslaget og komiteens innstilling.